I; i." 
! •mvt . 
• ••»•'!• KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 10.04.1996 
KOM(96) 126 endelig udg. 
XXV BERETNING OM KONKURRENCEPOLITIKKEN 
1995 
(forelagt af Kommissionen) 
h ri' 
*• ft 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
Indledning , j »\ _r. \<-t 5 
I - Karteller og monopoler: Artikel 85 og 86 12 
A - Sikring af fordelene af det indre marked 12 
1. Salg af motorkøretøjer 12 
2. Begrænsninger af parallelimport 13 
3. Begrænsning af nye virksomheders adgang til markedet 15 
4. Grønbog om vertikale konkurrencebegrænsninger 17 
5. Grænseoverskridende pengeoverførsler 18 
6. Lempelig behandling af samarbejdsvillige virksomheder 19 
7. Aktindsigt 19 
B - Samarbejde og konkurrence i et økonomisk miljø, der er præget 
af hurtige forandringer og globalisering 2 0 
1. Anvendelsen af artikel 85 og 86 i telesektoren 20 
1.1. Strategiske alliancer 20 
1.2. Aftaler om adgang og sammenkobling 23 
2. Globalisering af markederne 23 
3. Teknologioverførsel 23 
C - Transport 24 
1. Søtransport 24 
1.1. Konsortier inden for linjeskibsfart 24 
1.2. Linjekonferencers fastsættelse af fragtrater 
for landtransport 2 5 
2. Luftfart 26 
2.1. IATA-takstkonsultationer 26 
2.2. Samarbejde mellem luftfartsselskaber 27 
D - De transeuropæiske net og konkurrencereglerne 27 
E - Konkurrence og miljø 2 9 
F - Sekundære produktmarkeder 2 9 
G - Liberale erhverv 31 
H - Subsidiaritet og decentralisering 31 
1. De minimis-aftaler 31 
2. Decentralisering 32 
I - Statistisk oversigt 34 
II - Statsmonopoler og monopolrettigheder: artikel 37 og 90 37 
A - Indledning 3 7 
1. Tjenesteydelser af almen økonomisk interesse centralt 
placeret i Kommissionens liberaliseringspolitik 37 
2. Direktiver efter EF-traktatens artikel 90, stk. 3 38 
3. Andre instrumenter til Kommissionens rådighed 3 9 
B - Telekommunikation 39 
1. Generelle foranstaltninger 39 
2. Direktivet om liberalisering af kabel-tv 40 
3. Direktivet om liberalisering af mobiltelefoni 40 
4. Direktivet om fuld liberalisering 41 
5. Overtrædelsesprocedurer efter artikel 90, stk. 3 42 
C - Energi 43 
D - Posttjenester 44 
E - Transport 4 5 
1. Lufthavne 4 5 
1.1. Landingsafgift 45 
1.2. Serviceydelser under mellemlandinger 45 
2. Havneydelser 4 6 
F - Andre statslige handelsmonopoler 47 
1. Svenske og finske alkoholmonopoler 47 
2. Det østrigske alkoholmonopol 47 
3 . Det østrigske saltmonopol 47 
4. Det østrigske monopol inden for forarbejdet tobak 48 
III - Fusionskontrol 49 
A - Indledning 4 9 
B - Tilbundsgående undersøgelser 4 9 
1. Fusioner i mediesektoren 50 
2. Tilbundsgående undersøgelser i andre sager 51 
C - Andre større sager 53 
D - Medlemsstaters legitime interesser 54 
E - Fusioner i kul- og stålindustrien 55 
F - Perrier 55 
G - Statistisk oversigt 56 
IV - Statsstøtte 58 
A - Generel politik 58 
Nye foranstaltninger med henblik på at sikre 
overholdelse af anmeldelsespligten 59 
1. Tilbagesøgning af støtte ydet i strid med traktaten 59 
2. Samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole 60 
B - Statsstøttebegrebet 61 
C - Undersøgelse af støttens forenelighed med fællesmarkedet 63 
1. Sektorbestemt støtte 63 
1.1. Sektorer med særregler 63 
1.1.1. Støtte til skibsbygning 63 
1.1.2. Stål 64 
1.1.3. Kul 64 
1.1.4. Motorkøretøjsindustrien 65 
1.1.5. Kunstfiberindustrien 67 
1.1.6. Transport 67 
1.1.7. Landbrug 70 
1.1.8. Fiskeri 71 
1.2. Støtte i sektorer, der ikke er omfattet af særlige 
regler 71 
1.2.1. Banksektoren 72 
1.2.2. Postbesørgelse 72 
1.2.3. Den audiovisuelle sektor 73 
2. Horisontale støtteordninger 74 
2.1. Forskning og udvikling 74 
2.2. Beskæftigelsesstøtte og generelle 
sociale foranstaltninger 75 
2.3. Støtte til miljøbeskyttelse 77 
2.4. Støtte til små og mellemstore virksomheder (SMV) 77 
2.5. Eksportstøtte 78 
2.6. Rednings- og omstruktureringsstøtte 79 
2.7. Treuhandanstalt 80 
3. Regionalstøtte 80 
D - Procedurer (sagsøgernes rettigheder) 80 
E - Statistikker 82 
V - Internationale aktiviteter 84 
A - Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde 84 
B - Central- og Østeuropa, de baltiske stater, SNG og 
lande i Middelhavsområdet 84 
1. Central- og Østeuropa 84 
2. De baltiske stater, Slovenien og SNG 85 
3. Lande i Middelhavsområdet og Mercosur 86 
C - Nordamerika 86 
D - Japan 8 7 
E - Australien og New Zealand 88 
F - Internationale organisationer og andre internationale spørgsmål 88 
1. OCDE 88 
2. WTO 88 
3. UNCTAD 88 
4. Internationalt samarbejde 89 
VI - Informationspolitik 90 
Bilag : Sager omhandlet i beretningen 91 
Indledning 
1. Et konkurrencebetonet erhvervsklima - en forudsætning for konkurrenceevne 
1. Det er almindeligt anerkendt, at konkurrencepolitikken spiller 
en vigtig rolle for opretholdelsen af EU-industriens konkurrenceevne. 
Konkurrencepolitikken tjener som middel til at opnå en optimal 
ressourceallokering, tekniske fremskridt og tilpasningsfleksibilitet. 
Konkurrence og konkurrenceevne hører således sammen. Erfaringerne 
viser, at de virksomheder, der er vant til stærk konkurrence og klarer 
sig godt på åbne og dynamiske markeder, er de eneste, der er i stand 
til at klare sig lige så godt i en større sammenhæng, hvad enten det 
drejer sig om andre geografiske områder eller en mere global økonomi. 
Der er derfor ikke tale om, at konkurrencepolitikken og 
konkurrenceevnepolitikken modarbejder hinanden; de tager begge sigte 
på at skabe forudsætninger for udvikling og opretholdelse af en 
effektiv og konkurrencedygtig EU-industri, at give de europæiske 
borgere mulighed for at opnå bedre produkter og tjenesteydelser og at 
skabe et stabilt erhvervsklima. 
2. Det indre marked og konkurrencepolitikken 
2 . Komplementariteten mellem de to politikker fremgår også klart af 
EU's målsætning for etablering af et indre marked. På den ene side er 
det indre marked en væsentlig betingelse for udvikling af en effektiv 
og konkurrencedygtig industri. På den anden side er 
konkurrencepolitikken et vigtigt redskab i etableringen og 
opretholdelsen af det indre marked, især via håndhævelsen af regler, 
der sikrer, at de lovgivningsmæssige handelshindringer, der er blevet 
afskaffet, ikk'e erstattes af private eller offentlige begrænsninger med 
samme virkning. 
2.1. Faktorer, der påvirker konkurrencen på det indre marked 
3 . Selv om de lovgivningsmæssige foranstaltninger, der redegøres for 
i Kommissionens hvidbog af 1985 om det indre marked, næsten alle er 
blevet vedtaget og gennemført på nationalt plan, er der tegn på, at der 
fortsat findes fragmenterede markeder for varer og tjenesteydelser1. 
Markedsintegrationen forventes sammen med den gradvise globalisering 
af markederne at udvide de geografiske markeder (ikke nødvendigvis til 
EU-niveau - de relevante markeder kan være klart regionale eller 
nationale). Den kan derfor ændre markedets strukturparametre for 
vurderingen af, hvilke virkninger offentlige eller private aktørers 
handlinger har på konkurrencen. Det er for tidligt at sige med 
sikkerhed, om det indre markeds konkurrencefremmende virkninger er 
slået igennem. På nogle markeder er der tegn på, at konkurrencen i 
stadig stigende grad foregår på overnationalt plan, medens der for 
andres vedkommende er grund til at tro, at de fortsat er opdelt efter 
nationale skel. Sidstnævnte fænomen kan forklares på grundlag af en 
række faktorer, der skal tages i betragtning, når man vurderer 
markedsintegrationens følger for den geografiske udvidelse af de 
"relevante markeder". 
4. En første faktor er spørgsmålet om, hvor effektive 
lovgivningsmæssige indgreb (og supplerende foranstaltninger såsom 
europæisk standardisering) er, når det gælder afskaffelse af retlige 
I løbet af 1996 vil Kommissionen fremlægge resultaterne af en samlet analyse af, hvilke 
virkninger programmet for det indre marked har haft, jf. Rådets resolution 92/1218 af 
7. december 1992. 
og administrative hindringer for grænseoverskridende transaktioner. I 
de tilfælde, hvor de lovgivningsmæssige rammer er ufuldstændige eller 
utilstrækkelige, vil Kommissionen presse på for, at der rettes op på 
situationen. Der kan også være tilfælde, hvor der ikke findes nogen 
hindringer for adgangen til markederne, men hvor forskelle i nationale 
ordninger medfører forskelle i de økonomiske forhold, der kan fordreje 
samhandelen og konkurrencen (f.eks. medicinpriser, beskatning, 
valutaudsving) . Når disse faktorer medfører, at der opstår økonomiske 
forskelle mellem de nationale markeder, hvilket får aktørerne til at 
skelne mellem dem, kan det være nødvendigt at tage dette i betragtning 
ved afgrænsningen af det relevante marked for konkurrencen. "Naturlige 
hindringer", såsom sprog, smag og vaner, eller strukturbestemte 
karakteristika, der formindsker produkters eller tjenesteydelsers 
omsættelighed, kan også gøre det nødvendigt at betragte nationale 
markeder som særskilte enheder. Disse spørgsmål er opstået i 
forbindelse med Kommissionens undersøgelse af fusioner inden for tv-
transmission og medieindustrien, hvor sproglige og kulturelle faktorer 
gør det nødvendigt at anse EU-markedet for at bestå af en række 
særskilte nationale markeder. Denne kulturelle forskelligartethed 
bidrager til vor rige fælles europæiske arv og skal tages i betragtning 
ved Kommissionens sagsbehandling, selv om dette medfører, at der 
hyppigere konstateres dominans (Nordic Satellite; 
RTL/Veronica/Endemol). 
2.2. Konkurrencepolitikkens rolle 
5. Medens markedsintegrationen skaber den økonomiske baggrund for 
anvendelsen af EU' s konkurrencepolitik, vil konkurrencepolitikken også 
bidrage til at styrke det indre marked. Der kan her nævnes tre 
hovedområder: konkurrencebegrænsende af taler og praksis, de regulerede 
eller monopoliserede sektorer og statsstøtte. Det er i denne 
forbindelse en væsentlig betragtning, at Kommissionen har en række 
indbyrdes afhængige konkurrencepolitiske instrumenter til sin rådighed. 
Antitrustreglerne, fusionskontrollen, kontrollen med statsstøtte og 
liberaliseringsreglerne tjener alle det samme formål, nemlig at sikre, 
at konkurrencen på det indre marked ikke fordrejes. 
6. Kommissionen er særlig opmærksom, når den skal håndhæve 
konkurrencereglerne i tilfælde, hvor virksomheder forsøger at kvæle 
markedsintégrâtionens konkurrencefremmende virkninger gennem 
konkurrencebegrænsende adfærd med det formål at bevare 
markedsopdelingen. Som eksempler herpå kan nævnes begrænsninger i 
parallelhandelen, visse typer vertikale aftaler og/eller 
distributionssystemer og uberettiget afslag på at give tredjemand 
adgang (uden forskelsbehandling) til anlæg, som tredjemand behøver for 
at kunne konkurrere. 
7. Liberaliseringen af de traditionelt monopoliserede markeder, 
såsom offentlige forsyningsvirksomheder, er et væsentligt led i 
etableringen af et indre marked. Det er en udbredt opfattelse, at det 
vil være en ulempe for den europæiske økonomi, herunder forbrugerne og 
de små og mellemstore virksomheder, hvis ikke der skabes et stærkere 
og mere konkurrencebetonet grundlag inden for energi, offentlig 
transport og telekommunikation2. Det Europæiske Råd konkluderede på sit 
møde i Madrid i december 1995, at det er vigtigt at øge konkurrencen 
i forskellige sektorer for at forbedre konkurrenceevnen og dermed skabe 
beskæftigelse. Kommissionen har derfor fortsat sine bestræbelser på at 
Den rådgivende gruppe om konkurrenceevne, Forbedring af den europæiske konkurrenceevne, 
Anden rapport til Europa-Kommissionens formand, samt stats- og regeringscheferne, 
december 1995 ( "Ciampi-rapporten) . I rapporten fremføres det, at det ikke er det 
afgørende, at ejendomsretten - og ledelsen - af de offentlige forsyningsvirksomheder 
overgår fra staten til den private sektor, men at der indføres konkurrence, hvor det 
overhovedet er muligt. 
åbne disse markeder for konkurrence og samhandel mellem medlemsstaterne 
og samtidig sikre, at de foreslåede eller vedtagne foranstaltninger er 
forenelige med de offentlige forsyningsvirksomheders udførelse af 
opgaver af generel økonomisk interesse, såsom præstation af en 
universel tjeneste til alle borgere til overkommelige priser. 
8. Telekommunikation er et strategisk vigtigt område for Den 
Europæiske Union3. Den igangværende liberalisering af denne sektor har 
tvunget teleoperatørerne til at lancere nye tjenester og nedsætte 
priserne. Både industrien og forbrugerne drager fordel af åbningen af 
telemarkederne. Indførelse af konkurrence i denne sektor er også af 
væsentlig betydning for at lette overgangen til informationssamfundet 
og dermed for vores mulighed for at overleve på et stadig mere 
konkurrencepræget og globalt marked. I denne forbindelse er den 
kulturelle forskelligartethed og lige adgang til nye tjenester 
væsentlige mål, der skal tilgodeses. 
En stor del af EU-lovgivningen med henblik på fuld liberalisering inden 
1998 er allerede gennemført eller næsten gennemført. Den skal 
naturligvis indarbejdes i national lovgivning og håndhæves effektivt 
for at sikre, at der indføres egentlig konkurrence. Kommissionens rolle 
vil ikke blive mindre, når det lovgivningsmæssige arbejde er afsluttet. 
Tværtimod skal Kommissionen sikre, at de retlige hindringer, når først 
de er fjernet, ikke erstattes af aftaler eller praksis af tilsvarende 
art, såsom konkurrencebegrænsende fusioner, markedsdelingsaftaler, 
virksomheders misbrug af en dominerende stilling over for nytilkomne 
virksomheder - f.eks. ved at nægte adgang til væsentlige faciliteter 
uden forskelsbehandling - eller ved ulovlig statsstøtte. Når der 
opretholdes eksklusive rettigheder på bestemte områder, der er 
forbeholdt operatøren, bør man undgå krydssubsidiering med andre af 
operatørens områder, hvor han ikke har eneret. 
I mellemtiden fortsætter industrien med at forberede sig til nye 
markeder. Nye alliancer med globale virkninger er blevet forelagt 
Kommissionen til undersøgelse, og dens vurdering af disse sager viser, 
hvorledes de nuværende konkurrenceregler, når de anvendes realistisk, 
kan tage hensyn til den dynamiske innovation og globalisering. Men nye 
markeder betyder ikke nødvendigvis, at Kommissionen godkender 
projekterne. Selv om alliancer bør tillades eller endog fremmes, når 
de forbedrer konkurrencen, kan de ikke accepteres, hvis de medvirker 
eller truer afmonopoliseringsprocessen. Når store virksomheder slår sig 
sammen, må Kommissionen søge at forhindre, at markederne afskærmes. 
9. Luftfartssektoren, der vil være fuldt liberaliseret inden 
udgangen af 1997, viser i endnu højere grad end telesektoren, at 
lovgivning er nødvendig, men ikke tilstrækkelig til at opnå en 
fuldstændig fri konkurrence. Inden for denne sektor, hvor 
luftfartsselskaberne kæmper om at opnå eller bevare en tilstrækkelig 
del af et svagt voksende og konkurrencebetonet marked, er der konstant 
fare for, at de selskaber, der er til stede på markedet, anvender 
urimelige metoder for at beskytte deres interesser. Det er absolut 
nødvendigt, at konkurrencereglerne håndhæves strengt, hovedsagelig når 
det gælder statsstøtte og kontrol af misbrug af dominerende stillinger. 
Især statsstøtte anses for at virke mod hensigten, idet den har tendens 
til at beskytte de ineffektive virksomheder mod de effektive og dermed 
blot forsinker den nødvendige omstrukturering. Statsstøtte kan endog 
bruges til at bekæmpe nye konkurrenter gennem bl.a. en aggressiv 
prispolitik. Selv om en omstrukturering er nødvendig for at opnå 
effektivitetsgevinster og konkurrenceevne på et marked i vækst, skal 
Kommissionen sikre, at en høj koncentrationsgrad ikke afskærmer ruter 
Grønbog om liberalisering af teleinfrastruktur og kabel-tv-net: Første del (KOM(94) 440 
af 25.10.1994) og anden del (KOM(94) 682 af 25.1.1995). 
og ankomst- og afgangstider og dermed genopretter de afskaffede 
handelshindringer. 
10. Energi er en anden nøglefaktor for industrien og blev også omtalt 
som sådan i Ciampi-rapporten. I 1995 skete der dog ikke nogen egentlige 
fremskridt med hensyn til liberalisering af denne sektor. 
11. Ifølge den fjerde oversigt over statsstøtte i EU, der blev 
offentliggjort i 1995, er den samlede statsstøtte i perioden 1990-1992 
faldet; men med et årsgennemsnit på 94 mia. ECU for hele EU er den 
stadig alt for høj til, at Kommissionens mål kan nås, især når det 
gælder de rigere medlemsstater. Store beløb i statsstøtte vil ikke 
skabe konkurrenceevne, men forsinke den nødvendige strukturomlægning, 
fordreje konkurrencen mellem virksomheder og mellem regioner og tynge 
de offentlige budgetter. 
Det vil dog være urealistisk at foreslå, at al statsstøtte simpelthen 
afskaffes, og dette har da heller aldrig været planlagt af traktatens 
forfattere eller af Kommissionen. På et marked, der ikke er perfekt, 
kan markedskræfterne i sig selv dog ikke gøre det muligt at nå en række 
af medlemsstaternes og EU's grundlæggende mål, såsom økonomisk og 
social samhørighed, tilstrækkelig forskning og udvikling, 
miljøbeskyttelse, udvikling af SMV. Hertil kommer desuden behovet for 
at give strukturtilpasningen tid, især af sociale årsager. I de 
tilfælde, hvor der undtagelsesvis tillades statsstøtte, er det vigtigt 
for Kommissionen at sikre, at de negative virkninger for konkurrencen 
og samhandelen mellem medlemsstaterne begrænses til det strengt 
nødvendige, og at der kompenseres herfor ved realisering af mål af 
generel fællesskabsinteresse. 
3. Internationalt samarbejde 
12. Den voksende globalisering af verdensøkonomien og ændringerne i 
det moderne handelsmønster gør internationalt samarbejde mellem 
konkurrencemyndigheder uundgåeligt. * 
For det første skal virksomheder, der opererer på verdensplan, have 
kendskab til og rette sig efter forskellene i konkurrencelovgivning og 
praksis i de forskellige lande. Dette indebærer nødvendigvis 
omkostninger for de pågældende virksomheder. Når transaktionerne falder 
ind under flere konkurrencemyndigheders kompetence, er der desuden øget 
risiko for, at der træffes modstridende foranstaltninger. Det kan være 
vanskeligt for konkurrencemyndighederne at få adgang til oplysninger, 
der kan bevise en overtrædelse af konkurrencelovgivningen, hvis 
overtrædelsen er sket uden for deres egen jurisdiktion. På den anden 
side kan konkurrenceregler, der tager sigte på at opretholde en 
effektiv konkurrence på hjemmemarkedet, være mindre effektive, når det 
drejer sig om konkurrencebegrænsende adfærd på globalt plan. Endelig 
er det almindelig anerkendt, at liberaliseringen af handelen, hvis den 
skal være effektiv, må ledsages af strengere håndhævelse af 
konkurrencereglerne - private hindringer må ikke afløse de offentlige 
hindringer, der er blevet afskaffet. 
Af alle disse årsager er et øget internationalt samarbejde klart i 
erhvervslivets og forbrugernes interesse. 
13 . Bilateralt set giver aftalen med USA (godkendt af Rådet i april 
1995) allerede nu mulighed for samarbejde, og dens bestemmelser om 
samordning af håndhævelsen giver i en vis udstrækning parterne mulighed 
for i fællesskab at løse konkurrencebegrænsende situationer, der 
berører både EU's og USA's marked. 
I den rapport om konkurrencepolitikken i den nye handelsorden, der blev 
udarbejdet af en uafhængig ekspertgruppe på Karel Van Mierts anmodning, 
anbefales det, at man prioriterer en udbygning af den nuværende aftale 
mellem EU og USA. Ekspertgruppens rapport anbefaler desuden flersidet 
samarbejde, da gruppen mener, at bilaterale aftaler ikke i sig selv er 
tilstrækkelige til at løse alle de problemer, der kan opstå på 
internationalt plan. 
4. Kommissionens rolle ved anvendelsen af konkurrencereglerne 
14. Man kan med rimelighed sige, at udviklingsfasen for Fællesskabets 
konkurrencepolitik er afsluttet. Politikken og lovgivningen er nu godt 
indarbejdet gennem Kommissionens administrative praksis og de 
principper, der er blevet knæsat af EF-Domstolen og EF-Retten i Første 
Instans. På den anden side har Kommissionen kun begrænsede ressourcer 
til rådighed til behandling af et stadig stigende antal sager. I 1995 
steg antallet af nye sager, især vedrørende statsstøtte og artikel 85 
og 86, betydeligt som følge af de tre nye medlemsstaters tiltrædelse. 
15. På denne baggrund har Kommissionen søgt at finde frem til, 
hvorledes der kan fokuseres på de aftaler, der har væsentlig 
indvirkning på konkurrencen, og som vil kunne påvirke handelen mellem 
medlemsstaterne mærkbart. Til dette formål er der allerede blevet 
udarbejdet flere instrumenter og begreber og det forberedende arbejde 
er i gang for at udvide og uddybe dem yderligere. I denne forbindelse 
skal særlig nævnes anvendelsen af de minimis-princippet (både inden for 
antitrust og statsstøtte), gruppefritagelser (der giver virksomhederne 
mulighed for at indgå aftaler uden at skulle anmelde dem til 
Kommissionen for at opnå retssikkerhed) og begrebet 
fællesskabsinteresse i forbindelse med klager. 
16. Når Kommissionen skal prioritere sager med mærkbar indvirkning 
på konkurrencen mellem medlemsstaterne, bliver de nationale 
myndigheders og domstoles rolle i konkurrencesager vigtigere. Den 
decentraliserede anvendelse af konkurrencereglerne er ofte et hurtigere 
og mere effektivt middel til at bringe overtrædelser til ophør. Når de 
nationale domstole og myndigheder anvender disse regler hyppigere, 
erindrer det EU-borgerne om, at reglerne indgår som en del af de 
enkelte medlemsstaters lovgivning og tager sigte på at beskytte deres 
rettigheder. 
17. Kommissionen har derfor fortsat stimuleret den decentraliserede 
anvendelse af EU's konkurrenceregler, især når det gælder sager, der 
falder ind under artikel 85 og 86. Det er Kommissionens mål at etablere 
et effektivt samarbejde mellem de nationale domstole og 
konkurrencemyndigheder og Kommissionen. Det forberedende arbejde med 
en ny meddelelse om samarbejde mellem Kommissionen og de nationale 
konkurrencemyndigheder er således langt fremskredent og vil supplere 
den eksisterende meddelelse om samarbejde med de nationale domstole. 
Denne decentraliseringspolitik bør dog gennemføres gradvis og 
omhyggeligt. Den egentlige decentraliseringsproces går hånd i hånd med 
Kommissionens fortsatte bestræbelser på at klarlægge og forenkle de 
materielle regler, for at medlemsstaterne kan anvende de samme 
begreber, når de håndhæver EU's konkurrenceregler. 
18. Ifølge subsidiaritetsprincippet er det den mest kompetente 
myndighed, der skal gribe ind. En række sager, der falder ind under 
flere nationale myndigheders jurisdiktion, bør derfor behandles af 
Kommissionen. I forbindelse med fusioner er det således at foretrække 
for virksomhederne, at deres fusionsplaner undersøges af Kommissionen 
alene, i stedet for at de skal forelægges for flere nationale 
myndigheder. I 1995 indledte Kommissionen en ny undersøgelse af 
fusionsforordningen, bl.a. for at fastslå, om omsætningskriteriet 
stadig er velegnet, når det skal afgøres, hvilke sager, der skal 
forelægges for Kommissionen, og hvilke sager der udelukkende henhører 
under medlemsstaternes kompetence. 
19. På statsstøtteområdet har Fællesskabet enekompetence ifølge 
subsidiaritetsprincippet; at sætte medlemsstaterne til at kontrollere 
deres egne statsstøtteudgifter ville nemlig ikke være rimeligt over for 
deres naboer. Et aspekt kan dog behandles på nationalt plan, idet de 
nationale domstole kan behandle klager fra konkurrenter til den 
støttemodtagende virksomhed, og de kan især kontrollere, om 
medlemsstaterne har overholdt de nødvendige anmeldelses- og 
godkendelsesprocedurer. Kommissionen har offentliggjort en ny 
meddelelse på dette område, der skal tjene tre formål, nemlig at styrke 
og decentralisere håndhævelsen af statsstøttereglerne, at afklare 
retsstillingen til fordel for alle interesserede parter og at bistå 
domstolene. 
5. Gennemsigtighed 
20. Konkurrencereglerne er ofte komplekse, fordi de økonomiske, 
juridiske og politiske forhold, hvorunder de finder anvendelse, er 
komplicerede og i konstant udvikling. Dette betyder ikke, at der ikke 
er plads til større gennemsigtighed og forenkling. Kommissionen har 
nemlig fundet frem til flere måder, hvorpå den kan øge informationen 
om sin politik og forenkle retsreglerne, og her skal bl.a. nævnes 
følgende: for det første den nye vedtagne gruppefritagelse for aftaler 
om teknologioverførsel, der skal erstatte de to forordninger om knowhow 
og patentlicenser, for det andet anvendelse af meddelelser til at give 
retningslinjer for anvendelsen af konkurrencereglerne i visse sektorer 
(grænseoverskridende pengeoverførsler, posttjenester) , for det tredje 
anvendelse af grønbøger med henblik på offentlig konsultation (dvs. de 
planlagte grønbøger om vertikale begrænsninger og revision af 
fusionsforordningen, der skal offentliggøres i 1996) , og for det fjerde 
offentliggørelse af forklarende brochurer (den nye forordning om 
bilforhandling). På statsstøtteområdet er anmeldelsespligten, der er 
fastsat i traktaten, af central betydning for at sikre 
gennemsigtigheden. Kommissionen har i en meddelelse anført, at den vil 
anvende alle de beføjelser, traktaten giver den, for at tvinge 
medlemsstaterne til at overholde denne forpligtelse. Kommissionen har 
også påbegyndt arbejdet med at revidere og kodificere 
rammebestemmelserne for regionalstøtte, ligesom den har vedtaget nye 
rammebestemmelser for støtte til forskning og udvikling. Endelig har 
Kommissionen fortsat sin aktive kampagne for at underrette 
offentligheden om konkurrencepolitiske spørgsmål gennem 
pressemeddelelser og -konferencer, GD IV s informationsafdeling, 
publikationer, Competition Policy Newsletter, og sidst men ikke mindst 
årsberetningen om konkurrencepolitikken; de tjener alle det samme 
formål, nemlig at forbedre gennemsigtigheden, retssikkerheden og 
forudsigeligheden. 
6. Det demokratiske ansvar 
21. Konkurrencepolitikken kan ikke blot være et rent teknokratisk 
eller administrativt fænomen, men har alt at vinde ved at opnå stor 
demokratisk tilslutning. Kommissionen tillægger det derfor stor 
betydning, at der foregår en gavnlig dialog med de øvrige EU-
institutioner om alle konkurrencepolitiske aspekter. 
22 . Årsrapporten om konkurrencepolitikken tjener som et grundlæggende 
informationsmiddel for de øvrige EU-institutioner, især Europa-
Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Den gavnlige 
udveksling af synspunkter om den foregående beretning var til stor 
hjælp i Kommissionens arbejde og bidrog til større kendskab til og 
forståelse af Fællesskabets konkurrencepolitik. Når det er 
hensigtsmæssigt, tager Kommissionen desuden initiativ til at konsultere 
10 
de øvrige institutioner om nye forslag til bestemmelser eller om andre 
politiske forslag. For eksempel har Kommissionen nøje overvejet de 
bemærkninger, der blev fremsat af Europa-Parlamentet, Rådet, Det 
Økonomiske og Sociale Udvalg samt Regionsudvalget i forbindelse med 
vedtagelsen af liberaliseringsdirektiverne efter artikel 90. 
23. Kommissionen har også arbejdet nært sammen med Rådet om flere 
konkurrencepolitiske aspekter, og dette gælder især forholdet mellem 
konkurrencepolitikken og konkurrenceevnen. 
24. Medlemsstaterne er stærkt involverede i Kommissionens 
beslutningsproces gennem Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og 
Monopolspørgsmål, Det Rådgivende Udvalg for Fusioner og 
Virksomhedsovertagelser og Konferencen af nationale regeringseksperter. 
Desuden fører Kommissionens tjenestemænd regelmæssigt uformelle, 
konstruktive kontakter med deres kolleger i medlemsstaterne. 
25. Den 3. og 4. april 1995 afholdt Kommissionen det første 
europæiske konkurrenceforum i Bruxelles om vertikale begrænsninger4 med 
over 26 0 deltagere bestående af konkurrencemyndigheder og dommere fra 
35 europæiske lande. Det var formålet med dette forum at fremme 
udvekslingen af erfaringer og synspunkter mellem Fællesskabets og 
medlemsstaternes tjenestemænd med ansvar for håndhævelsen af 
konkurrencereglerne og at fremme den decentraliserede anvendelse af 
disse regler. Der er planer om at afholde et nyt forum i 1996. 
26. Kommissionens 25. årsberetning om konkurrencepolitikken (1995) 
har en anden udformning end de tidligere årsberetninger. 
27. I de senere år er Kommissionens konkurrenceberetning blevet 
større og større og nåede i 1994 op på over 600 sider. Kommissionens 
separate publikation "Det Europæiske Fællesskabs konkurrencepolitik -
1994", der sammendrager Kommissionens politik og beslutninger på en 
brugervenlig måde, blev vel modtaget, og Kommissionen er, især af Det 
Økonomiske og Sociale Udvalg, blevet opfordret til at udarbejde et 
kortere og mere læservenligt dokument. 
Kommissionen har derfor besluttet at udarbejde en kortere beretning end 
tidligere med hovedvægten på den vigtigste udvikling i 
konkurrencepolitikken, og, hvor det er relevant, illustreret med 
eksempler på Kommissionens vigtigste beslutninger og nye 
lovgivningsmæssige foranstaltninger. 
Foruden denne årsberetning har Europa-Kommissionens Generaldirektorat 
for Konkurrence (GD IV) udarbejdet en "Beretning om anvendelsen af 
konkurrencereglerne i Den Europæiske Union - 1995", der beskriver de 
vigtige konkrete sager, hvor Kommissionen har truffet beslutning. Den 
indeholder også en liste med henvisninger til de nye lovgivningsmæssige 
foranstaltninger og meddelelser, Kommissionens beslutninger og 
pressemeddelelser samt afgørelser truffet af EF-Domstolen og Retten i 
Første Instans. Desuden indeholder den en beskrivelse af anvendelsen 
af konkurrencereglerne i medlemsstaterne. 
7. Statistiske oplysninger 
28. I 1995 er det samlede antal registrerede nye sager steget 
betydeligt. Det samlede antal nye sager (antitrust, fusioner, 
statsstøtte) steg fra 1 081 i 1994 til 1 472 i 1995 - dvs. en stigning 
på 36%. Nye sager i henhold til artikel 85 og 86 steg med over 42%, 
anmeldelser af fusioner steg med næsten 16%, og antallet af nye 
statsstøttesager steg med 35%. En betydelig del af denne stigning, især 
inden for antitrust og statsstøtte, skyldes de tre nye medlemsstaters 
Competition Policy Newsletter, No. 5, Volume 1, Summer 1995, p. 7. 
11 
tiltrædelse af Den Europæiske Union den 1. januar 1995. 
29. Det samlede antal afsluttede sager i 1995 holdt sig på næsten 
samme niveau som i 1994, nemlig henholdsvis 1 210 mod 1 200. 
12 
I. Karteller og monopoler: Artikel 85 og 86 
A - Sikring af fordelene af det indre marked 
30. Et vigtigt sigte med EU's konkurrencepolitik er at sikre, at 
indretningen af det indre marked bibringer forbrugerne og den 
europæiske økonomi som helhed samtlige fordele af det store EU-dækkende 
marked. 
Konkurrencepolitikken må ikke være en bremseklods for virksomhedernes 
bestræbelser på at tilpasse sig de nye muligheder, der følger af 
nedbrydningen af nationale barrierer. Det er imidlertid nødvendigt at 
være på konstant vagt over for virksomheder, der forsøger at sinke 
markedsintegreringen eller sågar lægge konkurrencebegrænsende 
hindringer i vejen for handelen på tværs af grænserne. I tilfælde af 
alvorlige overtrædelser af konkurrencereglerne kan der derfor være 
behov for at idømme de berørte virksomheder store bøder. 
Vertikale aftaler mellem leverandører og distributører indtager en 
central placering i EU's konkurrencepolitik på dette felt. Nogle af 
disse aftaler kan være nødvendige for at trænge ind på nye markeder, 
lancere nye produkter eller opbygge effektive salgsnet til fordel for 
forbrugerne. Der opstår imidlertid et problem, når der ikke er 
tilstrækkelig konkurrence mellem producenterne eller mellem 
distributørerne på et og samme marked, eller når aftalerne benyttes til 
at begrænse konkurrencen, f.eks. til at dele markeder eller obstruere 
nye virksomheders adgang til et marked. 
1. Salg af motorkøretøjer 
31. Da motorkøretøjer er varige forbrugsgoder, som kræver sagkyndig 
vedligeholdelse og reparation, arbejder motorkøretøjsfabrikanterne 
sammen med udvalgte forhandlere og værksteder for at tilvejebringe en 
service, der er specielt tilpasset produktet. Sådanne aftaler bidrager 
til at effektivisere salget af de pågældende produkter, og 
salgssystemets eksklusive og/eller selektive karakter kan betragtes som 
nødvendig for at fremme rationaliseringen og øge effektiviteten inden 
for motorkøretøjsindustrien. 
Dette var og er fortsat hovedbegrundelsen for at tillade restriktive 
salgs- og serviceaftaler inden for motorkøretøjssektoren. Den nye 
gruppefritagelse vedrørende salg og service af motorkøretøjer5, som 
Kommissionen vedtog den 28. juni 1995 som erstatning for den 
eksisterende forordning nr. 123/856, indeholder imidlertid en række 
justeringer rettet mod dels at intensivere konkurrencen på bilmarkedet 
og reservedelsmarkedet, dels at forbedre forbrugernes stilling ved at 
garantere dem det fulde udbytte af det indre marked. 
32. Især kan det nævnes, at den nye forordning giver forhandlerne 
større uafhængighed af bilfabrikanterne. Vigtigst af alt har 
bilforhandlerne nu ret til at sælge biler af andre mærker, forudsat at 
det sker på særskilte salgssteder, med særskilt administration, med 
udgangspunkt i en særskilt juridisk enhed og på en måde, der hindrer 
enhver sammenblanding af mærker. For at sikre en effektiv konkurrence 
på markederne for reparationer og vedligeholdelse må bilfabrikanterne 
eller leverandørerne ikke lægge hindringer i vejen for selvstændige 
reservedelsproducenters eller reservedelsudbyderes adgang til 
Kommissionens forordning (EF) Nr. 1475/95 af 28. juni 1995 om anvendelse af traktatens 
artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer 
(EFT L 145 af 29.6.1995, s. 25). 
Kommissionens forordning (EØF) nr. 123/85 af 12. december 1984 (EFT L 15 af 18.1.1985). 
13 
markederne, og de må heller ikke begrænse forhandlernes ret til at købe 
reservedele af en tilsvarende kvalitet hos firmaer uden for nettet 
efter eget valg. Desuden skal bilfabrikanterne give værksteder uden for 
nettet de tekniske oplysninger, de har behov for for at kunne reparere 
og vedligeholde biler fra bilfabrikanterne, forudsat at der ikke er 
tale om oplysninger, der er beskyttet af en intellektuel ejendomsret. 
33. Ret til forhandling af flere mærker, liberalisering af 
reservedelsmarkedet, større konkurrence inden for reparationer: alle 
disse tiltag tjener til at forøge forbrugernes valgmuligheder i 
overensstemmelse med principperne for det indre marked. Tilsvarende 
skal borgerne have ret til at købe en bil og få den vedligeholdt og 
repareret i det EU-land, der har de mest gunstige priser og andre 
vilkår. 
Sidstnævnte princip er især meget vigtigt inden for netop bilsektoren, 
hvor der hersker betydelige prisforskelle medlemsstaterne imellem. I 
sin sidste halvårsoversigt over bilpriser, som blev udsendt i juli 
måned, konstaterede Kommissionen, at prisforskellene var steget 
dramatisk siden november 19947. Siden begyndelsen af 1995 har 
Kommissionen modtaget et stigende antal klager fra individuelle borgere 
i EU, hovedsagelig fra borgere i Østrig, Tyskland og Frankrig, der er 
blevet hindret i at købe en bil i Italien eller Spanien, hvor priserne 
- efter devalueringer af landenes valutaer - er forholdsvis lave8. 
Den nye forordning forbyder udtrykkeligt enhver praksis, der har til 
formål at hindre parallelimport9. Forhandlerne skal have ret til at 
dække efterspørgslen med produkter fra uden for deres tildelte 
salgsområde, og de må i fremtiden benytte visse reklamemidler uden for 
deres tildelte område. 
34. Kommissionens tjenestegrene udsendte den 26. september 1995 en 
brochure på alle EU-sprog om de nye regler for fabrikanter, 
forhandlere, reservedelsfabrikanter og selvstændige automekanikere. 
Brochuren fortæller også forbrugerne om deres ret til at købe en bil 
hvor som helst i EU10. 
2. Begrænsninger af parallelimport 
35. Det er et af de mest veletablerede principper i EU's 
konkurrencelovgivning, at det er forbudt at opsplitte det indre marked 
gennem private aftaler og at opretholde prisforskelle ved hjælp af 
konkurrencebegrænsende klausuler om total territorial beskyttelse. 
Adfærd af denne art fortsætter imidlertid med at optræde på markedet, 
men når den kommer frem i lyset, kan der forventes strenge sanktioner 
fra Kommissionens side. 
BASF/Accinauto 
36. I en beslutning af 12. juli 199511 pålagde Kommissionen den tyske 
producent af autoreparationslak BASF Lacke + Farben (et datterselskab 
af BASF-koncernen) , en bøde på 2,7 mio. ECU, mens BASF's eneforhandler 
Kommissionens pressemeddelelser nr. IP/95/50 af 19.1.1995 og IP/95/768 af 24.7.1995. 
"Virkningen af valutakurssvingninger på det indre marked". Meddelelse fra Kommissionen 
til Det Europæiske Råd, den 31.10.1995, punkt 25. 
Se også Domstolens domme af 24. oktober 1995 i sagerne C-70/93, Bayerische Motorenwerke 
AG mod ALD Auto-Leasing D GmbH, og C-266/93, Bundes/cartelJamt mod Volkswagen AG og VAG 
Leasing GmbH (endnu ikke offentliggjort). 
"Distribution af motorkøretøjer", vejledende brochure udgivet af Europa-Kommissionen, GD 
IV, IV/9509/95. Der er allerede blevet udleveret over 7 000 eksemplarer af denne 
brochure. 
EFT L 272 af 15.11.1995, s. 16. 
i Belgien og Luxembourg, Accinauto S.A. , blev pålagt en bøde på 10 0 00 
ECU. Sagen udsprang af en klage fra to engelske parallelimportører af 
Glasurit-produkter. De hævdede, at Accinauto, hos hvem de købte 
Glasurit-produkterne, havde standset leverancerne til dem i sommeren 
1990 efter ordre fra BASF. Kommissionen gennemførte 
kontrolundersøgelser hos BASF og Accinauto og opdagede, at Accinauto 
var kontraktligt forpligtet til at sende alle ordrer fra kunder uden 
for sit eneforhandlingsområde videre til BASF. Kommissionen 
konkluderede, at denne forpligtelse udgjorde en uacceptabel begrænsning 
af konkurrencen, da den hindrede Accinauto i at eksportere de relevante 
produkter fra Belgien til Det Forenede Kongerige. Som følge af denne 
forpligtelse er det nemlig ikke eneforhandleren, men BASF selv, der 
bestemmer og kontrollerer leverancerne til parallelimportører i andre 
medlemsstater. 
Lægemidler: Organon 
37. Priserne på lægemidler varierer betydeligt medlemsstaterne 
imellem. Det forklares normalt med forskelle mellem medlemsstaternes 
nationale priskontrolsystemer og sygesikringsordninger. Ved flere 
lejligheder har Domstolen fastslået, at der ikke må blokeres for 
parallelimport af lægemidler, uanset hvilke faktorer der er skyld i 
prisforskelle. Inden for lægemiddelsektoren har Kommissionen derfor 
altid anvendt konkurrencereglerne på aftaler og adfærdsmønstre, der 
begrænser den parallelle handel med lægemidler. Det er opfattelsen, at 
markedskræfternes frie spil på denne måde vil kunne fungere som 
katalysator for en gradvis indbyrdes tilnærmelse af ikke blot priser, 
men også priskontrolsystemer. Priserne i de dyre lande skulle således 
falde, mens priserne i de billige lande i sidste ende må forventes at 
stige som reaktion på en reel trussel fra lægemiddelproducenterne om 
tilbagetrækning af produkter, hvis de ikke får sikkerhed for et 
rimeligt afkast af deres investeringer. Nogle medlemsstater med høje 
priser på lægemidler stimulerer sågar parallelimporten for at reducere 
landets samlede medicinudgifter. 
38. Organon er et britisk datterselskab af Akzo (Nederlandene), som 
er specialiseret i fremstilling og markedsføring af P-piller. 
Den 4. maj 1994 ændrede Organon sit prisfastsættelsessystem for P-
pillerne Mercilon og Marveion - sidstnævnte behersker betydelige 
markedsandele overalt i EU. Indtil da ydede Organon en rabat på 12,5% 
på alle produkter leveret til sine kunder, uanset produkternes 
s lutdestination. Det nye prisf astsættelsessystem differentierede mellem 
piller til afsætning i Det Forenede Kongerige og piller beregnet til 
eksport. Kun på førstnævnte blev der nu givet en rabat på 12,5%. 
Efter at have modtaget adskillige klager og en anmeldelse fra Organon 
af det nye prisfastsættelsessystem indledte Kommissionen en procedure 
over for Organon og udsendte en klagepunktsmeddelelse med henblik på 
at ophæve den bødeimmunitet, der fulgte af anmeldelsen. I Kommissionens 
øjne udgjorde det nye prisfastsættelsessystem - der er en del af de 
løbende forretningsforbindelser mellem Organon og Organons grossister 
og derfor en aftale som omhandlet i artikel 85, stk. I12 - en alvorlig 
overtrædelse af konkurrencereglerne, da systemet medførte en prismæssig 
forskelsbehandling mellem produkterne alt efter deres geografiske 
bestemmelsessted. Resultatet heraf var, at kunderne ikke længere kunne 
nyde godt af den parallelle handel. Især i Nederlandene, hvor Marvelon-
I sin dom af 24. oktober 1995 i sag C-70/93 og C-266/93 (se fodnote 9) bekræftede 
Domstolen sin hidtidige retspraksis, nemlig at en opfordring fra en virksomhed til dennes 
forhandlere ikke er en ensidig handling, der falder uden for anvendelsesområdet for 
traktatens artikel 85, stk. 1, men en aftale i samme bestemmelses forstand, såfremt den 
er et led i en helhed af faste forretningsforbindelser, der er reguleret ved en på 
forhånd truffet generel aftale. 
15 
pillen af nederlandsk oprindelse ikke refunderes 100% af sygesikringen, 
men hvor prisen på den britisk producerede pille af samme mærke svarer 
til den pris, som den nederlandske sygesikring refunderer, mistede 
forbrugerne fordelen af at kunne vælge den britiske Marvelon-pille, som 
sparede dem for et beløb, der lå ud over refunderingsloftet. 
Organon besluttede at opgive det nye prisfastsættelsessystem, som 
Kommissionen havde gjort indsigelse imod, og genindførte de tidligere 
prisvilkår. Med status quo ante genetableret afsluttede Kommissionen 
sin procedure, men forbeholdt sig ret til at gennemgå det nye 
prisfastsættelsessystem, som Organon har planer om at indføre. 
3. Begrænsning af nye virksomheders adgang til markedet 
39. Et virkeligt konkurrencepræget indre marked kræver også, at der 
ikke lægges hindringer i vejen for nye virksomheders adgang til et 
marked for at tage konkurrencen op med de eksisterende 
markedsdeltagere. Kommissionen er derfor særlig opsat på at holde 
markeder åbne, og den er skredet ind, når virksomheder, enten gennem 
konkurrencebegrænsende aftaler eller ensidige handlinger, har hindret 
nye virksomheder i at få adgang til et bestemt marked. 
40. Nye konkurrenter kan hindres i at trænge ind på et marked ved 
hjælp af vertikale aftaler mellem eksisterende leverandører og deres 
forhandlere. Dette er især tilfældet, når et stort antal forhandlere 
på markedet er bundet af en forpligtelse til kun at sælge varer fra den 
producent, med hvilken de har indgået en kontrakt eller en anden 
ordning, der har en udelukkelseseffekt for tredjeparter. Sagerne 
vedrørende markedet for impuls-is (Unilever/Mars) er eksempler herpå. 
I andre sager formenes tredjeparter adgang til markedet på grund af en 
horisontal aftale eller samordnet praksis mellem reelle eller 
potentielle konkurrenter. Det skete på det nederlandske 
kranudlejningsmarked (Van Marwijk/FNK-SCK). 
Adgangen til markedet kan også blokeres af et monopolmisbrug eller en 
dominerende udbyders misbrug af essentielle faciliteter eller 
tjenester. Dette er et stadig større problem inden for forskellige 
sektorer. Når en dominerende virksomhed ejer eller kontrollerer en 
facilitet, som konkurrenterne har behov for adgang til for at kunne 
udøve deres virksomhed, må den dominerende virksomhed ikke nægte dem 
adgang hertil, og den skal give dem adgang hertil på et ikke-
diskriminerende grundlag. Hvad enten der er tale om transportsektoren, 
navnlig luf11ransportsektoren , banksektoren eller 
telekommunikationssektoren, håndhæver Kommissionen dette generelle 
princip i EU's konkurrencelovgivning for at fremme udviklingen af ny 
konkurrence13. Sagen vedrørende adgang til den franske havn Roscoff 
(ICG/CCI Morlaix) rejser samme problemstilling. 
Unilever/Mars 
41. Unilever er i de fleste EU-lande den førende virksomhed på 
markedet for impuls-is (dvs. særskilt indpakkede industrielt 
fremstillede små-is, der med henblik på øjeblikkeligt forbrug sælges 
i kiosker, på benzinstationer osv.). 
I Irland er Unilever langt den største producent af is. Unilever 
stillede fryseskabe til rådighed for forhandlerne på den betingelse, 
at kun Unilevers produkter blev opbevaret i fryseskabene ("fryser-
Dette generelle princip har fundet støtte i Domstolens dom af 6. april 1995 i sagerne C-
241/91 P og C-242/91 P, Radio Telefis Eireaan (RTE) og Indépendant Television 
Publications Ltd mod Kommissionen (Magill), Sml. 1995, s. 1-743. 
eksklusivitet"). Desuden var omkostningerne forbundet med 
tilrådighedsstillelse af fryseskabe indregnet i den pris, som alle 
Unilevers forhandlere skulle betale for Unilevers is, uanset om de 
rådede over et Unilever-fryseskab eller ej. 
Efter at have modtaget en klage fra Mars foretog Kommissionen en 
undersøgelse af Unilevers forhandleraftaler i Irland. Kommissionen 
fandt frem til, at hvis en forhandler kun havde Unilever-fryseskabe på 
sit salgssted, var salgsstedet sædvanligvis forbeholdt ene og alene 
salg af Unilever-is; hovedparten af alle is-salgssteder i Irland faldt 
inden for denne kategori. Kommissionen tog allerede i 1992 afstand fra 
denne salgsstedseksklusivitet i en sag vedrørende det tyske marked for 
impuls-is14. Unilever-aftalernes kumulative effekt indebar en 
betragtelig begrænsning af konkurrencen ved at hindre andre 
konkurrenter adgang til det pågældende marked. Kommissionen fandt også, 
at aftalerne var udtryk for et misbrug af Unilevers dominerende 
stilling på markedet. 
Unilever accepterede imidlertid at ændre sin praksis med henblik på at 
åbne markedet op, navnlig ved at give de detailhandlende flere 
valgmuligheder. Kommissionen har efterfølgende udtalt, at de nye 
aftaler synes at opfylde betingelserne for indrømmelse af en 
fritagelse15. 
Van Marwijk/FNK-SCK 
42. I sin beslutning af 29. november 199516 pålagde Kommissionen FNK 
og SCK bøder17 for overtrædelse af artikel 85, stk. 1, på det 
nederlandske kranudlejningsmarked. 
FNK (Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven) er en 
sammenslutning af nederlandske virksomheder, der udlejer mobilkraner. 
SCK (Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf) blev oprettet på FNK's 
initiativ med henblik på - via et certificeringssystem - at garantere 
kvaliteten af de kraner og det udstyr, der benyttes inden for 
kranudlejningsbranchen. De fleste af SCK's medlemsvirksomheder er også 
medlemmer af FNK. De tegner sig for mellem 50% og 80% af det 
nederlandske marked. Kranudlejerne selv lejer i vidt omfang kraner hos 
hinanden. 
Foruden FNK's vejledende priser for udlejning af kraner og de 
samordnede priser, der blev anvendt mellem medlemmerne af FNK, angreb 
Kommissionen forbuddet mod, at SCK-certifikatindehavere lejede kraner 
hos virksomheder, der ikke var tilsluttet SCK. Kommissionen mente, at 
SCK-forbuddet var i strid med artikel 85, stk. 1, eftersom SCK's 
certificeringssystem ikke opfyldte kriterierne om åbenhed og 
anerkendelse af andre systemers tilsvarende garantier. Kommissionen 
konkluderede, at forbuddet ikke blot begrænsede SCK-medlemmernes 
handlefrihed, men også i høj grad var til hinder for tredjeparters 
I 1992 vedtog Kommissionen en negativ beslutning mod Langnese (Unilever) og Schôller, der 
indtager en duopolistisk stilling på det tyske marked for impuls-is. I den pågældende sag 
skred Kommissionen ind over for de aftaler om salgsstedseksklusivitet, ifølge hvilke de 
detailhandlende er forpligtet til kun at sælge is fra den producent, med hvem han har 
indgået en aftale. Kommissionen besluttede, at den kumulative effekt af de pågældende 
aftaler indebar en betragtelig begrænsning af konkurrencen fra Langneses og Schôllers 
side. Denne konklusion blev appelleret af parterne, men Førsteinstansretten stadfæstede 
den i en dom af 8. juni 1995 i sag T-7/93, Langnese-Iglo GmbH mod Kommissionen (Sml. 
1995, s. 11-1533), og sag T-9/93, Schôller Lebensmittel GmbH & Co. KG mod Kommissionen 
(Sml. 1995, s. 11-1611). 
EFT C 211 af 15.8.1995, s. 4. 
EFT L 312 af 23.12.1995, s. 79. 
Muligheden for bødefritagelse som følge af anmeldelserne fra FNK og SCK i begyndelsen af 
1992 blev trukket tilbage med henvisning til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17 i 
Kommissionens beslutning af 13. april 1994 (EFT L 117 af 7.5.1994). 
adgang til det nederlandske marked. 
I sin beslutning tilkendegav Kommissionen, at skønt dens 
certificeringspolitik giver plads for privatretlige 
certificeringssystemer, der indebærer en supplerende kontrol med 
overholdelsen af lovfæstede forskrifter, ændrer dette ikke ved det 
forhold, at sådanne systemer skal overholde konkurrencereglerne. 
ICG/CCI Morlaix 
43. Irish Continental Group (ICG) ansøgte Chambre de Commerce et 
d'Industrie de Morlaix (CCI Morlaix) om tilladelse til at benytte 
havnen i Roscoff (i Bretagne) til færgesejlads mellem Irland og 
Bretagne fra sommeren 1995. På det tidspunkt var Brittany Ferries det 
eneste færgeselskab, der sejlede mellem Irland og Bretagne. Oprindeligt 
nåede parterne til enighed om principperne i en aftale, hvorefter ICG 
begyndte at markedsføre den nye færgerute og tage imod reservationer 
til samme. Forhandlingerne blev imidlertid afbrudt i januar 1995, og 
det var ikke muligt for CCI Morlaix og ICG at nå frem til en endelig 
aftale, efter at ICG havde klaget til Kommissionen og efter fornyede 
forhandlinger. 
Kommissionen fandt, at CCI Morlaix, der administrerer havnen i Roscoff, 
som var den eneste havn i Frankrig med tilstrækkelige havnefaciliteter 
til betjening af færgesejlads mellem Bretagne og Irland, indtog en 
dominerende stilling. Desuden fandt den, at CCI Morlaix - ved 
uberettiget at nægte ICG adgang til havnefaciliteterne i Roscoff -
havde misbrugt denne dominerende stilling. Kommissionen beordrede 
derfor den 16. maj 1995 en række foreløbige foranstaltninger for at 
forpligte CCI Morlaix til at tage de nødvendige skridt til at give ICG 
adgang til havnen i Roscoff indtil sommersæsonens afslutning. 
Efter at Kommissionen var skredet ind, lykkedes det parterne at indgå 
en femårig kontrakt om ICG's benyttelse af havnefaciliteterne i 
Roscoff. Dette var ikke blot til parternes gensidige fordel, men især 
til fordel for de rejsende, som dermed har fået flere 
transportmuligheder at vælge imellem i Roscoff-området. 
4. Grønbog om vertikale konkurrencebegrænsninger 
44. Vertikale aftaler mellem leverandører og forhandlere i de 
forskellige medlemsstater har altid haft Kommissionens særlige 
opmærksomhed som led i det indre marked. Et af nøgleelementerne i EU's 
politik har altid været at holde kanalerne for parallel handel åbne, 
trods private virksomheders eventuelle forsøg på at begrænse disse. 
Skønt konkurrencepolitikken vis-a-vis vertikale begrænsninger hidtil 
har tjent EU vel, er det på tide at undersøge, om EU's politik på dette 
område vil kunne leve op til distributionssektorens og forbrugernes 
behov i fremtiden. 
For eksempel medfører anvendelsen af informationsteknologi og just-in­
time-metoder en ændring af ikke blot produktionsmetoderne, men også 
distributionsformerne og distributionssystemerne. Det er nødvendigt, 
at følgerne af denne udvikling afspejles i konkurrencepolitikken for 
ikke at kvæle den innovative og hastige udvikling på 
distributionsfronten. 
Desuden skal de væsentligste gruppefritagelser vedrørende vertikale 
begrænsninger snart fornys: eksklusive salgs- og købsaftaler i 1997 og 
franchiseaftaler i 1999. Disse fornyelser skal naturligvis forberedes 
grundigt. 
Undersøgelsen vil tage form af en grønbog, hvori der vil blive 
18 
redegjort for de forskellige alternativer for den fremtidige politik. 
Efter planen vil grønbogen i løbet af det næste års tid blive sendt ud 
til en bred og grundig høring blandt alle de berørte politiske og 
socioøkonomiske aktører - Europa-Parlamentet, medlemsstaterne, 
producenter, forhandlere, forbrugere osv. 
5. Grænseoverskridende pengeoverførsler 
45. Banksektoren er stadig ikke kendetegnet ved et ordentligt 
fungerende indre marked. Gebyrerne på finansielle transaktioner er en 
vigtig omkostningsfaktor for virksomhederne, og de kan udgøre en 
alvorlig hindring for det indre markeds problemløse virke. 
46. I september vedtog Kommissionen en meddelelse om anvendelsen af 
konkurrencereglerne på grænseoverskridende pengeoverførsler18. 
Denne meddelelse indgår i en samling af foranstaltninger truffet af 
Kommissionen - herunder et forslag til direktiv - med det formål at 
forbedre bankernes grænseoverskridende pengeoverførselssystemer19. 
Disse systemer anvendes af bankerne til overførsel af penge på deres 
kunders vegne mellem forskellige EU-lande. 
47. Meddelelsen ajourfører og erstatter konkurrenceprincipperne fra 
1992. Det hedder i meddelelsen, at Kommissionen generelt vil se med 
positive øjne på samarbejdsaftaler mellem banker, der især gør det 
muligt for dem at opfylde kravene i direktivet. Dette samarbejde må dog 
ikke gå så vidt, at det eliminerer konkurrencen mellem bankerne. 
Meddelelsen indeholder derfor nogle retningslinjer, som bankerne kan 
henholde sig til ved indgåelse af samarbejdsaftaler om 
grænseoverskridende pengeoverførsler uden at komme på kant med 
konkurrencereglerne. Meddelelsen kan således bidrage til at udvikle 
betalingssystemer, der er mere gunstige for de europæiske borgere. 
48. Meddelelsen belyser to emner af særlig betydning, nemlig 
markedsadgang og priskonkurrence. 
Med hensyn til markedsadgang ønsker Kommissionen at sikre, at mindre 
banker ikke uretmæssigt udelukkes fra systemer, som de nødvendigvis må 
være tilsluttet, hvis de skal kunne tilbyde deres kunder 
grænseoverskridende pengeoverførsler. Kriterierne for adgang til 
sådanne systemer skal være objektivt begrundede og anvendes uden 
forskelsbehandling. Modsat vil udelukkelse af nye medlemmer fra et 
system, der ikke er et såkaldt væsentligt system (f.eks. et mindre 
system udviklet af en gruppe af banker), normalt ikke give anledning 
til konkurrenceretlige problemer. 
Hvad priskonkurrence angår skelnes der i meddelelsen mellem prisaftaler 
mellem bank og kunde og prisaftaler mellem banker. 
Bankerne må ikke indgå aftaler med hinanden om størrelsen af de 
gebyrer, som kunderne skal betale, eller om opkrævningen af disse 
gebyrer. 
Det vigtigste emne angående prisfastsættelsesaf taler mellem banker har 
at gøre med vurderingen af interbankgebyrer i multilaterale systemer, 
dvs. kollektivt aftalte gebyrer, der betales af én bank (typisk 
afsenderens bank eller dennes korrespondentbank) til en anden bank 
(beneficiantens bank). Kommissionen er af den opfattelse, at 
multilateralt aftalte interbankgebyrer udgør en konkurrencebegrænsning, 
EFT C 251 af 27.9.1995, s. 3. 
Kommissionens meddelelse "Pengeoverførsler i EU: Gennemsigtighed, Effektivitet og 
Stabilitet". KOM(94) 436 af 19. oktober 1994. EU-Bull. 9-1995, punkt 1.3.12. 
19 
der rammes af forbuddet mod prisfastsættelsesaftaler i artikel 85, 
stk. 1. De kan imidlertid fritages i henhold til artikel 85, stk. 3, 
hvis de opfylder de deri nævnte betingelser. I tilfælde af 
grænseoverskridende OUR-overførsler (dvs. overførsler, hvor af senderen 
ønsker at betale alle omkostninger) må benef iciantens bank ikke opkræve 
et ekstra gebyr for håndtering af en grænseoverskridende 
pengeoverførsel. I dette tilfælde kan bankerne enes om, at 
beneficiantens bank modtager et multilateralt aftalt interbankbegyr, 
hvis dette gebyr dækker de faktiske og nødvendige omkostninger 
forbundet med beneficiantbankens håndtering af en grænseoverskridende 
pengeoverførsel. Det aftalte gebyr må ikke overskride de gennemsnitlige 
realomkostninger, som beneficiantbanker pådrager sig ved at håndtere 
grænseoverskridende pengeoverførsler. Desuden skal dette gebyr 
udtrykkes som et udgangsgebyr, hvilket betyder, at der kan indgås 
bilaterale aftaler om gebyrer, der er større eller mindre end dette 
udgangsgebyr. 
6. Lempelig behandling af samarbejdsvillige virksomheder 
49. Kommissionen har fortsat sin jagt på hemmelige karteller, der i 
fællesskab fastsætter priser og opdeler markeder, og som bliver ved med 
at dukke op inden for større industrisektorer. 
Fremskaffelse af oplysninger lægger beslag på en stadig større del af 
Kommissionens administrative ressourcer inden for håndhævelsen af de 
fælles konkurrenceregler. I 1995 gennemførte Kommissionen 91 
undersøgelser direkte hos virksomheder, herunder 8 7 uanmeldte 
kontrolundersøgelser. 
50. Karteller drives typisk i al hemmelighed, og deltagerne gør sig 
betydelige anstrengelser for at hindre myndighederne i at afsløre dem, 
bl.a. ved at benytte moderne informationsteknologi. 
I visse sager vejer forbrugernes fordele af afsløringen af og forbuddet 
mod hemmelige karteller tungere end den interesse, som Fællesskabet 
måtte have i at give bøder til virksomheder, der samarbejder med 
Kommissionen, og som dermed gør det muligt for den at afsløre og 
forbyde et kartel. Derfor overvejer Kommissionen at indføre en mere 
lempelig behandling af virksomheder, der samarbejder med den under de 
indledende faser af en undersøgelse eller procedure i en 
overtrædelsessag20. Kommissionen udsendte i 1995 et udkast til en 
meddelelse om betingelserne for, hvornår virksomheder, der samarbejder 
med Kommissionen, kan fritages for bøder eller få nedsat den bøde, de 
ellers ville være blevet idømt. Kommissionen har forud for vedtagelsen 
af denne meddelelse opfordret alle interesserede parter til at 
fremsætte deres bemærkninger til udkastet21. 
7. Aktindsigt 
51. EU' s procedurer mod monopoler og karteller må ikke være arbitrære 
eller urimelige. Kommissionen er forpligtet til at iagttage nogle 
proceduremæssige garantier for at beskytte de virksomheder, der berøres 
af dens beslutninger. I denne forbindelse kan nævnes retten til forsvar 
og retten til en retfærdig høring. Formelle beslutningers adressater 
og andre interesserede parter har som sidste udvej også mulighed for 
at appellere en beslutning til Domstolen eller Førsteinstansretten. 
52. Førsteinstansretten annullerede en række beslutninger vedtaget 
Den 10. august 1993 offentliggjorde det amerikanske justitsministeriums antitrust­
afdeling sin "lemfældighedspolitik" over for virksomheder. Den blev den 10. august 1994 
efterfulgt af en lignende politik for enkeltpersoner. 
EFT C 341 af 19.12.1995, s. 13. 
20 
af Kommissionen den 19. december 199022 om bødepålæggelse for 
overtrædelser af konkurrencereglerne på soda-markedet. En af disse 
beslutninger vedrørte en samordnet praksis mellem Solvay og ICI om 
opdeling af det europæiske marked. Foruden konstateringen af den 
samordnede praksis fandt Kommissionen, at både Solvay og ICI havde 
misbrugt deres dominerende stillinger på henholdsvis det vesteuropæiske 
fastland og i Det Forenede Kongerige og Irland23. 
Beslutningen, der var baseret på artikel 85, blev annulleret med den 
begrundelse, at Kommissionen ikke havde tilgodeset parternes ret til 
forsvar. Førsteinstansretten fandt, at Kommissionen - som led i 
proceduren efter artikel 85 - skulle have givet Solvay adgang til visse 
dokumenter, som Kommissionen var i besiddelse af til brug for 
artikel 86-sagen mod ICI24. Med samme begrundelse - men den modsatte 
vej - dømte Førsteinstansretten også til fordel for ICI25. 
Kommissionen er i færd med at undersøge de nøjagtige følger af 
Førsteinstansrettens afgørelser, også i forhold til høringskonsulentens 
nye mandat, der siger, at hvis en virksomhed har en formodning om, at 
Kommissionen ikke har givet den adgang til alle de dokumenter, den har 
behov for for at kunne forsvare sig, skal høringskonsulenten undersøge 
sagen nærmere og tage stilling til, om formodningen har hold i 
virkeligheden26. 
B - Samarbejde og konkurrence i et økonomisk miljø, der er præget af 
hurtige forandringer og globalisering 
53. Det nuværende økonomiske miljø er karakteriseret ved en stærk 
stigning i konkurrencepresset. Adskillige faktorer har bidraget hertil: 
den fortsatte afkortning af produkternes levetid, den større 
globalisering af industrien og markederne samt færdiggørelsen af 
lovgivningsprogrammet for gennemførelsen af det indre marked. Der må 
tages hensyn til disse økonomiske realiteter i forbindelse med 
anvendelsen af konkurrencereglerne. Som følge heraf er en økonomisk 
markedsanalyse af stadig større betydning i konkurrencesager. 
Kommissionen må tage hensyn til de særlige økonomiske træk ved et 
særligt marked, når den skal placere en sag i den rette sammenhæng. 
I et økonomisk miljø, der er præget af dynamiske markeder, innovation 
og globalisering, er et samarbejde mellem virksomhederne ofte af 
afgørende betydning, hvis det skal lykkes dem at forblive 
konkurrencedygtige på markedet gennem forbedring af deres forskning og 
.udvikling, reduktion af omkostningerne og udvikling af nye produkter. 
Et sådant samarbejde må dog ikke føre til konkurrencebegrænsende 
situationer, som er uforenelige med traktatens konkurrenceregler. 
1. Anvendelsen af artikel 85 og 86 i telesektoren 
1.1. Strategiske alliancer 
54 . Den igangværende liberalisering af telesektoren samt den stigende 
konvergens inden for telekommunikation, informationsteknologi og medier 
sætter gang i en omfattende kommerciel aktivitet i de centrale sektorer 
EFT L 152 af 15.6.1991. 
20. Beretning om Konkurrencepolitikken (1990), nr. 92 og 113. 
Dom afsagt af Retten i Første Instans den 29. juni 1995 i sag T-30/91, Solvay mod 
Kommissionen, Sml. 1995, s. 11-1775. 
Dom afsagt af Retten i Første Instans den 29. juni 1995 i sag T-36/91, Imperial Chemical 
Industries plc mod Kommissionen, Sml. 1995, s. 11-1847. 
Kommissionens afgørelse af 12. december 1994 om høringskonsulentens kompetenceområde 
under Kommissionens behandling af konkurrencesager (EFT L 330 af 21.12.1994, s. 67). 
21 
på informationsmarkedet. Markedsdeltagerne er nu ved at bringe sig selv 
i stilling til at udnytte de nye muligheder. Dette har ført til, at der 
er bebudet eller allerede gennemført en bølge af nye alliancer og 
partnerskaber27. 
Strategiske alliancer mellem teleselskaber, der er på vej ud på de 
globale markeder, udgør en af disse typer alliancer (BT/MCI; Atlas-
Phoenix) . Andre alliancer (konglomeratalliancer) oprettes enten mellem 
selskaber, som ikke tidligere har været til stede på telemarkedet, men 
som drager fordel af synergier gennem adgang til markedet - som f.eks. 
elselskaber eller banker, der har store interne net samt finansielle 
midler og knowhow - eller mellem sidstnævnte og teleselskaber (Cable 
& Wireless og Veba; BT-Viag; BT-BNL, Albacom). Der dannes ligeledes 
store konsortier, som på global basis skal tilbyde mobile 
satellitteletjenester (Inmarsat-P, Iridium, Globalstar og Odyssey). 
55. Anvendelsen af de grundlæggende konkurrenceregler på disse 
alliancer er blevet en af de største udfordringer for EU's 
konkurrencepolitik i de seneste år. Kommissionen må sørge for, at den 
igangværende omstruktureringsproces fører til konkurrencebaserede og 
vækstorienterede markedsstrukturer. Fællesskabets politik for 
liberalisering af teleområdet medfører nye tjenester og produkter til 
konkurrencedygtige priser for forbrugerne, lavere omkostninger for 
industrien og nye arbejdspladser. Dette ville imidlertid ikke være til 
stor nytte, hvis nye restriktive aftaler, metoder eller 
markedsstrukturer fik lov til at udvikle sig og forhindre større 
konkurrence på de liberaliserede markeder, eller hvis teleselskaberne 
skulle få lov til at indlade sig på en urimelig adfærd, der tager sigte 
på at bevare deres stilling. Dette viser, at der er nære indbyrdes 
forbindelser mellem de forskellige områder af Fællesskabets politik, 
og at alle konkurrenceinstrumenter må tages i anvendelse på en 
sammenhængende måde. 
56. Joint venturet Concert mellem British Telecommuncations og den 
amerikanske MCI Corporation var den første store strategiske alliance 
på teleområdet, som Kommissionen behandlede, og den blev fritaget i 
henhold til artikel 85, stk. 328. 
Alliancer, som tager sigte på at tilbyde nye globale tjenester med 
karakteristika, der allerede kræves af især store selskaber (f.eks. 
seamlessness, end-to-end, one stop shopping and billing osv.), vil som 
helhed forbedre kvaliteten og udbuddet af avancerede teletjenester og 
vil ligeledes bidrage til at skabe transeuropæiske net, hvilket er et 
af EF-traktatens mål (artikel 129 B). Forbrugerne, herunder store 
multinationale selskaber, men også innovative små og mellemstore 
virksomheder, kan få fordel af mere avancerede globale tjenester og 
effektivitetsf remskridt, som forbedrer deres konkurrencestilling både 
globalt og inden for EU. 
I det omfang alliancerne tilbyder såvel indenlandske som internationale 
tjenester, er den nødvendighed, der kræves efter artikel 85, stk. 3, 
og den mulige udelukkelse af konkurrencen på nationalt plan vigtige 
elementer i Kommissionens analyse. Vigtige elementer i Kommissionens 
positive holdning til oprettelsen af Concert var den ægte globale 
karakter af de pågældende tjenester og det forhold, at der er mulighed 
for konkurrence på begge moderselskabernes markeder. 
Der findes en omfattende oversigt over afgørelser og offentliggørelser på dette område 
i dokumentet Community Competition Policy in the Telecommunications Sector, European 
Commission, Official Documents, revideret udgave juli 1995 (IV/18571/95). 
Beslutning af 27. juli 1994, EFT L 223 af 27.8.1994, s. 36; 24. beretning om 
konkurrencepolitikken (1994), punkt 156-160. 
22 
Atlas-Phoenix 
57. Atlas-aftalen, som Kommissionen har undersøgt i løbet af 1995, 
adskiller sig fra BT-MCI-alliancen på to centrale områder: for det 
første er den nationale komponent i de tilbudte tjenester langt 
stærkere end de planlagte globale elementer, og for det andet er 
parternes hjemmemarkeder (Frankrig og Tyskland) mindre liberaliserede 
end hjemmemarkederne for BT og MCI (UK og USA) . 
Atlas-transaktionen fører til et joint venture mellem henholdsvis de 
franske og tyske offentlige teleselskaber, France Telecom (FT) og 
Deutsche Telekom (DT) . Atlas er også medvirkende til DT's og FT's 
deltagelse i den anden transaktion, benævnt Phoenix, sammen med den 
amerikanske Sprint Corporation. 
Atlas sigter mod to særskilte produktmarkeder for tillægstjenester, 
nemlig markedet for avancerede virksomhedsteletjenester og markedet for 
standardiserede low-level pakkekoblede datakommunikationstjenester. Den 
bredere Phoenix-alliance tager sigte på samme markeder for 
tillægsnettjenester og desuden markedet for traveller-tjenester og 
markedet for såkaldte carrier's carrier-tjenester. 
Atlas- og Phoenix-arrangementerne gav anledning til en række 
bekymringer ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt, navnlig med hensyn 
til hjemmemarkederne hos EU-partnerne i transaktionerne, hvor FT og DT 
har lovfæstede og de facto dominerende stillinger med hensyn til en 
række teletjenester og tilrådighedsstillelse af infrastruktur. Det 
hævdedes derfor, at konkurrencen kunne fjernes og de positive 
virkninger af den fremtidige fuldstændige liberalisering bringes i 
fare. Som reaktion herpå har parterne i alliancerne samt den franske 
og tyske regering foretaget visse ændringer og forpligtet sig til at 
behandle disse problemer. De angår den manglende integrering i Atlas 
af de nationale franske og tyske offentlige koblede datanet, ikke-
diskriminerende adgang til disse net og forhindring af kryds­
subsidiering. Den vigtigste forpligtelse, regeringerne påtog sig, 
drejede sig imidlertid om, at brugen af alternativ teleinfrastruktur 
til tilrådighedsstillelse af liberaliserede teletjenester (dvs. ikke 
grundlæggende taletjenester) vil blive liberaliseret pr. 1. juli 1996. 
Uden en sådan liberalisering vil konkurrencen på 
datakommunikationsområdet også blive bragt i fare eller udelukket i 
andre medlemsstater som følge af alliancen mellem EU's største 
teleorganisationer. Den fuldstændige liberalisering, dvs. også 
omfattende grundlæggende taletjenster og infrastruktur, sker den 
1. januar 1998. 
På grundlag heraf anførte Kommissionen, at den - med forbehold af 
bemærkninger fra tredjeparter - er rede til at se positivt på Atlas-
Phoenix-af talerne29. 
58. Andre strategiske alliancer af samme type, som Kommissionen er 
begyndt at undersøge, er Unisource og dens Uniworld-alliance med AT&T. 
Globale mobile satellitsystemer 
59. Kommissionen har iværksat en dybtgående og omfattende 
undersøgelse af de seneste strategiske alliancer, der er oprettet med 
henblik på at tilbyde mobile satellitteletjenester på globalt grundlag. 
Meddelelser i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 (EFT C 337 af 
15.12.1995, s. 2 og 13). 
23 
I denne sektor med kun nogle få globale markedsdeltagere er det 
vigtigt, at konkurrencen sikres i afsætningsleddet på de pågældende 
markeder, nemlig lokal serviceydelse, distribution og levering af 
udstyr. 
Et af de undersøgte systemer, nemlig Inmarsat-P, har allerede fået en 
positiv tilkendegivelse fra Kommissionen30. 
1.2. Aftaler om adgang og sammenkobling 
60. Et vigtigt problem for anvendelsen af EU's konkurrenceret i denne 
sektor og som helhed for lovgivningen på det fremtidige 
telekommunikationsmarked er spørgsmålet om adgangs- og 
sammenkoblingsaftaler31. Det fremtidige multimediemiljø uden monopol 
vil nemlig sandsynligvis blive præget af situationer, hvor virksomheder 
alene eller i fællesskab kontrollerer faciliteter - som f.eks. net, 
betingede adgangssystemer eller kritiske software interfaces - som kan 
udgøre en vigtig rute til kunderne. 
Adgangs- og sammenkoblingsaftaler kan i princippet betragtes som 
konkurrencefremmende, fordi de tager sigte på at udvide det udbud af 
tjenester, kunderne har adgang til. Disse aftaler kan imidlertid også 
give anledning til hemmelige aftaler og markedsaf skærmning samt misbrug 
af dominerende stillinger32. Ikke-diskriminerende adgang til væsentlige 
faciliteter på rimelige vilkår er af central betydning i denne 
sammenhæng. Kommissionen planlægger derfor i 1996 at fremlægge et 
udkast til meddelelse om gennemførelsen af konkurrencereglerne på dette 
område. 
2. Globalisering af markederne 
ATR/BAe 
61. Markedet for regional luftfart er et eksempel på en sektor med 
en global dimension. De vigtigste producenter er til stede i alle 
verdensdele. 
62. Den 18. august godkendte Kommissionen med en administrativ 
skrivelse det regionale luf tf arts-joint venture mellem Aérospatiale og 
Alenia, allerede integreret i ATR, og British Aerospace. Endemålet for 
projektet er at fusionere parternes regionale luftfartsaktiviteter. 
Første fase i samarbejdet angår hovedsagelig direkte tjenester til 
kunderne og fælles gennemførlighedsundersøgelser vedrørende nye fly i 
denne sektor. 
Kommissionens godkendelse gælder kun i en begrænset periode frem til 
den 6. juni 2000, hvorved den får mulighed for at tage situationen op 
til fornyet overvejelse, hvis parterne efter 
gennemførlighedsundersøgelserne beslutter sig for ikke at udvikle, 
producere eller iværksætte programmerne for nye fly og fastholder 
samarbejdet inden for salg og eftersalgsservice. 
3. Teknologioverførsel 
63. At bane vej for en dynamisk udvikling inden for innovation og 
spredning af ny teknologi i den europæiske industri er et af de 
Meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 (EFT C 304 af 
15.11.1995, s. 6) . 
G7-konklusioner og grønbogen om teleinfrastrukturen. 
Coudert Bros, Competition aspects of interconnection agreements in the telecommuncations 
sector, rapport til Europa-Kommissionen, juni 1995. 
24 
overordnede mål, Kommissionen har sat sig med henblik på at fremme 
udviklingen inden for det indre marked. I sin hvidbog om vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse understregede Kommissionen da også den 
vigtige rolle, teknologioverførsler spiller for teknologisk innovation 
inden for EU, og det bidrag, de kan yde til at styrke virksomhedernes 
konkurrenceevne. 
64. Den nye gruppefritagelsesforordning for 
teknologioverførselsaftaler33, som der blev fremsat forslag til i 1994, 
og som blev ændret i 1995 efter høring af de berørte kredse og Det 
Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, har til formål at 
fremme den økonomiske vækst og konkurrenceevnen ved at forenkle 
bestemmelserne i de hidtidige to forordninger om licensaftaler34 og 
samle dem i én og samme retsakt. 
65. Den nye forordning har således mindsket de hidtidige forskelle 
mellem patentlicensforordningen og knowhowlicensforordningen, ligesom 
en række af de klausuler, hvis tilstedeværelse i en licensaftale gjorde 
det udelukket, at den kunne falde ind under gruppefritagelsen, er 
blevet fjernet eller overflyttet til indsigelsesproceduren. Desuden er 
der indføjet nye tilladte aftalebestemmelser ud fra ønsket om i højere 
grad at tilgodese parternes aftalefrihed. Disse lempelser, som vil 
komme størsteparten af virksomheder i EU til gode, er imidlertid også 
ledsaget af en meget klar påmindelse til de virksomheder, som står 
meget stærkt på deres marked. Forordningen indeholder således 
bestemmelser om, at Kommissionen kan inddrage gruppefritagelsen, 
såfremt virksomhederne i kraft af eksklusivlicenser opnår en 
monopolstilling på et produktmarked og kan lægge hindringer i vejen for­
andres adgang til markedet. I sin vurdering heraf vil Kommissionen være 
særlig opmærksom på licenstagere med en markedsandel på over 40%. 
C - Transport 
1. Søtransport 
66. Den Europæiske Union er den største handelsblok i verden. 
Størstedelen af EU's samhandel med resten af verden (og også en stor 
del af samhandelen inden for EU) foregår til søs. I den sammenhæng 
spiller linjeskibsfarten en meget væsentlig rolle. 
Det er derfor vigtigt, at EU råder over den bedst mulige søtransport 
til den lavest mulige pris. Det er konkurrencepolitikken et godt middel 
til at sikre. 
67. Det må desuden nævnes, at Repræsentanternes Hus i USA netop har 
vedtaget et lovudkast til en såkaldt "Ocean Shipping Reform Aet", der 
tager sigte på at få dereguleret linjeskibsfarten og bragt den ind 
under mere konkurrencefremmende lovrammer, og som nu er til behandling 
i Senatet. Hvis udkastet bliver vedtaget, vil den amerikanske 
lovgivning komme til at ligge tættere op ad de europæiske regler. 
1.1. Konsortier inden for linjeskibsfart 
68. Den nye gruppefritagelsesforordning for konsortier35 spiller en 
vigtig rolle i den forbindelse, i og med at den vil tilskynde 
rederierne til at forbedre og rationalisere deres aktiviteter, således 
Forordningen blev vedtaget af Kommissionen den 31. januar 1996. 
Forordning (EØF) nr. 2349/84 af 23. juli 1984 og nr. 556/89 af 30. november 1988. 
Kommissionens forordning (EF) nr. 870/95 af 20. april 1995 om anvendelse af traktatens 
artikel 85, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis 
mellem linjerederier (konsortier) i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 479/92 (EFT 
L 89 af 21.4.1995, s. 7). 
25 
at de bliver i stand til at sænke deres omkostninger og fragtrater og 
samtidig tilbyde en bedre service med hyppigere afgange. Den nye 
gruppefritagelsesforordning er den anden i rækken inden for 
linjeskibsfart. Den første var forordning 4056/86 om anvendelse af 
artikel 85 og 86 inden for søtransport, som allerede indeholdt en 
gruppefritagelse for linjekonferencer36. 
69. Den nye gruppefritagelsesforordning trådte i kraft den 
22. april 1995 og vil være gældende i fem år. Linjeskibsf artskonsortier 
er aftaler mellem to eller flere rederier om etablering af fælles 
farter via samarbejde på det tekniske, driftsmæssige og/eller 
kommercielle område, men uden fastsættelse af fragtrater. 
Gruppefritagelsen omfatter udelukkende international linjeskibsfart til 
eller fra en eller flere EU-havne og gælder alene for transport af 
gods, primært i containere. Forordningen finder desuden anvendelse på 
såvel konsortier, der opererer inden for en linjekonference, som 
konsortier uden for konferencerne, bortset fra, at den ikke gælder for 
fælles fastsættelse af fragtrater. Konsortiemedlemmer, der ønsker at 
fastsætte fælles fragtrater og ikke opfylder betingelserne i 
forordning 4056/86, må ansøge om individuel fritagelse. 
Gruppefritagelsen finder anvendelse på følgende aktiviteter: 
koordinering og/eller fælles fastsættelse af fartplaner og anløbshavne, 
udveksling, salg eller krydsbefragtning af lastrum eller "slots" på 
skibe, pooling af skibe og/eller havneanlæg, et eller flere fælles 
driftskontorer, tilrådighedsstillelse af containere, chassis'er og 
andet udstyr og/eller udlejning, leasing eller køb af sådant udstyr, 
brug af et elektronisk dataudvekslingssystem og/eller et fælles 
dokumentsystem, midlertidige kapacitetsjusteringer37, fælles drift 
eller brug af havneterminaler og ydelser i tilknytning hertil, 
deltagelse i en tonnagepool, indtægtspool eller nettoindtjeningspool, 
fælles udøvelse af stemmerettigheder i linjekonferencer, fælles 
markedsføringsorganisation og/eller udstedelse af fælles ombord­
konnossement samt enhver anden aktivitet i tilknytning til de ovenfor 
nævnte, når den er nødvendig for disse. 
70. Kommissionen er af den opfattelse, at konsortier generelt kan 
være med til at forbedre produktivitet og kvalitet inden for 
linjeskibsfart i kraft af den rationalisering af medlemsrederiernes 
aktiviteter, de fører til, og de stordriftsfordele, de åbner mulighed 
for at opnå med hensyn til brug af skibe og havneterminaler. 
Transportbrugerne vil normalt få en rimelig andel, af de fordele, 
konsortierne er forbundet med, forudsat at der består en tilstrækkelig 
konkurrence i de farter, konsortierne opererer i. 
For at være omfattet af gruppefritagelsen skal et konsortie i den 
direkte trafik på de havne, det besejler, have en markedsandel på 
under 3 0%, hvis det opererer inden for en linjekonference, og på 
under 3 5%, hvis det opererer uden for en konference. Med hensyn til 
konsortier med en markedsandel, der overstiger denne grænse, men som 
ikke overstiger 50% af den direkte trafik, er der i forordningen 
fastsat en forenklet indsigelsesprocedure. 
1.2. Linjekonferencers fastsættelse af fragtrater for landtransport 
Forordning 4056/86 af 22. december 1986 (EFT L 378 af 31.12.1986, s. 4). 
Dog ikke aftaler om begrænsning af udnyttelsen af den eksisterende kapacitet, hvor 
konsortiemedlemmer enes om at afstå fra at udnytte en vis procentdel af kapaciteten på 
de skibe, der sejles med inden for konsortiet, jf. artikel 4 i forordning nr. 870/95 og 
Kommissionens beslutning af 19. oktober 1994 om Trans-Atlantic Agreement, hvor 
Kommissionen nedlagde forbud mod en aftale om ikke-udnyttelse af den fulde kapacitet (EFT 
L 376 af 31.12.94, s. 1). 
26 
71. Den 8. juni 1994 vedtog Kommissionen en rapport38, hvori den 
redegjorde for, hvordan den har til hensigt at håndhæve 
konkurrencereglerne inden for linjeskibsfart, og som den forelagde for 
transportministrene i Rådet. I rapporten fremlægges en analyse af 
retstilstanden hvad angår de aftaler om fastsættelse af fragtrater, 
konferencerederierne har indgået for landtransportdelen af de 
kombinerede transporter, de tilbyder inden for EU. Det fastslås, at 
denne konferencepraksis er i strid med EU's konkurrenceregler og ikke 
vil kunne fritages under de nuværende omstændigheder. Kommissionen 
foreslår dog i rapporten, at der indføres nye retningslinjer,' der 
stemmer overens med konkurrencereglerne, og som kan fremme en mere 
effektiv organisation af landtransporten af containere til gavn for 
transportkunderne. 
72. Under drøftelserne af denne rapport i Rådet i november 1994 
lovede konkurrencekommissæren, Karel Van Miert, at aflægge beretning 
til Rådet om gennemførelsen af disse retningslinjer på basis af 
arbejdet i et vismandsudvalg. Dette udvalg, den såkaldte arbejdsgruppe 
for kombineret transport, blev nedsat i juli 1995 og skal i begyndelsen 
af 1996 fremlægge en foreløbig rapport, som skal forelægges Rådet i 
løbet af første halvår 1996. 
73 . I 1994 nedlagde Kommissionen i to beslutninger forbud mod aftaler 
om fastsættelse af priser for landtransport, nemlig i beslutningerne 
angående TAA (Trans-Atlantic Agreement)39 og FEFC (Far Eastern Freight 
Conference)40. Den 10. marts 1995 afsagde Førsteinstansretten kendelse 
om, at TAA-beslutningen skulle suspenderes, i det omfang hvor den 
indeholdt forbud mod fælles prisfastsættelse for landtransportdelen af 
intermodale gennemgangstransporter inden for EU41. Denne kendelse blev 
stadfæstet ved en dom afsagt af EF-Domstolen den 19. juli 199542. 
I mellemtiden har Kommissionen fået anmeldt en ændret version af TAA, 
den såkaldte Trans-Atlantic Conference Agreement (TACA). Kommissionen 
har fremsendt en klagepunktsmeddelelse til TACA-parterne, hvori den 
redegør for, hvorfor den foreløbig har draget den konklusion, at det 
er berettiget at ophæve enhver bødeimmunitet for så vidt angår 
prisfastsættelsen for landtransport, som den nye anmeldelse af TACA 
måtte have givet anledning til43. En begæring om foreløbige 
forholdsregler mod Kommissionens forventede afgørelse om ophævelse af 
bødeimmuniteten blev afvist af Førsteinstansretten44. 
2. Luftfart 
2.1. IATA-takstkonsultationer 
74. Ved forordning (EØF) nr. 1617/93 af 25. juni 199345 blev 
artikel 85, stk. 3, erklæret anvendelig på bl.a. konsultationer 
angående priser på transport af passagerer og fragt i ruteflyvninger 
mellem EU-lufthavne. Denne fritagelse er dog underlagt en række 
betingelser, der opregnes i forordningens artikel 4. Den gælder bl.a. 
kun i det omfang, hvor disse konsultationer resulterer i interlining. 
SEK(94) 933. 
Beslutning af 19. oktober 1994 (EFT L 376 af 31.12.1994, s. 1). 
Beslutning af 21. december 1994 (EFT L 378 af 31.12.1994, s. 17). 
Sag T-395/94 R, Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1995, 11-595. 
Sag C-149/94 P (R) , Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., Sml. 1995, 1-2165. 
Pressemeddelelse fra Kommissionen, IP/95/646 af 21.6.1995. 
Kendelse afsagt af retspræsidenten for Førsteinstansretten den 22. november 1995, sag 
T-395/94 R II Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen (endnu ikke offentliggjort). 
EFT L 155 af 26.6.1993, s. 18. 
27 
75. Ifølge de oplysninger, Kommissionen har indsamlet i løbet 
af 1995, ser der generelt ikke ud til at være indgået ret mange 
interlining-af taler på fragtområdet. Det fremgår desuden, at de priser, 
selskaberne har fastsat i fællesskab, ligger langt over de sædvanlige 
priser på markedet, hvilket tyder på, at selskaberne har sat 
konkurrencen ud af kraft og forhøjet deres priser. 
Kommissionen finder, at man må overveje en ændring af den ovennævnte 
forordning, således at den ikke længere kommer til at gælde for 
takstkonsultationer angående luftfragt. Kommissionen har derfor udsendt 
en meddelelse46, hvori den opfordrer luftfartsselskaberne og alle andre 
interesserede til at fremsætte deres synspunkter. Den vil i løbet 
af 1996 tage stilling til, hvad der bør gøres. 
2.2. Samarbejde mellem luftfartsselskaber 
76. Samarbejde mellem luftfartsselskaber kan bidrage til at få 
gennemført sunde omstruktureringer i den europæiske luftfartssektor, 
til at højne kvaliteten af det transportudbud, forbrugerne får tilbudt, 
og til en bedre styring af omkostningerne. Kommissionen har ikke til 
sinde at lægge hindringer i vejen for sådanne omstruktureringer inden 
for den europæiske luftfart, men må dog sikre, at de ikke fører unødige 
konkurrencebegrænsninger med sig og ikke afskærer nytilkomne selskaber 
fra at kunne tage konkurrencen op på de vigtigste ruter. 
Det er på denne baggrund, at Kommissionens godkendelse af fusionen 
mellem Swissair og Sabena og de betingelser, den stillede for sin 
godkendelse af samarbejdet mellem Lufthansa og SAS, skal ses. 
Lufthansa/SAS 
11. Den generelle samarbejdsaftale mellem Lufthansa og SAS går ud på 
at etablere et integreret luftfartssystem mellem de to selskaber på 
basis af langsigtede relationer på det markedsførings- og driftsmæssige 
område, bl.a. med integrering af deres verdensomspændende net. Det 
kommercielle samarbejde skal navnlig finde sted på ruterne mellem 
Skandinavien og Tyskland, hvor parterne har til hensigt at gå sammen 
i et joint venture. 
78. Kommissionen tilkendegav47, at selv om denne aftale indebærer en 
mærkbar begrænsning af konkurrence på de relevante markeder, specielt 
på ruterne mellem Skandinavien og Tyskland, fandt den, at den må kunne 
fritages på visse nærmere betingelser, der tager sigte på at skabe 
sikkerhed for en tilstrækkelig aktuel og potentiel konkurrence. 
De betingelser, der blev stillet, drejer sig primært om, at de to 
selskaber skal fastfryse antallet af deres afgange, at selskaber, der 
ikke selv har noget bonusprogram, skal have adgang til SAS' og 
Lufthansas bonusprogrammer, at Lufthansa og SAS på visse nærmere vilkår 
skal indgå interlining-af taler med nytilkomne selskaber, og at de skal 
afgive "slots" i bestemte overbelastede lufthavne for at sikre nye 
selskaber adgang til markedet. 
Beslutningen om fritagelse blev truffet af Kommissionen den 16. januar. 
D - De transeuropæiske net og konkurrencereglerne 
79. I løbet af 1995 har Kommissionen overvejet sammenhængen mellem 
EFT C 322 af 2.12.1995, S. 15. 
EFT C 201 af 5.8.1995, S. 2. 
28 
den private finansiering af de transeuropæiske net og anvendelsen af 
konkurrencereglerne. Disse overvejelser er indarbejdet i den generelle 
rapport om de transeuropæiske net, som Det Europæiske Råd i Madrid den 
15. og 16. december 1995 med tilfredshed har taget til efterretning. 
I denne rapport har Kommissionen bl.a. udformet nedenstående 
retningslinjer vedrørende behandlingen af konkurrencespørgsmål og 
meddelt, at der til hjælp for de projektansvarlige vil blive oprettet 
en "one-stop help-desk" (fax: 32/2/295.65.04), hvor de kan få 
yderligere oplysninger om disse retningslinjer. 
80. Kommissionen har til hensigt at anvende følgende hovedkriterier 
under behandlingen af de sager, den får forelagt: i) når det selskab, 
der administrerer infrastrukturen, ønsker at give transportvirksomheder 
mulighed for at reservere kapacitet lige fra projektets start, er det 
ønskeligt, at denne mulighed tilbydes alle de fællesskabsvirksomheder, 
der kunne tænkes at være interesseret; ii) den kapacitet, der 
reserveres en virksomhed, skal stå i forhold til dennes direkte eller 
indirekte finansielle engagementer og svare til planlagte operationelle 
behov inden for en rimelig periode; iii) en ny infrastruktur 
administreres normalt ikke i fællesskab lige fra ibrugtagningen. En 
virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder i henhold til 
bestemmelserne i artikel 3 i direktiv 91/440/EØF må derfor ikke få 
tildelt den samlede disponible kapacitet. En del af denne kapacitet 
skal fortsat være tilgængelig, således at andre virksomheder får 
mulighed for at drive konkurrerende tjenester; iv) de virksomheder, der 
har fået tildelt brugsrettigheder, kan ikke modsætte sig, at disse 
rettigheder skal afstås, hvis de ikke udnyttes; v) varigheden af 
aftaler om reservering af kapacitet må ikke overstige et rimeligt 
tidsrum, som fastsættes i hvert enkelt tilfælde. 
Denne liste over kriterier er ikke udtømmende og foregriber ikke 
Kommissionens endelige stillingtagen, som vil blive vedtaget på 
baggrund af de særlige træk ved hvert enkelt projekt. 
81. Kommissionen vil bestræbe sig på en hurtig behandling af 
anmeldelser af aftaler i forbindelse med finansieringen af de 
transeuropæiske net. Den har navnlig til hensigt at træffe en endelig 
beslutning inden for en frist på højst seks måneder, dog med det 
forbehold, at parterne skal have taget kontakt med Kommissionens 
tjenestegrene, inden der træffes endelig afgørelse om aftalerne. 
Gas Interconnector 
82. I hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse påpegede 
Kommissionen vigtigheden af nye europæiske infrastrukturnet, som kan 
bidrage til at overvinde opsplitningen af visse markeder i Europa. 
Den 17. maj 1995 udsendte Kommissionen en administrativ skrivelse med 
henblik på at godkende en joint venture-aftale mellem ni førende 
europæiske gasselskaber om bygning og drift af en undersøisk 
gasforbindelse mellem UK og Belgien, herunder en højtryksgasledning, 
som vil være den første forbindelse mellem gasmarkederne i UK og på 
Kontinentet. 
Eftersom tredjeparter har mulighed for på frit forhandlede betingelser 
at få adgang til transportkapacitet gennem forbindelsesledningen, og 
eftersom dette projekt vil skabe muligheder for konkurrence mellem 
markeder, som hidtil har været forholdsvis isolerede, mente 
Kommissionen, at de positive konkurrencevirkninger af dette 
joint venture klart opvejer konkurrencebegrænsningerne. I sin 
administrative skrivelse sikrede Kommissionen sig også, at aftalerne 
i praksis fungerer på en sådan måde, at de effektivt kan opfylde et 
eventuelt behov for kapacitet i den modsatte retning. 
ft 
E - Konkurrence og miljø 
83. Kommissionen har i 1995 haft lejlighed til at gøre opmærksom på, 
hvordan den ønsker at anvende konkurrencepolitikken på miljøområdet, 
navnlig på frivillige aftaler48. 
84. I Fællesskabets miljøpolitik indtager "forureneren betaler"-
princippet en central plads. Effektiviteten af dette princip afhænger 
bl.a. af, hvordan den prismekanisme, som skal omsætte de negative 
miljøvirkninger af en erhvervsaktivitet i omkostninger, fungerer. For 
at prismekanismen kan spille en korrekt rolle, må virksomhederne 
internalisere de omkostninger, der er forbundet med miljøbeskyttelse. 
"Forureneren betaler"-princippet udelukker ikke, at der på visse 
betingelser kan ydes statsstøtte til miljøbeskyttelse (jf. nedenfor). 
Metoderne til at opnå en mere miljøvenlig fordeling af ressourcerne 
består i direkte offentlig regulering, beskatning, såkaldt "frivillige" 
aftaler og selvregulering. Frivillige aftaler er kontrakter mellem 
industrien og myndighederne omfattende en række miljømålsætninger, der 
skal gennemføres af den pågældende sektor ifølge en tidsplan. De 
frivillige aftaler kan angå såvel målsætningerne som midlerne til at 
nå dem. 
Anvendelsen af frivillige aftaler er blevet mere udbredt i de fleste 
OECD-lande, samtidig med at der har været en tendens til deregulering 
og færre indgreb fra statens side. I lighed med selvregulering anses 
frivillige aftaler ofte for at være en løsning, der er mindre 
bureaukratisk og mere fleksibel end de mere traditionelle 
fremgangsmåder. Frivillige aftaler eller selvregulering kan imidlertid 
indeholde konkurrencebegrænsninger som omhandlet i traktatens 
artikel 85, stk. 1. Kommissionen behandler i øvrigt flere klager herom. 
85. I sin analyse af de enkelte sager afvejer Kommissionen 
konkurrencebegrænsningerne som følge af aftalen og de miljømæssige 
målsætninger, som denne aftale giver mulighed for at nå, ved at anvende 
proportionalitetsprincippet i henhold til artikel 85, stk. 3. 
Miljøforbedring anses bl.a. for at være et element, der bidrager til 
forbedring af produktionen eller distributionen og til fremme af den 
økonomiske og tekniske udvikling. 
Kommissionen har imidlertid til hensigt fortsat at stå fast på 
princippet om, at de nationale markeder ikke må lukkes for udlandet. 
Den vil endvidere være meget opmærksom på de problemer, der vedrører 
tredjeparters adgang til et system, og på de aftaler, som eventuelt 
medfører, at et produkt udelukkes fra et marked. 
Kommissionen indtager ligeledes en negativ holdning til en multilateral 
fastsættelse af takster og priser som følge af en miljøaftale; det vil 
dog i hver enkelt sag blive undersøgt, om en sådan aftale er nødvendig. 
Et miljøbeskyttelsesformål synes ikke i sig selv at kunne gøre en 
prisaftale nødvendig. 
F - Sekundære produktmarkeder 
86. Mange af de klager, Kommissionen har modtaget, angår påstået 
misbrug af en dominerende stilling på sekundære produktmarkeder som 
f.eks. reservedele, forbrugsartikler eller vedligeholdelsesservice. 
Disse produkter anvendes sammen med et primært produkt og skal være 
Jf. dokumentet om konkurrence og miljø, som GD IV fremlagde på den rundbordskonference 
om miljø og konkurrence, som OECD's udvalg for konkurrenceret og -politik afholdt i Paris 
i maj 1995. 
30 
teknisk kompatible med dette (f.eks. ydre software- eller hardware­
enheder til en computer). Der findes måske ingen eller kun få 
erstatningsvarer for disse sekundære produkter bortset fra dele eller 
tjenester, der leveres af leverandøren af det primære produkt. Dette 
fører til det spørgsmål, om en ikke-dominerende fabrikant af primære 
produkter kan være dominerende med hensyn til et forholdsvis lille 
marked for sekundære produkter, dvs. sekundære produkter, som er 
forenelige med en vis type primære produkter fra denne leverandør. 
Dette spørgsmål er meget indviklet. Producenter af primært udstyr 
hævder, at der ikke kan være tale om dominans inden for sekundære 
produkter, hvis der mangler dominans på markedet for primære produkter, 
idet de potentielle købere simpelthen ville holde op med at købe de 
primære produkter, hvis priserne på dele eller tjenester blev hævet. 
Denne teori forudsætter en passende reaktion på primærproduktmarkedet 
som følge af forbrugernes mulighed for at beregne de samlede 
omkostninger i primærproduktets levetid, herunder alle reservedele, 
forbrugsartikler, kvalitetsforbedringer, tjenester osv. Den forudsætter 
endvidere, at der ikke er mulighed for prisdiskriminering mellem 
potentielt nye kunder og "gamle" bundne kunder, eller at omkostningerne 
ved at skifte er lave for de sidstnævnte. På den anden side har 
klagere, som producerer forbrugsartikler eller 
vedligeholdelsestjenester, en dominerende stilling på 
sekundærproduktmarkedet, hvis markedsandelene er høje på dette marked, 
dvs. denne metode fokuserer kun på de sekundære produkter uden at 
analysere eventuelle virkninger fra primærproduktmarkedet. 
Efter Kommissionens mening afspejler ingen af disse fremgangsmåder 
virkeligheden i tilstrækkelig grad. Kommissionen har altid defineret 
dominerende stilling som muligheden for i stort omfang at handle 
uafhængigt af konkurrenter og forbrugere. Der er derfor behov for en 
dybtgående analyse fra sag til sag. For at vurdere en dominerende 
stilling i denne sammenhæng vil Kommissionen tage hensyn til alle 
vigtige faktorer som f.eks. primærproduktets pris og levetid, 
prisgennemsigtigheden for sekundærprodukter, priser på 
sekundærprodukter som en del af primærproduktets værdi, 
informationsudgifter og andre af de ovenfor nævnte emner. Den 
amerikanske højesteret indtog en lignende holdning i Kodak-afgørelsen 
fra 1992. 
Pelikan/Kyocera 
87. Kommissionen indtog denne holdning, da den i 1995 afviste klagen 
fra Pelikan, en tysk producent af farvepatroner til printere, mod 
Kyocera, en japansk producent af farveprintere indeholdende 
tonerpatroner til disse printere. Pelikan påstod i sin klage, at 
Kyocera anvendte en række metoder til at drive Pelikan ud af 
tonermarkedet og anklagede Kyocera for bl.a. at misbruge sin 
dominerende stilling på det sekundære marked, selv om Kyocera helt 
klart ikke var dominerende på primærmarkedet. Bortset fra at der ikke 
var tegn på en adfærd, der kunne betragtes som misbrug, fandt 
Kommissionen heller ikke, at Kyocera havde en dominerende stilling på 
markedet for forbrugsartikler. Dette skyldtes de særlige træk ved 
primær- og sekundærmarkedet. Køberne var således godt orienteret om 
prisen på forbrugsartikler og syntes at tage hensyn hertil, når de traf 
beslutning om køb af en printer. "Samlede omkostninger pr. side" var 
et af de kriterier, der oftest blev anvendt af kunderne, når de skulle 
vælge en printer. Dette skyldtes, at livscyklusomkostningerne for 
forbrugsartikler (hovedsagelig tonerpatroner) udgjorde en meget høj 
andel af en printers værdi. Hvis prisen for forbrugsartikler til et 
mærke blev hævet, ville forbrugerne være stærkt tilskyndede til at købe 
et andet printermærke. Der var desuden ikke tegn på, at der skulle være 
mulighed for prisdiskrimination mellem "gamle"/bundne og nye kunder. 
31 
G - Liberale erhverv 
88. Den frie bevægelighed for liberale erhverv i Fællesskabet 
betyder, at visse former for konkurrencebegrænsning på dette område i 
stadig højere grad kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Der 
må forventes et stigende antal sager på dette område. Europa-
Parlamentet har ved flere lejligheder opfordret Kommissionen til at 
anvende konkurrencereglerne på de liberale erhverv49. 
Coapi 
89. Den 30. januar traf Kommissionen en beslutning i henhold til 
artikel 85 om anvendelse af konkurrencereglerne på dette område. 
Colegio Oficial de Agentes de la Propiedad Industrial (Coapi) er den 
faglige sammenslutning af agenter inden for industriel ejendomsret i 
Spanien. Den består af alle agenter, der udøver virksomhed i Spanien. 
Disse agenter rådgiver offentligheden og bistår eller repræsenterer 
kunderne i retssager vedrørende industrielle ejendomsrettigheder. 
Kommissionen mente, at det forhold, at der på Coapis generalforsamling 
var fastsat obligatoriske mindstegebyrer for medlemmernes 
grænseoverskridende tjenesteydelser, er i strid med artikel 85, stk. 1. 
I overensstemmelse med den nuværende fællesskabsret bekræftede 
Kommissionen, at de nationale retlige rammer for de liberale erhvervs 
aftaler eller beslutninger af denne art ikke er relevante for så vidt 
angår anvendelsen af artikel 85. Selv om de offentlige myndigheder 
skulle fremme en sådan adfærd eller give en sammenslutning af 
virksomheder beføjelse til at fastsætte de priser, som medlemmerne skal 
anvende, falder sammenslutningens udøvelse af denne beføjelse ikke uden 
for traktatens artikel 85. 
H - Subsidiaritet og decentralisering 
90. I sin tale til Europa-Parlamentet i anledning af debatten ved 
indsættelsen af den nye Kommission lagde formanden for Europa-
Kommissionen vægt på nødvendigheden af hele tiden at koncentrere sig 
om de væsentlige sager, idet han sagde, at det ville være bedre med 
færre, men bedre foranstaltninger. 
For så vidt angår sager, der falder ind under artikel 85 og 86, 
anvender Kommissionen dette princip ved at begrænse sine 
foranstaltninger til de arrangementer, der har en væsentlig indvirkning 
på konkurrencen, og som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne 
mærkbart. I betragtning af det ansvar, der hviler på Kommissionen, som 
har enebeføjelse til at godkende visse aftaler, søger Kommissionen så 
vidt muligt at fremme en decentralisering, især i sager, som kan føre 
til en forbudsbeslutning. 
1. De minimis-aftaler 
91. Aftaler som kun har ringe indvirkning på samhandelen mellem 
medlemsstaterne eller konkurrencen, falder ikke ind under forbuddet mod 
konkurrencebegrænsende aftaler i artikel 85, stk. 1. Forbuddet gælder 
kun de aftaler, der har en mærkbar indvirkning på markedsforholdene. 
Som følge heraf er det vigtigt, at Kommissionen foretager en grundig 
analyse af det marked, hvor disse aftaler gælder. 
Beslutning om 19. beretning om konkurrencepolitikken, punkt 9, iii), og beslutning om 
20. beretning om konkurrencepolitikken, punkt 38, og Kommissionens svar herpå i 
21. beretning om konkurrencepolitikken, s. 255. 
32 
Kommissionens meddelelse vedrørende aftaler af ringe betydning 
indeholder en række kvantitative kriterier, der er retningsgivende for 
den konkrete betydning af begrebet "mærkbart". Til trods for den 
seneste forhøjelse af tærsklerne50 vil det formentlig være berettiget 
at foretage en yderligere revision af de minimis-begrebet. Kommissionen 
har derfor indledt en intern drøftelse af dette spørgsmål med henblik 
på at fremlægge nye forslag til høring i løbet af 1996. 
2. Decentralisering 
92. I sine bestræbelser på først og fremmest at behandle sager med 
en væsentlig fællesskabsdimension tilskynder Kommissionen ligeledes de 
enkelte lande til at håndhæve Fællesskabets konkurrencelovgivning. 
Kommissionen mener, at der normalt ikke er tilstrækkelig 
fællesskabsinteresse i at undersøge en klage, når sagsøgeren er i stand 
til at sikre tilstrækkelig beskyttelse af sine rettigheder ved de 
nationale domstole51. I SACEM-dommene af 24. januar 1995 har 
Førsteinstansretten specificeret, på hvilke betingelser Kommissionen 
har ret til at afvise en klage med den begrundelse, at den ikke er af 
tilstrækkelig betydning for Fællesskabet52. I 1995 kunne en lang række 
sager henlægges på dette grundlag. 
93. Et vigtigt skridt fremad i decentraliseringsbestræbelserne er 
Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem de nationale domstole 
og Kommissionen om anvendelse af artikel 85 og 8653. I 1995 har 
adskillige nationale domstole i Spanien, Frankrig, Tyskland og Belgien 
henholdt sig til samarbejdsmekanismen i denne meddelelse for at få 
oplysninger fra Kommissionen om konkurrencespørgsmål. 
I sin foreløbige kendelse af 12. december 199554 fandt Domstolen, at de 
samme principper for samarbejde mellem Kommissionen og de nationale 
domstole gælder på landbrugsområdet, hvor forordning nr. 26 fastsætter, 
i hvilket omfang Fællesskabets konkurrenceregler gælder. Det er værd 
at bemærke, at ifølge Domstolens dom kan den nationale domstol under 
vurderingen tage hensyn til de kriterier, der er fastsat gennem 
Domstolens retspraksis og Kommissionens praksis, hvilket ikke blot 
fremgår af de afgørelser, den har truffet, men især også af dens 
beretninger om konkurrencepolitikken og dens meddelelser. 
94. Det er ikke blot de nationale domstole, men også de nationale 
konkurrencemyndigheder, der skal spille en vigtig rolle, når det gælder 
om at styrke håndhævelsen af Fællesskabets konkurrencelovgivning, og 
navnlig når det gælder om at sikre en fair konkurrence uden 
begrænsninger i EU. I sager, hvor der er tale om en mærkbar økonomisk 
virkning i en enkelt medlemsstat, er de nationale myndigheder nærmere 
ved markedet og således bedre i stand til at tage sig af sagen. 
Meddelelse fra Kommissionen om ajourføring af meddelelsen fra 1986 vedrørende aftaler af 
ringe betydning (EFT C 368 af 23.12.1994). 
Førsteinstansretten støttede denne praksis for første gang i dommen af 17. september 1992 
i sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. 1992-11, s. 2223, præmis 91-94. 
Sag T-114/92 BENIM mod Kommissionen, Sml. 1995-11, s. 147 og sag T-5/93 Tremblay mod 
Kommissionen, Sml. 1995-IX, s. 185. Under henvisning til Automec li-dommen anførte 
Førsteinstansretten, at for at kunne vurdere fællesskabsinteressen skal Kommissionen 
afveje betydningen af den påståede overtrædelse med hensyn til det fælles markeds 
funktion, sandsynligheden af, at den er i stand til at konstatere overtrædelsen, og 
omfanget af de undersøgelsesforanstaltninger, der er nødvendig« for at håndhæve 
konkurrencereglerne. Det forhold, at en national domstol eller national 
konkurrencemyndighed allerede behandler en sag vedrørende en aftales eller fremgangsmådes 
forenelighed med artikel 85 eller 86, er en faktor, som Kommissionen kan tage hensyn til. 
EFT C 39 af 13.2.1993, s. 6. 
Forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra/Frico Domo, van Roessel/Campj.iu 
Melkunie, de Bie/Campina Melkunie (endnu ikke offentliggjort). 
33 
I 1995 har Kommissionen fortsat arbejdet med en meddelelse om 
samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale 
konkurrencemyndigheder55. Det fastsættes, at Kommissionen skal 
informere og høre de nationale myndigheder, når sidstnævnte anvender 
artikel 85, stk. 1, eller artikel 86 eller nationale konkurrenceregler 
i sager med en fællesskabsdimension. Medlemsstaterne har allerede fået 
forelagt et udkast til høring. Der vil følge en yderligere høring af 
interesserede tredjeparter på grundlag af et udkast til meddelelse, som 
Kommissionen planlægger at offentliggøre i 1996. 
95. En decentraliseret håndhævelse må imidlertid ikke føre til, at 
konkurrenceretten anvendes på flere forskellige måder i EU. 
Kommissionen tilstræber derfor også ensartethed i substansen og 
anvendelsen af de nationale konkurrenceregler. Dette sker ikke gennem 
en formel harmonisering, men gennem en fortsættelse og udvidelse af 
kontakten og samarbejdet mellem Fællesskabet og de nationale 
myndigheder. 
I øjeblikket har ni medlemsstater konkurrenceregler med hensyn til 
konkurrencebegrænsende aftaler og misbrug af en dominerende stilling, 
som i høj grad ligner Fællesskabets regler. De fleste af de øvrige 
lande har overvejet ændringer i den nationale lovgivning, som skal 
bringe dem i overensstemmelse med fællesskabsretten. Denne "bløde 
harmoniseringsproces" er en naturlig følge af integrationsprocessen, 
som medfører et krav om ensartede spilleregler i hele EU. 
Kommissionens udkast tager udgangspunkt i konklusionerne af en rapport fra en ad hoc-
gruppe bestående af repræsentanter for de nationale myndigheder og Kommissionen, som 
generaldirektørerne for konkurrence godkendte i 1994, jf. 24. beretning om 
konkurrencepolitikken, 1994, nr. 40-42. 
34 
I - Statistisk oversigt 
Graf 1: Nye sager 
6001 
500 + 
400 
300 
200 + 
100 + Hill 
282 
246 266 236 368 D Sager indledt på 
Kommissionens eget 
initiativ 
•Klager 
n Anmeldelser 
1991 1992 1993 1994 1995 
96. I årets løb har Kommissionen registreret 559 nye sager, herunder 
368 anmeldelser, 145 klager og 46 sager indledt på Kommissionens eget 
initiativ. Dette svarer til en stigning på over 42% i forhold til 1994 
og overstiger det gennemsnitlige antal indgående sager i de sidste 8 år 
med over 32%. 
Næsten halvdelen af stigningen i antallet af nye sager (78 sager) 
skyldes overførsel af løbende sager fra EFTA-tilsynsmyndigheden efter 
Sveriges, Finlands og Østrigs tiltrædelse af EU. 
35 
Graf 2: Behandlede sager 
1200 
1000 
800 + 
600 
400 + 
200 + I Formelle beslutninger 
I Uformel procedure 
1991 1992 1993 1994 1995 
97. I årets løb afsluttede Kommissionen i alt 433 sager, heraf 419 
ved en uformel procedure (inkl. administrative skrivelser om 
forenelighed eller uforenelighed, afvisning af klagen og administrativ 
afslutning af sagen56) og 14 ved formelle beslutninger. I 1995 faldt 
antallet af afsluttede sager med 23,4% i forhold til 1994. 
Sager afsluttet, fordi aftalerne ikke længere er i kraft, virkningen var alt for lille 
til at berettige en yderligere undersøgelse, fordi klagerne var blevet draget i tvivl 
eller trukket tilbage, eller fordi undersøgelserne endnu ikke havde vist tegn på 
konkurrencebegrænsende praksis. 
36 
Graf 3: Udviklingen i antallet af sager 
2500 
2000 + 
1500 + 
1000 + 
500 2287 
1178 
835 
388 jr 399 1 748 
558 559 
404 392 II 433 
1991 1992 1993 
I Nye sager 3 Afsluttede sager 1994 
Uafslluttede sager 1995 
98. Det samlede nettoresultat i 1995 viser for første gang siden 1988 
en stigning i antallet af uafsluttede sager ved årets udgang. Denne 
stigning er imidlertid forholdsvis beskeden, idet den bl.a. er under 
12% og under 5%, hvis antallet af yderligere sager fra de nye 
medlemsstater lades ude af betragtning. Det faktiske antal sager er 
stadig betydelig lavere end de mere end 3 000 løbende sager ved 
udgangen af 1980'erne, og svarer stort set til antallet af sager, der 
er under behandling. 
Kommissionen har imidlertid stadig håb om at kunne reducere det 
eksisterende antal sager yderligere, navnlig ved at forbedre 
effektiviteten af procedurerne yderligere og ved at fremme en 
decentraliseret anvendelse af konkurrencereglerne, når det er 
hensigtsmæssigt. 
37 
II - Statsmonopoler og monopolrettigheder: artikel 37 og 90 
A - Indledning 
1. Tjenesteydelser af økonomisk almen interesse centralt placeret i Kommissionens 
liberaliseringspolitik 
99. Kommissionen har fortsat sin liberaliseringspolitik og åbnet 
visse sektorer, der traditionelt har haft monopol, for konkurrence; det 
gælder f.eks. telekommunikations-, energi-, post- og transportområdet. 
Da disse sektorer er af afgørende betydning for den enkelte forbruger 
og for konkurrencen, væksten og jobskabelsen i de europæiske økonomier, 
vil den effektivitetsforbedring, der følger af en vis konkurrence, 
generelt få positive virkninger for medlemsstaterne. Man vil ikke kunne 
tale om et egentligt indre marked, så længe disse væsentlige sektorer 
fortsat er organiseret ud fra rent nationale principper og med 
monopolistiske strukturer. 
Disse sektorers betydning for vores samfund og deres særlige 
karakteristika, som f.eks. netbaseret organisation, har hidtil fået 
medlemsstaternes offentlige myndigheder til at indrømme særlige eller 
eksklusive rettigheder eller andre konkurrencebegrænsende rettigheder 
til offentlige og private markedsdeltagere mod at disse udfører opgaver 
af almen økonomisk interesse, som levering af universelle 
tjenesteydelser til samtlige borgere på bestemte betingelser og til 
rimelige priser. 
Kommissionen har altid erkendt det berettigede i disse opgaver af almen 
økonomisk interesse, men den mener, at de midler, der traditionelt har 
været anvendt i den henseende, ikke længere altid er begrundede, især 
i lyset af den teknologiske udvikling og brugernes nye behov, men også 
netop på grund af integrationen af de europæiske økonomier. Dette 
gælder især i informationssamfundet, der i de kommende år vil være 
vækstfremmende og føre til nye jobs og tjenesteydelser. 
I lyset af denne nye situation er det nødvendigt at undersøge, hvordan 
man bedst kan sikre offentlige kvalitetstjenester til borgerne. 
Kommissionen mener, at indførelse af konkurrence i mange tilfælde vil 
kunne forbedre tjenesternes kvalitet, fremme innovation og være 
jobskabende samt føre til faldende priser til forbrugernes fordel. 
Fjernelsen af hindringer for fri konkurrence er imidlertid kun et 
aspekt af Kommissionens liberaliseringspolitik. På den ene side vil det 
ofte nødvendigt at indføre nye retlige rammer for at sikre varetagelse 
af det almene tjenesteudbud i en situation med fri konkurrence. I de 
tilfælde, hvor det viser sig at være nødvendigt med visse 
konkurrencebegrænsende foranstaltninger for at sikre opretholdelse af 
det almene tjenesteudbud, anerkender Kommissionen på den anden side det 
berettigede i sådanne restriktioner i forhold til fællesskabsretten 
(herunder også statsstøtte). 
Kommissionen mener således, at udviklingen af konkurrencepolitikken 
fuldt ud er kompatibel med den offentlige sektor. Det skal endvidere 
understreges, at liberalisering af en sektor er noget andet end 
privatisering af de offentlige virksomheder, der er aktive i den 
pågældende sektor. Liberalisering kan i nogle tilfælde være en følge 
af fællesskabsbestemmelserne, men traktatens bestemmelser forholder sig 
neutralt til, om der er tale om offentligt eller privatejede 
virksomheder. 
38 
2. Direktiver efter EF-traktatens artikel 90, stk. 3, 
100. For at gennemføre målsætningerne om liberalisering, giver EF-
traktatens artikel 90, stk. 3, Kommissionen mulighed for at meddele 
medlemsstaterne beslutninger eller direktiver. Sidstnævnte mulighed 
giver nu og da anledning til kritik fra visse parters side. 
Selv om artikel 90, stk. 3, giver Kommissionen mulighed for at udstede 
direktiver, har EF-Domstolen præciseret, at artiklen kun giver 
Kommissionen mulighed for at indføre generelle regler, der præciserer 
de forpligtelser, som allerede er pålagt medlemsstaterne i medfør af 
traktaten hvad angår offentlige virksomheder og virksomheder, der er 
tillagt særlige eller eksklusive rettigheder, eller træffe de 
nødvendige forebyggende foranstaltninger for at kunne udøve sin 
kontrolfunktion. 
Den begrænsede kompetence, som artikel 90, stk. 3, tillægger 
Kommissionen, er derfor forskellig fra og mere specifik end de 
beføjelser, der tillægges Europa-Parlamentet og Rådet eller Rådet alene 
med henblik på vedtagelse af direktiver. Kommissionen kan ikke pålægge 
medlemsstaterne nye forpligtelser, men blot fastlægge de konkrete 
forpligtelser, der gælder for alle medlemsstaterne i medfør af 
traktaten. Omfanget af Kommissionens forpligtelser og beføjelser 
afhænger derfor af rækkevidden af de regler, hvis overholdelse den skal 
sikre. 
Kommissionen har altid anvendt dette instrument med forsigtighed. 
Direktiverne efter artikel 90, stk. 3, er kun blevet anvendt i 
tilfælde, hvor en række krænkelser af EF-traktatens grundlæggende 
regler gjorde det nødvendigt for at undgå en række 
overtrædelsesprocedurer og for at sikre et minimum af retssikkerhed for 
markedsdeltagerne". Disse foranstaltninger er normalt blevet truffet 
på initiativ af Rådet og Parlamentet. 
Kommissionen har altid lagt stor vægt på nødvendigheden af at anvende 
dette instrument inden for rammerne af en gennemsigtig procedure med 
udgangspunkt i en så bred dialog som mulig med Unionens øvrige 
institutioner, medlemsstaterne og de berørte kredse. 
Normalt fremlægges denne fremgangsmåde i den forberedende fase ved at 
Kommissionen offentliggør grønbøger eller diskussionsoplæg for at sætte 
en debat i gang i forbindelse med en offentlig høring. Med udgangspunkt 
i resultatet af disse høringer, analyser udarbejdet af eksperter og 
oplysninger indsamlet af Kommissionen, vedtager Kommissionen ved 
førstebehandlingen et direktivforslag, der fremsendes til udtalelse hoe 
Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget og 
medlemsstaterne. Forslaget offentliggøres ligeledes i De Europæiske 
Fællesskabers Tidende for at give interesserede mulighed for at 
fremsætte kommentarer. 
Forud for Kommissionens endelige vedtagelse af et direktiv efter 
artikçl 90, stk. 3, går altid en omhyggelig gennemgang af de indkomne 
kommentarer, herunder eventuelle bemærkninger fra Europa-Parlamentet, 
Kommissionens direktiv 8G/723/EØF af 25. juni 1980 om gennemskueligheden af de økonomiske 
forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder (EFT L 195 af 
29.7.1980, s. 35), ændret ved Kommissionens direktiv 85/413/EØF af 24. juli 1985 (EFT 
L 229 af 28.8.1985, s. 20) og Kommissionens direktiv 93/84/EØF af 30. september 1993 (EFT 
I. 254 af 12.10.1993, s. IS); Kommissionens direktiv 88/301/EØF af lfc'. maj 1988 om 
konkurrence på teleterminalmarkederne (EFT !.. 131 af 27,5,1988» z, 73); Kommisaione»:.^ 
direktiv 30/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 192 ar 
24.7.13*0, s. 10), ændret ved Kommissionens direktiv 94/46/BF af 13. oktober l>?Si on 
satellitkommunikation (EFT L 268 af IS'. 10.1394, s. 15) og Kommissionens direktiv *>/*."," 
af 18. oktober 1995 om afskaffelse af begrænsninger i brugen af kabel.-tv-aet til 
levering af allerede liberaliserede teletjenester (EFT L 256 tf ;iî.JC.J?ï5, a, .,* ': ) 
39 
medlemsstaterne, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget. 
Diskussionsprocessen i 1995 om direktiverne om kabel-tv-net, 
mobilkommunikation og fuldstændig liberalisering af teletjenester er 
gode eksempler på denne fremgangsmåde. 
3. Andre instrumenter til Kommissionens rådighed 
101. Artikel 90, stk. 3, giver også Kommissionen mulighed for at 
vedtage individuelle beslutninger. Der er tale om en sporadisk 
anvendelse af fællesskabsretten i konkrete sager, der helt svarer til 
Kommissionens beslutninger på andre områder (statsstøtte). Disse 
beslutninger er ligeledes underkastet EF-Domstolens kontrol hvad angår 
deres lovmæssighed. 
For at øge retssikkerheden og gennemsigtigheden finder Kommissionen det 
i nogle tilfælde nødvendigt at forklare de kriterier, den har til 
hensigt at lægge til grund ved udøvelsen af sin kontrol med 
medlemsstaternes og en given sektors overholdelse af fællesskabsretten. 
Udkastet til meddelelse om anvendelse af konkurrencereglerne på 
postsektoren, der blev offentliggjort i 1995, er et eksempel på den 
slags initiativer. 
B - Telekommunikation 
1. Generelle foranstaltninger 
102 . Kommissionen har med Rådets og Europa-Parlamentets støtte fortsat 
sine bestræbelser på at fremme liberaliseringen af 
teleinfrastrukturerne. 
Den 25. januar 1995 vedtog Kommissionen anden del af grønbogen om 
liberaliseringen af teleinfrastrukturen. I grønbogen gennemgås de 
lovgivningsmæssige betingelser, der skal være opfyldt for at sikre 
liberalisering af telesektoren inden for den af Rådet fastsatte 
tidsfrist58. Efter en bred høring om grønbogen vedtog Kommissionen den 
3. maj 1995 en meddelelse om høringen59, der indeholder en 
sammenfatning af resultaterne af høringen og en liste over de 
foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre fuld liberalisering 
og indførelse af en entydig retlig ramme. Det drejer sig om: 
fastsættelse af datoen 1. januar 1998 som frist for fjernelse af 
alle eksklusive og særlige rettigheder inden for både offentlig 
taletelefoni og tilrådighedsstillelse af offentlige net via 
direktiver udstedt efter artikel 90 i EU's konkurrencelovgivning; 
finansiering af det almene tjenesteudbud og afklaring af 
sammenkobling af adgangsbetingelser ved yderligere udvikling af 
lovgivningen om tilrådighedsstillelse af åbne netværk 
yderligere udvikling af lovgivningen på nationalt og europæisk 
niveau, herunder drøftelser om det fremtidige samspil mellem 
medlemsstaternes og EU's lovgivning i denne sektor. 
Der er i årets løb i den henseende blevet drøftet og/eller vedtaget tre 
direktivforslag efter artikel 90, stk. 3. 
Rådets resolution af 22. december 1994 om principper og tidsplan for liberalisering af 
teleinfrastrukturerne (EFT C 379 af 31.12.1994, s. 4). 
KOM(95) 158. 
40 
2. Direktivet om liberalisering af kabel-tv 
103. Den 18. oktober vedtog Kommissionen et direktiv om brugen af 
kabel-tv-net til levering af allerede liberaliserede teletjenester60. 
Forslaget blev offentliggjort den 21. december 1994 med henblik på 
offentlig høring61. Selv om traktaten ikke udtrykkeligt pålægger 
Kommissionen forpligtelser, har den forsøgt at anvende en gennemsigtig 
og åben procedure i forbindelse med udstedelse af direktiver efter 
artikel 90, stk. 3. Der indkom over fyrre skriftlige kommentarer, som 
alle gav udtryk for støtte til Kommissionens udkast. 
I direktivet foreskrives en afskaffelse af begrænsninger i brugen af 
transmissionskapacitet via kabel-tv-net for alle teletjenester, med 
undtagelse af taletelefoni til offentligheden, fra den 1. januar 1996, 
og det sikres, at kabel-tv-net får mulighed for (i) sammenkobling med 
det nationale offentlige telenet og (ii) direkte indbyrdes 
sammenkobling. Det foreskrives ligeledes i direktivet, at 
medlemsstaterne skal træffe foranstaltninger for at sikre 
regnskabsmæssig gennemsigtighed og separat regnskabsføring for de to 
forretningsaktiviteter, når omsætningen på markedet for teletjenester 
overstiger 50 mio. ECU. 
Direktivet er et første skridt mod liberalisering af infrastrukturerne, 
der vil blive gennemført med direktivet om fuld liberalisering. Dette 
skridt vil ligeledes gøre den faktiske tilrådighedsstillelse fra den 
1. januar 1996 af allerede liberaliserede tjenester nemmere. 
3. Direktivet om liberalisering af mobiltelefoni 
104. Det andet direktiv vedrører liberalisering af mobil- og 
personkommunikation. Den 1. august 1995 offentliggjorde Kommissionen 
et udkast med henblik på offentlig høring62 med en frist på to måneder 
til at fremsætte kommentarer. Det blev ligeledes fremsendt til Rådet, 
Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og 
Regionsudvalget. Kommentarerne var stort set alle positive hvad angår 
udkastets formulering. 
På Kommissionens møde den 20. december 1995 blev der nået principiel 
enighed om dette direktiv efter artikel 90, stk. 3. Kommissionen vedtog 
formelt direktivet den 16. januar 199663. Kommissionens målsætning er 
at sikre rimelige konkurrencevilkår både for tildeling af licens til 
operatørerne og for forvaltningen af mobiltelefoninet i Den Europæiske 
Union. Dette skal fremme nye operatørers adgang til markedet og lette 
sammenkoblingen af nationale net. 
For at nå dette mål stilles der i direktivet krav om, at 
medlemsstaterne afskaffer alle eksklusive og særlige rettigheder inden 
for mobilkommunikation og i stedet, hvis en sådan procedure ikke 
allerede findes, indfører en særlig procedure for licenstildeling. 
Endvidere foreskrives det i direktivet, at medlemsstaterne skal give 
nye operatører på markedet for mobilkommunikation mulighed for at 
udbyde deres tjenester via deres egen infrastruktur eller via såkaldt 
alternativ infrastruktur. Dette er helt afgørende for at sikre 
konkurrence, da det - som Kommissionen bemærkede i sin meddelelse om 
Kommissionens direktiv 95/51/EF af 18. oktober 1995 om ændring af direktiv 90/388/EØF med 
hensyn til afskaffelse af begrænsninger i brugen af kabel-tv-net til levering af allerede 
liberaliserede teletjenester (EFT L 256 af 26.10.95, s. 49). 
24. beretning om konkurrencepolitikken (1994), punkt 220. 
Udkast til Kommissionens direktiv om ændring af direktiv 90/388/EØF for så vidt angår 
mobil- og personkommunikaton, EFT C 197 af 1.8.1995, s. 5. 
Kommissionens direktiv 96/2/EF af 16. januar 1996 om ændring af direktiv 90/388/EØF for 
så vidt angår mobil- og personkommunikation, EFT L 20 af 26.1.96, s. 59. 
41 
1992-rapporten om situationen i teletjenestesektoren64 - forholder sig 
således, at høje takster og manglende adgang til den basale 
infrastruktur, via hvilken de liberaliserede tjenester fremføres eller 
leveres til tredjemand, har forsinket en generel udvikling af disse 
tjenester. 
De medlemsstater, der imidlertid har mindre udbyggede net (Spanien, 
Grækenland, Irland og Portugal) kan - hvis de ønsker det, få en 
yderligere gennemførelsesfrist på indtil fem år. Luxembourg kan på 
grund af sit meget lille net indrømmes en overgangsperiode på indtil 
to år. 
Den retlige begrundelse for at afskaffe de særlige eller eksklusive 
rettigheder er i henhold til dette direktiv, at de i henhold til 
artikel 59 udgør en hindring for den frie udveksling af 
tjenesteydelser. Direktivet er endvidere baseret på artikel 86, idet 
det i betragtning 10 hedder: 
"De nugældende eksklusive rettigheder inden for 
mobilkommunikation er generelt blevet tildelt virksomheder, der 
i forvejen har en dominerende stilling i kraft af deres 
etablering af de jordbaserede net, eller et af deres 
datterselskaber. I denne situation har sådanne rettigheder den 
virkning, at de udvider og dermed styrker disse virksomheders 
dominerende stilling, hvilket ifølge Domstolens retspraksis udgør 
et misbrug af en dominerende stilling i strid med artikel 90." 
4. Direktivet om fuld liberalisering 
105. I resolution af 22. december 1994 bekræftede Ministerrådet, at 
datoen for liberalisering af teleinfrastrukturerne og offentlig 
taletelefoni skal være den 1. januar 1998, dog således at visse 
medlemsstater kan få overgangsordninger (f.eks. Grækenland, Spanien, 
Portugal, Irland indtil fem år; Luxembourg indtil to år). Kommissionen 
reagerede ved at foreslå to foranstaltninger, nemlig et direktiv efter 
artikel 90, stk. 3, om liberalisering af markedet for teletjenester og 
et forslag til Rådets og Europa-Parlamentets direktiv baseret på EF-
traktatens artikel 100 A om harmonisering af reglerne for 
sammenkobling. Disse foranstaltninger viser nødvendigheden af, at 
konkurrencepolitikken udvikles i et nært samspil med de mere generelle 
aspekter af EU's telekommunikationspolitik. 
106. Direktivet efter artikel 90, stk. 3, blev offentliggjort med 
henblik på kommentarer den 10. oktober 1995 og foreskriver 
liberalisering af alle teletjenester, herunder taletelefoni, pr. 1. 
januar 1998, med overgangsordninger for visse medlemsstater. 
Begrænsninger på anvendelsen af alternative infrastrukturer skal 
afskaffes i 1996 (med undtagelse af taletelefoni til offentligheden, 
der liberaliseres i 1998) , og betingelserne og reglerne for godkendelse 
af sammenkobling skal ligge fast i 1997. Direktivet indeholder 
ligeledes de principper, der skal ligge til grund for godkendelse af 
nye operatører på markedet for taletelefoni og teleinfrastruktur. Disse 
principper sikrer, at der indføres konkurrence i disse sektorer og 
opstiller de forholdsregler, som skal træffes for at sikre et alment 
tjenesteudbud i medlemsstaterne. Direktivet foreskriver ligeledes, at 
medlemsstaterne skal offentliggøre godkendelsesbetingelserne og -
proceduren samt betingelserne for sammenkobling. 
Medlemsstater med mindre udbyggede eller små net kan ligeledes i 
henhold til dette direktiv indrømmes undtagelser på henholdsvis fem og 
to år. 
Meddelelse af 21. oktober 1992 om 1992-rapporten om situationen i teletjenestesektoren 
(SEK(92) 1048). 
42 
107. Kommissionen har samtidig med arbejdet med at indføre de nævnte 
reguleringsmæssige rammer fortsat sine bestræbelser på at sikre fuld 
gennemførelse af de eksisterende direktiver på teleområdet, herunder 
især tjenestedirektivet65. Den 4. april offentliggjorde Kommissionen en 
meddelelse66 om status over og gennemførelse af direktivet, der 
bekræftede, at Kommissionen har til hensigt at løse de problemer, der 
nævnes i meddelelsen. 
5. Overtrædelsesprocedurer efter artikel 90, stk. 3 
108. Kommissionen kan ud over direktiver efter artikel 90, stk. 3, der 
finder generel anvendelse, også træffe beslutninger vedrørende 
medlemsstaterne i individuelle sager. Kommissionen har meddelt, at det 
er dens hensigt at træffe sådanne beslutninger i tilfælde af 
forskelsbehandling af den anden mobiltelefonoperatør i medlemsstaterne. 
De statslige operatører har allerede store fordele i forhold til nye 
operatører, som f.eks. det universelle telefonnet, dominerende stilling 
på markedet og en etableret mobilbrugerbase (ofte er tilladelsen til 
at udbyde mobiltjenester givet uden en egentlig udvælgelsesprocedure) . 
Kommissionen har derfor været omhyggelig med at sikre, at den anden 
operatør får en fair behandling i medlemsstaterne. Kommissionen har 
især været betænkelig ved en auktionsprocedure, som en række 
medlemsstater har inkluderet i kriterierne for udvælgelse af den anden 
operatør. En sådan procedure, der blev omtalt kritisk i grønbogen om 
mobil- og personkommunikation fra 199467, betyder, at den anden licens 
ikke tildeles udelukkende på basis af de kvalitative faktorer, men også 
på basis af et tilbud om betaling af et engangsbeløb af en vis 
størrelse. 
Omnitel Pronto Italia 
109. Den 4. oktober traf Kommissionen en formel beslutning i henhold 
til artikel 90, stk. 368, i forbindelse med Italiens forskelsbehandling 
af Omnitel Pronto Italia til fordel for Telecom Italia Mobile (den 
statslige operatør). Forskelsbehandlingen, der styrker Telecom Italia 
Mobile's dominerende stilling, indebar, at Omnitel Pronto Italia skulle 
betale et engangsbeløb for en GSM-licens, uden at der blev krævet et 
lignende beløb fra Telecom Italia, og uden at Omnitel på anden måde 
blev kompenseret ved en reguleringsmæssig lempelse. Kommissionen kræver 
derfor i beslutningen, at den italienske regering enten kræver en 
lignende betaling fra Telecom Italia eller træffer kompenserende 
økonomiske foranstaltninger. De således endeligt trufne 
foranstaltninger må ikke ødelægge den konkurrence, som er indført med 
godkendelsen af den anden GSM-operatør. 
GSM-radiotelefonitjenester i de øvrige medlemsstater 
110. Kommissionen har ligeledes truffet forholdsregler mod en række 
andre lande (herunder Belgien, Spanien og Irland) for at sikre fair 
vilkår for den anden GSM-operatør. F.eks. har Belgien først efter 
drøftelser med Kommissionen, påtaget sig at pålægge Belgacom (den 
Kommissionens direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester 
(EFT L 192, 24.7.1990, s. 10). I henhold til tjenestedirektivet skal alle særlige og 
eksklusive rettigheder, som medlemsstaterne har indrømmet for tilrådighedsstillelse af 
teletjenester, bortset fra taletelefoni, afskaffes; det er en af hovedhjørnestenene i 
EU's lovgivning om liberalisering af det europæiske marked for teletjenester. 
Kommissionens meddelelse af 4. april 1995 til Europa-Parlamentet og Rådet om status over 
og gennemførelse af direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester 
(EFT C 275 af 20.10.1995, S. 2). 
Udvikling af et personkommunikationsmiljø: grønbog om en fælles strategi for mobil- og 
personkommunikation i Den Europæiske Union, KOM(94) 145. 
EFT L 280 af 23.11.1995, S. 49-57. 
43 
statslige operatør) samme gebyr for sin nuværende GSM-licens, som det 
gebyr den anden GSM-udbyder, Mobistar, skal betale. Kommissionen 
overvåger fortsat driftsbetingelserne for den anden operatør i 
medlemsstaterne. 
Vebacom 
111. Kommissionen har ligeledes truffet foranstaltninger efter 
artikel 90 på andre områder inden for telekommunikation. I april modtog 
Kommissionen en klage i henhold til artikel 90 fra Vebacom, et 
datterselskab på teleområdet af VEBA AG, der er et holdingselskab inden 
for offentlige tjenester. Vebacom havde flere gange forgæves forsøgt 
at få licens til et bredbåndstelenet baseret på SDH-teknologien 
(Synchronous Digital Hierarchy) , der ville muliggøre overførsel af data 
mellem 36 forskellige sendesteder for det tyske offentlige tv-selskab 
ARD. Kommissionen mente i første omgang, at klagen var berettiget, 
bl.a. fordi Vebacom vil udbyde en tjeneste, der er baseret på en ny 
teknologi (SDH), som Deutsche Telekom AG, der har monopol på 
infrastrukturen i Tyskland, ikke udbyder. Efter uformelle drøftelser 
med Kommissionen indvilgede det tyske post- og 
telekommunikationsministerium i at meddele licens for oprettelse og 
drift af et alternativt telenet. 
C - Energi 
112. De ændrede direktivforslag om fælles regler for det indre marked 
for elektricitet og naturgas, som Kommissionen fremlagde den 7. 
december 1993, er fortsat blevet behandlet i Rådet. 
113. I 1995 har det imidlertid ikke været muligt at nå væsentlige 
fremskridt i liberaliseringen af det fælles marked for elektricitet og 
naturgas, der fortsat - med få undtagelser - er karakteriseret af 
eksklusive rettigheder eller monopoler. Ministerrådet kunne ikke på sit 
møde den 20. december nå til enighed om en fælles holdning med hensyn 
til direktivforslaget om fælles regler for det indre marked for 
elektricitet, selv om det spanske formandskab kunne konkludere, at 
forhandlingerne var på det afsluttende stadium, og at det skulle være 
muligt at træffe en beslutning i begyndelsen af 1996. 
114. I begyndelsen af 1995 undersøgte Kommissionen på Rådets 
foranledning mulighederne for, at tredjepartsadgang (forbrugere og 
producenter forhandler om adgang til nettet med operatøren) og 
eneaftagerordningen (én enhed i et system, der er ansvarligt for alt, 
der vedrører køb, salg og offentlige tjenesteydelser) kan bestå 
samtidig. I arbejdsdokumentet om det indre marked for elektricitet69 
konkluderede Kommissionen, at den oprindelige eneaftagermodel er 
uforenelig med traktaten og ikke vil kunne give samme økonomiske 
resultat og heller ikke gensidighed mellem de to systemer. Kommissionen 
foreslog også en række ændringer til eneaftagermodellen, der skulle 
kunne muliggøre de to systemers sameksistens. Ændringerne til 
eneaftagermodellen vedrører omfanget af forbrugervalg for alle de 
omhandlede forbrugere, muligheden for import og eksport på objektive 
betingelser, foranstaltninger for at sikre gennemsigtighed og undgå 
konkurrenceforvridning, garantier for loyal konkurrence hvad angår 
produktion og adgang for uafhængige producenter samt muligheden for at 
bygge direkte linjer. På mødet i juni godkendte Rådet i princippet 
Kommissionens holdning og konkluderede, at de to modeller kun kan bestå 
samtidig, hvis eneaftagermodellen ændres. Det var imidlertid svært at 
nå til enighed om de ændringer, Kommissionen havde foreslået. 
SEK(95) 464 af 22.3.1995. 
44 
115. Det spanske formandskab forelagde i juli en kompromistekst, der 
indeholdt alle de elementer, der var opnået politisk enighed om i 
tidligere rådskonklusioner, samt konklusionerne fra Kommissionens 
arbejdsdokument, og forsøgte at løse de stadig uløste problemer. I 
kompromisteksten accepteres det, at tredjepartsadgang og 
eneaftagerordningen består samtidig, dog således at sidstnævnte er 
ændret for at tage højde for de mange krav om ændringer. Denne 
kompromistekst blev indgående drøftet i hele det andet halvår af 1995. 
116. De to centrale områder, der fortsat er uløste, vedrører omfanget 
af liberaliseringen, der kræver en definition af relevante kunder, samt 
spørgsmålet om, hvorvidt distributører skal indgå i kategorien 
relevante kunder, der frit kan indgå kontrakt med de mest effektive 
producenter. Endvidere frygter nogle medlemsstater, at den foreslåede 
løsning for forpligtelser til at levere almene tjenester kan misbruges 
på en konkurrenceforvridende måde. 
117. Kommissionen beklager, at det endnu ikke har været muligt at nå 
til enighed om direktivforslaget, især da der er tale om et meget 
vigtigt område. En manglende liberalisering i energisektoren er, 
således som det blev fastslået i Ciampi-rapporten70, ved at få meget 
negative følger for den europæiske økonomis konkurrenceevne. 
D - Posttjenester 
118. Kommissionen vedtog den 26. juli en række foranstaltninger i form 
af et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles 
regler for udvikling af posttjenester og et udkast til meddelelse fra 
Kommissionen om anvendelsen af konkurrencereglerne på postsektoren. 
Formålet med disse foranstaltninger er at sikre, at der leveres en 
universel posttjeneste, og at markedet for posttjenester i højere grad 
liberaliseres. 
Det foreskrives i direktivforslaget71, der er baseret på EF-traktatens 
artikel 100 A, at der skal sikres levering af en universel posttjeneste 
af høj kvalitet til alle brugerne, til en overkommelig pris, og uanset 
hvor de befinder sig i Unionen, herunder også i fjerntliggende områder 
og i randområder. For at sikre økonomisk bæredygtige vilkår for den 
universelle posttjeneste fastsætter forslaget harmoniserede kriterier 
for de tjenester, der kan forbeholdes leverandørerne af posttjenesten. 
Således kan medlemsstaternes indenlandske brevforsendelser under 350 
g og til en takst på op til 5 gange grundtaksten (normalt et brev på 
20 g) samt direct mail og "indgående udenlandsk post" indtil den 31. 
december 2000 fortsat være blandt de monopoliserede tjenester (dog 
således at direct mail senest den 30. juni 1999 skal tages op til 
fornyet vurdering). Det foreskrives ligeledes i forslaget, at 
medlemsstaterne skal fastsætte takster for den universelle 
posttjeneste, således at de er overkommelige og omkostningsbaserede, 
ligesom de skal fastsætte kvalitetsstandarder for den nationale 
posttjeneste, der er forenelige med Fællesskabets standarder. 
Udkastet til meddelelse72, der vil indgå i en offentlig høring, 
supplerer direktivforslaget. Kommissionen fremlægger de retningslinjer, 
den agter at følge ved anvendelsen af traktatens konkurrenceregler på 
postsektoren med det formål at fremme en gradvis og kontrolleret 
Jf. note 2 ovenfor. 
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles regler for udvikling af 
Fællesskabets posttjenester og forbedring af kvaliteten af disse tjenester (EFT C 322 af 
2.12.1995, s. 22). 
Udkast til meddelelse fra Kommissionen om anvendelse af konkurrencereglerne på 
postsektoren og navnlig på vurderingen af visse statslige foranstaltninger i relation til 
posttjenesterne (EFT C 322 af 2.12.1995, s. 3). 
45 
liberalisering af posttjenesterne. Kommissionen fastlægger endvidere 
den fremgangsmåde, den agter at benytte ved vurderingen af, om 
statslige foranstaltninger, der begrænser den frie udveksling af 
posttjenester eller den frie konkurrence på markedet for posttjenester, 
er forenelige med traktatens konkurrenceregler. Kommissionen behandler 
desuden spørgsmål om ikke-diskriminerende adgang til postnettet, 
krydssubsidiering, de reguleringsmæssige garantier, der er nødvendige 
for at sikre loyal konkurrence og anvendelse af statsstøttereglerne på 
denne sektor. 
E - Transport 
1. Lufthavne 
119. Kommissionen fortsætter sine bestræbelser på at sikre, at 
liberaliseringen af flytrafikken i Den Europæiske Union ikke bringes 
i fare af konkurrenceforvridende praksis i lufthavnene. Kommissionen 
har således fortsat undersøgt en række klager og truffet beslutninger, 
der har til formål at sikre en bedre konkurrence i visse større 
lufthavne i Den Europæiske Union. 
1.1. Landingsafgift 
Bruxelles-National lufthavnen 
120. Kommissionen har vedtaget en beslutning73 i henhold til 
artikel 90, stk. 3, angående den rabatordning for landingsafgifter, der 
er indført ved kongelig anordning af 22. december 1989 for Bruxelles-
National lufthavnen. British Midland, det flyselskab der har indbragt 
klagen, gjorde gældende, at denne ordning gjorde det muligt for 
flyselskabet Sabena, der er selskabets største konkurrent på ruten 
Bruxelles-London, at opnå en rabat på op til 18% af sine 
landingsafgifter, mens intet andet selskab kan opnå rabat. 
Efter gennemgang af klagen vurderede Kommissionen, at ordningen 
udgjorde en statslig foranstaltning efter artikel 90, stk. 1, 
sammenholdt med artikel 86, idet den indebar, at der over for 
flyselskaberne gælder ulige vilkår for de samme ydelser i forbindelse 
med flys landing og start, hvorfor foranstaltningen er 
konkurrenceforvridende. Kommissionen anførte, at en sådan ordning kun 
kan begrundes med tilsvarende stordriftsfordele for 
lufthavnsmyndigheden. I det konkrete tilfælde er der ikke sådanne 
stordriftsfordele. Kommissionen har derfor anmodet de belgiske 
myndigheder om at bringe ordningen til ophør. 
1.2. Serviceydelser under mellemlandinger 
121. Kommissionen har ligeledes fortsat interesseret sig for den 
praksis, der har til formål at forhindre konkurrence inden for 
serviceydelser under mellemlandinger (på rampen, i terminalerne 
og/eller på fragtområdet). Der har i 1995 været en positiv udvikling, 
idet Kommissionens indsats over for myndighederne i medlemsstaterne 
enten har ført til en gradvis åbning af markedet (det gælder f.eks. 
Irland, hvor markedet for serviceydelser under mellemlandinger siden 
den 1. januar 1995 har været åbent for en anden operatør), eller til 
konkrete forpligtelser i den henseende (det gælder f.eks. Grækenland 
og Spanien, hvor myndighederne har forelagt Kommissionen de 
foranstaltninger, de agter at indføre for at forbedre effektiviteten 
i denne sektor, herunder også en tidsplan for liberalisering). 
EFT L 216 af 12.9.1995, s. 8. 
46 
Kommissionen har endvidere fortsat sin undersøgelse af klager efter 
traktatens artikel 86 mod to private lufthavnsselskaber, der er 
ansvarlige for administrationen af to af de største lufthavne i 
Unionen, nemlig Frankfurt og Milano. 
122. Endvidere skal nævnes en ny udvikling på området, nemlig den 
principielle enighed, der den 8. december 1995 blev opnået på 
trafikministrenes møde om direktivet om liberalisering af 
serviceydelser under mellemlandinger i Unionens lufthavne. Dette 
forslag, der er baseret på traktatens artikel 84, var blevet forelagt 
af Kommissionen i december 1994 som følge af Rådets resolution af 24. 
oktober 199474 om situationen inden for den civile luftfart i Europa og 
Kommissionens meddelelse "Vejen frem for den civile luftfart i Europa" . 
Serviceydelser under mellemlandinger er en aktivitet, der foregår i 
tilknytning til selve lufttransporten, og som er af afgørende betydning 
for at transportselskaberne kan udøve deres aktiviteter. 
Liberaliseringen ,af disse tjenester foregår inden for rammerne af 
ledsageforanstaltningerne til gennemførelse af det indre marked for 
lufttransport og er bl.a. en følge af vedtagelsen af EU-regler hvad 
angår tildeling af ankomst- og afgangstider og edb-styrede 
reservationssystemer. Endvidere skal de europæiske flyselskaber have 
mulighed for bedre styring af deres driftsomkostninger og en bedre 
tilpasning af deres ydelser til kundernes behov. 
Der foreslås en overgangsperiode, således at markedet kan tilpasse sig. 
Der er ligeledes forskellige mulige frister for ikrafttrædelse i 
forhold til visse referencetærskler. Den fuldstændige liberalisering 
skal, afhængig af sektor og det konkrete tilfælde, være gennemført 
mellem 1998 og 2003. 
2. Havneydelser 
123. Som følge af EF-Domstolens dom "Porto di Genova"75 har Italien 
indledt en havnereform, der har ført til vedtagelse af lov nr. 84 i 
1994. 
Loven fastslår bl.a. princippet om liberalisering af markedet for 
havneydelser (lastning og losning) . Denne målsætning er imidlertid ikke 
blevet omsat til praksis, idet de lokale myndigheder i en række havne 
systematisk har afvist at udstede de nødvendige tilladelser til 
potentielle konkurrenter til de etablerede havneselskaber. I denne 
situation, der udgør en krænkelse af konkurrencereglerne, vurderede 
Kommissionen, at det var nødvendigt at gribe ind. Kommissionen 
koncentrerede sig om havnen i Genova, der har stor betydning for hele 
Unionen, da det er Italiens største havn. 
Den 21. juni 1995 anmodede Kommissionen den italienske regering om 
inden for en frist på ti dage at udstede en driftstilladelse til en 
virksomhed, der uretmæssigt var blevet nægtet en sådan af de lokale 
havnemyndigheder. 
Den 11. juli 1995 meddelte de italienske myndigheder Kommissionen, at 
den omhandlede tilladelse var blevet udstedt inden for fristen. Denne 
tilladelse åbner markedet for havneydelser i Genovas havn for andre 
tjenesteudbydere. Foranstaltningen vil gavne havnens brugere, de mange 
lokale virksomheder, især små og mellemstore virksomheder, og vil i det 
hele taget styrke havnen i den internationale konkurrence. 
EFT C 309 af 5.11.1994, s. 2. 
Dom af 10. december 1991 i sagen C-179/90, Porto di Genova/Siderurgica Gabrielli, 
Sml. 1991, s. 5889. n 
124. Endvidere fortsætter Kommissionen de forskellige 
overtrædelsesprocedurer over for Italien hvad angår de 
organisationsmæssige aspekter af havnedrift, der stadig volder 
problemer i forhold til fællesskabsretten. 
F - Andre statslige handelsmonopoler 
125. Spørgsmålet om indretningen af de statslige handelsmonopoler i 
de nye medlemsstater har givet anledning til talrige kontakter mellem 
Kommissionen og de pågældende regeringer. Formålet med disse kontakter 
har været at tilpasse den lovgivning, der gælder for disse monopoler, 
til Fællesskabets retsorden, herunder især artikel 37. 
1. Svenske og finske alkoholmonopoler 
126. Kommissionen og de nye medlemsstater har diskuteret indretningen 
af de svenske og finske alkoholmonopoler for at tilpasse den 
lovgivning, der gælder for disse monopoler, til Fællesskabets 
retsorden. De to pågældende medlemsstater har efterfølgende accepteret 
at ophæve de eksklusive rettigheder vedrørende import, eksport, 
produktion, engroshandel, herunder engrossalg til caféer og 
restauranter. Kommissionen har sikret sig, at sådanne eksklusive 
rettigheder - der allerede burde have været ophævet ved EØS-aftalens 
ikrafttræden - faktisk er blevet fjernet ved en ny lovgivning på 
alkoholområdet, som Sverige og Finland vedtog i slutningen af 199576. 
Hvad angår eksklusive rettigheder til detailsalg af alkohol mener 
Kommissionen, med forbehold af en eventuel udvikling i EF-Domstolens 
retspraksis, at disse rettigheder kan begrundes inden for rammerne af 
Unionens nuværende retsorden, bl.a. i lyset af medlemsstaternes 
berettigede bestræbelser på at bekæmpe alkoholisme, forudsat at enhver 
forskelsbehandling af nationale produkter og produkter fra de andre 
medlemsstater er udelukket. For at sikre at den praksis, som 
detailsalgsmonopolerne anvender, opfylder disse krav, har Kommissionen 
fundet det nødvendigt at foretage en detaljeret og regelmæssig 
opfølgning af deres drift. 
2. Det østrigske alkoholmonopol 
127. Østrig har hvad angår ren alkohol og visse alkoholiske drikke et 
nationalt handelsmonopol med eksklusive import- og 
engroshandelsrettigheder, der i modsætning til eksklusive rettigheder 
til detailsalg, klart er uforenelige med bl.a. EF-traktatens artikel 
37, uden at de ovennævnte krav finder anvendelse. Disse eksklusive 
rettigheder burde derfor have været ophævet pr. 1. januar 1995. Da de 
omhandlede rettigheder endnu ikke formelt er blevet ophævet, har 
Kommissionen været nødt til at indlede den i EF-traktatens artikel 169 
nævnte overtrædelsesprocedure mod Østrig. 
3. Det østrigske saltmonopol 
128. Hvad angår det nationale handelsmonopol inden for saltsektoren, 
har Østrig nu efter anmodning fra Kommissionen accepteret at afskaffe 
de eksklusive rettigheder til import af og engroshandel med produkter 
fra de øvrige medlemsstater, der burde have Været afskaffet allerede 
i begyndelsen af 199577. 
For Sveriges vedkommende loven om alkohol (1994:1738), offentliggjort den 16.12.1994 med 
ikrafttrædelse den 1.1.1995. For Finlands vedkommende den nye lov om alkohol (1143/94), 
vedtaget den 8.12.1994 med ikrafttrædelse den 1.1.1995. 
BGBL nr. 518/1995 af 4.8.1995. 
48 
4. Det østrigske monopol inden for forarbejdet tobak 
129. Det østrigske monopol inden for forarbejdet tobak, der har 
eksklusive rettigheder med hensyn til import og salg, er underkastet 
bestemmelserne i artikel 71, stk. 1-3, i tiltrædelsesakten for 
Østrig78. I medfør af den artikel skal Østrig gradvis tilpasse sit 
handelsmonopol på forarbejdet tobak ved fra tiltrædelsesdatoen gradvis 
at åbne importkontingenterne for varer fra medlemsstaterne, således at 
enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn 
til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket senest den 
31. december 1997. Opfyldelsen af denne forpligtelse indebærer, at 
eksklusive importrettigheder og eksklusive engroshandelsrettigheder 
skal ophæves. Detailsalg af varer indført under kontingenter må ikke 
give anledning til forskelsbehandling. 
Da Østrig ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at 
efterleve ovennævnte bestemmelser, bl.a. ved ikke at åbne 
kontingenterne på de anførte betingelser, har Kommissionen været nødt 
til at indlede den i EF-traktatens artikel 169 nævnte 
overtrædelsesprocedure. 
Med hensyn til detailsalg af importerede varer indført under kontingent 
overvåger Kommissionen ligeledes, at salg til forbrugerne ikke giver 
anledning til forskelsbehandling. Kommissionen skal f.eks. sikre, at 
licens- og distributionskontrakter mellem Austria Tabakwerke og andre 
europæiske virksomheder ikke bringer tilpasningen af det østrigske 
monopol for forarbejdet tobak i fare, og at de er forenelige med 
traktatens konkurrenceregler. 
EFT C 241 af 29.8.1994, s. 35. 
49 
III - Fusionskontrol 
A - Indledning 
130. I 1995 har der været et endnu større antal fusioner, der faldt 
ind under EU's fusionsforordning, end der var i 1994. Kommissionen 
modtog således 114 anmeldelser i 1995 (100 i 1994) og vedtog 
109 endelige beslutninger (mod 90 i 1994) . Det svarede til en stigning 
på over 24% i forhold til året før, hvor der allerede havde været en 
stigning på ca. 50% i forhold til de tre år fra 1991 til 1993. I løbet 
af 1995 blev der i syv sager indledt indgående fase 2-undersøgelser, 
mod seks i 1994, og der blev nedlagt forbud i 2 tilfælde mod 1 i 1994. 
I 1995 oprandt femårsdagen for fusionsforordningens ikrafttrædelse79. 
I løbet af de fem år har Kommissionen vedtaget i alt 3 82 endelige 
beslutninger, hvilket gennemsnitligt svarer til en beslutning for hver 
3M arbejdsdag eller over 70 beslutninger om året. Ser man på disses 
fordeling på de enkelte erhvervssektorer, fremgår det, at antallet af 
sager har været stadigt stigende inden for telesektoren, finansielle 
tjenesteydelser, mediesektoren og medicinalsektoren. 
Den reviderede gennemførelsesforordning80 trådte i kraft den 1. marts 
1995. Desuden blev de fire fortolkningsmeddelelser, som Kommissionen 
udsendte i slutningen af 1994, fulgt første gang i 199581. De drejer 
sig om sondringen mellem joint ventures oprettet i henholdsvis fusions-
og samarbejdsøjemed, fusionsbegrebet, begrebet deltagende virksomheder 
og beregning af omsætningen. 
Disse ændringer i administrationen af fusionsforordningen var et 
resultat af den undersøgelse af, hvorvidt forordningen burde revideres, 
som Kommissionen havde foretaget i 1993 . I 1995 påbegyndte Kommissionen 
en ny gennemgang. Den iværksatte en bred høring om, hvorvidt man burde 
sænke omsætningstærsklerne i forordningen, samt om en række andre 
aspekter i forordningen, der måske burde ændres. Høringen omfattede 
bl.a. medlemsstaterne, andre EU-institutioner, virksomheder, 
brancheorganisationer og advokater. I begyndelsen af 199682 udsendte 
Kommissionen en grønbog om fusionsforordningen som et oplæg til høring 
af den bredere offentlighed herom. Lovgivningsforslag ventes fremlagt 
senere på året. 
B - Tilbundsgående undersøgelser 
131. Der er foretaget tilbundsgående undersøgelser (fase 2) i syv 
fusionssager. I to af disse sager, der begge drejede sig om 
mediesektoren, blev der nedlagt forbud, nemlig i sagen om Nordic 
Satellite Distribution (NSD) i Norden og i sagen om Holland Media Group 
(HMG) (RTL/Veronica/Endemol) i Nederlandene. De andre fem fusioner blev 
alle godkendt, to af dem blev godkendt uden betingelser, medens der i 
de resterende tre blev stillet en række betingelser for at imødegå de 
konkurrenceproblemer, Kommissionen havde påvist under sine 
undersøgelser. 
Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og 
virksomhedsovertagelser (EFT L 395 af 30.12.1989, s. 1). 
Kommissionens forordning (EF) nr. 3384/94 af 21. december 1994 om anmeldelser, frister 
og udtalelser i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 om kontrol med fusioner 
og virksomhedsovertagelser (EFT L 377 af 31.12.1994). 24. beretning om 
konkurrencepolitikken (1994), nr. 234-235. 
24. beretning om konkurrencepolitikken (1994), nr. 237-260. 
KOM(96) 19. 
50 
1. Fusioner i mediesektoren 
132. Kommissionen har modtaget et stigende antal fusionsanmeldelser 
i mediesektoren, hvilket afspejler den udvikling, der er undervejs i 
ejerstrukturerne, og de tættere relationer, der i dag er blevet skabt 
mellem tidligere helt adskilte teknologier inden for telekommunikation 
og medier. De fleste af disse sager rejste ingen konkurrenceproblemer 
og blev godkendt efter fase 1. 
De beslutninger, der blev truffet i sagerne om NSD og HMG viser, hvor 
stor betydning Kommissionen tillægger fusioner i denne sektor. Der var 
tale om fusioner med betydelige horisontale og vertikale virkninger og 
med etablering af nye virksomheder, der kunne blokere for adgangen til 
jord-, satellit- eller kabelbaserede tv-net i fremtiden. I 1994 havde 
Kommissionen nedlagt forbud mod, at Bertelsmann, Kirch og Deutsche 
Telekom gik sammen i et joint venture - MSG Media Service - inden for 
betalings-tv i Tyskland. I sagen angående NSD opfordrede Kommissionen 
parterne til at fremlægge nye planer, der kunne godkendes som værende 
forenelige med fællesmarkedet. Kommissionen har dermed tydeligt givet 
udtryk for, at den stiller sig positivt over for, at der etableres nye 
virksomheder i denne sektor, men ikke hvis de skaber eller styrker en 
dominerende stilling. 
Nordic Satellite Distribution 
133. NSD skulle have til formål at transmittere satellit-tv-programmer 
til kabel-tv-operatører og direkte modtagende husstande med 
parabolantenne. Kommissionen fastslog imidlertid, at etableringen af 
dette joint venture i den form, hvorunder det blev anmeldt^ ville føre 
til en koncentration af moderselskabernes aktiviteter og resultere i 
en stærk vertikal integration omfattende lige fra produktion af tv-
programmer til distribution af betalings-tv-kanaler. 
NSD's moderselskaber var medievirksomheder, der stod meget stærkt på 
markedet i Norden. Norsk Telekom A/S, som er den største kabeloperatør 
i Norge, er også distributør af betalings-tv i Norge og kontrollerer 
satellitkapacitet til nordiske seere. TeleDanmark A/S (TD) er den 
dominerende kabeloperatør i Danmark. Desuden kontrollerer TD sammen med 
Kinnevik størstedelen af den resterende satellitkapacitet til 
transmission til nordiske seere. Det svenske konglomerat Kinnevik er 
den største udbyder af satellit-tv-programmer i Norden, hører til 
blandt de førende betalings-tv-distributører i de nordiske lande og har 
desuden betydelige interesser inden for kabel-tv og reklamefinansieret 
tv i Sverige. 
Kommissionen fandt, at etableringen af NSD ville have ført til skabelse 
eller styrkelse af en dominerende stilling på tre markeder: 
markedet for udbydning af transponderkapacitet til transmission 
af satellit-tv til de nordiske lande (Danmark, Norge, Sverige og 
Finland) 
det danske marked for drift af kabel-tv-net 
markedet for distribution af satellittransmitteret betalings-tv 
og andre krypterede tv-signaler til direkte modtagende husstande. 
Netop den vertikalt integrerede karakter af dette joint venture ville 
have sat parterne i stand til at afskære konkurrenter fra adgang til 
det nordiske marked for satellit-tv og til at bestemme, hvem der skulle 
have lov til at sende satellit-tv i Norden. Eftersom de berørte 
markeder for øjeblikket er inde i en overgangsfase, fandt Kommissionen 
det nødvendigt at skride ind for at sikre, at andre kunne få adgang til 
disse fremtidige markeder. 
51 
R TUVeronica/Endemot 
134. Kommissionen behandlede RTL/Veronica/Endemol-sagen efter en 
anmodning fra den nederlandske regering fremsat i henhold til 
fusionsforordningens artikel 22. Bestemmelserne i denne artikel giver 
en medlemsstat mulighed for at henvise en sag til Kommissionen, selv 
om den ikke har fællesskabsdimension, når den kan påvirke samhandelen 
mellem medlemsstater. Selv om Kommissionen fandt, at det relevante 
geografiske marked var Nederlandene, konkluderede den, at fusionen 
ville påvirke samhandelen mellem medlemsstater, fordi den ville påvirke 
de vilkår, nytilkomne konkurrenter ville blive underlagt på det 
nederlandske tv-marked, og få indvirkning på indkøb af fremmedsprogede 
programmer, og fordi selve joint venture-selskabet skulle baseres i 
Luxembourg, hvor to af dets kanaler skulle sendes på luxembourgsk 
sendetilladelse. Sagsbehandlingen foregik efter de normalt gældende 
procedurer, bortset fra at de normale regler for at beordre fusionen 
stillet i bero ikke fandt anvendelse. I denne sag kunne parterne derfor 
gennemføre fusionen, selv om Kommissionen i sidste instans drog den 
konklusion, at det nye joint venture ville føre til, at parterne kom 
til at indtage en dominerende stilling. 
Sagen drejede sig om etablering af et joint venture, Holland Media 
Groep (HMG) mellem RTL, Veronica og Endemol. RTL overførte sine tv-
aktiviteter i Nederlandene til HMG, herunder navnlig de to kommercielle 
tv-kanaler, RTL4 og RTL5. En tredje kommerciel kanal blev indført via 
Veronica, som trådte ud af det offentlige radio- og tv-system i 
Nederlandene og gå med i det nye joint venture. Den tredje part, 
Endemol, er den største uafhængige producent af tv-programmer i 
Nederlandene. 
Efter sine undersøgelser i sagen nåede Kommissionen frem til den 
konklusion, at det nye selskab ville komme til at sidde på mindst 40% 
af markedet for frit tilgængeligt tv i Nederlandene og på over 60% af 
markedet for tv-reklamer. Desuden ville Endemol få styrket sin position 
som den største uafhængige tv-producent i Nederlandene gennem 
deltagelsen i HMG. I sin beslutning nedlagde Kommissionen derfor forbud 
mod denne fusion og opfordrede parterne til senest inden for tre 
måneder at fremlægge forslag til, hvordan den effektive konkurrence på 
det nederlandske marked for tv-reklamer og tv-produktioner kunne 
genoprettes. Kommissionens beslutning er blevet indbragt for 
Førsteinstansretten. 
2. Tilbundsgående undersøgelser i andre sager 
135. Alle de andre fusioner, der blev undersøgt til bunds, blev i 
sidste instans erklæret forenelige med fællesmarkedet. Både 
Siemens/I tal tel, hvor der var tale om et joint venture inden for 
teleudstyrsindustrien i Italien, og Mercedes Benz/Kåssbohrer, der 
drejede sig om Mercedes' overtagelse af den anden tyske bus- og 
rutebilfabrikant, blev godkendt uden betingelser. I begge sager 
fremsatte parterne dog en række udtalelser angående deres fremtidige 
adfærd, som blev medtaget i beslutningen. De indgik dog ikke som nogen 
integrerende del af Kommissionens konkurrencemæssige vurdering, men 
blev afgivet af parterne. F.eks. afgav Italteis moderselskab, STET, 
tilsagn om ikke at blande sig i Telecom Italias indkøbspolitik til 
fordel for det nye joint venture, og Mercedes lovede at levere motorer 
til konkurrencedygtige priser til udenforstående fabrikanter, som ikke 
selv var i stand til at fremstille motorer. 
136. I Siemens/Ital tel gik Siemens og STET, som er holdingselskabet 
for de italienske teleoperatører, herunder også Italtel, sammen i et 
joint venture, hvortil de overførte alle deres respektive 
teleudstyrsproduktionsselskaber. Denne fusion rejste en række problemer 
52 
i relation til såvel horisontal som vertikal integration. Horisontalt 
ville det nye joint venture få sin største markedsandel inden for 
koblingsudstyr, hvor parterne tilsammen sad på 50-60% af det italienske 
marked og på ca. 3 0% af den samlede omsætning i EU (inden for 
transmissionsudstyr var markedsandelene lavere). Vertikalt ville det 
delvis være ejet af sin største kunde. 
Kommissionen godkendte dog det anmeldte joint venture under hensyn til: 
at ny teknologi må antages at føre til gennemgribende ændringer 
på telemarkederne, 
at standardisering og direktiverne om offentlige indkøb vil virke 
i retning af mere åbne nationale markeder, og 
at den videre liberalisering i telesektoren og specielt inden for 
teleinfrastrukturer, vil resultere i, at markederne for 
teleudstyr i stigende grad vil være verdensmarkeder. 
137. I Mercedes/Kåssbohrer fandt Kommissionen, at selv om fusionen 
ville berøre busmarkedet i hele Europa, var det især det tyske marked 
for busser og rutebiler, der måtte undersøges nærmere. Der blev 
identificeret tre markeder, nemlig bybusser, hvor parterne tilsammen 
havde 44% af markedet, turistbusser, hvor de havde 54%, og rutebiler, 
hvor de havde 74%. Men da de tilsammen kun havde en markedsandel på 57% 
på det samlede busmarked i Tyskland, drog Kommissionen dog den 
konklusion, at tilstedeværelsen af to andre konkurrenter såvel som 
eventuelle nytilkomne konkurrenter fra andre lande ville kunne begrænse 
Mercedes' handlefrihed på det tyske marked i tilstrækkeligt omfang. 
Ifølge kunderne kunne sådanne nytilkomne konkurrenter ventes at give 
tyske busselskaber større valgmuligheder. Endelig tog Kommissionen også 
hensyn til, at størstedelen af indkøbene af bybusser og rutebiler nu 
skal foregå efter EU-udbud i henhold til direktiverne om offentlige 
indkøb, hvilket vil resultere i et større marked omfattende hele EU. 
138. I de øvrige sager gjorde Kommissionen sin godkendelse af fusionen 
betinget af en række tilsagn fra parterne under sagsbehandlingen. 
139. I ABB/Daimler-Benz fandt Kommissionen, at markedet for 
lokaltrafiktog fortsat var et nationalt marked i Tyskland, selv om 
mangelen på større nationale fabrikanter af jernbanemateriel i andre 
medlemsstater resulterede i, at markederne i disse lande havde en 
større geografisk udstrækning. Den anmeldte fusion ville have ført til, 
at der i Tyskland kom til at opstå et dominerende duopol inden for 
lokaltrafiktog. Fusionen ville også have lagt hindringer i vejen for 
udenlandske udbyderes adgang til markedet ved at eliminere uafhængige 
tyske leverandører af elkomponenter. På de andre relevante markeder 
blev der ikke påvist nogen konkurrenceproblemer. 
For at imødekomme Kommissionens indsigelser gik parterne med til at 
afhænde Kiepe Elektrik GmbH (et datterselskab af Daimler-Benz). Kiepe 
Elektrik GmbH har specialiseret sig i elektriske komponenter til 
lokaltrafiktog. Efter denne afhændelse vil der fortsat bestå en 
kompetent fabrikant af elektrokomponenter, som er uafhængig af 
parterne, og som vil kunne samarbejde med udbydere af mekanikdelen til 
lokaltrafiktog. Kiepe er en veletableret og succesrig udbyder, der via 
sit samarbejde med den canadiske udbyder, Bombardier, også har spillet 
en vigtig rolle med hensyn til at åbne op for det tyske marked. 
De tyske myndigheder havde anmodet om at få sagen henvist efter 
fusionsforordningens artikel 9. Selv om konkurrenceproblemerne var 
koncentreret om to produktmarkeder i Tyskland, havde den anmeldte 
fusion - der ville føre til etablering af verdens største udbyder af 
jernbanemateriel - imidlertid betydelige virkninger i hele Europa, og 
anmodningen blev derfor afvist. 
53 
140. I Qrkla/Volvo blev fusionen godkendt på betingelse af, at Orklas 
bryggeri Hansa blev afhændet til anden side. Uden denne afhændelse 
ville parterne være kommet til at sidde på 75% af det norske ølmarked, 
og hverken detailhandelen eller hotel- og restaurationsbranchen blev 
skønnet at indtage en så stærk position som aftagere, at de kunne 
anfægte parternes handlefrihed på markedet. 
141. I Crown Cork and Seal/Carnaud MetalBox fastslog Kommissionen 
efter en indgående fase 2-undersøgelse af såvel de horisontale som de 
vertikale problemer, fusionen ville give anledning til, at det eneste 
marked, hvor fusionen risikerede at skabe en dominerende stilling, var 
markedet for aerosoldåser af hvidblik. Inden for EØS fremstiller og 
sælger begge parter aerosoldåser af hvidblik og konservesdåser såvel 
som visse lukkeanordninger til dåser og flasker til drikkevarer, 
herunder topstykker og kapsler til dåser og plast- og aluminiumkapsler 
til flasker. Kommissionen konkluderede, at Crowns tilsagn om at afhænde 
bestemte aktiviteter inden for aerosoldåser af blik ville være 
tilstrækkeligt til at løse konkurrenceproblemerne. 
Parterne gik med til at afhænde betydelige produktionsaktiviteter inden 
for aerosoldåser af hvidblik i fem forskellige medlemsstater, som 
tegnede sig for næsten 22% af markedet for aerosoldåser af hvidblik i 
EØS. Uden denne afhændelse ville de to parter tilsammen have haft en 
markedsandel på over 60%, medens deres største konkurrent havde 15-20%, 
og parterne ville desuden have haft størsteparten af den overkapacitet, 
der findes på markedet. 
C - Andre større sager 
142. Et antal større fusioner blev godkendt inden udløbet af en måned 
efter deres anmeldelse, uden at det var nødvendigt at iværksætte 
tilbundsgående undersøgelser. Der var tale om flere sager i 
medicinalsektoren, bl.a. Glaxo/Wellcome, Behringwerke/Armour 
Pharmaceutical, Hoechst/Mar ion Merrell Dow, Rhône Poulenc Rohrer/Fisons 
og Upjohn /Pharmacia. For at imødegå alle eventuelle problemer gik Glaxo 
med til at meddele eksklusivlicens til en tredjepart på et af de 
migrænepræparater, som enten Glaxo eller Wellcome vil udvikle. Det ser 
ud til, at den seneste tids fusioner i medicinalindustrien har til 
formål at udvide selskabernes produktsortimenter og dermed gøre dem til 
mere konkurrencedygtige leverandører til grossister, hospitaler og 
apotekskæder. Hidtil har der derfor hovedsagelig været tale om 
komplementære fusioner, der generelt ikke har ført til 
konkurrenceproblemer. 
143. I Swissair/Sabena sikrede Kommissionen sig en række tilsagn fra 
parterne for at imødegå de konkurrenceproblemer, fusionen - som indebar 
Swissairs overtagelse af 49,5% af kapitalen i Sabena - ville give 
anledning til. Fusionen ville have givet parterne en monopolstilling 
i lufttrafikken mellem Schweiz og Belgien. Desuden var Swissair sammen 
med SAS og Austrian Airlines med i European Quality Alliance, medens 
SAS havde anmeldt en samarbejdsaftale med Lufthansa. Denne fusion ville 
sammen med disse andre arrangementer have sat de deltagende 
flyselskaber i stand til at etablere et omfattende rutenet, som ville 
tegne sig for ca. 35% af passagertrafikken i Europa, hvilket er dobbelt 
så meget som det næststørste flyselskab. Kommissionen godkendte 
fusionen efter tilsagn fra de to flyselskaber og fra den belgiske og 
den schweiziske regering om at stille de fornødne trafikrettigheder og 
lufthavnsslots til rådighed for konkurrenter, der ønskede at flyve 
mellem Belgien og Schweiz. Desuden krævede den, at Swissair og Sabena 
også gav konkurrenter adgang til at indgå interlining-aftaler med dem 
og deltage i deres bonusprogrammer. Endelig skulle Swissair afbryde 
sine hidtidige forbindelser med SAS via European Quality Alliance. 
Denne fusion blev anmeldt to gange, anden gang efter en række ændringer 
i planen. Sagen blev behandlet (med høring af medlemsstaterne), uden 
at det var nødvendigt at indlede fase 2-undersøgelser. 
54 
144. Kommissionen godkendte en decideret fusion mellem de finske 
virksomheder Repola Corporation og Kymmene Corporation, der er store 
internationale selskaber, som beskæftiger sig med trykkeripapir og 
emballagematerialer. Fusionen berørte bl.a. markederne for avispapir, 
magasinpapir og papirsække. 
Inden for papirsække fastslog Kommissionen, at der fandtes et særskilt 
finsk marked for dette produkt, og at fusionen ville føre til skabelse 
af en dominerende stilling på det finske marked. Det nye selskab ville 
praktisk taget blive den eneste udbyder af papirsække til finske 
aftagere. Parterne måtte derfor afgive en række tilsagn angående 
afhændelse af en del af deres kapacitet til produktion af papirsække 
på det finske marked. 
Markederne for avispapir og magasinpapir omfatter mindst hele 
Vesteuropa, og i lighed med alle de andre førende europæiske 
papirproducenter markedsfører Repola/Kymmene deres produkter i næsten 
alle medlemsstater. Fusionen vil bevirke, at det nye selskab bliver den 
førende europæiske udbyder af avis- og magasinpapir. På intet af de to 
produktmarkeder vil de dog tilsammen få en markedsandel på over 20%, 
og der findes desuden adskillige stærke konkurrenter på markedet. 
Repola er sammen med fem andre finske papirproducenter medlem af 
Finnpap Marketing Association. Finnpap er en fælles salgsorganisation, 
der markedsfører medlemmernes produkter i hele verden. Kymmene har sit 
eget salgsnet og er ikke med i Finnpap. Parterne har afgivet tilsagn 
om ikke at sælge papirprodukter via Finnpap-organisationen. 
D - Medlemsstaters legitime interesser 
145. Den 6. marts gjorde de britiske myndigheder for første gang brug 
af fusionsforordningens artikel 21, stk. 3, for at få anerkendt en 
legitim interesse i sagen angående Lyonnaise des Eaux's planlagte 
overtagelse af Northhumbrian Water. Anmodningen drejede sig om 
lovgivning omvandforsyning i Det Forenede Kongerige. Denne lovgivning 
indeholder særlige regler om fusion, og formålet med reguleringen er 
at sikre, at hensyn til varetagelse af en nødvendig funktion og 
beskyttelse af forbrugerne tilgodeses. Planlagte fusioner skal således 
forelægges for de britiske konkurrencemyndigheder, Monopolies and 
Mergers Commission (MMC), der tager stilling til, om fusionen må 
antages at være i strid med den offentlige interesse. Blandt de 
kriterier, der lægges til grund for den offentlige interesse inden for 
vandforsyning, er bl.a. antallet af uafhængige vandforsyningsselskaber, 
som den regulerende myndighed kan basere sig på ved beregning af 
prisreguleringen. Den britiske anmodning blev fremsat i 
overensstemmelse med disse regler, da henvisning af sagen til MMC sker 
automatisk og ikke efter skøn. 
Kommissionen anerkendte Det Forenede Kongeriges legitime interesse, men 
fastsatte konkrete grænser for, hvilke undersøgelser MMC kunne 
iværksætte i sagen. I sin beslutning af 29. marts 1995 anerkendte 
Kommissionen, at MMC kunne vurdere potentielle fusioner, på basis af 
kriterierne for den offentlige interesse, men anførte, at den 
offentlige interesse i sådanne sager var begrænset til de spørgsmål, 
der direkte berørte vandforsyningslovgivningen. De britiske myndigheder 
blev anmodet om at underrette Kommissionen om enhver foranstaltning 
truffet i henhold til denne beslutning, således at Kommissionen kunne 
forvisse sig om, at den var berettiget. 
Umiddelbart efter Kommissionens beslutning henviste de britiske 
myndigheder den planlagte overtagelse til MMC. Efter MMC s rapport, 
ifølge hvilken denne overtagelse var i strid med den offentlige 
interesse, medmindre der blev foretaget betydelige prisnedsættelser til 
gavn for forbrugerne, tog OFWAT kontakt til Lyonnaise og Northhumbrian 
55 
og forslog dem at sænke priserne efter en bestemt metode, hvilket 
Lyonnaise derefter formelt indvilligede i. I overensstemmelse med det 
krav, Kommissionen havde stillet i sin beslutning, blev den underrettet 
herom af den britiske regering og havde ingen bemærkninger hertil. 
E - Fusioner i kul- og stålindustrien 
146. I løbet af 1995 vedtog Kommissionen syv beslutninger om fusioner 
i henhold til EKSF-traktatens artikel 66. Tre af sagerne drejede sig 
om afhændelse af tidligere statsejede stålvirksomheder til den private 
sektor. Der var tale om RIVA-koncernens overtagelse af Ilva's 
aktiviteter inden for flade produkter, et joint venture mellem Usinor 
Sacilor og Hoogovens med henblik på overtagelse af den portugisiske 
producent af flade produkter, SN-Planos, og et joint venture mellem 
RIVA og FREIRE med henblik på overtagelse af SN-Longos. 
F - Perrier 
147. Den 27. april afsagde Førsteinstansretten dom i to sager, den ene 
anlagt af ansatte i Perrier, den anden af ansatte i Vittel og Pierval, 
mod Kommissionens beslutning af 22. juli 1992 i Nestlé/Perrier-sagen. 
Kommissionen havde godkendt fusionen på en række nærmere betingelser. 
Hovedpunkterne i dommene var følgende : 
retten anerkendte, at fusionsforordningen primært omhandler 
konkurrencespørgsmål, men at dette ikke udelukker, at 
Kommissionen også tager hensyn til de sociale virkninger af en 
fusion, hvis disse påvirker omfanget af eller vilkårene for 
beskæftigelsen inden for EU eller en væsentlig del af EU 
den omstændighed, at ingen tredjepart intervenerede direkte under 
den administrative sagsbehandling udelukker ikke i alle tilfælde 
denne tredjeparts ret til at anfægte beslutningen 
repræsentanterne for en virksomheds ansatte er i princippet ikke 
direkte berørt i en fusionssag. De har derfor ikke ret til at 
nedlægge påstand om annullation af en beslutning, medmindre det 
sker for at værne om deres processuelle rettigheder 
tredjeparter har ikke ret til at blive behandlet på samme måde 
som fusionsparterne under den administrative sagsbehandling. 
56 
G - Statistisk oversigt 
Fig. 1: Årligt antal endelige beslutninger vedtaget siden 1990 
Fig. 2: Opdeling efter fusionstype - 1995 
Fusionstype (1990-95 i alt) 
Andre 
Aftalt overtageise 7% 
Overtagelse af majoritet 
39% Joint venture / kontrol 
49% 
Fig. 3: Oprindelsesland for de virksomheder, der var impliceret i fusioner og 
overtagelser i 1995 
Virksomhedernes oprindelseslande 
49 (for 1995; i sager hvor der blev truffet en endelig beslutning) 
50 
58 
IV - Statsstøtte 
A - Generel politik 
148. Kommissionen udsendte i juli sin fjerde oversigt over statsstøtte 
i EU83, der omhandler årene 1991 og 1992. Denne oversigt er et vigtigt 
kvantitativt instrument for udformningen af statsstøttepolitikken. Den 
langsomme, men støttenedadgående tendens i den samlede statsstøtte, der 
allerede kunne iagttages i årene fra 1981 til 1990, har vist sig at 
holde stik til trods for de store omkostninger ved den tyske 
genforening, den økonomiske afmatning og den skærpede internationale 
konkurrence. Det samlede støttevolumen ligger dog fortsat på 
gennemsnitligt 94 mia. ECU om året for hele EU, svarende til 1,9% af 
EU's BNP og 704 ECU pr. beskæftiget. På industriministrenes møde i 
november godkendte Rådet Kommissionens analyse, ifølge hvilken det er 
nødvendigt at fortsætte bestræbelserne på at få nedbragt 
statsstøtteniveauet ved at styrke kontrollen og skabe øget 
gennemsigtighed, samtidig med at EU's mål på alle de andre områder 
tilgodeses. 
149. Af central betydning for gennemsigtigheden i statsstøtte er den 
anmeldelsespligt, der er fastsat i traktaten. I en meddelelse, som den 
vedtog i maj, gentog Kommissionen, at den agter at gøre brug af alle 
de beføjelser, traktaten har tillagt den, til at tvinge medlemsstaterne 
til at overholde deres anmeldelsespligt. I den meddelelse, Kommissionen 
udsendte om samarbejdet mellem den og de nationale domstole, 
tilkendegav den sin vilje til at samarbejde med de nationale domstole 
og hjælpe dem med at varetage den rolle, der består i at beskytte de 
rettigheder, virksomhederne har, når der ydes ulovlig statsstøtte til 
deres konkurrenter. 
150. Udsendelse af rammebestemmelser og meddelelser, hvori 
Kommissionen redegør for de kriterier, den lægger til grund i sin 
vurdering af statsstøttes forenelighed med fællesmarkedet, er et andet 
vigtigt element i de bestræbelser, Kommissionen udfolder for at skabe 
større gennemsigtighed og forenkle procedurerne. Alle de tekster, der 
var gældende pr. 31. december 1994, herunder også en 
procedurevejledning og en oversigt over Domstolens domme, er blevet 
samlet i en ajourført samling med titlen "Konkurrenceregler i EU. 
Bind II - statsstøtteregler" . I årenes løb er det imidlertid et stort 
antal regler, der er blevet vedtaget. Der er derfor behov for at 
konsolidere nogle af teksterne og tage de gældende regler op til 
fornyet gennemgang. Reglerne for regionalstøtte er således ved at blive 
konsolideret, og Kommissionen har vedtaget et nyt sæt rammebestemmelser 
for støtte til forskning og udvikling, efter at have drøftet udkast 
hertil med eksperter fra medlemsstaterne på et multilateralt møde i 
april. På samme møde drøftede man desuden kriterierne for sondring 
mellem statsstøtte og de såkaldte "generelle" foranstaltninger, der 
ikke falder ind under artikel 92, stk. 1, samt problemerne omkring 
støtte ydet i forbindelse med den offentlige sektors salg af 
byggegrunde og støtte ydet i form af lånegarantier. Et detaljeret 
spørgeskema om statsgarantier er blevet udsendt til samtlige 
medlemsstater. 
151. Der blev afholdt to andre multilaterale møder i 199.5. I juli 
drøftede eksperter fra medlemsstaterne en revision af de minimis- reglen 
og rammebestemmelserne for statsstøtte til små og mellemstore 
virksomheder samt et udkast til retningslinjer for statsstøtte til 
kunst og kultur, specielt i den audiovisuelle sektor. I december 
Kommissionens fjerde oversigt over statsstøtte i Den Europæiske Union til 
fremstillingsindustrien og en række andre sektorer, KOM(95) 365 endelig udg. 
59 
drejede mødet sig om den fremtidige kontrol med statsstøtte til 
kunstfiberindustrien, et første udkast til horisontale 
rammebestemmelser for regionalstøtte til store investeringsprojekter 
og problemer omkring fastlæggelse og registrering af referencesatser 
og nutidsværdi, som spiller en meget vigtig rolle ved beregning af 
statsstøtte. 
152. I 1995 vedtog Kommissionen et rekordhøjt antal beslutninger i 
statsstøttesager, til dels på grund af de tre nye medlemsstaters 
tiltrædelse. I mange af de sager, den havde til behandling, tog støtten 
sigte på at dæmpe de sociale virkninger af omstruktureringerne i visse 
sektorer. Kommissionen bestræber sig desuden på at føre bedre kontrol 
med statsstøtte i de sektorer, der længe har været beskyttet mod 
international konkurrence, og med statsstøtte ydet under lidet 
gennemsigtige former, som tidligere ofte slap uden om enhver kontrol. 
Virksomhederne er i dag blevet mere opmærksomme på statsstøtte ydet til 
deres konkurrenter, og de har fået bedre kendskab til de muligheder, 
EU-reglerne på statsstøtteområdet giver dem for sikre lige 
konkurrencevilkår, og det har ikke blot fået dem til at indgive et 
stigende antal klager til Kommissionen, men også til i stigende omfang 
at anlægge sag for Førsteinstansretten mod beslutninger, hvor 
Kommissionen har godkendt statsstøtte til deres konkurrenter. 
Nye foranstaltninger med henblik på at sikre overholdelse af anmeldelsespligten 
153. Kommissionen har fortsat sine bestræbelser på at håndhæve 
medlemsstaternes pligt til at anmelde ethvert statsstøtteprojekt til 
den. Erfaringerne har vist, at denne pligt, der har hjemmel i EF-
traktaten (artikel 93, stk. 3), ikke fungerer efter hensigten, hvis den 
ikke følges op af en række tilskyndelser og sågar sanktioner. 
1. Tilbagesøgning af støtte ydet i strid med traktaten 
154. Kommissionen har på ny udsendt et meget klart signal om, hvor 
stor vægt den lægger på princippet om forudgående kontrol med 
statsstøtte og dets konkrete udmøntning, nemlig anmeldelsespligten. I 
maj udsendte den således en meddelelse84, hvori den redegør for de 
principper, den agter at håndhæve med hensyn til tilbagesøgning af 
statsstøtte udbetalt under tilsidesættelse af anmeldelsespligten. 
Denne meddelelse er et led i Kommissionens bestræbelser på at få 
medlemsstaterne til at overholde bestemmelserne i EF-traktatens 
artikel 93, stk. 3, og samtidig gøre virksomhederne mere opmærksomme 
på, om den statsstøtte, de modtager, også er lovlig. Kommissionen har 
allerede tidligere fastslået, at uforenelig og ulovligt ydet 
statsstøtte kan kræves tilbagebetalt85, hvilket EF-Domstolen har 
stadfæstet og også indskærpet86. For nylig stadfæstede også 
Førsteinstansretten på ny Kommissionens politik på dette område. I sin 
dom af 13. september i de forenede sager T-244/93 og T-486/93, 
Textilwerke Deggendorf GmbH mod Kommissionen, stadfæstede 
Førsteinstansretten Kommissionens beslutning, hvori den gjorde sin 
godkendelse af en ny støttepakke betinget af, at udbetalingen af 
støtten blev stillet i bero, indtil den støtte, der tidligere var 
blevet ydet samme virksomhed, og som var blevet erklæret uforenelig med 
fællesmarkedet, var blevet tilbagebetalt, fordi det af Kommissionens 
beslutning klart fremgik, at en kumulation mellem den tidligere ydede 
EFT C 156 af 27.6.1995, s. 5. 
Kommissionens meddelelse om statsstøtte ydet i strid med traktatens bestemmelser (EFT C 
318 af 24.11.1983). 
EF-Domstolens dom af 21. marts 1990 i sag C-142/87, Kongeriget Belgien mod Kommissionen 
(Tubemeuse), Sml. 1990, s. 1-959, og EF-Domstolens dom af 14. februar 1990 i sag 
C-301/87, Den Franske Republik mod Kommissionen (Boussac), Sml. 1990, s. 1-307. 
60 
støtte og den nye støttepakke ville bevirke, at den samlede støtte 
ville være uforenelig med fællesmarkedet. 
Virkningen af Kommissionens påbud om, at støtteudbetalingen skulle 
stilles i bero, blev dog imidlertid begrænset af, at den kun drejede 
sig om fremtiden og ikke havde nogen umiddelbar indvirkning på den del 
af støtten, der allerede var blevet udbetalt. Sådanne påbud var således 
ikke tilstrækkelige til at løse problemerne omkring de 
konkurrencefordrejninger, støtten kunne forårsage, og som kunne 
fortsætte med at bestå, indtil Kommissionen havde truffet sin endelige 
beslutning. Selv om de virksomheder, der havde modtaget ulovlig 
statsstøtte, måske i sidste instans blev nødt til at tilbagebetale 
støtten, blev de således altid begunstiget i forhold til deres 
konkurrenter, enten på økonomisk vis eller - for kriseramte 
virksomheders vedkommende - i kraft af, at de indtil videre blev holdt 
oven vande. 
Dette er baggrunden for den nye meddelelse fra Kommissionen. Den 
anfører heri, at den i visse tilfælde forbeholder sig ret til - efter 
at have opfordret den pågældende medlemsstat til at fremsætte sine 
bemærkninger og eventuelt i stedet yde redningsstøtte til virksomheden 
- ved en foreløbig beslutning at påbyde medlemsstaten at tilbagesøge 
den støtte eller den del af den, der allerede er udbetalt i strid med 
traktaten. Denne tilbagesøgning skal ske efter reglerne i den nationale 
lovgivning, og til beløbet skal lægges morarenter fra den dato, hvor 
den ulovlige støtte blev udbetalt. En anden nyskabelse er, at renterne 
ikke skal beregnes efter den lovmæssige sats, men derimod efter den 
kommercielle sats, dvs. den referencesats, Kommissionen benytter i 
forbindelse med regionalstøtte87. Såfremt medlemsstaten ikke retter sig 
efter dette påbud, vil Kommissionen kunne gå direkte til EF-Domstolen 
og indbringe sagen som en hastesag efter en procedure svarende til 
proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit. 
2. Samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole 
155. Ud fra samme ønske om at fremme en bedre håndhævelse af. EU-
reglerne udsendte Kommissionen i oktober en meddelelse om samarbejdet 
mellem den og de nationale domstole på statsstøtteområdet88. Denne 
meddelelse har ikke bindende karakter og er heller ikke udtømmende, men 
tager derimod sigte på at give nye impulser til samarbejdet mellem EU's 
udøvende organ og de nationale domstole og henlede de sidstnævntes 
opmærksomhed på den vigtige rolle, de har at spille, når det drejer sig 
om beskyttelse af tredjeparters rettigheder og medlemsstaternes 
overholdelse af visse proceduremæssige forpligtelser. Denne meddelelse 
indgår således også i de generelle bestræbelser, der er beskrevet 
ovenfor. 
I meddelelsen mindes der om, at det er Kommissionen, der har til opgave 
at håndhæve og udforme statsstøttepolitikken i EU's interesse, men det 
er de nationale domstole, der har til opgave at værne om de 
retsundergivnes rettigheder, lige indtil Kommissionens endelige 
beslutning foreligger, ikke mindst i de tilfælde, hvor de statslige 
myndigheder tilsidesætter forbuddet i sidste punktum i EF-traktatens 
artikel 93, stk. 389. Med henblik herpå opfordrer Kommissionen de 
nationale domstole til at gøre brug af alle de midler, de har til 
Se Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne, SG(95) D/1971 af 22.2.1995. 
Førsteinstansretten har for ganske nylig stadfæstet, at Kommissionen kan kræve renter af 
de beløb, der skal tilbagebetales - dom af 8. juni 1995 i sag T-459/93, Siemens SA, 
Sml. 1995, s. 11-1675. 
EFT C 312 af 23.11.1995, s. 8. 
EF-Domstolens dom af 21.11.1991 i sag C-354/90, Fédération nationale du commerce 
extérieur des produits alimentaires og Syndicat national des négociants et 
transformateurs de saumon mod den franske stat, Sml. 1991, s. 1-5527, nr. 14. 
61 
rådighed, og håndhæve alle de relevante bestemmelser i deres nationale 
lovgivning, bl.a. i form af påbud om blokering eller tilbagebetaling 
af ulovligt ydet statsstøtte eller afgørelser om erstatning til de 
skadelidte. 
Kommissionen agter at hjælpe de nationale domstole hermed og samarbejde 
med dem, bl.a. ved at: 
videreføre og intensivere bestræbelserne på at skabe øget 
gennemsigtighed via information om statsstøtte 
informere om procedurespørgsmål i forbindelse med verserende 
sage^r 
- - give faktuelle, statistiske og analytiske oplysninger. 
B - Statsstøttebegrebet 
156. Fortolkningen af statsstøttebegrebet i traktaterne er ofte det, 
der giver de største vanskeligheder i Kommissionens behandling af 
statsstøttesager. Kriterierne for, hvornår foranstaltninger truffet af 
medlemsstaterne over for deres virksomheder er forbundet med 
statsstøtte, har ikke blot stor betydning for de administrative 
myndigheder i medlemsstaterne, der skal foretage anmeldelse, men også 
for de nationale domstole, der undertiden skal tage stilling til, om 
en foranstaltning indbragt for domstolen skulle have været anmeldt. 
Flere af de beslutninger, Kommissionen har truffet i 1995, kan kaste 
lys over, hvad der i EU's konkurrenceregler forstås ved begrebet 
statsstøtte. 
157. a) Forudsætningen for, at artikel 92, stk. 1, finder anvendelse, 
er, at der er tale om, at en virksomhed får en fordel, den ikke normalt 
ville have fået. Kommissionen finder bl.a., at denne betingelse er 
opfyldt, hvis en virksomhed af det offentlige køber en grund til en 
pris, der ligger under markedsprisen. Kommissionen besluttede derfor 
at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, da Siemens Nixdorf 
AG/Mainz af det offentlige købte en grund til en pris, der blev anslået 
til at ligge mellem 5, 5 og 21,5 mio. DEM under markedsprisen. Det samme 
gælder, hvis staten køber en grund af en virksomhed til en pris, der 
ligger over markedsprisen. Således indledte Kommissionen også 
artikel 93, stk. 2-proceduren over for den spanske stålvirksomhed, 
Tubacex', salg af en grund til det offentlige, da den tvivlede på, at 
prisen på grunden svarede til markedsprisen. 
158. Offentlig finansiering af omkostningerne ved byggemodning af en 
bygge- eller industrigrund og tilslutning til forskellige offentlige 
tjenester falder ikke ind under artikel 92, stk. 1, hvis virksomheden 
betaler for brugen af infrastrukturerne via direkte eller indirekte 
afgifter. Da byggemodningen af en grund i Villey, Meurthe-et-Moselle, 
til etablering af papirfabrikanten Kimberly-Clarks nye fabrik 
udelukkende begunstigede denne virksomhed, fordi den var ejer og eneste 
bruger af de etablerede anlæg, måtte den del af finansieringen heraf, 
der stammede fra det offentlige, betragtes som statsstøtte. I den 
sammenhæng tog Kommissionen også hensyn til, at en privat, 
markedsøkonomisk investor ikke ville have gennemført denne 
byggemodning, eftersom salgsprisen på grunden end ikke dækkede denne 
delvise finansiering. 
159. Når en (offentlig) virksomhed får tilført offentlige midler på 
vilkår, der er mere fordelagtige end dem, hvorpå en privat investor 
under normale markedsøkonomiske vilkår ville have accepteret at skyde 
penge ind i en virksomhed i en tilsvarende økonomisk og 
konkurrencemæssig situation, er der tale om statsstøtte. I tilfælde, 
hvor statens opkøb af interesser i en virksomhed kombineres med andre 
former for foranstaltninger, der skal anmeldes til Kommissionen jf. 
artikel 93, stk. 3, består der formodning for, at der kan være tale om 
62 
statsstøtte. I overensstemmelse med sin meddelelse om anvendelse af EF-
traktatens artikel 92 og 93 på offentlige virksomheders erhvervelse af 
kapitalinteresser i private virksomheder90 krævede Kommissionen, at den 
spanske regering på forhånd underrettede den om ethvert kapitalindskud 
foretaget af udviklingsinstituttet for Andalusien. 
Da den kapital, som den tyske delstat Bayern havde i sinde at tilføre 
stålvirksomhederne Neue Maxhùtte Stahlwerke GmbH og Lec.h-Stai2Iwer.ke 
GmbH til dækning af deres akkumulerede tab, ville falde sammen med 
delstatens salg af sine anparter i disse virksomheder, hvilket indebar, 
at disse kapitalindskud selv ikke på længere sigt kunne ventes at ville 
give nogen forrentning, fastslog Kommissionen, at der var tale om 
statsstøtte. Af tilsvarende årsager fastslog Kommissionen, at den 
kapital, den italienske stat via sit industrielle holdingselskab ENI 
havde tilført gødningsproducenten Enichem Agricultura S.p.A. i 
årene 1991-1994, udgjorde statsstøtte, eftersom denne kapital blev 
tilført, før der var udarbejdet en omstruktureringsplan, og alene med 
det formål at forhindre virksomheden i at gå konkurs, således at der 
ikke var nogen udsigt til nogen rimelig forrentning. Kommissionen fandt 
desuden, at virksomhedens underskud strakte sig over så mange år -
nemlig fem år - at ingen privat markedsøkonomisk investor ville have 
accepteret at skyde penge i virksomheden, men ville have likvideret den 
eller gennemført en gennemgribende omstrukturering længe inden. De 
kapitaltilførsler, der ville blive foretaget i forbindelse med en 
omstruktureringsplan udarbejdet på et senere stadium, måtte derfor også 
betragtes som statsstøtte, og Kommissionen fandt desuden, at 
gennemførelsen af denne plan ikke kunne ventes at give tilstrækkeligt 
positive resultater i forhold til den samlede indsprøjtning af ny 
kapital. 
Derimod finder Kommissionen, at når statens tilførsel af kapital til 
en virksomhed samtidig ledsages af kapitaltilførsler fra en privat 
investor på samme vilkår, og den private investors kapitalandel i 
virksomheden har en reel økonomisk betydning, er den statslige 
foranstaltning ikke forbundet med statsstøtte. Kommissionen fastslog 
derfor, at den kapital og de lån, de vallonske myndigheder i Belgien 
ydede tekstilvirksomheden EM-Filature, blev stillet til rådighed på 
normale forretningsvilkår og ikke var forbundet med statsstøtte, da der 
samtidig blev indskudt ny kapital fra private aktionærer, som derved 
blev majoritetsaktionærer i virksomheden, og da også private aktionærer 
ydede virksomheden lån på tilsvarende vilkår. Af samme årsager fastslog 
Kommissionen, at den portugisiske stats tilførsel af kapital til 
reparationsværftet Lisnave i forbindelse med en omstrukturering af 
virksomheden ikke indebar statsstøtte efter artikel 92, stk. 1. 
160. b) I henhold til artikel 92, stk. 1, indebærer 
statsstøttebegrebet, at der er tale om støtte ydet til bestemte 
virksomheder (eller til produktion af bestemte varer). Generelle 
foranstaltninger iværksat som led i den økonomiske politik, 
skattepolitikken eller socialpolitikken falder ikke ind under 
artikel 92, stk. 1, og er der tale om, at virksomheder i en medlemsstat 
opnår konkurrencefordele på grund af forskelle i sådanne generelle 
politiske tiltag, må problemerne i forbindelse hermed eventuelt løses 
inden for rammerne af proceduren i artikel 101 og 102. 
Artikel 92, stk. 1, finder således ikke anvendelse på generelle 
foranstaltninger, der gælder for samtlige virksomheder i en 
medlemsstat, og som opfylder betingelserne angående objektivitet og 
ikke-diskrimination. På baggrund heraf fastslog Kommissionen, at den 
støtte, den tyske regering havde ydet til ansatte i virksomheden 
Maschinenfabrik Sangerhausen GmbH til dækning af socialsilpringsudgifter 
Kommissionens meddelelse fra 1983, EF-Bull. 9-1984, punkt 3.4 og 4.4. 
63 
i forbindelse med virksomhedens likvidation, ikke udgjorde statsstøtte, 
da enhver virksomhed under likvidation i Tyskland automatisk har adgang 
til sådan støtte. På samme måde fandt Kommissionen, at der ikke var 
tale om statsstøtte som sådan, da den spanske stålvirksomhed Tubacex 
opnåede en suspension af afdragene på virksomhedens gæld, eftersom der 
var tale om en generel foranstaltning iværksat inden for rammerne af 
den spanske lovgivning om insolvente virksomheder, der gælder for alle 
virksomheder. Af de ovennævnte kriterier følger imidlertid også, at 
hvis de objektive krav i en støtteordning, der gælder for alle, 
medfører, at kun bestemte virksomheder kan få adgang til ordningen, må 
Kommissionen antage, at der foreligger statsstøtte. 
Såfremt en ordning gælder for alle virksomheder, men giver de 
myndigheder, der administrerer den, vide skønsbeføjelser, kan der også 
være tale om statsstøtte. Kommissionen fastslog således, at en finsk 
beskæftigelsesstøtteordning, der er åben for alle virksomheder i alle 
sektorer og alle regioner i landet, var forbundet med statsstøtte, 
fordi arbejdsmarkedsmyndighederne kunne træffe en skønsmæssig afgørelse 
om støttens størrelse og støtteperiodens længde for hver nyansat 
arbejdsløs. 
161. c) Den økonomiske begunstigelse af bestemte virksomheder må ydes 
af en medlemsstat eller med statslige midler, for at der kan være tale 
om statsstøtte efter artikel 92, stk. 1. Artikel 92, stk. 1, gælder for 
statsstøtte ydet af enhver central, regional eller lokal myndighed og 
af ethvert offentligt eller privat organ etableret eller udpeget af 
staten til at administrere den pågældende støtte91. Selv om støtten 
ikke ydes via et organ, der er etableret eller udpeget af staten, kan 
der alligevel være tale om statsstøtte, hvis det finansielle bidrag til 
virksomheden eller virksomhederne påtvinges af staten. 
162. d) Støtten skal også kunne påvirke samhandelen mellem 
medlemsstater mærkbart. Kommissionen fandt, at denne betingelse var 
opfyldt, i forbindelse med støtten til den tyske virksomhed Leuna-Werke 
GmbH, selv om virksomheden ikke eksporterer til andre medlemsstater, 
fordi støtten kunne sætte den i stand til at øge sin produktion til 
hjemmemarkedet og dermed reducere det potentielle marked i Tyskland for 
import fra andre medlemsstater. 
C - Undersøgelse af støttens forenelighed med fællesmarkedet 
1. Sektorbestemt støtte 
1.1. Sektorer med særregler 
1.1.1. Støtte til skibsbygning 
163. Den 21. december vedtog Rådet forordning (EF) nr. 3094/9592 om 
gennemførelse af OECD-aftalen om overholdelse af normale 
konkurrencevilkår inden for den kommercielle skibsbygnings- og 
skibsreparationsindustri, herunder afskaffelse af produktionsstøtte. 
Den nye forordning træder i kraft samtidig med OECD-aftalen. Dette 
skulle være sket den 1. januar 1996, men desværre blev ikrafttrædelsen 
forsinket, selv om Den Europæiske Union ratificerede aftalen i 
december, på grund af forsinkelser i ratifikationsprocessen hos 
aftalens øvrige parter. Rådet besluttede derfor, at reglerne i 7. 
direktiv om støtte til skibsbygningsindustrien93 fortsat skulle gælde 
EF-Domstolens dom i sag 78/76, Steinike und Weinlig mod Bundesamt fur Ernåhrung und 
Forstwirtschaft, Sml. 1977, s. 575. 
EFT L 332 af 30.12.1995. 
Rådets direktiv 90/684/EØF, senest ændret ved direktiv 94/73/EF. 
64 
i en overgangsperiode frem til senest den 1. oktober 1996. Hvis OECD-
aftalen stadig ikke er trådt i kraft den 1. juni 1996, vil Kommissionen 
forelægge Rådet passende forslag, så det kan fastlægge den kommende 
politik inden den 1. oktober 1996. På denne baggrund besluttede 
Kommissionen at bibeholde det fælles produktionsloft på 9% for større 
skibe og 4,5% for skibe til under 10 mio. ECU og ombygninger efter den 
1. januar 19 96. 
1.1.2. Stål 
164 . I 1995 anvendte Kommissionen fortsat stålstøttereglerne94 med stor 
årvågenhed. Den strikse håndhævelse af støttereglerne medførte, at der 
blev truffet en række negative beslutninger, herunder om 
tilbagebetaling af ulovligt udbetalt støtte. 
Rådet afgav samstemmende og enstemmig udtalelse om de særlige 
fritagelser efter EKSF-traktatens artikel 95 med hensyn til henholdsvis 
produktions- og lukningsstøtte til jernmalmudvinding i Østrig i 
november og privatisering af det offentlige stålværk i Irland i 
december. 
Den nøje overvågning af seks tidligere sager efter EKSF-traktatens 
artikel 95 (Ilva i Italien, CSI og Sidenor i Spanien, EKO Stahl og SEW 
Freital i Tyskland og Siderurgia Nacional i Portugal) blev opretholdt, 
og Rådet fik forelagt halvårlige rapporter. 
I marts foreslog Kommissionen, at bestemmelserne om miljøbeskyttelse 
i stålstøttereglerne skulle bringes i overensstemmelse med de 
reviderede fællesskabsrammebestemmelser for statsstøtte til 
miljøbeskyttelse i henhold til EF-traktaten for at sikre, at 
stålindustrien fik samme behandling som andre industrisektorer. Rådets 
samstemmende udtalelse afventes stadig. 
1.1.3. Kul 
165. Beslutning nr. 3632/93/EKSF95 af 28. december 1993 fastlægger 
fællesskabsreglerne for statsstøtte til kulindustrien i perioden fra 
1994 til 2002. 
Den 4. april godkendte Kommissionen96 finansiel støtte på i alt 3 384,2 
mio. ECU, som Tyskland i 1995 havde givet i form af erstatning til 
elværkerne i henhold til den tredje lov om elektricitet fremstillet på 
basis af kul fra EU, støtte til bevarelse af arbejdsstyrken i 
underjordiske miner (Bergmannspråmie) og støtte til dækning af en række 
kulselskabers ekstraordinære udgifter i forbindelse med overtagne 
forpligtelser. 
Den 19. juli afgav Kommissionen positiv udtalelse om de franske 
myndigheders omstruktureringsplan og godkendte støtte97 på i alt 912,8 
mio. ECU til dækning af driftstab i 1994, støtte til dækning af 
overtagne forpligtelser i forbindelse med modernisering, 
rationalisering og omstrukturering af kulindustrien samt støtte til 
forskning og udvikling. Ved samme lejlighed godkendte Kommissionen 
supplerende tysk støtte på i alt 196,9 mio. ECU til leverancer af kul 
og koks til EU's jern- og stålindustri98. 
Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF. 
EFT L 329 af 30.12.1993, s. 12. 
Beslutning nr. 95/464/EKSF (EFT L 267 af 9.11.1995, S. 42). 
Beslutning nr. 95/465/EKSF (EFT L 267 af 9.11.1995, s. 46). 
Beslutning nr. 95/499/EKSF (EFT L 287 af 30.11.1995, s. 53) 
65 
Den 26. juli gav Kommissionen Frankrig tilladelse99 til at yde støtte 
på i alt 668,1 mio. ECU til dækning af driftstab i 1995, støtte til 
dækning af overtagne forpligtelser i forbindelse med modernisering, 
rationalisering og omstrukturering af kulindustrien samt støtte til 
forskning og udvikling. 
Kommissionens tilladelse til Det Forenede Kongerige til at yde støtte 
på i alt 2 594,4 mio. ECU til dækning af overtagne forpligtelser i 1995 
var indeholdt i Kommissionens beslutning af 3. november 1994100. 
Der er indgået anmeldelser af støtte for 1995 fra de portugisiske og 
spanske myndigheder samt en supplerende anmeldelse fra de tyske 
myndigheder. De behandles alle af Kommissionens tjenestegrene for at 
afgøre, om de er forenelige med beslutning nr. 3632/93/EKSF. 
1.1.4. Motorkøretøjsindustrien 
166. Med sin dom af 29 juni 1995101 gik Domstolen imod Kommissionens 
seneste beslutning om at forlænge EF-rammebestemmelser for statsstøtte 
til motorkøretøjsindustrien på ubestemt tid og fastslog, at de ophørte 
den 1. januar 1995. For at forhindre det retlige tomrum, denne dom 
kunne fremkalde, måtte Kommissionen den 5. juli 1995 træffe en 
ekstraordinær beslutning om at forlænge rammebestemmelserne med 
tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 1995 og samtidig foreslå 
medlemsstaterne at genindføre dem for en toårig periode fra senest den 
1. januar 1996. 
Derefter indklagede den spanske regering Kommissionens beslutning om 
at forlænge rammebestemmelserne med tilbagevirkende kraft for 
Domstolen, og i modsætning til alle de øvrige medlemsstater afviste den 
også forslaget om at genindføre dem for en periode på to år. Efter 
denne afvisning var Kommissionen nødsaget til at indlede en procedure 
efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, for at undersøge foreneligheden 
af alle støtteordninger, der kunne gavne bilfabrikanter i Spanien. Den 
20 . december vedtog Kommissionen en endelig beslutning, hvorved Spanien 
ligesom alle de øvrige medlemsstater blev tvunget til at overholde 
bestemmelserne i de nyligt genindførte rammebestemmelser. 
På grundlag af sin beslutning af 5. juli fortsatte Kommissionen gennem 
hele 1995 med at anvende EF-rammebestemmelser for statsstøtte til 
motorkøretøjsindustrien. Den modtog ni anmeldelser på baggrund af 
godkendte støtteordninger og to anmeldelser på grundlag af 
ad hoc-ordninger. Kommissionen vedtog en beslutning om at godkende 
anmeldt støtte i seks tilfælde. Kommissionen vedtog desuden en 
midlertidig beslutning, der pålagde den tyske regering inden en fastsat 
tidsfrist at fremlægge alle de oplysninger, der er nødvendige for at 
foretage en vurdering af VW Sachsens nye projekter, der ikke var 
omfattet af en tidligere beslutning fra 1994102. 
167. Ved vurderingen af individuelle støttetildelinger på baggrund af 
regionale støtteordninger (f.eks. Ford Genk) anvendte Kommissionen 
fortsat kriteriet om, at regionalstøtte i denne sektor skal stå i 
forhold til de faktiske regionale ulemper for en investor. Det skal dog 
bemærkes, at det har givet højere gennemsnitlige støtteintensiteter til 
motorkøretøjsfabrikanter i forbindelse med investeringsprojekter i EU's 
mindst udviklede regioner. 
100 
101 Beslutning nr. 95/519/EKSF (EFT L 299 af 12.12.1995, s. 18). 
Beslutning nr. 95/995/EKSF (EFT L 379 af 31.12.1995, s. 6). 
Sag 135/93, Spanien mod Kommissionen, Sml. 1995, s. 1-1651. 
24. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 367 og bilag II.E., nr. 2.6 
66 
168. Hvad angår sager om redning og omstrukturering traf Kommissionen 
endelige beslutninger i støttesager, der vedrørte DAF België, DAF 
Nederland og Seat-Volkswagen. I henhold til gældende bestemmelser 
indebar disse beslutninger tilbagebetaling af en del af støtten, hvis 
DAF gik konkurs, og en betydelig nedskæring af produktionskapaciteten 
i Seats tilfælde. Desuden besluttede Kommissionenat indlede proceduren 
efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til de spanske 
myndigheders støtte til Santana Motor SA. 
169. Ved vurdering af støtte til forskning og udvikling erkender 
Kommissionen, at der er mulighed for, at forskning og udvikling kan 
have gunstige virkninger for den økonomiske udvikling, men tager hensyn 
til risikoen for fordrejning af konkurrencen og sikrer sig, at denne 
form for støtte kun gives til projekter, der er egentligt innoverende 
på EU-plan. Den sikrer sig desuden, at de maksimale støtteintensiteter, 
der er fastsat i EF-rammebestemmelser for statsstøtte til forskning og 
udvikling, overholdes. Eftersom disse betingelser var overholdt for 
Opel Ôsterreichs og Ford Valencias vedkommende, godkendte Kommissionen 
forslagene om støtte til disse projekter. 
170. Begge sager vedrørte støtte til investeringsprojekter med henblik 
på at begrænse forureningen. I lighed med EF-rammebestemmelser for 
statsstøtte til motorkøretøjsindustrien og fællesskabsrammebestemmelser 
for statsstøtte til miljøbeskyttelse kan denne form for støtte 
godkendes, hvis den kun omfatter de ekstra investeringsudgifter, der 
er nødvendige for at begrænse eller eliminere forureningen eller 
tilpasse produktionsmetoderne af miljøbeskyttelseshensyn, og hvis 
grænserne for støtteintensitet i miljørammebestemmelserne, dvs. 15% 
hvis der er tale om tilpasning til nye standarder, og 3 0% for 
projekter, der gør det muligt at opnå betydeligt højere standarder, 
eller for frivillige foranstaltninger, ikke overskrides. Såvel i Opel 
Ôsterreichs og Ford Valencias tilfælde som i ovennævnte sag vedrørende 
Ford Genk var disse betingelser opfyldt, og Kommissionen godkendte 
derfor støtteforslagene. 
171. I flere tilfælde havde Kommissionen ladet de nationale 
myndigheder føre tilsyn med gennemførelsen af den støtteberettigede 
investering og anmodet medlemsstaterne om at forelægge årsrapporter om 
resultaterne af investeringerne og støtteudbetalingerne. Praksis har 
allerede vist, hvor vigtig en sådan opfølgningsprocedure er i 
betragtning af, at gennemførelsen af store flerårige 
investeringsprojekter medfører mange forandringer, der kan 
nødvendiggøre ændringer af støtteudbetalingerne. I løbet af 1995 blev 
der foretaget en sådan ex post-kontrol i sagerne vedrørende Ford/VW 
Setubal og Fiat Mezzogiorno samt Chrysler og SNF i Østrig, hvor Den 
Europæiske Union havde indgået aftaler om sttøttenedskæringer med 
Østrig. I sin beslutning i NedCar-sagen havde Kpmmissionen stillet krav 
om, at de nederlandske myndigheder skulle anmelde reglerne for 
fordeling af omkostninger mellem den nye og den gamle model, så den 
kunne sikre sig, at der ikke blev ydet støtte til Volvo og Mitsubishi 
gennem upassende bestemmelser103. Analysen af reglerne for 
omkostningsfordelingen i 1994 og 1995 viste, at der ikke var tale om 
statsstøtte. I Rover-sagen om omstruktureringsstøtte, der stammer fra 
perioden før indførelsen af rammebestemmelserne, og i Opel Eisenach-
sagen om regionalstøtte blev ex post-kontrollen endelig afsluttet, 
efter at alle betingelserne i beslutningen var opfyldt. 
24. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 367 og bilag II.E, punkt 2.6 
67 
1.1.5. Kunstfiberindustrien 
172. Siden 1977 har støtte til denne industri været underlagt 
supplerende kontrol gennem de såkaldte rammebestemmelser for støtte til 
kunstfiberindustrien. I april anjnodede Kommissionen en uafhængig 
konsulent om at vurdere rammebestemmelsernes virkning, og klarlægge, 
hvilken form den supplerende kontrol skulle tage, hvis man stadig fandt 
den påkrævet. Konsulenterne aflagde rapport i oktober, og Kommissionen 
tager stilling til, hvad der skal gøres, i begyndelsen af 1996. Desuden 
forlængede Kommissionen i april gyldighedsperioden for de nugældende 
rammebestemmelser104 i yderligere ni måneder til den 31. marts 1996105. 
1.1.6. Transport 
173. Der skete en kraftig stigning i antallet af støttesager i 
transportsektoren i 1995 (fra 29 til 51) . Stigningen blev ledsaget af 
et stadigt mere komplekst sagsindhold samt udvidelsen af 
anvendelsesområdet for artikel 92 og 93. Efterhånden som 
liberaliseringen af transportmarkederne skrider frem, bliver 
operatørerne udsat for stadigt stigende forretningsmæssigt pres over 
en bred front. Den kommende afslutning af liberaliseringen af den 
civile luftfart vil omfatte cabotagerettigheder for europæiske 
selskaber fra marts 1997. De nyligt vedtagne direktiver om 
infrastrukturbetaling og sporadgang i jernbanesektoren styrker den 
udvikling, der blev startet med direktiv 91/440. Man inddrager nu også 
indenlandske skibsfartsruter. Her er blot tale om et par eksempler på 
udviklingen hen imod et indre marked for transporttjenester. 
174 . Efterhånden som de forretningsmæssige aktiviteter spreder sig til 
nye områder, må kontrollen med finansiel statsstøtte øges for fortsat 
at sikre alle virksomheder, både offentlige og private, lige 
muligheder. I transportsager bør fordele, som begrænser de 
omkostninger, der normalt indgår i en virksomheds omkostningsstruktur, 
og som skyldes en statslig foranstaltning, ikke tillades - medmindre 
de afhjælper et behov for transportkoordination, eller der er tale om 
godtgørelser for at have opfyldt forpligtelser om offentlige 
tjenesteydelser. Desuden kan udvikling af transport som økonomisk 
aktivitet eller et konkret projekt af fælles europæisk interesse 
muligvis opnå en undtagelse. 
175. I løbet af det forgangne år blev Kommissionens tjenestegrene 
kontaktet i flere sager (Ferrovie dello Stato, den faste 
Øresundsforbindelse) af medlemsstater, der ville have klarlagt, om 
offentlige investeringer i infrastruktur kunne betragtes som 
statsstøtte. Regeringerne har altid brugt finansiel indgriben som et 
vigtigt redskab i deres politik til udvikling af infrastrukturen. Så 
længe adgangen og brugen af infrastrukturen fortsat er offentlig og 
generel, vil disse interventioner i princippet ikke indeholde 
statsstøtte som omhandlet i artikel 92, stk. 2, men vil normalt blive 
betragtet som værende af offentlig interesse. For at der kan være tale 
om fordrejning ? der kan betragtes som støtte - skal fordelene ved 
infrastrukturen tildeles selektivt med henblik på at hjælpe særskilte 
virksomheder, f.eks. en bestemt type anlæg, der kun kan bruges af én 
virksomhed, eller der skal være tale om diskriminerende 
adgangsbegrænsning. 
Fra et økonomisk synspunkt tager de offentlige myndigheder sig normalt 
af denne form for varer og tjenesteydelser, fordi prissystemet ikke kan 
gøre det effektivt. Varer som infrastrukturer kan i reglen ikke deles, 
men benyttes kollektivt af alle borgere, uanset om de betaler for dem 
eller ej . Et sådant offentligt gode, som det offentlige stiller til 
104 EFT C 346 af 30.12.1992. 
105 EFT C 142 af 8.6.1995. 
a 
rådighed, gavner samfundet kollektivt og tildeles ikke en særskilt 
virksomhed eller industri (ikke-udelukkelsesprincippet). Derfor vil 
offentlige infrastrukturtilskud normalt ikke blive betragtet som 
støtte, men snarere som en generel foranstaltning i kraft af statens 
suverænitet med hensyn til økonomisk politik, fysisk planlægning og 
udvikling. 
176. Der blev indgivet flere klager i 1995 over statsstøtte til havne. 
Spørgsmålet er, om finansielle tilskud til havneaktiviteter kan 
behandles efter artikel 92. 
177. Hvad angår den civile luftfart, baserede Kommissionen sine 
beslutninger om statsstøtte på principperne i de nye rammebestemmelser, 
der blev vedtaget i november 1994106. Retningslinjerne tager hensyn til 
de stadigt mere konkurrenceprægede vilkår på markedet for 
luftfartstjenester efter iværksættelsen af den tredje 
liberaliseringspakke i 1993. I 1994 godkendte Kommissionen, at der ydes 
omstruktureringsstøtte, som skal udbetales i rater til TAP og Air 
France. I begge tilfælde blev Kommissionens godkendelse gjort betinget 
af, at en række forpligtelser og omstruktureringsplaner skulle være 
opfyldt. Med hjælp fra uafhængige eksperter kontrollerede Kommissionen 
i 1995, om dette var sket. Da TAP107 og Air France108 begge havde opfyldt 
begge elementer tilfredsstillende, blev der ikke rejst indvendinger mod 
udbetalingen af anden rate af støtten. 
178. I 1994 besluttede Kommissionen også, at det forhold, at den 
franske offentlige virksomhed CDC-P havde tegnet obligationer udstedt 
af Air France, udgjorde ulovlig støtte, som var uforenelig med 
fællesmarkedet, og krævede, at den skulle tilbagebetales. I oktober 
1994 indbragte Frankrig og Air France Kommissionens beslutning for 
Førsteinstansretten. Kommissionen besluttede derefter den 4. april 
1995109 at ændre sin oprindelige beslutning og at bede Frankrig om at 
sørge for, at støtten og morarenter deponeres på en spærret bankkonto, 
indtil Domstolen afsiger en endelig kendelse. Den økonomiske 
begrundelse herfor er, at Air France skal fratages muligheden for at 
anvende penge svarende til støtten, så længe sagen verserer ved 
Domstolen. 
179. Den 4. maj 1995110 analyserede Kommissionen de finansielle 
transaktioner i forbindelse med en aftale mellem Swissair og Sabena, 
som tager sigte på, at førstnævnte skal overtage en strategisk andel 
(49,5%) af Sabena. Operationen indebar, at Sabena udstedte nye aktier 
for 9,5 mia. BEF; heraf tegnede Swissair sig for 6 mia. BEF, og den 
resterende del blev tegnet af Belgien og en gruppe af belgiske 
investorer. Kommissionen gjorde opmærksom på, at når den offentlige 
andel i et selskab skal øges, vil kapitalindsprøjtningen ikke indebære 
statsstøtte, forudsat at den offentlige investering ledsages af en 
betydelig kapitalindsprøjtning fra en privat aktionærs side. Swissairs 
tegning af nye aktier til samme pris og på samme betingelser som 
Belgien og de belgiske investorer blev anset som bevis på, at 
operationen var en normal finansiel transaktion og ikke udgjorde 
statsstøtte. 
180. Den 10. maj 1995 besluttede Europa-Kommissionen, at den ikke 
ville rejse indvendinger mod den tyske regerings planer om at bidrage 
til Lufthansa-ansattes pensionsfonde som en del af selskabets 
24. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 3 75. 
EFT C 154 af 21.6.1995. 
EFT C 295 af 10.11.1995. 
EFT L 219 af 15.9.1994. 
EFT L 239 af 7.10.1995, s. 19. 
68 W> 
privatiseringsprogram fra 1992. Foranstaltningerne hang sammen med de 
byrder, der var blevet pålagt Lufthansa, efter at det var blevet 
tvunget til at trække sig ud af en tillægspensionsfond administreret 
af den offentlige virksomhed VBL, som det - i egenskab af et offentligt 
selskab - havde været forpligtet til at tilhøre. Kommissionen mente, 
at en privat investor i samme situation som den tyske stat, der var 
tvunget til at opgive kontrollen med Lufthansa, ville have handlet på 
samme måde for at maksimere den endelige værdi af sin andel. 
181. Den 19. juli 1995 analyserede Kommissionen en 
kapitalindsprøjtning på 300 mio. FRF til virksomheden AOM fra dens 
statsejede moderselskab Crédit Lyonnais. Efter at Kommissionen havde 
analyseret omstruktureringsplanen for luftfartsselskabet, kom den til 
den konklusion, at AOM sandsynligvis igen ville blive en rentabel 
virksomhed i nærmeste fremtid, og at nettonutidsværdien af de 
fremtidige cash flows var højere end investeringens tilsvarende værdi. 
Operationen blev anset for at være en normal finansiel transaktion og 
ikke statsstøtte, idet en privat markedsøkonomisk investor under samme 
omstændigheder ville have foretaget investeringen i AOM. 
182. Den 29. november 1995 traf Kommissionen en endelig negativ 
afgørelse om den ekstraordinære afskrivningsordning for fly registreret 
i Tyskland og anvendt til internationale forretningsaktiviteter. Under 
visse omstændigheder gav denne ordning mulighed for en ekstraordinær 
afskrivning på indtil 3 0% af de samlede anskaffelsesomkostninger. 
Kommissionen mente, at ordningen udgjorde støtte, og at den ikke kunne 
falde ind under artikel 92, stk. 2 og 3. 
183 . Kommissionen har ligeledes truffet flere beslutninger om støtte 
til skibsfartssektoren. Kommissionens rammebestemmelser om undersøgelse 
af statsstøtte til Fællesskabets rederier fra 1989 er under revision 
i forbindelse med en samlet nyvurdering af EU's maritime 
transportpolitik. Kommissionen har fremlagt resultaterne heraf i et 
dokument, som EU's institutioner, medlemsstaterne og andre 
interesserede parter vil blive opfordret til at drøfte og kommentere. 
184. Kommissionen har bl.a. besluttet, at en aftale mellem de spanske 
regionale og lokale myndigheder,i Baskerlandet og "Ferries Golfo de 
Viscaya" angående en færgerute mellem Bilbao og Portsmouth ikke 
indeholdt statsstøtteelementer. Den endelige beslutning blev truffet 
den 6. juni 1995, efter at proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, 
var blevet indledt. 
185. Der er blevet rejst alvorlig tvivl om, hvorvidt støtte til det 
franske statsejede rederi Compagnie Générale Maritime ("CGM") var 
forenelig med traktaten. Kommissionen besluttede den 31. oktober 1995, 
og igen den 20. december 1995, henholdsvis at indlede og forlænge 
proceduren efter artikel 93, stk. 2. Støtten beløber sig til ca. 
33 0 mio. ECU. 
186. Kommissionen har desuden behandlet en række sager om statsstøtte 
i vejtransportsektoren under hensyntagen til den liberalisering af 
cabotagekørsel, der finder sted fra den 1. januar 1995111, og som 
indebærer, at de lokale markeder åbnes for konkurrence på EU-plan. 
187. Den 18. august 1995 anlagde Kommissionen sag ved Domstolen mod 
Den Italienske Republik, som ikke har truffet de nødvendige 
foranstaltninger til at rette sig efter Kommissionens beslutning af 
9. juni 1993, hvori en skattekredit til erhvervstransportselskaber i 
Italien blev erklæret uforenelig med fællesmarkedet, og hvori de 
italienske myndigheder blev pålagt at søge beløbene tilbagebetalt. 
111 Rådets forordning nr. 3118/93, EFT L 279 af 12.11.1993. 
69 
Denne ordning, der var blevet anset for en simpel driftsstøtte, og som 
oprindelig var planlagt for skatteåret 1992, blev endvidere forlænget 
af de italienske myndigheder i 1993 og 1994, med et budget på 558 mio. 
ECU. Kommissionen besluttede den 4. oktober 1995 at indlede proceduren 
efter traktatens artikel 93, stk. 2, mod disse forlængelser og krævede 
øjeblikkelig suspension af støtten. 
188. Med hensyn til sejladsen ad de indre vandveje fortsætter den 
strukturelle sanering med henblik på nedskæring af overkapaciteten 
gennem ophugning af skibe, der blev påbegyndt i 1990 på grundlag af 
Rådets forordning (EØF) nr. 1101/89 af 27. april 1989. På grund af det 
store tonnageoverskud forelagde Kommissionen den 23. maj 1995 Rådet et 
forslag til ændring af ovennævnte forordning, hvori den anbefalede 
omfattende ophugning i perioden 1996-1998 finansieret af EU, de berørte 
medlemsstater og sektoren. Dette initiativ er en vigtig 
ledsageforanstaltning til den gradvise liberalisering af 
flodtransporten, som Kommissionen ligeledes fremsatte forslag om den 
23. maj 1995. 
189. I løbet af 1995 undersøgte Kommissionen på grundlag af artikel 92 
og 93 visse transaktioner udført af en række jernbaneselskaber. I 
relation til det britiske salg af jernbanematerielselskaberne (ROSCO) 
besluttede Kommissionen den 29. november, at de garantier, der var 
blevet ydet køberne, maksimerede fortjenesten ved salget og derfor ikke 
udgør statsstøtte. 
Den 18. oktober 1995 besluttede Kommissionen ligeledes, at en 
statsgaranti til fordel for Ferrovie dello Stato S.p.A. , udstedt af den 
italienske stat vedrørende et lån på 372 mio. ECU til 
jernbaneinfrastrukturinvesteringer i højhastighedstogforbindelsen 
Brenner-Verona, ikke udgjorde statsstøtte. 
1.1.7. Landbrug 
190. De tre nye medlemsstaters (Østrig, Sverige og Finland) 
tiltrædelse har til en vis grad ændret opgørelsen over statsstøtte til 
landbrugssektoren. Tiltrædelsesakten for hver ny medlemsstat indeholder 
bestemmelser om en særlig procedure for den eksisterende støtte ved 
tiltrædelsen og i en vis overgangsperiode. I overensstemmelse med 
tiltrædelsesakten gav de tre nye medlemsstater inden den 30. april 1995 
Kommissionen besked om deres eksisterende støtteordninger i 
landbrugssektoren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1. 
Desuden vedtog Kommissionen den 13. februar 1995 to beslutninger om 
godkendelse af de østrigske og finske programmer for anvendelse af 
tiltrædelsesaktens artikel 138-140, der omhandler tildeling og gradvis 
aftrapning af midlertidig statsstøtte til landbrugsprodukter. Disse 
beslutninger er senere ændret for at tage hensyn til nye elementer. 
191. Det er Kommissionens generelle opgave at modsætte sig statsstøtte 
fra enhver medlemsstat, når der er tale om støtteforanstaltninger, som 
kan forstyrre markedsmekanismerne i EU, og som ikke har varige 
virkninger for den pågældende sektor, da der er tale om driftsstøtte. 
192. Hvad angår investeringsstøtte i den primære investeringssektor 
og især anvendelse af artikel 12 i Rådets forordning (EØF) nr. 2328/91 
om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet112 bør vurderingen 
af såvel fællesskabsstøtte som national støtte for fremtiden i videst 
muligt omfang foretages i forbindelse med en parallel behandling af 
sagsakterne inden for de tidsfrister, der gælder for statsstøtte. Denne 
procedure vil gøre det muligt kun at sende en enkelt skrivelse til den 
EFT L 218 af 6.8.1991, S. 1. 
70 
pågældende medlemsstat under henvisning til såvel traktatens artikel 
92-93 som forordning 2328/91. 
193. Med hensyn til støtte til investeringer til forbedring af 
vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter er EU's 
politik fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 866/90113. Forordningen 
giver medlemsstaterne bemyndigelse til på en række betingelser at yde 
støtte i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 92 og 93. Denne 
mulighed er begrænset af forordningens udvælgelseskriterier, som 
Kommissionen analogt anvender ved sin vurdering af statsstøtte. 
Indtil 1994 var udvælgelseskriterierne for disse investeringer de 
såkaldte "sektorgrænser", der fremgår af Kommissionens beslutning 
90/342/EØF af 7. juni 1990114. De blev ændret ved Kommissionens 
beslutning 94/173/EØF af 22. marts 1994115. I 1994 meddelte Kommissionen 
medlemsstaterne, at den på statsstøtteområdet fortsat ville anvende 
sektorgrænserne i punkt 2 i bilaget til beslutningen fra 1990116. I 1995 
justerede Kommissionen sin holdning, og den anvender nu grænserne i 
beslutningen fra 1994 i de tilfælde, hvor de er mindre skrappe117. Efter 
at have afsluttet det indledende arbejde med medlemsstaterne besluttede 
Kommissionen, at den efter den 1. januar 1996 vil anvende kriterierne 
i sin beslutning af 22. marts 1994 i statsstøttesager i stedet for 
principperne i sin beslutning af 7 juni 1990118. 
194. Kommissionen har desuden vedtaget princippet om en revision af 
sin politik vedrørende subventionerede driftslån i landbrugssektoren119. 
1.1.8. Fiskeri 
195. I 1995 registrerede Kommissionen 37 nye tilfælde af anmeldt 
støtte, 20 ikke-anmeldte eller for sent anmeldte støttesager og tre nye 
sager under eksisterende støtteordninger i denne sektor. Den besluttede 
ikke at gøre indsigelse mod støtten i 22 sager, hvoraf en var påbegyndt 
i 19-94. Den besluttede desuden at indlede proceduren efter EF-
traktatens artikel 93, stk.2, med hensyn til to støtteforanstaltninger 
i henholdsvis Italien og Tyskland. I samme periode besluttede 
Kommissionen at afslutte proceduren efter artikel 93, stk. 2, 
vedrørende en støtteforanstaltning i Italien, der blev anmeldt i 1993. 
1.2. Støtte i sektorer, der ikke er omfattet af særlige regler 
196. Europa har i nogle år oplevet en omfattende liberalisering, 
privatisering og omlægning af nationale monopoler. Denne udvikling har 
sammen med harmoniseringen af regler på EU-plan fået Kommissionen til 
at undersøge anvendelsen af statsstøttereglerne i visse særlige 
sektorer, som bankvirksomhed og postbesørgelse. Disse sektorer bør 
principielt være underlagt samme regler som alle andre (især princippet 
om den markedsøkonomiske investor), men har dog en række særlige 
kendetegn, som Kommissionen bør tage hensyn til ved anvendelsen af 
statsstøttereglerne. 
EFT L 91 af 26.4.1990, S. 1. 
EFT L 163 af 29.6.1990, s. 71 
EFT L 79 af 23.3.1994, s. 29. 
EFT C 189 af 12.7.1994, s. 5. 
EFT C 71 af 23.2.1995, S. 6. 
EFT C 29 af 2.2.1996, s. 4. 
EFT C 44 af 16.2.1996, s. 2. 
1.2.1. Banksektoren 
197. Denne sektor har en række særlige kendetegn, især hvad angår 
sociale og retlige forhold (beskyttelse af indlånere), makroøkonomiske 
og finansielle forhold (nødvendigheden af stabilitet i sektoren og et 
velfungerende betalingssystem) og endelig politiske og internationale 
forhold (mulighed for "panikreaktioner" i andre kreditinstitutter i det 
samme land eller i andre lande som følge af den store indbyrdes 
afhængighed i sådanne sektorer, navnlig hvis der er tale om fallit i 
et kreditinstitut af en vis størrelse). Derfor tager særlige 
myndigheder sig af tilsynet med denne sektor i de forskellige 
medlemsstater. 
Efter Banesto-sagen i 19 94 er Crédit Lyonnais-sagen et godt eksempel 
på, hvordan statsstøttereglerne bør anvendes under hensyntagen til 
sektorens særligt følsomme natur. Denne sag er den mest omfattende, 
Kommissionen nogen sinde har behandlet. Det samlede støttebeløb var på 
hele 45 mia. FRF (7,5 mia. ECU). Desuden var Crédit Lyonnais ved 
udgangen af 1993 Europas største bank med hensyn til samlet omsætning, 
hvorved denne sag blev til et eksempel på en storbanks fallit med alle 
de konsekvenser, det kan få for hele finans- og bankverdenen i 
Frankrig, om ikke i hele Europa. 
Det princip, Kommissionen lagde sig fast på efter at have konsulteret 
en gruppe højtstående eksperter, var at anvende indholdet og 
procedurerne i statsstøttereglerne på banksektoren under hensyntagen 
til denne sektors særlige kendetegn. Overholdelse af reglerne bevirker 
desuden, at man undgår, at offentlige kreditinstitutter eller 
kreditinstitutter, der er for vigtige til at kunne gå fallit, styrket 
af implicit eller eksplicit statsstøtte, opfører sig uoverlagt. En 
sådan holdning vil antagelig nødvendiggøre statsstøtte og dermed en 
konkurrencefordrejning, som kunne have været undgået. Hvis man har 
fundet det nødvendigt at gribe ind fra statens side for at undgå 
uheldige følger for de øvrige kreditinstitutter og de finansielle 
markeder, mener Kommissionen, at man skal sikre sig, at den valgte 
løsning bevirker mindst mulig fordrejning af konkurrencen. Endelig skal 
det kriseramte kreditinstitut yde betydelige bidrag for at kompensere 
de negative virkninger af statens indgreb for de øvrige aktører på 
markedet. Derfor er Kommissionens endelige beslutning om godkendelse 
af støtten til Crédit Lyonnais betinget af, at banken afhænder en 
betydelig del af sit internationale net og bidrager til udgifterne til 
afviklingsmekanismen gennem en overskudsklausul, og at der sikres en 
klar adskillelse mellem Crédit Lyonnais og afviklingsstrukturen, samt 
at banken kan forventes privatiseret i løbet af fem år. 
1.2.2. Postbesørgelse 
198. Kommissionen betragter denne sektor som afgørende i kraft af dens 
rolle som uundværligt element til gennemførelse af et lands sociale og 
økonomiske aktiviteter. Den skal dog samtidig tage hensyn til, at 
Domstolen har fastslået, at konkurrencereglerne skal anvendes på denne 
sektor120, jf. dog EF-traktatens artikel 90, stk. 2. 
Posttjenesterne, særligt de offentlige, halvoffentlige eller dem, der 
er blevet tildelt særlige eller eksklusive rettigheder, har stadig et 
privilegeret forhold til staten. Der kan være tale om direkte finansiel 
støtte (subventioner) eller indirekte (skattelettelser), der ofte er 
lidet gennemsigtige. Men på den ene side finder Kommissionens direktiv 
om gennemskueligheden af de økonomiske forbindelser mellem 
Dom af 12. februar 1992 i de forenede sager C-48/90 og C-66/90, Kongeriget Nederlandene 
og Koninklijke PTT Nederland NV og PTT Post BV mod Kommissionen, Sml. 1992, s. 1-565. Dom 
i sag C-320/91, Paul Corbeau, Sml. 1993, s. 1-2563. 
72 
medlemsstaterne og de offentlige virksomheder121 anvendelse i dette 
tilfælde, hvilket medfører særlige regnskabsmæssige og finansielle 
forpligtelser. På den anden side udgør den direkte eller indirekte 
finansielle indgriben statsstøtte, som Kommissionen har pligt til at 
føre kontrol med dels i kraft af medlemsstaternes forpligtelse til at 
indgive forudgående anmeldelse af støtteprojekter, dels i forbindelse 
med det vedvarende tilsyn med de eksisterende støtteordninger, som 
Kommissionen må foretage af hensyn til fællesmarkedets gradvise 
udvikling og funktion. 
I denne forbindelse er sagen om det franske postvæsens 
konkurrencemæssige aktiviteter ekstra interessant, idet den vedrører 
både anvendelse af statsstøttereglerne (artikel 92-93) og 
bestemmelserne om virksomheder, der har fået overdraget at udføre 
tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (artikel 90, stk. l) . 
Det er den første sag, hvor Kommissionen har skullet anvende begge 
bestemmelser samtidig. Kommissionen fandt, at postvæsenets 
skattelettelser ikke oversteg ekstraudgifterne til at udføre den 
offentlige tjenesteydelse og ikke gavnede postvæsenets 
konkurrenceprægede aktiviteter (dvs. de aktiviteter, der ikke er 
forbeholdt postvæsenet i henhold til fransk lov) . Kommissionen 
besluttede derfor, at disse skattelettelser ikke indeholdt støtte i 
henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 1. 
1.2.3. Den audiovisuelle sektor 
199. Kommissionen erkender, at den europæiske film- og tv-
produktionsindustri udgør en vigtig del af den mangfoldige europæiske 
kultur. Derfor har Kommissionen accepteret fremme af den kulturelle 
mangfoldighed som begrundelse for statsstøtte til filmindustrien og 
produktion af tv-programmer. Ved sin vurdering af statsstøtte vil 
Kommissionen dog sikre, at støtte ikke fører til unødig fordrejning af 
konkurrencen, og at der ikke diskrimineres på grundlag af nationalitet 
eller lægges andre hindringer i vejen for varer, tjenesteydelser, 
personer og idéers frie bevægelighed i Den Europæiske Union. 
Kommissionen vil søge at finde en balance mellem behovet for at styrke 
kultur og kulturarv på den ene side og fri handel og konkurrence på det 
indre marked på den anden. 
For at klarlægge sin statsstøttepolitik på dette område er Kommissionen 
i færd med at udarbejde rammebestemmelser for statsstøtte til kultur, 
kunst og den audiovisuelle sektor. Rammebestemmelserne blev drøftet med 
medlemsstaterne på et multilateralt møde i juni. Medlemsstaterne gav 
generelt udtryk for deres støtte til rammebestemmelserne. 
200. Efter at have modtaget klager fra private tv-stationer over, at 
offentlige stationer modtog statsstøtte, der fordrejede konkurrencen 
på tv-markedet i EU, udpegede Kommissionen i 1993 et konsulentfirma til 
at foretage en undersøgelse af situationen under særlig hensyntagen 
til, hvilke forpligtelser til at yde en offentlig tjenesteydelse de 
offentlige tv-stationer pålægges, hvad de koster, og hvor stor støtte 
de offentlige stationer modtager. Kommissionen modtog den endelige 
rapport i oktober 1995 og har sendt den til medlemsstaterne for at få 
deres kommentarer. Hvad angår de nye medlemsstater og de EFTA-lande, 
der har undertegnet EØS-aftalen, har Kommissionen offentliggjort et 
udbud af en lignende undersøgelse. Når Kommissionen har modtaget 
medlemsstaternes kommentarer til den første undersøgelse, og den anden 
undersøgelse er afsluttet, vil den behandle de udestående sager og 
opfordre til en debat om den videre udvikling. 
Kommissionens direktiv 80/723/EØF af 25.6.1980, ændret ved direktiv 84/413/EØF (EFT L 229 
af 28.8.1985, s. 20) . 
2. Horisontale støtteordninger 
2.1. Forskning og udvikling 
201. Den 20. december 1995 vedtog Kommissionen de nye "EU-
rammebestemmelser for statsstøtte til forskning og udvikling". 
Revisionen af rammebestemmelserne, der har været i kraft siden 1986, 
er sket på baggrund af den nye konkurrencesituation i Fællesskabet og 
på international plan. I den nye reviderede version er der taget hensyn 
til henstillingerne i hvidbogen "Vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse" samt til konsekvenserne af de aftaler, der er indgået 
under de multilaterale forhandlinger i forbindelse med Uruguay-runden. 
I den nye tekst præciseres endvidere en række fremgangsmåder, som ikke 
har været fastsat skriftligt, men som Kommissionen har udviklet efter 
rammebestemmelsernes ikrafttræden i 1986. 
Der tillades normalt fortsat en støtte på 25% til udviklingsprojekter 
på prækonkurrencestadiet - nærmere den kommercielle udnyttelse - og 50% 
til projekter i forbindelse med industriel forskning, men der er 
mulighed for "forhøjelser" i forbindelse med projekter, der omfatter 
SMV (+10 point), støtteberettigede regioner (+5 eller 10 point) og 
projekter, der hører ind under prioriteringerne i EF-rammeprogrammet 
for F&U (+15 point). 
Den tilladte støtteintensitet kan endvidere forhøjes (+10%), når der 
er tale om projekter, der opfylder mindst ét af følgende kriterier: 
tværnationalt samarbejde mellem uafhængige virksomheder, stor 
udbredelse af forskningsresultaterne, samarbejde mellem universiteter 
og industrien. Der tillades en forhøjelse på 25% i tilfælde af 
projekter, der hører ind under prioriteringerne i EF-rammeprogrammet 
for F&U, som også omfatter tværnationalt samarbejde mellem virksomheder 
eller mellem virksomheder og offentlige forskningsorganer samt 
garanterer stor udbredelse af resultaterne. 
Denne ordning med forhøjelse giver mulighed for at justere den tilladte 
støtte under hensyntagen til den fælles interesse, samtidig med at 
maksimumssatserne i WTO' s regler om subsidier under alle omstændigheder 
overholdes. 
For at tage hensyn til konkurrencen uden for Fællesskabet og de nye 
muligheder i WTO's overenskomst om subsidier og 
udligningsforanstaltninger fastsættes det i de nye rammebestemmelser, 
at de europæiske virksomheder kan nyde godt af de maksimumsbeløb, der 
godkendes af WTO (50% i forbindelse med forskningsaktiviteter på 
prækonkurrencestadiet og 75% i forbindelse med industriel 
grundforskning) i følgende tilfælde: kumulering af statsstøtte og EF-
støtte, vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse (undtagelse i 
artikel 92, stk. 3, litra b), projekter eller programmer, i forbindelse 
med hvilke virksomheder uden for EU gennemfører lignende aktiviteter, 
og hvor disse virksomheder (inden for de sidste 3 år) har modtaget 
eller vil modtage en støtteintensitet, der svarer til den støtte, der 
godkendes af WTO for de 2 samme forskningstyper. 
For at mindske de administrative byrder for medlemsstaterne og 
Kommissionen finder Kommissionen på grundlag af den indvundne erfaring, 
at det ikke længere er nødvendigt at anmelde årlige budgetforhøj eiser 
(der er på under 100% af det oprindelige beløb) og/eller videreførelse 
af godkendte ordninger, hvis visse betingelser er opfyldt. 
Tildeling af støtte til et konkret projekt som led i en støtteordning 
for F&U, der er godkendt af Kommissionen, skal principielt ikke længere 
anmeldes. I rammebestemmelserne for 1995 er der fastsat et andet 
kriterium for anmeldelse af "store konkrete tilfælde", der refererer 
til støttens størrelse (5 mio. ECU) og projektets omkostninger (25 mio 
ECU) . 
Revisionen af rammebestemmelserne omfatter også forskellige 
situationer, hvor offentlig finansiering af F&U-aktiviteter, der 
gennemføres af højere læreanstalter eller offentlige forskningsorganer 
(uden profit for øje) , alene eller for virksomhedernes regning eller 
i samarbejde med disse, ikke er omfattet af bestemmelserne i EF-
traktatens artikel 92, stk. 1. 
I den nye version af rammebestemmelserne defineres endvidere de 
faktorer, som Kommissionen tager hensyn til ved vurderingen af, om den 
af en medlemsstat foreslåede støtte til F&U tilskynder virksomhederne 
til at gennemføre flere F&U-aktiviteter end dem, de normalt gennemfører 
(tilskyndelsesvirkninger af F&U-støtten). 
Nødvendigheden af støtten og dens tilskyndelseseffekt antages at 
foreligge, når der er tale om SMV, medens Kommissionen nøje skal 
undersøge disse forhold, når der er tale om større virksomheder, der 
er inddraget i forskning nær den kommercielle udnyttelse. 
2.2. Beskæftigelsesstøtte og generelle sociale foranstaltninger 
202. Den vedvarende meget høje arbejdsløshed var fortsat EF's største 
økonomiske og sociale problem i 1995. I et forsøg på at afhjælpe denne 
alvorlige situation indførte medlemsstaterne et stigende antal 
beskæftigelsesfremmende foranstaltninger og i sin hvidbog om vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse beskrev Kommissionen forskellige 
muligheder for at fremme beskæftigelsen i overensstemmelse med 
Fællesskabets konkurrencepolitik. 
Størstedelen af de foranstaltninger, medlemsstaterne vedtager for at 
implementere deres arbejdsmarkedspolitik, er af generel natur og 
indebærer ikke støtte, enten fordi de ikke begunstiger bestemte 
virksomheder eller ikke påvirker handelen mellem medlemsstaterne i den 
i EF-traktatens artikel 92, stk. 1, fastsatte betydning. I henhold til 
den nye danske energipakke, hvorved der pålægges det danske erhvervsliv 
nye og større energiafgifter på C02- og S02-emissioner, vil en del af 
provenuet fra disse afgifter flyde tilbage til industrien i form af en 
generel nedsættelse af det arbejdsmarkedsbidrag, som industrien skal 
betale. Da alle virksomheder automatisk nyder godt af denne 
nedsættelse, og på basis af objektive kriterier har Kommissionen ikke 
fundet, at denne nedsættelse udgjorde statsstøtte i henhold til 
artikel 92, stk. 1. 
Det er kun foranstaltninger, der selektivt nedsætter lønomkostningerne 
for visse virksomheder eller inden for visse sektorer, enten for at 
tilskynde dem til at øge deres arbejdsstyrke, for at fastholde 
beskæftigelsen eller for at ansætte visse kategorier af arbejdsløse, 
som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, fordi de 
begunstiger støttemodtagerne i forhold til deres konkurrenter. 
Kommissionen fandt således, at en svensk beskæftigelsesfremmende 
ordning, som kun var gældende for virksomheder med indtil 50 0 ansatte, 
udgjorde statsstøtte til gavn for disse virksomheder, men til skade for 
konkurrenter med over 500 ansatte. 
203. Som følge af det meget store antal beskæftigelsesfremmende 
foranstaltninger har Kommissionen fundet det for hensigtsmæssigt at 
definere sin politik for statsstøtte på dette område i retningslinjerne 
for beskæftigelsesstøtte122. Spørgsmålet om støtte til uddannelse vil 
blive indirekte berørt i de mere generelle retningslinjer om sondringen 
EFT C 334 af 12.12.1995, s. 4. 
75 
mellem statsstøtte og generelle foranstaltninger, da foranstaltninger 
til støtte for uddannelse i mange tilfælde kan defineres som generelle 
foranstaltninger. Hovedformålet med retningslinjerne for 
beskæftigelsesstøtte er at informere medlemsstaterne og interesserede 
parter om de principper, Kommissionen vil anvende ved vurderingen af, 
om der foreligger beskæftigelsesstøtte, og om den i så fald er 
forenelig med fællesmarkedet, samt for at sikre sammenhæng mellem 
konkurrencereglerne og de beskæftigelsespolitiske foranstaltninger, der 
foreslås i Kommissionens hvidbog om vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse. I retningslinjerne bekræftes Kommissionens traditionelt 
positive holdning til statsstøtte til jobskabelse, navnlig hvis støtten 
ydes til SMV eller virksomheder, der er placeret i støtteberettigede 
regioner, forudsat at støtten resulterer i en nettoforøgelse af 
antallet af arbejdspladser i den pågældende virksomhed. Kommissionen 
vil ligeledes normalt indtage en positiv holdning, hvis støtten ydes 
til virksomheder, der ansætter arbejdsløse, der har særlige problemer 
med at finde et fast job, som f.eks. unge langtidsarbejdsløse. I sin 
vurdering vil Kommissionen endvidere tage hensyn til mulige modydelser, 
som virksomheden tilbyder for støtten, og som går ud over ansættelsen 
af arbejdsløse, f.eks. uddannelse. I overensstemmelse med de generelle 
principper, der ligger til grund for statsstøttepolitikken, vil 
Kommissionen endvidere altid undersøge, om støtten er nødvendig for at 
ansætte en arbejdsløs, og om der er tale om midlertidig støtte. 
Kommissionen indtager imidlertid ikke en positiv holdning til alle 
former for beskæftigelsesstøtte. Den finder, at visse former for 
beskæftigelsesstøtte på grund af deres reelle eller potentielt 
skadelige virkning på konkurrencen inden for Fællesskabet er i strid 
med den fælles interesse og kun kan godkendes i et yderst begrænset 
antal tilfælde. I retningslinjerne bekræftes derfor den negative 
holdning, Kommissionen indtager til støtte til bevarelse af 
arbejdspladser i en virksomhed. Støtte til bevarelse af arbejdspladser 
indebærer driftsstøtte, som normalt hindrer eller forsinker de fornødne 
strukturelle ændringer, der er nødvendige for at gøre en 
virksomhed/sektor økonomisk levedygtig, og som derfor holder en 
urentabel virksomhed kunstigt i live. Kommissionen er af den 
opfattelse, at de negative virkninger af en sådan støtte i de fleste 
tilfælde er mere tungtvejende end de mulige kortsigtede fordele i form 
af bevarelsen af en vis beskæftigelse. Kommissionen vil desuden normalt 
se ugunstigt på støtte til jobbevarelse, der kun ydes til en eller 
flere sektorer, der er følsomme, som er præget af overkapacitet eller 
er i krise. De negative virkninger, som disse støtteforanstaltninger 
kan have på konkurrerende virksomheder inden for samme sektor i de 
øvrige medlemsstater og risikoen for, at støtten blot vil eksportere 
arbejdsløsheden til andre medlemsstater, er mere tungtvejende end 
nedsættelsen af arbejdsløsheden i den medlemsstat, der yder støtten. 
Kommissionen besluttede derfor at indlede proceduren efter artikel 93, 
stk. 2, med hensyn til en beskæftigelsesstøtte, der blev tilbudt 
skosektoren i Italien inden for rammerne af en generel 
beskæftigelsesstøtteordning for sektorer, der har 
beskæftigelsesproblemer. 
Støtte til bevarelse af arbejdspladser kan imidlertid godkendes, hvis 
den ydes til virksomheder, der er placeret i regioner, som på grund af 
alvorlige socioøkonomiske problemer er berettiget til regionalstøtte 
i henhold til artikel 92, stk. 3, litra a) , eller hvis støtten ydes som 
led i en rednings- eller omstruktureringsplan123. Støtte til 
beskæftigelse inden for visse sektorer kan imidlertid godkendes i 
regioner med stor arbejdsløshed, eller hvis den ydes inden for 
sektorer, der er jobskabende og har økonomisk vækst. 
Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af 
kriseramte virksomheder (EFT C 368 af 23.12.1994). 
76 
204. Som følge af behovet for at afhjælpe det øjeblikkelige 
arbejdsløshedsproblem i Den Europæiske Union og for at fremme en 
strukturel beskæftigelsespolitik, især ved hjælp af aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger, overvejer Kommissionen at indføre en 
hurtig procedure for anmeldelse af projekter vedrørende støtte til 
beskæftigelses- og uddannelsesforanstaltninger. I henhold til den 
hurtige procedure vil Kommissionen i løbet af 20 arbejdsdage træffe 
beslutning om de anmeldte støtteforanstaltninger. 
2.3. Støtte til miljøbeskyttelse 
205. Fællesskabets miljøpolitik er baseret på princippet om, at den 
forurenende virksomhed skal betale for den forurening, den forvolder. 
Støtte til virksomheder til miljøbeskyttelse er principielt ikke 
forenelig med forureneren betaler-princippet. Det må imidlertid 
erkendes, at en sådan støtte i visse tilfælde kan være nødvendig enten 
som incitament for virksomheder til at iværksætte 
miljøbeskyttelsesforanstaltninger, der er mere vidtgående end de 
lovpligtige, eller for at opretholde industriens konkurrenceevne, når 
der indføres nye miljøkrav. Under visse omstændigheder kan støtte til 
miljøbeskyttelse derfor være berettiget. Det er imidlertid klart, at 
støtte til miljøbeskyttelse kan fordreje konkurrencen mellem 
virksomheder inden for det fælles marked og kun er berettiget, hvis 
støttens positive virkninger på miljøet opvejer de negative virkninger 
for konkurrencen. 
206. Fællesskabets rammebestemmelser124 for statsstøtte til 
miljøbeskyttelse søger at skabe en ligevægt mellem ovennævnte 
konkurrencepolitiske og miljøpolitiske hensyn. I retningslinjerne 
bekræftes forureneren betaler-princippet, men samtidig fastslås det, 
at støtte til miljøbeskyttelse under visse betingelser kan tillades. 
I overensstemmelse med disse principper fastsættes det i 
rammebestemmelserne, at Kommissionen, selv om driftsstøtte normalt er 
uforenelig med det fælles marked, i visse ekstraordinære tilfælde kan 
tillade driftsstøtte i form af fritagelse for miljøafgifter samt andre 
udligningsforanstaltninger, hvis støtten er nødvendig for at 
virkeliggøre målsætningerne på miljøområdet. Kommissionen fandt 
således, at fritagelsen fra de nye energiafgifter på C02- og S02-
emissioner for energi intensive virksomheder i Danmark og Nederlandene 
og fritagelsen fra afgiften på grundvand og affald for visse 
virksomheder i Nederlandene kunne godkendes, da det måtte betragtes som 
den pris, der uvægerligt måtte betales for at være blandt de første 
lande, der indfører en afgift til gavn for miljøet. Uden fritagelsen 
ville disse afgifter være til alvorlig skade for de energiintensive 
virksomheders konkurrenceevne i de lande, der går foran med 
gennemførelsen af afgiften, i dette tilfælde Danmark og Nederlandene, 
således at det praktisk talt ville have været umuligt at indføre den. 
For at sikre, at disse afgiftsfritagelser ikke fordrejer konkurrencen 
på en urimelig måde og for at tilskynde støttemodtagerne til at 
gennemføre foranstaltninger for at mindske forureningen, vil 
Kommissionen altid kræve, at der er tale om en midlertidig og 
principielt degressiv afgiftsfritagelse. 
2.4. Støtte til små og mellemstore virksomheder (SMV) 
207. I forbindelse med støtte til små og mellemstore virksomheder har 
Kommissionen i 1995 fortsat anvendt kriterierne i Fællesskabets 
rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder, 
der blev vedtaget af Kommissionen den 20. maj 1992125. I henhold til 
EFT C 72 af 10.3.1994. 
EFT C 213 af 19.8.1992, s. 2 
77 
disse bestemmelser skal Kommissionen senest tre år efter 
offentliggørelsen tage anvendelsen heraf op til revision. I forbindelse 
med det multilaterale møde i juli har Kommissionens tjenestegrene 
derfor forelagt medlemsstaternes eksperter konklusionerne af denne 
revision og foreslået de ændringer, der synes nødvendige. Kommissionens 
mål er fortsat at godkende støtte af tilskyndende karakter med henblik 
på at afhjælpe SMVs specifikke handicap, idet man samtidig begrænser 
de konkurrenceforvridende virkninger til et nødvendigt minimum. 
Drøftelserne har hovedsagelig været koncentreret om en præcisering og 
forenkling af reglerne, en ajourføring af de minimis-reglen samt 
muligheden for at finansiere investeringsudgifter i forbindelse med 
overførsel af teknologi. 
2.5. Eksportstøtte 
208. Eksportstøtte, dvs. støtte knyttet til den mængde126 varer, der 
sælges i andre medlemsstater/EØS-stater eller støtte, der er nært 
knyttet til afsætning og salg af varer i disse lande, f.eks. støtte til 
etablering eller drift af distributionsnet eller salgsagenturer for 
varer og tjenester inden for Fællesskabet og EØS er klart i strid med 
det indre markeds mål. En sådan støtte fremmer ikke noget 
fællesskabsmål, som berettiger de direkte fordrejende virkninger på 
konkurrencen, den forvolder. Kommissionen godkender derfor ikke 
eksportstøtte. I overensstemmelse med dens favorable holdning til 
finansiel støtte til SMV, navnlig i betragtning af deres begrænsede 
knowhow og vanskeligheder med at rejse ekstern finansiering, kan 
Kommissionen imidlertid godkende bløde lån til SMV i forbindelse med 
udvikling af eksportmarkeder, f.eks. støtte til konsulentbistand og 
markedsanalyser, såfremt der er tale om en engangsforeteelse, og den 
er begrænset til indgang på nye markeder. Kommissionen kan under samme 
omstændigheder godkende støtte til SMV til deltagelse i handelsmesser. 
209. Europæiske virksomheder konkurrerer ikke kun inden for EF/EØS. 
De konkurrerer også om investeringer på udenlandske markeder, f.eks. 
Østeuropa, Rusland og Sydøstasien. Kommissionen er af den opfattelse, 
at støtte til virksomheder til investeringer på udenlandske markeder 
kan fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen inden for Fællesskabet 
og derfor falder under EF-traktatens bestemmelser om statsstøtte. 
Kommissionen frygter, at sådanne støtteforanstaltninger kan resultere 
i virksomhedsf lytninger og hovedsagelig være til rådighed i de centrale 
og mest udviklede regioner i Fællesskabet og derfor er i strid med 
Fællesskabets samhørighedspolitik, der går ud på at mindske kløften 
mellem de mest velstående regioner og de fattigste regioner i 
Fællesskabet. Disse støtteforanstaltninger kan imidlertid på den anden 
side hjælpe landene i Østeuropa, de baltiske stater og Rusland i deres 
bestræbelser på at gå over til markedsøkonomi og kan derfor i visse 
tilfælde være berettigede. I bestræbelserne på at fastlægge en klar 
politik på dette område har Kommissionen i en række 
internationaliseringsordninger besluttet at indlede proceduren efter 
artikel 93, stk. 2, og opfordre medlemsstaterne og andre parter til at 
fremkomme med deres bemærkninger. 
210. Kommissionen har fortsat sine bestræbelser for at nå til enighed 
med medlemsstaterne om en meddelelse om kortsigtet 
eksportkreditfinansiering, som kræver, at medlemsstaterne 
tilbagetrækker offentlig støtte til eksportkreditforsikringsselskaber 
hvad angår kortsigtede kommercielle risici. Kommissionen forventer, at 
de udestående problemer vil blive løst i løbet af 1996, således at 
ovennævnte meddelelse kan vedtages. 
Kommissionen overvejer, om der skal indføres en udtrykkelig fritagelse med henblik herpå 
i "de minimis"-reglen, der er til revision. 
78 
2.6. Rednings- og omstruktureringsstøtte 
211. Kommissionen anvender fortsat de nye rammebestemmelser for 
redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder127. Uden streng 
kontrol kan rednings- og omstruktureringsstøtte anvendes af 
medlemsstaterne til at holde kriseramte virksomheder kunstigt i live 
med risiko for, at de nødvendige strukturtilpasninger inden for det 
indre marked modarbejdes og forsinkes, således at byrderne i 
forbindelse med disse tilpasninger overføres til levedygtige 
virksomheder. Rednings- og omstruktureringsstøtte kan imidlertid være 
berettiget, f.eks. ud fra sociale og regionalpolitiske betragtninger, 
og hovedformålet med rammebestemmelserne er at tilvejebringe en rimelig 
ligevægt mellem sådanne betragtninger og tilvejebringelse af et fælles 
marked med fri konkurrence uden fordrejninger. 
212. Formålet med redningsstøtte er at holde en virksomhed 
midlertidigt i gang samtidig med, at der udarbejdes en hensigtsmæssig 
omstruktureringsplan. Redningsstøtte kan normalt derfor kun tildeles 
i en begrænset periode, normalt højst 6 måneder. Kommissionen har 
konstateret, at den 18-måneders garanti, som den spanske regering 
indrømmede virksomheden Gutierrez Asunce Corporacion (Guascor) for 
kommercielle lån, ikke opfyldte betingelserne for redningsstøtte. 
213. I henhold til rammebestemmelserne gælder der strenge betingelser 
for Kommissionens godkendelse af omstruktureringsstøtte, bl.a. skal der 
normalt være tale om en éngangsforanstaltning. Støtten skal være 
knyttet til en omstruktureringsplan, der vil kunne resultere i, at 
virksomhedens levedygtighed genoprettes på lang sigt inden for en 
rimelig tidsfrist, og på grundlag af realistiske formodninger med 
hensyn til de fremtidige driftsvilkår, således at der ikke vil være 
behov for yderligere støtte. Kommissionen finder, at det er en 
ufravigelig betingelse for godkendelse af omstruktureringsstøtte128. I 
betragtning af, at en række tyske garantiordninger og ordninger med 
bløde lån til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder 
principielt ikke udelukkede muligheden for en gentagelse af støtten til 
sådanne foranstaltninger til samme virksomhed, forbeholdt Kommissionen 
sig ret til i hvert enkelt tilfælde at undersøge de berørte 
støttesager. Da omstruktureringsplanen for SANTANA Motor S.A., der er 
datterselskab af SUZUKI Motor Corporation Group, var uklar og ikke 
overbevisende og ikke havde til formål at genvinde virksomhedens 
levedygtighed på lang sigt, kunne Kommissionen ligeledes ikke godkende 
den støtte, den spanske regering havde til hensigt at yde i henhold til 
denne plan, og Kommissionen besluttede derfor at indlede 
undersøgelsesproceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2. 
214. For i videst muligt omfang at undgå skadelige virkninger på 
konkurrenterne er det en betingelse for godkendelse af 
omstruktureringsstøtte til virksomheder i sektorer, der lider under 
strukturel overkapacitet, at der gennemføres en reel og definitiv 
nedskæring af kapaciteten. I sin godkendelse af omstruktureringsstøtten 
til det italienske gødningsselskab Enichem Agricultura S.p.A., lagde 
Kommissionen vægt på gennemførelsen af en definitiv nedskæring af 
selskabets produktionskapacitet og besluttede endvidere, at denne 
betingelse for godkendelse skal overholdes, indtil støttens virkning 
på konkurrencesituationen i Fællesskabet bliver ubetydelig. 
Kommissionen kunne imidlertid ikke godkende en statsgaranti til den 
spanske virksomhed Guascor, da omstruktureringsplanen for virksomheden 
ikke synes at omfatte kapacitetsnedskæringer i mindst én af de 
produktionssektorer, hvor der er overkapacitet i EF. 
EFT C 368 af 23.12.1994, S. 12. 
Jf. Fællesskabets rammebestemmelser om statsstøtte i luftfartssektoren (EFT C 350 af 
10.12.1994, s. 5) . 
79 
Kommissionen kan ikke selv kræve privatisering af en virksomhed, der 
modtager støtte til omstrukturering. Et tilsagn fra medlemsstatens side 
om privatisering af støttemodtageren kan imidlertid være et afgørende 
element i Kommissionens vurdering af selskabets fremtidige 
levedygtighed uden behov for fremtidig støtte. I sin beslutning om 
omstruktureringsstøtte til det italienske gødningsselskab Enichem 
Agricultura S.p.A. tog Kommissionen således i betragtning, at den 
italienske regering havde.afgivet tilsagn om at privatisere selskabet. 
2.7. Treuhandanstalt 
215. Kommissionen godkendte i januar de betingelser, der skal gælde 
i 1995 for privatiseringsstøtte i de nye delstater. Disse betingelser 
var tidligere blevet fastlagt i 1991129 og 1992130. Efter opløsningen af 
Treuhandanstalt besluttede Kommissionen, at de procedurer og 
bedømmelseskriterier, der skulle gælde for privatiseringer, skulle være 
mere i overensstemmelse med dem, der gælder for de øvrige 
medlemsstater. Efter overgangsåret 1995 vil der ikke længere være tale 
om særlige regler. 
Kommissionen undersøgte en række enkeltsager vedrørende støtte til 
privatisering af virksomheder i de nye delstater. Langt den vigtigste 
sag var privatiseringen af BSL's petrokemiske anlæg (Buna, Såchsische 
Olefinwerke, Leuna) til Dow Chemical. Kommissionen traf i november en 
endelig afgørelse, hvorved den godkendte en støtte på 5 mia. ECU 
(9,5 mia. DEM) til omstrukturering af BSL som et integreret kompleks. 
3. Regionalstøtte 
216. Kommissionen fortsatte sin revision af de gældende ordninger, 
bestemmelserne i disse ordninger og kortene over de støtteberettigede 
regioner (i overensstemmelse med principperne om nedsættelse af 
størrelsen af den befolkning, der modtager støtte, og sammenhæng med 
strukturfondenes regioner). Der blev truffet beslutninger vedrørende 
Nederlandene, Belgien (med undtagelse af Hainaut), Spanien og Italien. 
Den samlede revision af de regionale kort er således næsten afsluttet, 
idet kun et enkelt land mangler at revidere sit kort. Hvad angår de tre 
lande, der tiltrådte Fællesskabet den 1. januar 1995 (Østrig, Sverige, 
Finland) har Kommissionen godkendt og overtaget de kort, som EFTA-
Tilsynsmyndigheden i 1994 havde fastlagt inden for rammerne af Det 
Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Kommissionen har endvidere 
fortsat undersøgelsen af, om de interventioner, strukturfondene 
gennemfører inden for rammerne af de forskellige fællesskabsmål og 
initiativer, er i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens 
artikel 92 og 93. 
D - Procedurer (sagsøgernes rettigheder) 
217. I sin dom af 28. september 1995 i sag T-95/94 SYTRAVAL mod 
Kommissionen, annullerede Førsteinstansretten Kommissionens afgørelse 
af 31. december 1993 om afvisning af en klage om påstået statsstøtte 
til "Sécuripost", der er datterselskab af det statsejede franske 
postvæsen, som opererer på konkurrencedygtige markeder. 
Førsteinstansretten fandt, at Kommissionen ikke havde fremlagt en 
fyldestgørende begrundelse for afvisning af en række påstande, der var 
fremsat af sagsøger om, at staten via det franske postvæsen havde 
indrømmet præferencebehandling til fordel for Sécuripost. 
21. beretning om konkurrencepolitikken, punkt 249. 
22. beretning om konkurrencepolitikken, punkt 349. 
80 
Betydningen af denne dom skal ses i lyset af Domstolens udtalelser om 
klagernes rettigheder i statsstøttesager. Domstolen understreger klart, 
at Kommissionen skal foretage en upartisk og grundig undersøgelse af 
alle sagsøgers påstande, og at bevisbyrden med hensyn til forekomst og 
(u)forenelighed med statsstøtten ikke kan pålægges sagsøger. Ellers 
ville sagsøger være nødsaget til at indhente oplysninger til støtte for 
sine påstande, som de i de fleste tilfælde ikke ville være i stand til 
at indhente uden Kommissionens mellemkomst. Kommissionen kan derfor 
ikke begrunde mangelen på fyldestgørende dokumentation eller undladelse 
af at undersøge visse påstande ved at henvise til den mangelfulde 
dokumentation, der var fremført af sagsøger. Konklusionerne i SYTRAVAL 
bekræfter Førsteinstansrettens dom af 18. september 1995 i sag T-49/93 
SIDE mod Kommissionen. 
218. Proceduren for Kommissionens undersøgelse af 
statsstøtteforanstaltninger omfatter to faser, nemlig den indledende 
undersøgelse af foranstaltningen og indledningen af proceduren i EF-
traktatens artikel 93, stk. 2, i tilfælde, hvor Kommissionen efter den 
indledende undersøgelse stadig nærer tvivl om, hvorvidt 
foranstaltningen er forenelig med fællesmarkedet. Traktaten omfatter 
en procedure, hvorved tredjeparter opfordres til at fremkomme med deres 
bemærkninger i den procedure, der blev indledt i henhold til 
artikel 93, stk. 2, men det er ikke tilfældet i forbindelse med den 
indledende undersøgelse. I tilfælde hvor det kan konstateres, at en 
støtte er forenelig med fællesmarkedet uden yderligere undersøgelser, 
forekommer det ikke nødvendigt at inddrage tredjeparter, inden 
Kommissionen træffer beslutning. Det har derfor været Kommissionens 
faste praksis, at den ikke giver tredjeparter, herunder klagerne, 
mulighed for at blive hørt under den indledende undersøgelse. EF-
Domstolen har støttet denne holdning i en række domme131. Ud over kravet 
om at Kommissionen skal foretage en upartisk og grundig undersøgelse 
af alle sagsøgerens påstande og angive årsagerne til sin afgørelse i 
SYTRAVAL, pålægger Førsteinstansretten endvidere Kommissionen en 
forpligtelse til under visse omstændigheder at indlede en 
kontradiktorisk procedure med sagsøger i sager, der omfatter vanskelige 
spørgsmål med hensyn til kvalificering af visse foranstaltninger som 
statsstøtte, inden proceduren efter artikel 93, stk. 2, er indledt. Da 
denne dom synes at pålægge Kommissionen yderligere forpligtelser i sin 
undersøgelse af klager i sager, der giver anledning til tvivl med 
hensyn til eksistensen af støtte, og synes at gå imod EF-Domstolens 
retspraksis, har Kommissionen appelleret denne dom til Domstolen. 
Se især sag 84/82 Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 1451. 
81 
E - Statistikker 
219. Kommissionen modtog i årets løb 680 anmeldelser af nye eller 
ændrede støtteforanstaltninger og registrerede 113 tilfælde af ikke-
anmeldt støtte132. I denne periode besluttede den i 504 sager, at den 
ikke vil gøre indsigelse. I 57 tilfælde besluttede den at indlede 
proceduren efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, eller artikel 6, 
stk. 4, i beslutning nr. 3855/91/EKSF. Denne procedure med en 
tilbundsgående undersøgelse resulterede bl.a. i 22 endelige positive 
beslutninger, 9 endelige negative beslutninger og 5 endelige betingede 
beslutninger. I forbindelse med 6 eksisterende støtteordninger 
besluttede Kommissionen endelig at foreslå egnede foranstaltninger 
efter EF-traktatens artikel 93, stk. 1. 
Graf 1: Nye sager i 1995 
900 
800 
700 -
600 
500 
400 
300 
200 
100 
0 510 680 •Genbehandlede sager 
• Uanmeldte sager 
a Anmeldte sager 
1994 1995 
132 Disse tal omfatter ikke støtte inden for landbrug, fiskeri, transport og kul. 
82 
Graf 2: 
Tabel 1: Beslutninger fordelt på medlemsstater 
Østrig 22 
Belgien 15 
Danmark 17 
Tyskland 209 
Grækenland 9 
Spanien 110 
Finland 2 
Frankrig 51 
Irland 3 
Italien 93 
Luxembourg 1 
Nederlandene ; 34 
Portugal 12 
Sverige 6 
Det Forenede Kongerige 35 
DEN EUROPÆISKE UNION 619 
V - Internationale aktiviteter 
A - Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde 
220. Efter Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske 
Union den 1. januar 1995 var Norge og Island de eneste tilbageværende 
EFTA-lande som part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske 
Samarbejdsområde (EØS-aftalen) . Den 1. maj 1995 sluttede Liechtenstein 
sig til dem. 
Med disse tre lande opretholdes EØS-aftalens regler om samarbejde på 
konkurrenceområdet, som siden hen er blevet suppleret med uformelle, 
men systematiske, samordningsprocedurer, der er indført efter fælles 
aftale mellem Kommissionen og EFTA-Tilsynsmyndigheden133. 
Sager vedrørende de nye medlemsstater, som på tiltrædelsestidspunktet 
var under behandling af EFTA-Tilsynsmyndigheden, er endvidere i 
overensstemmelse med artikel 172 i traktaten om Østrigs, Finlands og 
Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske Union134 blevet overdraget 
Kommissionen (næsten 80 sager vedrørende EØS-aftalens artikel 53 og 54 
og ca. 400 statsstøttesager). 
B - Central- og Østeuropa, de baltiske stater, SNG og lande i 
Middelhavsområdet 
1. Central- og Østeuropa 
221. Som et led i strategien for tiltrædelsesforberedelserne for de 
seks associerede central- og østeuropæiske lande135 blev det på Det 
Europæiske Råds møde i Essen understreget, hvor stor betydning det har 
ikke blot at have en konkurrencepolitik, men også at lette håndhævelsen 
heraf. Bl.a. pålagde Det Europæiske Råd Kommissionen sammen med 
medlemsstaterne at indføre et uddannelsesprogram for 
konkurrencepolitik. Kommissionens og medlemsstaternes 
konkurrencemyndigheder har afholdt flere møder og er nået til en bedre 
koordinering af deres indsats, ligesom der er iværksat en omfattende 
fælles foranstaltning. Embedsmænd fra de seks associerede central- og 
østeuropæiske lande og de baltiske stater deltog i et to ugers 
kollektivt praktikophold hos GD IV i september måned (finansieret over 
PHARE-programmet) og besøgte derefter enkeltvis en national 
konkurrencemyndighed i EU-medlemsstaterne. Deltagerne var meget 
begejstrede for foranstaltningen. 
Faglig bistand under PHARE-programmet har hidtil hovedsageligt været 
koncentreret om lovgivningsmæssige aspekter i forbindelse med 
karteller. I 1996 vil der især blive fokuseret på monopoler, eksklusive 
rettigheder og statsstøtte, ligesom effektiv håndhævelse af 
lovgivningen vil få særlig opmærksomhed. 
Kommissionens hvidbog136 opstiller retningslinjer for de central- og 
22. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 85-89, og 24. beretning om 
konkurrencepolitikken, nr. 399. 
EFT C 241 af 29.8.1994. 
Europaaftalerne med Rumænien, Den Tjekkiske Republik, Bulgarien og Den Slovakiske 
Republik trådte i kraft den 1. februar 1995. Europaaftalerne med Polen og Ungarn trådte 
i kraft den 1. februar 1994. De materielle konkurrenceregler under Europaaftalerne er i 
store træk de samme som i Rom-traktaten, jf. 24. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 
401. 
Kommissionens hvidbog om forberedelse af de associerede central- og østeuropæiske landes 
integration i Unionens indre marked (maj 1995), som Det Europæiske Råd tilsluttede sig 
på sit møde i Cannes i juni 1995. 
84 
østeuropæiske landes integration og understreger betydningen af en 
levedygtig konkurrencepolitik for overgangsøkonomierne. Hvidbogen 
opstiller endvidere fire hovedområder (karteller, fusioner, statsstøtte 
og statsmonopoler/eksklusive rettigheder), hvor de associerede lande 
bør tilnærme lovgivningerne. Der er i denne henseende opnået gode 
resultater for kartellers vedkommende. Alle lande, bortset fra et 
enkelt, har oprettet en konkurrencemyndighed. Ved tiltrædelse skal 
landene acceptere al gældende afledt ret ("acquis communautaire"), og 
indtil da ydes der faglig bistand. 
Med hensyn til gennemførelsesbestemmelserne for Europaaftalerne er 
bestemmelserne vedrørende konkurrencereglerne for virksomhederne under 
vedtagelse i Associeringsrådene. Med hensyn til statsstøtte er et 
forslag til regler endnu til drøftelse. Et land har tilsluttet sig 
regelsættet, og den formelle vedtagelsesproces er påbegyndt. Endnu et 
land har givet meddelelse om tilslutning. 
Kommissionen har gjort en stor indsats for at gøre alle økonomiske 
beslutningstagere i landene bekendte med konkurrencepolitikken. På 
Brno-konferencen i april 1995 talte generaldirektøren for konkurrence 
til et bredt publikum, bl.a. embedsmænd fra konkurrencemyndighederne 
og repræsentanter for erhvervslivet, om konkurrencepolitikkens 
internationale dimension og betydningen af samarbejde mellem 
konkurrencemyndigheder. På Visegrad-konferencen den 19.-21. juni 1995 
drøftede ledere af de central og østeuropæiske landes 
konkurrencemyndigheder og tjenestemænd fra GD IV de specifikke 
konkurrenceproblemer, der gør sig gældende for overgangsøkonomier, samt 
samspillet mellem konkurrence- og statsstøttepolitik. Der var enighed 
om et fælles handlingsprogram. Bl.a. vedtoges det også at oprette et 
netværk til elektroniske dataudveksling. I efteråret besøgte 
generaldirektøren for konkurrence Bulgarien og havde dér lejlighed til 
at drøfte såvel statsstøtte- som monopolspørgsmål. 
2. De baltiske stater, Slovenien og SNG 
222. Som led i strategien for tiltrædelsesforberedelserne for de 
baltiske stater (Estland, Letland og Litauen) trådte 
frihandelsaftalerne, som indeholder de samme konkurrencebestemmelser 
som Europaaftalerne med de central og østeuropæiske lande, i kraft den 
1. januar 1995. Frihandelsaftalerne erstattes snart af de 
Europaaftaler, der blev undertegnet i juni. De tre baltiske stater skal 
opfylde samme kriterier for at blive omfattet af den strategi for 
tiltrædelsesforberedelserne, som EU har udformet for de central- og 
østeuropæiske lande. De baltiske stater tilbydes samme 
gennemførelsesbestemmelser som de central- og østeuropæiske lande. Et 
land har givet meddelelse om principiel godkendelse af såvel 
virksomheds- som statsstøttereglerne. Forhandlinger om en Europaaftale 
med Slovenien er i gang. 
Der er undertegnet partnerskabs- og samarbejdsaftaler med Rusland, 
Ukraine, Belarus, Kasakhstan, Kirgisistan og Moldova. Selv om de 
vedtagne konkurrenceregler er mere lempelige end reglerne i 
Europaaftalerne, omfatter aftalerne en klausul om tilnærmelse af 
lovgivningerne. Samarbejdet er påbegyndt, hovedsageligt i form af 
faglig bistand under TACIS-programmet. Bl.a. finansieredes en 
international konference tilrettelagt af den russiske 
konkurrencemyndighed i Moskva i efteråret 1995. Vicegeneraldirektøren 
for konkurrence deltog i denne konference. En arbejdsgruppe med Rusland 
mødtes i maj og igen i december. Arbejdsgruppen drøftede, hvordan den 
praktiske gennemførelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen skal 
gribes an. 
85 
3. Lande i Middelhavsområdet og Mercosur 
223. Der er undertegnet associeringsaftaler med Tunesien, Marokko og 
Israel, og der forhandles for øjeblikket om tilsvarende aftaler med 
Jordan, Egypten og Libanon. Aftalerne omfatter eller forventes at ville 
omfatte konkurrenceregler som i Europaaftalerne. Aftalen om oprettelse 
af en toldunion med Tyrkiet, der nu er undertegnet og under 
ratificering, omfatter meget strenge forpligtelser om tilnærmelse af 
lovgivning, især konkurrencelovgivning, som skal opfyldes inden for-
nærmere fastsatte frister. 
Det skal bemærkes, at der med alle disse bilaterale aftaler tages store 
skridt hen imod en harmonisering af politikken. Dette er i 
overensstemmelse med anbefalingerne fra ekspertgruppen om 
konkurrencepolitik i den nye verdenshandelsorden (jf. nedenfor). 
Forhandlinger med Mercosur er i gang og vil også omfatte en række 
konkurrencespørgsmål. 
C - Nordamerika 
224. Rådet godkendte den 10. april 1995 aftalen mellem EU og Amerikas 
Forenede Stater om anvendelse af begge parters respektive 
konkurrenceregler. Rådet godkendte ved samme lejlighed en skrivelse til 
Amerikas Forenede Stater med en nærmere redegørelse for EU's 
fortolkning af en række af aftalens bestemmelser137. 
Skrivelsen, som afspejler Kommissionens erklæringer til Rådet, redegør 
for to spørgsmål. 
Først og fremmest at Kommissionen kan se sig nødsaget til ikke at 
videregive oplysninger, der er omfattet af artikel 20 i forordning nr. 
17 eller tilsvarende bestemmelser i andre forordninger på 
konkurrenceområdet, til de amerikanske konkurrencemyndigheder, 
medmindre den pågældende kilde udtrykkeligt har givet sit samtykke. 
Dernæst at hver af parterne skal sikre fortroligholdelse af alle 
oplysninger, som den anden part stiller til rådighed som fortrolige, 
og benytte alle tilgængelige retsmidler for at undgå afsløring af 
sådanne oplysninger. Kommissionen skal efter forudgående underretning 
af de amerikanske konkurrencemyndigheder informere de medlemsstater, 
hvis interesser berøres af anmeldelser, som den får tilsendt af de 
amerikanske konkurrencemyndigheder, og skal ligeledes, efter samråd med 
de amerikanske konkurrencemyndigheder, underrette sådanne medlemsstater 
om eventuelle samarbejds- eller koordineringstiltag i forbindelse med 
håndhævelse. I forbindelse med sådanne tiltag skal Kommissionen dog 
imødekomme en eventuel anmodning fra de amerikanske 
konkurrencemyndigheder om ikke at videregive af dem tilvejebragte 
oplysninger, når dette er nødvendigt af fortrolighedshensyn. 
Medlemsstaternes godkendelse af aftalen har tilvejebragt den politiske 
opbakning og retlige sikkerhed, som er en forudsætning for 
intensiveringen af samarbejdsbestræbelserne mellem EU og USA. 
USA indgav fortsat regelmæssigt anmeldelser til EU i henhold til 
aftalen gennem hele året med et samlet antal på 3 5 (21 fra det 
amerikanske justitsministerium og 14 fra den amerikanske 
handelskommission), heraf 21 fusionssager. EU genoptog sine anmeldelser 
til USA efter den 10. april 1995 efter en kort afbrydelse på grund af 
137 EFT L 95 af 27.4.1995, som berigtiget i EFT L 131 af 15.6.1995 
86 
usikkerheden om aftalens retlige stilling i forhold til EU-retten138. 
EU anmeldte i 1995 43 sager til USA, heraf 30 fusionssager. 
De halvårlige bilaterale møder mellem højtstående repræsentanter for 
Kommissionens og USA's konkurrencemyndigheder blev genoptaget den 13. 
november efter en pause på to år. Drøftelserne fokuserede især på 
mulighederne for at effektivisere det nuværende bilaterale samarbejde. 
Der blev opstillet en række områder, som bør uddybes nærmere. Det 
fremtidige bilaterale og multilaterale samarbejde blev også diskuteret 
på baggrund af en rapport udarbejdet af ekspertgruppen om 
konkurrencepolitikken i den nye handelsorden og USA's godkendelse af 
den internationale aftale om gensidig bistand på konkurrenceområdet i 
håndhæve Ise s sager ( International Antitrust Enforcement Assistance Aet ) 
fra 1994. En stor del af mødet gik også med at drøfte 
innovâtionsmarkeder og de konkurrencepolitiske aspekter i tilknytning 
hertil. 
Rådet bemyndigede den 23. januar Kommissionen til at indlede 
forhandlinger med Canada om en bilateral samarbejdsaftale på 
konkurrenceområdet139. I medfør af bemyndigelsen blev der den 27 . januar 
1995 afholdt en første forhandlingsrunde med et godt resultat med 
hensyn til selve udformningen af et aftaleudkast. Aftaleudkastet blev 
drøftet i Rådets arbejdsgruppe for økonomiske anliggender den 6. marts. 
Forhandlingerne ventes afsluttet i løbet af første halvår 1996. 
Den 14. november afholdtes et uformelt møde mellem Kommissionen og de 
canadiske konkurrencemyndigheder for at udveksle synspunkter om nylige 
konkurrencepolitiske udviklinger i EU og Canada. 
D- Japan 
225. GD IV opretholdt sine nære forbindelser til de japanske 
konkurrencemyndigheder, JFTC (Japanes Fair Trade Commission) i hele 
1995. 
Den 22. november afholdtes i Tokyo det tredje fælles seminar 
tilrettelagt af de to konkurrencemyndigheder. Seminaremnerne omfattede 
denne gang konkurrencepolitikkens rolle i en internationaliseret 
økonomi og anvendelsesområdet for konkurrencepolitikken. 
Det årlige bilaterale møde mellem GD IV og JFTC afholdtes den 
24. november. De to konkurrencemyndigheder drøftede spørgsmål i 
forbindelse med bilaterale forbindelser samt emner af fælles interesse, 
såsom liberalisering og internationalisering af konkurrenceregler. 
Parterne redegjorde endvidere for deres respektive vigtigste 
udviklinger med hensyn til lovgivning og gennemførelse af 
konkurrenceregler. 
Desuden intensiveredes såvel de formelle som de uformelle kontakter med 
de japanske myndigheder i løbet af 1995. Således havde GD IV lejlighed 
til inden for rammerne af den "dereguleringsplan", som den japanske 
regering vedtog i maj måned, over for regeringen at give udtryk for 
sine ønsker på konkurrenceområdet, dvs. en mere omfattende og skærpet 
anvendelse af konkurrencereglerne, afskaffelse af praktisk taget alle 
undtagelser til reglerne og en styrkelse af konkurrencemyndigheden 
(JFTC). 
138 24. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 413. 
139 24. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 414. 
87 
E - Australien og New Zealand 
226. De bilaterale kontakter med Australien videreførtes ved flere 
lejligheder i 1995. Ved disse uformelle møder blev diskuteret flere 
emner, bl.a. nylige konkurrencepolitiske udviklinger i EU og i 
Australien, herunder især deregulering, ligesom der blev gjort rede for 
revideringen af den australske konkurrencelovgivning. 
F - Internationale organisationer og andre internationale spørgsmål 
1. OECD 
227. GD IV deltog aktivt i OECD's konkurrencearbejde. De vigtigste 
arbejdsemner var følgende: konvergerende lovgivninger, internationalt 
samarbejde, forholdet mellem konkurrence- og udenrigshandelspolitik i 
forbindelse med liberaliseringen af samhandelen. Arbejdet omfattede 
ligeledes anvendelse af konkurrencereglerne på liberaliserede sektorer 
(telekommunikation og søtransport). Også en række særlige aspekter 
eller sektorspecificiteter ved gennemførelsen af konkurrencepolitikken 
(konkurs- og effektivitetsargumenter, vertikal integration i 
filmsektoren, konkurrencepolitik og miljøpolitik) blev gennemgået 
grundigt. 
GD IV repræsenterer Kommissionen i arbejdsgruppen for offentlige 
støtteforanstaltninger under OECD's Industriudvalg. Takket være GD IV s 
ekspertise bidrages der til stadighed til den igangværende OECD-
undersøgelse af offentlig støtte til fremstillingssektoren. 
2. WTO 
228. Forhandlingerne vedrørende de sektorer, der ikke opnåedes enighed 
om ved afslutningen af Uruguay-runden, videreføres aktivt, herunder 
især de basale teletjenester. EU har inden for rammerne af disse 
forhandlinger forelagt et udspil, som især lægger vægt på, at der 
fastlægges en tidsplan for den eksterne liberalisering, der er 
forenelig med den liberalisering, der sker internt i EU, samt opstilles 
garantier for de regulerende myndigheders uafhængighed. 
For så vidt angår statsstøtte har alle medlemsstaterne godkendt 
Kommissionens forslag om en fælles procedure for anmeldelse og 
indberetning til Kommissionen og WTO med deraf følgende ændringer i det 
eksisterende standardiserede system for anmeldelse og årlig 
indberetning af statsstøtte140. Som følge af ændringen skal anmeldelsen 
af subsidier i henhold til WTO-aftalen om subsidier og 
udligningsforanstaltninger og ovennævnte årlige indberetning foretages 
på en gang. Kommissionen er overbevist om, at den nye procedure vil 
være en administrativ lettelse for medlemsstaterne og en styrkelse af 
gennemsigtigheden. 
3. UNCTAD 
229. GD IV deltager fortsat aktivt i UNCTAD's arbejde i forbindelse 
med restriktiv handelspraksis. Især deltog GD IV i den tredje FN-
konference om revidering af samtlige UNCTAD's principper og regler på 
området. 
Kommissionens skrivelse D/20500 af 2. august 1995, som erstatter Kommissionens skrivelse 
SG(94) D/2484 af 22. februar 1994. 
88 
4. Internationalt samarbejde 
230. Den ekspertgruppe, som Karel Van Miert nedsatte i 1994 for at 
drøfte muligheden for et tættere internationalt samarbejde mellem 
konkurrencemyndigheder, fremlagde sin beretning i juli 1995141f Gruppen 
fremsatte en række anbefalinger. Efter en første gennemgang af 
mulighederne for at oprette en international konkurrencemyndighed og 
et verdensomspændende sæt konkurrenceregler vurderede gruppen, at dette 
ikke er realistisk på kort eller mellemlang sigt. Den mente i stedet, 
at lande uden hensigtsmæssige konkurrenceregler i første række skulle 
indføre sådanne. Gruppen anbefalede i denne henseende, at de lande, der 
allerede har erfaring på området, skulle stille bistand til rådighed 
for de øvrige lande. 
Gruppen foreslog en todelt fremgangsmåde. Dels anbefaler gruppen en 
styrkelse af det bilaterale samarbejde mellem konkurrencemyndigheder, 
hvor der satses på en udbygning af det eksisterende samarbejde med USA, 
samt et udvidelse af det bilaterale samarbejde med andre partnerlande. 
Dels foreslog gruppen som sin vigtigste anbefaling, at der udarbejdes 
multilaterale samarbejdsrammer, da det er gruppens overbevisning, at 
endog et styrket bilateralt samarbejde ikke kan løse alle de 
vanskeligheder, som konkurrencemyndighederne møder, og heller ikke 
effektivt kan sætte gang i håndhævelsen af konkurrenceregler på 
tredjelandsmarkeder. En multilateral aftale skulle omfatte alle de 
elementer, der allerede indgår i de bilaterale aftaler, plus en række 
minimumsregler, et bindende instrument udformet som en "gentlemen's 
agreement" og en effektiv og progressiv mekanisme til afgørelse af 
tvister. 
Kommissionen godkendte den 17. juli beretningens forelæggelse for Rådet 
og Europa-Parlamentet som oplæg til drøftelser med EU's vigtigste 
samarbejdspartnere og i de implicerede internationale organisationer. 
På et møde blandt cheferne for medlemsstaternes konkurrencemyndigheder 
den 17. oktober var der enighed om, at der skal nedsættes en 
arbejdsgruppe for at undersøge de tekniske aspekter ved en række af 
gruppens anbefalinger. 
Beretningen har også været forelagt Europa-Parlamentet, Rådets artikel 
113-udvalg og EU's OECD-partnere. Den har foreløbig fået en positiv 
modtagelse. 
Konkurrencepolitikken i den nye verdenshandelsorden: styrkelse af det internationale 
samarbejde og de internationale regler. KOM(95) 359 endelig udg. 
89 
VI - Informationspolitik 
231. Kommissionen fortsatte i 1995 sin aktive oplysningskampagne over 
for offentligheden om konkurrencepolitikken. Som i de foregående år 
udgjorde pressemeddelelser om konkurrencespørgsmål næsten en tredjedel 
af samtlige Kommissionens pressemeddelelser. Med sine begrænsede 
ressourcer besvarede GD IV s informationstjeneste i det forløbne år 
mere end tusind spørgsmål fra offentligheden gennem fremsendelse af 
relevant dokumentation og nyttig rådgivning. På grund af manglende 
ressourcer er de fleste forespørgsler i de seneste måneder blevet 
besvaret med standardbreve indeholdende en ajourført liste over 
Offentligt tilgængelige EU-publikationer om Konkurrence1*2 (indeholder 
GD IV-medarbejderes undersøgelser og taler). I 1995 udgav GD IV i 
samarbejde med Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle 
Publikationer flere opslagsværker om konkurrencelovgivning, ligesom 
nyhedsbrevet EC Competition Policy Newsletter, som udkommer tre gange 
om året med et oplag på nu 17 000 eksemplarer, nu udgør en førende 
informationskilde på området. En del nye publikationer er under 
forberedelse til udgivelse i 1996, og GD IV planlægger at lægge data 
på EUROPA, EU-institutionernes Internetvært143. 
Yderligere oplysninger og den seneste liste over Offentligt tilgængelige EU-publikationer 
om Konkurrence kan fås ved henvendelse til GD IV s Cellule Information, C150 00/158 
Wetstraat, 200 rue de la Loi, Bruxelles B-1049 Brussel, tlf.: (+32-2) 295.76.20, fax 
(+32-2) 295.54.37, e-mail X400-. c=BE,a=RTT; p=CEC;o=DG4 ; s = INF04, Internetadresse 
Info4@dg4.cec.be 
http ://www.cec.lu 
90 
Bilag : Sager omhandlet i beretningen 
1. Artikel 85 og 86 samt artikel 90 
Sag Afsnit nr. 
Atlas - Phoenix 57 
ATR/BAe 61-62 
BASF/Accinauto 36 
Bruxelles-National lufthavnen 120 
Coapi 89 
Gas Interconnector 82 ^ 
ICG/CCI Morlaix 40,43 
Inmarsat-P 59 
Lufthansa/SAS 77-78 
Omnitel Pronto Italia 109 
Organon 37-38 
Pel ikan/Kyocera 87 
TACA 73 
Unilever/Mars 40,41 
Van Marwijk/FNK-SCK 40,42 
Vebacom 111 
2. Fusionskontrol 
Sag Afsnit nr. 
ABB/Daimler Benz 139 
Crown Cork & Seal/Carnaud MetalBox 141 
Glaxo/Wellcome 142 
Lyonnaise des Eaux/Northumbrian Water 145 
Mercedes Benz/Kåssbohrer 135,137 
Nordic Satellite Distribution 133 
Orkla/volvo 140 
Perrier 147 
Repola Corporation/Kymmene 144 
RTL/Veronica/Endemol 134 
Siemens/Italtel 135-136 
Swissair/Sabena 76,143 
91 
3. Statsstøtte 
: i : _ 
Sag Afsnit nr. n 
— — . 
Air France _^ 177, 178 j 
AOM 181 I 
~—~ — 
Beskæftigelsesstøtteordning i Sverige 202 
BSL (Buna, Sachsiche Olef inwerke, Leuna) 215 
CGM 185 
Chrysler 171 
Crédit Lyonnais 197 \ 
DAF Belgium 168 j 
DAF Netherlands 168 I 
Dansk energiprogram 202, 206 
~ •—i 
EM-Filature 159 
Energiafgifter i Nederlandene 206 
Enichem Agricultura S.p.A. 159, 214 j 
Ferries Golfo De Viscaya 184 
, 1 
Ferrovie dello Stato S.p.A. 189 ! 
1 
Fiat Mezzogiorno 171 | 
Ford Genk 167 
Ford Valencia 169 
Ford/VW Setubal 171 _ 
Franske postvæsens 198 
Guascor (Gutierrez Asunce Corporacion) 212 
Kimberly-Clark 158 j 
Lech-Stahlwerke GmbH 159 
Leuna-Werke GmbH 162 
Lisnave 159 
Lufthansa 180 
Maschinenfabrik Sangerhausen GmbH 160 
NedCar-Volvo/Mitsubishi 171 ; 
I— ' " 
Opel Austria 169 
Opel Eisenach 171 
ROSCOs 189 i 
i Rover 171 
! • 
} Santana Motor SA 213 
\ SEAT-Volkswagen 168 i 
! Siemens Nixdorf AG/Mainz 157 
. j 
(j Skotøjssektoren i Italien 203 jj 
|| SNF 1 171 8 92 
Sytraval 217 
Swissair-Sabena 179 
TAP 177 
Textilwerke Deggendorf GmbH mod Kommissionen 154 
Tubacex 157, 160 
Udviklingsinstituttet for Andalusien 159 
93 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 126 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 08 
Katalognummer : CB-CO-96-135-DA-C 
ISBN 92-78-01872-4 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
A¥