3.2.

CPA's centrale mål, nemlig at »mindske og med tiden udrydde fattigdom i samspil med målet om at fremme bæredygtig udvikling og gradvis integration af AVS-staterne i verdensøkonomien«, præsenteres i tre komplementære søjler: — Politisk dialog: CPA var nyskabende, idet den er baseret på en bred politisk dialog, der kræver betydelige forpligtelser for begge parter. Det anføres, at »dialogen bl.a. rettes mod specifikke politiske spørgsmål af gensidig interesse eller af almindelig betydning for virkeliggørelsen af denne aftales mål, som f.eks. våbenhandel, ekstremt høje militærudgifter, narkotika og organiseret kriminalitet eller etnisk, religiøs eller racebetinget forskelsbehandling. Dialogen omfatter også en løbende vurdering af udviklingen med hensyn til menneskerettighederne, de demokratiske principper, retsstaten og god regeringsførelse.« — Økonomiske forbindelser og handelsforbindelser: CPA udspringer af tankegangen fra tidligere handelsaftaler under Yaoundé og Lomé, som blev styret af ikkegensidige præferencer ydet ensidigt af EU. EU har erkendt, at sandheden »angående de økonomiske nøgletal er, at det nuværende system har slået fejl, og at AVS-landene i stigende grad marginaliseres i verdenshandelen, selv med de generøse toldpræferencer« (2). De nye handelsaftaler, der forhandles under CPA — de økonomiske partnerskabsaftaler (ØPA'er) — har til formål at overvinde denne historie og endelig gøre det muligt for AVS-landene at integrere sig i verdensøkonomien. ØPA'erne følger også Verdenshandelsorganisationens (WTO's) regler ved at begrænse de negative virkninger af »ikkegensidige præferencer« for udviklingslande, der ikke er AVS-stater, og tilskynder til regional integration ved at knytte sig til de eksisterende regionale økonomiske institutioner og frihandelsområder i AVS-landene. Selv om forhandlingerne om disse gensidige og asymmetriske frihandelsaftaler begyndte i 2002, er Cariforum den første og eneste region, der har underskrevet en omfattende ØPA (i 2007), som går videre end handel og omfatter de såkaldte Singapore-emner. Der er gjort forsøg på forhandlinger med andre regioner, men dette har vist sig at være problematisk på grund af forskellige visioner for økonomisk udvikling, og indtil nu er der kun indgået en række foreløbige ØPA-aftaler vedrørende varehandel med »Southern African Development Community« (SADC), Det Østafrikanske Fællesskab (ØAF) og Det Økonomiske Fællesskab af Vestafrikanske Stater (ECOWAS). — Handel og regional integration: ØPA'erne har til formål at fremme regional integration og bygger på den tankegang, at øget regional integration fremmer handelskapaciteten og dermed væksten, beskæftigelsen og den økonomiske udvikling. Kritikken af ØPA'erne hævder det stik modsatte, nemlig at ØPA'erne rent faktisk er en hindring for øget regional integration. Dette argument bygger på en overbevisning om, at ØPA'er ikke giver mulighed for den nødvendige strukturelle omlægning af AVS-staternes økonomier, som ville gøre dem i stand til at styrke deres plads og bevæge sig opad i den globale værdikæde. — Handel og bæredygtig udvikling: Ironisk nok er ØPA'erne blevet stærkt kritiseret for ikke at være tilstrækkeligt ambitiøse, navnlig med hensyn til bæredygtig udvikling. De foreløbige ØPA-aftaler med de tre afrikanske regioner er blevet kritiseret, bl.a. af medlemmer af Europa-Parlamentet, for ikke at indeholde kapitler om bæredygtig udvikling overhovedet. Efter deres opfattelse undergraver dette aftalernes ambitiøse anvendelsesområde, EU's eget engagement hvad angår bæredygtig udvikling og Unionens eget princip om sammenhæng i udviklingspolitikken. I tilfældet Cariforum-EU-ØPA har kritikere, selv om aftalen er den eneste omfattende aftale til dato, anført, at restriktive eksportbestemmelser kan undergrave såvel en regions evne til at reagere på systemiske chok som et lands evne til at opnå fødevaresikkerhed. — Udviklingssamarbejde: Det er meningen, at samarbejdsredskaberne og -metoderne skal gøre CPA's principper operationelle ved at fokusere på resultater, partnerskab og ejerskab. Programmeringen og gennemførelsen af Den Europæiske Udviklingsfond (EUF) er derfor udformet som en fælles opgave. — EUF finansieres direkte gennem frivillige bidrag fra EU's medlemsstater uden for EU-budgettet, men forhandles sideløbende med EU's øvrige eksterne finansieringsinstrumenter for at sikre sammenhæng. Fonden forvaltes af Kommissionen og Den Europæiske Investeringsbank (EIB). EIB forvalter investeringsfaciliteten og yder lån, garantier og midler fra både EUF og egne ressourcer til private virksomheder i AVS-staterne til kort- og langsigtede private og offentlige projekter. — EUF's samlede bevillinger er steget, men fonden har fastholdt sin mellemstatslige karakter og ledelsesstruktur, hvilket har givet den mulighed for at blive det største element i EU's udviklingssamarbejde efter den flerårige finansielle ramme (FFR). På grund af EUF's enestående historie og juridiske status samt dens mellemstatslige basis har Europa-Parlamentet (EP) ingen ret til medbestemmelse over fonden. EP's Udviklingsudvalg engagerer sig i generelle politiske drøftelser og er en vigtig CPA-aktør. Den Blandede Parlamentariske Forsamling har tillige beføjelse til at udføre parlamentarisk kontrol med EUF's bevillinger under henholdsvis de nationale og de regionale vejledende programmer. — EUF og opførelse på budgettet — gennem den særlige dechargeprocedure meddeler Europa-Parlamentet decharge til Kommissionen for dens forvaltning og gennemførelse af EUF. Opførelse af EUF på EU's budget er stadig en kilde til konflikt mellem Europa-Parlamentet og Rådet, selv om Kommissionen ved flere lejligheder har foreslået, at EUF opføres på EU-budgettet. — EØSU mener, at alle former for støtte, som EU giver til tredjelande, bør henhøre under den samme retlige ramme og være underlagt den samme demokratiske kontrol fra Europa-Parlamentets side. Udvalget opfordrer derfor til, at EUF opføres i EU-budgettet samtidig med, at de positive aspekter af EUF (f.eks. gensidighed og gensidigt ansvar) bevares. Dette vil gøre EU's udviklingspolitik mere sammenhængende.