Udtalelse fra EKSF's Rådgivende Udvalg om Europa-Kommissionens grønbog "På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed"

(enstemmigt vedtaget på det 356. plenarmøde den 21. juni 2001)

(2001/C 220/02)

I. INDLEDNING

EKSF's Rådgivende Udvalg afgiver hermed sin udtalelse om den af Europa-Kommissionen den 29. november 2000 godkendte grønbog "På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed"(1) under henvisning til:

- sin resolution af 27. juni 1996 om hvidbogen "En energipolitik for Den Europæiske Union"(2)

- Rådets resolution af 8. juli 1996 om hvidbogen "En energipolitik for Den Europæiske Union"(3)

- Rådets beslutning af 14. december 1998 om et flerårigt rammeprogram for aktioner inden for energisektoren (1998-2002) og dertil knyttede foranstaltninger(4)

- Rådets konklusioner af 14.-15. maj 2001 om grønbogen "På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed"(5)

- sin erklæring om kuls rolle i Europa i det 21. århundrede(6) af 29. juni 1999 og sin erklæring om ståls rolle i Europa i begyndelsen af det 21. århundrede(7) af 5. april 2001

- sin resolution af 1997(8) og sin udtalelse af 2001(9) om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter

- sin seneste udtalelse om det europæiske klimaændringsprogram og om handel med emissioner(10), og

- forskellige udtalelser om grønbogen "På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed" fremsat af kul- og stålsammenslutninger, -virksomheder osv., som allerede er fremsendt til Kommissionen eller er under udarbejdelse.

Europa-Kommissionens grønbog om energiforsyningssikkerhed, der blev offentliggjort den 29. november 2000, blev til, fordi Kommissionen var klar over, at Den Europæiske Unions energipolitik led under strukturelle svagheder både i forbindelse med miljø- og klimabeskyttelse og tilstrækkelig forsyningssikkerhed. "Hvis der ikke gribes ind", hedder det i grønbogen, "vil EU inden for de næste 20-30 år skulle dække 70 % af energibehovet med importerede produkter og ikke som nu 50 %. Afhængigheden gælder for alle dele af økonomien".

EKSF's Rådgivende Udvalg ser med tilfredshed på, at den energipolitiske debat genoptages med det mål at opnå større forsyningssikkerhed og bæredygtig udvikling i Europa under overholdelse af subsidiaritetsprincippet, som blev bekræftet i Nice-traktaten. Udvalget kan udtrykkeligt tilslutte sig Europa-Kommissionens bestræbelser på at flytte fokus i de flerstrengede politiske diskussioner over på mangfoldigheden af energikilder og langsigtede risici for forsyningskæden.

Af hensyn til den energiforbrugende økonomi og Den Europæiske Unions borgere skal det vigtigste energipolitiske mål være en sikker, alsidig og bæredygtig energiforsyning under fair konkurrencebetingelser og med frie markedspriser.

II. KUL- OG STÅLINDUSTRIEN OG ENERGIFORSYNINGEN I EUROPA

Generelle bemærkninger

Unionens energipolitiske mål er forsyningssikkerhed, økonomisk levedygtighed og miljøbeskyttelse. Disse mål stemmer også overens med de tre dimensioner for bæredygtighed - den økonomiske, sociale og økologiske - og vi har heller ikke råd til at se bort fra nogen af dem på energiområdet. For at sikre en tilsvarende flerstrenget strategi er det nødvendigt at finde og opretholde en bæredygtig balance mellem alle tre mål.

Forbrugerne skal have ret til hver gang at købe energi til de laveste priser på markedet inden for en ramme, der opfylder miljømæssige mål. På lang sigt kan dette kun sikres, hvis man har adgang til flere forskellige konkurrencedygtige energiforsyninger i og uden for EU. Hvis leverandørerne fik lov at dominere det europæiske energimarked, kunne forbrugerne blive udsat for stigende priser og knappe ressourcer. Kommissionen bør sikre, at forbrugerne beskyttes ved at indføre en sikker, alsidig og bæredygtig energipolitik.

Disse udfordringer kan kun klares, hvis der udvikles så fleksible energisystemer som muligt, der selv i kriser kan fungere effektivt, forudsat at de udnyttes konsekvent. EKSF's Rådgivende Udvalg støtter derfor Europa-Kommissionens forslag om, at alle til rådighed værende energiressourcer og -muligheder i EU bør bruges til at løse Europas langsigtede forsyningsproblemer.

EKSF's Rådgivende Udvalg anerkender Europa-Kommissionens indsats for at udforme overordnede politikker, der kan vende de aktuelle tendenser inden for energiudnyttelse og transport under hensyntagen til de strenge mål for klimabeskyttelse og EU's stigende importafhængighed. De politiske indgreb og øvrige foranstaltninger bør koncentreres mere om efterspørgselssiden.

Potentielle besparelser for energiforbrugerne

Gennem enorme investeringer overalt har de fleste industrivirksomheder allerede været i stand til at øge energieffektiviteten betydeligt, selv om det netop er i de energiintensive industrisektorer, der altid er stort pres på omkostningerne som følge af markedskræfterne. Disse besparelser i industrivirksomhederne betyder, at industrien i dag kun tegner sig for omkring en fjerdedel af det samlede endelige energiforbrug.

Europa-Kommissionens energistrategi er afpasset, så den tager behørigt hensyn til miljømæssige mål og forsyningssikkerhed, og den bør derfor i fremtiden fokusere på at forbedre energieffektiviteten i transport og private husholdninger/den tertiære sektor, hvor der er størst potentiale for energibesparelser og nedbringelse af emissioner, eftersom private husholdninger og den tertiære sektor tegner sig for 75 % af det samlede endelige energiforbrug og er noget bagud i forhold til industrien med hensyn til energiudnyttelsesteknologi. Aftalen, som EU's bilindustri har indgået om at forbedre køretøjers energiforbrug, er et fortrinligt eksempel på, hvordan dette kan gøres.

Derfor støtter EKSF's Rådgivende Udvalg foranstaltninger med henblik på at styrke varmeeffektiviteten i både nye og eksisterende bygninger og fremme større investeringer i transport og infrastruktur.

For så vidt angår energibeskatning, ønsker EKSF's Rådgivende Udvalg endnu en gang at understrege de synspunkter, der blev fremsat i udvalgets udtalelse af den 5. april 2001 om forslaget til direktiv om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter.

Tilpasset markedet

Markedet skal være referenceramme for europæisk energipolitik. Det indre energimarked er en realitet, og det betyder, at energiforsyningsvirksomheder i alle deres aktiviteter og operationer skal overholde dette markeds regler.

EKSF's Rådgivende Udvalg

- går ind for en konsekvent anvendelse af det indre markeds regler og afviser markedsfordrejende regler

- opfordrer til, at liberaliseringsforanstaltningerne i forbindelse med økonomiske aktiviteter i elektricitets- og gasforsyningskæden bliver fremskyndet

- støtter lige muligheder for adgang til energimarkederne

- opfordrer til, at der fastlægges generelle rammer for økonomisk, politisk og social stabilitet, der kan virke som et incitament for investeringer, også større, langsigtede investeringer

- anbefaler, at risiciene i forbindelse med visse energikilder nedbringes ved at styrke den internationale dialog og indgå flere handels- og samarbejdsaftaler med de største berørte leverandørlande.

Kommissionen, de nationale regeringer og offentlige institutioner må begrænse deres indgreb til det, der er nødvendigt for at sikre, at det indre energimarked fungerer effektivt, og den nødvendige forsyningssikkerhed og miljøbeskyttelse opretholdes. Europa-Kommissionen bør fremme aftaler med lande uden for EU, så energiindustrien kan operere i et markedssystem, der giver tilstrækkelig beskyttelse for investeringerne.

Forskning for fremtiden

Offentlige myndigheder, herunder Det Europæiske Fællesskab, spiller ofte en afgørende rolle, når virksomheder, der arbejder med EU-forskning, skal beslutte, om de skal løbe en større økonomisk risiko i forbindelse med udvikling af nyskabende teknologier og forbedring af energibesparende teknologier, eller ej. På denne baggrund er det vigtigt, at Europa-Kommissionen giver tilstrækkelige muligheder i sine forskningsrammeprogrammer for at støtte miljøvenlige nyskabelser i energisektoren under overskriften forskning og udvikling.

Kul- og stålindustrien må have lige ret til adgang til disse forskningsmidler, således at den kan yde sit bidrag til at løse den lange række af energipolitiske udfordringer, Den Europæiske Union står overfor, og som er anført i grønbogen.

KULINDUSTRIENS FORHOLD

Den generelle og - som forholdene er - lovligt flotte påstand om, at produktionen af stenkul i Europa er uøkonomisk og ikke konkurrencedygtig og derfor ikke har nogen chance for at overleve, vækker dyb bekymring hos EKSF's Rådgivende Udvalg. Grønbogen ser helt bort fra, at brugen af indenlandsk kul både kan mindske forsyningsrisici og yde et betydeligt bidrag til miljø- og klimabeskyttelse.

Kuls bidrag til miljøet

For at sikre, at kul yder et bidrag til en sikker og miljømæssigt acceptabel energiforsyning i Europa, må svaret på de økologiske udfordringer ligge i at fremme moderne, endnu mere effektive og rene teknologier til kulproduktion og -anvendelse. Fællesskabet bør på alle niveauer arbejde for, at de indføres og bliver godt indarbejdet.

Efter tidligere tiders betydelige - og sine steder enorme - fremskridt vil moderne kulteknologi i forbindelse med nye regler for luftkvalitet og nye emissionsgrænseværdier for store fyringsanlæg samt nationale emissionslofter i de kommende år føre til en stor nedbringelse af SO2, NOx og andre forurenende stoffer både i eksisterende og nye anlæg.

Sammen med andre moderne teknologier til kuludnyttelse kunne kulforgasning være en miljømæssigt acceptabel måde at garantere EU's energiforsyningssikkerhed på. Den betydelige fleksibilitet ved forgasning betyder, at kulgasgeneratorer kan være et alternativ til konventionelle gasforsyninger. Muligheden for at bruge kulgas i rene kulkraftværker eller konventionelle gasfyrede kraftværker vil lægge loft over gaspriserne og således sikre forudsigelige omkostninger for den europæiske økonomi.

Nyskabende kulteknologier er således et enormt og endnu næsten uopdyrket område inden for klimabeskyttelsesforskningen. Eksperter antager endog, at kulfyrede anlæg på mellemlang sigt vil kunne komme til at udskille CO2, således at der i fremtiden ikke længere vil blive udledt emissioner. Bundet CO2 anvendes allerede i olieproduktionen for at få den højest mulige ydelse. CO2 fra kulfyrede værker kunne således også anvendes i denne sektor med henblik på at øge oliereservernes levetid (i for eksempel Nordsøen). I USA og Japan er der allerede intensive forsknings- og udviklingsbestræbelser i gang på dette område. Europa skal passe på ikke at sakke agterud.

Samtidig skal det understreges, at forbruget af kulbrinter og naturgas i EU har ført til en tilsvarende stigning i udledningen af CO2. Omvendt har CO2 fra brugen af kul været faldende i mange år (faldet i CO2-emissioner fra kul er på 26,2 % siden 1990), hvilket absolut ikke er tilfældet i resten af verden.

Muligheder for nationale foranstaltninger

Ifølge prognoserne i grønbogen vil kul fortsat være en vigtig energikilde i Europa og yde et sikkert og særdeles prisbilligt bidrag til energiforsyningen.

Det skal siges, at der er ved at ske en globalisering af ressourceøkonomien gennem en vidtrækkende omstrukturerings- og koncentrationsproces. Der kan konstateres en øget konsolidering blandt de kulproducenter, der opererer i hele verden og også en verdensomspændende stigning i kulefterspørgslen (ifølge Verdensenergirådet vil efterspørgslen være steget 55 % i 2020). Samtidig er Den Europæiske Union den region i verden, der importerer mest energi og kul.

De store kulforekomster (over 200 års reserver), deres geografiske og geopolitiske spredning (mere end for andre fossile brændstoffer) og den generelle prisstabilitet sammenholdt med, at kul er nemt og sikkert at transportere, er væsentlige fordele i forbindelse med forsyningssikkerhed, hvilket også Kommissionen har fremhævet.

Som en del af det fælles mål om at garantere EU's energiforsyning støtter EKSF's Rådgivende Udvalg Europa-Kommissionens ønske om at opretholde en minimumsproduktion af indenlandsk stenkul. Dette vil bidrage aktivt til diversificeringen, og adgangen vil kunne sikres til de indenlandske kulreserver, som i kraft af deres størrelse fortsat vil være Europas største pålidelige energireserve.

Som følge heraf vil indenlandske kulreserver fortsat være af strategisk betydning. Endvidere er kulindustrien som helhed en væsentlig faktor for beskæftigelsen og en garant for økonomisk og social samhørighed i de relevante regioner. Den spiller også en vigtig rolle som grundlag for en række teknologier, der også vil gavne andre sektorer, ikke mindst miljøet.

Hvis der skal opretholdes en effektiv kulindustri i Den Europæiske Union - og kompatibiliteten med det fælles marked samtidig skal overholdes - har medlemsstaterne brug for tilstrækkeligt spillerum til at definere deres respektive produktions- og forbrugsniveauer. Med henblik herpå må der tages hensyn til de respektive ressourcesituationer og nationale energipolitiske prioriteter. Under alle omstændigheder må disse foranstaltninger ikke skabe yderligere ulemper og fordrejninger for kulbrugerne inden for det indre energimarked.

For at sikre en bæredygtig minimumsproduktion af indenlandsk kul og ledsagende social- og regionalpolitiske foranstaltninger til fremme af tilpasningsprocessen i kuldistrikterne vil der relativt snart være behov for en politisk ramme, hvortil der skal udformes en ny specifik kodeks for kulstøtte baseret på EF-traktaten, eftersom EKSF-traktaten udløber i 2002. Her, som i andre post-EKSF-spørgsmål, er tiden knap, især fordi kul- og stålsektorerne er særligt relevante i forbindelse med udvidelsesforhandlingerne.

Den ide, EU-Kommissionen fremsætter i grønbogen om en national primær energimekanisme for indenlandske energikilder (især stenkul og vedvarende energi), kunne være et skridt i den rigtige retning. Den kunne medvirke til at styrke Fællesskabets forsyningssikkerhed varigt på en måde, der er forenelig med medlemsstaternes beføjelser og subsidiaritetsprincippet. Hvis det skal ske, må denne foranstaltning imidlertid være i overensstemmelse med de faktiske behov og må ikke skabe en uhensigtsmæssig belastning for energiforbrugerne.

I denne sammenhæng skal der også tages hensyn til den prioriterede kvote på 15 % for indenlandske energikilder, der allerede er indført som en del af direktivet om det indre marked for elektricitet, der bør udvides til at dække anvendelse af fast brændsel på andre markeder, hvor det er relevant.

SÆRLIGE FORHOLD I STÅLINDUSTRIEN

For energiintensive sektorer som stålindustrien er langsigtet energiforsyningssikkerhed støttet af et alsidigt energimix af afgørende betydning. På samme måde er det vigtigt for virksomhederne, at politikken ikke koncentreres så meget om forsyningssikkerhed og miljøbeskyttelse, at man ser bort fra økonomisk levedygtighed. En energiefterspørgselspolitik, der skal sikre bæredygtighed, må tage lige så meget hensyn til virksomhedernes effektivitet i den globale konkurrence.

I den forbindelse bør man også huske på, at spørgsmålet om forsyningssikkerhed får stigende betydning for en lang række mineralressourcer.

Kul som reduktionsmiddel

Det overses ofte i den politiske debat - og desværre også i EU-Kommissionens grønbog - at kul er en energikilde, der i stålindustrien primært bruges som reduktionsmiddel og derfor ikke blot som brændsel; det er frem for alt et råstof. Andre reduktionsmidler kan bruges, men kun i begrænset omfang. Kul er afgørende i højovns-/iltstålproduktionsprocessen og vil i en overskuelig fremtid være en altafgørende energikilde og et kemisk råstof for stålindustrien.

Set fra stålindustriens side er et vigtigt aspekt af forsyningssikkerheden, at energikilderne (f.eks. kul, naturgas, olie, elektricitet) ikke kun skal være tilgængelige i tilstrækkelige mængder, men også skal være af den nødvendige kvalitet til de forskellige produktionsprocesser. Dette gælder i særdeleshed for metallurgisk kul.

Stålindustriens energiindkøbsmønstre vil næppe ændre sig i de kommende år. I øjeblikket fordeler de sig nogenlunde, som følger: kul 60 %, elektricitet 20 %, naturgas 15 % og olie 5 %. Den forudsatte stigning i EU's elektriske stålproduktion vil ikke i nævneværdig grad påvirke stålindustriens afhængighed af kul.

For at undgå konkurrenceforvridning mellem de forskellige stålproduktionsprocesser er der behov for en ligelig afgiftsfritagelse for energikilder, der både bruges til kemisk reduktion i højovne og til elektricitet i den elektriske stålproduktion.

En naturlig interesse i energibesparelser

Stålindustrien er en energiintensiv industrisektor, der har en væsentlig interesse i at begrænse energiforbruget, bl.a. af rentabilitetshensyn. Spørgsmålet om, hvordan energiråstoffer til stålproduktion udnyttes økonomisk, er, næst efter de strukturelle ændringer og den teknologiske revolution i procesteknologien, en af de mest vedvarende udfordringer, når det gælder om at forbedre energieffektiviteten og sikre den deraf følgende nedbringelse af miljøforureningen. Ensidige lovgivningsmæssige eller fiskale foranstaltninger, der træffes af medlemsstaterne eller af EU - i form af for eksempel energiafgifter - er ikke hensigtsmæssige. Faktisk virker de mod hensigten, fordi de fratager stålproducenterne økonomiske ressourcer til at udvikle flere potentielle energibesparende foranstaltninger på alle tekniske områder.

Ved grænsen for flere energibesparelser

Stålindustrien har opnået betydelige effektivitetsstigninger i hele energiudnyttelseskæden og har dermed allerede ydet et væsentligt bidrag til miljøbeskyttelsen og til at nedbringe presset på energiforbruget. I løbet af de sidste 25 år er det specifikke energiforbrug blevet nedbragt med ca. 40 % ved at optimere produktionsprocesserne og øge råstof- og energieffektiviteten. Således er stålindustrien nået langt i retning af det minimumsniveau, der i øjeblikket er teknisk muligt.

III. AFSLUTTENDE KONKLUSIONER

På baggrund af de eksterne risikofaktorer, som EU ikke kan gøre meget for at kontrollere (verdensmarkedspriser, fordeling af råstofreserver, økonomisk udvikling og investeringer i producentlandene, geopolitiske faktorer osv.), er den bedste garanti for forsyningssikkerhed at opretholde en mangfoldighed af energi- og forsyningskilder. Som der står i grønbogen, betyder dette, at vi skal sikre/udvide indenlandske energikilder (især vedvarende energi, men også indenlandsk kul), diversificere energi- og forsyningskilderne, pleje relationerne med eksterne leverandørlande og styrke transportnettet og et velfungerende indre energimarked.

I betragtning af de generelle vilkår og prognoser er det umuligt for Unionen at mindske sin kvantitative afhængighed i nævneværdigt omfang, og den kan da slet ikke blive selvforsynende. Derfor bliver en vidtrækkende diversificering så meget mere vigtig. Af hensyn til miljøbeskyttelsen er fast brændsel og atomenergi alligevel under pres og begynder at miste terræn i elektricitetsproduktionen. Som det ganske rigtigt fremhæves i grønbogen, vil det på kort og mellemlang sigt imidlertid føre til utålelige økonomiske spændinger og pres på forsyningerne i Europa at reducere disse to energikilders andele. Vedvarende energi alene kan helt bestemt ikke løse forsyningsproblemerne - især ikke når der skabes konkurrenceforvridning og ulemper på andre energikilders bekostning. Derfor vil der være brug for alle energikilder for at imødekomme den fremtidige efterspørgsel og lette spændingerne i energiforsyningen.

EKSF's Rådgivende Udvalg ønsker derfor at understrege, at ingen energikilde af hensyn til forsyningssikkerhed, beskæftigelse og sociale vilkår på lang sigt bør udelukkes fra og nægtes adgang til markedet af ideologiske eller ensidige miljømæssige hensyn. For eksempel vil lukning af kulfyrede kraftværker eller kernekraftværker i den nærmeste fremtid i mange tilfælde føre til enten alvorlig elektricitetsmangel eller til, at underskuddet søges dækket ved for eksempel at bygge flere gasfyrede værker eller ved at importere elektricitet fra tredjelande. Dette ville få negative følger for gaspriserne, som ikke bør undervurderes, og som ville øge europæiske energiforsyningers afhængighed af import fra tredjelande med alle de risici, som det ville indebære.

På energiområdet er der brug for en global, fremtidssikret og afbalanceret strategi, der tager hensyn til foranstaltninger på både efterspørgsels- og forsyningssiden. I stedet for en ekstrem energiforsyningsløsning er det at foretrække at få en diversificeret blanding af kul, andre fossile brændstoffer, kernekraft og vedvarende energikilder med den rette teknologi i forhold til de centrale energipolitiske udfordringer, klimaforandring og forsyningssikkerhed.

(1) KOM(2000) 769 endelig udg.

(2) EFT C 232 af 10.8.1996, s. 3.

(3) EFT C 224 af 1.8.1996, s. 1.

(4) EFT L 7 af 13.1.1999 s. 16.

(5) Rådets 2347. samling den 14. og 15. maj 2001.

(6) Dok. 1675/1/1999.

(7) Dok. 2151/4/2000.

(8) EFT C 356 af 22.11.1997, s. 3.

(9) EFT C 170 af 14.6.2001

(10) EFT C 170 af 14.6.2001