Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Situationen og problemerne i EU's skovbrug og mulighederne for at udbygge skovbrugspolitikken« (97/C 206/23)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 21. december 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Situationen og problemerne i EU's skovbrug og mulighederne for at udbygge skovbrugspolitikken«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Landbrug og Fiskeri, som udpegede Seppo Kallio til ordfører og Hans-Joachim Wilms til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 3. april 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 345. plenarforsamling af 23. og 24. april 1997, mødet den 24. april 1997, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Formål

1.1. Formålet med denne udtalelse er at klarlægge den rolle skovsektoren - dvs. skovbruget og træindustrien - spiller som råstofproducent og kilde til beskæftigelse og velstand i EU. Det er også hensigten at undersøge hvordan skovbrugspolitikken kan udformes så skovsektorens stilling som velstandslokomotiv sikres og fremmes. Da velstanden er baseret på kommerciel udnyttelse af skovene, bør såvel de enkelte landes skovbrugspolitik som EU's skovbrugsstrategi virke fremmende for en sådan udnyttelse.

1.2. Skovenes udnyttelse og pleje skal også være økonomisk og socialt bæredygtig. I udtalelsen behandles overvejende de foranstaltninger der er nødvendige i EU. Da udtalelsen er baseret på nærhedsprincippet og dets anvendelse på skovområdet, tages der ikke stilling til situationen i og udformningen af de enkelte landes skovbrugspolitik.

1.3. I denne udtalelse dækker ordet »træindustri« fremstilling af opskåret træ, træplader, cellulose, papir og karton (FAO's definition).

2. Skovsektorens nuværende situation og betydning i de enkelte EU-lande

2.1. Mangesidet skovanvendelse

2.1.1. Skovanvendelsen i de nordiske lande og i Central- og Sydeuropa kan bedst beskrives ud fra princippet om mangesidethed, hvor skovenes forskellige anvendelsesformål integreres. Fra EU's synspunkt er det den kommercielle udnyttelse af skovene der er vigtigst. Den omfatter frembringelse af råstoffer til træindustri og energifremstilling samt produktion af kork og harpiks. Andre skovprodukter er juletræer, frø, bær, svampe og vildtkød (med hertil knyttede naturoplevelser i skoven). Endvidere bruges skovene i rekreativt øjemed ligesom deres beskyttelsesmæssige funktion (jordbund og vandløb) er vigtig. Skovene spiller en central rolle i kulstofkredsløbet og for bevarelsen af den biologiske mangfoldighed. Desuden repræsenterer skovene på forskellige måder en kulturel værdi. Det er vigtigt at holde den mangesidede skovanvendelse i hævd.

2.1.2. Skovene er EU's vigtigste fornyelige naturressource. Skovene giver råtræ som træindustrien forarbejder til forbrugerne. Alternativer til træindustriens produkter er langt overvejende baseret på ikke-fornyelige naturressourcer (metal, kul, olie o.l). Det er livsvigtigt for kommende generationer at de nødvendige materielle goder i videst muligt omfang er baseret på fornyelige naturressourcer. Det er derfor vigtigt at EU gør en indsats for at sikre skovsektorens, dvs. skovbrugets og træindustriens, eksistensmuligheder.

2.1.3. Skovanvendelsen har selvsagt stor betydning for hvordan skovene forvaltes. Mens nogle skovområder f.eks. forvaltes med maksimal træproduktion for øje, forvaltes andre med henblik på skovenes beskyttelsesmæssige eller rekreative funktion, og en del af skovene er kommercielt set uden interesse. Også kommerciel udnyttelse af skovene kræver en bæredygtig skovforvaltning, dvs. forvaltningsmetoder der tager hensyn til den biologiske mangfoldighed. Normalt kan forskellige anvendelsesformål let forenes.

2.1.4. Selvom EU som sådan er karakteriseret ved mangesidet skovudnyttelse, skal man være opmærksom på at vægtningen af de enkelte anvendelsestyper kan variere stærkt fra land til land, og at prioriteringen i høj grad finder sted på det regionale og lokale plan og først og fremmest foretages af skovejerne. I ét land kan hele samfundsøkonomien være baseret på kommerciel udnyttelse af skovene mens den rekreative anvendelse kan være af meget stor betydning i et andet. Eftersom der er forskel på hvor tyngdepunktet ligger, er det særdeles vanskeligt at udarbejde en detaljeret politik for skovudnyttelsen i EU som helhed.

2.2. Skovenes og skovsektorens økonomiske betydning

2.2.1. Skovsektoren har relativt stor økonomisk betydning for EU og medlemsstaterne. Den værditilvækst der finder sted i træindustrien (trykkeri- og forlagsvirksomhed medregnet), er på EU-basis næsten 140 mia. ecu. Træindustriens andel af det samlede BNP har gennemsnitligt ligget på omkring 2,4 %. Træindustriens andel af BNP varierer imidlertid meget fra land til land - fra 1 til 6 %. Den værditilvækst der finder sted inden for skovbruget, er meget betydelig i visse lande. De nye medlemsstater er som nationale økonomier betragtet stærkt afhængige af skovsektoren hvorfor der nu er flere EU-lande end tidligere der finder det vigtigt at der tages hensyn til skovsektorens interesser i EU's beslutningstagning.

2.2.2. Skovenes nationaløkonomiske betydning er imidlertid ikke begrænset til den værditilvækst der finder sted i træindustrien eller andre skovrelaterede erhverv. Skovene har også en nyttevirkning der ikke har et marked og dermed heller ikke en markedsværdi der kan måles i penge, men som ikke desto mindre kan være af meget stor betydning for det enkelte lands økonomi. Et godt eksempel er den livsvigtige beskyttelse skovene yder mod erosion.

2.2.3. For en del af medlemsstaterne er produkter fra træindustrien også vigtige eksportartikler. I 1993 udgjorde den samlede eksportværdi af træindustriens produkter i EU 25 mia. ecu (37 mia. dollars) og eksportværdien af råtræ 0,7 mia. ecu (1 mia. dollars). Værdien af træ- og træindustrieksporten varierer meget fra land til land. Det samme gælder skoveksportens andel af de enkelte landes samlede eksport som ligger på mellem 0,4 % og 31,5 %. EU's nye medlemsstater er betydelige eksportlande samtidig med at træ- og træindustrieksporten udgør en stor del af disse landes samlede eksport.

2.2.4. Traditionelt har EU-landene også en stor import af skovprodukter. Værdien af importen - 28 mia. ecu (41 mia. dollars) - overstiger faktisk værdien af eksporten.

2.2.5. Takket være de nye medlemsstater er der sket en væsentlig forbedring af EU's selvforsyningsgrad for så vidt angår skovprodukter, men den kan forbedres yderligere. Selvforsyningsgraden varierer naturligvis fra land til land eftersom det indre markeds effektivitet er betinget af at der medlemsstaterne imellem sker en produktionsmæssig specialisering (princippet om komparativ fordel). Da medlemsstaterne stadig importerer store mængder skovprodukter fra tredjelande, skulle det være muligt at forbedre selvforsyningsgraden. En forbedret selvforsyningsgrad for så vidt angår træindustriprodukter vil indebære en mere effektiv udnyttelse af EU's egne ressourcer ligesom det bl.a. vil kunne have en positiv indvirkning på den dårlige beskæftigelsessituation.

2.3. Skovsektoren beskæftiger et stort antal mennesker

2.3.1. Skovsektoren er en meget vigtig kilde til beskæftigelse og velstand i EU. Alene træindustrien beskæftiger ca. 4 mio. mennesker. Skovbruget, som er en arbejdsintensiv sektor, er også en betydelig beskæftigelsesfaktor. Såvel selvstændige skovejere som uddannet arbejdskraft i skovkoncerner er beskæftiget inden for skovpleje og skovningsarbejde. I mange EU-lande er skovbedrifterne små og en stor del af det arbejde der er forbundet med dem, udføres af ejeren selv. I EU som helhed er der ca. 12 mio. mindre skovejere. Skovenes anvendelse til turisme og rekreative formål giver også arbejdspladser, i visse lande endog flere end træproduktionen. Endvidere er skovsektorens indirekte indvirkning på beskæftigelsen meget stor, ofte større end den direkte.

2.3.2. I landdistrikter har skovsektoren særlig stor betydning som beskæftigelsesfaktor. Navnlig skovbrug (skovning, transport og skovpleje) og mindre mekanisk træindustri er af central betydning for bevarelsen af levedygtige landdistrikter.

2.3.3. Med næsten 20 mio. arbejdsløse i EU er arbejdsløsheden et alvorligt fælleseuropæisk problem, hvilket ikke mindst gælder ungdomsarbejdsløsheden der i enkelte medlemslande er helt oppe på 30-40 %. Skovsektoren skal have eksistensvilkår som muliggør en nedbringelse af arbejdsløsheden.

2.3.4. I mange lande har den teknologiske udvikling medført en hurtig stigning i produktiviteten i skovsektoren. Den arbejdskraft der behøves pr. produceret enhed, er med andre ord reduceret mærkbart. Dette har endog betydet at behovet for arbejdskraft inden for skovbrug og træindustri er mindsket. Denne udvikling er dog forskellig fra land til land alt efter skovsektorens betydning for det pågældende lands økonomi. Produktivitetsstigningen er ikke speciel for skovsektoren, men noget der kendetegner de fleste sektorer. Man skal være opmærksom på at produktivitetsudviklingen gør det muligt for den europæiske træindustri at bevare konkurrenceevnen på det globale marked hvilket er en forudsætning for at kunne sikre de eksisterende arbejdspladser.

2.3.5. Der kan også skabes nye arbejdspladser i skovsektoren. Der bør navnlig satses på mindre virksomheder inden for skovbrug, trævare- og papirindustri, korkindustri, møbelfremstilling, rekreativ skovanvendelse og turisme.

3. Skovenes sociale, økonomiske og miljømæssige aspekter

3.1. Ændrede målsætninger for den internationale skovbrugspolitik

3.1.1. Med det øgede internationale samarbejde på skov- og miljøområdet er der i løbet af 1990'erne sket en ændring i skovbrugspolitikken (jf. afsnit 5.1). Gennemførelse af de opstillede kriterier for bæredygtigt skovbrug er blevet et mål i den internationale skovbrugspolitik på linje med en mere effektiv træproduktion. I disse kriterier betones såvel skovenes økonomiske og økologiske som sociale bæredygtighed. Den internationale skovbrugspolitiks traditionelle aktører har efterhånden fået selskab af andre: Mellemstatslige møder udgør en vigtig ny kanal, og navnlig de nationale og internationale miljø- og standardiseringsorganisationer, der arbejder med certificering af skovene, spiller i dag en afgørende rolle. Ifølge miljøorganisationerne selv repræsenterer de forbrugerne i miljøspørgsmål, f.eks. når de taler om markedets kapacitet.

3.1.2. Hvad angår miljø og bæredygtigt skovbrug sker det vigtigste mellemstatslige arbejde inden for rammerne af den proces der blev sat i gang med FN's Konference om Miljø og Udvikling (UNCED) i Rio de Janeiro i 1992. Her behandlede man for første gang skovene i et globalt perspektiv. UNCED blev startskuddet til en ny international skovbrugspolitik. Konferencen mundede ud i principper for drift, beskyttelse og bæredygtig udnyttelse af skovene samt i vedtagelsen af Agenda 21 vedrørende forebyggelse af skovdød. Ifølge FAO's seneste årsrapport skønnes der at gå ca. 113 000 km² skovarealer tabt om året, især i troperne og i udviklingslandene. På konferencen blev der endvidere undertegnet konventioner om klimaændringer og biologisk mangfoldighed.

3.1.3. På den anden ministerkonference om beskyttelse af skovene i Europa som blev afholdt i Helsinki i 1993, videreførte man diskussionen og vedtog en generel skovdeklaration og fire resolutioner. I overensstemmelse med beslutningerne fra Rio-konferencen har opfølgningen af ministerkonferencen i Helsinki navnlig taget sigte på udarbejdelse af kriterier for bæredygtig skovdrift og skovanvendelse og fastsættelse af kvantitative og kvalitative indikatorer på europæisk plan. Hvad angår den nordlige og den tempererede zone er arbejdet foregået inden for rammerne af Montreal-protokollen mens den for de tropiske skoves vedkommende er foregået i ITTO (Den Internationale Organisation for Tropisk Træ).

3.1.4. FN's Kommission for Bæredygtig Udvikling nedsatte i foråret 1995 et internationalt skovpanel som skal fremme den gensidige forståelse og udarbejde samordnede forslag til foranstaltninger vedrørende skovene.

3.1.5. De handelsmæssige og miljømæssige spørgsmål har fået særlig vægt i drøftelserne vedrørende skovenes certificering og miljømærkningen. Man forsøger også at fremme virksomhedernes hensyntagen til miljøet ved hjælp af miljøforvaltningssystemer.

3.1.6. Målsætningen om en bæredygtig træproduktion er reelt afløst af en målsætning om økologisk bæredygtig skovdrift og skovudnyttelse. Skovenes biodiversitet udgør et vigtigt element i det bæredygtige skovbrug. Den biologiske mangfoldighed skal bevares og styrkes hvilket skal afspejles i skovbrugspolitikken og lovgivningen.

3.1.7. Ligestillingen mellem skovenes forskellige anvendelsesformer (frembringelse af træ, kork og harpiks, den beskyttelsesmæssige funktion, de rekreative aktiviteter) er alment accepteret. Dette gør det lettere at tage hensyn til skovenes økonomiske og sociale aspekter. Navnlig i landdistrikterne skal befolkningens beskæftigelsesmuligheder og forskellige kulturelle traditioner bevares, borgernes fortsatte deltagelse i beslutningsprocessen skal sikres, og forskning og uddannelse skal fremmes. Uden at negligere betydningen af skovenes øvrige anvendelse er og bliver frembringelsen af træ dog skovbrugets vigtigste opgave. Samfundet skal imidlertid bringes til indsigt om at det udbytte skovene giver ved siden af træproduktionen, må anerkendes som skovejernes produkter og vurderes derefter.

3.1.8. Målsætningen om et økologisk bæredygtigt skovbrug er takket være internationale aftaler godt på vej til at blive fuldt integreret i EU-landenes skovbrugspolitik. Den internationale udvikling har ført til en erkendelse af at en velorganiseret træproduktion gavner skovenes øvrige anvendelsesformer. Hensyntagen til de sociale og miljømæssige værdier forudsætter at træproduktionen giver et økonomisk udbytte.

3.1.9. Skovbrugsstrategien og skovene i Europa får gradvis større betydning for EU. I overensstemmelse med de nye målsætninger forenes de sociale, økonomiske og miljømæssige aspekter i dagens politik med en større resultatmæssig bredde til følge.

3.2. Kriterier og indikatorer for et bæredygtigt skovbrug

3.2.1. I de kriterier for bæredygtigt skovbrug der er udarbejdet inden for rammerne af Helsinki-protokollen, lægges der vægt på at skovenes forskellige anvendelsesformer eksisterer side om side og udvides i et hensigtsmæssigt omfang. Helsinki-protokollen er af stor betydning for EU-landenes skovbrugspolitik. Kriterierne for bæredygtigt skovbrug, som EU har godkendt, udgør et godt udgangspunkt for nationale foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. Pleje og anvendelse af skovene skal på én gang være økonomisk, økologisk og socialt bæredygtig.

3.2.2. Kriterierne og de hertil knyttede kvantitative indikatorer er udarbejdet med henblik på alle europæiske skove. Også miljøorganisationer har været inddraget i udviklingsarbejdet. På nationalt plan er man i visse EU-lande for øjeblikket i færd med at udvikle tillægsindikatorer som gør det muligt at tage hensyn til særlige forhold i de enkelte lande. I nogle lande har man iværksat regionale projekter for at kunne følge det bæredygtige skovbrug i praksis og teste indikatorerne for bæredygtighed.

4. Skovsektorens problemer og muligheder i de enkelte EU-lande

4.1. Problemer

4.1.1. De alvorligste trusler mod skovbruget er af miljømæssig karakter. I mange lande er luftforureningen ét af de alvorligste problemer idet den ødelægger såvel træbestanden i skovene som jordbunden. Hvis man vil undgå forureningsskader i skovene, er den eneste holdbare løsning en permanent reduktion af forureningen, hvilket forudsætter mindre produktion og forbrug, ændrede forbrugsmønstre eller overgang til renere fremstillingsmetoder i forlængelse af den teknologiske udvikling. F.eks. er målsætningerne for reduktion af SO2-udslippet allerede opfyldt, mens nedbringelsen af CO2-udslippet stadigvæk udgør et problem.

4.1.2. Miljøproblemerne indbefatter også spildevandsudledning fra industrien, erosion, forurening og udtørring af grundvand, skovbrande, sne- og stormskader samt forarmelse af skovenes biologiske mangfoldighed. Mange af de nævnte miljøproblemer kan tilskrives befolkningstilvæksten og stigningen i det ikke-bæredygtige forbrug.

4.1.3. Navnlig i de sydlige medlemsstater er skovbrande et stort og omkostningskrævende problem. De medlemsstater der er særligt hårdt ramt, finder den støtte EU for øjeblikket yder til bekæmpelse af skovbrande og gentilplantning af brandområder, utilstrækkelig.

4.1.4. Det skulle være muligt at udnytte ressourcerne til bekæmpelse af skovbrande mere effektivt. Ressourcerne kan med fordel koncentreres om brandforebyggelse eftersom det er dyrere at genbeplante brandhærgede arealer. Der bør også foretages en grundig analyse af årsagerne til problemet ligesom man bør behandle årsagerne snarere end afhjælpe følgerne. EU kunne undersøge om det er muligt at udnytte de eksisterende fonde bedre i forbindelse med bekæmpelse af skovbrande. Der bør forskes mere og udveksles mere viden mellem medlemsstaterne. Det er navnlig vigtigt at man i de områder der er særligt hårdt ramt af skovbrande, bruger traditionelle træarter som er tilpasset de regionale forhold, og som er mere brandbestandige og dermed ikke så let antændes.

4.1.5. Ved udarbejdelsen og gennemførelsen af miljølovgivningen i de forskellige lande skal skovenes økonomiske, sociale og økologiske bæredygtighed tillægges den samme vægt. Derved støtter man skovbrugets udvikling og de muligheder skovbruget giver for øget beskæftigelse og velfærd. Navnlig i landdistrikterne er skovbrugets betydning som velstandskilde stor. Som det blev konstateret i afsnit 3, bør der ske en tilpasning mellem en bæredygtig økonomisk udnyttelse af skovene og skovenes biologiske mangfoldighed, hvorfor skovanvendelsen ikke unødigt bør begrænses.

4.1.6. Et problem i forbindelse med miljøbeskyttelsen er de begrebsmæssige forskelle der er til stede internationalt. Der bør udvikles et fælles begrebsapparat i EU for beskyttelsesområder og -foranstaltninger som dog ikke må påvirke de klassificeringer af beskyttelsesområder der finder sted på nationalt plan. Beskyttelsesklassificeringen er ikke tilfældig, men hænger nøje sammen med de samfundsmæssige forhold i de enkelte områder. Man har allerede udviklet et fælles, kompatibelt begrebsapparat for udtynding i skovene, og et tilsvarende begrebsapparat for beskyttelsesområder ville gøre det muligt at indarbejde data der beskriver den aktuelle situation inden for skovbeskyttelsen, i EU's skovdatasystem (EFICS, EF-system for information og kommunikation vedrørende skovbruget).

4.1.7. Det store antal skovejere er såvel et problem som en mulighed. I visse lande er antallet af skovejere så stort at det hæmmer kommerciel udnyttelse af skovene, hvilket indebærer at en potentiel ressource forbliver uudnyttet. Det er ikke klart om det store antal skovejere har hæmmet tilførslen af træ til træindustrien og eventuelt står i vejen for en udvidelse af træindustriens kapacitet. Skovejerne har været i stand til at modvirke de negative konsekvenser af det spredte ejerskab ved, inden for rammerne af EU's konkurrenceregler, at gå sammen om indkøb og markedsføring af træer (se punkt 5.1.4).

4.1.8. Det omfattende private ejerskab i skovene er dog til større gavn end skade. Private skove drives traditionelt bæredygtigt ud fra et ønske om at videregive livskraftige skove til næste generation. Små privatejede skove har været forskånet for mange af de problemer som det storstilede skovbrug har været ramt af. Fra begyndelsen af 1990'erne har man inden for det storstilede skovbrug gjort en stadig større indsats for at fremme den biologiske mangfoldighed i skovene.

4.1.9. Også den øgede koncentration af ejerskabet i træindustrien giver såvel problemer som muligheder. Det giver problemer på træmarkedet hvor få købere bliver endnu færre med mindre konkurrence til følge. Omvendt tilsiger træindustriens stadige globalisering at også de europæiske virksomheder bliver større hvis de vil klare sig i konkurrencen. Større virksomheder skaber således forudsætninger for bevarelse af en stærk og rentabel europæisk træindustri hvilket også bidrager positivt til udnyttelsen af Europas skovressourcer.

4.1.10. I efterkrigstidens Europa har man ved hjælp af offentlige midler i temmelig stort omfang tilplantet marker med skov med øget skovareal og træproduktion til følge. Selvom et forøget skovareal i sig selv er et ubetinget gode, kan offentlig støtte i forlængelse af EU's målsætninger få negative konsekvenser for det europæiske træmarked. Der er endnu ingen sikre tegn på at denne trussel er reel. Tilplantning af markerne med skov forandrer landskabet hvilket kan være et problem de steder hvor der i forvejen kun er lidt åbent landskab, eller hvor man ikke er vant til den landskabsmæssige »lukkethed« skov giver.

4.1.11. Selvom skovene udgør en vigtig velstandskilde og en væsentlig del af vores livsmiljø, har man ikke taget noget overordnet hensyn til skovsektoren i EU's beslutningsproces. Dette har nok været det største politisk relaterede problem for skovsektoren hidtil. Der træffes en lang række beslutninger i EU som direkte eller oftere indirekte påvirker skovsektoren uden at man har gjort sig overvejelser om dette i beslutningsprocessen. Årsagen kan til dels være at skovsektoren og træindustrien traditionelt har tilhørt den ikke-regulerede sektor hvorfor betydningen af den politiske beslutningsproces har været klart mindre for denne sektor end for f.eks. landbruget. Dette hænger delvis sammen med at skovsektoren har spillet en forholdsvis lille rolle i de »gamle« medlemsstater. I dag indtager skovsektoren og træindustrien derimod en fremtrædende plads, hvorfor konkurrenceevnen over for tredjelande bør styrkes. Der bør tages større hensyn til træindustriens interesser i bl.a. EU's handelspolitik.

4.1.12. Bevarelsen af skovenes biologiske mangfoldighed påvirkes også på afgørende vis af andre beslutninger end dem der direkte vedrører skovene, f.eks. trafikpolitiske beslutninger. Der er derfor behov for fælles politiske tiltag med henblik på at give skovsektoren den nødvendige opmærksomhed.

4.1.13. Skovbruget kan få et alvorligt problem hvis man med regler kunstigt begynder at begunstige genanvendt fiber på bekostning af frisk fiber. Genanvendt fiber og frisk fiber er samme fiber forskellige steder i kredsløbet hvorfor der er god grund til at sidestille dem. Skat på frisk fiber vil f.eks. stille produkter der er lavet af ikke-fornyelige råstoffer, bedre i konkurrencen med den miljøvenlige træfiber. En kunstig svækkelse af den friske fibers konkurrenceevne vil resultere i et underforbrug af de fornyelige europæiske råstofressourcer og en forringelse af CO2-balancen.

4.2. Muligheder

4.2.1. Skovene er Europas vigtigste fornyelig naturressource. Den lave hugstmængde set i forhold til skovenes vækst viser at skovene i EU forvaltes bæredygtigt for så vidt angår frembringelse af træ. Når de yngre skove er hugstmodne, vil hugstmulighederne yderligere forbedres samtidig med at skovene i endnu større omfang vil kunne anvendes i f.eks. beskyttelsesmæssigt og rekreativt øjemed.

4.2.2. Skovningen i EU-landene kunne udvides uden at bringe træproduktionens bæredygtighed og den biologiske mangfoldighed i fare, hvilket da også er forudsætningen for at øge træindustriens kapacitet og dermed selvforsyningsgraden inden for skovindustriprodukter. Med vækst i skovbruget og træindustrien kan der skabes nye arbejdspladser og større velstand i medlemsstaterne. Også eksporten af skovprodukter til tredjelande kan styrkes.

4.2.3. Med en udvikling af skovbruget og den mindre, mekaniske træindustri kan der skabes arbejdspladser i landdistrikterne hvilket er yderst vigtigt. Én strategi kunne være at udvikle en såkaldt netværksøkonomi som den man f.eks. har i Norditalien. Tilegnelse af nye strategier kræver meget uddannelse og information foruden nye produktmarkeder. Det vil være oplagt at lade EU finansiere uddannelse og information. Direkte støtte til virksomhederne er uhensigtsmæssig idet der først må der skabes et grundlag for virksomhedernes eksistens, dvs. knowhow og et marked for produkterne.

4.2.4. Europas fornyelige naturressource kan foruden til træforædling bruges til produktion af energi. Det centrale problem på træmarkedet i mange lande er den manglende efterspørgsel efter småt tømmer. Dette træ kunne bruges til energifremstilling, forudsat at denne energiform udvikles. Med fornyelig træenergi kunne man erstatte anvendelsen af de ikke-fornyelige fossile brændstoffer der ofte importeres fra tredjelande. Træenergi er en miljøvenlig energiform der vil kunne forbedre EU's selvforsyningsgrad på energiområdet. Af samme årsager bør EU også udvikle og fremme anvendelsen af affaldspapir til energifremstilling.

4.2.5. Frisk og genanvendt fiber er begge værdifulde fornyelige ressourcer hvis anvendelse bør fremmes. Genbrug af fiber kan fremmes ved at bygge forbrændingsanstalter til affaldspapir; der må ikke findes lovgivningsmæssige hindringer for miljøvenlige investeringer af denne type. Da fiber ikke kan genbruges i det uendelige, vil der altid være behov for frisk fiber i papirfremstillingen. Det papiraffald der ikke kan recirkuleres, bør navnlig udnyttes i energiproduktionen. Fra et miljømæssigt synspunkt er der ikke forskel på om fiber genbruges til papirfremstilling eller til energiproduktion, hvorfor det er markedskræfterne der mest effektivt bestemmer hvor fiberen skal bruges. Det afgørende er at den genanvendte fiber udnyttes og ikke blot ender på lossepladsen.

4.2.6. Produkter fra skovene er som regel miljøvenlige og vil i væsentligt omfang kunne erstatte produkter fremstillet af ikke-fornyelige råstoffer, navnlig i bygge-, møbel- og emballageindustrien. Ved at ændre forbrugsvaner til fordel for sådanne produkter kunne forbrugerne være med til at forbedre deres miljø og samtidig fremme en mere effektiv udnyttelse af Europas egne ressourcer. Miljøvenlige indkøbsvalg kunne således desuden bidrage til at løse et andet af Europas store problemer, arbejdsløsheden. En »forbrugervækkelse« kræver også en væsentlig forøget informationsindsats fra EU's side. EU bør anlægge en langsigtet strategi der skal skabe forudsætninger for en overgang fra ikke-fornyelige til fornyelige naturressourcer. EU bør endvidere medvirke til at få afskaffet regler der begrænser anvendelse af træ i f.eks. byggeri og energiproduktion.

4.2.7. De europæiske skoves vækst har på mange måder en direkte og positiv indvirkning på miljøet. Skovene sluger store mængder kuldioxid, de binder effektivt den kuldioxid der frigøres fra fossile brændstoffer og forbedrer dermed kulbalancen i Europa. Skovene forøger den samlede biodiversitet, og skovenes vækst muliggør såvel større hugst som udvidet anvendelse af skovene til rekreative formål og beskyttelse.

5. De midler der i dag står til rådighed for skovsektoren i EU

5.1. EU-landenes nuværende skov- og miljøpolitiske instrumenter

5.1.1. Skovbrugspolitikken omfatter forskellige politiske instrumenter som beslutningstagerne kan tage i anvendelse for at nå de mål der er opstillet for skovbruget. Den definition der benyttes her, omfatter fire elementer:

1) identifikation af beslutningstageren (den politiske aktør),

2) fastlæggelse af de politiske målsætninger,

3) adskillelse af politikkens mål og midler og

4) gennemførelse af politikken.

5.1.2. De politiske aktører er den statslige forvaltnings eller interesseorganisationernes repræsentanter. Også forskellige interessegrupper inden for skovbruget samt de politiske partier tager del i beslutningsprocessen. Målet er at få fastlagt de politiske målsætninger ud fra ofte modstridende interesser. Hvordan skal skovressourcerne udnyttes og udvikles? Skovbrug kræver planlægning og styring eftersom træbestanden mange steder i Europa vokser langsomt hvilket vil sige at de foranstaltninger der træffes i dag, har konsekvenser langt ind i fremtiden. Med henblik på at opnå de opstillede målsætninger i skovbrugspolitikken har man traditionelt benyttet sig af lovgivning og anden fastlæggelse af normer, institutionelle midler, støttepolitik, beskatning, forskning, uddannelse og rådgivning.

5.1.3. Helt frem til 1970'erne var hovedsigtet med EU-landenes skovbrugspolitik at skabe ekspansion inden for træproduktion og træindustri. Man har ad lovgivningsvejen gjort en indsats for at bevare og øge skovressourcerne, bl.a. ved at pålægge skovejerne at genbeplante de arealer der skoves. I lande som Frankrig, Irland og Storbritannien har man også med en særlig støttepolitik for skovbruget fremmet en omfattende tilplantning med skov i landdistrikterne for at forbedre selvforsyningen hvad angår træ. Visse foranstaltninger, såsom skovpleje, plantning af skov, anlæggelse af skovveje og tilplantning af marker, får støtte i næsten alle EU-lande.

5.1.4. Antallet af skovejere i EU er meget stort. Små private skovejere opmuntres i visse EU-lande til at oprette større funktionelle enheder for at skovbrugspolitikken skal få større effekt. I Norden har de private skovejeres samarbejdsformer i årtier gavnet bæredygtighed i skovbruget.

5.1.5. Hensigten med en skovbrugspolitik er at påvirke den måde hvorpå bestemte målgrupper, f.eks. skovejerne, forvalter og fælder skov. Den vigtigste målgruppe for EU-landenes nationale støtte er således de private skovejere. I nogle lande lægges der også meget vægt på uddannelse og rådgivning. Erfaringsmæssigt er frivillige foranstaltninger det mest effektive middel hvis man vil påvirke skovejernes adfærd.

5.1.6. Skovanvendelsens forskellige former er som regel omtalt i love og forordninger for skovsektoren, men det er først i 1980'erne man har taget skridt til konkrete foranstaltninger til fremme af andre anvendelsesformer end produktion af træ. Integrering af miljøpolitiske mål i skovbrugspolitikken har nok givet visse problemer idet de traditionelle aktører på skovområdet har skullet vænne sig til at miljømyndighederne, for hvem skovenes beskyttelses- og landskabsmæssige værdier har førsteprioritet, er begyndt at gøre sig gældende i beslutninger der vedrører skovene. I f.eks. Nederlandene har den rekreative anvendelse dog længe været højt prioriteret hvilket utvivlsomt skyldes landets store befolkningstæthed.

5.1.7. Med internationale aftaler (UNCED 1992) og resolutioner (Helsinki-konferencen) er der i 1990'erne sket et skred i skovbrugspolitikken således at hensynet til naturbeskyttelse og biodiversitet har fået en plads ved siden af det rent økonomiske aspekt. Fra at have været et nationalt økonomisk anliggende er skovbrugspolitikken i dag i højere grad blevet et spørgsmål om international miljøpolitik.

5.1.8. Et af de vigtigste værktøjer i EU til beskyttelse af biodiversiteten er Habitat-direktivet og det herpå baserede naturbeskyttelsesnet »Natura 2000«. I opfølgningsrapporten til EU's femte miljøhandlingsprogram ses etableringen af dette net som et vigtigt middel til beskyttelse af naturen. Direktivet er nu ved at blive implementeret i medlemsstaterne. For øjeblikket udvælges og gøres der status over de områder der skal indgå i »Natura 2000«. Da skovene i mange EU-lande udgør en vigtig komponent i planlægningen af miljø og arealanvendelse, vil dette net komme til at omfatte meget skov. I visse medlemsstater har gennemførelsen vakt bekymring fordi jordejerne ikke mener de i tilstrækkeligt omfang er blevet hørt i forbindelse med udvælgelse af områder. Det er vigtigt at beslutninger vedrørende naturbeskyttelse fortsat træffes på det nationale plan, og at alle implicerede parter høres.

5.2. Den juridiske ramme

5.2.1. Allerede på den skovbrugskonference Kommissionen arrangerede i Bruxelles den 9.-11. juni 1959, blev hovedlinjerne i en eventuel skovbrugspolitisk EF-aktion forelagt, og de har siden løbet som en rød tråd gennem de internationale debat- og strategioplæg. Hovedlinjerne omfatter kvantitativ og kvalitativ bevarelse af skoven, koordination af information, forskning og uddannelse på skovområdet, markedsføring af træ og strukturstøtte til virksomheder.

5.2.2. Der er imidlertid en række principielle juridiske forhold der stiller sig i vejen for at disse retningslinjer kan omsættes til en sammenhængende fælles skovbrugspolitik:

5.2.2.1. EF-traktaten siger intet om en sådan politik. Artikel 2 og 3 (Fællesskabets opgaver og aktiviteter) kan ikke begrunde nogen kompetence. At slutte fra opgaver til beføjelser lader sig ikke gøre idet det ville stride mod det princip om begrænset bemyndigelse der udledes af EF-traktatens artikel 189 og 235.5.2.2.2. I den forbindelse kan imidlertid den saglige - og i de private skove i mange tilfælde også bedriftsmæssige - sammenhæng mellem landbrug og skovbrug få betydning: Kompetence kan også tilkomme Fællesskabet når der ikke kan lovgives om et klart fællesskabsanliggende, såsom landbruget, uden at denne lovgivning kommer til at omfatte emner som ikke udtrykkeligt hører under Fællesskabets kompetence (implied powers). Interventionen begrundes i dette tilfælde ud fra allerede eksisterende traktatfæstet kompetence og ikke som i artikel 235 ud fra målene.

5.2.3. EF-traktatens artikel 43 (retningslinjer for den fælles landbrugspolitik) åbner ikke mulighed for en omfattende skovbrugspolitik. Skovbrug nævnes ikke i artikel 38, stk. 1 (Fællesmarkedet), hvilket udelukker en bred fortolkning af artikel 43. Det hævdes ofte at træ kan omfattes af de i artikel 38 nævnte jordbrugsprodukter. Det kan være rigtigt nok, men det bekræftes ikke af EF-traktatens bilag II hvor træ ikke nævnes.

5.2.4. Alligevel kan målrettede skovbrugsforanstaltninger baseres udelukkende på artikel 43 hvilket der er flere eksempler på: forordning (EØF) nr. 269/79 (indførelse af en fælles foranstaltning inden for skovbruget i visse middelhavsområder), forordning (EØF) nr. 2328/91 (strukturstøtte til skovbrugsforanstaltninger) og den vidtgående forordning (EØF) nr. 2080/92 som indfører en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget.

5.2.5. Med indførelsen af artikel 130 S i tilknytning til 130 R (Fællesskabets politik på miljøområdet) er det ikke som tidligere for mange forordningers vedkommende nødvendigt at henvise til artikel 235 i forbindelse med artikel 43. Forordning (EØF) nr. 3528/86 og forordning (EØF) nr. 3529/86 om beskyttelse af skovene mod henholdsvis luftforurening og brande havde kun løs tilknytning til den fælles landbrugspolitik. Nu har man i den fælles miljøpolitik et udmærket retsgrundlag med henblik på sådanne skovbrugspolitiske sagsområder, jf. ændringerne af forordningerne (f.eks. nr. 1613/89 og nr. 1614/89).

5.3. Fællesskabets handlingsprogram for skovbrug

5.3.1. Handlingsprogrammet for skovbrug blev foreslået i 1988 og vedtaget af Rådet i 1989. I 1992 blev det revideret og forlænget. Programmet skaber sammenhæng i de skovbrugsaktioner der er gennemført fra omkring 1979.

5.3.2. Handlingsprogrammet for skovbrug omfatter i hovedsagen fem interventionsområder:

1. Tilplantning af landbrugsarealer med skov;

2. Udvikling og udnyttelse af skovene i landdistrikterne;

3. Støtte til »landbrugsproduktet« kork;

4. Beskyttelse af skovene mod luftforurening og brande;

5. Rådgivning, information og kommunikation (ledsageforanstaltninger).

6. Nødvendigheden af at udvikle såvel de nationale skovbrugspolitikker som EU's skovbrugsstrategi

6.0.1. EU behøver en skovbrugsstrategi der omfatter en række aktiviteter på EU-plan hvormed man kan sikre og fremme forvaltning og anvendelse af de fornyelige skovressourcer på en økonomisk, økologisk og socialt bæredygtig måde.

6.1. Skovpleje, miljø og træproduktion kan forenes

6.1.1. Det er af vital betydning for skovbruget at EU's skovbrugsstrategi er så effektiv som muligt og skaber den størst mulige forøgelse af EU's samlede velstand. Karakteren af den mangesidede skovanvendelse har i praksis vanskeliggjort skabelsen af en overordnet skovbrugspolitik. En skovbrugsstrategi kan f.eks. omfatte frembringelse af træ og andre produkter fra skovene (f.eks. kork og harpiks), miljørelaterede tiltag og rekreativ skovanvendelse. De forskellige anvendelsesformer kræver forskellige strategier som samtidig skal være i indbyrdes harmoni og balance. Skovenes økonomisk set vigtigste anvendelsesform, træproduktionen, skal dog primært styres af markedet. Eftersom skovanvendelsen i hvert enkelt land er omfattet af sin egen kultur og har sin egen sociale historie og eftersom betydningen af de forskellige anvendelsesformer varierer, er det naturligt at de enkelte medlemslande fortsat lægger skovbrugspolitikken til rette efter de nationale behov.

6.1.2. Pleje og anvendelse af skovene i EU har længe været reguleret med traditionelle skovpolitiske midler hvis formål har været at forøge og bevare skovressourcerne til kommende generationer. Princippet om bæredygtigt skovbrug har således længe hørt til det europæiske skovbrugs traditioner. Politikken har som oftest været brugt til at skabe rammer for skovenes pleje og anvendelse, og inden for disse rammer har udbudet og efterspørgslen styret træproduktionen. Ved siden af træproduktion og øvrig kommerciel udnyttelse opfylder skovene nogle funktioner som der ikke er noget marked for, f.eks. absorption af kulstof og produktion af ilt. Disse vitale ikke-kommercielle funktioner hænger overvejende sammen med skovenes indvirkning på miljøet og er således også omfattet af miljøpolitikken. Disse funktioner, som der altså ikke er noget egentligt marked for, styres primært med skovbrugs- og miljøpolitiske midler.

6.1.3. Certificering af skovene er et eksempel på hvordan man med markedskræfternes hjælp kan påvirke skovenes pleje og anvendelse således at der tages bedre hensyn til skovenes ikke-kommercielle funktioner. Med det udvidede internationale samarbejde på skov- og miljøområdet og den globaliserede verdensøkonomi er der blevet flere som prøver at få indflydelse på beslutninger om skovenes pleje og anvendelse. Dette indebærer en fare for at den økonomiske udnyttelse af skovene begrænses unødigt.

6.1.4. Erfaringer fra adskillige EU-lande viser at en effektiv træproduktion og hensynet til naturen og miljøet i skovene ikke udelukker hinanden. Træproduktionen gavner skovenes øvrige anvendelsesmuligheder og udgør i dag deres økonomiske fundament. »Use it or lose it« beskriver således udmærket situationen i skovbruget.

6.1.5. Ejerskabet i de europæiske skove har en meget bred basis. Staten og det offentlige samt større virksomheder ejer store arealer mens de skovparceller der ejes af privatpersoner, er små. Ejerforholdene i de europæiske skove - dvs. det store antal ejere og beslutningstagere - har garanteret at hensynet til naturen er kommet til orde i forvaltningen af skovene. For millioner af små skovejere betyder skoven ikke blot arbejde og udkomme, men også naturrigdom, pleje af et kulturlandskab og bevarelse af disse goder til kommende generationer. Det bør fortsat være skovejerne selv der træffer beslutningerne vedrørende deres skov. Det bør endvidere nøje overvejes hvor mange arealer der fremover skal tages ud af drift. I mange tilfælde kan man tilfredsstille hensynet til naturens og miljøets mangfoldighed ved at gøre den økonomiske udnyttelse af skovene mere miljøvenlig.

6.2. Træproduktionen bør bestemmes af markedet

6.2.1. Skovsektoren har traditionelt været en ikke-reguleret branche hvilket har sikret træproduktionens effektivitet. Træproduktionen fungerer mest effektivt på markedets vilkår. Det bør være udbud og efterspørgsel der bestemmer prisen på råtræ. Også etableringen af et effektivt indre marked, som er en af de centrale målsætninger i Europas økonomiske integration, er betinget af reel konkurrence på træmarkedet.

6.2.2. Én af EU's skovbrugsstrategiske målsætninger bør være at skabe vilkår som fremmer virksomhedsinitiativer på skovområdet. Såvel skovbruget som træindustrien skal have gode vilkår at arbejde under. Ved at give træindustrien gode vilkår at arbejde under skabes den nødvendige efterspørgsel efter råtræ hvorved prisen også bliver tilfredsstillende. Tilstrækkelig stor efterspørgsel er dét der mest effektivt styrer udnyttelsen af skovbrugets ressourcer og garanterer rentabiliteten af et skovbrug som hviler på et sundt grundlag. Man må dog ikke glemme de krav samfundet stiller til skovene.

6.2.3. Vil man skabe gode vilkår for skovbruget, er det vigtigt at man ikke med lovgivning e.l. kunstigt begrænser skovbrugets aktiviteter. F.eks. bør regler vedrørende genindvinding af papir og genanvendelse af fiber opfylde kravene om økonomisk og økologisk bæredygtighed. EU bør i stedet fremme anvendelsen af og efterspørgslen efter skovsektorens produkter, som jo er baseret på en fornyelig naturressource.

6.3. Udnyttelse af skovene som fornyelig naturressource er økologisk bæredygtig

6.3.1. EU's skovbrugsstrategi skal fremme en effektiv udnyttelse af EU's egen fornyelige naturressource, skovene. Ved at give skovsektoren gode vilkår at arbejde under, kan man skabe flere arbejdspladser og øget velstand. Hvad angår økologiske egenskaber er både træbaserede produkter og andre produkter fra skovene såsom kork og harpiks helt overlegne i forhold til produkter fremstillet af ikke-fornyelige naturressourcer. Bedre økonomiske vilkår for skovsektoren med dens udnyttelse af en fornyelig naturressource kan opnås ved at fremme anvendelsen af træ. EU bør inden for bl.a. emballagefremstilling, byggeri og energiproduktion skabe forudsætninger for øget anvendelse af træbaserede produkter på bekostning af produkter fremstillet af ikke-fornyelige råstoffer. Med en øget anvendelse af småt tømmer, rester fra savværker (flis, savsmuld) og genbrugspapir til energiproduktion erstatter man fossile brændstoffer med fornyelige naturressourcer. Træbaserede brændstoffer har den fordel i forhold til fossile brændstoffer at de ikke forøger nettoindholdet af CO2 i atmosfæren.

6.3.2. Væksten i Europas skove er klart større end hugsten hvilket betyder at et betydeligt hugstpotentiale forbliver uudnyttet. EU som helhed importerer fortsat store mængder træforædlingsprodukter som lige så godt kunne fremstilles inden for EU's grænser. Ressourcerne taget i betragtning ville EU-landene tilmed kunne øge sin eksport inden for skovsektoren. Med en mere effektiv udnyttelse af skovsektorens ressourcer ville såvel den årlige værditilvækst i sektoren som beskæftigelsen i træindustrien kunne øges yderligere, fra de 140 mia. ecu og 4 mio. arbejdspladser der i dag er tale om.

6.3.3. Med ca. 12 mio. private skovejere i EU ville den velstandsforøgelse som en mere effektiv udnyttelse af skovressourcerne indebærer, få relativt stor spredning. Udnyttelse af alle ressourcer inden for skovsektoren er af særlig stor betydning for landdistrikternes levedygtighed.

6.4. Nærhedsprincippet skal respekteres i EU's skovbrugsstrategi

6.4.1. Skovene, skovanvendelsens karakter og sociale historie samt skovsektorens samfundsøkonomiske betydning varierer stærkt fra land til land. Respekt for pluralismen og forskelligheden samt samordning af de nationale skovbrugspolitikker vil sikre en virkelig og mere effektiv anvendelse af nærhedsprincippet fremover.

6.4.2. Nærhedsprincippet skal være udgangspunktet for behandling af spørgsmål vedrørende skovene idet nationale skovbrugspolitikker der tager hensyn til lokale forudsætninger og behov, er mere effektive end centralisme. Beslutninger bør kun træffes på EU-niveau når dette giver en merværdi.

6.4.3. EU-landenes skove er biologisk og økologisk så forskellige at det f.eks. ikke vil være muligt at opstille detaljerede fælles regler for skovanvendelsen. Derimod kan EU's medlemsstater med fordel arbejde ud fra fælles principper i stil med princippet om bæredygtighed. Når det gælder træproduktion er dette princip allerede bærende i EU-landenes skovanvendelse, uden at det er noget man er blevet enig om. EU bør ikke desto mindre opstille fælles principper af denne type således at EU kan fremme den i EU-landenes øjne rigtige tilgang mere effektivt udadtil. Skovplejen og skovanvendelsen i EU skal være økonomisk, økologisk og socialt bæredygtig.

6.4.4. Skovpolitiske instrumenter, herunder offentlig støtte til skovbruget, er i visse tilfælde mest effektive når de tages i anvendelse på det nationale niveau. De knappe ressourcer bruges mere effektivt fordi man her har kendskab til særlige nationale behov. De enkelte medlemsstater skal naturligvis selv stå for finansieringen af den støtte der gives inden for rammerne af den nationale skovbrugspolitik, men EU medfinansierer de aktioner som der er truffet beslutning om deltagelse i.

6.4.5. For at udvikle og effektivisere EU's skovbrugsstrategi bør der gennemføres en dækkende undersøgelse af hvilken virkning de nuværende aktiviteter på skovområdet og navnlig EU's støtte har. Eftersom mange af disse foranstaltninger ikke i første række tager sigte på skovsektoren, bør også konsekvenserne for skovenes pleje og anvendelse klarlægges. I en sådan undersøgelse vil det være vigtigt at få klarlagt mulighederne for at gøre den nuværende støttepolitik mere effektiv.

6.4.6. Det bør endvidere klarlægges om det mest effektive på længere sigt vil være at koncentrere EU's ressourcer om at fremme afsætningen af træ, herunder til energiproduktion, i stedet for at yde direkte støtte til plantning af skov. EU bør navnlig bruge sine midler til forskning og uddannelse, informationsvirksomhed og rådgivning samt til støtteforanstaltninger i landdistrikterne der medfører en varig forbedring af skovsektorens vilkår. EU's støtte til plantning af skov bør tage sigte på kvalitetsmæssige forbedringer, såsom bekæmpelse af erosion, beskyttelse af grundvand, forebyggelse af brande eller skovrejsning på brandhærgede arealer. EU's struktur- og regionalpolitiske midler skal i højere grad bruges på en sådan måde at de gavner skovbrug og træindustri der drives på et økonomisk og miljømæssigt sundt grundlag.

6.5. EU's skovbrugsstrategi skal udvikles

6.5.1. EU har allerede nu indflydelse på skovsektoren

6.5.1.1. Der eksisterer allerede en række EU-foranstaltninger og -regler der direkte eller indirekte påvirker skovsektoren. Forberedelse og gennemførelse af EU-regler af betydning for skovbruget er spredt mellem forskellige generaldirektorater i Kommissionen hvilket vanskeliggør en sammenhængende hensyntagen til de skovpolitiske målsætninger. Det er ØSU's håb at de pågældende generaldirektorater fremover vil samordne arbejdet med skovrelaterede spørgsmål bedre.

6.5.2. Hensynet til skovsektorens interesser i EU's beslutninger

6.5.2.1. Beslutninger der træffes inden for andre sektorer, kan indirekte give skovbruget problemer fordi man ikke har taget beslutningernes konsekvenser for skovsektoren i betragtning. Hensynet til skovsektorens interesser i EU's interne beslutninger har været utilfredsstillende fordi EU ikke har haft en særlig skovbrugspolitik eller ressourcer hvormed skovsektorens interesser kunne varetages.

6.5.2.2. En af årsagerne til at EU endnu ikke har en udviklet skovbrugsstrategi, er at skovsektorens betydning før Sveriges, Finlands og Østrigs tiltrædelse var relativt ubetydelig. I dag er situationen en helt anden hvorfor skovsektorens interesser bør gives den nødvendige tyngde i EU's beslutninger.

6.5.2.3. EU's skovbrugsstrategi bør sikre at der tages hensyn til skov- og træsektoren i EU's øvrige politik, dvs. bl.a. i regional-, social- og landbrugspolitikken samt i handels-, konkurrence- og miljøpolitikken. Der bør finde en bedre koordinering sted mellem Kommissionens generaldirektorater af de sektorpolitikker i EU der vedrører skovområdet. De kontorer i GD III og GD VI der beskæftiger sig med skovsektoren, samt Den Stående Skovbrugskomité under GD VI skal være stærke og aktive nok til at kunne varetage skovsektorens interesser i EU. Den Stående Skovbrugskomités aktiviteter bør udvides og dens stilling bør styrkes. Endvidere bør der nedsættes et rådgivende udvalg der fortrinsvis skal bestå af personer fra skovbruget og træsektoren som har ansvaret for den bæredygtige udnyttelse af skovene, men samtidig skal andre relevante grupper være repræsenteret.

6.5.2.4. Da skovbruget ikke er omfattet af Rom-traktaten, hører råtræ ikke under den fælles landbrugspolitik. Træproduktionen har således traditionelt tilhørt den ikke-regulerede sektor og været tæt knyttet til træindustrien og dens efterspørgsel. Skovbruget og træindustrien har naturligvis stor betydning for bevarelsen af levedygtige landdistrikter. I mange lande har skovbruget betydning for indkomstdannelsen i landbruget.

6.5.3. EU-politik, som tilfører aktiviteterne merværdi

6.5.3.1. På områder hvor det kan give en merværdi, er det hensigtsmæssigt med fællesaktioner i EU's skovsektor. Det indebærer frem for alt at der inden for regional-, social-, landbrugs-, handels- og konkurrencepolitikken samt i miljøpolitikken og den hertil knyttede internationale skovbrugspolitik skal gøres en indsats for at give skovsektoren gode almene vilkår. Med henblik på skabelse af sådanne vilkår bør EU arbejde for væsentlige forbedringer inden for information, forskning og uddannelse og f.eks. udvikle grundlaget for anvendelse af bioenergi, herunder anvendelse af affaldspapir, samt fremme en hensigtsmæssig genbrugspolitik for papir og et hensigtsmæssigt forbrug af træindustriprodukter som er miljøvenlige og baseret på fornyelige naturressourcer.

6.5.3.2. Det centrale forum for EU's skovbrugsstrategi er den internationale skovbrugspolitik, for hvis EU her optræder samlet vil der kunne opnås synergifordele som medlemsstaterne ikke ville kunne opnå hver for sig. EU-landene bør indbyrdes blive enige om målsætningerne for den internationale skovbrugspolitik og dernæst arbejde for disse målsætninger i internationale skovbrugspolitiske fora. EU kunne f.eks. fremme vedtagelsen af en international skovaftale og arbejde for en gennemførelse af beslutningerne fra Rio-konferencen og ministerkonferencen i Helsinki om beskyttelse af skovene. Hvad angår spørgsmål vedrørende den internationale skovbrugspolitik kunne man på EU-niveau udarbejde visse fælles retningslinjer for de nationale skovbrugspolitikker.

6.5.3.3. EU bør også yde støtte til bekæmpelse af og forskning i skovødelæggelsen i den tredje verden.

6.5.3.4. EU bør navnlig gøre en indsats for at bekæmpe den luftforurening der passerer hen over grænserne. Skovsektoren bør i sine beslutninger også tage hensyn til skovenes miljøaspekter. Såvel nationalt som i EU er der behov for samarbejde vedrørende skove og miljø, bl.a. om beskyttelse af den biologiske mangfoldighed i skovene, klimakontrol, reduktion af luftforureningen, bekæmpelse af skovdød og forebyggelse af skovbrande og forsurede økosystemer i skovene. EU bør udarbejde et fælles begrebsapparatet vedrørende naturbeskyttelse men de egentlige målsætninger for beskyttelse af skovene skal opstilles på nationalt niveau.

6.5.3.5. EU kunne også fremhjælpe skabelsen af en internationalt godkendt, frivillig skovcertificeringsordning. En sådan ordning kunne udarbejdes inden for rammerne af en evt. international skovaftale eller af EU. Også i en sådan certificering skal der tages hensyn til de enkelte landes økologiske, biologiske og socioøkonomiske særtræk. Målet for EU bør ikke desto mindre være en internationalt godkendt, pålidelig og frivillig miljømærkning af skovene, som dog ikke må virke konkurrenceforvridende. I denne forbindelse bør Kommissionens arbejde samordnes i det omfang det er nødvendigt, for som det er nu, beskæftiger flere af Kommissionens generaldirektorater sig med skovcertificering. Da Europas skove hovedsagelig er privatejede, skal der i certificeringen tages hensyn til de strukturer der karakteriserer privateje. Certificering er dog kun ét af flere skovbrugspolitiske midler til fremme af et bæredygtigt skovbrug.

7. Konklusioner

7.1. Den grundlæggende målsætning i EU's strategi på skovområdet

Eftersom skovsektoren udgør en betydelig beskæftigelsesfaktor og velstandskilde i EU, bør hovedmålsætningen i EU's skovbrugsstrategi være at fremme af den kommercielle udnyttelse af skovene. Hermed sikres arbejdspladserne netop i de strukturmæssigt svage regioner ligesom der skabes ny beskæftigelse til trods for at arbejdspladser forsvinder som følge af den teknologiske udvikling. I overensstemmelse med princippet om mangesidet skovanvendelse kan skovene bruges på en række forskellige måder der skal integreres til en fungerende helhed således at den kommercielle udnyttelse af skovene og skovenes øvrige anvendelse ikke kommer på tværs af hinanden. Skovplejen og skovanvendelsen skal være økonomisk, socialt og økologisk bæredygtig.

7.2. Respekt for nærhedsprincippet: nationale skovpolitikker i første række

Eftersom skovene såvel økologisk som med hensyn til socioøkonomisk betydning varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat er også de skovbrugspolitiske målsætninger forskellige. I spørgsmål vedrørende skovene bør nærhedsprincippet derfor sættes i højsædet således at den effektivitet der er forbundet med nationale skovbrugspolitikker, bevares.

7.3. Skovsektoren er en betydelig beskæftigelsesfaktor

Træindustrien i EU beskæftiger ca. 4 mio. mennesker direkte. Der er et stort antal arbejdspladser inden for skovbruget, både i forbindelse med skovpleje og frembringelse af træ og andre skovprodukter (kork og harpiks m.m.) og i ledsageerhverv på f.eks. fritids- og turistområdet. Desuden er skovsektorens indirekte virkning på beskæftigelsen særdeles stor. Udviklingen af skovsektoren er afgørende for bevarelse af arbejdspladserne i landdistrikterne og bør således videreføres.

7.4. Fremme af den kommercielle skovanvendelse

Målet med EU's skovbrugsstrategi bør være at skabe gode vilkår for det økonomisk og miljømæssigt sunde skovbrug samt at forbedre strukturerne i landdistrikterne og træindustriens økonomiske situation. Den sociale sikkerhed for de mennesker der får deres udkomme fra skovrelaterede erhverv bør også sikres. Den økonomiske udnyttelse af skovene bør være baseret på markedskræfterne og på regler der ligger i forlængelse af EU's konkurrencepolitiske principper.

7.5. Skabelse af gode vilkår for skovsektoren

EU bør fortrinsvis sikre skovbrugets gode vilkår, følge koordinerede strategier på skovområdet i det omfang det er nødvendigt, og i øvrigt overlade den nærmere styring til medlemsstaterne i overensstemmelse med nærhedsprincippet. EU's regler må ikke unødigt begrænse den bæredygtige udnyttelse af skovene som tværtimod skal fremmes. Støtten fra EU bør tage sigte på skovbeskyttelse og på landdistrikterne samt på forskning, uddannelse, informationsvirksomhed og rådgivning.

7.6. Begunstigelse af fornyelige naturressourcer

Skovprodukter er fornyelige naturressourcer hvis anvendelse i miljøvenlige produkter og til energiproduktion EU bør fremme og begunstige.

7.7. Hensyntagen til skovsektoren i EU's beslutninger

I EU træffes der en lang række beslutninger der enten direkte eller indirekte påvirker de vilkår skovsektoren arbejder under. Hvis skovsektorens interesser skal sikres, er det en forudsætning at der i disse beslutninger også tages hensyn til følgerne for skovsektoren. Den interne samordning af EU's behandling af spørgsmål vedrørende skovsektoren bør forbedres.

7.8. Merværdi gennem fælles aktioner

Ved at overflytte beslutninger vedrørende skovene til EU kan man i visse tilfælde opnå en merværdi. Dette gælder navnlig den internationale skovbrugs- og handelspolitik, beskyttelse af skovene mod forskellige former for ødelæggelse og støtte til landdistrikterne samt forskning, uddannelse, informationsvirksomhed og rådgivning.

Bruxelles, den 24. april 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg