Udtalelse om den monetaere politik (94/C 393/32)

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 24. februar 1994 i henhold til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om den monetaere politik.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU's Sektion for OEkonomiske, Finansielle og Monetaere Spoergsmaal, som udpegede Klaus Meyer-Horn til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 6. september 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 318. plenarforsamling af 14. og 15. september 1994, moedet den 15. september, enstemmigt foelgende udtalelse.

RESUMÉ

1. Hvis man ikke nu i den oekonomiske politik primaert saetter energisk ind mod arbejdsloesheden, kan der opstaa forhold, som faar planerne om en monetaer union til at forekomme utopiske. Koordineres den oekonomiske politik, som krisen kraever, derimod rigtigt, er den ikke noedvendigvis i modstrid med den konvergenspolitik, der er noedvendig som en forberedelse til OEMU (1.5.1).

2. Konvergensprogrammerne maa tilpasses recessionens faktuelle forhold og udvides til ogsaa at omfatte konvergens- og konjunkturstimuleringsprogrammer. I betragtning af massearbejdsloesheden og recessionen maa der goeres en kraftigere indsats for at koordinere den oekonomiske og monetaere politik i Faellesskabet, at overholde de faelles retningslinjer og at styrke den multilaterale overvaagning (1.5.2).

3. Det ville vaere en forudsaetning for de foerste faelles pengepolitiske foranstaltninger inden for rammerne af EMI, at EMI med succes varetog de opgaver, der er overdraget det, isaer at styrke samarbejdet mellem de nationale centralbanker og samordningen af deres pengepolitik med henblik paa at sikre prisstabiliteten (2.1.4).

4. OESU minder om sit krav om, at der til sin tid paa nationalt niveau gennem medierne boer ske en omfattende tillidsskabende informering om konsekvenserne af OEMU, isaer hvad angaar faellesvalutaen, som skal traede i stedet for de nationale valutaer, ECUen (2.1.7.1).

5. Offentligheden boer underrettes om overvejelserne om udformningen af ECU-sedlerne gennem rapporter fra EMI og dets paagaeldende arbejdsgruppe. I modsaetning til spoergsmaalet om ECU-sedlernes format og papirkvalitet er sedlernes design ikke et spoergsmaal, som boer afgoeres definitivt, uden at offentligheden inddrages (2.1.7.2).

6. OESU mener, at ECU-sedlerne skal udformes ens for alle lande. Paa hver seddel kunne der paa forsiden og bagsiden afbildes to kendte europaeiske videnskabsmaend, kunstnere eller kultursteder, saaledes at hver land »genfinder« sig selv paa mindst en af de otte ECU-sedler (f.eks. 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100 og 200 ECU) (2.1.7.3).

7. EMI boer hyppigt og i tide bidrage til centralbankernes snaevrere samarbejde og til samordningen af deres pengepolitik ved at afgive udtalelser og henstillinger, ogsaa selv om de ikke er bindende. Med motiverede udtalelser og henstillinger, som er baseret paa grundige analyser, kan EMI vinde den trovaerdighed og tillid, som det er afhaengigt af med henblik paa sin funktion som forloeber for en europaeisk centralbank (2.2.3).

8. Sideloebende med centralbankernes snaevrere samarbejde og samordningen af pengepolitikken maa ogsaa medlemsstaternes oekonomiske politik afstemmes noejere indbyrdes. Hvorvidt pengepolitikken faar succes, afhaenger af, om det lykkes at samordne medlemsstaternes oekonomiske politik (3.1.1).

9. Det Monetaere Udvalg kan efter OESU's mening spille en vigtig rolle i forbindelse med samordningen af ikke alene den oekonomiske, men ogsaa den monetaere politik ved at droefte forskelle i opfattelserne i ECOFIN-Raadet paa den ene s. og EMI paa den anden (3.2.10).

10. Det turde vaere klart, at en hoering af de socio-oekonomiske kredse, der er repraesenteret i OESU, er yderst relevant i forbindelse med de spoergsmaal om pengestabilitet, beskaeftigelse samt investeringer og produktionsomkostninger, som omhandles i de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik (3.2.2).

11. OESU ville hilse det velkommen, hvis EMI-raadet derfor inden OEMU'ens tredje fase udtrykkeligt og uafhaengigt af den til den tid opnaaede inflationstakt ville anbefale et mere ambitioest pengepolitisk stabilitetsmaal, som laegger op til en vaerdistabil faelles valuta i Den Monetaere Union (4.2.4).

12. OESU anser de »normale udsvingsmargener«, der er omhandlet i artikel 109 J, stk. 1, for et begreb, som ikke behoever nogen talmaessig definition foreloebig. Saa laenge den »midlertidige« udvidelse af udsvingsgraenserne bibeholdes, vil spekulationspresset mod ERM-paritetsgitteret vaere ringere, ligesom der afhaengigt af fremskridtene paa konvergensomraadet vil vaere mulighed for at tilpasse valutakurserne uden dramatik (4.3.5).

13. I forbindelse med valutakurspolitikken boer man i EMI overveje, om der ikke burde tages et koordineret initiativ for at faa lagt afledte finansielle instrumenter ind under banktilsynet. Hvis disse bankforretninger blev underlagt tilsyn i EU-landene - og meget gerne paa en koordineret basis i samtlige OECD-lande - ville omfanget af de spekulative pengebevaegelser paa valutamarkederne falde eller i det mindste ikke tage yderligere til (4.3.7).

14. Den integrationsgrad, man er naaet op paa med virkeliggoerelsen af det indre marked, stiller ogsaa krav om en vis tilnaermelse i de pengepolitiske instrumenter, specielt paa baggrund af penge- og kapitaltransaktionernes volumen og den stadige vaekst i kredit- og forsikringssektorens graenseoverskridende aktiviteter (4.5.2).

15. Inden for markedsoperationerne forekommer det hensigtsmaessigt snart at foretage en tilnaermelse af udvalget af pengemarkedspapirer, skatkammerbeviser, statsobligationer og andre vaerdipapirer, der saelges og koebes af centralbankerne for at paavirke kreditsektorens og til dels ogsaa hele oekonomiens likviditet (4.5.3).

16. EMI boer derfor komme med forslag til en faelles definition af pengemaengden (M 1 eller M 2) og til en ensartet statistisk beregning heraf. Som et andet skridt kunne EMI undersoege, under hvilke betingelser centralbankerne kunne blive enige om en lignende hensyntagen til pengemaengdemaal i den 2. fase og endelig om en vis tilnaermelse af pengemaengdemaalene eller -referencemargener (4.5.5).

17. En tilnaermelse af de pengepolitiske virkemidler og procedurer er ensbetydende med en forberedelse af en faelles pengepolitik. Udviklingen af et bredt accepteret koncept herfor allerede i anden fase hoerer til EMI's vigtige opgaver (4.5.6).

MANDAT

OESU besluttede at udarbejde en initiativudtalelse om »Den monetaere politik«. Begrundelsen var, at der ikke er pligt til at hoere OESU om realiseringen af Den OEkonomiske og Monetaere Union, men at OESU alligevel oensker at udtale sig herom. Den monetaere politik er nemlig af stor betydning for det oekonomiske genopsving og for konvergensen i oekonomierne og dermed for overgangen til Den OEkonomiske og Monetaere Union (OEMU) senest i 1999. Paa den regeringskonference, der skal afholdes i 1996, og i forbindelse med en eventuel revision af Maastricht-traktaten om den Europaeiske Union vil der blive taget hensyn til erfaringerne med centralbankernes institutionaliserede samarbejde i Det Europaeiske Monetaere Institut (EMI) siden begyndelsen af 1994, og til fremskridtene i forberedelsen af en faelles monetaer politik.

1. Den oekonomiske politik i OEMU'ens 2. fase og den aktuelle krise

1.1. I Den OEkonomiske og Monetaere Unions 2. fase og tiden derefter kan den monetaere politik ikke betragtes isoleret. Den er ikke noget maal i sig selv, men understoetter den oekonomiske politik, der saa vidt muligt fremmer en varig vaekst i nationalproduktet, saaledes at der kan skabes og sikres arbejdspladser, men uden at der opstaar inflation. I EU er maalet med den oekonomiske politik desuden at skabe konvergens mellem oekonomierne (artikel 103, stk. 3) med henblik paa en oekonomisk og monetaer union, som er en forudsaetning for, at fordelene ved det indre marked kan udnyttes fuldt ud.

1.2. I henhold til artikel 109 J, stk. 4, i EF-traktaten (Maastricht-udgaven), indledes tredje fase af OEMU'en den 1. januar 1999, hvis der ikke forinden fastlaegges en tidligere startdato. Paa den foerste dag i tredje fase vedtager Raadet (artikel 109 L, stk. 4) de omregningskurser, til hvilke deres valutaer fastlaases, og til hvilke de »hurtigt« derefter erstattes af ECUen. Men her godt fire aar foer fristen den 1. januar 1999, er det ikke hektiske forberedelser med henblik paa OEMU'en, der optager sindene, men massearbejdsloeshed og den endnu ikke helt overvundne oekonomiske krise. Af »Euro-barometer«s meningsmaaling (40 - 12/93) fremgaar, at arbejdsloesheden er det stoerste problem for 67 % af de adspurgte, mens kun henholdsvis 9 og 10 % anser inflation og ustabile valutaforhold for de stoerste problemer.

1.3. Allerede under regeringskonferencen i 1991 herskede der hos mange tvivl om, hvorvidt OEMU'en var realisabel. Ville det vaere muligt

- paa den ene side at overdrage en fremtidig faelles monetaer politik til en uafhaengig europaeisk centralbank,

- og paa den anden side fortsat overlade den oekonomiske politik til de nationale regeringer, saaledes at det skulle vaere tilstraekkeligt, at Raadets oekonomi- og finansministre varetager samordningen paa grundlag af faelles retningslinjer, og saaledes at der ikke findes nogen faelles oekonomisk politik vedtaget af en eller anden form for »europaeisk regering«?

1.4. I mellemtiden er der paa grund af det oekonomiske tilbageslag - det alvorligste i 2. halvdel af dette aarhundrede - og den - til dels strukturelt betingede - massearbejdsloeshed opstaaet ny tvivl om den oekonomiske og monetaere union, der er forudset i Maastricht-traktaten:

1.4.1. Er den oekonomiske og finansielle politik, der er paakraevet paa grund af de 17 millioner arbejdsloese, ikke i modstrid med den oekonomiske og finansielle politik, der skal foeres for at opnaa den konvergens i oekonomierne, som en oekonomisk og monetaer union kraever?

1.4.2. Viser reaktionen () paa Kommissionens hvidbog om »Vaekst, konkurrenceevne, beskaeftigelse« () ikke, hvor forskelligt disse udfordringer vurderes, f.eks. investeringer paa ca. 400 milliarder ECU frem til 1999 i transeuropaeiske transport-, telekommunikations- og energinet?

1.4.3. Kan 12, snart 16, medlemsstater regelmaessigt naa frem til enighed om koordineringen af deres oekonomiske politik? Kan man forvente en saadan enighed efter de erfaringer, der er gjort med den foerste henstilling om de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik i Faellesskabet i december 1993 (), f.eks. hvad angaar Kommissionens henstilling om, at Faellesskabet boer saette sig det maal, at der inden aar 2000 skal skabes 15 millioner arbejdspladser, saaledes at den nuvaerende arbejdsloeshed (1994: 12 %) halveres?

1.4.4. Er der ikke risiko for en spaltning af Faellesskabet, naar der er udsigt til, at Det Europaeiske Raad (i henhold til artikel 109 G og H) beslutter at danne en oekonomisk og monetaer union med kun halvdelen af medlemsstaterne? Stilles der ikke allerede i 2. fase for store krav til medlemsstater med relativt stort indkomstefterslaeb om at goere fremskridt, hvad angaar konvergens? Er tildelingen af midler fra strukturfondene og fra Samhoerighedsfonden en passende stoette til disse lande i deres bestraebelser paa at goere fremskridt i retning af baade en bedre nominel og real konvergens?

1.4.5. Er det ikke paa baggrund af disse tvivlsmomenter noedvendigt at udsaette oprettelsen af OEMU og at slaekke paa de strenge konvergenskrav paa baggrund af den forvaerrede oekonomiske situation?

1.5. Den tvivl, der er naevnt i punkt 1.4 har foranlediget OESU til at supplere sin udtalelse fra oktober 1993 om kravene til politikken i fasen forud for OEMU () med denne udtalelse om den monetaere politik. OESU har stillet det spoergsmaal, hvorledes man i en krisesituation kan koordinere den monetaere politik og forberede en oekonomisk og monetaer union med en faelles valuta. OESU's svar herpaa er foelgende:

1.5.1. Hvis man ikke nu i den oekonomiske politik primaert saetter energisk ind mod arbejdsloesheden, kan der opstaa forhold, som faar planerne om en monetaer union til at forekomme utopiske. Koordineres den oekonomiske politik, som krisen kraever, derimod rigtigt, er den ikke noedvendigvis i modstrid med den konvergenspolitik, der er noedvendig som en forberedelse til OEMU.

1.5.2. Konvergensprogrammerne maa tilpasses recessionens faktuelle forhold og udvides til ogsaa at omfatte konvergens- og genopretningsprogrammer. I betragtning af massearbejdsloesheden og recessionen maa der goeres en kraftigere indsats for at koordinere den oekonomiske og monetaere politik i Faellesskabet, at overholde de faelles retningslinjer og at styrke den multilaterale overvaagning. De overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik (jf. pkt. 1.4.3), kunne i forbindelse med en ny henstilling orienteres mere i retning af en aktiv understoetning af den oekonomiske vaekst, uden at det ville gaa ud over konvergenspolitikkens mellemfristede maal (). For takket vaere det i vidt omfang realiserede indre marked og de frie penge- og kapitalbevaegelser er den oekonomiske integration og den gensidige afhaengig hed saa stor, at isolerede nationale finanspolitiske og penge- og valutapolitiske foranstaltninger ville ramme baade det paagaeldende land selv og dets naboer.

1.5.3. OESU er ikke af den opfattelse, at en opbloedning af konvergenskriterierne ville vaere en loesning. En saadan tilpasning ville ikke engang vaere noedvendig, for konvergenskriterierne er til dels relative, dvs. de refererer til medlemsstaterne med de relativt bedste resultater (artikel 109 J, stk. 1). Andre kan fortolkes (artikel 104 C, stk. 2). I oevrigt skal bruttonationalproduktet af hensyn til paalideligheden beregnes paa samme maade, og i den forbindelse rejser »paralleloekonomien« problemer. Det har vist sig, at kriteriet om offentlig gaeld i forhold til BNP, f.eks. i Portugal er opfyldt efter en statistisk nyvurdering af bruttonationalproduktet. Det snaevrere samarbejde paa det statistiske omraade faar derfor saerlig betydning ().

1.5.4. En tilpasning af konvergenskriterierne ville desuden have den dobbelte ulempe,

- at den allerede svaekkede tillid til gennemfoerligheden af en oekonomisk og monetaer union ville faa et yderligere knaek, og

- at der ville blive slaekket paa konvergensbestraebelserne.

1.5.5. I den nuvaerende oekonomiske krise kan de budgetpolitiske konvergenskriterier ganske vist i flere lande kun have hoejeste prioritet paa mellemlang sigt. De boer ikke give anledning til eller tjene som paaskud for oekonomisk-politiske foranstaltninger, som kunne bevirke, at krisen blev yderligere skaerpet. En alt for restriktiv fortolkning af de budgetpolitiske kriterier kunne indsnaevre det konjunkturpolitisk set noedvendige spillerum og resultere i en konjunkturmedloebende i stedet for en konjunkturmodloebende politik. Paa den anden side boer en uundgaaelig foroegelse af budgetunderskuddet paa grund af ekstraordinaere udgifter til jobskabelse begraenses, da nogle EU-landes offentlige budgetter allerede er ret tynget af renter og afdrag paa offentlig gaeld. Paa den anden side maa det ikke overses, at den gradvise nedbringelse af budgetunderskuddene og af den offentlige gaeld i saerlig grad og ensidigt belaster de paagaeldende EU-lande forud for tiltraedelsen af den monetaere union (jf. pkt. 3.1.4).

1.5.6. Konvergenskriteriernes betydning skyldes i oevrigt ogsaa, at de blev betragtet og stadig betragtes som en kvalitetsnorm for den kommende monetaere union. Denne kvalitetsnorm relaterer isaer til ECUens stabilitet, som er et af de fornemste maal for den kommende Europaeiske Centralbanks pengepolitik. Det var jo netop i tillid til en stabil europaeisk valuta, at de fleste lande godkendte Maastricht-traktaten (jf. pkt. 4.2.4). OESU deler den opfattelse (), at medlemsstaterne i deres politik og adfaerd skal straebe mod en inflationstakt paa hoejst 2-3 % som et stabilitetsmaal, der skal vaere realiseret inden 1996. Manglende indbyrdes konvergens paa dette omraade udgoer en betydelig makrooekonomisk hindring for vaeksten, og der stilles dermed for store krav til pengepolitikken, idet man bliver tvunget til at forfoelge stabilitetsmaalet ved hjaelp af en hoejrentepolitik.

2. Den monetaere politiks institutionelle ramme

2.1.

Det Europaeiske Monetaere Instituts rolle og opgaver

2.1.1. EU-traktaten giver ikke EMI nogen egentlig pengepolitisk kompetence, og med rette, mener OESU, fordi der ellers kunne opstaa interessekonflikter, da de nationale centralbanker i 2. fase har enekompetence paa det pengepolitiske omraade. Alligevel boer det overvejes, om ikke centralbankerne henimod slutningen af 2. fase i faellesskab kunne traeffe visse begraensede pengepolitiske foranstaltninger inden for rammerne af EMI. I den forbindelse kunne interventioner paa valutamarkederne og opstilling af faelles pengemaengdemaal komme paa tale.

2.1.2. EMI-interventioner paa valutamarkederne forudsaetter ganske vist, at de nationale centralbanker delvist afgiver deres valutareserver til den monetaere union. Endvidere skulle centralbankerne i EMI-raadet blive enige om en faelles valutakurspolitik. Noget saadant ville dog vaere vanskeligt, da det muligvis stadig kunne blive noedvendigt at aendre pariteterne i tilfaelde af, at landene ikke goer samme fremskridt i konvergensmaessig henseende, og da den udsvingsmargen i valutakursmekanismen, der den 2. august 1993 blev udvidet til 15 % paa hver s. af centralkursen, udnyttes i forskellig grad.

2.1.3. Fastsaettelse af faelles pengemaengdemaal via EMI kunne overvejes som et ikke-bindende, supplerende pejlemaerke for centralbankerne. Men pengemaengden defineres og beregnes forskelligt fra land til land. Pengemaengden har ikke i alle landene samme betydning for centralbankernes pengepolitik. Tvaertimod orienteres nogle centralbankers pengepolitik i foerste raekke efter valutakursen og/eller renteniveauet. Pengemaengdemaal anses i nogle lande endog for at vaere et foraeldet kriterium, mens en rationel omgang med den offentlige gaeld i andre lande tillaegges stor betydning for pengepolitikken.

2.1.4. Det ville vaere en forudsaetning for de foerste faelles pengepolitiske foranstaltninger inden for rammerne af EMI, at EMI med succes varetog de opgaver, der er overdraget det (), isaer at styrke samarbejdet mellem de nationale centralbanker og samordningen af deres pengepolitik med henblik paa at sikre prisstabilitet, at overtage de opgaver, der paahviler Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde (EFMS), og at overvaage, at Det Europaeiske Monetaere System fungerer efter hensigten.

2.1.5. I henhold til sin statut skal EMI forberede tredje fase ved blandt andet at fremme effektiviteten i de graenseoverskridende betalinger (), forberede regler for transaktioner, som skal udfoeres af de nationale centralbanker inden for rammerne af det fremtidige ESCB (Det Europaeiske System af Centralbanker) og fremme det statistiske samarbejde inden for sit kompetenceomraade (). OESU ville anse det for hensigtsmaessigt, om EMI derudover tillige fremmer samarbejdet i spoergsmaal om banktilsyn, som dels paahviler centralbankerne, dels uafhaengige tilsynsmyndigheder. Tilsynet skulle foregaa delvist adskilt for kreditinstitutter, forsikringer og fondsboerser. I forbindelse med samarbejdet inden for banktilsyn boer der isaer overvejes faelles initiativer vedroerende inddragelse af de saakaldte afledte bankforretninger i banktilsynet (jf. pkt. 4.2.7).

2.1.6. Ifoelge OESU er EMI's to vigtigste opgaver at koordinere de deltagende centralbankers pengepolitik (jf. pkt. 2.2) og at forberede de instrumenter og procedurer, der er noedvendige for at foere en faelles pengepolitik (jf. pkt. 4.5).

2.1.7. I forbindelse med to andre af EMI's statutmaessige opgaver anser OESU det for hensigtsmaessigt, at offentligheden orienteres rettidigt, grundigt og i et letforstaaeligt sprog

- i forbindelse med tilsynet med den tekniske forberedelse af udstedelsen (udformning og denominationer) af ca. 15 milliarder ECU-sedler og ca. 100 milliarder ECU-moenter, og

- i forbindelse med lettelsen af ECUens anvendelse.

2.1.7.1. OESU minder om sit krav () om, at der til sin tid paa nationalt niveau gennem medierne boer ske en omfattende tillidsskabende informering om konsekvenserne af OEMU, isaer hvad angaar faellesvalutaen, ECUen, som skal traede i stedet for de nationale valutaer. Indfoerelsen af ECUen betyder saaledes en historisk set enestaaende omstilling til en fuldstaendig ny pris- og indkomststruktur i alle moentunionens lande i overensstemmelse med den omregningskurs, der gaelder mellem hver enkelt national valuta og ECUen, en omregningskurs, som angives med indtil 4 decimaler og ikke med noget rundt beloeb.

2.1.7.2. Offentligheden boer underrettes om overvejelserne om udformningen af ECU-sedlerne gennem rapporter fra EMI og den paagaeldende EMI-arbejdsgruppe. I modsaetning til spoergsmaalet om ECU-sedlernes format og papirkvalitet er sedlernes design ikke et spoergsmaal, som boer afgoeres definitivt, uden at offentligheden inddrages.

2.1.7.3. OESU mener, at ECU-sedlerne skal udformes ens for alle lande. Paa hver seddel kunne der paa forsiden og bagsiden afbildes to kendte europaeiske videnskabsmaend, kunstnere eller kultursteder, saaledes at hver land »genfinder« sig selv paa mindst en af de otte ECU-sedler (f.eks. 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100 og 200 ECU). Med en saadan udformning af ECU-sedlerne ville den faelles europaeiske kulturarv komme til udtryk. Ecu-sedlernes udseende maa dog ikke forblive en hemmelighed indtil 1999.

2.2.

Samordningen

2.2.1. OESU forventer, at de nationale centralbankers pengepolitiske samarbejde kan intensiveres inden for EMI's institutionelle rammer, dvs. at det kan gaa videre end det samarbejde, som hidtil har fundet sted i Centralbankchefkomiteen. Uden et gradvist snaevrere samarbejde i 2. fase er det vanskeligt at forestille sig, at en europaeisk centralbank kan indlede en faelles pengepolitik straks ved begyndelsen af OEMU'ens tredje fase.

2.2.2. Den praktiske samordning af den monetaere politik er endnu vigtigere end samordningens juridiske ramme. Samordningen af den monetaere politik vanskeliggoeres ganske vist derved,

- at centralbankerne paa den ene side - indtil udgangen af 2. fase - skinsygt vaager over deres pengepolitiske kompetence og uafhaengighed, som de beholder, indtil udgangen af 2. fase, og

- at man paa den anden side ikke kan forestille sig, at man fra den ene dag til den anden gaar over til en faelles pengepolitik, der foeres af en europaeisk centralbank.

Centralbankerne boer derfor saa ofte som muligt, og i hver fald inden enhver vigtig afgoerelse, holde samraad. EMI danner den passende ramme herfor. Ud over de normalt uformelle samraad boer centralbankcheferne regelmaessigt paa en fast dag, maaske hver anden uge, moedes i EMI-raadet. Det vil vaere en vigtig forudsaetning for, at centralbankcheferne ved begyndelsen af tredje fase, til den tid i deres egenskab af medlemmer af ECB's styrelsesraad, kan overtage den faelles europaeiske pengepolitik. En heldigt gennemfoert samordning af pengepolitikken, der i 2. fase stadig er et nationalt anliggende, vil afhaenge af centralbankernes villighed til i stigende grad at tilpasse sig faelles maalsaetninger, isaer pengestabiliteten.

2.2.3. EMI boer hyppigt og i tide bidrage til centralbankernes snaevrere samarbejde og til samordningen af deres pengepolitik ved at afgive udtalelser og henstillinger, ogsaa selv om de ikke er bindende. Saadanne udtalelser og henstillinger vedtages af EMI-raadet med to tredjedeles flertal. Skal udtalelserne og henstillingerne offentliggoeres, kraeves enstemmighed. OESU anser det for hensigtsmaessigt, at saadanne udtalelser og henstillinger, saafremt de offentliggoeres, i det mindste kommenteres af formanden for EMI. Med motiverede udtalelser og henstillinger (), som er baseret paa grundige analyser, kan EMI vinde den trovaerdighed og tillid, som det er afhaengigt af med henblik paa sin funktion som forloeber for en europaeisk centralbank.

2.2.4. OESU glaeder sig over, at formanden for Raadet og et medlem af Europa-Kommissionen kan deltage i EMI-raadets moeder. Omvendt indbydes formanden for EMI til moeder i Raadet, naar der behandles spoergsmaal i forbindelse med EMI's maal og opgaver. Dette samarbejde, der er fastlagt i artikel 11 i statutten for Det Europaeiske Monetaere Institut, forekommer hensigtsmaessigt.

3. Forholdet mellem den monetaere politik og den oekonomisk-politiske samordning

3.1.

Henstillinger vedroerende overordnede retningslinjer i den oekonomiske politik

3.1.1. Sideloebende med centralbankernes snaevrere samarbejde og samordningen af pengepolitikken maa ogsaa medlemsstaternes oekonomiske politik afstemmes noejere indbyrdes. Hvorvidt pengepolitikken faar succes, afhaenger af, om det lykkes at samordne medlemsstaternes oekonomiske politik. Det vil vaere en for stor byrde for centralbankernes pengepolitik og vanskeliggoere den pengepolitiske samordning, hvis pengepolitikken skal afhjaelpe fejl og mangler i den oekonomiske politik, isaer finanspolitikken. Paa den anden side lettes pengepolitikken, hvis det lykkes at nedbringe budgetunderskuddene og den offentlige gaeld i overensstemmelse med de budgetpolitiske konvergenskriterier. For herigennem kunne man samtidig skabe forudsaetningerne for en yderligere nedbringelse af inflationstakten og for en lavere rente, og dermed ville to andre konvergenskriterier vaere opfyldt.

3.1.2. Den 22. december 1993 vedtog oekonomi- og finansministrene i Raadet for foerste gang overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik i form af en henstilling i henhold til artikel 103, stk. 2, i EU-traktaten. Formaalet med de overordnede retningslinjer er at afstemme medlemsstaternes oekonomiske politik efter Faellesskabets maalsaetninger. Hertil hoerer isaer at opnaa en makrooekonomisk konvergens, der er tilstraekkelig til, at man kan gaa over til tredje fase.

3.1.3. OESU glaeder sig over, at de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik fra nu af revideres og tilpasses midt i aaret, inden landene vedtager deres finanslove for det foelgende aar. De overordnede retningslinjer af 22. december 1993 omfatter vigtige foranstaltninger fra hvidbogen »Vaekst, konkurrenceevne, beskaeftigelse«, som Europa-Kommissionen forelagde Det Europaeiske Raad den 10. december 1993 ().

3.1.4. Ifoelge de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik af 22. december 1993 (som i mellemtiden blev bekraeftet paa ny paa ECOFIN-Raadets moede den 11. juli 1994) () skal medlemsstaterne i 1994 forhindre enhver yderligere forvaerring i deres budgetstilling og fortsaette med at reducere budgetunderskuddene. I 1995 boer de fortsaette deres bestraebelser paa at goere deres offentlige finansielle situation holdbar. OESU hilser disse henstillinger velkommen. Det goer dog opmaerksom paa, at nogle medlemsstater behoever mere tid end andre til at konsolidere deres budgetter. De vil muligvis foerst efter 1996 kunne opfylde retningslinjerne af 22. december 1993.

3.2.

Den multilaterale overvaagning og konvergensprogrammerne

3.2.1. Samordningen af den oekonomiske politik og overholdelsen af de overordnede retningslinjer i de enkelte lande samt enkeltlandenes gennemfoerelse af deres konvergensprogrammer overvaages multilateralt i ECOFIN-Raadet (). Bortset fra de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik, som er fastlagt for foerste gang, forbedres den multilaterale overvaagning efter OESU's mening i 2. fase af to yderligere nyskabelser:

3.2.1.1. ECOFIN-raadet kan med kvalificeret flertal beslutte at offentliggoere de henstillinger, det retter til enkelte medlemsstater som foelge af den multilaterale overvaagning (artikel 103, stk. 4, i EU-traktaten).

3.2.1.2. Paa forslag af Europa-Kommissionen kan Raadet tilpasse den multilaterale overvaagningsprocedure, hvis kravene til samordningen af den oekonomiske politik tilsiger det (artikel 103, stk. 5).

3.2.2. OESU har i en udtalelse om den oekonomiske aarsberetning 1994 udtalt sig om den nye procedure i artikel 130 i EF-traktaten (). OESU beklager, at det ikke laengere er obligatorisk at anmode om OESU's udtalelse. Det turde vaere klart, at en hoering af de socio-oekonomiske kredse, der er repraesenteret i OESU, er yderst relevant i forbindelse med de spoergsmaal om pengestabilitet, beskaeftigelse, investeringer og produktionsomkostninger, som behandles i den oekonomiske aarsberetning, i OESU's »landerapporter« samt i de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik.

3.2.3. De fleste medlemsstater har i overensstemmelse med Raadets afgoerelse af 8. juli 1991 opstillet konvergensprogrammer ved begyndelsen af 2. fase. I konvergensprogrammerne opfoeres de foranstaltninger, med hvilke medlemsstaterne i sidste ende haaber at kunne opfylde konvergenskriterierne for overgangen til tredje fase. OESU anser det for noedvendigt at tilpasse konvergensprogrammerne til de oekonomiske realiteter og at udvide dem til ogsaa at omfatte konvergens- og konjunkturstimuleringsprogrammer (). Raadet vurderer i sluttet kreds de konvergensprogrammer, der forelaegges det. Offentligheden faar kun et sammendrag af resultaterne af forhandlingerne, hvilket OESU beklager.

3.2.4. OESU anser det for noedvendigt, at medlemsstaterne ikke udarbejder de nationale konvergens- og konjunkturstimuleringsprogrammer hver for sig, men i faellesskab. Et glaedeligt eksempel herpaa er det tysk-franske samarbejde om opstillingen af de to landes programmer. Paa denne maade er det lettere at vurdere nationale foranstaltningers eventuelle konsekvenser for andre medlemsstater, saaledes at der kan tages hensyn til dem i konvergensprogrammerne, som om muligt skal daekke samme periode.

3.2.5. Ifoelge alle konvergensprogrammer () skal underskuddene nedbringes paa mellemlang sigt, og referencevaerdien paa 3 % skal naas inden 1996. Den offentlige gaeld, der i gennemsnit i EU er steget fra 58 % i 1991 til 66,4 % i 1993, skal foerst stabiliseres og derefter reduceres. OESU hilser disse ambitioese maal i konvergensprogrammerne velkommen, men tvivler paa, om der nu ogsaa overalt er politisk vilje til virkelig at opfylde konvergensprogrammerne, hvilket absolut ville vaere oenskeligt.

3.2.6. OESU mener, at det allerede nu burde fastsaettes, hvorledes konvergensprogrammerne skal viderefoeres efter indledningen af tredje fase af OEMU. I den forbindelse maa man tilse, at konvergensprogrammerne for de EU-lande, der ikke fra starten er med i den monetaere union, viderefoeres og afstemmes efter de EU-lande, der allerede er en del af ECU-valutazonen. Dermed ville det blive lettere for foerstnaevnte lande hurtigt at tilslutte sig ECU-valutazonen.

3.2.7. I henhold til artikel 104 C, stk. 6, afgoer Raadet, om der foreligger et uforholdsmaessigt stort underskud og retter i bekraeftende fald henstillinger til den paagaeldende medlemsstat om at reducere underskuddet inden for en vis frist. Henstillingerne kan offentliggoeres, hvis de ikke efterleves. OESU forventer, at den procedure, der er fastlagt i tilfaelde af uforholdsmaessigt store underskud, kun tages i anvendelse, naar recession og hoej arbejdsloeshed ikke er de eneste aarsager til, at referencevaerdierne overskrides. Derimod maa der soerges for, at forbuddet mod at finansiere underskuddet via centralbankerne og mod at give den offentlige sektor privilegeret adgang til finansielle institutter overholdes.

3.2.8. Paa grund af recessionens omfang vil de fleste medlemsstater ikke foreloebigt vaere i stand til at opfylde begge budgetpolitiske konvergenskriterier (). I 1993 overskred elleve medlemsstater underskudskriteriet og syv gaeldskriteriet. Kun Luxembourg opfyldte begge kriterier.

3.2.9. De budgetmaessige vanskeligheder i de fleste medlemsstater vanskeliggoer en pengepolitik, der sigter mod prisstabilitet. Dette belaster igen forholdet mellem de centralbanker, der samarbejder i EMI, isaer mellem de allerede uafhaengige centralbanker paa den ene s. og oekonomiog finansministrene, der moedes i ECOFIN-raadet, paa den anden side.

3.2.10. Efter OESU's opfattelse kan det raadgivende Monetaere Udvalg (artikel 109 C) spille en vigtig rolle i denne forbindelse, eftersom det bestaar af hoejtstaaende repraesentanter for centralbankerne og for finansministerierne samt for Europa-Kommissionen. Divergerende opfattelser vedroerende den oekonomiske og den monetaere politik og samordningen heraf i henholdsvis Raadet og EMI kan derfor droeftes paa forhaand i Det Monetaere Udvalg og ryddes af vejen. OESU anser Det Monetaere Udvalg for noeglen til de oenskelige fremskridt i samordningen af baade den oekonomiske og den monetaere politik. Opnaas der nemlig ikke konsensus i Det Monetaere Udvalg, kan hverken Ministerraadet eller EMI-raadet udvirke en samordning i de tilfaelde, hvor der er hindringer herfor.

3.2.11. I henhold til Maastricht-erklaering nr. 5 () agter Faellesskabet at bidrage til stabile internationale monetaere forbindelser. Med henblik herpaa er Faellesskabet rede til at samarbejde med lande, med hvilke det har snaevre oekonomiske forbindelser. Inden for rammerne af aftalen om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade, EOES, (artikel 46) droefter EU-staterne og EOES-staterne faelles problemer i forbindelse med den oekonomiske og monetaere politik. OESU glaeder sig over, at de moeder, der blev indledt med henblik herpaa i april 1993, fremover afholdes to gange om aaret.

4. Vigtige omraader for det monetaere samarbejde

4.1.

EU, G7 og OECD

4.1.1. Sikring af prisstabilitet, valutakurspolitik inden for Det Europaeiske Monetaere System (EMS), rentepolitik og tilnaermelse af de pengepolitiske instrumenter og procedurer er vigtige omraader for centralbankernes samarbejde i EMI.

4.1.2. I det valutapolitiske samarbejde i EMI maa der ogsaa tages hoejde for den oekonomiske udvikling i de vigtigste industrilande i G7-landegruppen og i OECD, som de fleste EU-lande har taette handelsmaessige forbindelser med. Isaer maa der tages hensyn til udviklingen i kurserne for US-dollaren og yenen ved at sikre bedst mulig koordinering.

4.1.3. EU-landenes monetaere politik ville blive lettet, hvis USA i sin i oevrigt ganske vellykkede oekonomiske politik gjorde en indsats for at reducere sit budgetunderskud, og hvis Federal Reserve Bank undlod at saette diskontoen yderligere op. Ifoelge beregninger fra Congressional Budget Office (CBO) vokser statsgaelden hurtigere end nationalindkomsten. Inden for en generation stiger den offentlige gaeld til mere end det dobbelte maalt i forhold til bruttonationalproduktet, BNP. Dette forbavsende fremskrivningsresultat skyldes, at over halvdelen af udgifterne paa statsbudgettet er lovbundne - bl.a. udgifter til social forsikring, heraf isaer pensionsudbetalinger og udbetalinger fra sygekasserne - og at den demografiske udvikling bevirker, at disse udgifter vil stige yderligere. USA er dermed stillet over for de samme problemer som nogle EU-lande: De maa bestraebe sig paa at inddaemme budgetunderskuddet i stedet for blot at haeve renten. Paa grund af dollarens betydning som faktureringsvaluta i verdenshandelen, for valutamarkederne og for centralbankernes reservebeholdninger har budgetunderskud og renteaendringer i USA direkte konsekvenser for EU's og medlemsstaternes valutapolitik. Lykkes det USA at foere en succesrig budgetpolitik, vil det komme EU og dens medlemsstaters valutapolitik til gode.

4.2.

Stabile priser

4.2.1. Den monetaere politiks hovedmaal er (i henhold til artikel 105, stk. 1) at fastholde prisstabilitet. Den monetaere politik skal understoette den generelle oekonomiske politik i EU i det omfang, det er muligt uden at tilsidesaette maalet om stabile priser.

4.2.2. I 1993 var prisstigningstakten for EU i gennemsnit 3,8 %. De 4 lande med de laveste inflationstakter var Danmark med 1,4 %, Holland med 2,1 % og Frankrig og Irland med 2,3 %. I overensstemmelse med konvergenskriteriet maatte inflationstakterne i de oevrige EU-lande ikke ligge mere end 1,5 procentpoint herover. Faktisk laa inflationstakterne i 5 lande over 3,8 % (), herunder 4,3 % i Tyskland, 4,4 % i Italien og 4,7 % i Spanien.

4.2.3. Med de overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik saetter Faellesskabet sig det maal (), at de fleste af medlemsstaterne i 1996 skal vaere naaet ned paa en inflationstakt paa hoejst 2-3 % paa aarsbasis. Alle oekonomisk politiske beslutninger og foranstaltninger skal indrettes efter denne stabilitetsmaalsaetning.

4.2.4. En inflationstakt paa ikke over 2-3 % svarer til det saedvanligvis ikke eksplicit naevnte pengepolitiske stabilitetsmaal, mener Kommissionen (). Som et foerste stabilitetsmaal forekommer denne stoerrelsesorden realistisk. OESU gaar ud fra, at Faellesskabet allerede i 1995 i gennemsnit kan naa en inflationstakt paa 2-3 %. At dette resultat kan naas, skyldes ganske vist nok i hoejere grad recessionen end centralbankernes monetaere politik. Set fra sparernes synspunkt er dette ikke helt tilfredsstillende. OESU ville hilse det velkommen, hvis EMI-raadet derfor inden OEMU'ens tredje fase udtrykkeligt og uafhaengigt af den til den tid opnaaede inflationstakt ville anbefale et mere ambitioest pengepolitisk stabilitetsmaal for ECUen, som laegger op til en vaerdistabil faelles valuta i Den Monetaere Union.

4.3.

Valutakurspolitik

4.3.1. I henhold til Raadets henstilling af 22. december 1993 kraever den hoeje integrationsgrad og udnyttelsen af fordelene ved det indre marked, at der holdes fast ved maalet om valutakursstabilitet, hvilket sker igennem faelles bestraebelser paa at skabe fremskridt i retning af konvergens ().

4.3.2. Europa-Kommissionen konstaterer (), at medlemsstaterne ikke har udnyttet det oegede raaderum, som den midlertidige udvidelse af baandbredden i den europaeiske valutakursmekanisme ERM paa +/- 15 % har givet dem til at foere en differentieret pengepolitik. I stedet har de - efter i visse tilfaelde betydelige kurskorrektioner i koelvandet paa turbulenserne paa valutamarkederne i juli 1993 - holdt fast ved et samarbejde baseret paa stabile valutakurser og foert en »forsigtig« rentepolitik. Paa den baggrund har valutakursudsvingene siden begyndelsen af 1994 vaeret »begraensede« () og de facto ligget inden for en udsvingsmargen paa 4,5 %.

4.3.3. OESU slog i sin udtalelse af 24. november 1993 () til lyd for, at det fra centralbankside i Det Europaeiske Monetaere Instituts regi loebende overvaages, i hvilket omfang det bredere baand i praksis bruges til kurstilpasninger. Den overvaagning kunne, mente OESU paa davaerende tidspunkt, bruges som grundlag for en vurdering af, hvorledes man i indbyrdes afstemte etaper gradvis kan komme tilbage til en snaevrere baandbredde.

4.3.4. OESU bifalder Kommissionens vurdering i dens konvergensfremskridtsrapport, som den har fremlagt i overensstemmelse med artikel 109 E, stk. 2 litra b) (). Heri hedder det: »Det er overvejende sandsynligt, at forsoeg paa at genetablere snaevre baand uden at forbedre den oekonomiske konvergens mellem medlemsstaterne ikke vil blive accepteret af de finansielle markeder og vil fremkalde nye spekulationsangreb paa ERM. Erfaringerne fra seneste kriser har vist, at det er en noedvendig betingelse for valutakursstabilitet at foere en trovaerdig og konsekvent oekonomisk politik, som tager sigte paa at skabe oekonomisk konvergens under oekonomisk vaekst samtidig med, at der fokuseres paa fundamentale faktorer som prisstabilitet og sunde offentlige finanser.«

4.3.5. Artikel 109 J, stk. 1, i EF-traktaten opererer med foelgende tredje konvergenskriterium: »Overholdelse af de normale udsvingsmargener i Det Europaeiske Monetaere Systems valutakursmekanisme i mindst to aar uden devaluering over for andre medlemsstaters valutaer«. Der rejser sig det spoergsmaal, om det ikke inden for EMI boer afklares, hvad der efter den »midlertidige« udvidelse af baandbredderne den 2. august 1993 skal forstaas ved »normale udsvingsmargener« i forbindelse med overgangen til tredje OEMU-fase. I den sammenhaeng er det en bemaerkelsesvaerdig opfattelse (), at en tilbagevenden til en generelt smal baandbredde ikke mere er en ubetinget forudsaetning for overgangen til tredje fase af OEMU'en. OESU anser de »normale udsvingsmargener«, der er omhandlet i artikel 109 J, stk. 1, for et begreb, som ikke behoever nogen talmaessig definition foreloebig.

4.3.5.1. Saa laenge den »midlertidige« udvidelse af udsvingsgraenserne bibeholdes, vil spekulationspresset mod ERM-paritetsgitteret vaere ringere, ligesom der afhaengigt af fremskridtene paa konvergensomraadet vil vaere mulighed for at tilpasse valutakurserne uden dramatik (). Selv om den »midlertidige« udvidelse af udsvingsgraenserne fastholdes for alle lande, er det stadig muligt, at nogle centralbanker indbyrdes aftaler at fastholde et snaevrere udsvingsbaand for deres valutaer - som det allerede er tilfaeldet med DM og hollandske gylden.

4.3.5.2. Den udvidede baandbredde vil ogsaa lette lirens og pundets genoptagelse i valutakursmekanismen; det samme gaelder drachmen, hvis deltagelse i valutakurssamarbejdet hidtil har vaeret udsat. EMI kan her spille en konstruktiv rolle ved at komme med henstillinger og udtalelser og fremlaegge forslag med formentlig bred tilslutning til en bedre anvendelse af EMS-reglerne. I EMI-regi kunne der dermed drages den faelles laere af krisen i valutakurssamarbejdet, at EMS igen betragtes som et system med faste, men justerbare valutakurser.

4.3.6. Tilbagevenden til en fuldt funktionsdygtig valutakursmekanisme i EMS ville ikke alene lette overgangen til tredje fase af OEMU'en, men ogsaa forhindre negative virkninger af paritetsaendringer paa de faelles landbrugspriser.

4.3.7. I forbindelse med valutakurspolitikken boer man i EMI overveje, om der ikke burde tages et koordineret initiativ for at faa lagt afledte finansielle instrumenter ind under banktilsynet. Pengeinstitutternes ikke-balancefoerte operationer i form af termins-, options- og SWAP-forretninger overstiger i mange tilfaelde deres samlede balance. Disse afledte instrumenter er imidlertid hidtil faldet uden for tilsynsmaessige regler som f.eks. solvens- eller likviditetsnoegletal. Hvis disse bankforretninger blev underlagt tilsyn i EU-landene - og meget gerne paa en koordineret basis i samtlige OECD-lande - ville omfanget af de spekulative pengebevaegelser paa valutamarkederne falde eller i det mindste ikke tage yderligere til.

4.3.8. En koordinering af valutakurspolitikken i EMI-regi er af ovennaevnte grunde en af de vigtigste pengepolitiske opgaver. Det ville lette loesningen af denne opgave,

- hvis den begyndende fremgang i den oekonomiske vaekst befaester sig,

- hvis det lykkes specielt at nedbringe ledigheden; i Kommissionens hvidbog fremlaegges der vigtige forslag til skabelse af 15 millioner ekstra arbejdspladser, og

- hvis der generelt goeres yderligere fremskridt hen imod prisstabilitet i forlaengelse af det fald i den gennemsnitlige inflationstakt, der er sket i Faellesskabet fra 5,3 % i 1991 til 3,8 % i 1993.

4.3.9. Er disse rammevilkaar sikret, kan EMI kalkulere med mindre risiko for tilfaelde af national enegang paa det valutapolitiske omraade og i hoejere grad faeste lid til mere stabile valutaforhold.

4.4.

Rentepolitikken

4.4.1. Kommissionen () peger med rette paa, at der er sket fremskridt i konvergensen med hensyn til de lange rentesatser. Fra 1990-1993 er den lange rente i gennemsnit for Faellesskabet faldet fra 11,0 % til 8,1 % og referencebaandet fra 11 %-13 % til 8,7 %-10,9 %. Samtidig med faldet i renteniveauet er udviklingen blevet mere konvergerende: Mod fire lande i 1990 laa tre lande i 1993 over referencebaandet, medens syv mod tidligere fem lande ligger under referencebaandet. Spredningen i rentesatserne er blevet mindre.

4.4.2. Vurderingen af konvergensen i rentepolitikken vanskeliggoeres fortsat af, at de rentesatser, medlemsstaterne oplyser, bygger paa forskellige referencegrundlag. Kommissionens forslag til en forordning om en faellesskabsaktion paa statistikomraadet vil foere til forbedringer ogsaa paa dette punkt - noget som hilses velkomment af OESU i dets udtalelse om dette forordingsforslag ().

4.4.3. De forsigtige rentenedsaettelser viser to ting, nemlig

- at fremskridtene med hensyn til lavere inflationstakter har forbedret grundlaget for en saenkning af de kort- og langfristede rentesatser,

- at det raaderum, der i kraft af udvidelsen af udsvingsgraenserne i EMS'en er blevet skabt for en differentieret pengepolitik, ikke har medfoert, at centralbankerne har foretaget forcerede rentenedsaettelser.

Man kan derfor oenske og saette lid til, at et taettere pengepolitisk samarbejde i EMI-regi vil medfoere, at der sker en yderligere tilnaermelse mellem landenes rentepolitik.

4.4.4. Den korte og den lange rente har forskellig betydning i de forskellige oekonomier. Det har baggrund i de forskellige forhold med hensyn til kreditsektorens refinansiering, den offentlige sektors laantagning og centralbankernes markedsoperationer. Et ofte citeret eksempel er de forskelle, der er i finansiering af boligbyggeri i henholdsvis Storbritannien og Forbundsrepublikken Tyskland: I Storbritannien, hvor der overvejende er tale om kortfristet boligfinansiering, tillaegges de korte rentesatser en anden vaerdi end i Tyskland, hvor realkreditten bestemmes af de lange rentesatser, fordi finansieringen dér overvejende sker gennem udstedelse af saerlige obligationer (realkreditobligationer) med laengere loebetid. Saadanne forskelle haemmer et taettere samarbejde mellem centralbankerne paa renteomraadet (jf. pkt. 4.5.3).

4.5.

Virkemidler i den monetaere politik

4.5.1. En tilnaermelse af de pengepolitiske virkemidler og procedurer er en presserende EMI-opgave. I deres pengepolitik goer centralbankerne forskellig brug af klassiske instrumenter som diskontoen, markedsoperationer og reservekrav. Baade instrumenterne som saadan og den maade, de anvendes paa, opviser forskelle fra land til land.

4.5.2. Det er ikke kun forberedelsen af den faelles pengepolitik fra begyndelsen af den 3. fase, der taler for en gradvis tilnaermelse. Den integrationsgrad, man er naaet op paa med virkeliggoerelsen af det indre marked, stiller ogsaa krav om en vis tilnaermelse i de pengepolitiske instrumenter, specielt paa baggrund af penge- og kapitaltransaktionernes volumen og den stadige vaekst i kredit- og forsikringssektorens graenseoverskridende aktiviteter.

4.5.3. Inden for markedsoperationerne forekommer det hensigtsmaessigt snart at foretage en tilnaermelse af udvalget af pengemarkedspapirer, skatkammerbeviser, statsobligationer og andre vaerdipapirer, der saelges og koebes af centralbankerne for at paavirke kreditsektorens og til dels ogsaa hele oekonomiens likviditet. I den sammenhaeng er det ogsaa af stor betydning, at det forsoeges at tilnaerme loebetiden for centralbankengagementer i markedsoperationer og for de vaerdipapirer, de genkoeber og belaaner. Herigennem kunne man nedbringe de forskellige virkninger, som diskontoaendringer stadig har i forskellige lande. Som et eksempel paa en saadan grel forskel kan naevnes den umiddelbare konsekvens af en diskontoaendring i Storbritannien og i Tyskland (jf. pkt. 4.4.4):

- I Storbritannien slaar den korte rente direkte igennem paa de - overvejende kortfristet finansierede - kreditter.

- I Tyskland genfinansieres en forholdsvis stor del af kreditterne paa langfristet basis ved udstedelse af pantebreve, kommunalobligationer, bankobligationer og andre vaerdipapirer med en loebetid paa ti aar og derover. Den korte rente og dermed en diskontoaendring fra den tyske forbundsbanks side har derfor ikke samme virkninger som i Storbritannien.

4.5.4. Skal en europaeisk centralbanks rentepolitik og markedsoperationer have samme virkninger overalt i Faellesskabet, vil en tilnaermelse i anvendelsen af disse pengepolitiske instrumenter vaere oenskelig allerede i OEMU'ens 2. fase. Det gaelder ogsaa for centralbankernes mindstereservepolitik. I sin udtalelse () af 24. marts 1993 har OESU sammenlignet de forskelle i belastningen af kreditsektoren, der foelger af de forskellige landes reservekrav, dvs. regler om at banker skal holde - normalt ikke-rentebaerende - mindstereserver i centralbankerne og foretage obligatoriske placeringer i vaerdipapirer. Forskellene, som i mellemtiden er blevet lidt mindre, foerer til konkurrenceforvridninger i kreditsektoren og til udflytning af bankaktiviteter til lande, hvor der er lempeligere eller ingen reservekrav. Den forpligtelse til at erhverve statspapirer, som centralbankerne i nogle EU-lande stadigvaek paalaegger kreditinstitutterne, paavirker stadig konkurrencen i de graenseoverskridende bankforretninger. Desuden er en saadan forpligtelse til at koebe statspapirer en overtraedelse af det principielle forbud mod at finansiere offentlige budgetunderskud via centralbankerne.

4.5.5. Ud over de pengepolitiske virkemidler og fremgangsmaader maa der ogsaa ske en tilnaermelse i parametrene. Den vigtigste styringsparameter er i flertallet af medlemslandene udviklingen i pengemaengden. Pengemaengden beregnes og afgraenses imidlertid forskelligt, isaer med hensyn til medtagelse af tidsindskud. EMI boer derfor komme med forslag til en faelles definition af ()pengemaengden (M 1 eller M 2) og til en ensartet statistisk beregning heraf (). Som et andet skridt kunne EMI undersoege, under hvilke betingelser centralbankerne kunne blive enige om en lignende hensyntagen til pengemaengdemaal i den 2. fase og endelig om en vis tilnaermelse af pengemaengdemaalene eller -referencemargener (jf. pkt. 2.1.3).

4.5.6. En tilnaermelse af de pengepolitiske virkemidler og procedurer er ensbetydende med en forberedelse af en faelles pengepolitik. Udviklingen af et bredt accepteret koncept herfor allerede i anden fase hoerer til EMI's vigtige opgaver.

Bruxelles, den 15. september 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg

() OESU's udtalelser om de oekonomiske, industrielle og sociale aspekter i hvidbogen, EFT nr. C 295 af 22. 10. 1994.

() KOM(93) 700 endelig udg. af 5. 12. 1993.

() Kommissionens samlede ramme af 10. 11. 1993, Kommissionens henstilling af 24. 11. 1993, Raadets henstilling af 22. 12. 1993, paa grundlag af konklusionerne fra Det Europaeiske Raad af 10.-11. 12. 1993 i »European Economy« 55/93.

() OESU's udtalelse er offentliggjort i EFT nr. C 352 af 31. 12. 1993, s. 3-8.

() EFT nr. C 295 af 22. 10. 1994.

() OESU's udtalelse herom af 27. 4. 1994, EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994, s. 1.

() »European Economy« 55/93, forord, pkt. 6.

() Protokol nr. 4 i bilaget til EU-traktaten, artikel 4, 5 og 7.

() OESU's udtalelse af 6. 7. 1994 (CES 854/94).

() OESU's udtalelse af 27. 4. 1994, EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994, s. 1.

() OESU's udtalelse, EFT nr. C 34 af 2. 2. 1994, s. 25-35, pkt. 1.6.

() Hoering af formanden for EMI, Alexandre Lamfalussy, i Europa-Parlamentet den 10. 11. 1993.

() OESU har afgivet udtalelser herom, se fodnote 1, s. 213.

() European Economy 55/93, Del A, I, pkt. 2.2 og nr. 58/94.

() Raadets beslutning 90/141/EOEF, EFT nr. L 78 af 24. 3. 1990.

() OESU's udtalelse af 27. 4. 1994, EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994, s. 44-52, pkt. 6.

() OESU' udtalelse om politikken i fasen forud for OEMU, EFT nr. C 352 af 30. 12. 1993, s. 3-8, pkt. 1.1.2 og 2.2.2.1).

() European Economy 55/93, Del B, I, pkt. 2.2.2 og tabel 3 og 7.

() I henhold til artikel 104 C, stk. 2, litra a) og b) (med tilhoerende protokol) maa det offentlige underskud ikke overstige 3 % og den offentlige gaeld ikke overstige 60 % af bruttonationalproduktet i markedspriser.

() Erklaering nr. 5 i bilag til slutakten til traktaten om Den Europaeiske Union.

() European Economy 55/1993: Broad economic policy guidelines and Convergence progress report (Overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik og Kommissionens konvergens-fremskridtsrapport), del B, tabel 1.

() European Economy 55/1993, del A, I og II, pkt. 2. og nr. 58/94.

() Idem, del A, III, pkt. 2.1.

() Idem, del A, I, pkt. 2.1.

() Idem, del A, III, pkt. 2.1.

() Idem, del B, I pkt., 2.2.5 og tabel 53.

() EFT nr. C 34 af 2. 2. 1994, s. 23-25, pkt. 1.4.10.

() European Economy 55/1993, del B, I pkt. 2.2.5, s. 72.

() Financial Times af 27. 10. 1993.

() Se OESU's udtalelse af 24. 11. 1993, EFT nr. C 34 af 2. 2. 1994, s. 25-35, pkt. 1.3.2.2.

() European Economy 55/1993, del B, pkt. 2.2.4 og tabel 9.

() OESU's udtalelse af 27. 4. 1994 om KOM(94) 78 endelig udg. af 10. 3. 1994, EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994, s. 1.

() EFT nr. C 129 af 10. 5. 1994, s. 10-17.

() OESU's udtalelse om KOM(94) 78 endelig udg. af 10. 3. 1994, EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994, s. 1.