DA Den Europæiske Unions Tidende C 213/62

Meddelelse fra Kommissionen: »Energitransmissionsinfrastruktur og EU's naturlovgivning«

(2018/C 213/02)

INDHOLDSFORTEGNELSE

Side

OM DETTE DOKUMENT 65

Formål 65

Opbygning og indhold 65

Dokumentets art 65

1. EN FORNYET ENERGIINFRASTRUKTUR TIL EUROPA 67

1.1. Behovet for en fornyet energiinfrastruktur i Europa 67

1.2. Udfordringerne på infrastrukturområdet 68

1.2.1. Elnet og oplagring 68

1.2.2. Naturgasnet og naturgasoplagring 69

1.2.3. Olie- og olefintransport og raffineringsinfrastrukturer 69

1.2.4. CO 2 -opsamling, -transport og -oplagring (CCS) 69

1.3. Anvendte typer af transmissions- og distributionsanlæg 69

1.3.1. Gas- og olietransmissions- og distributionsanlæg 69

1.3.2. Eltransmissions- og distributionsanlæg 70

1.4. Projekter af fælles interesse 70

2. EU'S NATURLOVGIVNING 72

2.1. Indledning 72

2.2. Fugledirektivet og habitatdirektivet 72

2.3. Forvaltning og beskyttelse af Natura 2000-områder 73

2.3.1. Iværksættelse af bevaringsforanstaltninger og sikring af ikke-forringelse 73

2.3.2. Tilladelsesprocedure for planer og projekter, der påvirker Natura 2000-områder 74

2.4. Bestemmelser om beskyttelse af arter 75

3. ENERGITRANSMISSIONSANLÆGS POTENTIELLE VIRKNINGER FOR NATURA 2000 OG EU-BESKYTTEDE ARTER 76

3.1. Indledning 76

3.2. Behovet for en sagsspecifik tilgang 76

3.3. Oversigt over potentielle virkninger for EU-beskyttede arter og levesteder 77

3.3.1. Tab, forringelse eller opsplitning af levesteder 77

3.3.2. Forstyrrelse og fordrivelse 77

3.3.3. Risiko for sammenstød og elektrisk aflivning 77

3.3.4. Barrierevirkninger 77

3.4. Sondring mellem væsentlige og ikkevæsentlige virkninger 78

3.5. Kumulative virkninger 78

4. POTENTIELLE VIRKNINGER AF ELNETINFRASTRUKTURER PÅ VILDE FUGLE 79

4.1. Indledning 79

4.2. Elnetinfrastrukturer 79

4.3. Potentielle negative indvirkninger af elinfrastruktur på vilde fugle 80

4.3.1. Elektrisk aflivning 80

4.3.2. Sammenstød 83

4.3.3. Tab og opsplitning af levesteder 84

4.3.4. Forstyrrelse/fordrivelse 84

4.3.5. Elektromagnetiske felter 84

4.4. Elinfrastrukturs potentielle positive virkninger på vilde fugle 84

5. POTENTIELLE AFBØDNINGSFORANSTALTNINGER FOR ELNETINFRASTRUKTURER, DER PÅVIRKER VILDE FUGLE 86

5.1. Hvad er afbødningsforanstaltninger? 86

5.2. Potentielle foranstaltninger til afbødning af negative virkninger af elinfrastrukturplaner eller -projekter på vilde fuglearter 88

5.2.1. Indførelse af proaktive foranstaltninger på planlægningsniveauet 88

5.2.2. Undersøgelse af mulige afbødende og forebyggende foranstaltninger på projektniveau 90

5.3. Detaljerede tekniske anbefalinger for afhjælpende og afbødende foranstaltninger 91

5.3.1. Afbødning af elektrisk aflivning 91

5.3.2. Afbødning af sammenstød 92

6. BETYDNINGEN AF EN STRATEGISK TILGANG TIL PLANLÆGNING 93

6.1. Fordelene ved integreret planlægning 93

6.2. Udpegelse af egnede steder til energitransmissionsanlæg 94

6.3. Søgning efter metoder til at strømline tilladelsesprocedurerne for energitransmissionsanlæg 96

6.3.1. Tidlig planlægning, kortlægning og afgrænsning af vurderinger 96

6.3.2. Tidlig og effektiv integration af miljøvurderinger og andre miljøkrav 97

6.3.3. Koordinering af procedurer og tidsfrister 98

6.3.4. Rapporternes kvalitet 98

6.3.5. Grænseoverskridende samarbejde 98

6.3.6. Tidlig og effektiv offentlig deltagelse 99

7. TILLADELSESPROCEDUREN EFTER HABITATDIREKTIVETS ARTIKEL 6 99

7.1. Indledning 99

7.2. Omfanget af tilladelsesproceduren efter artikel 6 100

7.3. Passende vurderinger — trinvis procedure 102

7.3.1. Første trin: screening 102

7.3.2. Andet trin: passende vurdering 102

7.3.3. Tredje trin: godkendelse eller afvisning af planen eller projektet i lyset af konklusionerne af den passende vurdering 109

7.4. Undtagelsesproceduren i henhold til artikel 6, stk. 4 109

8. ENERGITRANSMISSIONSINFRASTRUKTUR I HAVMILJØET 113

8.1. Oversigt over nuværende energiinfrastruktur i EU's farvande 114

8.1.1. Olie og gas 114

8.1.2. Offshorevind-, bølge- og tidevandsenergi 115

8.1.3. Opsamling og lagring af CO 2 (CCS) 117

8.1.4. Transmissionsnet 117

8.1.5. Prognoser 117

8.2. NATURA 2000 i havmiljøet 119

8.2.1. Beskyttelsen af miljø, levesteder og arter i havet 119

8.2.2. Støtteforanstaltninger og nyttige informationskilder 123

8.3. Potentielle virkninger og tilgange til afbødning 124

8.3.1. Udlægning 126

8.3.2. Drift 129

8.3.3. Afvikling 131

8.3.4. Kumulative virkninger 131

8.3.5. Potentielle afbødningsforanstaltninger 132

8.4. Betydningen af strategisk planlægning 133

REFERENCER 136

BILAG 1 — NATIONALE OG INTERNATIONALE INITIATIVER 150

BILAG 2 — SYSTEMATISK PRIORITERET LISTE OVER VIRKNINGER AF INTERAKTIONER MELLEM FUGLE OG ELLEDNINGER (BIRDLIFE, 2013) 157

BILAG 3 — RESUMÉ AF DOKUMENTATION FOR VIRKNINGEN AF ELLEDNINGER PÅ BESTANDNIVEAU FOR GLOBALT TRUEDE (IUCN, 2012) FUGLEARTER 159

BILAG 4 — EKSEMPLER PÅ VIRKNINGER AF ELLEDNINGER PÅ METABESTANDE AF ARTER OPFØRT I BILAG I TIL FUGLEDIREKTIVET 161

BILAG 5 — FORESLÅET LISTE OVER PRIORITEREDE ARTER TIL FOREBYGGELSE OG AFBØDNING AF VIRKNINGEN AF LUFTLEDNINGER I UNIONEN 163

BILAG 6 — SAMMENLIGNING AF PROCEDURER UNDER PASSENDE VURDERING, VURDERING AF VIRKNINGERNE FOR MILJØET (VVM) OG STRATEGISK MILJØVURDERING (SMV) 168

OM DETTE DOKUMENT

Formål

I november 2010 offentliggjorde Europa-Kommissionen meddelelsen »Prioriteringer på energiinfrastrukturområdet for 2020 og derefter – en plan for et integreret europæisk energinet«. Kommissionen opfordrer til en markant forøgelse af infrastrukturerne til energitransmission for at sikre en sikker og bæredygtig energiforsyning til en overkommelig pris i hele Europa, samtidig med at CO2-emissionerne nedbringes.

Ved den nye TEN-E-forordning (EU) nr. 347/2013 etableres der en EU-ramme for planlægning og gennemførelse af energiinfrastruktur i Unionen. I forordningen fastlægges ni strategiske, prioriterede energiinfrastrukturkorridorer inden for el, gas og olie samt tre EU-dækkende prioriterede tematiske områder for elmotorveje, intelligente net og CO2-transportnet. Der indføres også en gennemsigtig og inklusiv proces, der har til formål at udpege og udvælge specifikke projekter af fælles interesse, som er nødvendige for at gennemføre de prioriterede korridorer.

Ligesom alle udviklingsaktiviteter i Unionen skal infrastrukturer til energitransmission være i fuld overensstemmelse med EU's miljøpolitik, herunder habitatdirektivet og fugledirektivet (EU's naturdirektiver). I dette dokument gives der retningslinjer for, hvordan dette bedst opnås i praksis. Der lægges navnlig vægt på den korrekte gennemførelse af tilladelsesproceduren efter habitatdirektivets artikel 6, hvorefter alle planer og projekter, som med sandsynlighed vil have væsentlig negativ virkning for et Natura 2000-område, skal underkastes en passende vurdering inden godkendelse. Det omhandler også kravene om beskyttelse af arter i det bredere landskab.

Det er ikke hensigten, at Natura 2000-områder skal være »forbudte områder«, og nye udviklingsprojekter er ikke udelukket. I stedet skal udviklingsprojekter gennemføres på en måde, der sikrer de sjældne og truede arter og naturtyper, som findes i det beskyttede område. Dette kan ofte opnås gennem omhyggelig planlægning, god og inklusiv dialog og brug af passende afbødningsforanstaltninger for at fjerne eller allerede fra starten at forebygge potentielle negative indvirkninger fra de enkelte projekter samt kumulative indvirkninger på områdets bevaringsmål.

Dette dokument er primært henvendt til projektudviklere, transmissionssystemoperatører og myndigheder, som er ansvarlige for godkendelsen af energitransmissionsplaner og -projekter, men det vil også være af interesse for konsekvensvurderingskonsulenter, forvaltere af Natura 2000-områder, NGO'er og andre interessenter, som er berørt af eller involveret i planlægningen, udformningen, gennemførelsen eller godkendelsen af energiinfrastrukturplaner og -projekter. Det har til hensigt at give dem en oversigt over betydningen af energiinfrastrukturforslag for Natura 2000-områder og EU's beskyttede arter og naturtyper og tilgange til afbødning af negative virkninger.

Dette dokument kan også anvendes i forbindelse med vurderingsprocedurer, der gennemføres efter direktivet om vurdering af virkningerne for miljøet og direktivet om strategisk miljøvurdering i forbindelse med planer og projekter vedrørende energitransmissionsanlæg, for hvilke det er blevet bestemt, at en passende vurdering af deres virkning på Natura 2000 ikke er påkrævet.

Anvendelsesområde

Dette dokument indeholder vejledning om og bedste praksis for installation, drift og afvikling af el-, gas- og olietransmissions- og distributionsanlæg i forbindelse med Natura 2000-områder og arter, som er beskyttet i det bredere landskab i henhold til EU's habitatdirektiv og fugledirektiv. Dets fokus er alene rettet mod infrastrukturer til energitransmission og ikke mod energiproduktionsanlæg som f.eks. olieplatforme, vandkraftværk, vindmøller, kraftværk osv.

De omhandlede typer af infrastrukturer til energitransmission omfatter gas- og olierørledninger samt eltransmissionskabler og -distributionsanlæg (høj- og mellemspænding) med fokus på sidstnævnte på land. Et særskilt kapitel omhandler energitransmissionsinfrastruktur i havmiljøet.

Opbygning og indhold

Dokumentet indeholder otte kapitler:

— Kapitel 1 og 2: indeholder en oversigt over den EU-politiske sammenhæng for så vidt angår energiinfrastruktur og behovet for et moderne, sammenkoblet energinet på tværs af Europa i overensstemmelse med TEN-E-forordningen. De bestemmelser i fugledirektivet og habitatdirektivet, som energitransmissionsudviklere, -operatører og -myndigheder skal være opmærksomme på, fremhæves. Dette omfatter et særligt fokus på tilladelsesproceduren i henhold til artikel 6 for planer eller projekter, som med sandsynlighed vil have væsentlig indvirkning på Natura 2000-områder, samt kravene vedrørende EU-beskyttede arter i det bredere landskab.

— Kapitel 3: indeholder en generel oversigt over de forskellige typer potentielle virkninger, som infrastrukturer til energitransmission kan have på naturtyper og arter, der er beskyttet af EU's to naturdirektiver. Bevidsthed om disse potentielle virkninger vil ikke kun sikre, at der foretages en passende vurdering efter habitatdirektivets artikel 6, men vil også hjælpe med at påpege egnede afbødningsforanstaltninger, som kan bruges til at reducere betydelige negative virkninger eller undgå, at de overhovedet opstår.

— Kapitel 4 og 5: omhandler navnlig de potentielle virkninger af elnetinfrastrukturer og udpegelse af hensigtsmæssige afbødningsforanstaltninger på forskellige faser af planlægnings- eller projektcyklussen. Detaljerede tekniske anbefalinger gives for afhjælpende foranstaltninger og afbødningsforanstaltninger, som så vidt muligt er baseret på erfaringer med god praksis og den sidst nye forskning fra hele Europa.

— Kapitel 6: omhandler fordelene ved at benytte en mere strategisk og integreret tilgang, således at infrastrukturer til energitransmission planlægges på en sådan måde, at potentialet for konflikter med kravene i EU's naturlovgivning undgås eller minimeres senere i planlægningsprocessen, hvor mulighederne er langt mere begrænsede. Der gives også en oversigt over, hvordan forskellige konsekvensanalyser, der kræves i henhold til EU's miljølovgivning, herunder habitatdirektivet, effektivt kan strømlines til projekter af fælles interesse, navnlig i lyset af TEN-E-forordningens kortere tidsfrister for udstedelse af tilladelser til projekter af fælles interesse.

— Kapitel 7: omhandler tilladelsesproceduren efter habitatdirektivets artikel 6. Det har til formål at give praktisk vejledning i, hvordan denne tilladelsesprocedure anvendes inden for rammerne af navnlig infrastrukturer til energitransmission.

— Kapitel 8: indeholder en analyse af virkningerne af infrastrukturer til energitransmission på havmiljøet. Der gives først en oversigt over de nuværende energiinfrastrukturer i EU's farvande og forventede fremtidige udviklingsprojekter. Derefter beskrives virkningerne for Natura 2000-havområder og beskyttede arter med henvisning til bestemmelserne i habitatdirektivet og fugledirektivet samt de relevante støtteforanstaltninger og vejledninger fra Unionen og andre områder. For det tredje gennemgås de potentielle virkninger af transmissionsinfrastruktur (kabler og rørledninger) i forbindelse med olie-, gas-, vind-, bølge- og tidevandsenergi samt CO2-opsamling, transport og lagring (CCS) på marine arter og levesteder, som er beskyttet af EU's habitatdirektiv og fugledirektiv. Eksempler på god praksis nævnes som en del af beskrivelsen af mulighederne for at afbøde sådanne virkninger. For det fjerde undersøges fordelene ved strategisk planlægning af infrastrukturer til energitransmission i havmiljøet, herunder betydningen af, at dette fastsættes inden for rammerne af den øvrige EU-lovgivning og -politikker som f.eks. havstrategirammedirektivet og maritim fysisk planlægning.

I hele dokumentet gives der eksempler på god praksis, som viser, hvordan energitransmissionsanlæg og EU-naturlovgivningen i praksis kan forenes effektivt. Dette kan bruges som inspiration til de forskellige typer teknikker og tilgange, der kan anvendes.

Dokumentets art

Dette vejledende dokument har til formål at præcisere bestemmelserne i habitatdirektivet og fugledirektivet og sætte dem i forhold til udviklingen og driften af infrastrukturer til energitransmission. Dokumentet er ikke af lovgivende art, men giver praktisk vejledning og bedste praksis for anvendelsen af de eksisterende regler. Det afspejler som sådant alene Kommissionens tjenestegrenes synspunkter. Det påhviler EU-Domstolen at fastlægge den endelige fortolkning af EU-direktiver.

Dokumentet supplerer Kommissionens eksisterende generelle fortolknings- og metodedokumenter vedrørende habitatdirektivets artikel 6 (1). Disse vejledninger bør sammenholdes med dette dokument.

Endelig anerkendes det i dokumentet fuldt ud, at de to naturdirektiver er omfattet af subsidiaritetsprincippet, og at det tilkommer medlemsstaterne at afgøre, hvordan de bedst gennemfører de proceduremæssige krav, der udspringer af dem. De eksempler på god praksis med hensyn til procedurer og foreslåede metoder, som er beskrevet i dette dokument, har derfor ikke til formål at være normative, men tager sigte på at give gode råd, idéer og forslag baseret på feedback og input fra kompetente myndigheder, repræsentanter for energivirksomheder, NGO'er og andre eksperter og interessenter.

Kommissionen vil gerne takke alle, der har deltaget i udarbejdelsen af dette vejledende dokument, for deres værdifulde bidrag og synspunkter.

1. EN FORNYET ENERGIINFRASTRUKTUR FOR EUROPA

1.1. Behovet for en fornyet energiinfrastruktur i Europa

EU-landene har indgået aftale om en ny 2030-ramme for klima og energi, herunder EU-mål og -politikmål for drivhusgasemissioner, vedvarende energi, energieffektivitet og elsammenkoblinger. Disse mål og politikmål har til formål at hjælpe Unionen med at opnå et mere konkurrencedygtigt, sikkert og bæredygtigt energisystem og med at opfylde Unionens langsigtede 2050-mål for reduktion af drivhusgasemissionerne.

Figur 1

2030-ramme for energi og klima — overordnede mål

10 %sammenkobling

-20 %drivhusgas-emissioner

20%vedvarendeenergi

15 %sammenkobling

≥ 30%energi-effektivitet

≥ 27 %vedvarendeenergi

≥ - 40 %drivhusgas-emissioner

20 %energi-effektivitet

Kommissionen har som en af sine vigtigste prioriteter fremlagt en rammestrategi for en modstandsdygtig energiunion med en fremadskuende klimapolitik (2). Dens mål er at hjælpe Unionen med at opfylde 2030-målene og -målsætningerne og give de europæiske forbrugere adgang til sikker, bæredygtig, konkurrencedygtig og økonomisk overkommelig energi og give dem mulighed for at drage fordel af den igangværende gennemgribende omlægning af Europas energisystem.

For at opfylde 2030-målene og målsætningerne er det afgørende, at Europas energitransmissions- og lageranlæg moderniseres (3). Forældede og dårligt sammenkoblede infrastrukturer er en alvorlig begrænsning for Europas økonomi. Udviklingen af vindenergiproduktionen i Nordsøregionen og Østersøregionen bremses f.eks. af de utilstrækkelige netforbindelser såvel offshore som onshore. Risikoen for og omkostningerne forbundet med forsyningsforstyrrelser og spild forventes også at stige, hvis Unionen ikke investerer i intelligente, effektive og konkurrencedygtige energinet og ikke udnytter sine muligheder for at forbedre energieffektiviteten.

EU's nye energiinfrastrukturpolitik vil medvirke til at koordinere og optimere netudviklingen i hele Europa og vil dermed give Unionen mulighed for at udnytte alle fordele ved et integreret europæisk net, der langt overstiger værdien af dets enkelte komponenter.

En europæisk strategi for fuldt integrerede energiinfrastrukturer baseret på intelligente og kulstoffattige teknologier vil mindske omkostningerne forbundet med at gå over til kulstoffattige teknologier, da den vil medføre stordriftsfordele for de enkelte medlemsstater. Den vil også øge forsyningssikkerheden og hjælpe med til at stabilisere forbrugerpriserne ved at sikre, at elektricitet og gas går derhen, hvor der er behov for den. Europæiske net vil også fremme konkurrencen i det indre energimarked i Unionen og skabe solidaritet mellem medlemsstaterne, så borgerne og virksomhederne i Europa får adgang til energikilder, der er overkommelige i pris.

For at hjælpe med at gennemføre denne gennemgribende ændring i energitransmissionsinfrastrukturen vedtog Unionen en ny TEN-E-forordning (EU) nr. 347/2013 (4) i 2013. Ved denne forordning etableres der en omfattende EU-ramme for planlægning og gennemførelse af energiinfrastruktur.

I forordningen fastlægges ni strategiske, prioriterede energiinfrastrukturkorridorer inden for el, gas og olie samt tre EU-dækkende prioriterede tematiske områder for elmotorveje, intelligente net og CO2-transportnet for at optimere netudviklingen på europæisk plan for perioden frem til 2020 og derefter.

Figur 2

Prioriterede korridorer for el, gas og olie

1.2. Udfordringerne på infrastrukturområdet

Den udfordring, der består i at sammenkoble EU's energiinfrastruktur og tilpasse den til de nye behov, vedkommer alle sektorer og alle typer energitransmissionsanlæg.

1.2.1. Elnet og oplagring

Elnettene skal opgraderes og moderniseres for at kunne dække den stigende efterspørgsel, der følger af en større forandring i den samlede energiværdikæde og det samlede energimiks og af væksten i antallet af applikationer og teknologier, der har elektricitet som energikilde. Nettene skal også udvides og opgraderes for at fremme markedsintegration og fastholde det aktuelle systemsikkerhedsniveau, men især for at transportere og balancere elektricitet fra vedvarende energikilder, der forventes at blive mere end fordoblet i årene 2007-2020.

En væsentlig del af produktionskapaciteten vil blive samlet i områder, der ligger længere væk fra de store forbrugs- og oplagringscentre. En betydelig del vil komme fra offshoreanlæg, solenergi- og vindmølleparker i Sydeuropa eller biomasseanlæg i Central- og Østeuropa. Decentraliseret elproduktion vil også vinde terræn.

Foruden disse umiddelbare krav må elnettene gennemgå en mere fundamental udvikling for at gøre det muligt inden 2050 at gå over til et kulstoffattigt elsystem, der er baseret på nye teknologier til transport af højspændingselektricitet over lange afstande og til oplagring af elektricitet, og dermed også gøre det muligt at integrere den stigende andel af vedvarende energi fra Unionen og andre steder.

Samtidig må nettene også gøres mere intelligente. Det vil ikke være muligt at nå EU's 2020-mål for energieffektivitet og vedvarende energi uden mere innovation og intelligens i nettene på både transmissions- og distributionsplan, bl.a. gennem udnyttelse af informations- og kommunikationsteknologier. Disse teknologier kommer til at spille en afgørende rolle for styringen af efterspørgslen og andre tjenester forbundet med intelligente net.

1.2.2. Naturgasnet og naturgasoplagring

Naturgas forventes fortsat at indtage en central plads i EU's energimiks i de kommende årtier og få større og større betydning som reservebrændsel for de forskellige former for elproduktion. Gasnettene skal imidlertid være endnu mere fleksible, og der er behov for dobbeltrettede rørledninger, større lagerkapacitet og fleksible forsyninger, herunder flydende naturgas (LNG) og komprimeret naturgas (CNG).

1.2.3. Olie- og olefintransport og raffineringsinfrastrukturer

Hvis klima-, transport- og energieffektivitetspolitikken forbliver uændret, kan det forventes, at olie vil udgøre 30 % af den primære energi, og at en betydelig del af transportsektorens brændstof fortsat vil være oliebaseret i 2030. Forsyningssikkerheden afhænger af integriteten og fleksibiliteten i hele forsyningskæden, fra den råolie, der leveres til raffinaderierne, til det slutprodukt, der sælges til forbrugerne. Samtidig vil de fremtidige infrastrukturer til transport af råolie og olieprodukter blive bestemt af udviklingen inden for den europæiske raffinaderisektor, der i dag står overfor en række udfordringer.

1.2.4. CO2-opsamling, -transport og -oplagring (CCS)

CCS-teknologier vil kunne sikre en markant reduktion i CO2-emissionerne, men befinder sig stadig på et tidligt udviklingstrin. Den kommercielle udnyttelse af CCS inden for elproduktion og i forbindelse med industrielle applikationer forventes at tage sin begyndelse efter 2020. Da de potentielle CO2-oplagringsanlæg ikke er jævnt fordelt i Europa, og da nogle medlemsstater kun har begrænsede potentielle oplagringsmuligheder inden for deres egne grænser, kan det blive nødvendigt at bygge en europæisk rørledningsinfrastruktur på tværs af nationale landegrænser og i det maritime miljø.

1.3. Anvendte typer af transmissions- og distributionsanlæg

Den måde, hvorpå forskellige energiformer transporteres, distribueres og oplagres, varierer naturligvis afhængigt af den pågældende energitype og afhængigt af, om det sker på land eller i havet. Transmissionen af elektricitet sker generelt via ledninger eller kabler, mens transmissionen af gas og olie sker via rørledninger.

I dette dokument rettes fokus mod følgende anlæg (5):

— jordbaserede gas- og olietransmissionsanlæg: nedgravede rørledninger, rørledninger over jorden, herunder rørledninger, der krydser vandløb, og tilknyttede komponenter (tilførselsanlæg, pumpestationer (olie) og kompressoranlæg (gas), mellemliggende forsyningsanlæg, spærreventilanlæg, regulatoranlæg og endelige forsyningsanlæg)

— jordbaserede eltransmissionsanlæg: nedgravede/underjordiske ledninger, luftledninger og tilknyttede komponenter (master, transformerstationer og vekselrettere).

1.3.1. Gas- og olietransmissions- og distributionsanlæg

Rørledninger bruges generelt til at transportere store mængder råolie, forarbejdede olieprodukter og naturgas over landområder. Olierørledninger er fremstillet af stål- eller plastikrør med en indvendig diameter på typisk 100-1 200 mm. De fleste rørledninger er nedgravet i en dybde på ca. 1-2 m. Olien holdes i bevægelse af pumpestationer. Naturgasrørledninger er fremstillet af kulstofstål og har en diameter på 51-1 500 mm. Gassen trykreguleres af kompressoranlæg.

Rørledningen føres langs en såkaldt anlægsrettighed (right-of-way — ROW). Anlæggelsen af en rørledning omfatter valg af rute, som derefter undersøges for at sikre, at der tages højde for alle fysiske hindringer, og at de fjernes. De nødvendige udgravninger foretages, især til hovedledningen og kryds. Senere installeres røret med tilknyttede komponenter (ventiler, tilslutninger osv.). Hvis det er relevant, tildækkes rørledningen og udgravningen derefter.

1.3.2. Eltransmissions- og distributionsanlæg

Da elektricitet endnu ikke kan oplagres i store mængder, skal den produceres i realtid. Det betyder, at dens konstante transport til brugerne skal være så effektiv som muligt. På land er eltransmission overførslen af elektricitet fra kraftværker til højspændingstransformerstationer, som er beliggende i nærheden af forbrugscentrene. Store mængder elektricitet overføres ved høje spændinger (110-750 kV i Europa, ENTSO, 2012) for at mindske energitabet, når der er langt til en transformerstation.

Der benyttes oftest højspændingsledninger med trefaset vekselstrøm (AC), som kan transportere store mængder elektricitet over store afstande (APLIC, 2006). HVDC-teknologi er mere effektiv over meget store afstande (typisk over 600 km). Elkraftoverføring sker via luftledninger eller kabler i jorden. I alle tilfælde er spændingerne høje, fordi store mængder effekt kun kan overføres effektivt med høje spændinger med den nuværende teknologi.

Eldistribution overfører elektricitet ved mellemspænding fra transmissionssystemet til den endelige forbruger (ofte under 33 kV). Sondringen mellem højspændingsledninger og mellemspændingsledninger er fra et naturbeskyttelsessynspunkt vigtig, da risikoen for elektrisk aflivning kun forekommer i forbindelse med mellemspændingsledninger, mens risikoen for sammenstød forekommer i forbindelse med både transmissions- og distributionsledninger (6) (se kapitel 4).

Elektricitet overføres sædvanligvis via luftledninger ophængt i master eller pæle, men nedgravede/underjordiske kabler bruges også i nogle tilfælde, især i byområder og på følsomme lokaliteter. Luftledninger har specifikke virkninger på biodiversitet, sundhed og landskabet, som er forskellige fra virkningerne af underjordiske kabler. De indledende investeringsomkostninger til nedgravede kabler er på den anden side ofte væsentligt højere end omkostningerne til luftledninger.

1.4. Projekter af fælles interesse (7)

I den nuværende TEN-E-forordning, som trådte i kraft den 15. maj 2013, fastsættes den retlige og politiske ramme for optimering af netudviklingen på europæisk plan for perioden frem til 2020 og derefter. I forordningen udpeges 12 strategiske prioriterede korridorer og tematiske områder for energiinfrastruktur med en transeuropæisk/grænseoverskridende dimension. I forordningen fastsættes en proces for hvert andet år at opstille EU-lister over projekter af fælles interesse (8), som bidrager til udviklingen af energiinfrastrukturnet inden for hver af de ni prioriterede korridorer og hvert af de tre tematiske områder.

Projekter kan kun optages på EU-listen, hvis de giver mindst to medlemsstater betydelige fordele, bidrager til yderligere markedsintegration og konkurrence samt øger forsyningssikkerheden og reducerer CO2-udledningen. Udpegelsen bygger på regionalt samarbejde, som inddrager medlemsstater og forskellige interessenter, som leverer deres viden og ekspertise med hensyn til den tekniske gennemførlighed og markedsforholdene, både fra et nationalt og et europæisk perspektiv.

Den tredje EU-liste med 173 energiinfrastrukturprojekter af fælles interesse (9) blev vedtaget i november 2017. Listen omfatter 106 elprojekter, herunder eltransmissionsledninger og el-oplagringsprojekter, fire projekter vedrørende intelligente net og 53 gasprojekter. For første gang indeholder listen over projekter af fælles interesse også fire projekter vedrørende CO2-net. Listen over projekter af fælles interesse ajourføres hvert andet år med henblik på at optage nye projekter og fjerne gennemførte projekter.

Disse projekter af fælles interesse kan nu være berettiget til finansiel støtte under Connecting Europe-faciliteten (CEF). Et budget på 5,35 mia. EUR er øremærket til den transeuropæiske energiinfrastruktur under denne nye facilitet for perioden 2014-2020. I 2016 blev et samlet beløb på 707 mio. EUR fordelt som tilskud til 27 projekter af fælles interesse. Af disse tilskud blev 11 ydet til projekter i elsektoren og 15 til projekter i gassektoren. Et tilskud blev ydet til et projekt vedrørende intelligente net. Otte tilskud blev ydet til anlægsprojekter, og 19 blev ydet til undersøgelser. CEF-tilskud på 800 mio. EUR blev hensat til projekter af fælles interesse i 2017.

Som følge af deres strategiske betydning for Unionen er projekter af fælles interesse underlagt en strømlinet planlægnings- og tilladelsesproces. Den omfatter f.eks. udpegelse af enkelt kompetent national myndighed, der skal fungere som en »one-stop-shop« for alle tilladelser, og en bindende tidsfrist for projektgodkendelse på tre og et halvt år. Hensigten er at sætte skub i processerne og sikre en hurtig godkendelse og drift af projekter, som anses for nødvendige for at sikre energisikkerheden og hjælpe med at opfylde Unionens klima- og energimål, samtidig med at det sikres, at de højeste standarder, der er fastsat i EU's miljølovgivning, opfyldes, gennemsigtigheden øges, og den offentlige deltagelse styrkes. Dette bør til gengæld gøre projekter af fælles interesse mere interessante for investorer takket være den forbedrede lovgivningsmæssige ramme.

Energiprojekter af fælles interesse: interaktivt kort Europa-Kommissionen har udviklet en gennemsigtighedsplatform (10), hvor brugeren kan finde og undersøge hvert af de 173 projekter af fælles interesse, som blev vedtaget i 2017, på et onlinekort. Projekter kan vises efter energitype (el, gas, olie mv.), infrastrukturtype, land og/eller prioriteret korridor. Der foreligger også et teknisk resumé af hvert projekt umiddelbart efter vedtagelsen.

Det bør imidlertid bemærkes, at EU-listen indeholder projekter af fælles interesse på forskellige udviklingstrin. Nogle af dem er stadig i de indledende faser, hvorfor det stadig er nødvendigt med undersøgelser for at vise, at de kan gennemføres.

Medtagelsen af sådanne projekter på EU-listen over projekter af fælles interesse påvirker ikke resultatet af procedurerne for miljøvurderinger og udstedelse af tilladelser. Hvis det viser sig, at et projekt, der er medtaget på EU-listen over projekter af fælles interesse, ikke overholder EU-retten, fjernes det fra listen.

For at hjælpe medlemsstaterne med at fastsætte hensigtsmæssige lovgivningsmæssige og andre foranstaltninger for at strømline miljøvurderingsprocedurerne og sikre en sammenhængende anvendelse af disse procedurer i forbindelse med projekter af fælles interesse udsendte Kommissionen et vejledende dokument i juli 2013 (11).

Hvad betyder »strømlining«? Strømlining betyder: forbedring og bedre koordinering af miljøvurderingsprocedurer med henblik på at mindske unødvendige administrative byrder , skabe synergi og dermed forkorte den tid , der kræves til at gennemføre vurderingen, samtidig med at der sikres et højt niveau af miljøbeskyttelse gennem omfattende miljøvurderinger i overensstemmelse med EU's miljølovgivning. Kilde: Kommissionens vejledende dokument »Streamlining environmental assessment procedures for energy infrastructure »Projects of Common Interest« (PCIs)«, juli 2013.

Det vejledende dokument indeholder seks primære henstillinger vedrørende strømliningen af procedurer. De er baseret på, men går også videre end gennemførelsesoplevelsen og de eksempler på god praksis, der indtil videre er fundet i medlemsstaterne (se kapitel 4 for flere oplysninger).

Disse henstillinger omhandler navnlig:

— tidlig planlægning, kortlægning og afgrænsning af vurderinger

— tidlig og effektiv integration af miljøvurderinger og andre miljøkrav

— koordinering af procedurer og tidsfrister

— dataindsamling, datadeling og kvalitetskontrol

— grænseoverskridende samarbejde og

— tidlig og effektiv offentlig deltagelse.

I de næste kapitler i denne vejledning rettes fokus mod tilladelsesproceduren efter habitatdirektivet i forbindelse med energitransmissionsplaner og -projekter. Andre miljøtilladelsesprocedurer er ikke omfattet i detaljer, men nævnes, når de er relevante.

Dette dokument supplerer derfor Kommissionens ovennævnte vejledning om strømlining af projekter af fælles interesse, men er mere vidtrækkende, idet det omhandler alle typer olie-, gas- og eltransmissionsinfrastrukturer, uanset om de er projekter af fælles interesse eller ej.

2. EU'S NATURLOVGIVNING

2.1. Indledning

Nogle infrastrukturplaner og -projekter på energitransmissionsområdet kan potentielt påvirke et eller flere Natura 2000-områder, som er medtaget i EU's Natura 2000-netværk, eller kan have virkning på visse sjældne og beskyttede arter, der er beskyttet i henhold til EU-lovgivningen. I habitatdirektivet og fugledirektivet fastlægges de bestemmelser, der skal overholdes i sådanne tilfælde. En oversigt over disse bestemmelser gives i dette kapitel. I de efterfølgende kapitler præsenteres specifikke elementer af tilladelsesproceduren efter habitatdirektivets artikel 6, som den er relevant for energitransmissionsplaner eller -projekter.

2.2. Fugledirektivet og habitatdirektivet

Standsning af tabet af EU's biodiversitet anerkendes som et vigtigt element i Europa 2020-strategien, hvor der opfordres til en intelligent, bæredygtig og inklusiv vækstpolitik, som tager hensyn til de vigtige socioøkonomiske fordele, som naturen giver samfundet.

I marts 2010 satte EU's stats- og regeringschefer sig det ambitiøse mål at standse og vende udviklingen med hensyn til tab af biodiversitet i Europa inden 2020. I maj 2011 vedtog Europa-Kommissionen en ny EU-strategi for biodiversitet 2020 (COM(2011) 244) (12), hvori der fastlægges en politisk ramme til dette formål.

Fugledirektivet (13) og habitatdirektivet (14) udgør hjørnestenene i EU's biodiversitetspolitik. De gør det muligt for alle EU-medlemsstater at arbejde sammen inden for en fælles retlig ramme om at bevare Europas mest truede og værdifulde arter og levesteder inden for hele deres naturlige udbredelsesområde i Unionen på tværs af politiske og administrative grænser.

De to direktiver omfatter ikke alle plante- og dyrearter i Europa (dvs. ikke hele Europas biodiversitet). I stedet er de målrettet mod omkring 2 000 arter, som skal beskyttes for at forhindre deres nedgang eller forringelse. Disse betegnes ofte som arter af fællesskabsinteresse eller EU-beskyttede arter. Omkring 230 sjældne eller truede naturtyper er ligeledes selvstændigt beskyttet ifølge habitatdirektivet.

Det overordnede mål for de to direktiver er at sikre, at de arter og naturtyper, de beskytter, bevares og genoprettes til en gunstig bevaringsstatus (15) i deres naturlige udbredelsesområde inden for Unionen. Dette mål er defineret i positive vendinger, der er orienteret mod en gunstig situation, som skal nås eller bevares. Det er derfor mere end blot at undgå en forværring.

For at nå dette mål skal medlemsstaterne i henhold til EU's naturdirektiver:

— udpege og bevare centrale områder med henblik på beskyttelse af arter og naturtyper, der er opført i bilag I og II til habitatdirektivet, samt bilag I til fugledirektivet, samt med henblik på beskyttelse af trækfugle. Disse er en del af det EU-dækkende Natura 2000-netværk

— oprette en ordning for beskyttelse af arter for alle vilde europæiske fuglearter og andre truede arter, der er opført i bilag IV og V til habitatdirektivet. Denne beskyttelsesordning finder anvendelse inden for hele arternes naturlige udbredelsesområde i Unionen på tværs af det bredere landskab (dvs. både i og uden for Natura 2000-områder).

2.3. Forvaltning og beskyttelse af Natura 2000-områder

Indtil videre er mere end 27 000 lokaliteter blevet udpeget som Natura 2000-områder. Tilsammen dækker de omkring 18 % af det europæiske landområde samt vigtige havområder.

NATURA 2000 VIEWER: et nyttigt værktøj for udviklere Natura 2000 viewer er et online GIS-mappingsystem, som angiver den præcise placering af hvert Natura 2000-område i EU-netværket. Områderne kan undersøges i en meget fin skala (1:500), som gør det muligt at se deres grænser og centrale landskabskarakteristika i meget høj opløsning. For hver lokalitet findes der standarddataformular (SDF), som viser de arter og naturtyper, som den er udpeget til, deres skønnede bestandsstørrelse og bevaringsstatus inden for lokaliteten og lokalitetens betydning de pågældende arter og naturtyper Unionen. http://natura2000.eea.europa.eu/

Beskyttelsen og bevaringen af Natura 2000-områder er reguleret af bestemmelserne i habitatdirektivets artikel 6. Den er opdelt i to typer foranstaltninger — den første (artikel 6, stk. 1 og 2) (16) vedrører bevaring af alle Natura 2000-områder til enhver tid, mens den anden (artikel 6, stk. 3 og 4) omhandler en tilladelsesprocedure for planer eller projekter, som med sandsynlighed vil have væsentlig negativ virkning for et Natura 2000-område.

Det fremgår af denne artikel, at Natura 2000 ikke er »forbudte områder«, for så vidt angår nye udviklingsprojekter. Nye planer og projekter kan gennemføres, hvis bestemte proceduremæssige og materielle kontroller respekteres. Tilladelsesproceduren er indført for at sikre, at sådanne planer og projekter gennemføres på en måde, der er forenelig med Natura 2000-områdets bevaringsmål.

2.3.1. Iværksættelse af bevaringsforanstaltninger og sikring af ikke-forringelse

Habitatdirektivets artikel 6: 1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne. 2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

I henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 1 og 2, skal medlemsstaterne:

— iværksætte de positive bevaringsforanstaltninger, som er nødvendige for at bevare eller genoprette de naturtyper og arter, for hvilke områderne er udpeget (artikel 6, stk. 1)

— træffe foranstaltninger for at for at undgå forringelse af naturtyper eller væsentlig forstyrrelse af de tilstedeværende arter (artikel 6, stk. 2).

Med hensyn til førstnævnte skal medlemsstaterne fastsætte klare bevaringsmål for hvert Natura 2000-område på grundlag af den aktuelle bevaringsstatus og de økologiske krav for naturtyperne og arterne af EU-interesse i området. Bevaringsmålet bør som minimum sigte mod bevaringen af de arter og levesteder, for hvilke området er udpeget, og ikke tillade, at den forringes yderligere.

Da naturdirektivernes overordnede mål er at nå en gunstig bevaringsstatus for arterne og naturtyperne på tværs af deres naturlige udbredelsesområde, kan det være nødvendigt med mere ambitiøse bevaringsmål for at forbedre deres bevaringsforhold på de enkelte lokaliteter. Det er især vigtigt, at energitransmissionsudviklere, -planlæggere og -myndigheder er opmærksomme på bevaringsmålene for et Natura 2000-område, eftersom planens eller projektets potentielle negative virkninger skal vurderes i forhold til disse bevaringsmål (17).

Det er ikke obligatorisk, men nationale myndigheder opfordres i habitatdirektivet til at udarbejde Natura 2000-forvaltningsplaner i tæt samarbejde med lokale interessenter (18). Disse planer kan være en meget nyttig informationskilde, da de sædvanligvis indeholder detaljerede oplysninger om de arter og naturtyper, for hvilke et område er udpeget, og forklarer områdets bevaringsmål og i relevante tilfælde forholdet til andre arealanvendelser i området. De indeholder også en oversigt over de praktiske bevaringsforanstaltninger, som skal gennemføres for at nå områdets bevaringsmål.

2.3.2. Tilladelsesprocedure for planer og projekter, der påvirker Natura 2000-områder

Habitatdirektivets artikel 6: 3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de — hvis det anses for nødvendigt — har hørt offentligheden. 4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes. Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.

I habitatdirektivets artikel 6, stk. 3 og 4, fastlægges den tilladelsesprocedure, der skal følges, når der fremsættes en plan og et forslag til et projekt, som kan påvirke et eller flere Natura 2000-områder (19). Denne tilladelsesprocedure finder ikke kun anvendelse på planer eller projekter inden for et Natura 2000-område, men også planer eller projekter uden for området, som kan have væsentlig indvirkning på bevaringen af arter og levesteder inden for området.

I henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, skal alle planer eller projekter, som med sandsynlighed kan have en væsentlig negativ virkning for et Natura 2000-område, underkastes en passende vurdering for at undersøge disse virkninger i detaljer i lyset af bevaringsmålene for det pågældende område. De kompetente myndigheder kan først godkende planen eller projektet, hvis den på grundlag af den passende vurdering fastslår, at den/det ikke vil påvirke det pågældende områdes integritet negativt. Det er vigtigt at bemærke, at det er fraværet (og ikke tilstedeværelsen) af negative virkninger, som skal påvises.

Afhængigt af typen og alvoren af de konstaterede virkninger kan det i nogle tilfælde være muligt at justere planen eller projektet og/eller indføre visse afbødningsforanstaltninger for at undgå eller forebygge, fjerne eller reducere dem til et ikkevæsentligt niveau, så planen eller projektet kan godkendes.

Hvis dette ikke er tilfældet, skal planen eller projektet afvises, og alternative mindre skadelige løsninger undersøges i stedet. I særlige tilfælde kan der i henhold til artikel 6, stk. 4, gennemføres en undtagelsesprocedure for at godkende en plan eller et projekt, som har negativ virkning for integriteten af et eller flere Natura 2000-områder, hvis det kan påvises, at der ikke findes alternativer, og planen eller projektet anses for nødvendigt af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser. I sådanne tilfælde skal der træffes tilstrækkelige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den overordnede sammenhæng i Natura 2000-netværket beskyttes.

Endelig er det vigtigt at bemærke, at tilladelsesproceduren efter habitatdirektivet ikke er den samme som den, der gennemføres efter direktivet om vurdering af virkningerne for miljøet (VVM) og direktivet om strategisk miljøvurdering (SMV), selv om de kan være integrerede (se kapitel 7 for yderligere oplysninger). I modsætning til VVM- og SMV-vurderinger, hvis resultater skal tages i betragtning, når der træffes beslutning om godkendelse af planen eller projektet, er konklusionerne af den passende vurdering endelige og afgør, om planen eller projektet kan tillades.

2.4. Bestemmelser om beskyttelse af arter

Det andet sæt bestemmelser i de to EU-naturdirektiver vedrører beskyttelsen af visse arter inden for hele deres udbredelsesområde i Unionen, dvs. både i og uden for Natura 2000-områder.

Nogle beskyttede arter er potentielt sårbare over for visse typer energiinfrastrukturprojekter som f.eks. luftledninger. Disse bestemmelser skal derfor også tages i betragtning, når sådanne planer og projekter i potentielt følsomme områder uden for Natura 2000-områder overvejes inden for rammerne af VVM- og SMV-procedurer.

Bestemmelserne om beskyttelse af arter omfatter alle naturligt forekommende vilde fuglearter i Unionen samt andre arter, der er opført i bilag IV og V til habitatdirektivet.

I det væsentlige kræves det, at medlemsstaterne forbyder:

— forsætlig forstyrrelse i perioder, hvor dyrene yngler, plejer yngel, overvintrer eller vandrer

— beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- eller rasteområder

— forsætlig ødelæggelse af reder eller æg eller oprykning eller ødelæggelse af beskyttede planter.

De præcise betingelser er fastlagt i fugledirektivets artikel 5 (for fugle) og habitatdirektivets artikel 12 (for dyr) og artikel 13 (for planter) (20).

Fugledirektivets artikel 5: Med forbehold af artikel 7 og 9 træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger til at indføre en generel ordning til beskyttelse af alle de i artikel 1 omhandlede fuglearter, herunder især forbud mod: a) forsætligt at dræbe eller indfange dem, uanset hvilken metode der anvendes b) forsætligt at ødelægge eller beskadige deres reder og æg samt fjerne deres reder c) at indsamle deres æg i naturen og opbevare disse, også selv om de er tomme d) forsætligt at forstyrre fuglene navnlig i yngletiden, i det omfang, en sådan forstyrrelse har væsentlig betydning for formålet med dette direktiv e) at være i besiddelse af fugle af arter, som det ikke er tilladt at jage og indfange. Habitatdirektivets artikel 12: 1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at indføre en streng beskyttelsesordning i det naturlige udbredelsesområde for de dyrearter, der er nævnt i bilag IV, litra a), med forbud mod: a) alle former for forsætlig indfangning eller drab af enheder af disse arter i naturen b) forsætlig forstyrrelse af disse arter, i særdeleshed i perioder, hvor dyrene yngler, udviser yngelpleje, overvintrer eller vandrer c) forsætlig ødelæggelse eller indsamling af æg i naturen d) beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- eller rasteområder. 2. For disse dyrearter forbyder medlemsstaterne opbevaring, transport eller salg af eller bytte med og udbud til salg eller bytte af enheder, der er indsamlet i naturen, med undtagelse af dem, der lovligt er indsamlet inden iværksættelsen af dette direktiv. 3. Forbuddene i stk. 1, litra a) og b), samt stk. 2 gælder for alle livsstadier hos de dyr, der er omfattet af denne artikel. Habitatdirektivets artikel 13: 1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at indføre en streng beskyttelsesordning for de plantearter, der er nævnt i bilag IV, litra b), med forbud mod: a) forsætlig plukning, indsamling, afskæring, oprivning med rod eller ødelæggelse af disse vildtvoksende planter i naturen b) opbevaring, transport, salg af eller bytte med og udbud til salg eller bytte af enheder af disse arter, der er indsamlet i naturen, med undtagelse af dem, der lovligt er indsamlet inden dette direktivs iværksættelse. 2. Forbuddene i stk. 1, litra a) og b), gælder for alle livsstadier for de planter, der er omfattet af denne artikel.

Fravigelser af disse bestemmelser er tilladt under visse omstændigheder (f.eks. for at forhindre skade på afgrøder, husdyr, skove, fiskeri og vand), forudsat at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, og konsekvenserne af disse fravigelser ikke er uforenelige med de samlede mål for direktiverne.

Vilkårene for fravigelser er fastsat i fugledirektivets artikel 9 og habitatdirektivets artikel 16. For infrastrukturer til energitransmission er det primært begrundelser vedrørende »hensyn til den offentlige sundhed og sikkerhed« eller »andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser« (se artikel 16, stk. 1, litra c)), der kan gøre sig gældende.

3. ENERGITRANSMISSIONSANLÆGS POTENTIELLE VIRKNINGER FOR NATURA 2000 OG EU-BESKYTTEDE ARTER

3.1. Indledning

Energiinfrastrukturprojekter udgør sædvanligvis ikke en alvorlig fare for biodiversiteten. Der er mange tilfælde, hvor velplanlagte og hensigtsmæssigt placerede projekter ikke har nogen eller kun begrænsede virkninger. Der er også eksempler på projekter, som overordnet har haft en gavnlig nettovirkning på naturen, især i områder, hvor det naturlige miljø allerede er alvorligt forringet. Dette fjerner dog ikke forpligtelsen til ved brug af de forskellige fastsatte miljøvurderingsprocedurer, f.eks. VVM-/SMV-procedurer og passende vurdering (se kapitel 7 for yderligere oplysninger) at undersøge de potentielle virkninger, som individuelle planer eller projekter kan have på det naturlige miljø.

I dette kapitel gennemgås de typer af mulige virkninger, som energiinfrastrukturer kan have på levesteder og arter, der er beskyttet i henhold til fugledirektivet og habitatdirektivet. Hensigten er at give udviklere, energitransmissionsoperatører og relevante myndigheder et overblik over de typer af potentielle virkninger, de skal holde øje med, når de udarbejder planer eller projekter for energitransmissionsinfrastrukturer, og når de foretager en passende vurdering som et led i den tilladelsesprocedure, der er omhandlet i habitatdirektivets artikel 6, eller en vurdering i henhold til VVM- eller SMV-direktivet.

3.2. Behovet for en sagsspecifik tilgang

Det skal understreges, at de potentielle virkninger i meget høj grad afhænger af den specifikke energiinfrastrukturs udformning og placering og af følsomheden af de EU-beskyttede levesteder og arter i området. Det er derfor afgørende, at alle planer eller projekter undersøges fra sag til sag.

Udformningen af et energitransmissionsprojekt, herunder projekter af fælles interesse, afhænger naturligvis altid af en lang række faktorer, herunder typen og mængden af energi, der overføres, det modtagende miljø (f.eks. på land eller til havs), de afstande, der kræves til transmission, og den nødvendige kapacitet til modtagelse eller oplagring. Mange projekter vedrører ikke kun opførelse, men også renovering og/eller afvikling af et eller flere anlæg eller infrastrukturer, som bruges til at overføre, modtage eller oplagre energi på land.

Ved vurderingen af de potentielle virkninger for natur og dyreliv er det vigtigt, at ikke kun den primære infrastruktur tages i betragtning, men også at vurdere alle tilknyttede installationer og anlæg, som f.eks. midlertidige adgangsveje, entreprenørfaciliteter og oplagring af udstyr, anlægsmaterialer, betonfundamenter, midlertidige kabler, klapmaterialer og områder til overskudsjord osv. Virkningerne kan være midlertidige eller permanente og forekomme på eller uden for stedet. De kan være kumulative og forekomme på forskellige tidspunkter i projektcyklussen (f.eks. under opførelse, renovering, vedligeholdelse og/eller afvikling). Alle disse faktorer skal tages i betragtning.

Bestemmelserne om beskyttelse af arter i EU's naturdirektiver skal tages i betragtning, når der er risiko for, at energiinfrastrukturplanen eller -projektet kan forårsage død eller skade eller forsætlig forstyrrelse i perioder, hvor dyrene yngler, plejer yngel, overvintrer eller vandrer, eller beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- eller rasteområder for arter, som er beskyttet i medfør af de to direktiver (f.eks. ørne og havpattedyr). Disse strenge forbud gælder det bredere landskab, dvs. både i og uden for Natura 2000-områder.

Afbødningsforanstaltninger De negative virkninger, der nævnes i dette kapitel, kan i nogle tilfælde afbødes effektivt. Afbødning omfatter indførelse af foranstaltninger i planen eller projektet, som eliminerer disse potentielle negative virkninger eller reducerer dem til et niveau, hvor de ikke længere er væsentlige. Det betyder, at de skal være direkte knyttet til de sandsynlige virkninger og være baseret på en solid forståelse af de berørte arter og levesteder. Afbødningsforanstaltninger kan indebære en ændring i projektets placering, men de kan også indebære ændring af energiinfrastrukturens størrelse, udformning og konfiguration. De kan også tage form af midlertidige justeringer i anlægs- og driftsfasen. Yderligere oplysninger og eksempler på mulige afbødningsforanstaltninger gives i det næste kapitel.

3.3. Oversigt over potentielle virkninger for EU-beskyttede arter og levesteder

En virknings type og omfang afhænger i høj grad af de EU-beskyttede arter eller naturtyper i området og deres økologi, distribution og bevaringsstatus. Det er derfor nødvendigt at undersøge hver enkelt plan eller projekt fra sag til sag. Følgende er en oversigt over de mest almindelige typer virkninger, der kan forekomme:

3.3.1. Tab, forringelse eller opsplitning af levesteder

Projekter vedrørende energitransmissionsinfrastruktur kan kræve, at jord ryddes, og overfladevegetation fjernes (ofte kaldet direkte arealforbrug). Denne proces kan medføre ændring, beskadigelse, opsplitning eller ødelæggelse af eksisterende levesteder. Omfanget af tab og forringelse af levesteder afhænger af projektets størrelse, placering og udformning og af de berørte levesteders følsomhed.

Mens det faktiske arealforbrug kan forekomme begrænset, skal det bemærkes, at de indirekte virkninger kan have meget bredere udstrækning, især hvis projekterne griber ind i hydrologiske systemer eller geomorfologiske processer samt vand- eller jordkvalitet. Sådanne indirekte virkninger kan medføre alvorlig forringelse, opsplitning eller tab af levesteder, endda ganske fjernt fra det faktiske projektområde.

Betydningen af tab afhænger også af de berørte levesteders sjældenhed og følsomhed og/eller af deres betydning som fouragerings-, yngle- eller rasteområde for arter. Visse levesteders potentielle betydning som dele af korridorer eller trædesten, som er vigtige for spredning og vandring, samt for mere lokale bevægelser mellem f.eks. fouragerings- og redesteder, skal tages i betragtning, når betydningen af tab eller forringelse af levesteder vurderes.

3.3.2. Forstyrrelse og fordrivelse

Forstyrrelse af arter i deres sædvanlige yngle-, fouragerings- eller rasteområder samt langs migrationsveje kan føre til fordrivelse og udelukkelse og dermed tab af anvendelse af levesteder. Arter kan f.eks. blive fordrevet fra områder inden for og omkring projektstedet på grund af øget trafik, menneskers tilstedeværelse samt støj, støv, forurening, kunstig belysning eller vibration forårsaget under eller efter anlægsarbejdet.

Omfanget og graden af forstyrrelse og de berørte arters følsomhed afgør betydningen af virkningen, og det samme gør tilgængeligheden og kvaliteten af egnede levesteder i nærheden, som de fordrevne dyr kan benytte. Hvis der er tale om sjældne og truede arter, kan selv små eller midlertidige forstyrrelser have alvorlige følger for deres langsigtede overlevelse i regionen.

3.3.3. Risiko for sammenstød og elektrisk aflivning

Fugle og muligvis flagermus kan kollidere med forskellige dele af luftledninger og andre elektriske anlæg placeret over jorden. Risikoen for sammenstød afhænger i høj grad af områdets beliggenhed og de tilstedeværende arter samt af vejr- og sigtbarhedsforhold og selve ledningernes specifikke udformning (især i forbindelse med elektrisk aflivning). Arter, som har lang levetid, som har lave reproduktionsfrekvenser, og/eller som er sjældne eller allerede har en sårbar bevaringsstatus (som f.eks. ørne, gribbe og storke), kan være særligt udsatte.

Fugles risiko for sammenstød og elektrisk aflivning undersøges nærmere i kapitel 4 og 5. Med hensyn til flagermus er der desværre generelt mangel på undersøgelser af de potentielle risici for og virkninger af sammenstød med luftledninger, fordi det er så vanskeligt at overvåge små dyrs dødsfald langs så lange lineære infrastrukturer.

3.3.4. Barrierevirkninger

I forbindelse med elektricitet kan store transmissions-, modtagelses- og oplagringsinfrastrukturer tvinge arter til helt at forbigå området, både under vandring og, mere lokalt, under fouragering. Hvorvidt dette er et problem, afhænger af en række faktorer som f.eks. transformerstationens størrelse, adskillelsen mellem og ruteføringen af elkabler, omfanget af fordrivelse af arter og deres evne til at kompensere for øget energiforbrug samt graden af forstyrrelse af forbindelser mellem fouragerings-, raste- og ynglepladser.

Flere forskere har i nye undersøgelser dokumenteret, at dyr kan skræmmes væk fra elledninger, fordi disse afgiver UV-glimt, som er usynlige for mennesker. En international forskergruppe har gennemført en undersøgelse (21), som er inspireret af observationer af rensdyr, som undgår højspændingsledninger, der løber på tværs af den arktiske tundra. Selv om der stadig kun er meget begrænset viden på bestemte områder, er denne form for undgåelse og opsplitning relevant for vurderingen af en virknings betydning.

3.4. Sondring mellem væsentlige og ikkevæsentlige virkninger

Udpegning af de arter og levesteder, som med sandsynlighed vil blive påvirket af en plan eller et projekt vedrørende en energitransmissionsinfrastruktur, er det første trin i en konsekvensanalyse, uanset om den gennemføres efter habitatdirektivets artikel 6, hvis projektet påvirker et Natura 2000-område, eller efter VVM- eller SMV-direktivet, hvis projektet påvirker beskyttede arter uden for Natura 2000-netværket. Derefter skal det fastlægges, om virkningen er væsentlig eller ej. Den fastsatte procedure for at afgøre, om planer eller projekter, som specifikt påvirker Natura 2000-områder, er væsentlige, er beskrevet i kapitel 7. Her forklares kort nogle af de generelle principper for at afgøre »væsentligheden« for dyreliv (både i og uden for Natura 2000-områder), så det er muligt at få en generel forståelse af dette begreb.

Vurderingen af væsentlighed skal derfor foretages i hvert enkelt tilfælde og i lyset af de potentielt berørte arter og levesteder. Tabet af enkelte individer kan være uvæsentligt for nogle arter, men kan have alvorlige følger for andre. En bestands størrelse, fordeling, udbredelsesområde, reproduktionsstrategi og levetid er alle faktorer, som påvirker virkningernes væsentlighed. Dette varierer sandsynligvis fra område til område.

Der skal også tages hensyn til den indbyrdes sammenhæng mellem virkningerne. Arealforbrug er måske ikke væsentligt i sig selv for en bestemt art, men kan i kombination med alvorlig forstyrrelse eller risiko for fordrivelse medføre en væsentlig forringelse af den pågældende arts tilstand og i sidste ende overlevelsesrate.

Vurderingen af væsentlighed skal også gennemføres i et passende geografisk omfang. For migrerende arter, der vandrer over lange afstande, kan virkningen på en bestemt lokalitet have følger for den pågældende art i et langt større geografisk område. For ikkevandrende arter, som har store territorier eller anvender forskellige levesteder, kan det stadig være nødvendigt at tage hensyn til de potentielle virkninger på et regionalt snarere end lokalt plan.

Endelig bør ovennævnte overvejelser baseres på de bedste tilgængelige data. Dette kan kræve særlige feltundersøgelser eller overvågningsprogrammer i god tid inden projektet.

3.5. Kumulative virkninger

Vurderinger af kumulative virkninger bør også tages i betragtning, når virkningerne på Natura 2000-områder fastsættes i overensstemmelse med habitatdirektivets artikel 6, stk. 3. De kumulative virkninger af planer og projekter kan ofte være meget vigtige og skal vurderes nøje. De kan opstå, når flere energiinfrastrukturer er til stede i et område eller langs en trækfuglerute, eller hvis et energiinfrastrukturprojekt gennemføres i det samme område som en plan eller et projekt af en anden type (f.eks. andre industrielle udviklingsprojekter). De kumulative virkninger er den kombinerede virkning af alle disse aktiviteter. Et energiinfrastrukturprojekt har måske i sig selv ikke en væsentlig virkning, men når dets virkninger lægges til virkningerne af andre planer eller projekter i området, kan deres kombinerede virkninger være væsentlige.

En olierørledning, der er ført gennem en del af et vådområde, giver f.eks. anledning til en lille, men acceptabel midlertidig forringelse af levestedet, som dette levested er i stand til at optage. Hvis vådområdet også underkastes et jorddræningsprojekt og/eller et vejanlægsprojekt, kan de samlede hydrologiske virkninger af alle disse projekter medføre permanent tab, opsplitning eller udtørring af det pågældende levested. Mens virkningen af det første og andet projekt hver for sig ikke er betydelige, kan virkningen af de to samlet set være væsentlige. Dette påvirker planlægningsbeslutningen vedrørende begge projektforslag.

Der skal også tages hensyn til kumulative virkninger under VVM- og SMV-procedurer.

Fordi energiinfrastrukturudvikling sker i et hastigt tempo i hele Unionen, er det derfor vigtigt, at kumulative virkninger vurderes allerede i de tidligere faser af en miljøvurdering og ikke som en »eftertanke« sidst i processen, som vil forsinke beslutningerne om projektforslagenes forenelighed med bestemmelserne i EU-lovgivningen.

4. POTENTIELLE VIRKNINGER AF ELNETINFRASTRUKTURER PÅ VILDE FUGLE

4.1. Indledning

Det foregående kapitel gav et generelt overblik over de typer af potentielle virkninger, der skal tages i betragtning ved udvikling af energiinfrastrukturprojekter, navnlig i og omkring Natura 2000-områder og i nærheden af andre følsomme områder, som anvendes af arter, der er beskyttet i henhold til EU's to naturdirektiver.

I dette kapitel rettes fokus mod en analyse af de potentielle virkninger af elinfrastruktur på navnlig vilde europæiske fugle. Dette er et emne, som har haft stor bevågenhed i de senere år, og et område, hvor virkningerne kan være hyppigere og mere væsentlige end for andre typer landbaseret energiinfrastruktur.

4.2. Elnetinfrastrukturer

I modsætning til andre råvarer kan elektricitet ikke oplagres og skal derfor produceres og transporteres til brugerne i realtid. Eltransmissionssystemet er følgelig mere komplekst og dynamisk end andre forsyningssystemer som f.eks. vand eller naturgas. Når elektricitet er blevet produceret på et kraftværk, overfører højspændingstransmissionsledninger (110-750 kV i Europa, ENTSO, 2012) store mængder elektricitet over lange afstande til transformerstationer. Fra transformerstationer transporterer mellemspændingsledninger (1-60 kV) og lavspændingsledninger (1 kV >) elektriciteten til private forbrugere og virksomheder.

Figur 3

(USDA, 2009)

Elsystemet er meget fintmasket. Transmissionsnettet omfatter ikke kun transmissionsledninger fra kraftværker til belastningscentre, men også transmissionsledninger, der løber fra transmissionsledning til transmissionsledning, så der opnås et system, hvor elektricitet kan overføres uden hindringer. Hvis en transmissionsledning tages ud af drift i en del af elnettet, omdirigeres elektriciteten automatisk til andre ledninger, så den fortsat kan leveres til kunden (PSCW, 2009).

Elkraftoverføring sker via luftledninger eller kabler i jorden ved brug af veksel- eller jævnstrøm. I alle tilfælde er spændingerne høje, fordi de kan overføres mere effektivt over lange afstande (typisk over 600 km). Vekselstrømsluftledninger (AC-ledninger) er traditionelt blevet anvendt til transport af elektricitet (EASAC, 2009).

Fordelene ved luftledninger frem for underjordiske kabler er, at omkostningerne til etablering af luftledninger indtil videre har været væsentligt lavere end omkostningerne til nedgravning af kabler, og deres kapacitet har været højere. Den forventede levetid for luftledninger er høj og kan være helt op til 70-80 år. De største ulemper ved luftledninger er deres arealforbrug, visuelle virkning og forskellige virkninger på miljøet (EASAC, 2009) (22).

Transmissionsledningsmaster bærer mindst ét trefaset kredsløb. De er forsynet med tre strømførende ledere (flere, hvis der er tale om en bundle) og kan have en eller to jordforbundne ledere (sædvanligvis kaldet nulledninger), som er installeret over faselederne for at beskytte mod lynnedslag. Distributionsledningsmaster kan være forsynet med forskellige konfigurationer af ledere (APLIC, 2006).

De fleste kommercielle vekselstrømsluftledninger bæres af master, som er forsynet med isolatorer og elektriske ledere. Master kan være træpæle, hule master, gittermaster, stålarmerede betonpæle eller kompositpæle fremstillet af glasfiber eller andre materialer. Isolatorer er fremstillet af porcelæn eller polymermaterialer, som normalt ikke er elektrisk ledende. Elektriske ledere er sædvanligvis fremstillet af kobber eller aluminium (Bayle, 1999, Janss, 2000, APLIC, 2006).

Trefasede systemer anvendes til både distributions- og transmissionsledninger. En af de primære fordele ved trefasede systemer er deres kapacitet til at transportere store mængder elektricitet over lange afstande (APLIC, 2006).

4.3. Potentielle negative indvirkninger af elinfrastruktur på vilde fugle

I det følgende gives der en oversigt over de væsentligste typer indvirkninger på vilde fugle. Nogle beskyttede europæiske arter er tydeligvis mere sårbare over for visse typer virkninger — især elektrisk aflivning og sammenstød — som følge af deres størrelse, morfologi, adfærd og fordeling.

I tabellen i bilag 2 vises en systematisk prioriteret liste over virkninger af interaktioner mellem fugle og elledninger (Birdlife, 2013). Dette betyder ikke, at disse virkninger vil forekomme som beskrevet under alle omstændigheder. Det afhænger i høj grad af de enkelte arter og særlige omstændigheder i det enkelte tilfælde og af tilgængeligheden af afbødende foranstaltninger.

Hvorfor er nogle fuglearter mere sårbare over for elledninger end andre? Dette skyldes ofte følgende fysiologiske, adfærdsmæssige og økologiske kendetegn: — stor kropsstørrelse — ringe frontalt syn — præference for natlig aktivitet — dårlig flyver, mindre manøvredygtige fugle (sammenstød) — uerfarne flyvere, unge fugle (elektrisk aflivning og sammenstød) — præference for høje steder som raste-, hvile- eller redebygningssted — præference for åbne levesteder uden træer (elektrisk aflivning) — flokadfærd — arter, der er følsomme over for forstyrrelser — præference for levesteder i lav højde (dvs. i forhold til elnettets højere densitet) — sjældne og truede arter (i kombination med lav tæthed, ringe frugtbarhed osv., se nedenfor) — arter med lav tæthed (med lavere udskiftningspotentiale) — arter med lavt reproduktionspotentiale (som følge af stigningen i voksenmortaliteten tager genopretning efter bestandtab længere tid) — arter med ringe frugtbarhed, lav mortalitet, lang forventet levetid (som følge af lavere rekrutteringspotentiale under konstant bestandtab) — interkontinentale trækfugle (stort geografisk omfang og meget forskellige niveauer af afbødning af virkningerne af elledninger).

4.3.1. Elektrisk aflivning

Elektrisk aflivning kan have alvorlig indvirkning på adskillige fuglearter og er årsagen til, at tusindvis af fugle dør hvert år (23). En fugl kan blive aflivet elektrisk, når den rører de tofasede ledere eller en leder og en jordforbundet enhed samtidig, især hvis den har våde fjer (Bevanger, 1998). Arter, som særligt ofte udsættes for elektrisk aflivning, omfatter storke, falke, ugler og spurvefugle (Bevanger, 1998) — se tabellen nedenfor.

Der er generel enighed om, at risikoen for aflivning af fugle afhænger af den tekniske konstruktion og den detaljerede udformning af el-anlæg. Risikoen for elektrisk aflivning er f.eks. høj i forbindelse med »dårligt konstruerede« mellemspændingsmaster (»dræbermaster«) (BirdLife International, 2007).

Faktorer, som påvirker sandsynligheden for elektrisk aflivning af fugle, omfatter følgende:

— Fuglemorfologi: Store fugle er mere sårbare, fordi der er større sandsynlighed for, at de rammer elektriske komponenter med deres udstrakte vinger, sammenlignet med små fugle (Olendorff et al., 1981, APLIC, 2006).

— Fugleadfærd: Fugle, som bruger elmaster til hvile, rast eller redebygning, er mere sårbare (Bevanger, 1998). Arter, som bygger rede på jorden (høge og visse ugler), dør tilsyneladende sjældent af elektrisk stød, fordi de typisk jager i luften og hviler på eller nær jorden (Benson, 1981).

— Mastetype og -konfiguration: — De fleste dødsfald sker ved elmaster med mellemspændingsledninger (1-60 kV), fordi de forskellige dele er placeret tæt på hinanden (Haas & Nipkow, 2006). — Master med en særlig funktion (udspændingsmaster, højspændingsmaster, centralmaster eller transformerenheder) kræver langt flere ofre end simple tangentkonstruktioner (Demeter et al., 2004). — López-López m.fl. (2011) har påvist, at man kunne have reduceret antallet af døde fugle markant ved at udskifte farlige og dårligt udformede master.

— Miljømæssige faktorer: — Bestandtæthed af byttedyr: Antallet af rovfugle, som dør af elektrisk stød, stiger, når antallet af byttedyr stiger (Benson, 1981; Guil et al., 2011). — Vegetationsstruktur og -dække: Vegetationsstrukturen kan påvirke tilgængeligheden af byttedyr og rovfugles fourageringseffektivitet (Guil et al., 2011). — Levesteder: Fugle bruger oftere og dør som følge af elektrisk stød på elmaster i områder, hvor der kun er få steder, de kan sidde, f.eks. græsarealer og vådområder (Haas et al., 2005; Lehman et al., 2007). — Topografi: Med hensyn til elektrisk aflivning påvirker topografi, hvor fugle sidder og hviler, og vegetationshøjden påvirker tilgængeligheden af naturlige siddepladser i området. Mortaliteten for ørne stiger med skråninger, muligvis som følge af deres tilbøjelighed til at jage fra siddepladser. Undersøgelser har vist, at pyloner, som er beliggende på dominerende steder omgivet af stejle skrænter, medfører flere elektriske aflivninger. (Guil et al., 2011).

— Køn: Inden for den samme art er hunfugle, som er større, mere udsatte for elektrisk aflivning (Ferrer & Hiraldo, 1992).

— Alder: Unge og umodne fugle er mere udsatte for elektrisk aflivning end voksne fugle. Dette skyldes sandsynligvis deres manglende erfaring med at lande og sætte af (Benson, 1981; Harness, 1997; Bevanger, 1998; Harness & Wilson, 2001; Janss & Ferrer, 2001; González et al., 2007).

— Geografisk fordeling: I visse vigtige områder udsættes flere fugle for elektrisk aflivning end i områder med lav tæthed (f.eks. yngleområder med høj tæthed, spredningsområder, samlesteder og flaskehalsområder) (González et al., 2006; Cadahia et al., 2010).

— Årstidsbestemte: De fleste dødsfald rapporteres fra sensommeren og fra perioden, hvor fugleunger bliver flyvedygtige, eller derefter. Store ørne er mere truede om efteråret og vinteren, muligvis fordi deres fjerdragt bliver våd af nedbør (regn og sne), som har meget stor betydning for risikoen for elektrisk aflivning. (Benson, 1981; Bevanger, 1998; Lasch et al., 2010; Manville, 2005; Lehman et al., 2007).

— Den fremherskende vindretning i forhold til tværarmen kan også medvirke til elektrisk aflivning af rovfugle. Det menes, at master med tværarme, som er placeret vinkelret i forhold til den fremherskende vindretning, medfører færre døde ørne end master med tværarme, der er placeret diagonalt eller parallelt i forhold til vinden, på grund af de vanskeligheder, der er forbundet med afsætning og landing med sidevind (Nelson og Nelson (1976)).

I den følgende tabel gives en oversigt over europæiske fuglefamilier, der er udpeget som sårbare over for elektrisk aflivning og/eller sammenstød (Birdlife, 2013).

Tabel 1

Alvor af virkninger på fuglebestande af mortalitet som følge af elektrisk aflivning og sammenstød med elledninger for forskellige fuglefamilier i Eurasien

Fuglefamilier i Eurasien, der internationalt er udpeget som sårbare over for elektrisk aflivning og/eller sammenstød Dødsfald som følge af elektrisk aflivning Dødsfald som følge af kollision Lommer (Gaviidae) og lappedykkere (Podicipedidae) 0 II Skråpe, petrel (Procellariidae) 0 II Sulefugle (Sulidae) 0 I Pelikaner (Pelicanidae) I II-III Skarver (Phalacrocoracidae) I I Hejrer (Ardeidae) I II Storke (Ciconidae) III II Ibisser (Threskiornithidae) I II Flamingoer (Phoenicopteridae) 0 II Ænder, gæs, svaner og skalleslugere (Anatidae) 0 II Rovfugle (Accipitriformes og Falconiformes) II-III I-II Hønsefugle (Galliformes) 0 II-III Vandhøns (Rallidae) 0 II Traner (Gruidae) 0 III Sejlere (Otidae) 0 III Brokfugle/sneppefugle (Charadriidae + Scolopacidae) I II-III Kjover (Sterkorariidae) og måger (Laridae) I II Terner (Sternidae) 0-I I-II Alkefugle (Alcidae) 0 I Sandhøns (Pteroclididae) 0 II Duer (Columbidae) I-II II Gøge (Cuculidae) 0 I-II Ugler (Strigiformes) II-III II Natravne (Caprimulgidae) og egentlige sejlere (Apodidae) 0 I-II Hærfugle (Upudidae) og isfugle (Alcedinidae) I I-II Biædere (Meropidae) 0-I I-II Ellekrager (Coraciidae) I-II I-II Spætter (Picidae) I I-II Kragefugle (Corvidae) II I-II Spurvefugle (Passeriformes) I I-II 0= ingen rapporterede eller sandsynlige dødsfald. I= dødsfald rapporteret, men ingen umiddelbar trussel mod fuglebestand. II= høj regional eller lokal mortalitet, men ingen væsentlig indvirkning på den samlede artsbestand. III= dødsfald er en alvorlig mortalitetsfaktor og truer arten med udryddelse regionalt eller i større omfang.

4.3.2. Sammenstød

Sammenstød med elledninger forårsager døden for millioner af fugle på verdensplan og kan medføre høj mortalitet blandt visse fugle (Bevanger 1994, 1998; Janss 2000; APLIC, 2006; Drewitt & Langston, 2008; Jenkins et al., 2010; Martin, 2011; Prinsen et al., 2011). Empiriske data og teoretiske betragtninger tyder på, at arter med høj vingebelastning og lavt aspekt har en høj risiko for sammenstød med elledninger. Disse fugle er kendetegnet ved hurtig flyvning, og kombinationen af en stor krop og små vinger begrænser hurtige reaktioner på uventede hindringer (Bevanger, 1998). Når antallet af rapporterede ofre for sammenstød vurderes i forhold til bestandstørrelsen og -tætheden af de berørte arter, rammes visse arter af Galliformes, Gruiformes, Pelecaniformes og Ciconiiformes tilsyneladende i uforholdsmæssig grad (Bevanger, 1998) — se tabel 1.

Faktorer, der påvirker sammenstød, omfatter følgende:

— Fuglemorfologi: Fugle med stor krop og relativt korte vinger og hale, der beskrives som »dårligere flyvere«, er mest udsatte for sammenstød (Bevanger, 1998; Janss, 2000).

— Fuglefysiologi: Visse fuglearter er mindst midlertidigt blinde i flyveretningen (Martin, 2011).

— Fugleadfærd: — Flokadfærd hos arter, der foretager daglige flokflyvninger på tværs af elledninger til og fra fouragerings-, rede- og hvileområder, udgør en særlig risiko (Janss, 2000). — Fuglearter, som almindeligvis flyver lavt om natten eller i tusmørke, er mere udsatte for sammenstød end arter, som primært flyver om dagen.

— Andre faktorer såsom vejrforhold, ledningskonfiguration, ledningsrute, levesteder, vegetation langs ledninger, topografi, forstyrrelse, valg af migrationsruter og rastepladser bør også tages i betragtning.

Fugles død som følge af elektrisk stød og sammenstød medfører økonomiske tab Strømafbrydelser forårsaget af fugle reducerer elsystemets driftsstabilitet og øger omkostningerne til levering af elektricitet. Nogle strømafbrydelser påvirker kun få kunder midlertidigt, men påvirker alligevel forsyningsselskabets driftssikkerhed og kundegarantier. Større afbrydelser kan have katastrofale følger og kan forårsage betydelige økonomiske tab for forsyningsselskaber og forbrugere (APLIC, 2006). Omkostninger vedrørende fuglerelaterede afbrydelser omfatter omkostninger til: — tabt indtjening — genopretning af elforsyningen — reparation af udstyr — fjernelse af reder og andre dyrekontrolforanstaltninger — administration og ledelse — tabt service til kunder og negativt omdømme i offentligheden og — nedsat elsystempålidelighed (APLIC, 2006).

4.3.3. Tab og opsplitning af levesteder

De åbne ROW-korridorer langs elledninger kan opsplitte skove og andre naturlige levesteder. Elledninger kan også føre til tab af levesteder, hvis de forårsager skovbrand (Rich et al., 1994). Elinfrastruktur optager kun et relativt lille areal, men dette areal kan faktisk være betydeligt, hvis arealet er placeret i et centralt levested for en bestemt art, eller hvis der er tale om kumulative virkninger fra andre projekter i det samme område, og det skal derfor undersøges fra sag til sag.

4.3.4. Forstyrrelse/fordrivelse

I anlægsfasen og under vedligeholdelse af elledninger vil ødelæggelse og ændring af levesteder uundgåeligt finde sted (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). Elledninger over jorden kan føre til tab af brugbare fødeområder på ynglepladser og i levesteder for trækfugle og overvintrende fugle. Nye undersøgelser har f.eks. vist, at tilstedeværelsen af en højspændingsledning påvirkede flyveretningen for stortrapper og begrænsede anvendelsen af egnede levesteder (Raab et al., 2010), og at dværgtrapper undgår transmissionsledninger, som er den væsentligste faktor for yngletæthed på steder med egnede levesteder for den pågældende art (Silva, 2010; Silva et al., 2010).

4.3.5. Elektromagnetiske felter

Alle elektriske strømme, herunder strømme gennem elledninger, skaber elektromagnetiske felter. Mange fuglearter udsættes ligesom mennesker derfor for elektromagnetiske felter gennem hele livet (Fernie og Reynolds, 2005). Der findes betydelig forskning og uenighed med hensyn til, om eksponering for elektromagnetiske felter påvirker hvirveldyrs celle-, hormon-, immun- og reproduktionssystemer. Undersøgelser af elektromagnetiske felters påvirkning af fugle har vist, at fugles eksponering for elektromagnetiske felter generelt, men ikke altid ændrer deres adfærd, reproduktive evne, vækst og udvikling, fysiologi og endokrinologi samt oxidativt stress (Fernie, 2000; Fernie og Reynolds, 2005).

4.4. Elinfrastrukturs potentielle positive virkninger på vilde fugle

Elledninger, master og distributionsmaster kan også have en række gavnlige virkninger for vilde fuglearter. De kan f.eks. udgøre:

— Yngle- og redesteder: Fugle yngler i nogle tilfælde på elinfrastrukturer af forskellige grunde, herunder: mangel på alternative redepladser såsom træer og klipper elinfrastrukturer er en solid platform, der er beskyttet mod patte- og rovdyr, hvor fugle kan bygge rede (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). Forsyningsselskabers konstruktioner kan tilbyde redeunderlag i levesteder, hvor der kun er få naturelementer, og de tilbyder en vis beskyttelse, som fremmer udbredelsen af visse arter og øger den lokale tæthed af visse arter (APLIC, 2006).

— Sidde-, hvile- og jagtpladser: Gribbe og storke benytter ofte elledningskonstruktioner som hvilepladser, da de er mere beskyttede mod vejrforhold og rovdyr på jorden. Elmaster i levesteder i det åbne landskab er gavnlige for visse rovfugle, idet de bruger dem som siddepladser, hvor de har overblik over jagtområder. Elledningskonstruktioner i relativt træfattige områder har gjort store områder til egnede levesteder for rovfugle, der jager fra siddepladser (Olendoff et al., 1980).

— Forvaltning af levesteder: Elledninger kan også skabe et sammenhængende levested for arter, der kræver lav vegetation. Forskning i USA har vist, at åbne ROW-korridorer langs forsyningsledninger tilbyder et levested for arter i tilbagegang (Confer & Pascoe, 2003; Askins, 2012).

ELIA-/RTE LIFE+-projekt: fordele for naturen (24) ELIA (operatør af højspændingstransmissionssystemet i Belgien) og RTE (operatør af eltransmissionssystemet i Frankrig) har ledet et femårigt projekt (2011-2017) vedrørende forvaltning og genoprettelse af et areal på mere end 300 hektar under mellem- og højspændingsledninger i Vallonien og Frankrig. Dette projekt illustrerer en række naturbevarelsesforanstaltninger og viser, hvordan interessenter kan udnytte infrastrukturudvikling til gavn for biodiversiteten. Damme (mål: 100 damme i projektområdet på 130 km) Ved egnede jordbundsforhold (tilstedeværelse af et uigennemtrængeligt lag: tørv, hvidt ler og gleyjord) og hovedsagelig i områder med godt potentiale for visse sjældne arter blev der gravet damme eller anlagt dæmninger på dræningskanaler for at oversvømme områder på mindst 25 m2 (minimumsstørrelse for at begrænse aflejringsprocessen, dvs. naturlig opfyldning af damme med blade). Nettet af skovdamme vil understøtte koloniseringen af amfibier, guldsmede, vandnymfer, padder og fugle, der lever i vådområder, og forhindrer isolering af de enkelte bestande. Plantager (mål: 20 ha med 8 000 træer) En række meget sjældne og lokale små arter af frugttræer, hovedsagelig vildpære (Pyrus pyraster), skovæble (Malus sylvestris) og mispel (Mespilus germanica), plantet under luftledninger. Deres tilstedeværelse tilfører mangfoldighed til skovbevoksningerne og giver ly og føde til hele den lokale fauna (store dyr, fugle og insekter). Blomsterenge (mål: 20 ha) Blomsterenge er blevet genskabt på adgangsvejene til højspændingsledningerne, og de fungerer som levested for sjældne flora, insekter, fugle og små pattedyr. Regelmæssig slåning og fjernelse af afklippet vil føre til en forarmelse af jorden og få sjældne eller mistede planter til at dukke op igen. I ekstreme tilfælde blev blomsterenge genskabt ved såning af frø fra lokale plantesorter Tørvemoser og hedeområder (mål: genoprette eller forvalte yderligere 20 ha) Genoprettelse af tørvemoser og hedeområder under luftledninger kan ske ved at fjerne det øverste jordlag for at fremme udviklingen af pionerarter fra den underliggende hvilende frøbank. I nogle områder blev vandstanden også genoprettet lokalt ved at lukke dræn, hvorved der blev skabt nyt liv i mose- og hedeområder. Målet er at bevare og forbedre udvekslingen af planter og dyr mellem eksisterende mose- og hedeområder, herunder de netop genoprettede områder. Græsning (mål: forvaltning af 20 ha ved græsning og 20 ha ved slåning) Græsning bidrog til genoprettelsen af beskadigede tørvemoser, heder, enge og dalsænkninger og hjalp med at løse problemet med dominerende arter som f.eks. blågræs. I andre tilfælde (høenge, tørre heder og enge), hjalp regelmæssig græsslåning (gennem kontrakter med lokale landbrugere) med at holde vegetationen på det rigtige niveau for et væld af planter, insekter og krybdyr. Invasive arter (mål: behandling af 20-30 ha) Under projektet blev væksten af de plantearter, der er optaget på Valloniens liste over invasive arter, standset eller bragt under kontrol. Det gælder navnlig glansbladet hæg (Prunus serotina), sommerfuglebusk (Buddleja davidii), kæmpebjørneklo (Heracleum mantegazzianum), kæmpebalsamin (Impatiens glandulifera), japanpileurt (Fallopia japonica), smalbladet brandbæger (Senecio inaequidens) og i en vis udstrækning almindelig robinie (Robinia pseudoacacia). Opsplitning (mål: etablering af kanter på 30 km (90 ha) og genopretning af 40 km (120 ha)) De elledningskorridorer, der er etableret i skove i projektområder, er i dag primært U-formede: i centrum er der kort græs, som klippes regelmæssigt, med en brat overgang til skov med høje træer på begge sider. Under projektet er der etableret V-formede kantområder mellem korridoren og skoven. Disse kanter med forholdsvis høje træer af forskellige arter kan som overgangszone udgøre føde- og levesteder for en lang række insekt-, pattedyrs- og fuglearter, som ikke findes i korridorerne, hvor de omkringliggende områder er »rene« og regelmæssigt ryddes. Skoven er blevet beriget med sekundære træsorter, som ofte er fraværende. Ved at skabe en hældning mindsker disse kanter også de skader, som vinden kan påføre skovbevoksningen. Kanterne kan også indeholde betydelige mængder undervækst, som giver ly til mange insekter og skaber nyttige levesteder for fugle og flagermus. Når disse kanter er blevet mere tætte, vil det sænke væksten af høje træer (birk, gran og bøg), som kan være til fare for ledningerne. Udgangssituation og situation efter projektet

5. POTENTIELLE AFBØDNINGSFORANSTALTNINGER FOR ELNETINFRASTRUKTURER, DER PÅVIRKER VILDE FUGLE

5.1. Hvad er afbødningsforanstaltninger?

Når der under en vurdering af en plan eller et projekt vedrørende en energiinfrastruktur, som gennemføres efter habitatdirektivets artikel 6, konstateres en række negative virkninger for et Natura 2000-område, afvises planen eller projektet ikke automatisk. Afhængigt af alvoren af de potentielle virkninger kan det være muligt at gennemføre afbødningsforanstaltninger, som fjerner, forebygger eller reducerer de potentielle negative virkninger af en plan eller et projekt til et ubetydeligt niveau.

I dette kapitel rettes fokus mod Natura 2000-områder, men foranstaltninger til afbødning af negative virkninger bør også fastlægges under VVM/SMV for planer og projekter, hvor der ikke skal gennemføres passende vurderinger, men som vil have negative virkninger for beskyttede arter.

For at finde frem til, hvilke afbødningsforanstaltninger der kræves, er det vigtigt først at vurdere virkningerne af planen eller projektet på EU-beskyttede arter og naturtyper i Natura 2000-området (alene eller i kombination med andre projekter eller planer). Derved udpeges karakteren og omfanget af de negative virkninger, og der etableres en basislinje, i forhold til hvilken typen af krævede afbødningsforanstaltninger fastlægges.

Effektiv afbødning af negative virkninger på Natura 2000-områder kan kort sagt kun finde sted, når de potentielle negative virkninger er blevet anerkendt, vurderet og rapporteret fuldt ud. Udpegningen af afbødningsforanstaltninger skal ligesom selve konsekvensanalysen baseres på en grundig forståelse af de berørte arter/levesteder.

Afbødningsforanstaltninger kan omfatte ændringer af størrelse, placering, udformning og konfiguration af forskellige aspekter af energiinfrastrukturplanen eller -projektet (f.eks. isolation af ledere for at undgå elektrisk aflivning). De kan også tage form af midlertidige justeringer i anlægs- og driftsfasen (f.eks. ved at undgå anlægsarbejder i ynglesæsonen).

Når passende afbødningsforanstaltninger er blevet udpeget og udarbejdet i detaljer, kan planen eller projektet godkendes efter proceduren i habitatdirektivets artikel 6, såfremt disse afbødningsforanstaltninger gennemføres i overensstemmelse med den kompetente myndigheds anvisninger.

Figur 4

Hierarkisk tilgang til vedtagelse af afbødningsforanstaltninger. Afbødning bør altid målrettes mod toppen af afbødningshierarkiet (dvs. at virkninger ved kilden undgås)

Tilgang til afbødning Præference Undgå virkninger ved kilden Højest Reducere virkninger ved kilden Bekæmpe virkninger på stedet Mindske virkninger ved receptor Lavest

Hvis der stadig er en betydelig tilbageværende virkning på stedet, selv efter gennemførelsen af afbødningsforanstaltninger, skal alternative løsninger undersøges (f.eks. flytning af projektet, udvikling i en anden målestok eller udformning eller alternative processer). Hvis disse ikke findes, kan planen eller projektet alligevel undtagelsesvis godkendes, hvis betingelserne i artikel 6, stk. 4, overholdes, og der opnås godkendelse af egnede kompensationsforanstaltninger, som vil kompensere for de tilbageværende negative virkninger (se kapitel 7 for yderligere oplysninger), så Natura 2000-netværket ikke bringes i fare.

For hver afbødningsforanstaltning er det vigtigt at:

— forklare, hvordan foranstaltningen vil medvirke til at forhindre eller reducere de påviste negative virkninger på området til et ikkevæsentligt niveau

— dokumentere, hvordan de vil blive sikret og gennemført, og af hvem

— dokumentere sandsynligheden for deres vellykkede gennemførelse

— opstille en tidsplan for deres gennemførelse i forhold til planen eller projektet

— dokumentere, hvordan foranstaltningerne vil blive overvåget, og hvordan yderligere foranstaltninger vil blive indført, hvis de afbødende foranstaltninger viser sig ikke at være tilstrækkelige.

EcoMOL-projektet (Ecological Management of Overhead Lines) (25) Som en del af det tyske projekt »Südwest-Kuppelleitung/Thüringer Strombrücke« blev der gennemført en undersøgelse (Erfurt University of Applied Sciences et al. 2010), hvori der præsenteres et tværfagligt koncept for økologisk forvaltning af luftledningskorridorer (EcoMOL). Dette kan tilpasses til og anvendes i forskellige europæiske regioner. I undersøgelsen anerkendes det, at operatørerne har tekniske krav, f.eks. sikkerhedsafstande og bygge- og anlægsarbejde, med henblik på at garantere transmissionssikkerheden for en højspændingsluftledningskorridor. Der opstilles metoder til afbødning af virkninger, som f.eks. tab og forringelse af levesteder under opførelsen, og til gennemførelse af kompensationsforanstaltninger. Den klassificerer biotoptyperne i korridoren efter væksthøjde, som er fastlagt på grundlag af arternes naturlige vækstkarakteristika, eventuelt ændret ved forvaltning. I forbindelse med linjeføringen opdeles korridoren derfor i områder uden fremtidig skovbevoksning, områder med nuværende skovbevoksning og områder, hvor fældning er påkrævet. Kombinationen af fældningsprioritet og nuværende og potentielle væksthøjdezoner definerer mulighederne for udviklings- eller genoprettelsesforanstaltninger. Detaljeret planlægning bør foretages særskilt for hver af de tre skovkantkomponenter (skovbryn, læhegn og vindbrud) opdelt efter væksthøjde. Figur 5 Ideelt forskudt opsætning af en ydre skovkant langs en luftledningskorridor (FVA, 1996 ændret), der viser en skematisk pilot

5.2. Potentielle foranstaltninger til afbødning af negative virkninger af elinfrastrukturplaner eller -projekter på vilde fuglearter

Resten af dette kapitel omhandler de forskellige afbødningsforanstaltninger, som kan anvendes i forbindelse med elinfrastrukturplaner og -projekter, som navnlig berører vilde fuglearter. Afbødningsforanstaltninger kan gennemføres for hele planen eller på forskellige stadier af projektforløbet.

5.2.1. Indførelse af proaktive foranstaltninger på planlægningsniveauet

En række foranstaltninger kan indføres på et tidligt tidspunkt i beslutningsprocessen, især i den indledende planlægningsfase for at foregribe, undgå eller mindske risikoen for potentielle indvirkninger på Natura 2000-områder og på vilde fuglearter. De kan omfatte følgende:

Lovgivning

Oprette og godkende specifikke nationale lovgivningsmæssige værktøjer eller ændre de eksisterende for at sikre, at:

— fugle er beskyttet mod de negative virkninger af elledninger (f.eks. gennem forpligtelsen til at anvende jordkabler i følsomme områder)

— nye og ombyggede elledninger i kraft af deres udformning er sikre for fugle og ikke kræver yderligere ændring eller efterfølgende ombygning

— ombygning af eksisterende elledninger og navnlig »dræbermaster« sker inden for en overskuelig tidshorisont.

Planlægning

— Gennemføre passende vurdering/strategisk miljøvurdering af nationale planer for udvikling af elinfrastrukturer for at sikre, at der fuldt ud tages højde for bevaringsmålene og prioriteterne for Natura 2000 og vilde fugle tidligt i beslutningsprocessen.

— Så vidt muligt tilpasse planerne, så de går uden for følsomme Natura 2000-områder og andre lokaliteter af betydning for de fuglearter, der er anført i kapitel 4.

— Udpege særligt følsomme fuglearter på grundlag af deres sårbarhed over for elledninger, bevaringsstatus, bestandstørrelse og udbredelse i landet.

— Udpege prioriterede områder og lokaliteter på grundlag af fordelingen, tætheden og udbredelsen af prioriterede fuglearter og de eksisterende og planlagte infrastrukturer og udarbejde et nationalt følsomhedskort med henblik på at udpege hotspots for konflikter og andre prioriterede lokaliteter (med høj risiko), hvor forebyggelses- afbødningsforanstaltninger bør gennemføres.

— Prioritere elledninger til afbødning på grundlag af data om fuglemortalitet og -fordeling.

— Så vidt muligt undgå prioriterede områder og lokaliteter (yngle- og overvintringsområder, vandringsflaskehalse, ynglekolonier, samlesteder, kystlinjer og vådområder) under infrastrukturplanlægningen og linjeføringen.

— Udarbejde retningslinjer for tekniske løsninger, der kan mindske faren for sammenstød eller elektrisk aflivning for fugle (f.eks. Haas et al. 2005, Haas & Nikow, 2006, Prinsen et al., 2011).

— Gennemføre forudgående evaluering af den potentielle effektivitet af planlagte forebyggende og reaktive strategier med henblik på at sikre, at forvaltningsindgreb er evidensbaserede.

— Opstille en gennemførelsesplan for afbødningsforanstaltninger.

— Etablere en national database og GIS med henblik på forvaltning af data om interaktioner mellem fugle/elledninger og passende fysisk planlægning, herunder optimal linjeføring af elledninger på grundlag af økologiske, tekniske og økonomiske kriterier.

Overvågning, forskning, evaluering og rapportering af forløbet af gennemførelsen

— Vurdere fremskridtet i forhold til mål, milepæle og tidsplanen i de strategiske planer.

— Evaluere de opnåede erfaringer med henblik på at forbedre den fremtidige drift.

— Udarbejde gennemførelsesrapporter til centrale interessenter.

— Støtte international udveksling af erfaringer.

— Samarbejde i bestræbelserne på at beskytte truede trækfugle mod de negative virkninger af elledninger.

— Iværksætte og støtte relevante forskningsprojekter vedrørende forebyggende og afbødende foranstaltninger samt udvikling og produktion af fuglesikkerhedsprodukter.

— Udvikle overvågningsprotokoller til forskellige betingelser.

Forslag til generelt koncept for prioritering af områder og lokaliteter Der er en række trin, som nationale myndigheder kan følge for at prioritere områder, hvor der skal træffes særlige sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med elledninger. Det generelle princip bag denne tilgang er, at områder, der rummer eller understøtter det største antal prioriterede arter og væsentlige del af bestandene af sådanne arter, bør udvælges som nationale prioriteter for forebyggelse og afhjælpning. Både udpegede og ikke-udpegede områder og lokaliteter skal prioriteres efter deres betydning (midlertidig eller permanent tæthed og udbredelse) for prioriterede arter som områder med høj, mellemhøj eller lav prioritet.

Områdets prioritetsniveau Lokalitetens type OMRÅDER MED HØJ PRIORITET Betydning: international (F.eks.: — særligt beskyttede områder (områder, som udfylder en særlig funktion som hvileområde for et internationalt væsentligt antal sårbare arter) — lokaliteter i IBA-kategorier — Global: A1, A4i-iv, europæisk: B1i-iv,B2, EU: C1, C2, C3, C4, C5, C6;) Konflikthotspots for flere prioriterede arter med høj artstæthed, f.eks. — vigtige yngleområder for »kildebestande« af flere prioriterede arter — samlesteder — vigtige rastepladser — vigtige siddeområder — vigtige overvintringsområder — flaskehalse — vigtige migrationsruter — vigtige trækruter mellem siddeområder og fourageringsområder. OMRÅDER MED MELLEMHØJ PRIORITET Betydning: National — Nationalt vigtige områder for en eller enkelte prioriterede arter — Vigtige yngleområder for »kildebestande« af flere prioriterede arter — De vigtigste midlertidige opholdssteder — Nationalt vigtige samlesteder OMRÅDER MED LAV PRIORITET Betydning: Regional eller lokal — Regionalt eller lokalt vigtige områder for prioriterede og ikkeprioriterede arter.

Aftale om beskyttelse af afrikansk-eurasiske migrerende vandfugle (AEWA) Retningslinjer for, hvordan virkningerne af elnet undgås eller afbødes I »Guidelines on how to avoid or mitigate impact of elektricitet power grids on migratory birds in the African-Eurasian region«, som blev vedtaget i 2012 af AEWA, anbefales syv vigtige trin (Prinsen et al. 2012): Trin 1: Udvikle og støtte langsigtet strategisk planlægning af landsdækkende elnet, herunder nedgravning af lav- og mellemspændingsledninger. Anvende passende SMV-procedurer, når der træffes afgørelse om nødvendigheden af elledninger på nationalt plan og anvende lignende relevante VVM-procedurer på opførelsen af en elledning, når det er blevet besluttet, at en sådan elledning er nødvendig. Integrere aspekter vedrørende risikoen for fuglesammenstød og elektrisk aflivning i VVM-procedurerne. Trin 2: Udvikle og støtte samarbejdet mellem alle interessenter (forsyningsselskaber, miljøorganisationer og offentlige myndigheder) f.eks. gennem støtte til frivillige aftalememoranda eller om nødvendigt lovkrav om, at forsyningsselskaber skal deltage i samarbejdet om strategisk planlægning og afbødning af negative virkninger på fugle. Trin 3: Udvikle forskningsbaserede databaser og geografiske datasæt om forekomsten af beskyttede områder og andre vigtige fugleområder og forekomsten af følsomme fuglearter, herunder disse arters flyveruter mellem yngle-, føde- og hvileområder samt vigtige trækruter. Disse datasæt forbedrer den strategiske planlægning i trin 1 og 2 og fastsætter prioriteter i trin 4. Hvis der ikke foreligger data, f.eks. fra nationale fugleovervågningsprojekter, skal feltdata indsamles for mindst ét år. Trin 4: Sørge for, at nye elledninger over jorden føres væk fra vigtige områder for vilde fugle under hensyntagen til forekomsten af beskyttede områder (med national eller international status), abiotiske faktorer, der påvirker konflikterne mellem fugle og elledninger, og de relevante fuglearters følsomhed. Trin 5: Udvikle prioriterede lister over de vigtige beskyttede områder og arter med henblik på at udpege de sektioner af nye elledninger og ombyggede elledninger, som skal prioriteres med hensyn til afbødning. Trin 6: Gennemføre afbødningsforanstaltninger i de problematiske sektioner af eksisterende og planlagte elledninger for at minimere virkningerne af sammenstød og elektrisk aflivning for fugle ved brug af de nyeste metoder. Trin 7: Udvikle og støtte evalueringsprogrammer, der anvender standardiserede protokoller til at overvåge effektiviteten af afbødningsforanstaltninger og til at forbedre afbødningsteknikker, herunder overvågning af hændelser (elektrisk aflivning og sammenstød) og fugles tilstedeværelse og bevægelser, med henblik på at vurdere omfanget af de (artsspecifikke) virkninger.

5.2.2. Undersøgelse af mulige afbødende og forebyggende foranstaltninger på projektniveau

På projektniveau bør følgende aspekter tages i betragtning under den passende vurdering eller ved udførelsen af en konsekvensanalyse under VVM for projekter, som kan påvirke beskyttede arter uden for Natura 2000 (jf. fugledirektivets artikel 5 og habitatdirektivets artikel 12).

Fase I. Før opførelsen

— Undersøge forskellige muligheder for afbødning af konflikter mellem fugle og elledninger som en del af VVM eller den passende vurdering for nye elledninger og for ombyggede infrastrukturer.

— Planlægge fuglesikre løsninger (jordkabler, plastoverdækkede ledere eller »PAS-kabler«) på transmissions- og distributionsledninger, hvor det er teknisk og økonomisk muligt, men især i områder, som er vigtige for fugle.

— Sikre, at nye luftledninger er sikre for fugle i kraft af deres udformning.

— Samle ledninger i klynger.

— Så vidt muligt placere ledninger væk fra tydelige trækruter, hvilepladser eller andre områder med koncentrationer af fugle.

— Planlægge vegetation, topografi eller menneskeskabte konstruktioner, så ledningerne afskærmes.

— Planlægge kontrol af indvirkninger før og efter (BACI) og overvågning.

— Udskifte reaktive masteafhængige reaktioner, når master ombygges, eller luftledninger ændres efter fund af døde fugle, med et proaktivt program for at undgå de fleste dødsfald, inden de forekommer.

Fase II. Anlæg af nye ledninger

— Sikre, at fuldt ombyggede ledninger er sikre for fugle i kraft af deres udformning (f.eks. jordkabler, plastoverdækkede kabeltræk (PAS-kabler) eller mastekapper, som er sikre i kraft af deres udformning).

— Undgå master med stiftisolatorer ved nye luftledninger.

— Bruge master med ophængte isolatorer.

— Så vidt muligt undgå brug af neutrale (jord-)kabler over lederkabler.

Fase III. Drift, vedligeholdelse, modernisering,