Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner« (98/C 407/09)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 15. maj 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 100 A at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Henri Malosse til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. juli 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 357. plenarforsamling af 9. og 10. september 1998, mødet den 10. september 1998, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Konklusioner og henstillinger

1.1. ØSU konstaterer,

1.1.1. at såvel overdrevent lange betalingsfrister som overskridelse af betalingsfrister har negative følgevirkninger, som navnlig går ud over små og mellemstore virksomheder (SMV'er) og rammer beskæftigelsen,

1.1.2. at Rådets henstilling af 12. maj 1995 () ikke har haft de ønskede resultater,

1.1.3. at der i visse medlemsstater gør sig strukturelle årsager gældende, navnlig en »forhalingskultur« med hensyn til betalinger, samt at visse offentlige myndigheder og erhvervsaktører bevidst følger en tilsvarende strategi,

1.1.4. at det indre marked hindres i at fungere efter hensigten.

1.2. På denne baggrund:

1.2.1. bifalder ØSU princippet om et EU-direktiv om overskridelse af betalingsfrister,

1.2.2. tilslutter ØSU sig helhjertet de foreslåede bestemmelser om offentlige indkøb, der med fordel kunne suppleres med krav om information i udbudsbekendtgørelser i EF-Tidende, med bestemmelser til fordel for underleverandører samt med krav om »fuld kompensation«. På sigt bør maksimumsfristen på 60 dage pr. kontrakt reduceres til 45 dage og derefter til 30 dage, og disse bestemmelser skal gælde for EU-institutionerne,

1.2.3. anmoder ØSU om en skærpelse af forslagene vedrørende relationerne mellem virksomhederne, så man reelt få tacklet de strukturelle årsager til betalingsforsinkelser og overdrevne frister; direktivet burde således opfordre de mest berørte medlemsstater til at vedtage en specifik lovgivning vedrørende kontrakter, at styrke deres lovgivning med hensyn til unormalt lange frister og anbefale gennemsigtighed i kontrakter med angivelse af frister og betalingsvilkår og lette SMV'ernes overdragelse af renterettigheder til tredjemand,

1.2.4. foreslår ØSU en revisionsklausul i direktivet, således at det bliver muligt at fastsætte en maksimumsfrist, der skal anvendes i kontrakter, hvis direktivet ikke har givet mærkbare resultater efter tre års forløb,

1.2.5. understreger ØSU betydningen af let tilgængelige og hurtige klageprocedurer og anmoder Kommissionen om at forbedre sine forslag med henblik herpå,

1.2.6. foreslår ØSU, at der oprettes et rådgivende udvalg, hvori de berørte parter kan få sæde, og til hvis virke ØSU eventuelt kan bidrage.

2. Resumé af Kommissionens forslag

2.1. Indledning

2.1.1. Kommissionen begrunder det foreslåede lovindgreb mod overskridelse af betalingsfrister med det faktum, at sådanne forsinkelser er en afgørende faktor ved konkurser, især blandt små og mellemstore virksomheder. Den advarer med rette mod betalingsforsinkelsernes negative konsekvenser for beskæftigelsen.

2.1.2. Kommissionen konstaterer, at betalingsfristerne bliver stadig længere, og at debitorerne tilsidesætter deres kontraktlige betalingsforpligtelser, og skønner på den baggrund, at medlemsstaternes indsats for at løse problemet har været utilstrækkelig på trods af den henstilling, som Rådet vedtog den 12. maj 1995.

2.1.3. Kommissionen har derfor besluttet at fremlægge et forslag til direktiv om overskridelse af betalingsfrister såvel mellem virksomheder i den private sektor som for offentlige indkøb.

2.2. Konsekvenserne for det indre marked og subsidiaritetsprincippet

2.2.1. Overskridelse af betalingsfrister samt forskelle i den relevante lovgivning (lovfæstet ret til at kræve morarenter, retsprocedurer, kompensation for omkostninger til inddrivelse af gæld) kan hæmme den frie udveksling af varer og tjenesteydelser i det indre marked og skabe konkurrenceforvridninger.

2.2.2. Handlingsplanen for det indre marked, der blev bebudet i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Dublin, udpegede betalingsforsinkelser som et område, der må tillægges høj prioritet for at sikre, at man opnår det fulde udbytte af det indre marked inden indledningen af ØMU'ens tredje fase, og et direktivforslag om spørgsmålet blev stillet i udsigt.

2.2.3. I lyset af medlemsstaternes utilstrækkelige indsats og de vedvarende skadelige virkninger af betalingsforsinkelser er det under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet (artikel 3 B) berettiget med et EU-tiltag i form af et direktiv, så man bedre kan opfylde målet om at bekæmpe overskridelse af betalingsfrister i det indre marked.

2.2.4. Det foreslåede direktiv tilsigter ikke en fuld harmonisering af de nationale lovgivninger, men derimod overholdelse af mindstekrav samt gensidig anerkendelse af visse bestemmelser, og dermed er det i overensstemmelse med det proportionalitetsprincip, der tjener som rettesnor ved anvendelsen af subsidiaritetsprincippet (artikel 3 B, stk. 3).

2.3. Konsekvenserne for SMV'erne, når betalingsfrister overskrides

2.3.1. Det er SMV'erne, der rammes hårdest, når kunderne ikke betaler til tiden, dels fordi de er finansielt sårbare, og dels fordi deres konkurrenceevne svækkes (de er økonomisk afhængige af et begrænset antal leverandører, og de står svagt over for de store virksomheder, som de selv leverer til). Dette resulterer i betydelige finansielle omkostninger for SMV'erne, når de skal opretholde deres likviditet (kortfristede banklån eller overtræk til en relativt høj rente), og samtidig er der store administrative omkostninger forbundet med at inddrive gælden.

2.3.2. Det er i første række SMV'erne, som vil nyde godt af en effektiv EU-lovgivning om overskridelse af betalingsfrister. Eksemplerne fra de nordiske lande, som har en lovfæstet høj morarente, viser netop, at SMV'erne har haft fordel af en sådan lovgivning. SMV'ernes tilgodehavender hos de store virksomheder er således normalt langt større end deres gæld til disse.

2.3.3. Hvis SMV'erne skal kunne drage fuld fordel af det indre marked, må de kunne benytte sig af forenklede og hurtige inkassoprocedurer.

2.4. Den offentlige sektor

2.4.1. I nogle medlemsstater er den offentlige sektor (centraladministrationen, regionale myndigheder, offentlige virksomheder) ofte en langsom betaler. Dette er uacceptabelt, idet de offentlige myndigheder bør fremstå som et eksempel for samtlige økonomiske aktører, når det gælder en bedre betalingspraksis, ikke mindst fordi de som storindkøbere har en væsentlig økonomisk indflydelse.

2.5. De seneste initiativer

2.5.1. I forlængelse af henstillingen af 12. maj 1995 om overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner, hvori medlemsstaterne blev opfordret til at forbedre gennemsigtigheden i betalingsfristerne, blev det i en meddelelse af 9. juli 1997 () konstateret, at kun et begrænset antal medlemsstater har gjort en indsats for at forbedre virksomhedernes situation på området, samtidig med at betalingsperioderne er blevet endnu længere (en gennemsnitlig overskridelse af fristen på 15 dage i 1996).

2.5.2. Følgelig foreslog Kommissionen i meddelelsen, at der blev udarbejdet et direktiv - hvilket Europa-Parlamentet allerede slog til lyd for i 1996, og tilsvarende anbefalede ØSU i 1997 (), at man indførte maksimumsfrister og morarenter for betalinger fra offentlige myndigheder.

2.5.3. Nogle medlemsstater har vedtaget love med henblik på at sætte ind over for betalingsforsinkelser og overdrevne frister. I den franske lov herom fastsættes der en maksimumsfrist for fordærvelige varer, i den italienske lov fastsættes der en maksimumsfrist for underleverandørforhold, og i den spanske lov kræves det, at køberen stiller sikkerhed, hvis betalingsfristen overstiger 60 og 120 dage. For kort tid siden i år blev der i Storbritannien vedtaget en lov, der indeholder interessante nyskabelser, navnlig får dommerne mulighed for at omdefinere en unormalt lang frist til betalingsforsinkelse og SMV'er med udestående fordringer får mulighed for at overdrage deres renterettigheder til tredjemand.

2.6. Høring

2.6.1. Kommissionens meddelelse af 9. juli 1997 har været gennem en skriftlig høringsprocedure og er desuden blevet drøftet ved en offentlig høring, og i den forbindelse blev tanken om en EU-lovgivning om overskridelse af betalingsfrister modtaget positivt af de fleste nationale og europæiske erhvervsorganisationer, der repræsenterer virksomheder, advokater og inkassobureauer.

3. Generelle bemærkninger

3.1. ØSU bifalder principielt, at Kommissionen nu tager initiativ til at sætte ind over for uacceptable frister og betalingsforsinkelser.

3.2. Tidligere ØSU-udtalelser: ØSU har allerede i en udtalelse om »arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene om betalingsfrister i handelsforhold« () formuleret en stillingtagen til spørgsmålet, der kan opsummeres i tre punkter:

3.2.1. ØSU bifalder, at Kommissionen under hensyntagen til princippet om kontraktfrihed retter henstillinger til medlemsstaterne om blandt andet følgende: gennemsigtighed i betalingsbetingelserne; overholdelse af disse betingelser; de aftalte fristers bindende karakter uden fremsættelse af påkrav; automatisk tilskrivning af morarenter fra forfaldsdatoen; ret til at fastsætte morarentesatsen på et niveau, der svarer til handelsrenterne; sanktionsklausulers gyldighed; anvendelse af voldgift; indførelse af en summarisk procedure for betalingspålæg.

3.2.2. ØSU udtrykker bekymring over de vanskeligheder, der er med at opnå fuldbyrdelse i en medlemsstat på grundlag af en retsafgørelse, der har fået fuldbyrdelsespåtegning af en retsmyndighed i en anden medlemsstat.

3.2.3. Hvad angår offentlige indkøb, slår ØSU til lyd for en bindende EU-lovgivning - i form af et direktiv - om overskridelse af betalingsfrister.

3.3. For de offentlige indkøbs vedkommende blev disse synspunkter gentaget i ØSU's udtalelse af 29. maj 1997 om Kommissionens grønbog om »Offentlige udbud i EU: vejen frem« ().

3.3.1. I denne udtalelse gik ØSU klart ind for maksimale betalingsfrister og for morarenter for de offentlige myndigheder ved overskridelse af betalingsfrister. Kommissionen henviser til denne udtalelse i betragtningerne til sit forslag (ØSU's udtalelse om offentlige indkøb indgår som den 4. betragtning).

3.4. Når det gælder transaktioner i den private sektor, imødekom Kommissionen ØSU's bekymringer med sin henstilling af 12. maj 1995 (). De seneste statistikker viser imidlertid, at situationen med hensyn til betalingsfrister ikke er blevet forbedret, men derimod forværret siden 1996. Ifølge de undersøgelser, Kommissionen henviser til, indtraf der dét år påny en forlængelse af betalingsfristerne. Der er ingen grund til at anfægte rigtigheden af denne tendens, som generelt er blevet bekræftet gennem talrige rundspørger blandt virksomhedsledere, hvorimod der nok kan sættes spørgsmålstegn ved, om den seneste undersøgelse, der henvises til, er udtømmende (). Det skal ligeledes pointeres, at denne undersøgelse ikke graver dybere i de egentlige årsager til denne forværring.

3.5. Hovedårsagerne til forlængelse og overskridelse af betalingsfrister: før man giver sig i kast med et problem, er det afgørende at kende dets årsager til bunds. Der må skelnes mellem de konjunkturbestemte og de strukturelle årsager. At den konjunkturbestemte opbremsning i den økonomiske aktivitet er en risikofaktor, fremgår af de seneste samlede opgørelser over udviklingen i betalingsfristerne, som er løbet parallelt med den økonomiske udvikling (forværring i 1996, forbedring i 1997). I kritiske perioder prøver virksomhederne således »at vinde tid«. I sådanne perioder sker der desuden ofte en forøgelse af låneomkostningerne, hvilket kan anspore visse økonomiske aktører til at benytte betalingsfristerne som erstatning for banklån. Dog må det konstateres, at der er to endnu mere foruroligende strukturelle årsager til forlængelsen af betalingsfristerne: dels kan der være tale om en bevidst strategi fra visse økonomiske aktørers side - som er specielt uacceptabel, når det drejer sig om offentlige myndigheder eller større industrivirksomheder og handelskæder - og dels har der i en række medlemsstater gennem de seneste år desværre udviklet sig en »forhalingskultur«, hvor overskridelse af betalingsfrister ligefrem er blevet en fast indarbejdet erhvervspraksis.

3.6. Betalingsfristerne skal ikke kun betragtes som en likviditets-, men også som en risikofaktor. Virksomhedernes indbyrdes kreditter er i sig selv mindre betænkelige end den dårlige risikostyring, der alt for ofte knytter sig til dem. Kommissionen koncentrerer sig især om at bekæmpe overskridelse af betalingsfrister, og det er med fuld ret, den fokuserer på dette fænomen, som signalerer en langt mere foruroligende mangel på stabilitet. Også ekstremt lange kontraktlige frister er imidlertid en økonomisk risikofaktor, navnlig når offentlige myndigheder for et godt ord sikrer sig gratis kredit hos virksomhederne og dermed vælter ØMU'ens krav om budgettilpasninger over på den private sektor. Unormalt lange kontraktlige frister er også et udslag af forhalingskulturen, og de bunder som oftest i misbrug af en dominerende stilling på bekostning af de mindre virksomheder. Derfor bør der i titlen på det foreliggende direktivforslag ud over bekæmpelse af overskridelse af betalingsfriser klart henvises til afkortning af betalingsfristerne.

3.7. ØSU kan kun udtrykke bekymring over denne situation, navnlig fordi disse fremgangsmåder har negative konsekvenser for SMV'erne, hvis likviditet ofte er sårbar, og dermed også for beskæftigelsen. ØSU er chokeret over den ligegyldighed og ansvarsløshed, som får offentlige myndigheder til at påtvinge deres leverandører uacceptabelt lange frister eller betale dem med store forsinkelser. Disse offentlige myndigheder, der burde fremstå som et eksempel til efterfølgelse, er således selv roden til et onde, som de nu vil til livs ad lovgivningens vej! I den forbindelse har ØSU netop understreget, at hvis der skal lovgives, så bør myndighederne starte med selv at leve op til strengere krav.

3.8. Forslaget til direktiv tager ikke alle de tanker op, der blev fremlagt i ØSU's udtalelse fra 1993 () og i henstillingen af 12. maj 1995 med hensyn til målsætningen om mere gennemsigtige betalingsfrister i handelskontrakter. Det foreliggende forslag respekterer imidlertid princippet om aftalefrihed, eftersom det fastsætter en referencefrist, efter hvilken der kan kræves morarenter, men som kun finder anvendelse, hvis ikke andet er fastsat i kontrakten.

3.9. Eksemplet fra de skandinaviske lande viser, at et tiltag af denne art på mellemlang sigt generelt har ført til en afkortning af frister og forsinkelser navnlig for SMV'erne. Imidlertid er der grund til at overveje eventuelle negative virkninger på kort sigt som f.eks. et pres fra de store virksomheder for at gennemtvinge længere frister ad kontraktlig vej, likviditetsproblemer for småhandlende osv., ligesom man må stille det spørgsmål, hvor meget man reelt opnår med bestemmelser, der ikke har nogen direkte indvirkning på kontraktforholdene, som i visse lande har ført til generel brug af unormalt lange frister.

3.10. Forslag til styrkelse af Kommissionens forslag: Da overskridelse af betalingsfrister skader europæisk økonomi og indebærer misbrug af dominerende stilling, er det i offentlighedens interesse at bekæmpe denne praksis. Direktivets målsætning må derfor under alle omstændigheder være at afkorte fristerne - også i kontraktforhold. Uden at anfægte princippet om aftalefrihed turde det være muligt at sikre Kommissionens forslag til direktiv en større effekt, således at der sættes mere målrettet ind over for de strukturelle årsager til overdrevne frister.

Med henblik herpå foreslår ØSU, at Kommissionens forslag suppleres med følgende bestemmelser:

3.10.1. Subsidiaritetsprincippet: de medlemsstater, som er mest berørt af problemet, bør opfordres til at fastsætte aftaleretlige bestemmelser på de områder, hvor overdrevne frister helt oplagt hindrer markedet i at fungere optimalt (distribution af letfordærvelige fødevarer, underleverandørvirksomhed osv.).

3.10.2. Effektivitet: der bør i det nuværende direktiv hjelmes mulighed for gradvis at indføre en bindende maksimumsfrist også i kontraktforhold, hvis der ikke er sket en mærkbar afkortning af fristerne, når direktivet har været i kraft i tre år med en årlig opfølgning.

3.10.3. Gennemsigtighed: medlemsstaterne bør opfordres til at skærpe deres lovgivning om transaktioners gennemsigtighed (i kontrakter, almindelige salgsvilkår osv.) med obligatorisk angivelse af betalingsfrister og eventuelle morarenter.

3.10.4. Sund konkurrence: medlemsstaterne bør opfordres til at fastsætte konkurrenceretlige regler om bekæmpelse af illoyal handelspraksis, som forbyder urimelige klausuler med unormalt lange betalingsfrister, som uden behørig begrundelse overskrider den gennemsnitlige salgscyklus (på 60 dage). EU-lovgivningen kan hente inspiration fra den nyligt vedtagne britiske lov, som opfordrer dommerne til at omdefinere unormalt lange betalingsfrister (længere end den sædvanligvis rimelige frist på 30 dage) til betalingsforsinkelse med ret til renter.

3.11. Andre relevante spørgsmål: ØSU konstaterer på dette stadium, at en række aspekter af spørgsmålet ikke behandles i det foreliggende forslag:

3.11.1. Vanskelighederne med at opnå fuldbyrdelse i en medlemsstat på grundlag af en retsafgørelse, der har fået fuldbyrdelsespåtegning af en retsmyndighed i en anden medlemsstat, på trods af bestemmelserne i Bruxelles-konventionen fra 1968, som endnu ikke er blevet ratificeret. Ved at foreslå en hurtig inkassoprocedure og en forenklet retsprocedure for mindre gældsbeløb tackler Kommissionen til en vis grad dette problem, men SMV'ernes problemer med at opnå fuldbyrdelse ved en retsmyndighed i en anden medlemsstat løses ikke.

3.11.2. Udøvelse af inkassovirksomhed på EU-plan: fri udveksling af tjenesteydelser, deontologiske regler, licenser, etableringsret osv. Her kan man lade sig inspirere af den britiske lov og anbefale medlemsstaterne i deres lovgivning at tillade overdragelse af renterettigheder til tredjemand. En sådan foranstaltning vil gøre det muligt at anspore SMV til at benytte inkassoselskaber til mindre udgifter og ved at »decentralisere konflikten« at mindske risikoen for gengældelsesforanstaltninger fra de store virksomheders eller de offentlige køberes side.

3.11.3. Forholdet til forbrugerne, som ikke falder ind under direktivets anvendelsesområde. ØSU er klar over, at der her er tale om et andet problem, men forholdet til forbrugerne kan anskues ud fra forskellige synsvinkler: beskyttelse af forbrugeren, hvis virksomheden går konkurs; de sociale konsekvenser af overdreven gældsætning, beskyttelse af virksomheden i tilfælde, hvor forbrugeren er insolvent eller ikke overholder sine betalingsforpligtelser, forsinkelser med refusion af socialsikringsudgifter eller udbetaling af beløb fra forsikringsselskaber. ØSU opfordrer Kommissionen til at se nærmere på disse spørgsmål og tage stilling til, om det vil være hensigtsmæssigt enten at medtage visse aspekter af forholdet til forbrugerne i direktivet eller at udarbejde specifikke forslag.

3.11.4. Selv om det af institutionelle grunde kan forsvares, at direktivet ikke finder anvendelse på EU-institutionerne, så ville dette dog være opportunt af politiske grunde.

4. Særlige bemærkninger

4.1. Artikel 1

Forslaget til direktiv omfatter overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner i såvel den private som den offentlige sektor. ØSU kan tilslutte sig denne tilgang, såfremt formålet bevidst er at pålægge alle offentlige aktører krav, herunder også i forbindelse med offentlige indkøb, som befinder sig under minimumstærsklerne for anvendelse af EU-direktiverne.

4.2. Artikel 3, stk. 1, litra a)

Fastsættelsen af en frist, efter hvilken der kan kræves morarenter, medmindre andet er fastsat i kontrakten, giver virksomhederne et referenceelement, der på længere sigt burde være normdannende og samtidig anspore til, at der fastsættes frister og betalingsvilkår forud for en transaktion.

4.2.1. En frist på 21 dage kan imidlertid forekomme lidet realistisk for de lande, hvor man er vant til længere frister. Samtidig ville en længere frist dog ikke give større mening i de lande, hvor 21 dage svarer til den gennemsnitlige betalingsfrist.

4.3. En rentesats svarende til ECB's med tillæg af en margin på otte procentpoint er noget drastisk, men også her er der tale om en referencesats, som kun gælder, hvis ikke andet er fastsat i kontrakten. Dog ligger den fortsat meget lavere end de normale renter for bankovertræk, som navnlig pålægges SMV'er, og ØSU finder den realistisk og rimelig (referencesatsen ville p.t. andrage ca. 1 % om måneden). Dette så meget desto mere som de berørte parter indbyrdes kan aftale en mere fleksibel ordning, ligesom medlemsstaterne i deres egen lovgivning kan fastsætte andre vilkår.

4.4. Artikel 4

Fastsættelsen af et ejendomsforbehold på EU-plan vil indvirke positivt på kontraktforholdet, idet overskridelse af betalingsfrister vil blive mindre udbredt, når ejendomsretten først overdrages efter betalingen. Der findes ganske vist ejendomsforbehold i alle medlemsstater, men de anvendes forskelligt. Forbeholdet bør således kun kunne gøres gældende, hvis parterne har aftalt det indbyrdes, eller hvis sælgeren udtrykker ønske derom, og køberen ikke gør indsigelse. I øvrigt bør det kunne gøres gældende i tilfælde af konkurs. Endelig kan kravet om registrering, som er gældende i visse medlemsstater, betragtes som en hindring, især når det gælder grænseoverskridende transaktioner. Man bør i direktivet ligeledes fastlægge mere præcise regler for anvendelsen af ejendomsforbeholdet, når der er tale om en kæde af kontrakter. Artikel 4, stk. 2, ifølge hvilket ejendomsforbeholdet begrænses til gæld, som skal betales i én rate, udgår. Også når der er aftalt betaling i flere rater, må ejendomsforholdet være gældende, indtil gælden er betalt i fuldt omfang. Den klausul med henblik på et enkelt ejendomsforbehold, som er anført i direktivets bilag, bør derfor affattes således: »Varen forbliver sælgerens ejendom, indtil den er betalt i fuldt omfang«.

4.5. Artikel 5 og 6

Kommissionen foreslår at forbedre bestemte retsprocedurer. Dens forslag om hurtige inkassoprocedurer for ubestridt gæld og om en forenklet retsprocedure for mindre gældsbeløb vil givetvis være til stor nytte for SMV'erne, idet virksomhederne vil få adgang til hurtige og billige procedurer. ØSU foreslår Kommissionen at gå endnu længere uden at afvente en harmonisering af fuldbyrdelsesprocedurerne med udgangspunkt i det princip, at afgørelser, som er opnået efter den hurtige procedure, skal kunne fuldbyrdes umiddelbart i alle medlemsstater i betragtning af, at gælden er ubestridt af debitor.

4.5.1. ØSU beder på længere sigt uden at sætte spørgsmålstegn ved forslagene i artikel 5 og 6 Kommissionen om at arbejde videre med denne problemstilling efter de retningslinjer, som den lagde frem i sin meddelelse om »En mere effektiv opnåelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i Den Europæiske Union« af 31. januar 1998 (). Man kan overveje at indføre en identisk procedure i alle medlemsstater, ifølge hvilken SMV'er skal kunne indstævne en debitor fra en anden medlemsstat for en domstol i deres eget land og opnå en fuldbyrdelsesordre, også selv om debitor gør indsigelser.

4.6. Artikel 5 og 6

I betragtning af, at bindende lovkrav ikke altid er tilstrækkelige til at hindre overskridelse af betalingsfrister virksomheder imellem, og at kreditorer ofte undlader at gå videre ad rettens vej, kunne Kommissionen som led i ovennævnte meddelelse med fordel have udviklet kontraktmæssige forhandlingsløsninger som f.eks. udenretlig voldgift eller mægling, da sådanne løsninger frembyder mange fordele for erhvervslivets aktører (hurtighed, fortrolighed, beskedne omkostninger, kontrol med processen, ingen formaliteter, konsensus). Samtidig ville man have imødekommet ØSU's udtalelse af 30. juni 1993, hvori der netop slås til lyd for mæglingsløsningen.

4.7. Artikel 7 og 8

Kommissionen foreslår bindende regler med hensyn til betalingsfrister for offentlige indkøbskontrakter. De krav, som stilles i direktiverne om offentlige indkøb, er for øjeblikket så generelt formulerede, at medlemsstaterne i sidste instans er i stand til at unddrage sig dette gennemsigtighedsprincip. Kravet om, at offentlige indkøbskontrakter skal indeholde nøjagtige oplysninger om betalingsperioder og -frister, samt fastsættelsen af en obligatorisk maksimumsfrist for betaling på 60 dage regnet fra fakturaens dato (som dog ikke hindrer parterne i indbyrdes at aftale en kortere frist), imødekommer ØSU's udtalelse af 7. maj 1998 om Kommissionens grønbog om »Offentlige udbud i EU: vejen frem«, hvori det blev foreslået at styrke de offentlige ordregiveres forpligtelser i forhold til de tilbudsgivende virksomheder med hensyn til afkortning af betalingsfristerne ved at fastsætte øvre grænser for disse, og sanktioner i tilfælde af overskridelse.

4.7.1. ØSU udtrykte ønske om, at en sådan bestemmelse blev indføjet i EU-lovgivningen om offentlige indkøb. Det foreliggende direktiv har den fordel, at det omfatter alle offentlige indkøb, herunder kontrakter af mindre omfang, som ikke er dækket af direktiverne om offentlige indkøb. ØSU bifalder denne indfaldsvinkel, men udtrykker ønske om, at den påkrævede afkortning af betalingsfristerne inkorporeres i EU-politikken for offentlige indkøb, navnlig i forbindelse med informeringen af tilbudsgivere og »skolingen« af de ordregivende myndigheder. F.eks. kunne der stilles krav om, at de kontraktmæssige betalingsfrister skulle meddeles i udbudsbekendtgørelserne i EF-Tidende. Dermed ville virksomheder og EU-myndigheder på fortrinlig vis få mulighed for at kontrollere de offentlige ordregiveres praksis.

4.7.2. Når det gælder større anlægsarbejder og store europæiske net, bør der i de offentlige indkøbskontrakter stilles krav om opfyldelsesgaranti, og betaling skal først skal finde sted, når arbejdet er godkendt og overtaget. På den anden side skal direktivet finde anvendelse på hele kæden af underleverandører, navnlig således at alle, som er involveret i projektet, nyder godt af beskyttelsesforanstaltningerne (morarenter osv.).

4.8. Det bør også fastsættes i direktivet, at 60-dagesfristen for de offentlige indkøbs vedkommende både omfatter anvisningsproceduren (som anvendes i nogle lande) og betalingsproceduren. Under alle omstændigheder bør maksimumsfristen på 60 dage efter modtagelse af fakturaen være bindende.

4.9. ØSU lægger stor vægt på, at de offentlige købere underlægges samme regler og forpligtelser som de private virksomheder. Det er uacceptabelt, at de offentlige myndigheder som følge af dårlig organisation eller budgetmæssige vanskeligheder vælter deres egne problemer over på private virksomheder. Derfor bør direktivet i artikel 7 og 8 fastslå kreditors ret til at kræve »fuld kompensation for alle yderligere tab« analogt med bestemmelserne vedrørende transaktioner mellem virksomheder (artikel 3, stk. 1, litra g). Hvis 60 dage for kontrakter skal betragtes som en realistisk målsætning for de mindst retskafne lande, så bør direktivet for så vidt angår frister indeholde en bestemmelse om revision, således at de på sigt nedsættes til 45 og derefter til 30 dage.

4.10. Artikel 9

ØSU slår til lyd for, at der ud over udvalget bestående af repræsentanter for medlemsstaterne - hvis objektivitet på området der kan sættes spørgsmålstegn ved, alene fordi de både er dommere og parter i sagen - også oprettes en rådgivende gruppe sammensat af repræsentanter for de berørte kredse (industri, SMV, håndværk, handel, banker, forbrugere, advokater osv.) i tilknytning til ØSU's Observationscenter for Det Indre Marked. Dette udvalg skal bl.a. sammen med medlemsstaterne og Kommissionen deltage i evalueringen af direktivets følgevirkninger, navnlig med henblik på eventuelt at styrke dette, når det har været i kraft i tre år.

Bruxelles, den 10. september 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT L 127 af 10.6.1995, s. 19.

() EFT C 216 af 17.7.1997.

() EFT C 287 af 22.9.1997.

() EFT C 249 af 13.9.1993, s. 21.

() EFT 287 af 22.9.1997, s. 92.

() Henstillingen er offentliggjort i EFT L 127 af 10.6.1995 og meddelelsen i EFT C 144 af 10.6.1995.

() »European Payments Habits Survey 1996«, Intrum Justicia, april 1997.

() EFT C 249 af 13.9.1993, s. 21.

() EFT C 33 af 31.1.1998, s. 3.