DA Den Europæiske Unions Tidende C 213/1

Meddelelse fra Kommissionen: »Vejledende dokument om kravene til vandkraft i forbindelse med EU's naturlovgivning«

(2018/C 213/01)

Dette dokument er udtryk for Europa-Kommissionens holdning og er af ikkebindende karakter.

Europa-Kommissionen, maj 2018.

Katalogref. …

Gengivelse er tilladt med kildeangivelse.

Dette dokument er udarbejdet med bistand fra N2K Group EEIG — Ecosystems Ltd, Bruxelles og Beleco, Tjekkiet.

INDHOLDSFORTEGNELSE

Dokumentets formål 3

1. Oversigt over EU's politiske og lovgivningsmæssige rammer 4

1.1. Fugledirektivet og habitatdirektivet 4

1.2. Vandrammedirektivet (VRD) 6

1.3. Koordinering mellem VRD og naturdirektiverne 6

1.4. Oversvømmelsesdirektivet 8

1.5. SMV- og VVM-direktiverne 9

1.6. Forholdet mellem SMV, VVM og artikel 6 10

2. Ferskvandsøkosystemer og vandkraft i EU 10

2.1. Tilstanden for EU's vandløbs- og søøkosystemer 10

2.2. Belastninger og trusler mod Europas ferskvandsøkosystemer 12

2.3. Virkningerne af vandkraft på ferskvandsøkosystemerne 14

2.4. Kumulative virkninger 19

2.5. Sondring mellem væsentlige og uvæsentlige indvirkninger 21

3. Eksempler på god praksis for afhjælpning af virkninger og anvendelse af økologiske genopretningsforanstaltninger på vandkraft 23

3.1. Målet om den bedst mulige økologiske tilstand for vandløb i forbindelse med vandkraft 23

3.2. Behandling af eksisterende vandkraftværker, der har en negativ indvirkning på en Natura 2000-lokalitet 24

3.3. Indførelse af økologiske afhjælpnings-og genopretningsforanstaltninger 25

3.4. Eksempler på god praksis for økologisk genopretning 29

4. God praksis for anvendelse af en integreret planlægningsmetode i forbindelse med vandkraft 36

4.1. Fordelene ved integreret planlægning 36

4.2. Integrerede nationale og regionale planer 40

4.3. Vilde dyr og planters følsomhed samt zoneinddeling 41

4.4. Tidlig høring 44

5. Vurderingsproceduren ifølge habitatdirektivet 46

5.1. Indledning 46

5.2. Hvornår er artikel 6-proceduren påkrævet? 46

5.3. En trinvis procedure for gennemførelse af passende vurderinger 47

5.4. Undtagelser i henhold til artikel 6, stk. 4 57

Forkortelser 61

DOKUMENTETS FORMÅL

Dette dokument indeholder retningslinjer og en række praktiske casestudier om, hvordan vandkraft kan bringes til at fungere i overensstemmelse med kravene i habitatdirektivet og fugledirektivet. Det undersøges, hvilke typer af virkninger der måtte opstå som følge af vandkraft, og illustreres gennem en række praktiske erfaringer, hvordan virkningerne af vandkraft kan undgås eller i det mindste begrænses under en række forskellige betingelser.

Mere generelt har dokumentet til formål at fungere som en kanal for fremme af synergier mellem EU's politikker og praksis på energi-, natur- og vandområdet med henblik på at nå EU's mål på en mere samordnet og, hvor det er muligt, gensidigt støttende måde.

Kapitel 1 giver et overblik over EU's politiske og lovgivningsmæssige rammer, inden for hvilke vandkraft forventes at kunne udnyttes i Europa. De vigtigste bestemmelser i habitatdirektivet og fugledirektivet opsummeres kort, og det samme gælder deres forbindelser med vandrammedirektivet samt VVM-direktivet og SMV-direktivet.

Kapitel 2 indeholder en beskrivelse af den generelt dårlige tilstand for EU's flod- og søøkosystemer samt de vigtigste belastninger for og trusler imod for dem, samt en gennemgang af de forskellige virkninger, vandkraft kan have på ferskvandsøkosystemer, idet der lægges vægt på betydningen af især de potentielle kumulative virkninger.

En stor del af Europas vilde dyre- og plantearter, herunder 400 ferskvandsarter, der er beskyttet under fugle- og habitatdirektiverne, er afhængige af vandløbs- og søøkosystemer, hvis de skal overleve. Men i dag er de fleste af Europas vandløb i en stærkt nedbrudt tilstand og under en enorm belastning fra en lang række socioøkonomiske aktiviteter (herunder vandkraft).

Ifølge de seneste rapporter om miljøsituationen (1) står det klart, at der stadig skal gøres meget for at opfylde målene i vandrammedirektivet og de to naturdirektiver. Dette kan kun opnås, hvis det prioriteres ikke blot at forhindre en yderligere forværring af vores floder, men også aktivt at genoprette deres økologiske tilstand og fjerne eller i det mindste væsentligt reducere de belastninger og trusler, de står over for.

Kapitel 3 omhandler de måder, hvorpå dette kan opnås, idet dette illustreres med eksempler på god praksis for økologisk genopretning fra hele EU.

I kapitel 4 lægges der særlig vægt på behovet for strategisk planlægning og for at udforme mere integrerede vandkraftplaner og -projekter, som tager hensyn til vandløbets økologiske behov på et tidligt tidspunkt i planlægningsprocessen og, hvor det er muligt, også omfatter foranstaltninger til at forbedre vandløbets økologiske tilstand.

I kapitel 5 beskrives videre de nærmere detaljer for den procedure, der skal følges, når der foretages en passende vurdering for en vandkraftplan eller et projekt i henhold til habitatdirektivets artikel 6. Visse centrale aspekter af denne godkendelsesproces og tilknytningen til andre EU-procedurer for miljøvurdering præciseres nærmere. Erfaringerne har igen og igen vist, at problemer med godkendelsesprocessen i henhold til artikel 6 meget ofte skyldes, at vurderingerne er ufuldstændige og af dårlig kvalitet.

Vejledningen er primært udformet til brug for kompetente myndigheder, bygherrer og rådgivere. Den vil også være af interesse for ikkestatslige organisationer (NGO'er) og andre interessenter, som arbejder i vandkraftsektoren. Dokumentet er udarbejdet i samråd med medlemsstaternes myndigheder samt en række vigtige interessenter og interessegrupper, som alle har givet værdifuld feedback til de forskellige forslag.

Dokumentet er bundet af og tro mod ordlyden af fugledirektivet og habitatdirektivet og de overordnede principper for EU's miljø- og vandkraftpolitik. Procedurerne for god praksis og de foreslåede metoder er ikke tænkt som bindende; de har snarere til formål at give nyttige råd, idéer og forslag på grundlag af drøftelser med repræsentanter for industrien, nationale og internationale myndigheder, NGO'er, videnskabelige eksperter og andre berørte parter.

Vejledningen udtrykker kun Kommissionens synspunkter og er ikke retligt bindende. Det påhviler Domstolen at fastlægge den endelige fortolkning af EU-direktiver. Hvor det er relevant, er eksisterende europæisk retspraksis medtaget. Denne vejledning læses derfor bedst sammenholdt med de eksisterende generelle retningslinjer og Domstolens relevante retspraksis om de to direktiver (2).

1. EU'S POLITISKE OG LOVGIVNINGSMÆSSIGE RAMMER

Vandkraft spiller en central rolle for gennemførelsen af direktivet om vedvarende energi (3) og med hensyn til at bidrage til EU's energimål for 2020-2030. Som med alle andre vandbaserede aktiviteter skal vandkraft opfylde kravene i EU's miljølovgivning, som er blevet indført for at beskytte og genoprette Europas vandløb og søer. Disse retlige krav er fastlagt i vandrammedirektivet, oversvømmelsesdirektivet, fugledirektivet og habitatdirektivet samt direktiverne om miljøvurdering (direktiverne om vurdering af indvirkning på miljøet (VVM) og strategisk miljøvurdering (SMV).

I dette kapitel beskrives nogle af de vigtigste bestemmelser i denne EU-lovgivning, som er relevante for vandkraft. Der er især fokus på de to naturdirektiver, da det er det centrale emne i nærværende dokument.

1.1. Fugledirektivet og habitatdirektivet

Europas vandløb er en væsentlig kilde til biodiversitet og en vigtig del af vores rige naturarv. De har imidlertid undergået store forandringer i de sidste årtier. Dette har mindsket deres modstandsdygtighed og kapacitet til at støtte naturen og dens plante- og dyreliv. De fleste vandløb er nu i en nedbrudt tilstand og har behov for genopretning.

I erkendelse af det alarmerende tab af biodiversitet i Europa har EU's stats- og regeringschefer fastsat det ambitiøse mål for sig selv at standse og vende dette tab inden 2020. I maj 2011 vedtog Kommissionen en EU-strategi for biodiversitet til 2020 (4) og udstak en politisk ramme for at nå dette mål. I april 2017 lancerede den en ny handlingsplan (5) for hurtigt at forbedre den praktiske gennemførelse af habitat- og fugledirektiverne og fremskynde udviklingen i retning af EU's 2020-mål om at standse og vende tabet af biodiversitet og økosystemtjenester.

Fugledirektivet og habitatdirektivet er hjørnestenene i EU's politik for natur og biodiversitet. De gør det muligt for alle EU-medlemsstater at arbejde sammen inden for fælles retlige rammer om at bevare Europas mest truede, sårbare og værdifulde arter og naturtyper i hele deres naturlige udbredelsesområde i EU, uanset politiske eller administrative grænser.

Det overordnede mål for de to direktiver er at sikre, at de arter og naturtyper, de beskytter, bevares og genoprettes til en gunstig bevaringsstatus (6) i deres naturlige udbredelsesområde inden for Unionen.

Dette mål defineres positivt og er rettet mod en gunstig situation, der skal nås og opretholdes. Det går således videre end det grundlæggende krav om at undgå forringelse.

Definition af begrebet gunstig bevaringsstatus (FCS) i henhold til habitatdirektivet Artikel 1 En naturtypes bevaringsstatus: resultatet af alle de forhold, der indvirker på en naturtype og på de karakteristiske arter, som lever dér, og som på lang sigt kan påvirke dens naturlige udbredelse, dens struktur og funktion samt de karakteristiske arters overlevelse på lang sigt inden for EU's område. En naturtypes bevaringsstatus anses for »gunstig«, når: — det naturlige udbredelsesområde og de arealer, det dækker inden for dette område, er stabile eller i udbredelse, og — den særlige struktur og de særlige funktioner, der er nødvendige for dets opretholdelse på lang sigt, er til stede og sandsynligvis fortsat vil være det i en overskuelig fremtid, samt når — bevaringsstatus for de arter, der er karakteristiske for den pågældende naturtype, er gunstig. En arts bevaringsstatus: resultatet af alle de forhold, der indvirker på arten, og som på lang sigt kan få indflydelse på dens bestands udbredelse og talrighed inden for EU's område. En arts »bevaringsstatus« anses for »gunstig«, når: — data vedrørende bestandsudviklingen af den pågældende art viser, at arten på lang sigt vil opretholde sig selv som en levedygtig bestanddel af dens naturlige levesteder, og — artens naturlige udbredelsesområde hverken er i tilbagegang, eller der er sandsynlighed for, at det inden for en overskuelig fremtid vil blive mindsket, og — der er og sandsynligvis fortsat vil være et tilstrækkeligt stort levested til på lang sigt at bevare dens bestande.

For at nå dette mål skal medlemsstaterne ifølge EU's naturdirektiver gennemføre to hovedtyper af foranstaltninger, navnlig:

— udpegning og bevaring af kernelokaliteter til beskyttelse af arter og naturtyper, der er opført i bilag I og II til habitatdirektivet og bilag I til fugledirektivet, og til beskyttelse af alle regelmæssigt tilbagevendende trækfugle. Disse lokaliteter udgør EU's Natura 2000-net, som for øjeblikket omfatter over 27 500 lokaliteter. Sø- og vandløbsøkosystemer dækker ca. 4 % af det samlede Natura 2000-areal (Det Europæiske Miljøagentur, 2010, EU-27)

— indførelse af en artsbeskyttelsesordning for alle vilde europæiske fuglearter og andre arter, der er opført i bilag IV til habitatdirektivet. Disse foranstaltninger finder anvendelse i hele den pågældende arts naturlige udbredelsesområde inden for EU, dvs. både inden for og uden for beskyttede områder som Natura 2000.

Bestemmelser om beskyttelse af Natura 2000-lokaliteter

Beskyttelse og forvaltning af Natura 2000-lokaliteterer omfattet af bestemmelserne i habitatdirektivets artikel 6, der også er bestemmende for forholdet mellem lokalitetens bevaringsmæssige og andre former for arealanvendelse, f.eks. vandkraft, i og omkring området (7).

Artikel 6 er opdelt i to typer foranstaltninger:

— Den første vedrører bevaring og forvaltning af alle Natura 2000-områder og fastsætter bevaringsmålsætninger for disse lokaliteter. Ifølge disse skal medlemsstaterne: a) udarbejde og iværksætte positive bevaringsforanstaltninger, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne (artikel 6, stk. 1) og b) træffe passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyper og levesteder for arterne eller betydelig forstyrrelse af de tilstedeværende arter (artikel 6, stk. 2). Habitatdirektivet anbefaler, at der udarbejdes Natura 2000-forvaltningsplaner som et middel til at fastslå de nødvendige bevaringsforanstaltninger for Natura 2000-lokaliteter på en åben og gennemsigtig måde. De er nyttige værktøjer til at fastsætte bevaringsmålsætninger og bidrage til at opbygge en fælles holdning til forvaltningsløsningerne for lokaliteten blandt alle interessenter og interessegrupper. De er også et instrument til integration af bevaringsforanstaltninger for Natura 2000 i det bredere vandrammedirektivs indsatsprogram.

— Den anden type foranstaltning (artikel 6, stk. 3) vedrører proceduren for vurdering af alle planer eller projekter, der kan påvirke en eller flere Natura 2000-lokaliteter (se kapitel 5 for nærmere oplysninger). I det væsentlige kræver vurderingsproceduren, at alle planer eller projekter, der kan forventes at påvirke en Natura 2000-lokalitet væsentligt, underkastes en passende vurdering for at undersøge disse virkninger i detaljer i lyset af bevaringsmålsætningerne for lokaliteten. Den kompetente myndighed kan først give sin tilslutning til en plan eller et projekt, hvis den på grundlag af resultaterne af vurderingen har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet. Det er vigtigt at bemærke, at det skal bevises, at der ikke foreligger (snarere end at der foreligger) betydelige negative virkninger. Under ekstraordinære omstændigheder kan der gøres en undtagelse gældende (artikel 6, stk. 4) med henblik på at godkende en plan eller et projekt, der har skadelige virkninger for en Natura 2000-lokalitets integritet, hvis det kan påvises, at der ikke findes mindre skadelige alternative løsninger, og at planen eller projektet vurderes at være nødvendigt af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser. I sådanne tilfælde skal der træffes nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000-nettet beskyttes. Det er vigtigt at bemærke, at vurderingsproceduren i henhold til habitatdirektivet ikke er den samme som den, der er fastsat i VVM-direktivet eller SMV-direktivet (8) og artikel 4, stk. 7 i vandrammedirektivet, selv om de ideelt set burde integreres med hinanden eller i det mindste koordineres.

Bestemmelser for beskyttelse af arter

Det andet sæt bestemmelser i naturdirektiverne omhandler beskyttelsen af visse arter på tværs af hele deres naturlige udbredelsesområde inden for EU, dvs. uanset om de er i eller uden for Natura 2000-områder. Foranstaltninger til artsbeskyttelse finder anvendelse på de arter, der er nævnt i habitatdirektivets bilag IV, og alle vilde fuglearter i EU. Den nøjagtige ordlyd er fastsat i fugledirektivets artikel 5 og 12 (for dyr) og habitatdirektivets artikel 13 (for planter).

I det væsentlige skal medlemsstaterne vedrørende disse arter forbyde:

— forsætlig forstyrrelse af disse arter i perioder, hvor de yngler, udviser yngelpleje, overvintrer eller vandrer

— beskadigelse eller ødelæggelse af yngle- eller rasteområder

— forsætlig ødelæggelse eller beskadigelse af deres reder og æg eller oprykning eller ødelæggelse af beskyttede planter.

Undtagelser til bestemmelserne om artsbeskyttelse er kun tilladt i begrænsede tilfælde, f.eks. for at forhindre alvorlig skade på afgrøder eller besætning eller af hensyn til den offentlige sundhed og sikkerhed, forudsat at der ikke findes nogen anden brugbar løsning, og følgerne af sådanne undtagelser ikke er i strid med direktivernes generelle formål. Betingelserne for anvendelse af undtagelser er fastsat i fugledirektivets artikel 9 og habitatdirektivets artikel 16 (9).

Bestemmelserne om artsbeskyttelse er yderst relevante for vandkraftanlæg, der også drives uden for Natura 2000-områder. De har til formål at sikre, at enhver ny udvikling ikke ødelægger yngle- og rasteområder for nogen vilde fugle eller arter, der er anført i bilag IV til habitatdirektivet, medmindre der er søgt om en undtagelse i henhold til direktivernes bestemmelser hos de kompetente myndigheder. Denne bestemmelse kan være specielt vigtig for vandkraft på en flod, som er opholdssted for vandrende arter, f.eks. trækfugle eller fisk (f.eks. almindelig stør, Acipenser sturio, eller Rhône-Streber, Zingel asper, der begge er opført i habitatdirektivets bilag IV).

1.2. Vandrammedirektivet

Vandrammedirektivet (VRD) fastlægger en ramme for beskyttelse og bæredygtig forvaltning af indvande (vandløb og søer) og overgangsvande (flodmundinger), kystvande og grundvandsforekomster. Det har til formål at sikre, at alle vandforekomster som regel opfylder »god tilstand« i 2015 (undtagen for stærkt modificerede og kunstige vandforekomster, hvor målet er at opnå et godt økologisk potentiale). Ligesom naturdirektiverne går vandrammedirektivet videre end det grundlæggende krav om at forhindre yderligere forringelse af vandforekomster og terrestriske økosystemer og vådområder, der direkte afhænger af vandøkosystemerne.

For at bidrage til at nå dette mål skal medlemsstaterne i henhold til vandrammedirektivet indføre en vandområdeplan for hvert vandområdedistrikt. Direktivet fastsætter en cyklisk proces, hvor der hvert sjette år udarbejdes, gennemføres og evalueres vandområdeplaner.

1.3. Koordinering mellem vandrammedirektivet og de to naturdirektiver

Vandrammedirektivet og de to naturdirektiver er tæt forbundet, da de har til formål at beskytte og genoprette Europas ferskvandsøkosystemer. Gennemførelsen af dem bør derfor koordineres for at sikre, at de fungerer på en integreret måde. I det følgende fremhæves nogle af de vigtigste punkter i samspillet mellem vandrammedirektivet og de to naturdirektiver, der er relevante for især vandkraftværker, navnlig fra Kommissionens OSS om forbindelser mellem vandrammedirektivet og naturdirektiverne (10).

Særskilte mål i vandrammedirektivet og naturdirektiverne

Vandrammedirektivet og naturdirektiverne omhandler alle, i det mindste delvis, det samme miljø og har stort set de samme ambitioner om at sikre, at der ikke sker forringelse af vandløb, og at vandøkosystemernes tilstand forbedres. Men selv om deres overordnede målsætninger er de samme, er deres specifikke mål dog forskellige, om end de er tæt forbundet.

Formålet med vandrammedirektivet er at beskytte og forbedre alle overfladevandområder og grundvandsforekomster, så de opnår god tilstand eller godt potentiale og undgår forringelse. Fugle- og habitatdirektiverne sigter på den anden side mod at beskytte, bevare og genoprette særlige arter og naturtyper med henblik på at bringe dem op til en gunstig bevaringsstatus i hele deres naturlige udbredelsesområde inden for EU.

At opnå god økologisk tilstand i henhold til vandrammedirektivet bidrager normalt til at nå bevaringsmålsætningerne for vandafhængige naturtyper og arter i Natura 2000, og omvendt. Imidlertid henviser kravet om »god økologisk tilstand« til vandområder, mens gunstig bevaringsstatus omhandler specifikke naturtyper og arter.

Således er det ikke nødvendigvis tilstrækkeligt at opnå god økologisk tilstand for at nå en god bevaringsstatus, selv om alle vandområder skulle opnå en god økologisk tilstand. Der kan derfor være behov for at gennemføre yderligere bevaringsforanstaltninger for at opfylde Natura 2000-lokalitetens bevaringsmålsætninger for de arter og naturtyper, som den er udpeget for.

Dette anerkendes udtrykkeligt i vandrammedirektivet. Det fastsættes i vandrammedirektivets artikel 4, stk. 2, at »[h]vis mere end ét af målene […] gælder for en given forekomst af vand, anvendes det strengeste«. Hvis en Natura 2000-lokalitet for eksempel er udpeget for oddere eller flodperlemuslinger, kan det også være nødvendigt at regulere overfiskning, selv om dette ikke er nødvendigt for at opnå en god økologisk tilstand i henhold til vandrammedirektivet.

Disse supplerende krav bør ideelt set indgå eller i det mindste nævnes i vandrammedirektivets vandområdeplan via særlige bestemmelser vedrørende beskyttede områder for at sikre sammenhæng (og undgå konflikter) mellem vandrammedirektivets foranstaltninger og Natura 2000-foranstaltningerne (se artikel 4, stk. 1, litra c)).

Stærkt modificerede vandområder eller kunstige vandområder og Natura 2000

Ifølge vandrammedirektivets artikel 4, stk. 3, kan nogle vandområder, hvis fysiske karakteristika er væsentligt ændret på grund af menneskelige aktiviteter, udpeges som stærkt modificerede vandområder, forudsat at de opfylder alle bestemmelserne i artikel 4, stk. 3 (11). Vandområder, der er skabt ved menneskelig aktivitet, hvor der ikke var et vandområde før (f.eks. et menneskeskabt reservoir eller en kunstig navigationskanal), kan udpeges som kunstige vandområder.

For stærkt modificerede vandområder og kunstige vandområder gælder vandrammedirektivets mål om »godt økologisk potentiale« (i stedet for god økologisk tilstand), hvis kravene om mindre strenge mål såsom »moderat økologisk potentiale« ikke er relevante. Kort sagt betyder det den bedst opnåelige økologiske tilstand, der er forenelig med den lovlige udnyttelse, som dannede grundlag for områdets udpegning som et stærkt modificeret vandområde eller et kunstigt vandområde (12).

Et stærkt modificeret vandområde eller kunstigt vandområde kan også udpeges som en Natura 2000-lokalitet, hvis det er hjemsted for en art eller naturtype, der er opført i bilag I til fugledirektivet eller i bilag I eller II til habitatdirektivet. I sådanne tilfælde vil der også skulle gennemføres passende bevaringsforanstaltninger for den pågældende art eller naturtype i overensstemmelse med bevaringsmålene for lokaliteten. Disse foranstaltninger kan igen være strengere end dem, der kræves for at opnå »godt økologisk potentiale«. De bør også integreres i vandområdeplanerne ved særlige bestemmelser om beskyttede områder (se artikel 4, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 4, stk. 2)).

Vurdering af nye udviklinger i henhold til vandrammedirektivet

I lighed med naturdirektiverne indeholder vandrammedirektivet særlige bestemmelser om vurdering af nye udviklinger for vandområder. I henhold til vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, kan myndighederne på visse betingelser godkende undtagelser til nye ændringer og bæredygtige menneskelige udviklingsaktiviteter, der resulterer i en forringelse af vandområdets tilstand eller forhindrer opnåelsen af god økologisk tilstand eller godt økologisk potentiale eller god grundvandstilstand. Dette omfatter potentielt nye udviklinger i forbindelse med vandkraft (13).

Hvis udviklingen potentielt påvirker både et VRD-mål og en Natura 2000-lokalitet, skal både proceduren efter vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, og Natura 2000-vurderingsproceduren efter habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, iværksættes (ideelt set på en koordineret eller integreret måde). De to procedurer har hver sit retlige fokus: Den ene skal vurdere, om projektet kan forventes at skade vandrammedirektivets primære mål, den anden skal vurdere, om det vil have en negativ indvirkning på en Natura 2000-lokalitets integritet. Dette forhindrer dog ikke, at visse aspekter af vurderingen samordnes, f.eks. gennem undersøgelser og høringer.

Vandrammedirektivet gør det klart, at en udvikling ikke kan gå videre, hvis den ikke er i overensstemmelse med andre bestemmelser i EU's miljølovgivning. Hvis projektet ikke skader målsætningerne for vandrammedirektivet, men skader integriteten af en Natura 2000-lokalitet, kan det med andre ord ikke godkendes i henhold til vandrammedirektivet, medmindre der også er accepteret en undtagelse i henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 4. En præcisering af anvendelsen af vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, om fritagelser fra miljømålene, herunder tilknytningen til naturdirektiverne, kan findes i CIS-vejledning nr. 36 om vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, som blev godkendt i 2017 (14).

Bevaring af flodperlemuslingen i Irlands delvandløbsoplande Flodperlemuslingen Margaritifera margaritifera er en af længstlevende hvirvelløse dyr på jorden. På grund af sin komplicerede livshistorie og sit behov for næsten naturligt, rent strømmende vand er den en vigtig biologisk indikator for kvaliteten af vandløbenes økosystemer. Arten er beskyttet i henhold til EU's habitatdirektiv, men har en ugunstig bevaringsstatus i hele Irland. Bundfældning eller bundfældning med næringsstofberigelse er blevet identificeret som de vigtigste årsager til dette. I 2009 blev der udarbejdet national lovgivning for at støtte opnåelsen af en gunstig bevaringsstatus for flodperlemuslingen. Denne lovgivning fastsatte obligatoriske miljøkvalitetsmål for flodperlemuslingens levesteder inden for Natura 2000-lokaliteterne. Den krævede også, at der blev udarbejdet forvaltningsplaner for delvandløbsoplande sammen med et indsatsprogram. Formålet med disse planer var at afhjælpe de problemer i hele vandløbsområdet, som bidrager til artens tilbagegang. Det anvendte format afspejlede vandområdeplanernes format i henhold til vandrammedirektivet, således at planerne for delområderne kunne fungere inden for rammerne af vandområdeplanerne på et senere tidspunkt. I Irland blev de tætte bånd mellem habitat- og fugledirektiverne og vandrammedirektivet fremhævet på et tidligt stadium. I 2009 nedsatte Den Nationale Tekniske Koordinationsgruppe for Vandrammedirektivet et underudvalg — Den nationale Arbejdsgruppe for Bevaring — der skulle arbejde på at udvikle vandrammedirektivets naturbeskyttelsesaspekter. Arbejdsgruppens hovedmål var at sikre, at denne udvikling af vandrammedirektivets naturbeskyttelsesaspekter blev godt koordineret og støttet i Irland, og at fremme en effektiv kommunikation mellem de relevante offentlige organer, der er involveret. I forbindelse med planerne for delvandløbsoplande for flodperlemuslingen har gruppen spillet en central rolle med at forbedre og videreudvikle et nationalt sæt (»værktøjskasse«) standardforanstaltninger for vandløbsoplande for flodperlemuslinger, der er praktiske, funktionelle og omkostningseffektive. Den reviderede også planerne for at sikre deres gennemførlighed og effektivitet og afdækkede mangler i politik og vejledning, der kunne hindre deres gennemførelse. http://www.wfdireland.ie/docs/5_FreshwaterPearlMusselPlans/ http://kerrylife.ie http://www.environ.ie/en/Environment/Water/WaterQuality/WaterFrameworkDirective/

1.4. Oversvømmelsesdirektivet

Direktiv 2007/60/EF blev vedtaget i november 2007. Det fastlægger en ramme for vurdering og styring af risici for oversvømmelser og kræver, at medlemsstaterne udarbejder:

— kort over faren for oversvømmelser og risikoen for oversvømmelser, som viser de udpegede oversvømmelsestruede områder for hvert vandområde (eller en anden aftalt forvaltningsområdeenhed). Disse kort bør også vise de potentielle negative følger, der er forbundet med forskellige oversvømmelsesscenarier, herunder information om potentielle kilder til miljøforurening som følge af oversvømmelser, samt beskyttede områder såsom Natura 2000-lokaliteter i de pågældende områder (frist: december 2013)

— risikostyringsplaner for oversvømmelser for at styre og reducere de potentielle skadevirkninger af oversvømmelser. Disse planer bør omfatte en prioriteret række foranstaltninger, der omhandler alle aspekter af risikostyring i forbindelse med oversvømmelser fra forebyggelse og beskyttelse til beredskab, idet der tages hensyn til kendetegnene ved de forskellige vandløbsoplande eller deloplande (frist: december 2015).

Aktiviteter i henhold til oversvømmelsesdirektivet skal være i overensstemmelse med kravene i naturdirektiverne. Hvis en foranstaltning til beskyttelse mod oversvømmelse f.eks. risikerer at påvirke en eller flere Natura 2000-lokaliteter, skal den også følge den procedure, der er fastsat i habitatdirektivets artikel 6, og der bør foretages en passende vurdering for at vurdere de potentielle virkninger af planen eller projektet på Natura 2000-lokalitetens/-lokaliteternes integritet.

1.5. SMV- og VVM-direktiverne

SMV-direktivet

Direktiv 2001/42/EF om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet (»SMV-direktivet«) har til formål at sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau. Det skal det gøre ved at sikre, at bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet identificeres, vurderes og tages i betragtning i forbindelse med deres udarbejdelse, og inden de vedtages.

En strategisk miljøvurdering er obligatorisk for en række planer og programmer, som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til de projekter, som er anført i VVM-direktivet. Det er også obligatorisk for eventuelle planer eller programmer, der på grund af deres forventede væsentlige indvirkning på Natura 2000-lokaliteter kræves vurderet i henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 3.

Under SMV-processen skal medlemsstaterne udarbejde en miljørapport, der vurderer de sandsynlige væsentlige virkninger på miljøet af planer og programmer og af virkningerne af eventuelle rimelige alternativer. De skal endvidere høre de myndigheder, som på grund af deres specifikke miljøansvar kan blive berørt af indvirkningen på miljøet, hvis planer eller programmer gennemføres (dvs. miljømyndigheder), samt offentligheden.

Høringen bør foretages på et tidligt tidspunkt og være effektiv, således at miljømyndighederne og offentligheden får mulighed for at udtale sig om udkastet til planen eller programmet og den ledsagende miljørapport, inden planen eller programmet vedtages. Udarbejdelsen af den strategiske miljøvurdering (SMV) skal koordineres med udarbejdelsen af planen, så miljøhensyn medtages i den endelige udgave af planen.

I sidste ende har SMV til formål at fremme en mere integreret og effektiv tilgang til territorial planlægning, hvor der tages hensyn til miljø, herunder biodiversitet, meget tidligere i planlægningsprocessen og på et meget mere strategisk plan. Dette bør føre til færre konflikter senere i forbindelse med de enkelte projekter. Det giver også mulighed for en mere hensigtsmæssig placering af fremtidig udvikling væk fra potentielle konfliktområder som f.eks. i Natura 2000-områder.

VVM-direktivet

Mens SMV-processen gælder for planer og programmer, gælder VVM-direktiv 2011/92/EU, som ændret ved direktiv 2014/52/EU (almindeligvis benævnt »VVM-direktivet«), for individuelle offentlige og private anlægsprojekter. Således bør anlægstilladelsen til et projekt (15), der kan forventes at få betydelige indvirkninger på miljøet, først gives efter, at projektets sandsynlige indvirkning på miljøet er blevet vurderet.

I VVM-direktivet skelnes der mellem projekter, som kræver obligatorisk VVM (»bilag I-projekter« (16)), og projekter, hvor myndighederne i medlemsstaterne skal afgøre, om projekterne kan få væsentlige indvirkninger på miljøet (»bilag II-projekter«). Dette sker gennem en »screening«-procedure, der tager hensyn til kriterierne i direktivets bilag III. De fleste anlæg til fremstilling af hydroelektrisk energi er bilag II-projekter (17).

1.6. Forholdet mellem SMV, VVM og habitatdirektivets artikel 6, stk. 3

Ifølge VVM-direktivet (som ændret ved direktiv 2014/52/EU) bør der iværksættes en koordineret og/eller fælles procedure, hvis der både ifølge VVM-direktivet og naturdirektiverne kræves en vurdering af et projekt. Kommissionen har udsendt retningslinjer for fastlæggelse af koordinerede og/eller fælles procedurer for projekter (18), der samtidig skal vurderes i henhold til VVM-direktivet, habitatdirektivet, fugledirektivet, vandrammedirektivet og direktivet om industrielle emissioner.

Efter den koordinerede procedure skal medlemsstaterne samordne de enkelte vurderinger af et bestemt projekts indvirkning på miljøet, som den relevante EU-lovgivning kræver, ved at udpege en myndighed til dette formål. Efter den fælles procedure skal medlemsstaterne foretage en fælles vurdering af et bestemt projekts indvirkning på miljøet som påkrævet i henhold til den relevante EU-lovgivning.

Den passende vurdering i henhold til EU's naturbeskyttelseslovgivning bør dog fortsat klart kunne skelnes og identificeres i den samlede miljørapport. Dette skyldes, at habitatdirektivets passende vurdering måler andre aspekter af det naturlige miljø og har andre kriterier for at afgøre »betydning« end SMV/VVM-vurderinger. VVM/SMV ser på alle aspekter af miljøet, herunder biodiversitet, mens vurderingerne ifølge naturdirektiverne fokuserer specifikt på eventuelle virkninger på arter og naturtyper, for hvilke en Natura 2000-lokalitet er blevet udpeget.

Der skelnes også med hensyn til resultatet af hver vurdering. Vurderingerne i henhold til SMV- og VVM-direktiverne fastsætter proceduremæssige krav, men fastsætter ikke obligatoriske miljøkrav. Resultatet af en vurdering i henhold til habitatdirektivet er derimod umiddelbart bindende for den kompetente myndighed og betinger dens endelige beslutning.

Såfremt det ved den passende vurdering ikke kan fastslås, at planen eller projektet ikke vil have en negativ indvirkning på en Natura 2000-lokalitets integritet, kan myndigheden med andre ord ikke give sin tilslutning til planen eller projektet, som den/det foreligger, medmindre de i undtagelsestilfælde opfylder betingelserne for undtagelsesproceduren i henhold til artikel 6, stk. 4.

Hvis der skal foretages en vurdering i henhold til habitatdirektivet, har Den Europæiske Unions Domstol fastslået, at SMV-direktivet som sådan vil finde anvendelse for planer og programmer (19).

Vejledende dokument om strømlining af miljøvurderingsprocedurer for energiinfrastruktur og »projekter af fælles interesse« (PCI) Ligesom alle andre udviklingsprojekter er vandkraft underlagt en række miljøvurderingsprocedurer. Kommissionen har udsendt en vejledning om, hvordan man kan strømline de forskellige procedurer, især for så vidt angår projekter af fællesskabsinteresse under Ten-E-forordningen, samtidig med at der sikres det maksimale miljøbeskyttelsesniveau i overensstemmelse med EU's miljølovgivning. Kommissionens retningslinjer indeholder en række henstillinger, som, selv om de er udformet med projekter af fælles interesse for øje, også er relevante for alle energiplaner eller -projekter, herunder anlæg af vandkraftværker. Disse henstillinger omhandler navnlig: — tidlig planlægning, »kortlægning« og »scoping« af vurderinger — tidlig og effektiv integration af miljøvurderinger og andre miljømæssige krav — koordinering af procedurer og frister — dataindsamling, dataudveksling og kvalitetskontrol — grænseoverskridende samarbejde og — tidlig og effektiv offentlig deltagelse. http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/PCI_guidance.pdf

2. FERSKVANDSØKOSYSTEMER OG VANDKRAFT I EU

2.1. EU's vandløbs- og søøkosystemers tilstand

Den strukturelle kompleksitet og stærkt dynamiske karakter af vandløb og søer gør dem til usædvanligt rige økosystemer, der bringer hjerteblod, eller i dette tilfælde vand, til store dele af det omgivende landskab. Ud over i sig selv at være værdifulde naturtyper fungerer de som vigtige økologiske korridorer, der fremmer artsspredning og -vandring over lange afstande. De er også grundlaget for udviklingen af en rig mosaik af indbyrdes forbundne vandafhængige vådområder, som f.eks. skovenge, sumpe, moser og vådenge, der alle yderligere øger deres samlede biodiversitet.

En stor del af Europas vilde dyre- og plantearter, herunder 400 ferskvandsarter, der er beskyttet under fugle- og habitatdirektiverne, er afhængige af vandløbs- og søøkosystemer, hvis de skal overleve. Alt i alt dækker søer og vandløb ca. 4 % af arealet af Natura 2000 (ca. 31 560 km2 — et område, der er større end Belgien), der er udpeget for arter såsom atlanterhavslaks, Salmo salar, odder, Lutra lutra, isfugl, Alcedo atthis, hvidfodet flodkrebs, Austropotamobius pallipes, og tykskallet malermusling, Unio crassus, samt naturtyper som vandløb i lavland eller bjerge, alluviale skove, vådenge, græsenge på fugtig jord og moser.

Desuden er vandløb også en vigtig multifunktionel ressource for Europas økonomi og sociale velfærd, idet de betjener et stort antal forskellige sektorer og leverer mange vigtige varer og tjenesteydelser til samfundet. Den intensive udnyttelse af dem har imidlertid lagt et enormt pres på denne værdifulde ressource i løbet af de sidste 150 år med det resultat, at kun få af de store floder nu er i en helt naturlig tilstand. Ud over at være udsat for forskellige grader af forurening og høj næringsstofbelastning, som har ført til en betydelig forringelse af vandkvaliteten, er der også sket betydelige ændringer i mange floders hydromorfologi, naturlige strømningsdynamik og økologiske konnektivitet.

I 2015 blev det i Det Europæiske Miljøagenturs rapport om Europas miljøsituation (20) konkluderet, at over halvdelen af vandløbene og søerne i Europa ikke havde opnået en god økologisk tilstand eller et godt økologisk potentiale. I 2009 var kun 43 % af overfladevandområderne i en god eller høj økologisk tilstand. Det forventedes ikke, at situationen ville blive meget bedre inden 2015, idet kun 53 % af vandområderne ventedes at nå en god økologisk tilstand. Dette er langt fra de mål, der blev fastsat med vandrammedirektivet.

For så vidt angår EU's beskyttede ferskvandsarter og -levesteder er situationen endnu mere alvorlig. Ifølge Kommissionens seneste rapport om naturens tilstand vedrørende bevaringsstatus for naturtyper og arter, som er beskyttet i henhold til de to naturdirektiver for 2007-2012 (21), havde næsten tre fjerdedele af ferskvandsarterne (74 %) og ferskvandsområdernes naturtyper (73 %) ugunstig-utilstrækkelig eller ugunstig-ringe status. Til sammenligning havde kun henholdsvis 17 % og 16 % en gunstig bevaringsstatus.

Bevaringsstatus

Bevaringsstatus

a) Arter (5 615 vurderinger)

b) Naturtyper (94 vurderinger)

Gunstig

Ukendt

Ugunstig-utilstrækkelig

Ugunstig-ringe

Bevaringsstatus og udviklingstendenser for a) arter og b) naturtyper (habitatdirektivet) i forbindelse med vandløbs- og søøkosystemer. Kilde: Det Europæiske Miljøagentur, 2015b, artikel 17-rapporter og -vurderinger.

Den generelt dårlige tilstand for Europas vandløb er en væsentlig årsag til bekymring. Det er klart, at mange af Europas vandløb er i en stærkt forringet tilstand, og at der stadig skal gøres meget for at opfylde målene i vandrammedirektivet og de to naturdirektiver. Dette kan kun opnås, hvis det ikke blot prioriteres at forebygge yderligere forværring, men også aktivt at forbedre deres økologiske tilstand.

2.2. Belastninger og trusler mod Europas ferskvandsøkosystemer

Vandområderne er under pres fra en bred vifte af aktiviteter. I særdeleshed har hydromorfologiske belastninger haft stor virkning og berører over 40 % af vandløbs- og overgangsvandområderne. Baseret på den første karakterisering af vandløbsoplande i forbindelse med vandrammedirektivet (22) har de fleste af EU's medlemsstater anført, at belastninger som følge af byudvikling, oversvømmelsessikring, energiproduktion, herunder vandkraft, sejlads på indre vandveje, vandløbsregulering og dræning til landbrug er de stærkeste og påvirker i højeste grad vandområdernes hydromorfologiske tilstand.

Vandløb, belastninger

Vandløb, virkninger

Ingen belastninger (22)

Ingen virkninger (19)

Punktkilder (22)

Organisk berigelse (16)

Diffuse kilder (22)

Næringsstofberigelse (19)

Kontaminering (18)

Vandindvinding (19)

Forsuring (10)

Hydromorfologi (22)

Ændrede habitater (16)

Andre belastninger (19)

Andre virkninger (14)

Procentdel af vandområder

Procentdel af vandområder

Signifikante belastninger (til venstre) og virkninger (til højre) for vandløb; antallet af medlemsstater er anført i parentes (europæiske vandområder — vurdering af tilstand og belastninger 2012).

For så vidt angår trusler og belastninger på Natura 2000-ferskvandsområder afdækker rapporten om naturens tilstand »ændringer i vandområdernes betingelser« som langt den hyppigste sammenlignet med andre trusler og belastninger.

Figur 4.37 Top 10 (% af frekvens) indberettede højt placerede belastninger og trusler for arter (habitatdirektiv)i forbindelse med vandløbs- og søøkosystemer

J02 Ændringer i vandområders betingelser

J03 Andre ændringer i økosystemerne

H01 Forurening af overfladevand

I01 Invasive ikkehjemmehørende arter

A02 Ændring af dyrkningsmetoder

K03 Forhold mellem dyrearter

F02 Fiskeri og høst af akvatiske ressourcer

A07 Anvendelse af »pesticider« i landbruget

D01 Veje, jernbaner og stier

K02 Vegetationsskift/ udvikling af biocønose

Belastninger

Trusler

Kilde: Rapport om naturens tilstand, Det Europæiske Miljøagentur 2015

Vandkraft i EU Der blev registreret omkring 23 000 vandkraftanlæg i EU i 2011. Langt størstedelen (91 %) er små (mindre end 10 MWh) og tegner sig for ca. 13 % af den samlede elektricitetsproduktion fra vandkraft. Store vandkraftværker repræsenterer derimod kun 9 % af den samlede vandkraftinfrastruktur, men tegner sig for ca. 87 % af den samlede elektricitetsproduktion fra vandkraft (23). Af tekniske årsager er vandkraftinfrastruktur ofte koncentreret i bjergrige områder, men de har større vidtrækkende konsekvenser for både store og små vandløb og søer i alle former for forskellige regioner. I mindre vandløb kan selv en lille vandføringsreduktion eller forstyrrelse af naturlige økologiske forhold have store negative konsekvenser for vandløbet. Følgende vandkraftanlæg er dem, der hyppigst anvendes: Strømkraftværker. I strømkraftværker drives elproduktionen af flodens eksisterende vandføring og fald i flodens højde. Denne type anlæg anvender et vandløbs naturlige strømning til at generere elektricitet. Det er ikke hensigten at oplagre vand og anvende det senere. Denne type er mest almindelig for små vandkraftværker, men kan også ses i store værker. Strømkraftværker med magasin. Et vandreservoir giver mulighed for at oplagre vand i perioder med lav efterspørgsel og lukke det ud igen i spidsbelastningsperioder. Produktionskapaciteten er derfor mindre afhængig af tilgængeligheden af vand. Sådanne reservoirer kan omfatte daglig, sæsonmæssig eller årlig oplagring, således at de kan opfylde efterspørgslen efter elektricitet i spidsbelastningsperioder og gøre det lettere at integrere variable vedvarende energiproduktion, f.eks. fra vindkraft, i energisystemet. Magasinkraftværker . Det traditionelle magasinkraftværk har et magasin af tilstrækkelig størrelse til at kunne oplagre vand i både våde og tørre perioder. Vandet oplagres bag dæmningen og er til rådighed for værket, hvis og når det er nødvendigt. Et sådant værk kan udnyttes effektivt hele året, enten som grundbelastningskraftværk eller som spidsbelastningsanlæg efter behov. Pumpekraftværker . Disse er baseret på reservoirer i forskellige højder, der gør det muligt at generere supplerende el under spidsbelastninger. Vandet pumpes op til det højeste reservoir på tidspunkter med lavere efterspørgsel og frigives gennem turbiner, når efterspørgslen er stor. Pumpevandkraftværker er ikke undtaget fra direktivet om vedvarende energi, men de indgår ikke i statistikkerne om vedvarende energi.

2.3. Virkningerne af vandkraft på ferskvandsøkosystemer

Den række af virkninger, et vandkraftværk kan have på de arter og naturtyper, der er beskyttet i henhold til EU's to naturdirektiver, kan variere betydeligt fra den ene lokalitet til den anden. Det afhænger af den enkelte flods karakteristika, dens fysiske og økologiske tilstand — om den allerede er forringet eller stadig er uberørt, stor eller lille, beliggende i et bjergområde eller er lavtliggende osv. — samt typen og omfanget af vandkraftinfrastrukturen og de arter og habitater, som området er blevet udpeget for. Man må derfor se nærmere på det enkelte anlæg i hver enkelt sag.

Virkningerne kan forekomme på et hvilket som helst stadium af et vandkraftanlægs livscyklus, fra opførelse til renovering eller nedlukning eller til dets daglige drift og forvaltning. De kan resultere i tab, nedbrydning og fragmentering af naturlige habitater og populationer af arter, der er afhængige af disse habitater for at overleve. Størrelsen af tab afhænger af virkningernes omfang samt af, hvor sjældne og sårbare de berørte naturtyper og arter er.

I resten af dette kapitel beskrives de virkninger, som vandkraft især kan have på naturtyper og arter under EU's naturdirektiver. Operatører, der er bevidste om typerne af virkninger, og som har en forståelse af vandløbsøkosystemernes kompleksitet, vil have bedre forudsætninger for at sikre, at deres aktiviteter er forenelige med kravene i vandrammedirektivet og naturdirektiverne. De vil også være bedre i stand til at identificere potentielle win-win-situationer, så de kan bidrage til at genoprette allerede nedbrudte vandløb, hvor det er muligt.

Ændringer i vandløbets morfologi og habitater langs vandløbet

Enhver fysisk ændring af vandområder vil påvirke de normale hydrologiske processer og forstyrre ferskvandssystemernes økologiske kontinuitet (24) både i længderetningen og sideværts, f.eks. ved at afbryde vandløbenes forbindelser med de omkringliggende flodsletter og vådområder eller ved at skabe en vandopstemning ved kraftværker.

Den mest åbenbare form for tab af levesteder er den direkte fysiske ødelæggelse af selve levestederne opstrøms eller nedstrøms eller i det omkringliggende område (f.eks. inddragelse af arealer, oversvømmelse, fjernelse af vegetation langs bredderne eller fysiske strukturer i floden). Men selv uden inddragelse af fysiske arealer kan forstyrrelsen af naturlige hydromorfologiske processer også forstyrre eller ændre de biotiske og abiotiske forhold, som er afgørende for levestedets struktur og funktion. Desuden kan det føre til, at invasive arter koloniserer de forringede levesteder, hvilket kan ende med at fortrænge den naturlige fauna.

Hindringer for migration og spredning af beskyttede arter

Vandløb, søer og områder langs vandløb spiller en vigtig rolle i ferskvandsarters udbredelse og migration og mere lokale bevægelser mellem forskellige ernærings-, yngle-, hvile- og redeområder. De fungerer som vigtige økologiske korridorer eller trædesten i landskabet. Eventuelle barrierer eller hindringer for deres frie bevægelighed, op eller ned ad vandløbet, uanset omfang, kan have vidtrækkende konsekvenser for disse arters overlevelse.

Mulige følger af forskellige typer vandkraftværker. Kilde: Veronika Koller-Kreimel

Vandkraftanlæg kan enten direkte eller indirekte forstyrre eller forhindre arternes udbredelse og migration. De mest iøjnefaldende anlæg er dæmninger og opstemmede områder, der danner fysiske barrierer for fiskenes vandring, idet fiskene forhindres i at vandre op og ned ad vandløbet. Dette har betydelige virkninger for en lang række ferskvandsarters overlevelse, hvilket forårsager fragmentering og isolering, og i sidste ende forsvinder især ferskvandsfiskebestande.

Barriereeffekten er særligt alvorlig, når der er mere end én hindring på en vandløbsstrækning. Selv med meget små strukturer eller fysiske barrierer kan vandløb hurtigt blive umulige at passere. Kunstige kanaler kan også fungere som hindringer for arternes bevægelighed, fordi de skærer igennem og dermed opsplitter terrestriske levesteder. De kan også skabe kunstige forbindelser mellem afvandingsområder, som kan øge spredningen af ikkehjemmehørende arter til skade for de naturligt hjemmehørende arter.

Selv om op- og nedstrømsvandring er vigtig for alle fiskearter, er kontinuitet især afgørende for diadrome arter. Opstrømsvandring er vigtigst for bestandene af anadrome fisk og lampretarter som Salmo salar, havlampret Petromyzon marinus og Lampetra fluviatilis eller visse støre som Acipenser sturio på grund af deres behov for periodiske (optimalt årlige) vandringer over lange afstande. Nedstrømsvandring er afgørende for deres yngel og for voksne katadrome fiskearter, som f.eks. ål Anguilla anguilla, der er beskyttet i henhold til åleforordningen (25).

Forstyrrelse af sedimentdynamik

Sedimenter er en naturlig del af vandøkosystemer og er afgørende for disse systemers hydrologiske, geomorfologiske og økologiske funktion. Sedimentet danner en række forskellige levesteder, som direkte og indirekte støtter en bred vifte af arter. Under naturlige betingelser er der en permanent nedstrømstransport af sedimenter (hovedsagelig grus), som opretholder vandløbenes økologiske struktur og funktion. Tværgående strukturer som overløb eller dæmninger vil normalt forstyrre den naturlige sedimentdynamik.

Store reservoirer kan fange mere end 90 % af det indkommende sediment, hvilket kan medføre øget erosion af flodlejet og de nedenfor beliggende flodbredder samt lokal ødelæggelse af vigtige hydromorfologiske strukturer såsom grusbanker. Vedligeholdelsesarbejder på overløb og dæmninger, der omfatter periodisk skylning af sedimenter (især om sommeren, hvor der er knaphed på vand), kan også være skadelige for habitater og arter, hvis de ikke håndteres korrekt.

I et reservoir eller opstemmede afsnit oven for en dæmning forårsager en reduceret sedimenttransportkapacitet, at der ophobes sediment, der kan have en negativ indvirkning på både arter og levesteder, f.eks. ved at fremme algevækst og andet akvatisk ukrudt, som fortrænger de beskyttede arter. Ophobningen af grus eller andre siltholdige sedimenter på flodlejet eller i vandsøjlen kan være særligt skadelig for litofile arter, såsom stalling Thymallus thymallus, der benytter disse områder som gydepladser, for flodperlemuslingen Margaritifera margaritifera og for den tykskallede malermusling Unio crassus. Det er også ødelæggende for fuglearter som strandhjejle eller sneppefugle, der bruger tørre grusgrave som ynglesteder.

Fjernelse af hindringer i Donau-vandområdedistrikt Vandkraftproduktion tegner sig for ca. 45 % af afbrydelserne i flodens og levestedernes kontinuitet i Donau-vandområdedistrikt. Der findes i alt 1 688 barrierer i distriktets vandløb med vandløbsoplande på over 4 000 km. 600 af disse barrierer er dæmninger/overløb, 729 er broramper/volde, og 359 er klassificeret som andre typer af afbrydelser. Det er oplyst, at 756 for øjeblikket er udstyret med funktionelt udstyr til fremme af fiskevandring. 932 kontinuitetsafbrydelser (55 %) har været en hindring for fiskenes vandring siden 2009 og klassificeres nu som signifikante belastninger. Ifølge den seneste vandområdeplan for Donaubækkenet planlægger Donaulandene at reducere kontinuitetsafbrydelser på grund af dæmninger betydeligt inden 2021. Donau-vandområdedistrikt: afbrydelserne i flodens og levestedernes kontinuitet — (ovenfor) nuværende situation 2015; (1. kort) forventede forbedringer i 2021 (2. kort) Kilde: DRBMP. https://www.icpdr.org/main/management-plans-danube-river-basin-published

Ændringer af den økologiske vandføring

Økologiske vandføringer er en afgørende mekanisme for at bevare de vigtige processer i sunde vandløbsøkosystemer, som EU-beskyttede arter og levesteder er afhængige af, og for at sikre en god økologisk tilstand for vandforekomsterne (26). En ændring i den økologiske gennemstrømning kan mindske eller nedbryde omfanget af de akvatiske levesteder og deres forbindelser med levesteder på bredderne.

En for lille gennemstrømningsmængde kan f.eks. have en lang række negative virkninger, herunder udtørring af gydepladser for fisk og lampretarter eller forhindring af udviklingen af fiskeæg og yngel. Fiskevandring opstrøms kan også hindres i de udpinte lige strækninger af vandløbet, enten på grund af blokeringer fra lav gennemstrømning, eller fordi fiskene får utilstrækkelige stimuli til at vandre.

Utilstrækkelige gennemstrømningshastigheder i det oprindelige flodleje kan også medføre, at vandet bliver overophedet og ikke iltes i tilstrækkelig grad (som beskrevet ovenfor). Dette skaber uhensigtsmæssige levevilkår for en lang række arter såsom fisk, krebs og lampretarter, toskallede bløddyr eller guldsmede, der er afhængige af levesteder i strømmende vand.

Ændringer af vandføringen på grund af spidslastvandkraftværker

Betydelige udsving i vandføringen kan forårsage alvorlig skade på både arter og deres levesteder, især i mindre vandløb. »Hydropeaking« stresser de organismer, der lever i de berørte dele af vandløbet, navnlig arter, der ikke er i stand til at håndtere pludselige ændringer i vandstanden såsom ungfisk eller andre langsomme eller statiske organismer (navnlig plantearter). »Hydropeaking« påvirker også adfærden hos de beskyttede arters byttedyr og påvirker dermed deres fysiske form.

Virkningen af »hydropeaking« er særligt akut i følsomme perioder (f.eks. perioder med tørke eller frost) og bliver stadigt mere relevant i lyset af klimaændringerne. En anden negativ følge af spidsbelastninger af vandkraftværker er, at temperaturen af det vand, der udledes i løbet af spidslastperioden, ofte er væsentligt anderledes (meget lavere). Arter, der er tilpasset regelmæssige vandtemperaturer kan ikke overleve pludselige ændringer, som varer i flere timer hver dag.

Ændringer i sæsonbestemte oversvømmelsescyklusser

Der træffes undertiden foranstaltninger til at ændre flodlejer for bedre at kunne kontrollere vandgennemstrømningen. Indgreb i strømningsreguleringen kan resultere i forstyrrelser af de sæsonbestemte oversvømmelsescyklusser, hvilket undertiden fører til, at de typer af mållevesteder og -arter, som er knyttet til disse cyklusser, fuldstændig forsvinder. Eksempler på berørte naturtyper omfatter alluviale skove, midlertidige damme og hesteskoformede (afsnørede) søer og vandløb samt deres tilknyttede arter.

RIPEAK — EU-forskningsprojekt: Flodskovens reaktion på »hydropeaking«: mod en bæredygtig vandkraftforvaltning »Hydropeaking« henviser til kortvarige ændringer i et vandløbs vandføring, der forekommer i løbet af en dag, og som skyldes, at vandkraftturbiner enten tændes eller slukkes for at generere elektricitet efter ændringer i markedets efterspørgsel. Som følge heraf ændres flodens nedstrøms- og opstrømshydrologi, hydrauliske parametre, vandkvalitet, flodmorfologi og i sidste ende flodens økosystem. Videnskabelige undersøgelser af virkningerne af »hydropeaking« er begrænsede, og de fleste af dem har fokuseret på fiskefauna. Endvidere er der ikke foretaget undersøgelser af bredbevoksningen. »Hydropeaking« kan medføre manglende artstilvækst, og dermed påvirkes opretholdelsen af bestandene langs vandløbet. Ved at analysere frøspiring og resultaterne af frøplanterne kan det være muligt at definere forholdet mellem »hydropeaking« og vegetationens reaktion herpå, hvilket gør det muligt at kvantificere, korrelere og forudsige biologiske reaktioner på »hydropeaking«. Sådanne forhold er afgørende for objektivt at fastsætte tærskler, som bidrager til at mindske økologiske virkninger af elektricitetsproduktion ved hjælp af vandkraft uden at forårsage betydelige produktionstab. Dette projekt har til formål at kaste lys over den bæredygtige forvaltning af vandløb, hvor der produceres vandkraft. For at nå dette mål er der planlagt en grundig litteraturgennemgang, analyse af flere daglige flowserier, en række felteksperimenter og computermodellering. De endelige bidrag fra projektet forventes at være: 1) nye hydrologiske og økologiske (dvs. bredbevoksning) parametre for indvirkningen af »hydropeaking«, 2) nye hydrologiske-økologiske modeller til at kvantificere disse virkninger og 3) nye effektive foranstaltninger for en bæredygtig drift af vandkraftdæmninger. http://www.emg.umu.se/english/research/research-projects/responses-of-riparian-forests-to-hydropeaking/.

Kemiske og temperaturmæssige ændringer af vandet

Dæmninger kan grundlæggende ændre vandløbets kemiske kvalitet, mineralsammensætning og pH-værdi både op- og nedstrøms, f.eks. ved at akkumulere forurenende stoffer i sedimenter. Alle disse ændringer påvirker sammensætningen af de forekommende plante- og dyresamfund. Organismer påvirkes også af ændringer af vandtemperaturen og de dermed forbundne ændringer af iltkoncentrationen. Reservoirer kan føre til en stor temperaturstigning, men også til et temperaturfald, hvis vandet hentes fra bunden.

Skader og drab på dyr

Fisk og andre arter, der passerer gennem et vandkraftværk kan blive kvæstet eller dræbt. Et vandkraftværk kan forårsage (27):

— skader gennem fysisk kontakt med ledeskovlblade, turbineskovlhjul eller turbinehus

— skader på grund af trykudsving ved passage af turbinen

— fastklemning i indtagsgitre eller skader forårsaget af rengøringsmaskiner

— skader forårsaget af stærk strøm og overløbsanlæg

— større modtagelighed for prædation på grund af desorientering.

Dødeligheden kan variere fra 0 til 100 % på et enkelt vandkraftværk (28). Meget afhænger af, hvilken fiskeart der er til stede, hvilken type vandkraftværk der er tale om, og hvilke afhjælpende foranstaltninger der er truffet. Dødeligheden på grund af turbiner stiger med rotorbladenes hastighed og antal og med faldende afstand mellem knivene (Kaplan). Dødeligheden kan nå op på 100 %, når fiskene passerer gennem turbiner, der hovedsagelig findes i højtryksanlæg (f.eks. med en Peltonturbine).

Fortrængning og forstyrrelse

Anlægsarbejder på vandløb kan forstyrre visse arter og svække deres livscyklus, både i og uden for Natura 2000-lokaliteter, navnlig i tilfælde af bentisk fauna og flora, der er afhængige af en god vandkvalitet. Dette kan påvirke arternes evne til at formere sig, æde, hvile eller spredes og vandre.

Hvis forstyrrelsen når et betydeligt niveau, kan det føre til udelukkelse af arten fra det pågældende område og dermed til, at et levested ikke længere kan anvendes, eller det kan føre til dårligere overlevelse og/eller ynglesucces. I tilfælde af sjældne og truede arter kan selv små eller forbigående forstyrrelser have alvorlige konsekvenser for deres overlevelse i regionen på lang sigt. Sådanne situationer ville være uforenelige med bestemmelserne om beskyttelse af arter i de to naturdirektiver.

Virkninger på terrestriske arter og levesteder

Vandkraft kan have virkninger ikke blot for ferskvandsarter og levesteder, men også for terrestriske arter og levesteder. Det kan igen ske når som helst, f.eks. i forbindelse med opførelse, nedlukning eller renovering af vandkraftanlæg. Det kan også være forårsaget af tilknyttede infrastrukturer såsom tilkørselsveje, rørføringer eller elledninger, som har til formål at forbinde vandkraftværket til elnettet.

Ud over tab, forringelse eller fragmentering af de involverede levesteder kan disse strukturer forårsage død eller betydelige forstyrrelser for terrestriske arter. Fugle kan f.eks. kollidere med elektriske luftledninger og få stød, eller deres ynglepladser kan blive alvorligt forstyrret af regelmæssig trafik på tilkørselsvejene. Sådanne virkninger kan være særdeles betydelige, når vandkraftværket og tilknyttede infrastrukturer er beliggende langs migrationsruter eller langs smalle dale med klipper, der benyttes af rovfugle, eller ved siden af vigtige vådområder for fugle.

2.4. Kumulative virkninger

Som Det Europæiske Miljøagenturs rapport om miljøsituationen illustrerede, er de fleste europæiske vandløb nu i en forringet tilstand, og de fleste har nået et mætningspunkt, hvor de ikke længere kan være hjemsted for ny udvikling eller nye aktiviteter uden at forårsage en yderligere væsentlig forværring af vandløbets tilstand. Der skal derfor tages særlige hensyn ved vurdering af de potentielle kumulative virkninger af alle nye aktiviteter, herunder for vandkraftværker, vandløb i almindelighed og Natura 2000-lokaliteter i særdeleshed.

Vurderingen af kumulative virkninger er særdeles vigtig for næsten naturlige vandløb, navnlig mindre vandløb, der er sårbare over for enhver ændring i deres hydromorfologi. Selv et eller to mindre anlæg kan medføre urimeligt store virkninger, der er i strid med de retlige krav i vandrammedirektivet, og de to naturdirektiver.

Vurderingen af de kumulative virkninger bør omhandle alle vandkraftværker og andre udviklinger i vandløbsoplandet, uanset om de er beliggende i eller uden for Natura 2000-områderne. Et vandkraftværkprojekt vil i sig selv måske ikke have en væsentlig indvirkning, men hvis dets virkning lægges til virkninger fra andre allerede eksisterende aktiviteter eller godkendte projekter kan deres samlede virkninger blive betydelige.

Kumulative virkninger vil ofte først indtræde med tiden. Det er derfor vigtigt at se på alle planer eller projekter i forbindelse med vurderingen. Dette omfatter enhver form for planer og projekter, der er blevet godkendt tidligere, men som endnu ikke er blevet iværksat eller afsluttet, samt eventuelle eksisterende belastninger og trusler. I denne forbindelse kan de oplysninger, der findes i vandområdeplaner ifølge vandrammedirektivet og Natura 2000-forvaltningsplaner, være nyttige.

Det er også vigtigt at bemærke, at en allerede godkendt plan eller et godkendt projekt ikke skaber en formodning til fordel for andre planer eller projekter, der måtte blive foreslået i fremtiden. Hvis f.eks. en udvikling af et vandkraftprojekt ikke giver anledning til en betydelig virkning og derfor bliver godkendt, skaber godkendelsen ikke formodning for yderligere udviklinger af vandkraft i fremtiden. Tværtimod kan godkendelsen af dette projekt betyde, at vandløbet vil have nået sin bæreevne og ikke vil kunne tåle yderligere udvikling, uanset hvor begrænset.

Hertil kommer, at vurderingen af kumulative og kombinerede virkninger ikke er begrænset til en vurdering af lignende typer af planer eller projekter i samme sektor. Der bør ved vurderingen tages hensyn til andre typer af planer eller projekter, som i kombination med den plan eller det projekt, der er genstand for en undersøgelse, kunne have en væsentlig virkning. Potentielle kumulative virkninger bør vurderes under anvendelse af solide referencedata og bør ikke kun bygge på kvalitative kriterier. De bør vurderes som en integrerende del af den samlede vurdering og ikke behandles som en »biting« i slutningen af vurderingsproceduren.

Endelig skal en kumulativ vurdering også tage hensyn til allerede eksisterende anlæg ved vandløbet (eksisterende belastning eller såkaldt »pre-load«) (29). Hvis der f.eks. planlægges et nyt projekt med en ny turbine, skal dets virkning bedømmes i lyset af det eksisterende vandkraftværk, selv om dette blev bygget for flere årtier siden. Hvis de kumulative virkninger er væsentlige, vil det nye projekt blive afvist.

Henstillinger om små vandkraftværker, Umweltbundesamt, Tyskland I Tyskland er omkring 80 % af det brugbare vandkraftpotentiale allerede blevet udnyttet. Det teknologiske potentiale var også stort set udtømt. Dette blev afspejlet i de relativt lave støttesatser, som var tilgængelige for vandkraft i støtteprogrammerne. Det resterende potentiale, der kan udnyttes, vedrører derfor hovedsagelig små, tidligere uudviklede, næsten uforstyrrede vandområder. Men de mulige skadelige økologiske indvirkninger på de få tilbageværende små, uforstyrrede vandløb i Tyskland forventes at være betydelige. Makroøkonomiske cost-benefit-analyser har også vist, at de økonomiske omkostninger kan være betydelige i forhold til fortjenesten. Jo mindre anlægskapaciteten er, og jo mere naturligt vandløbet er, jo mindre gunstig er cost-benefit-analysen. Økonomiske evalueringer viser, at navnlig for små vandkraftværker med en kapacitet på op til 100 kW i alle tre tilfælde af nyopførelse, modernisering og reaktivering er omkostningerne til energiproduktion højere end betalingssatserne i henhold til lov om vedvarende energi. I mange tilfælde kan elektricitet næppe produceres økonomisk, selv ikke under gunstige omstændigheder. Økonomiske betragtninger viser, at et subsidie, der dækker driftsomkostningerne for små vandkraftværker — navnlig værker med en kapacitet på under 100 kW — medfører store makroøkonomiske omkostninger til undgåelse af CO2-emissioner. På baggrund af de negative miljøvirkninger er en yderligere udnyttelse af potentialet i små vandkraftværker ikke en prioritet for klimabeskyttelse. I betragtning af de gældende retlige bestemmelser og kravene i EU's vandrammedirektiv er der fremsat følgende henstillinger: — På grund af deres højere effektivitet skal store vandkraftværker generelt foretrækkes frem for små værker og mikroanlæg med henblik på sekundær udnyttelse af vandveje, der allerede er udviklet og opstemmet. Ved udvikling af vandkraftkapacitet bør man især være opmærksom på optimeringen heraf. — Med så godt som uforstyrrede vandområder eller områder, hvor der er planer om naturgenskabelse, bør man give afkald på udnyttelse af vandkraft. — Opførelse og reaktivering af små vandkraftværker er uproblematisk ved eksisterende overløb, som ikke kan rives ned, navnlig når der samtidig kan opnås økologiske forbedringer — f.eks. genoprettelse af fri passage. — Ved reaktivering af anlæg, som i øjeblikket ikke er i drift, og fornyelse af vandløbsrettigheder, bør bekymringer om vandbeskyttelse tages mere alvorligt, og betingelser fastsættes (f.eks. funktionelle fisketrapper, strukturbetinget garanteret dynamisk minimumsvandmængde og udelukkelse af pludselige stærke oversvømmelser neden for dæmninger). — For så vidt angår nye anlæg skal det undgås at opstemme et vandområde med henblik på omledning. Der bør vælges konstruktionsmetoder, der omleder det brugte vand på en sådan måde, at den fri passage og karakter af vandløbet opretholdes (f.eks. sideværts vandindtag med en omledningsstruktur i vandområdet). Der skal stilles krav om minimumsgennemstrømningsmængde og om foranstaltninger til undgåelse af skader på fisk fra turbiner. Pludselige stærke oversvømmelser neden for dæmninger skal forbydes. Uddrag fra: Hydroelectric Power Plants as a Source of Renewable Energy- legal and ecological aspects — Umweltbundesamt, november 2003 http://www.umweltbundesamt.de/sites/default/files/medien/publikation/long/2544.pdf

2.5. Sondring mellem væsentlige og uvæsentlige indvirkninger

Det første trin i enhver konsekvensanalyse er at afdække rækken af virkninger for de arter og naturtyper, der kan forventes at blive berørt af en vandkraftudviklingsplan eller et projekt. Derefter er det nødvendigt at undersøge, om virkningen er væsentlig eller ikke på baggrund af bevaringsmålsætningerne for Natura 2000-lokaliteten. Det er klart, at vurderingen af væsentlighed skal ske fra sag til sag afhængig af lokalitetsrelevante arter og naturtyper og af selve projektets præcise kendetegn og på grundlag af solid videnskabelig ekspertise (se kapitel 5).

Tabet af enkeltindivider kan være uvæsentligt for nogle arter, men kan have alvorlige følger for andre. Bestandsstørrelse, spredning, udbredelse, reproduktionsstrategi og levetid vil alt sammen påvirke virkningernes væsentlighed, og denne vil variere fra én Natura 2000-lokalitet til en anden, selv om de er udpeget for den samme art. Den indbyrdes forbindelse mellem virkninger bør også tages i betragtning. F.eks. er arealinddragelse i sig selv måske ikke væsentlig for en bestemt art, men kombineret med større forstyrrelser i vandløbets naturlige vandføring kan virkningerne blive betydelige.

Vurderingen af væsentlighed bør foretages i en passende geografisk målestok. For migrerende arter, som bevæger sig over meget lange afstande (f.eks. atlanterhavslaks (Salmo salar), kan virkningen for en bestemt lokalitet have konsekvenser for arten i et større geografisk område (vandløbsopland). For hjemmehørende arter med store territorier, eller som benytter skiftende levesteder, kan det være nødvendigt at overveje mulige virkninger på regionalt, snarere end lokalt plan.

Bevaringsmålsætningerne for Natura 2000-områder er også en forudsætning for at afgøre, om der kan forventes en væsentlig virkning. Dette har Domstolen bekræftet i dommen i Waddenzee-sagen (30), præmis 49: »[…] når en plan eller et projekt, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendig for en lokalitets forvaltning, risikerer at skade bevaringsmålsætningen for lokaliteten, skal planen eller projektet anses for at kunne påvirke denne lokalitet væsentligt. Bedømmelsen af nævnte risiko skal foretages i lyset af den i en sådan plan eller et sådant projekt omhandlede lokalitets særlige kendetegn og miljømæssige vilkår.«

Den passende vurdering skal være baseret på de bedste foreliggende data. Dette kan kræve særlige feltundersøgelser eller overvågningsprogrammer i god tid inden projektet. Investorerne skal kunne forudse dette i deres planlægning og sikre, at de relevante data fra biologisk og hydrologisk overvågning omfatter information om alle vigtige aspekter (livscyklus og sæsonbestemte udsving). Sådanne undersøgelser kan i visse tilfælde vare flere år, før de i tilstrækkelig grad kan opfange de berørte arters og levesteders livscyklus (se kapitel 5 for yderligere oplysninger).

Vejledning om fastsættelse af tærskler for væsentlighed i Tyskland På grund af en høj grad af subjektivitet var det i Tyskland, ligesom andre steder, vanskeligt at vurdere væsentligheden af virkningerne på Natura 2000-målnaturtyper og -arter, som er kernen i den passende vurdering. Som følge heraf havde de kompetente myndigheder ofte ikke den rimelige videnskabelige sikkerhed, de skulle have som grundlag for deres beslutninger om, hvorvidt de skulle godkende en plan eller et projekt eller ikke. Det gjorde dem også sårbare over for retssager. For at løse dette problem og sikre en mere ensartet og konsekvent tilgang ved vurdering af indvirkningens betydning i praksis bestilte det tyske forbundsagentur for naturbeskyttelse, Bundesamt für Naturschutz (BfN), et forskningsprojekt med henblik på at tilvejebringe videnskabeligt afprøvede regler og konventioner for alle de naturtyper og arter i fugledirektivet og habitatdirektivet, der findes i Tyskland (31). Den deraf følgende vejledning blev offentliggjort i 2007. Udgangspunktet for vejledningen er, at ethvert permanent tab af naturtyper og levesteder for arter i et Natura 2000-område bør anses for at være en væsentlig indvirkning. Et vist omfang af tab vil dog ikke desto mindre kunne behandles som uvæsentligt for nogle naturtyper og arter på visse betingelser. Vejledningen indeholder videnskabeligt aftalte tærskelværdier og kriterier for fastsættelse af væsentlighed, som er baseret på såvel kvalitative som funktionelle aspekter — ikke blot kvantitative kriterier. For at anse en indvirkning for at være uvæsentlig skal følgende betingelser således alle være opfyldt: — særlige træk ved den pågældende naturtype eller det pågældende levested for arter eller vigtige levesteder for typiske arter skal forblive uændrede — orienteringsværdierne »kvantitativt — absolut arealtab« må ikke overskrides — de supplerende værdier »kvantitativt — relativt arealtab« på 1 % må ikke overskrides — kumulative virkninger med andre projekter må ikke overstige ovennævnte tærskelværdier, og — kumulative virkninger med andre faktorer må ikke forekomme. For andet led blev der udviklet syv størrelseskategorier for naturtyper og otte for arter med tærskelværdier for hver naturtype/-art. Der blev fastsat tre tærskelgrader for hver kategori. Dette betyder i praksis, at for 21 af de 91 naturtyper, der forekommer i Tyskland, er intet tab acceptabelt, mens et vist tab kan betragtes som uvæsentligt for de resterende naturtyper, hvis det gradueres efter størrelsesklasser og grader. For så vidt angår de 53 arter fra bilag II findes der ingen vejledende tærskelværdier for de 16 og heller ikke for 20 af de 98 arter i fugledirektivet. Med andre ord vil ingen indvirkning sandsynligvis være acceptabel. Alle disse konklusioner/værdier/tærskler er kun vejledende. Dette betyder, at der stadig skal være en individuel tilgang inden for hver enkelt vurdering. Vejledningen er siden offentliggørelsen blevet afprøvet med succes ved de tyske domstole og anvendes nu i hele landet. http://www.bfn.de/0306_ffhvp.html

Skalaer, der anvendes af eksperter med licens til at foretage passende vurderinger (AA) i Tjekkiet Et praktisk spørgsmål er, hvilken skala der anvendes til evaluering af virkningernes væsentlighed under den passende vurdering. Der findes ingen forskrifter, men på grundlag af en lang praktisk erfaring har vurderingseksperter med lovbestemt AA-licens i Den Tjekkiske Republik anbefalet følgende skala (32): Indvirkningernes væsentlighed skal vurderes i forhold til hver målnaturtype eller -art på den pågældende lokalitet. Hvis indvirkningen for selv en enkelt målnaturtype eller -art er markeret med »-2«, betyder det automatisk, at lokalitetens integritet er påvirket i negativ retning, og der må ikke udstedes tilladelse til et sådant projekt i henhold til artikel 6, stk. 3-proceduren. Værdi Betegnelse Beskrivelse Eksempler –2 Væsentlig negativ virkning Væsentlig negativ virkning. Udelukker planens/projektets gennemførelse Væsentlig forstyrrelse eller ødelæggende indvirkning på naturtype eller artsbestand eller en væsentlig del deraf; væsentlig forstyrrelse af naturtypens eller artens økologiske behov; væsentlig indvirkning på en arts levested eller naturlige udvikling. På visse betingelser kan indvirkningen reduceres ved afhjælpende foranstaltninger. Afbrydelse af anadrome arters migrationsruter til gydepladser. Ødelæggelse af levested ved oversvømmelse som følge af ny dæmning. Hydrologiske forandringer på grund af afledning, som i væsentlig grad påvirker bestanden. –1 Moderat negativ virkning Begrænset/moderat/ikkevæsentlig negativ virkning. Planens/projektets gennemførelse er ikke udelukket. Moderat negativ virkning for naturtype eller artsbestand; moderat afbrydelse af naturtypens eller artens økologiske behov; marginal indvirkning på en naturtype eller art eller en arts naturlige udvikling. Fjernelse heraf gennem afhjælpende foranstaltninger er mulig, men anvendelsen af afhjælpende foranstaltninger kan ikke håndhæves, medmindre andet er fastsat i national lovgivning. Modernisering — ved hjælp af teknologi, der er mindre skadelig for fisk, anlæg af fiskepassager ved eksisterende barrierer. Indvirkning på marginale dele af bestanden. Indflydelse på naturtype, som er almindelig i det omkringliggende område. 0 Ingen indvirkning Planen/projektet har ikke nogen påviselig indvirkning. Uden for forekomstområdet. +1 Moderat positiv indvirkning Moderat gunstig indvirkning på naturtype eller artsbestand; moderat forbedring af en naturtypes eller arts økologiske behov; moderat gunstig indvirkning på en naturtypes eller arts naturlige udvikling. Ombygning af spidslastvandkraftværk til strømkraftværk uden overløb eller dæmning. +2 Væsentlig positiv indvirkning Væsentlig gunstig indvirkning på naturtype eller artsbestand; væsentlig forbedring af en naturtypes eller arts økologiske behov, væsentlig gunstig indvirkning på en naturtypes eller arts naturlige udvikling. Nedrivning af vandkraftværket.

3. EKSEMPLER PÅ GOD PRAKSIS FOR AFHJÆLPNING AF VIRKNINGER OG ANVENDELSE AF ØKOLOGISKE GENOPRETNINGSFORANSTALTNINGER PÅ VANDKRAFT

3.1. Målet om den bedst mulige økologiske tilstand for vandløb i forbindelse med vandkraft

Som anført i det foregående kapitel er kun få af Europas store floder stadig i en relativt naturlig tilstand, idet de i årenes løb er blevet fysisk ændret af en lang række forskellige grunde, bl.a. i forbindelse med vandkraftproduktion. Modernisering af eksisterende vandkraftværker for at forbedre deres økologiske fodaftryk bør derfor prioriteres frem for opførelse af nye værker.

Der kan træffes en række foranstaltninger for at mindske vandkraftværkernes negative virkninger for vandløbets økosystemer og omgivende naturtyper og arter og bidrage til at forbedre deres bevaringstilstand. Dette er en vigtig del af opfyldelsen af målsætningerne for vandrammedirektivet og de to naturdirektiver.

Der bør også findes muligheder for at afvikle ineffektive eller forældede anlæg og fjerne dem helt fra vandløbssystemet. Det skal bemærkes, at de foranstaltninger, der skal træffes i henhold til vandrammedirektivet, hvis et vandområde er blevet nedbrudt af et eksisterende anlæg, er at genoprette en god økologisk tilstand for vandløbet. Større fysiske ændringer kan kun foretages, hvis de også tjener et legitimt formål, der ikke kan opfyldes ved hjælp af andre miljømæssigt bedre løsninger (se vandrammedirektivets artikel 4, stk. 3, for nærmere oplysninger om kravene til udpegning af stærkt modificerede vandområder/kunstige vandområder og de respektive retningslinjer).

Mulighederne for teknisk opgradering af vandkraftanlæg og indførelse af økologiske genopretningsforanstaltninger skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyntagen til deres kumulative virkninger. Hvilken type økologiske foranstaltninger, der kan gennemføres, vil i høj grad afhænge af de lokale omstændigheder, f.eks. vandløbets tilstand, andre løbende belastninger langs vandløbet og de eksisterende faciliteter på stedet, samt af den type arter og de naturtyper, der findes i området.

3.2 Håndtering af eksisterende vandkraftværker, der har en negativ indvirkning på en Natura 2000-lokalitet

Eksisterende vandkraftanlæg, der er beliggende i eller tæt på eller har negative indvirkninger på Natura 2000-lokaliteter, skal til enhver tid opfylde bestemmelserne i habitatdirektivets artikel 6, stk. 2. Mere specifikt pålægger artikel 6, stk. 2, en forpligtelse til at sikre, at lokaliteten ikke forringes sammenlignet med den tilstand, den var i, da den oprindelig blev udpeget i henhold til Natura 2000. Dette betyder, at medlemsstaterne bør træffe alle de passende foranstaltninger, som de med rimelighed kan forventes at træffe for at sikre, at der ikke sker forringelse af naturtyper og/eller væsentlig forstyrrelse af arter.

Dette betyder, at medlemsstaterne er retligt forpligtede til at:

— undersøge trusler og belastninger som følge af tilstedeværelsen af vandkraftanlæg for de arter og naturtyper, for hvilke lokaliteten blev udpeget, og

— træffe de nødvendige afhjælpende foranstaltninger, hvis disse eksisterende belastninger forårsager en nedgang eller nedbrydning af målarter og -naturtyper, der findes i området.

Den Europæiske Unions Domstol har bekræftet dette krav i Owenduff-dommen (C-117/00) (33), hvor Domstolen fastslog, at artikel 6, stk. 2, blev tilsidesat, fordi der ikke var truffet foranstaltninger for at forebygge forringelse af levestederne for de arter, for hvilke der var udpeget et særligt beskyttet område. Flere af Domstolens sager (34) har yderligere præciseret arten af den retlige beskyttelsesordning, der skal iværksættes i medfør af fugledirektivets artikel 4, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, samt habitatdirektivets artikel 6, stk. 2. De understreger især behovet for, at den retlige ordning er specifik, sammenhængende og fuldstændig, og kan sikre en bæredygtig forvaltning og en effektiv beskyttelse af de pågældende lokaliteter (C-293/07).

Retten har også konstateret overtrædelser i tilfælde, hvor den gældende ordning »var for generel og ikke specifikt vedrørte det særlige beskyttede område eller de arter, der lever der« (C-166/04), de trufne foranstaltninger havde »karakter af ufuldstændige og spredte foranstaltninger, hvoraf kun en del fremmer beskyttelsen af de berørte bestande af fugle, hvorfor de ikke udgør et samlet hele« (C-418/04), eller særligt beskyttede områder var underlagt »uensartede retlige ordninger, som ikke gav de særligt beskyttede områder tilstrækkelig beskyttelse« (C-293/07). Retten fandt også, at rent administrative eller frivillige tiltag ikke var tilstrækkeligt i henhold til artikel 6, stk. 2 (C-96/98).

Det bør bemærkes, at medlemsstaterne ifølge habitatdirektivets artikel 6, stk. 1, også skal iværksætte bevaringsforanstaltninger for Natura 2000-lokaliteter, der opfylder de økologiske behov for de naturtyper i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne. Dette betyder, at vandkraftanlæg også skal være i overensstemmelse med de mere ambitiøse bevaringsmål, der går videre end ikkeforringelse, jf. artikel 6, stk. 2. De bør også integreres i indsatsprogrammet i vandområdeplanen.

Selv om det ikke er obligatorisk, tilskynder habitatdirektivet naturmyndighederne til at udvikle Natura 2000-forvaltningsplaner i tæt samarbejde med lokale interessenter og berørte lodsejere med henblik på at afdække trusler og belastninger for hvert Natura 2000-område og i fællesskab fastlægge de nødvendige bevaringsforanstaltninger, som skal gennemføres.

En god kommunikation mellem vandkraftselskaber og de myndigheder og/eller organer, som har ansvaret for forvaltningsplanlægningen, er afgørende og kan føre til inddragelse af foranstaltninger, der kan være til gavn for både bevaringsmål og vandkraftdrift.

3.3. Indførelse af økologiske afhjælpnings- og genopretningsforanstaltninger

Der kan indføres en lang række foranstaltninger for både eksisterende og nye vandkraftværker for at mindske deres økologiske virkninger (35). Disse kan enten afhjælpe potentielle virkninger, inden de opstår, eller genoprette en skade, der allerede er sket. Sådanne foranstaltninger kan f.eks. omfatte:

— genoprettelse af vandløbets kontinuitet og fiskevandring, f.eks. ved at fjerne gamle eller forældede strukturer eller anlægge fiskepassager

— nedbringelse af fiskedødelighed, f.eks. ved at installere skærme ved indløb og specielt tilpassede turbiner

— genopretning af en passende variabel økologisk gennemstrømning (herunder afbødning af lav vandføring, dynamisk vandføring, fiskestrømme og hurtigt skiftende strømme) og sedimentdynamik, der forbedrer ferskvandslevestedernes struktur og funktion.

En lang række foranstaltninger kan også indføres for aktivt at genoprette, genforbinde eller genskabe værdifulde naturlige levesteder ved bredderne for sjældne og truede arter med henblik på at yde et positivt nettobidrag til en forbedring af vandløbets økologiske tilstand i overensstemmelse med målsætningerne i vandrammedirektivet og naturdirektiverne. Hvilken type foranstaltning, der vælges, vil i høj grad afhænge af det pågældende vandområdes økologiske tilstand, den type vandkraftanlæg, der er tale om, andre belastninger og trusler, og de samlede omkostninger samt potentialet for at forbedre vandkraftanlæggets effektivitet og produktionskapacitet.

Når foranstaltningerne er blevet gennemført, bør der etableres overvågningssystemer for at sikre, at de får den ønskede virkning, og hvis dette ikke er tilfældet, bør der træffes afhjælpende foranstaltninger for at afhjælpe eventuelle mangler.

Sondring mellem afhjælpning, kompensation og økologisk genopretning Afhjælpende foranstaltninger er direkte forbundet med de sandsynlige virkninger og indgår i projektet eller indføres af myndigheden som en betingelse for tilladelse til en plan eller et projekt. På grundlag af forsigtighedsprincippet er de udformet, så de fjerner sandsynlige negative virkninger, foregriber dem eller reducerer dem til et niveau, hvor de ikke længere vil få en negativ indvirkning på lokalitetens integritet. På tidspunktet for beslutningen om godkendelse af projektets gennemførelse skal afhjælpende foranstaltninger under projektet sikre, at der ikke er nogen rimelig videnskabelig tvivl for så vidt angår de manglende negative virkninger på den pågældende lokalitets integritet (36). Kompensationsforanstaltninger har til formål at kompensere for eventuelle skader, som projektet måtte forårsage. De kan kun overvejes i henhold til artikel 6, stk. 4, såfremt planen eller projektet er blevet godkendt og betragtes som nødvendigt af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, og hvor der ikke findes alternative løsninger (se kapitel 5). Økologiske genopretningsforanstaltninger er ikke nødvendigvis knyttet til en vurdering af indvirkningen på miljøet og har til formål at yde et positivt nettobidrag til forbedring af den økologiske tilstand for et allerede forringet vandløb i overensstemmelse med målsætningerne i vandrammedirektivet og naturdirektiverne.

Tabel

Oversigt over de mest udbredte foranstaltninger til at afhjælpe vandlagring

Hydromorfologiske forandringer Vigtigste miljøindvirkning Afhjælpning af … Muligheder for afhjælpende foranstaltninger Vandløbets kontinuitet for fiskevandring opstrøms reduceret eller afbrudt Fisk: bestande af vandrende fiskearter og andre flodfiskearter fraværende eller bestandsstørrelse reduceret Opstrømskontinuitet for fisk — rampe — fiskepassage — omløbskanal Vandløbets kontinuitet for fiskevandring nedstrøms reduceret eller afbrudt Fisk: bestande af vandrende fisk eller andre flodfisk fraværende eller bestandsstørrelse reduceret Nedstrømskontinuitet for fisk — mindre skadelige turbiner for fisk — fiskespærring — omløbskanal — fiskepassage Kunstigt ekstremt lav gennemstrømning eller udvidet lav gennemstrømning Reduceret forekomst af plante- og dyrearter. Ændringer i sammensætning af plante- og dyrearter Lav gennemstrømning — etablering af yderligere gennemstrømning — ændringer i vandløbets morfologi Tab af eller nedgang i gennemstrømning, således at den er utilstrækkelig til at udløse og opretholde fiskenes vandring Vandrende fiskearter fraværende eller bestandsstørrelse reduceret Fiskestrøm etablering af fiskestrøm Tab, nedsættelse eller fravær af tilstrækkeligt varierende gennemstrømning til udvaskning Ændret/reduceret forekomst af fiskearter og hvirvelløse arter Gennemstrømningsudsving — passivt gennemstrømningsudsving — aktivt gennemstrømningsudsving Hurtigt skiftende gennemstrømning (inkl. »hydropeaking«) Reduceret forekomst af dyre- og plantearter på grund af grundstødning og udvaskning Hurtigt skiftende gennemstrømning — udligningsreservoir(er) (intern(e)) — flytning af udløbskanal — nedsættelse af hastighed — ændring af vandløbets morfologi — udligningsreservoir (er) (ekstern(e)) Ændring af generelle fysisk-kemiske forhold, både op- og nedstrøms (f.eks. temperatur, supermætning osv.) Ændret sammensætning eller vækst af makroinvertebrate samfund og fisk eller fiskedødelighed Fysisk-kemisk ændring — fleksibelt indtag — flere indtag — forvaltning af beholderniveau Vandløbets kontinuitet for sediment forstyrret eller reduceret, hvilket fører til ændringer i substratsammensætning Reduktion af forekomsten af fisk og hvirvelløse dyr og ændringer i artssammensætning Sedimentændringer — mekanisk opløsning af flodlejets konsolidering — fjernelse af sediment — genindførelse af sediment (indtagsstrukturer) — genindførelse af sediment (reservoirer) — genoprettelse af sideværts erosionsprocesser — indførelse af mobiliserende gennemstrømning Kunstigt ekstreme ændringer i søniveau, reduktioner i kvalitet og omfang af grundt vand og levesteder på land Reduktion i mængden af plante- og dyrearter. Ændringer i artssammensætning. Ændring i søniveau — nedbringelse af indvinding — forøgelse af tilstrømning — oprettelse af indskæring(er) — forvaltning af levesteder på land/fladvand — konnektivitet til bifloder — kunstige flydende øer Afvandet kystlinje og reduceret vandføring i vandløb — opstemmet vandløb Ændringer i sammensætning af plante- og dyrearter (som f.eks. begunstiger arter, der ikke tåler forstyrrelse/ferskvandsarter) Opstemmede vandløb (oplagring) — omløbskanal — reduktion af opmagasineringsniveau — forbedringer af levesteder i kanalen — lateral genforbindelse Kilde: Tilpasset fra tabel 3 i ECOSTAT's arbejdsgruppes rapport om en fælles forståelse af anvendelsen af afhjælpende foranstaltninger for at nå et godt økologisk potentiale for stærkt modificerede vandområder, del 2: Impacted by water storage (37)

I forbindelse med vandkraftanlæg rettes der ofte en særlig opmærksomhed mod den potentielle række af teknikker, der kan benyttes til at genoprette eller lette fisk og andre akvatiske dyrs bevægelse opstrøms og nedstrøms i vandløbssystemerne. Dette er en videnskab under udvikling, hvor en bred vifte af teknikker og innovative løsninger regelmæssigt afprøves og revurderes. Det er imidlertid ikke en mirakelkur.

Der er for mange eksempler på udstyr til fremme af fiskevandring, der er blevet indført som en formodet afhjælpende foranstaltning, men som har vist sig at være enten ineffektivt eller endda skadeligt for de fiskebestande, det skulle forestille at hjælpe. Dette kan skyldes, at udstyret var dårligt udformet og ikke egnet til formålet, eller at det ikke har taget hensyn til de kumulative virkninger af andre allerede eksisterende hindringer langs vandløbsstrækningen. Det kan også skyldes, at betingelserne for vedligeholdelse eller forvaltning af udstyret ikke blev overholdt, eller at der ikke var et overvågningssystem til at kontrollere, om udstyret faktisk fungerede, som det skulle.

Det er derfor vigtigt at sikre, ikke alene at fiskepassagen eller den tilpassede turbine er konstrueret i henhold til den nyeste udvikling i denne sektor og den aktuelle bedste praksis, men også at der er indført et forsvarligt overvågningssystem, der kan give feedback om deres effektivitet. Generelt bør overvågningen vise, at udstyret gør det muligt for alle flodarter at komme ind i passagen, og at langt de fleste (f.eks. 85 %) også kan komme ud igen i live.

I tilfælde af en fiskepassage bør naturlignende passager foretrækkes, hvor det er muligt, fordi det generelt forholder sig sådan, at jo mere naturlignende en passage er, jo bedre fungerer den. Valget af den mest hensigtsmæssige type fiskepassage (f.eks. lodrette spalter, omledning, stensliske, elevator) afhænger i høj grad af lokale forhold (barrierehøjde, vandløbets karakter, tilgrænsende lokaliteters anvendelighed, osv.) og kræver en grundig undersøgelse i hvert enkelt tilfælde.

På samme måde er turbiners indvirkninger på fisk normalt betydelige, men kan undertiden reduceres ved at foretage visse tilpasninger af turbinens geometri og virkemåde. Men sådanne tilpassede turbiner har hidtil ikke vist sig at være en garanti for, at der ikke bliver dræbt fisk, eller at turbinen stadig ikke er en hindring for vandring. Endnu en gang skal effektiviteten vurderes og overvåges i hvert enkelt tilfælde.

Planlægningen af fiskepassager eller tilpassede turbiner bør også være afhængig af evalueringen af de kumulative virkninger af barrierer i det bredere vandløbssystem. Det kan vise sig at være både dyrt og ineffektivt at anlægge én fiskepassage langs en flod, der er fyldt med hindringer. Det er derfor vigtigt at se mere strategisk på alle hindringer på den pågældende strækning af vandløbet for at træffe beslutning om, hvad der er den bedste fremgangsmåde for de afhjælpende foranstaltninger.

Endelig er det afgørende at have en plan for regelmæssig vedligeholdelse af alle nye konstruktioner. Mange fiskepassager eller turbiner vil ikke længere være effektive på mellemlang til lang sigt, såfremt de ikke vedligeholdes tilstrækkeligt ofte.

Hvornår anses en fisketrappe for at være en passende afhjælpende foranstaltning? Resultater af Domstolens afgørelse 142/16 om kulkraftværket Moorburg Kulkraftværket Moorburg er beliggende i Hamborgs havn på den sydlige bred af Elbens sydlige del. Dette er en migrationsrute for visse fiskearter, der er omfattet af bilag II til habitatdirektivet, og spiller som sådan en vigtig rolle i en række Natura 2000-områder, der ligger oven for dæmningen Geesthacht (Tyskland), og hvis bevaringsformål omfatter disse arter. Disse områder er beliggende i en afstand af op til ca. 600 kilometer fra dette kraftværk. Geesthacht-dæmningen ligger i Elbens flodleje mellem kraftværket Moorburg og Natura 2000-områderne. Før tilladelsen til opførelse af kraftværket Moorburg blev udstedt den 30. september 2008, blev der foretaget en vurdering af indvirkningen på miljøet i henhold til den tyske vandlovgivning. Det blev i denne vurdering konkluderet, at tilladelsen var forenelig med bevaringsmålsætningerne for Natura 2000-områderne, fordi driftsherren havde forpligtet sig til at anlægge endnu en fisketrappe ved dæmningen Geesthacht ca. 30 km fra kraftværket. Der var derfor et ønske om at opveje tabet af fisk i forbindelse med funktionen af afkølingsmekanismen, der indebærer indtag af store mængder vand fra floden til afkøling af kraftværket Moorburg (herefter »fisketrappen«). Desuden anførtes det i vurderingen af virkningerne, at der skulle foretages overvågning i flere faser med henblik på at kontrollere, om fiskepassagen var effektiv. Kommissionen fandt, at den pågældende myndighed med urette havde klassificeret fisketrappen som en risikobegrænsende foranstaltning. Rettens bemærkninger: »For at sikre sig, at projektet vedrørende opførelsen af kraftværket Moorburg ikke skader de berørte Natura 2000-områders integritet, påhviler det de tyske myndigheder at tage hensyn til de beskyttelsesforanstaltninger, der er en del af dette bygningsprojekt. Efter fast praksis kræver forsigtighedsprincippet i forbindelse med gennemførelsen af habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, at den kompetente nationale myndighed bl.a. tager hensyn til de beskyttelsesforanstaltninger, der indgår i det nævnte projekt, med henblik på at undgå eller reducere eventuelle direkte skadelige virkninger for lokaliteten, for at sikre, at det ikke skader den nævnte lokalitets integritet ([…] C-521/12 […], C-387/15 og C-388/15 […]). Det bemærkes, som det fremgår af sagens akter for Domstolen, at […] [d]enne fisketrappe muliggør en forøgelse af bestanden af vandrefisk, idet disse arter gives mulighed for hurtigere at nå frem til deres yngleområder i det midterste og øverste af Elbens flodlejer. Forøgelsen af bestanden kompenserer for tabene ved kraftværket Moorburg, og på denne måde påvirkes bevaringsmålsætningerne for Natura 2000-områderne, der er placeret oven for dette kraftværk, ikke væsentligt. Det fremgår imidlertid af vurderingen af virkningerne, at den ikke indeholder endelige konstateringer for så vidt angår effektiviteten af fisketrappen, men blot præciserer, at denne effektivitet først vil blive bekræftet efter flere års overvågning. Det må derfor konstateres, at fisketrappen — selv om den havde til formål at nedbringe de væsentlige direkte virkninger på Natura 2000-områderne oven for kraftværket Moorburg — på tidspunktet for udstedelse af tilladelsen ikke i sig selv eller i forbindelse med de øvrige foranstaltninger, der er nævnt i denne doms præmis 35, kunne sikre, at der ikke forelå nogen rimelig tvivl om det nævnte kraftværks skadevirkninger for lokalitetens integritet som omhandlet i habitatdirektivets artikel 6, stk. 3. For så vidt angår de bestemmelser, hvorpå vurderingen af virkningerne var baseret, bemærkes, at de konstateringer, der er fremlagt for årene 2011-2014, er blevet indgivet af Forbundsrepublikken Tyskland efter udstedelsen af tilladelsen af 30. september 2008. Med hensyn hertil bemærkes, at det er på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om tilladelse til gennemførelse af projektet, at der ud fra et videnskabeligt synspunkt ikke må foreligge nogen rimelig tvivl i forhold til skadevirkninger for det omhandlede områdes integritet (dom af 26. oktober 2006, Kommissionen mod Portugal, C-239/04, EU:C:2006:665, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).« Kommissionen anførte ligeledes, at byen Hamburg havde udstedt tilladelsen uden — i vurderingen af virkningerne af kraftværket Moorburg — at tage hensyn til de potentielle kumulative virkninger med virkningerne fra pumpekraftværket Geesthacht, der stammer fra 1958 og ikke har nogen særlige fiskebeskyttelsesmekanismer. Ifølge Kommissionen er det ikke relevant, at pumpekraftværket Geesthacht blev opført inden udløbet af habitatdirektivets gennemførelsesfrist, da bestemmelserne i dette direktivs artikel 6, stk. 3, ikke kun begrænser sig til de planer og projekter, der er blevet godkendt eller afsluttet efter direktivets gennemførelsesfrist. Domstolens bemærkninger Habitatdirektivets artikel 6, stk. 3, kræver af de nationale myndigheder, at de i forbindelse med undersøgelsen af den kumulative virkning tager hensyn til alle de projekter, der i forbindelse med det projekt, hvortil der ansøges om tilladelse, vil kunne have en væsentlig virkning med hensyn til de målsætninger, som direktivet forfølger, selv om disse projekter er af ældre dato end datoen for gennemførelse af det nævnte direktiv. Projekter, der — ligesom pumpekraftværket Geesthacht — på grund af deres forbindelse med det projekt, hvis virkninger skal vurderes, kan medføre beskadigelse eller forstyrrelser, der kan påvirke vandrefiskene i floden og dermed beskadige den berørte lokalitet i forhold til de målsætninger, som habitatdirektivet forfølger, kan ikke holdes ude fra den vurdering af virkningerne, der er baseret på habitatdirektivets artikel 6, stk. 3. http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?num=C-142/16

Teknisk dokument fra Den Internationale Kommission for Beskyttelse af Donau: Foranstaltninger for at sikre fisks vandring ved tværgående strukturer Formålet med dette dokument er at informere Donaulandene om eksisterende tekniske løsninger til genoprettelse af vandløbskontinuitet for fiskevandring. Alle retningslinjer, der i øjeblikket findes for Donaus øvre afvandingsområder, blev taget i betragtning. Sammenligningen viste, at deres overordnede struktur og indhold grundlæggende er sammenhængende, og at afvigelser i de fleste tilfælde kun er marginale. Da de fleste vejledende dokumenter kun foreligger på tysk, er formålet med dette dokument at give de vigtigste oplysninger på engelsk. https://www.icpdr.org/main/practical-advice-building-fish-migration-aids

3.4 Eksempler på god praksis for afhjælpning og/eller økologisk genopretning

Nedenstående eksempler på god praksis viser, hvordan forskellige former for afhjælpende foranstaltninger og/eller økologiske genopretningsforanstaltninger er blevet indført på vandkraftanlæg under en række forskellige omstændigheder.

Forvaltning af Natura 2000-ferskvandslokaliteter i England med særligt henblik på vandkraft og særlige vandløbsbevaringsområder Natural England er den myndighed, som er ansvarlig for at yde rådgivning om beskyttede lokaliteter i England, herunder Natura 2000-lokaliteter. Natural England's tilgang til beslutningstagning om beskyttede ferskvandsområder er baseret på habitatet, men med bevidsthed om arter. Målsætningerne er baseret på det naturlige økosystems funktion, idet ferskvandsarter bevares som karakteristiske bestanddele af det naturligt fungerende økosystem, hvor det er muligt. Der anlægges en holistisk tilgang til beskyttede elementer af ferskvandshabitater — vandløbshabitat (f.eks. habitatdirektivets bilag II, element H3260: vandløb med Ranunculion og Callitricho-Batrachion) består af hele flodkorridoren, der omfatter alle de små biotoper inden for det. De vigtigste bestanddele af den naturlige habitatfunktion (vandføring, naturlig morfologi og sedimentsystem, vandets kemiske sammensætning og manglende direkte biologiske belastninger såsom ikkeoprindelige arter) er en integrerende del af de mål, der er fastlagt for habitatets elementer. Målniveauer for naturligheden af disse bestanddele er anført i Det Forenede Kongeriges retningslinjer for beskyttede områder. Virkninger på disse bestanddele af den naturlige funktion afhjælpes gennem en række beskyttelses- og genopretningsforanstaltninger. Tilgangen har meget til fælles med vandrammedirektivets principper for målene for økologisk tilstand, men adskiller sig med hensyn til graden af forsigtighed i beslutningstagningen, ambitionsniveauet for beskyttelse af den naturlige funktion og afhjælpning af gamle skader samt graden af overvejelse af virkningerne på det naturlige økosystems funktion. Tilgangen er ligeledes i tråd med principperne for tilpasning til klimaforandringerne for ferskvandsøkosystemer, som kræver fokus på at genoprette den naturlige funktion. Det engelske net af overfladevand (herunder særlige ferskvandsbevaringsområder) omfatter mange tusinde strukturer i kanalen, som i betydelig grad påvirker naturlige vandløbs- og søøkosystemers funktion. Nogle er s