Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Grønbog om den fælles fiskeripolitiks fremtid"

(2002/C 36/07)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 22. marts 2001 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om: "Grønbog om den fælles fiskeripolitiks fremtid".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne og Miljø, som udpegede Eduardo Chagas til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. september 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 385. plenarforsamling af 17.-18. oktober 2001, mødet den 17. oktober 2001, følgende udtalelse med 129 stemmer for og 5 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Grønbogen om den fælles fiskeripolitiks fremtid sigter mod at skabe en bred debat mellem alle EU-instanser, de aktive i fiskerisektoren og de mange andre organisationer, der er interesserede i og berørt af sektorens fremtid. Grønbogen kan blive et godt udgangspunkt for en dialog med henblik på at gøre status over situationen og eventuelt skabe konsensus om de foranstaltninger og mål, der skal danne rammen for den videre udvikling.

1.2. Denne vigtig sektor befinder sig i en meget sårbar situation, idet den er svækket af en stigende knaphed på fiskeressourcer, den stadige udhuling af beskæftigelsen i sektoren samt de mørke udsigter for visse regioner, som er særligt afhængige af fiskeri, og som på den ene side står over for en opløsning af de sociale strukturer og på den anden side manglen på reelle alternativer med henblik på at sætte nyt skub i den lokale økonomi.

1.3. Det er den hurtige udvikling i sektoren, de konstaterede mangler i anvendelsen af eksisterende lovgivningsmæssige instrumenter og den uhæmmede udnyttelse af ressourcerne, der har ført til de aktuelle strukturelle, sociale, regionale og politiske problemer i sektoren, som berører os alle.

1.4. Revisionen af den fælles fiskeripolitik er en lejlighed, der ikke må forpasses. Medlemsstaterne og Kommissionen må udvise politisk mod til at tage udfordringerne op og tackle den modstand, der altid vil være, og samtidig forelægge afbalancerede foranstaltninger, som skal udformes i samråd med sektoren og omfatte den nødvendige støtte for at mildne eventuelle socioøkonomiske konsekvenser.

1.5. ØSU beklager, at vigtige emner som landbrug, den fælles markedsordning for fiskeri, ulovligt fiskeri, f.eks., ikke er behandlet tilstrækkeligt indgående i grønbogen. Kommissionen kan ikke komme udenom at give disse emner en dybtgående behandling i de formelle forslag, som den skal forelægge senere.

2. Generelle bemærkninger

2.1. ØSU konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen i grønbogen understreger de grundlæggende principper, som den fælles fiskeripolitik ifølge traktaten skal styres ud fra, dvs. at forøge produktiviteten, sikre fiskerisamfundet en rimelig levestandard, fremme den tekniske udvikling samt sikre forsyningerne og rimelige forbrugerpriser.

2.1.1. ØSU mener således, at den liste af mål, der opstilles i kapitel 4, supplerer de i traktaten formulerede grundlæggende principper. En af de store udfordringer ved denne reform er netop at finde et kompromis mellem principperne i traktaten, den nuværende situation på ressourceplanet og afbødningen af de økonomiske og sociale konsekvenser under behørig hensyntagen til den fælles fiskeripolitiks samlede mål som defineret i FAO's adfærdskodeks for ansvarligt fiskeri.

2.1.1.1. I forbindelse med revisionen af den fælles fiskeripolitiks nuværende mål glemmer Kommissionen fuldstændigt den sociale dimension, som altid har været til stede, hvad enten der er tale om en analyse på kort eller lang sigt.

2.1.2. Fiskeriet kan ikke analyseres ud fra et snævert økonomisk synspunkt, for som det blev understreget i en tidligere udtalelse(1) har "fiskeriet og de dertil knyttede erhvervsaktiviteter både i forsynings- og forretningsleddet for de berørte regioner langt større betydning end deres andel af BNP. Fiskeri er krumtappen i en række samfund, og disse spiller en vigtig rolle for den sociale balance og den regionale forvaltning. Værdien af denne rolle kan vanskeligt opgøres økonomisk". Denne situation er særlig markant i fjerntliggende regioner. Derfor mener ØSU i tråd med sin tidligere fremsatte holdning, at Kommissionen bør yde disse regioner større støtte i form af praktiske foranstaltninger.

2.2. Bevarelse af ressourcerne

2.2.1. Det uomgængelige krav om bevarelse af fiskebestandene blev erkendt meget tidligt i EU-retten, og princippet blev integreret i ressourceforvaltningssystemet og fik topprioritet. Den fælles fiskeripolitik udgør således et positivt skridt i retning af en bedre tilrettelæggelse og disciplin inden for fiskeriet, og derfor kan der trods visse negative fænomener og en vis form for utilfredshed blandt sektorens hovedaktører ikke sættes spørgsmålstegn ved nytten af denne vigtige fælles politik.

2.2.2. Som ØSU i løbet af årene adskillige gange har sagt(2), afhænger bæredygtigheden af sektorens aktiviteter og mange fiskersamfunds fremtid af den politiske tilgang og vilje til at tage fat på den nuværende situation med knappe ressourcer og overfiskning. Det er generelt ikke så meget manglen på passende juridiske instrumenter, men snarere disses manglende anvendelse, der har ført til den nuværende situation. Derfor noterer ØSU, at det i grønbogen eksplicit erkendes, at det har skortet på gennemførelsen af den række af instrumenter, som den fælles fiskeripolitik råder over, og at de af uforklarlige grunde ikke er blevet anvendt eller i det mindste ikke i tilstrækkeligt omfang. Rådet har på sin side, på trods af fænomenets uacceptable karakter, ikke accepteret visse forslag fra Kommissionen, som har advaret mod rovdriften på ressourcerne.

2.2.3. ØSU er enig i, at det er nødvendigt at styrke og forbedre bevaringspolitikken via anvendelsen af viften af eksisterende foranstaltninger såsom flerårig- og flerartsforvaltninger samt alle de eksisterende tekniske foranstaltninger. ØSU har allerede henledt opmærksomheden på følgende: "trods vanskelighederne med at regulere på dette område kan der stadig gøres fremskridt her, hvis den politiske vilje er til stede, og der ydes støtte til forskning, bl.a. med henblik på forbedring af fiskerigrejets selektivitet"(3). Nu foreslås det i grønbogen at sætte ind med visse foranstaltninger, som endnu ikke er implementeret, eller som anvendes for lidt. Det forbliver uopklaret, hvorfor sådanne foranstaltninger ikke er anvendt, hvis de i vidt omfang eksisterede.

2.2.3.1. Et andet aspekt, det er nødvendigt at kende, er det reelle omfang af det såkaldte sportsfiskeri, idet der er tilfælde, hvor denne form for fiskeri er andet og mere end det, der normalt forstås ved en almindelig fritidsaktivitet. Man bør henstille til medlemsstaterne at forvalte fiskerimulighederne for denne type fiskeri.

2.2.3.2. ØSU slår til lyd for en mere indgående analyse, som støtter sig på videnskabelige udtalelser, af forbud - hvor det er muligt - mod udsmid, at gøre en indsats for til stadighed at mindske bifangster samt indføre forbudsperioder og fiskeforbudsområder. ØSU er enig i, at en ansvarlig og bæredygtig bevaringspolitik kræver, at der vedtages forsigtige tilgange baseret på velunderbyggede videnskabelige henstillinger. Derefter bør det påhvile beslutningstagere/forvaltere at vedtage foranstaltninger på grundlag af de disponible oplysninger. Det er især vigtigt at undgå ekstreme situationer, som kræver drastiske foranstaltninger, f.eks. det nuværende forbud mod at fiske torsk og kulmule i Nordsøen, som har alvorlige sociale og økonomiske konsekvenser.

2.2.3.3. ØSU gentager, hvad det allerede i en tidligere udtalelse har sagt om fiskeri, som ikke foregår med henblik på konsum. På trods af, at fiskeri med henblik på fremstilling af fiskemel mest berører fisk af mindre kommerciel værdi, så vil dette fiskeri nødvendigvis spille ind i andre arters fødekæde, hvilket bør evalueres.

2.2.4. ØSU støtter en institutionalisering af systemet for måling af fremskridt inden for den fælles fiskeripolitik med henblik på bæredygtig udvikling af de vedtagne forvaltningsordninger og -foranstaltninger, således at man afhjælper de ovenfor omtalte mangler.

2.2.5. For så vidt angår adgang til farvande og fiskebestande gentager ØSU sine standpunkter fra tidligere udtalelser(4) vedrørende princippet om relativ stabilitet, adgang til Nordsøen og Shetlandskassen. Begrænsningen af adgangen til Nordsøen ophører den 31. december 2002 for de spanske, finske, portugisiske og svenske fiskerflåder. Men i betragtning af, at de arter, der har kommerciel interesse, allerede er underkastet pakker og kvoter, er denne adgangsret en tom formalitet. I lyset af de kommende udvidelser er det vigtigt at sikre, at de nye medlemsstater ikke får en mere gunstig ordning end de nuværende medlemsstater.

2.2.5.1. For så vidt angår 6-12-sømilegrænsen, som er det centrale i spørgsmål i reformen af den fælles fiskeripolitik, mener ØSU fortsat, at restriktionerne for adgangen til den beskyttede zone bør opretholdes, og/eller at den nuværende undtagelse bør gøres permanent eller forlænges for et langt tidsrum.

2.2.6. Idet fiskeriet er et erhverv, som udnytter fornyelige naturressourcer, bør fiskerirettighederne overdrages til medlemsstaterne, og det må være op til medlemsstaterne at indføre en forvaltningsmodel for udnyttelsen og tildelingen af kvoterne.

2.2.7. Skønt Kommissionen ikke formelt har stillet forslag herom, kan ØSU ikke gå ind for en indførelse af omsættelige individuelle kvoter, som forvaltes direkte af Kommissionen, og som tildeles producenterne og ikke medlemsstaterne inden for rammerne af et markedssystem via betaling for at få adgang til retten. Institutionaliseringen af et sådant system ville være ensbetydende med at koncentrere fiskerettighederne på store virksomheder, det ville være enden på fiskeri med mindre fartøjer og de små og mellemstore virksomheder. Endvidere ville det være katastrofalt for visse fiskeriafhængige regioner.

2.3. Miljødimensionen

2.3.1. Det erkendes i grønbogen, at fiskeriet er afhængigt af en biologisk virkelighed, der påvirkes stærkt at miljømæssige parametre, og at det er nødvendigt at integrere miljøbeskyttelseskrav i den fælles fiskeripolitik. Men grønbogen præciserer ikke, hvorledes dette skal ske, og der henvises blot til en fremtidig meddelelse "omrids af en strategi til integration af miljøbeskyttelseshensyn i den fælles fiskeripolitik". Hvordan forestiller man sig, at denne strategi skal gennemføres? Vil EU-myndighederne og medlemsstaterne råde over de nødvendige midler, så der kan sættes en stopper for den praksis, der består i at betragte havet som en losseplads, hvor man kan dumpe alle former for forurenende stoffer?

2.3.1.1. En egentlig integreret politik kræver, at der vedtages og gennemføres en politik for forvaltning af kystområder. ØSU støtter den igangværende indsats med henblik på at gennemføre en europæisk strategi for kystzoneforvaltning, som også skal tage højde for fiskerisektorens problemer. Det er i den forbindelse også vigtigt at sikre, at effekten af menneskets aktiviteter respekterer balancen i miljøet.

2.3.2. Vil princippet om, at forureneren betaler, reelt blive udmøntet i erstatning til de skadelidte? Dette er et meget vigtigt aspekt af den fælles fiskeripolitik, da det er et tillidsskabende element for så vidt angår offentlig sundhed og markedstillid. Man bør ligeledes overveje at indføre kompensationsmekanismer for dem, som investerer i miljøforbedringer.

2.3.3. Udviklingen af en økomærkeordning kan vise sig at være en interessant løsning, der kan give forbrugerne garanti for et sundt produkt, som er fisket ifølge de gældende regler, og som opfylder lovgivningen for levnedsmiddelhygiejne. Da der er tale om et nyt og uprøvet initiativ, bør man dog udvise en vis forsigtighed på de områder, som ligger uden for god fiskeripraksis og beskyttelse af økosystemerne. Der er endnu ikke udformet et standardøkomærke, men efter ØSU's mening, kunne det for fiskeriprodukters vedkommende bl.a. indeholde oplysninger om fangstområde, fangstdato, fiskerilicensnummer samt det anvendte fiskeredskab.

2.4. Dyresundhed, folkesundhed og fødevaresikkerhed

2.4.1. Ønsket om at sikre kvaliteten af det endelige produkt i bred forstand bør være en målsætning, som sektoren under ingen omstændigheder kan tilsidesætte. Den igangværende proces i retning af en revision af EU-lovgivningen på fødevareområdet vil højne de allerede fastsatte normer eller indføre nye krav.

2.4.2. Markedet kræver strengere kvalitetsnormer, og EU bør sørge for at disse bestemmelser overholdes af alle uden undtagelse.

2.4.3. EU's mål om forbedring af fiskeriprodukters kvalitet og sikkerhed bør begynde med sikring af en god vandkvalitet, så fiskene ikke forurenes, en god sundhedstilstand i bestandene og hensigtsmæssig opbevaring af fangsterne på fartøjerne og i de efterfølgende faser samt anvendelse af høje levnedsmiddelsanitære normer. Alle disse elementer må indgå i en politik til fremme af kvalitet og sikkerhed inden for fiskeriprodukter, som er kendt for deres ernæringsmæssige egenskaber og betydning for forebyggelsen af hjertekarsygdomme.

2.5. Flåden

2.5.1. En analyse af den nuværende situation viser, at EU-flåden er for stor. ØSU er enig med Kommissionen i, at det vil blive nødvendigt at videreføre flådetilpasningspolitikken i EU og indføre de justeringer, som den seneste udvikling tilsiger.

2.5.1.1. Flådetilpasningsindsatsen via de flerårige udviklingsprogrammer (FUP'er) bør videreføres. Revisionen af programmerne bør absolut ske på grundlag af en meget detaljeret analyse, som tager hensyn til hver enkelt medlemsstats indsats og situation i relation til opfyldelsen af målsætningerne for de flerårige udviklingsprogrammer. Enhver ny nedskæring bør som udgangspunkt have de tidligere fastlagte målsætninger, og man bør fortsat sætte ind på at opfylde dem, før der indføres nye begrænsninger i nedadgående retning. Man bør se på muligheden for at styrke sanktionerne i tilfælde af manglende overholdelse af bestemmelserne, specielt nu da Kommissionen netop har foreslået at forlænge det nuværende flerårige udviklingsprogram med et år.

2.5.2. Imidlertid bør indsatsen med henblik på gradvis reduktion af EU-flåden ikke som det blev anført i en tidligere udtalelse tilsidesætte "behovet for fremdeles at forny og modernisere EU's flåde. Der bør sættes klart ind på at skabe de bedste betingelser for forarbejdning af råvarerne under bedre vilkår, herunder sikkerhed for mandskabet om bord på fiskerfartøjerne".

2.5.3. ØSU beklager, at grønbogen ikke kommer ind på dette spørgsmål i forbindelse med EU's nye flådepolitik, da det jo er en velkendt sag, at fiskeri er et af de farligste erhverv i Europa og i verden med et meget højt antal arbejdsulykker. Opmærksomheden henledes atter på ØSU's kommentarer hertil i en tidligere udtalelse(5), og ØSU bekræfter de bemærkninger, det fremsatte i sin udtalelse om "Forslag til forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2792/1999"(6)

2.6. Styringen af den fælles fiskeripolitik

2.6.1. ØSU noterer sig med tilfredshed, at Kommissionen nu vil inddrage alle berørte parter i processen og give sektoren et medansvar for beslutningstagningen og forvaltningen på lokalt plan, hvilket ØSU adskillige gange har slået til lyd for i sine udtalelser. ØSU støtter ligeledes bestræbelserne på at decentralisere ansvaret og give medlemsstaterne en større rolle at spille i vedtagelsen og forvaltningen af bevaringsforanstaltninger. Det må dog sikres, at beslutninger, som træffes af en medlemsstat på EU's vegne, kommer til at gælde for alle og ikke stiller fiskere fra andre medlemsstater ringere.

2.6.1.1. Oprettelsen af nye institutionaliserede samrådsmekanismer, såsom regionale rådgivende udvalg, vil også give mulighed for støre inddragelse af sektoren og tættere kontakt med den, hvilket må forventes at fremme effektiviteten.

2.6.1.2. Man må også se nærmere på årsagerne til, at den nuværende model med en rådgivende komité for fiskeri og akvakultur ikke har fungeret. Måske finder man også i dette tilfælde ud af, at modellens muligheder ikke er udtømte, og at man blot skal tilpasse dens virksomhed til det oprindelige formål med den oprettelse.

2.6.1.3. ØSU foreslår, at nedsættelsen af regionale udvalg baseres på de vigtigste europæiske fiskerizoner, og at der sikres overensstemmelse med ICES(7)-afsnittene.

2.6.2. ØSU har altid ment, at forslagene om tilpasning af den fælles fiskeripolitik og om fastsættelsen af TAC'er nødvendigvis skal baseres på videnskabelige udtalelser af høj kvalitet. Koordinationen kunne være en opgave for den kommende europæiske fødevaremyndighed. ØSU har gennem mange år i sine udtalelser peget på, at en ressourcebevarende politik bør støtte sig på forskningen og den teknologiske udvikling.

2.6.3. Når det i grønbogen konstateres - tyve år efter den fælles fiskeripolitiks indførelse - at de videnskabelige udtalelser og de disponible data har været behæftet med alvorlige mangler, styrker det ikke ligefrem troværdigheden af de undertiden meget vanskelige beslutninger, der hidtil er truffet under den fælles fiskeripolitik.

2.6.4. En kraftig indsats for at højne kvaliteten af det videnskabelige grundlag på fiskeriområdet i EU er hårdt tiltrængt. Det bliver interessant at se, hvorledes medlemsstaternes finansielle indsats fordeler sig på dette område.

2.7. Kontrol

2.7.1. Som påpeget i en tidligere udtalelse(8) er "kontrollen med regulerede aktiviteter nøglen til gennemførelse af en passende politik for ressourcebevarelse". Så længe der ikke tages afgørende skridt til at udstyre Kommissionen med større kontrolbeføjelser og løse problemet med de forskelligartede sanktionsordninger i EU, vil væsentlige forbedringer af den fælles fiskeripolitik ikke være mulige. Kommissionens tilsagn om en kontrollerbarhedsvurdering, øget anvendelse af ny teknologi og harmonisering af sanktioner er tiltag, som ØSU længe har ytret ønske om og derfor støtter.

2.7.2. Det er beklageligt, at Kommissionen endnu ikke har præciseret målene med den fælles EU-kontrolstruktur eller dens funktionsmåde og arbejdsfelt.

2.7.3. ØSU opfordrer Kommissionen til at fremlægge forslag om en udvidelse af den fælles kontrol til det ulovlige fiskeri og til fartøjer, der sejler under bekvemmelighedsflag. Hele fiskerisektoren bør indtage en klar holdning i dette spørgsmål og undgå enhver direkte eller indirekte kontakt med disse aktiviteter. Derfor bifalder ØSU [med forbehold af ØSU's respektive udtalelse, som endnu ikke er vedtaget] Kommissionens forslag(9) om ændring af forordning (EF) nr. 2792/1999 (FUP IV) med det mål at forbyde "offentlig støtte til overførelse af fartøjer til tredjelande, der af de pågældende fiskeriorganisationer er identificeret som lande, der tillader fiskeri 'på en måde, der kan skade effektiviteten af internationale bevaringsforanstaltninger'".

2.8. Den sociale og økonomiske dimension i den fælles fiskeripolitik

2.8.1. Tilpasninger af enhver sektorpolitik og i dette tilfælde den fælles fiskeripolitik får ingen effekt eller ligefrem utilsigtede følger, hvis de ikke bygger på grundige studier og analyser, som tager højde for situationen i alle medlemsstater.

2.8.1.1. Kommissionen foreslår, at det mindre kystfiskeri - hvis sociale betydning er mest iøjnespringende, og som er drivkraften i det lokale erhvervsliv i kystområderne som helhed - får særbehandling på linie med de ultraperifere regioner.

2.8.1.2. ØSU mener, at denne tilgang er korrekt. Der kræves dog en klar og gennemsigtig definition af kystfiskeri for at undgå konkurrenceforvridning.

2.8.1.3. I de mest fiskeriafhængige områder må man være særlig opmærksom på behovet for investeringer i alternative sektorer. Den anden beretning om økonomisk og social samhørighed fra januar 2001 konkluderer netop, at det er de mest tilbagestående regioner, som er blevet mere afhængige af fiskeriet i perioden 1990-1997.

2.8.2. ØSU har i en tidligere udtalelse udtrykt sin holdning til strukturforanstaltninger for at løse problemet med den overskydende kapacitet i EU-flåden: "Man bør arbejde videre på at begrænse kapaciteten uden dog at glemme behovet for fremdeles at forny og modernisere EU's flåde. Der bør sættes klart ind på at skabe de bedste betingelser for forarbejdning af råvarerne under bedre vilkår, herunder sikkerhed, for mandskabet ombord på fiskerfartøjerne. Kapacitetsbegrebet bør omdefineres, så man i stedet for udelukkende at se på flådens samlede tonnage og motorkraften skelner mellem en aktiv kapacitet, som påvirker fiskeriindsatsen, og en passiv kapacitet, som ikke har nogen indvirkning på dette aspekt. Et sådant skridt ville betyde meget for en forbedring af sikkerheden og vilkårene ombord."

2.8.3. Den nye strategi for den økonomiske forvaltning i sektoren, som Kommissionen foreslår, fokuserer efter ØSU's mening for meget på problemet med den eksisterende overkapacitet, som er reel nok, og på incitamenter til ophør og støtte til fiskere, som gerne vil søge over i andre erhverv, hvilket også er vigtigt.

2.8.4. I forbindelse med revisionen af den nuværende FIUF-støtte må man dog holde sig for øje, at der er behov for en modernisering af EU-flåden, og at en integreret og konsekvent politik kun kan sigte mod afskaffelse af bygnings- og moderniseringsstøtte til de fartøjskategorier eller medlemsstater, som bevisligt ikke har opfyldt målene under FUP.

2.8.5. En foranstaltning, som sigter mod kapacitetsbegrænsning over én kam og uden hensyntagen til erfaringerne fra eksisterende programmer til forvaltning af fiskerikapaciteten (FUP'er), kan ramme fartøjskategorier, som ikke giver særligt store problemer, eller regioner, som er særligt afhængige af fiskeriet, og kan endog føre til afskaffelse af produktionskapacitet af afgørende betydning for erhvervsstrukturen i sektoren. Endvidere kan en sådan foranstaltning diskriminere medlemsstater, som har opfyldt Kommissionens mål, eller som endog er gået videre.

2.8.6. Det samme gælder støtte til akvakultur. Det er ikke korrekt - som Kommissionen erklærer - at der nu er balance mellem udbud og efterspørgsel for alle opdrættede arters vedkommende. Situationen er forskellig fra medlemsstat til medlemsstat. Tilbagegangen i de vilde bestande, den stigende efterspørgsel efter fiskeprodukter, som skyldes sundere kostvaner, viser, at Kommissionen ikke har ret i denne påstand, i hvert fald for nogle arters og regioners vedkommende. FIUF-støtten bør tage hensyn til den reelle situation i hver enkelt medlemsstat.

2.8.7. En bæredygtig forvaltning af fiskeriet vil naturligvis gavne sektoren. Begrænsningen af arbejdsstyrken og af antallet af fartøjer vil betyde øget udbytte til dem, der bliver i sektoren, og muliggøre en bedre forvaltning af fiskeressourcerne. Det skal dog påpeges, at selv om der er overkapacitet i visse lande, er det dog ikke nødvendigvis rigtigt, at der er et tilsvarende overskud af arbejdstagere. Faktisk er der i nogle medlemsstater nu mangel på arbejdskraft.

2.8.8. En aktiv socialpolitik bør ledsage den omstrukturering, der nødvendigvis må gennemføres, og de svære beslutninger, som alle medlemsstater må træffe for at tilpasse flåderne til ressourcernes reelle tilstand. Socioøkonomiske ledsageforanstaltninger er nødvendige for at afbøde følgerne af ophugning og fiskeres afgang fra erhvervet, men der bør også tages skridt til at uddanne nye, yngre fiskere, som kan erstatte dem, der går på førtidspension. Sektorens bæredygtighed på længere sigt kræver også, at der i tide uddannes nye fiskere.

2.8.8.1. Det vil ligeledes være nødvendigt at investere i efteruddannelse af den nuværende arbejdsstyrke. En sådan uddannelse skal først og fremmest omfatte sikkerhed og fangstmetoder, men også andre aspekter, som giver fiskerne mulighed for at erhverve andre kvalifikationer og mindsker deres afhængighed af fiskerierhvervet i snæver forstand og sætter dem i stand til at udøve alternative eller supplerende aktiviteter.

2.8.8.2. Pesca-programmet blev aldrig nogen stor succes. Der er dog fortsat brug for et specifikt socialpolitisk instrument i sektoren. Hvis dette program fremover kommer til at indgå i andre programmer med et større anvendelsesområde, vil adgangen hertil blive endnu vanskeligere for de beskæftigede i sektoren.

2.8.9. Men Kommissionen bør foreslå foranstaltninger, som ikke kun går ud på at nedskære fiskerikapaciteten og hjælpe fiskerne med at finde anden beskæftigelse. Det er svært at forstå, hvorfor Kommissionen ser omskoling til andre erhverv som den bedste løsning på problemet med overskydende arbejdskraft i sektoren. Nogle fiskere vil med deres alder og kvalifikationer have vanskeligt ved at tilpasse sig et andet arbejde, også selv om de får støtte hertil.

2.8.9.1. Der er andre mulige tiltag, som man burde have taget med i overvejelserne. Blandt andet kan regulering af antallet af fiskedage samt omsættelse af direktivet om arbejdstiden om bord være effektive forvaltningsinstrumenter, som giver de berørte fiskere mulighed for at blive i erhvervet.

2.8.10. Den nylige krise, som blev udløst af den bratte stigning i brændstofpriserne, har vist, at visse lønsystemer inden for fiskeriet må tages op til overvejelse, eftersom det er en faktor, der ikke kun hæmmer tilgangen til erhvervet, men også vanskeliggør en bæredygtig forvaltning af fiskeriet. Visse lønsystemer, der er meget udbredte i sektoren, indebærer, at der tages højde for denne prisstigning ved beregningen af lønnen, hvilket har haft alvorlige følger for mange fiskeres indtjening og følgelig øget fiskeriindsatsen.

2.8.11. ØSU har længe opfordret til sociale støtteforanstaltninger for at rette op på denne situation, eftersom bæredygtigheden i sektoren - og dermed i mange regioner i EU - også forudsætter rimelige arbejdsvilkår og en kvalificeret, vellønnet arbejdsstyrke. Indførelsen af en garanteret mindsteløn i sektoren kunne ikke alene bidrage til at sikre fiskerne en anstændig levefod, men også være med til at lette presset på ressourcerne. Selv om Kommissionen ikke har direkte kompetence på dette område, da det er et anliggende for arbejdsmarkedets parter, kan den godt skubbe lidt på ved at tilskynde parterne til at gå i denne retning.

2.9. Eksterne forbindelser

2.9.1. Dette er et vigtigt aspekt af den fælles fiskeripolitik, som på ingen måde kan anskues løsrevet herfra, således som grønbogen åbenbart gør. Det overordnede mål med denne del af den fælles fiskeripolitik er at give EU's fiskerflåder adgang til ressourcerne uden for EU's farvande for at afhjælpe underskuddet af fiskeprodukter på EU's marked og sikre ligevægt på det indre marked uden at tilsidesætte vore tredjelandspartneres legitime rettigheder. Fremtidige fiskeriaftaler må fortsat respektere disse principper, hvis de overhovedet skal kunne betegnes som aftaler.

2.9.2. Adgangen kommer i stand gennem handelsaftaler, som kan omfatte andre aspekter af EU's udviklingspolitik. Rådet har ved flere lejligheder understreget behovet for styrke EU's internationale aktiviteter på fiskeriområdet.

2.9.3. Principperne for det eksterne aspekt af den fælles fiskeripolitik skal fastholdes.

2.9.4. ØSU kan ikke støtte forskelligartede tilgange til internationale aftaler. Der skal gælde samme principper for de forskellige fiskeriaftaler, og eventuelle forskelle eller særlige ordninger må kun forekomme, hvis de afspejler reelle forskelle.

2.9.5. Endvidere er det vigtigt at opretholde og styrke fiskeriaftalerne med AVS-landene, da EU har brug for dem og de er en vigtig faktor i signatarlandenes udvikling med afgørende socioøkonomisk betydning for disse lande.

2.9.6. ØSU bifalder også, at Kommissionen har taget initiativ til drøftelser med arbejdsmarkedets parter om indføjelse af en social klausul i fiskeriaftalerne for at sikre overholdelse af en række standarder og grundlæggende principper, som fastsat af ILO.

2.9.7. Kommissionens ønske om at styrke det multilaterale samarbejde og EU's fremtrædende rolle på dette område er helt på sin plads, og dens bestræbelser i denne retning fortjener al mulig støtte. Dette gælder også styrkelsen af de regionale fiskeriorganisationers rolle i bekæmpelsen af de uheldige følger af visse fremgangsmåder og aktiviteter, som udgør en alvorlig trussel mod sektorens fremtid og fiskeriets bæredygtighed.

2.10. Middelhavet og den fælles fiskeripolitik

2.10.1. ØSU er enig med Kommissionen i, at der må gøres mere for at inddrage Middelhavet fuldt ud i den fælles fiskeripolitik gennem forbedring/tilpasning af den relevante lovgivning. De særordninger, der gælder i denne region, medvirker også til nedfiskningen af bestandene, og de bør tages op til grundig revision med henblik på gradvis harmonisering med andre regioner i EU.

2.10.2. I forvisningen om, at en fælles lovramme vil give mulighed for en mere afbalanceret og rationel udnyttelse af ressourcerne i Middelhavet, håber ØSU, at der snarest tages passende lovgivningsmæssige skridt for at sikre kystsamfundenes fremtid.

2.10.3. Hvis de foranstaltninger, som vedtages af medlemsstaterne i denne region, skal have nogen effekt, må EU sætte alt ind på at få de øvrige middelhavslande til at gøre det samme. I Adriaterhavet er der initiativer på vej i denne retning, men denne praksis må udvides til hele regionen, hvis EU's foranstaltninger overhovedet skal have nogen effekt og hvis de skal følges op af de øvrige middelhavslande. Især må man være opmærksom på de fiskefartøjer fra tredjelande uden for Middelhavet, som ofte driver fiskeri helt uden for enhver kontrol.

2.11. Bæredygtig forvaltning af den fælles fiskeripolitik

2.11.1. Den fælles fiskeripolitiks fremtid afhænger i høj grad af de midler og ressourcer, som Kommissionen, medlemsstaterne og sektoren får stillet til rådighed til opfyldelse af målene med denne vigtige fælles politik.

2.11.2. Desuden skal den fælles fiskeripolitik nu og især fremover være i overensstemmelse med EU's øvrige politikker, såsom miljø-, handels- og udviklingspolitikken.

2.11.3. Budgetmidlerne skal også være på højde med de behov og mål, som Kommissionen har indkredset, og med EU's internationale ansvar.

3. Konklusioner

ØSU hilser alle de positive elementer i grønbogen velkommen, men mener dog, at der er brug for en yderligere indsats på følgende områder:

- et konkret politisk engagement for at afhjælpe manglerne i gennemførelsen af instrumenterne under den fælles fiskeripolitik;

- landbruget, den fælles markedsordning for fisk samt indsatsen mod ulovligt fiskeri skal indbefattes i de forslag, der skal fremsættes senere;

- det er nødvendigt med en særlig approach, der tager højde for det mindre fiskeris særlige karakteristika og EU's fjerntliggende regioners særlige forhold;

- mulighederne for at forbyde udsmid, begrænse bifangster samt anvende forbudsperioder og fiskeforbudsområder bør undersøges;

- 6-12-sømilezonen er et afgørende element i reformen af den fælles fiskeripolitik, og der bør fortsat være begrænset adgang til denne zone og/eller den nuværende undtagelse bør gøres permanent eller forlænges betydeligt. I denne forbindelse bør udvidelsen tages med i betragtning;

- ØSU kan ikke støtte indførelsen af omsættelige individuelle kvoter eller strategier, som udelukkende bygger på markedsbaserede principper;

- fritidsfiskeri bør styres stramt af medlemsstaterne i overensstemmelse med EU-lovgivningen;

- det står stadig hen i det uvisse, hvorledes miljøbeskyttelseshensyn skal inddrages i forvaltningen af den fælles landbrugspolitik; af andre uafklarede spørgsmål kan nævnes forvaltningen af kystzonerne, erstatning til skadelidte samt økomærkning;

- markedet kræver strengere normer for fødevarekvalitet, og EU bør sørge for, at disse krav overholdes af alle ved at sikre bedre vandkvalitet, en god sundhedstilstand i bestandene og hensigtsmæssig opbevaring af fangsterne samt anvendelse af høje levnedsmiddelsanitære normer. Relevante EU-organer bør yde velunderbygget videnskabelig rådgivning. Man bør tage seriøst fat på en løsning af problematikken fiskemel;

- foranstaltninger med henblik på tilpasning fiskerflåden skal fremover kun baseres på FUP'er, hvis der kan påvises gode resultater ved denne fremgangsmåde. Det bør også overvejes at indføre skrappere sanktioner for manglende overholdelse af bestemmelserne. Der bør sættes klart ind på at skabe de bedste betingelser for forarbejdning af råvarerne under bedre vilkår, herunder sikkerhed, for mandskabet ombord på fiskerfartøjerne;

- hvad angår styringen af den fælles fiskeripolitik, bør det sikres, at EU-bestemmelserne anvendes horisontalt og afbalanceret; nedsættelsen af regionale udvalg bør baseres på de vigtigste europæiske fiskerizoner og skal være i overensstemmelse med ICES-afsnittene;

- så længe der ikke tages afgørende skridt til at udstyre Kommissionen med større kontrolbeføjelser og løse problemet med de forskelligartede sanktionsordninger i EU, vil væsentlige forbedringer af den fælles fiskeripolitik ikke være mulige; det er beklageligt, at Kommissionen endnu ikke har præciseret målene for den fælles EU-kontrolstruktur; ØSU opfordrer Kommissionen til at fremlægge forslag om en udvidelse af den fælles kontrol til det ulovlige fiskeri og til fartøjer, der sejler under bekvemmelighedsflag;

- der kræves en klar og gennemsigtig definition af kystfiskeri for at undgå konkurrenceforvridning;

- socioøkonomiske foranstaltninger såsom erhvervsuddannelse, investering i alternative erhvervssektorer, regulering af antallet af fiskedage samt omsættelse af direktivet om arbejdstiden om bord kunne være effektive forvaltningsinstrumenter; indførelsen af en garanteret mindsteløn i sektoren kunne ikke alene bidrage til at sikre fiskerne en anstændig levefod, men også være med til at lette presset på ressourcerne;

- ØSU kan ikke støtte forskelligartede tilgange til internationale fiskeriaftaler;

- den fælles fiskeripolitik skal være i overensstemmelse med EU's øvrige politikker, såsom miljø-, handels- og udviklingspolitikken.

Bruxelles, den 17. oktober 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Tillægsudtalelse til initiativudtalelse om "Den fælles fiskeripolitik" (EFT C 139 af 11.5.2001).

(2) Udtalelse om "2002 - Den fælles fiskeripolitik og fiskeriets situation i Den Europæiske Union" (EFT C 268 af 19.9.2000) og tillægsudtalelse til initiativudtalelse om "Den fælles fiskeripolitik" (EFT C 139 af 11.5.2001).

(3) EFT C 139 af 11.5.2001, punkt 2.7.1.

(4) EFT C 139 af 11.5.2001, punkt 2.7.1.

(5) EFT C 139 af 11.5.2001.

(6) KOM(2001) 322 endelig 2001/0129 (CNS).

(7) International Commission for the Exploration of the Seas.

(8) EFT C 139 af 11.5.2001, punkt 2.7.1.

(9) KOM(2001) 322 endelig.