Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Rådets forordning (EF) om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over fælles børn"

(1999/C 368/09)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 12. juli 1999 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Paolo Braghin til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 30. september 1999.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 367. plenarforsamling af 20.-21. oktober 1999, mødet den 20. oktober 1999, med 53 stemmer for, 4 imod og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indholdet i forslaget til Rådets forordning og baggrunden herfor

1.1. Forslaget til forordning har til formål at omdanne den konvention, der blev vedtaget af Rådet den 28. maj 1998 og samme dag undertegnet af samtlige medlemsstater, til et fællesskabsinstrument som fastsat i Amsterdam-traktaten.

1.2. Kommissionen har i alt væsentligt overtaget konventionens indhold og den forklarende rapport om konventionen, men har dog udeladt de bestemmelser, som ikke kan forenes med den foreslåede retsakt og med rammerne for det civilretlige samarbejde i henhold til Amsterdam-traktaten.

1.3. Valget af forordning som retsakt er begrundet i, at det er nødvendigt at anvende klart definerede og samordnede regler, idet der på klart afgrænsede områder såsom kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende opløsning af ægteskab og tildeling af forældremyndighed er behov for præcise, ubetingede og ensartede bestemmelser med direkte anvendelse. Desuden er det nødvendigt, at iværksættelsen finder sted inden for korte, ensartede og forud fastsatte tidsfrister i de 12 lande, som er omfattet af det nye afsnit IV i EF-traktaten.

1.4. Sagsområdet hører ind under det civilretlige samarbejde (artikel 65) og det nye afsnit IV i EF-traktaten. Retsakten skal derfor vedtages efter proceduren i traktatens artikel 67, ifølge hvilken Rådet i en overgangsperiode på fem år efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden med enstemmighed vedtager foranstaltningerne på området.

1.5. Forslaget til forordning har til formål at harmonisere medlemsstaternes regler for international privatret om kompetence i sager vedrørende omstødelse af ægteskab, skilsmisse, separation og forældremyndighed over fælles børn samt at fremme en hurtig og automatisk anerkendelse og fuldbyrdelse af de pågældende retsafgørelser(1) gennem en forenklet procedure.

1.6. Forslaget udfylder et tomrum i anvendelsesområdet for Bruxelles-konventionen af 1968 (som i artikel 1 udtrykkeligt udelukker civilstandsanliggender), men begrænser sig dog til de i punkt 1.5 nævnte aspekter.

1.7. Med det mål at fastlægge ensartede regler for afgørelse af kompetencetvister og forenkle formaliteterne, således at der kan opnås en hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelserne, defineres i kapitel II de objektive kriterier for afgørelse af kompetencen i spørgsmål vedrørende forældremyndigheden over fælles børn - dog kun i forbindelse med ægteskabssager - prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse, litispendens samt foreløbige, herunder sikrende retsmidler.

1.8. For at fremme en hurtig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser om skilsmisse, separation, omstødelse af ægteskaber eller forældremyndighed samt begrænse grundene til ikke-anerkendelse mest muligt fastlægges i kapitel III princippet om umiddelbar gyldighed, grundene til ikke-anerkendelse, princippet om, at der ikke kan foretages efterprøvelse af kompetencen for retterne i domsstaten eller efterprøvelse med hensyn til sagens realitet, fremgangsmåden ved fuldbyrdelse, underretning om afgørelsen samt appel eller genoptagelse af afgørelse om fuldbyrdelse (appel- eller genoptagelsesinstanser samt retsmidler).

1.9. De fælles bestemmelser, overgangsbestemmelserne og de almindelige bestemmelser skal beskytte sagens parter, sikre, at forordningen reelt anvendes, når den er trådt i kraft, regulere forholdet til internationale konventioner og gennemførelsesaftaler mellem medlemsstater samt sikre forordningens forenelighed med de internationale traktater (konkordater) mellem Pavestolen og Portugal, Italien og Spanien.

1.10. De afsluttende bestemmelser fastsætter, at Kommissionen overvåger anvendelsen af forordningen, og at den fem år efter dens ikrafttræden kan fremsætte forslag til ændringer.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Retsakten om konventionen af 28. maj 1998 var baseret på forslag og initiativer fra 1994. Med de fremskridt, der i mellemtiden er sket i opbygningen af Den Europæiske Union, kunne man have forventet mere vidtgående forslag såvel i form af bredere anvendelsesområder og bestemmelser med et mere direkte sigte mod harmonisering af retsordenen, i det mindste hvad angår retsplejen. Skønt det er af værdi, at de sociale, kulturelle og religiøse forskelle samt medlemsstaternes forskellige traditioner bevares, må man konstatere, at EU-borgerne i stadig højere grad forventer, at de i en hvilken som helst medlemsstat har samme garantier, som de er sikret ved domstolene i deres eget land.

2.2. Valget af forordning som retsakt er fuldt berettiget i betragtning af forslagets indhold og behovet for hurtig vedtagelse med sikkerhed for, at forskrifterne anvendes inden for den fastsatte frist og i den fastsatte form. ØSU bemærker desuden, at forslaget er begrænset til et meget lille felt, og håber derfor, at den handlingsplan, der blev vedtaget i Wien i november 1998(2), bliver gennemført.

2.3. Forordningen vedrører kun fremgangsmåden for afgørelse af kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser om omstødelse af ægteskab, skilsmisse, separation og forældremyndighed over fælles børn.

2.3.1. På et så ømtåleligt område som dette er der behov for så hurtigt som muligt at få fastlagt ensartede regler, især med hensyn til tidsfrister (f.eks. endegyldig frist for indgivelse af begæring, appel osv.), for at udbygge Unionen som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EF-traktatens artikel 2).

2.3.2. Behovet for at harmonisere reglerne for at gøre det lettere at foretage grænseoverskridende retsskridt i EU bør være en ledetråd i EU's indsats på området, der bør omfatte alle aspekter af retsplejen som led i en konkret handlingsplan udarbejdet af Kommissionen.

2.3.3. Princippet om beskyttelse af den svageste part bør kraftigt understreges, og derfor bør det foreliggende forordningsforslag, hvad forældremyndighed angår, udvides til at omfatte ikke-fælles børn og adopterede børn, som kan komme til at lide under, at de udtrykkeligt udelukkes fra denne forordning. ØSU ønsker under alle omstændigheder, at øget beskyttelse af den svageste part bliver en gennemgående målsætning for den fremtidige regulering på såvel nationalt som EU-plan.

2.3.4. Hvad angår forordningens anvendelse påpeger ØSU under henvisning til sin udtalelse CES 976/98 af 2. juli 1998, at der bør fastlægges mekanismer, som kan sikre, at mindreårige børns tarv tilgodeses, og at deres grundlæggende, folkeretligt anerkendte rettigheder håndhæves.

2.4. Udtrykket "ret" dækker såvel de retlige myndigheder, der i medlemsstaterne har kompetence i disse spørgsmål, som administrative myndigheder, hvis kompetence på området er officielt anerkendt i nogle medlemsstater. En sådan situation vækker bekymring, omend den er legitim i de pågældende retssystemer. ØSU mener, at de retsmyndigheder, der har kompetence på dette ømtålelige felt, bør være af ensartet karakter, således at der er garanti for et passende niveau mht. specialisering og faglige kvalifikationer.

2.5. Begrebet forældremyndighed og forældreansvar har ikke samme indhold i de forskellige medlemsstaters lovgivning. I betragtning af at det fornemste kriterium må være børnenes tarv, går ØSU ind for, at der fastlægges fælles retningslinjer for alle medlemsstater, dog under hensyntagen til de sociale, kulturelle og religiøse forskelle samt de forskellige traditioner i medlemsstaterne, med det mål at undgå uensartet beskyttelse af borgerne i EU på et så ømtåleligt område. Dette aspekt er i særdeleshed en nødvendig forudsætning for anvendelsen af forordningens artikel 3.

2.6. Forordningen opfylder ikke behovet for i alle procedurefaser at fastlægge vejledende og endegyldige frister for fortabelse af rettigheder og forældelse af retshandlinger, hvilket går ud over retssikkerheden og bevirker, at sagerne trækker i langdrag. ØSU opfordrer til, at der i forordningen fastsættes sådanne frister overalt, hvor det er muligt, og at de kompetente instanser får ansvaret for overholdelsen i betragtning af områdets ømtålelige karakter.

2.7. Kravet om, at det i hastetilfælde skal være muligt at anvende foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, er forståeligt ud fra princippet om beskyttelse af individet, men tilsyneladende åbnes der herigennem for meget op for anvendelse af nationale regler, hvorved beslægtede anvendelsesområder, som ikke er reguleret i forordningen, lukkes ind ad bagdøren. ØSU mener, at det ville være bedre med en mere præcis og restriktiv formulering for at undgå ethvert misbrug eller diskussion om selve anvendelsen af forordningen, og det bør i hvert enkelt tilfælde sikres, at mindreårige høres, hvis der skal træffes hasteforanstaltninger vedrørende forældremyndighed.

2.8. Kommissionen bør tage med i betragtning, at der i medlemsstaterne findes parforhold, som ikke altid er formaliserede gennem indgåelse af ægteskab.

ØSU opfordrer Kommissionen til grundigt at undersøge, hvilke foranstaltninger der er nødvendige i tilfælde af, at sådanne parforhold opløses, så de beslutninger, der træffes vedrørende forældremyndighed over eventuelle børn, også automatisk anerkendes og gennemføres. Den forskelsbehandling, der nu vil forekomme, eftersom forslaget udelukkende vedrører ægteskaber, fortjener af hensyn til børnenes tarv vores fulde opmærksomhed.

3. Særlige bemærkninger

3.1. ØSU ønsker at foreslå visse ændringer af forordningens tekst, som kan lette forståelsen og anvendelsen af den, blandt andet i form af ændringsforslag på grund af dens tekniske karakter.

3.2. Artikel 10, stk. 1

Bestemmelsen bør præciseres ved hjælp af veldefinerede juridiske termer og affattes således:

"Såfremt en sagsøgt ikke giver møde, skal den kompetente ret udsætte påkendelsen, hvis det fastslås, at sagsøgte ikke er blevet underrettet om det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument, eller hvis det fastslås, at fristen for fremmøde var kortere end den frist, som loven fastsætter, for at sagsøgte kan varetage sine interesser under sagen på korrekt vis."

3.3. Artikel 12

Udtrykket "i denne stat" er upræcist, og bør erstattes med en mere specifik angivelse af de parter, som bestemmelsen omhandler.

3.4. Artikel 15, stk. 1, litra b)

Udtrykket "utvetydigt" bør erstattes med "bevisligt".

3.5. Artikel 23

For at sikre hurtige fuldbyrdelsesprocedurer samt retssikkerhed bør der i stedet for udtrykket "snarest muligt" angives en rimelig, endegyldig frist.

3.6. Artikel 24

For at kunne fastlægge en endegyldig frist for eventuel anfægtelse af en afgørelse er det nødvendigt at ændre denne bestemmelse således:

"Justitssekretæren drager omsorg for, at den, der har fremsat begæringen inden for en frist på ... og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den medlemsstat, som begæringen rettes til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen, og at denne afgørelse forkyndes for den part, som begæringen er rettet mod, inden for en frist på ...."

3.7. Artikel 25, stk. 2

For at undgå enhver antydning af at der i teorien kan gives andre grunde til en forlængelse af fristen, bør man enten stryge det sidste punktum eller ændre det foregående punktum således:

"Såfremt vedkommende person har sit sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse, uafhængigt af afstanden, to måneder regnet fra den dag ... vedkommendes bopæl."

Bruxelles, den 20. oktober 1999.

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Termen retsafgørelse anvendes som et overbegreb, der dækker over en række mere tekniske og juridisk korrekte betegnelser såsom "dom" eller "kendelse" som defineret i artikel 13. På grund af de mange forskellige nationale ordninger på dette område, er det vanskeligt på nuværende tidspunkt at bruge mere specifikke betegnelser såsom "bidragskendelse".

(2) Denne handlingsplan forpligter Kommissionen til at udarbejde forslag, der kan udfylde hullerne i de fælles bestemmelser vedrørende ægteskab og forældremyndighed og mere generelt vedrørende de privatretlige regler på ægteskabsområdet.