Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Den europæiske "fair trade"-bevægelse« (96/C 204/14)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. marts 1995 i henhold til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om »Den europæiske "fair trade"-bevægelse«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Ann Davison til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. april 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på den 335. plenarforsamling af 24.-25. april 1996, mødet den 24. april 1996, med 86 stemmer for, 17 imod og 19 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Det har længe været ØSU's ønske at forbedre arbejds- og miljøstandarderne samt de økonomiske vilkår i u-landene. I sin udtalelse om konsekvenserne af Uruguayforhandlingsrunden i 1994 henledte ØSU opmærksomheden på en ny markedsføringsform, der gør det muligt for såvel virksomhederne som forbrugerne at påvirke standarderne på plantagerne (): »Frivillige "European fair trade marks" åbner en yderligere mulighed for at højne etiske normer og den sociale standard i udviklingslandene. Disse mærker giver forbrugerne vished for, at de arbejdstagere i udviklingslandene, der producerede de mærkede varer, fik en mere rimelig løn og havde bedre arbejdsvilkår. Virksomheder, som anvender disse etiske principper og ansøger om mærkerne, belønnes via den efterfølgende reklame og salget til bevidste forbrugere. EU bør støtte sådanne initiativer finansielt og fremhæve dem som et godt eksempel.«

1.2. ØSU har nu drøftet denne idé mere indgående og har udarbejdet følgende udtalelse, der vil blive sendt til erhvervs- og interesseorganisationer, medlemsstaternes regeringer og de andre EU-institutioner.

2. Henstillinger

2.1. Det kan lade sig gøre for virksomheder og forbrugere at forbedre arbejds- og miljøstandarderne gennem markedsmekanismerne i samhandlen mellem landene i den tredje verden og Den Europæiske Union/industrilandene som helhed. Virksomhederne kan vælge at sælge og forbrugerne at købe produkter, som er produceret og handlet på en måde, som sikrer producenterne gode ansættelsesforhold og ekstra fordele.

2.2. Med et sådant marked bliver det kommercielt gennemførligt for virksomheder at udvikle særlige »merværdiprodukter«, som forbrugerne kan se giver producenterne i u-landene ekstra fordele og forbedrer deres generelle situation. Man taler som regel om »fair trade«-produkter, selv om denne benævnelse kan være misvisende i mange europæiske lande (alternative benævnelser benyttes også). Benævnelsen siger intet om handelsvilkårerne i Europa, og den indebærer ikke, at varer uden denne mærkning er produceret på »unfair« vilkår. Den er heller ikke udtryk for støtte til »handelsstyring«. Måske ville det være bedre at tale om »treat fair« eller »fair treat« (loyal behandling).

2.3. For at forbrugerne kan være sikre på at produkterne virkelig er produceret og handlet på en måde, som garanterer gode ansættelsesforhold i den tredje verden og ekstra fordele for producenterne, må man indføre en uafhængig mærkning. Mærkningen må både omfatte leverandører og handelsbetingelser. Den skal sikre, at udbyttet fra handlen deles med primærproducenterne, og at leverandørerne overholder uafhængige standarder vedrørende producenternes ve og vel, miljø og arbejdsbetingelser. Man må ligeledes sikre kvaliteten af de mærkede landbrugsprodukter.

2.4. Det er vigtigt at holde fast ved mærkningens frivillige karakter, både her i Europa og i u-landene. Handelsfolk, leverandører og forbrugere skal selv kunne bestemme, om de vil deltage. Mærkningen fungerer på et frit marked, og det skal den blive ved med.

2.5. Forbrugerne må have bedre besked om mærkningen. Selv om det er virksomhederne, der må foretage det første skridt ved at søge om at få tilladelse til bruge mærket, afhænger mærkningens succes af, at forbrugerne køber de mærkede produkter. Skal en sådan ordning krones med held, må den fremstå som troværdig i forbrugeres, producenters og mellemhandlernes øjne. Standarder og procedurer blev fra begyndelsen udviklet af de europæiske mærkningsorganisationer selv, men der har siden været en tendens i retning af en internationalisering, som kun kan tilskyndes. De eksisterende standarder er så vidt muligt baseret på internationalt godkendte anbefalinger, f.eks. ILO's konventioner, og på resultaterne af undersøgelser og høringer blandt arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer i de involverede lande i den tredje verden. Denne procedure bør i højere grad formaliseres, efterhånden som ordningerne bliver mere etablerede. En international organisation som »Det Internationale Handelscenter«, der for øjeblikket drøfter sine kommende arbejdsopgaver, kunne eventuelt varetage en sådan funktion.

2.6. Selv om standarderne bør være internationale, så må gennemførelsen af dem afhænge af de enkelte landes forventninger og prioriteter. De forskellige interessegrupper, som er repræsenteret i ØSU, kan alle få en rolle at spille på dette område, både på EU-plan og - i kraft af deres kontakter - på internationalt plan. Handelskamre, handelsforeninger, fagforeninger og ikke-statslige organisationer er berørt og bør derfor engagere sig aktivt i arbejdet. Ved at udveksle informationer, reducerer man omkostningerne og bliver i stand til de facto at holde standarderne. Proceduren, der for øjeblikket består i undersøgelser og lovgivning på nationalt plan, kan med fordel formaliseres gennem opbygning af ikke-statslige certifikationsorganisationer. ØSU kunne eventuelt danne rammen for samarbejde vedrørende god praksis på europæisk plan. En sådan samordning er i høj grad ønskværdig, eftersom de nationale ordninger ellers risikerer at medføre utilsigtede handelshindringer. ØSU varetager allerede en lignende funktion, idet det stiller sekretariat til rådighed for Det Rådgivende EU-forum, hvor de samme samfundsgrupper medvirker til indførelsen af de grønne ØKO-mærker.

2.7. Der er behov for et fælles autoritativt system til udvikling og kontrol af normer og til godkendelse af produkter. Reglerne skal være klare og acceptable for samfundet som helhed. En ombudsmand som appelmulighed ved tvistigheder (f.eks. vedrørende afslag på anmodning om tilladelse til mærkning) kunne være et nyttig supplement. Virksomhederne må overbevises om, at ordningen også er fair over for dem og ikke kun over for producenterne. Licensafgiften skal være overkommelig, og kontrolsystemet skal behandle alle involverede virksomheder ens.

2.8. De enkelte mærkningsorganisationer har hver deres metode til at sikre ansvarlighed. Disse metoder afspejler det retlige og institutionelle miljø, organisationerne arbejder i. Ved at udvikle EU-mærkningsstandarder under EU45011 () kunne man give mærkningen den nødvendige troværdighed. Bevægelsens europæiske forum har desuden planer om at stifte en europæisk forening, så snart statutten for den europæiske forening er blevet gennemført ved lov.

2.9. Andre områder, som skal udvikles, er oplysning og bevidstgørelse af offentligheden, udarbejdelse af internationalt anerkendte standarder og procedurer samt bistand til inddragelse af nye producenter (især blandt mindre gunstigt stillede producenter) og produkter (herunder især forarbejdede produkter).

3. Konklusioner

3.1. ØSU bifalder ideen med mærkning og ønsker at fremme denne udvikling inden for rammerne af enhedsmarkedet og en fair konkurrence. Det anbefaler desuden, at:

3.2. man i offentligheden finder frem til en mere passende benævnelse for mærkningen, så det bliver klart for producenter, mellemhandlere og forbrugere, at hensigten er at forbedre tredjeverdensproducenternes generelle situation og vilkår.

3.3. Kommissionen opretter en særlig post i budgettet som støtte til dette arbejde på mellemlang sigt. På længere sigt skal arbejdet hvile i sig selv økonomisk.

3.4. ØSU og dets medlemmer spiller i den forbindelse en vigtig rolle, idet de formidler information om mærkningen og tilskynder til en samordning.

Bruxelles, den 24. april 1996.

Carlos FERRER

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() ØSU's udtalelse om konsekvenserne af Uruguayforhandlingsrunden, EFT nr. C 397 af 31. 12. 1994.

() CEN-standarder for mærkningskontorer.

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

1. »Fair trade«-mærkning i medlemsstaterne

1.1. I 1988 blev »Max Havelaar fair trade«-mærkningen lanceret i Nederlandene. »Fair trade«-mærket kaffe kan nu købes i over 90 % af de nederlandske supermarkeder og står for 2,75 % af markedet - og salget er stigende. Flere af de kendte kaffemærker bærer i dag »Max Havelaar«-mærket i Nederlandene, hvilket har resulteret i tilsvarende stor mediebevågenhed. »Max Havelaar«-kaffe anvendes officielt af Det Nederlandske Parlament og Europa-Parlamentet og har offentligt fået opbakning af det nederlandske kongehus. I de første år efter indførelsen af »Max Havelaar«-mærkningen har man kunnet udbetale 6 mio. ECU ekstra til små kaffeproducenter, især i Latinamerika.

1.2. En lignende mærkning af kaffe, »TransFair«, blev i januar 1993 indført i supermarkederne i Tyskland, bl.a. på den europæiske »Fair trade«- organisations initiativ. Det britiske »Fair trade«-mærke blev indført i 1994 og anvendes på kaffe, te og chokolade. I flere medlemsstater kan tillige købes mærket honning, sukker og kakao (og endog kosmetik produceret på basis af kakaosmør).

1.3. I Luxembourg findes mærkningsorganisationen »TransFair Minka«. Organisationen, der blev oprettet i 1994, har én ansat. Produkter med »Max Havelaar«- eller »TransFair«-mærkning er i handelen og mærket kaffe står for 1,4 % af markedet. Italien har lige indført »TransFair«-mærkning. »Fair trade«-organisationen i Irland hedder Irish Fair trade Network. Organisationen samarbejder med The Fair Trade Foundation i Storbritannien. Produkter, der er mærket af The Fair Trade Foundation, kan købes i Irland. Tysklands mærkningsorganisation hedder »TransFair Germany« - 32 sociale, religiøse og u-landsorganisationer står bag. »TransFair«-kaffe står for 2 % af markedet, men der er tendens til, at virksomhederne indfører deres egne »fair trade«-produkter. I Frankrig har et enkelt kaffemærke licens på »Max Havelaar«. Danmarks »Max Havelaar«-afdeling blev oprettet i november 1994. Belgien har en veletableret »Max Havelaar«-afdeling med et salg af mærket kaffe, som stiger med 10 % om året. Østrig fik sin »TransFair«-afdeling i 1994. De mærkede varers markedsandel varierer såvel fra land til land som fra produkt til produkt, men hvor der har været tilstrækkeligt med midler til det salgsfremmende arbejde, ligger den på mellem 1 og 5 % med en stigende tendens.

1.4. EU's øvrige medlemsstater har stadig ikke nogen mærkning for produktionsvilkår. »Max Havelaar« findes også i Schweiz og TransFair i Canada og Japan. Mærkningsorganisationerne i EU holder regelmæssigt fælles møder for at foretage en indbyrdes tilnærmelse af deres normer. De arbejder hen imod en fælles mærkning.

2. Normer og kontrol

2.1. Mærkningsorganisationernes basiskriterier omfatter udbytte til de primære producenter, minimumspriser, forskud og stabile langtidskontrakter. Primærproducenterne skal være med til at bestemme, hvordan de ekstra indtægter fra mærkningen anvendes. Plantagearbejdere skal modtage en løn, der er højere end gennemsnittet i området, og udviklingen skal gå i retning af ligeløn for og samme repræsentation af kvinder. Grundlæggende krav til boligforholdene skal være opfyldt, når plantagearbejderne bor på plantagen. De skal undervises i sundhed og sikkerhed, og man skal kunne påvise fremskridt i realiseringen af miljømålsætninger.

2.2. Det meste kaffe dyrkes af småbønder, mens te som regel dyrkes på plantager. For så vidt angår småbønderne, kræves et ægte producentkooperativ med regnskabspligt, en rimelig pris, rimelige kreditvilkår og en forpligtelse til at ville aftage varer for en lang periode. Minimumspriser baseres på internationale oplysninger, f.eks. fra Den Internationale Kaffeoverenskomst. De omfatter produktionsomkostningerne plus en margin til fremtidige investeringer. Forskud sikrer, at producenterne ikke gældsætter sig, indtil varerne er solgt. Forhåndstilsagn om kommende ordrer kræves for at give sikkerhed.

2.3. Normerne er realistiske og forbedrer virkelig de fremherskende vilkår i en region (som eksempler på grundlæggende boligstandarder kan nævnes, at der skal være adgang til drikkevand inden for en radius af 10 meter fra et hus, og at taget skal være tæt).

2.4. Der er basalt set to slags leverandører: arbejdsgivere og foreninger af småbønder. Hvad foreningerne angår, er kriterierne udformet, så de sikrer, at foreningerne virkelig repræsenterer producenterne, og at medlemsskaren hovedsagelig består af små selvstændige bønder. Arbejdsgivere (f.eks. gods- og plantageejere) vurderes i forhold til deres evne til at overholde almindeligt anerkendte sociale standarder og deres vilje til at inddrage repræsentanter for arbejdstagerne i anvendelsen af præmier. Standarderne er baseret på ILO's anbefalinger og konventioner med særlig vægt på høring af de lokale arbejdstagerorganisationer.

2.5. Mærkningskontorerne aflægger besøg hos leverandørerne for at sikre, at de til hver en tid overholder normerne. Findes der internationale registre, kan et kontor varetage kontrollen på andre kontorers vegne. Samtidig sikrer kvartalsrapporter fra virksomheder med mærkningslicens og en årlig gennemgang af de reviderede regnskaber, at mærkede produkter er købt af leverandører, der overholder kravet om rimelige vilkår.

3. Normer i praksis

3.1. Bønder i den tredje verden lider ofte under udsving på verdensmarkedet - især hvis markedet oversvømmes af varer. Maya-bønderne i Toleda i den sydlige del af Belize blev i den grad svigtet, da priserne på kakao, som de var blevet opfordret til at dyrke, faldt til et niveau, hvor det end ikke kunne betale sig at høste de modne afgrøder. Bønderne flyttede fra landsbyerne for at finde midlertidigt arbejde andetsteds. Man bad Fair Trade Foundation i Storbritannien om hjælp, og situationen blev reddet gennem oprettelsen af et nyt selskab. Dette selskab tilbød en bedre pris - en pris, der dækkede produktionsomkostningerne og muliggjorde investeringer og langtidsforpligtelser. Bønderne vendte tilbage til deres halvanden hektar jord og tredoblede deres udbytte på to år. Nu kan de sende deres børn til videregående skoleuddannelse, købe medicin og gå til læge, når de har brug for det.

3.2. Chokolade herfra opnåede »fair trade«-mærkning og kan nu købes i alle større supermarkedskæder i Storbritannien. Salget indbringer årligt 19 000 ECU til 150 kakao-producerende bønder - og ifølge selskabets egne oplysninger er dets salg af chokolade steget med 100 % som følge af mærkningen.

3.3. Et tilsvarende eksempel er kaffeproducenternes sammenslutning i El Cacao i Den Dominikanske Republik, der takket være »Max Havelaar«-mærkningen og den medfølgende garanterede minimumspris nu har et apotek og to læger. I dag kan mange bønder sende deres børn i skole, hvilket de ikke havde råd til tidligere. Mange familier sulter dog stadig i de »døde perioder«, efter at kaffebønnerne er blevet høstet.

3.4. Ud over »Max Havelaar«-mærkningen har kaffeproducentsammenslutningen nu indledt et nyt projekt, der går ud på ved hjælp af organisk kunstgødning at dyrke chinola og yams på små lodder, der ikke egner sig til kaffedyrkning, hvilket vil sikre indtægter i de »døde perioder«. Dette har kun kunnet lade sig gøre, fordi »Max Havelaar«-mærkningens rimelige kaffepriser fungerer som sikkerhedsnet for investeringerne. Producenterne mangler som regel ikke initiativer, men penge til at investere i en bæredygtig udvikling.