KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 29.05.1995 
KOM(95) 189 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL 
RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
FORSVARLIG ANVENDELSE OG BEVARING AF VADOMRADER 

Ai 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL 
RÅDET OG EGKtøPA-PAKL&MEHFET 
FORSVARLIG ANVENDELSE OG BEVARING AF VÅDOMRÅDER 
1. Fællesskabets femte handlingsprogram på miljøområdet "Mod en bæredygtig 
udvikling" indeholder syv prioriterede indsatsområder, der skal føre til en mere 
bæredygtig ligevægt mellem menneskelige aktiviteter og socioøkonomisk udvikling 
på den ene side og naturens ressourcer og genrejsningskapacitet på den anden side. Et 
af disse indsatsområder, bæredygtig forvaltning af naturressourcerne (jord, vand, 
naturområder og kystområder), er emnet for denne meddelelse, der er koncentreret om 
en de vigtigste, men alligevel alvorligst truede naturtyper, som forekommer i alle 
medlemslandene, nemlig vådområder (strandenge, kærmoser, tørvemoser eller 
lawandsområder). 
2. Vådområder er uhyre vigtige økosystemer, ikke blot fordi de nu er så sjældne «og 
alvorligt truede, men også fordi de har grundlæggende økologiske funktioner, er rige 
på ressourcer, der er grundlag for mange forskellige menneskelige aktiviteter, og udgør 
en værdifuld kultur- og naturarv. Dette fremgår også af det faktum, at vådområderne 
er det eneste vigtige økosystem, der er genstand for en international traktat, nemlig 
Ramsar-konventionen, som blev indgået for tyve år siden. Alle EU-medlemsstaterne 
er kontraherende parter i denne konvention, med undtagelse af Luxembourg, som for 
tiden forhandler om tiltrædelse. 
3. I kraft af vådområdernes komplekse sammensætning og struktur har de en række 
vigtige økologiske funktioner og er grundlag for sunde plante-, dyre-, fiske- og 
skovressourcer. Kombinationen af disse funktioner og ressourcer gør - sammen med 
vådområdernes værdi som natur- og kulturgode - at disse økosystemer er uvurderlige 
for mennesket. Mange vådområder indebærer gode muligheder for erhvervsaktiviteter 
og rekreative aktiviteter og er levested for store populationer af fisk, skaldyr, kvæg og 
vilde dyr og planter. 
Vådområderne er navnlig nyttige for mennesket af følgende grunde: 
vådområder kan mindske de ødelæggende virkninger af oversvømmelser, idet 
de absorberer regnvandet og senere afgiver det i en mere jævn strøm 
vegetationen i vådområder stabiliserer kystlinjen, idet den absorberer en del af 
bølgernes og havstrømmenes energi 
vådområder forbedrer vandkvaliteten, idet de akkumulerer sedimenter, 
næringsstoffer og giftige stoffer, og kan derfor under visse omstændigheder 
anvendes til tertiær behandling af husholdningsspildevand 
vådområder, navnlig tørvemoser, kan mindske atmosfærens indhold af 
kuldioxid ved at oplagre store mængder kulstof 
il 
vådområderne huser en ekstraordinær mangfoldighed af naturtyper og plante-
og dyrearter som følge af deres kompleksitet og dynamik 
vådområderne er kilde til fornyelige ressourcer, f.eks. rør og salt, og kan 
anvendes til opdræt af fisk, krebs og vandfugle og til græsning for dyr; 
endvidere lever mange af de kommercielt udnyttelige fisk, skaldyr og krebsdyr 
i hvert fald en del af deres livscyklus i vådområder 
mange vådområder er levested for en lang række vilde dyr og planter og er 
vigtige områder for rekreative aktiviteter, f.eks. vandring, fugleobservation, 
naturfotografering, jagt, fiskeri, svømning og sejlads. 
4. På trods af vådområdernes store værdi er de i tilbagegang mange steder. Af de 
foreliggende oplysninger fremgår det, at ca. to tredjedele af alle de vådområder, der 
fandtes i Europa ved århundredets begyndelse, siden er gået tabt. 
I Den Europæiske Union er følgende typer vådområder gået stærkt tilbage: 
floder og flodsletter har lidt alvorlige overgreb som følge af 
vandbygningsarbejder 
fugtige enge, oversvømmede græsmarker og midlertidige 
ferskvandsmarskområder er gået stærkt tilbage som følge af dæmningsanlæg, 
dræning og omdannelse til tørre græsmarker og pløjejord 
saltmarsk er efterhånden blevet tørlagt og omdannet til pløjejord eller 
industriområder 
tørvemoser er i vid udstrækning blevet ødelagt af overdreven tørvegravning og 
skovplantning. 
De øvrige vådområder er udsat for følgende trusler: 
for store mængder kvælstof og fosfor fra spildevand og landbrug fører ofte til 
eutrofiering ... 
stigende forbrug af grundvand til kunstvanding og drikkevand truer med at 
udtørre mange vådområder 
anlæg af opstrømsdæmninger kan forårsage kysterosion som følge af 
manglende sedimenttilførsel. 
5. Unionens engagement i bevaringen af vådområder tog sin begyndelse efter De 
Forenede Nationers Miljøkonference i Stockholm i 1972 med det første 
handlingsprogram på miljøområdet fra 1973. 
I 1979 vedtog Rådet direktiv 79/409/EØF om beskyttelse af vilde fugle, hvori det 
hedder, at medlemsstaterne skal tage særligt hensyn til beskyttelsen af vådområder. 
I henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 1872/84 og 2242/87 om fællesskabsaktioner 
på miljøområdet (ACE) og (EØF) nr. 3907/91 om fællesskabsaktioner med henblik på 
naturbevaring (ACNAT) anvendtes mellem 1984 og 1992 næsten to tredjedele af 
budgettet til disse aktioner (dvs. over 27 mio. ECU) til 60 projekter for bevaring, 
1c 
genoprettelse eller forbedring af vådområder. Mange af disse områder er klassificeret 
som særligt beskyttede områder (i henhold til Rådets direktiv 79/409/EØF) og/eller 
udpeget i henhold til Ramsar-konventionen om vådområder af international betydning. 
Gennem andre fællesskabsinitiativer og rådsforordninger, som f.eks. ENVIREG, 
MEDSPA og NORSPA, er der endvidere ydet støtte til projekter for bevaring af 
vådområder på grundlag af foranstaltninger til forvaltning af vandmiljøet. 
Siden 1992 har bl.a. laguner, midlertidige vandhuller i Middelhavsområdet, aktive 
moser, fugtige enge og kalkrige kærmoser været prioriteret i henhold til Rådets 
92/43/EØF om bevaring af naturtyper og vilde dyr og planter. 
Samme år vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 1973/92 om oprettelse af et finansielt 
instrument for miljøet (LIFE). Skønt LIFE kun disponerer over meget begrænsede 
midler til naturbevaring sammenlignet med andre fællesskabsforanstaltninger til 
beskyttelse af vådområderne, blev der alligevel i 1992, 1993 og 1994 ydet støtte på 
i alt omkring 30 mio. ECU til projekter af relevans for vådområder. 
6. I traktaten om Den Europæiske Union fra 1993 nævnes bæredygtig vækst under 
hensyntagen til miljøet som et af hovedmålene. Heri indgår en miljøpolitik, der tager 
sigte på et højt beskyttelsesniveau, idet kravene med hensyn til miljøbeskyttelse skal 
integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politik på andre 
områder. Det femte handlingsprogram på miljøområdet "Mod en bæredygtig 
udvikling" blev udarbejdet på dette grundlag. Princippet om bæredygtighed i dette 
program er identisk med bæredygtig udnyttelse, som er forenelig med bevaring af 
naturressourcerne, og svarer således til det i Ramsar-konventionen fastsatte princip om 
fornuftig udnyttelse af vådområderne. 
Ansvaret for miljøet deles af alle samfundets aktører, herunder myndigheder, offentlige 
og private virksomheder og frem for alt offentligheden. Det er vigtigt at forstå, at 
bevaringen af velfungerende vådområde-økosystemer mere afhænger af effektiv 
efterlevelse af dette princip end af bevaringen af egentlige naturreservater i 
vådområder. Dette er endnu ikke blevet erklæret udtrykkeligt, men Den Europæiske 
Unions engagement i forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder afhænger først 
og fremmest af, om der gennemføres bæredygtige strukturelle foranstaltninger og 
politikker. 
7. På grund af forskellige omstændigheder er man nået til den konklusion, at Den 
Europæiske Union burde have en egentlig politik for fornuftig udnyttelse og 
beskyttelse af vådområder sammenfattet i et enkelt dokument. Europa-Parlamentet har 
flere gange udtrykt betænkelighed ved vådområdernes tilstand. Således er det i en 
række skriftlige forespørgsler blevet understreget, at Fællesskabet behøver en klar 
politik på dette område, at forsvarlig anvendelse af vådområderne skal fremmes, og 
at der skal ydes særlig økonomisk støtte til bevaring af vådområder (H-1056/91, 
skriftlig forespørgsel 2543/91 og 701/92). 
Siden 1987 har Kommissionen engageret sig stærkere i integreret forvaltning af 
vådområder, navnlig i Middelhavsområdet (dok. K(87) 2291 endelig udg.). 
Domstolen har i nogle af sine kendelser anerkendt, at medlemsstaterne er forpligtet 
til at lægge særlig vægt på beskyttelsen af vådområder (sagerne C-57/89 og C-355/90). 
u 
I erkendelse af de europæiske vådområders meget kritiske situation og det presserende 
behov for indgreb til sikring af en bæredygtig udvikling, omfatter 1994-arbejdsplanen 
for gennemførelse af det femte handlingsprogram på miljøområdet på Kommissionens 
initiativ udarbejdelsen denne meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet fia 
Kommissionen om forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder. 
Formålet med meddelelsen er at skabe et strategisk grundlag for en sådan politik for 
bæredygtig anvendelse af vådområderne og deres bevaring for de kommende 
generationer. Meddelelsen omfatter ikke blot Den Europæiske Unions territorium, men 
også fællesskabsprogrammer og -politikker for samarbejde med lande i Middelhavs-
og Østersøområdet (LIFE-Intemational), Central- og Østeuropa og Asien (PHARE, 
TACIS), med staterne i Afrika, Vestindien og Stillehavet (AVS) og med lande i Asien 
og Latinamerika (ALA) såvel som globale engagementer, hvilket er i fuld 
overensstemmelse med principperne i "Agenda 21". 
Det forklares i meddelelsen, at vådområder er dele af naturlige landskaber, at de har 
særlige funktioner, at de er grundlag for menneskelige aktiviteter, og at de udgør en 
vigtig kultur- og naturarv (kapitel I). Det gennemgås kort, hvorledes Det Europæiske 
Fællesskab blev engageret i beskyttelsen af vådområder, og der henvises til den 
kendsgerning, at beskyttelsen af vådområderne skal integreres i Unionens politik på 
alle områder, både i og uden for EU's territorium (kapitel II). Det gøres klart, hvilke 
aktuelle forhold der har negativ indvirkning på vådområderne, og der udstikkes en 
række foranstaltninger til at standse eller vende tilbagegangen i vådområderne i 
Europa og i verden som helhed (kapitel III). Der opregnes visse særlige 
foranstaltninger, der skal træffes på en række strategiske områder som middel til at 
nå frem til en samordnet politik og indsats til håndtering af de sociale, økonomiske 
og politiske årsager til tilbagegangen i vådområderne (kapitel IV). Det beskrives, 
hvorledes de ovennævnte foranstaltninger kan integreres i Unionens politik (bilag V), 
og der opstilles endelig en række konklusioner og forslag til foranstaltninger. 
1e 
FORSVARLIG ANVENDELSE OG BEVARING AF VÅDOMRÅDER 
INDHOLD 
Indledning 5 
I. Europas vådområder og deres problemer 8 
Vådområdernes økosystemer 8 
Sammenhængen mellem vådområder 10 
Vådområdernes værdi 10 
Tab og ødelæggelse af vådområder 13 
II. Unionens deltagelse i bevaringen af vådområder 18 
III. Centrale indsatsområder 22 
Stop for afvanding og ødelæggelse 22 
Begrænsning af forureningen 23 
Genoprettelse af vådområder 25 
Bæredygtig anvendelse af ressourcerne 25 
Integrering af forvaltningen af vådområdernes 
funktioner 27 
IV. Strategiske retningslinier 29 
Integreret forvaltning af vådområder 29 
Forvaltning af store og internationale floder 31 
Forvaltning af kystzoner 33 
Bedre lovgivning om bevaring af vådområder 35 
Bedre økonomiske instrumenter 35 
Støtte til forvaltning og overvågning, 
herunder forsvarlig anvendelse af forskningsresultater 37 
Bedre oplysning og bevidsthed 39 
Uddannelse og træning af eksperter 41 
Bevaring af vigtige vådområder 42 
V. Integration af Fællesskabets politik 43 
Bæredygtighed 43 
Integrering af landbrug og bevaring af vådområder 43 
Fiskeripolitik og akvakultur 47 
Regional udviklingspolitik 51 
Samhørighedsfonden 53 
Transportinfrastruktur 54 
Turisme 55 
Unionen og international samarbejds-, udviklings-
og handelspolitik 56 
VI. Konklusioner og politiske retningslinier 62 
Grundlæggende forhold 62 
Unionens politik vedrørende vådområder 63 
Samlet konklusion 69 
11 '.f 
Figur 1 : Skønnet tab af vådområder i nogle EU-med-
lemsstater 14 
Figur 2 : Forbrug af kvælstofgødning i EU 16 
Figur 3 : Skønnet samlet vandindvinding i EU 17 
Tabel 1: Eutrofiering i forskellige akvatiske 
økosystemer i Den Europæiske Union 16 
Bilag I: Sammenligning mellem klassificering af våd­
områder i Ramsar og CORINE 70 
Bilag II: Retningslinier for forsvarlig anvendelse 
af vådområder 74 
Boks A: 
Boks B 
Boks C 
Boks D 
Boks E 
Boks F 
Boks G 
Boks H 
Boks I 
Boks J 
Boks K 
Boks L 
Boks M 
Boks N Forskningsprogrammer vedrørende vådområder 38 
ACNAT-forordningen: MedWet-programmet 40 
ACE-projekter vedrørende vådområder 41 
Miljømæssigt sårbare områder: sletter og 
heder ved Somerset 43 
Landbrugs- og miljøforordningen: La Mancha 
Occidental 45 
Fiskeristøtte i Middelhavet 48 
Fællesskabsinitiativet ENVIREG: Guyana kysten 51 
Fællesskabsinitiativet INTERREG: Lavezzi-/ 
Magdalene-øerne 52 
Samhørighedsfonden: Irsk tørvemose 54 
Turisme og miljøet 56 
MEDSPA-projekter i Middelhavsområdet 58 
LIFE-projekter uden for EU i Østersøområdet 58 
PHARE-projekter i Central- og Østeuropa 59 
Projekter i AVS, ALA og Middelhavslandene 60 
Referencer 
INDLEDNING 
Ved vådområder forstås normalt "strandenge, kærmoser, tørvemoser 
eller vandområder, hvad enten de er naturlige eller kunstige, varige 
eller midlertidige, med vand, der er stillestående eller strømmende, 
fersk, brak eller salt, herunder havområder, hvis dybde ved ebbe 
ikke overstiger seks meter" 1. De fleste mennesker kender til 
vådområder i en eller anden form, selv om udtrykket "vådområde" 
først for nyligt er blevet almindelig sprogbrug. Landsbykæret eller 
vandløbet, den lokale sø eller flodmunding er eksempler på sådanne 
områder. I tusinder af år har floddale og tilhørende flodsletter 
været centrum for menneskers bosætning, med mange fremragende 
bykulturer. Jorden har givet enorme høstudbytter, og de er fortsat 
af afgørende betydning for millioner af menneskers sundhed, trivsel 
og sikkerhed. 
Vådområderne har meget stor betydning som økosystemer, ikke alene 
fordi de er blevet sjældne og udsat for så store trusler, men fordi 
de opfylder en række vigtige funktioner, giver ressourcer til store 
menneskelige interesser og aktiviteter, og udgør en værdifuld 
kulturel arv og naturarv. Det afspejles i det forhold, at udover det 
antarktiske kontinent, er vådområder det eneste større økosystem, 
som reguleres i en international konvention, Ramsarkonventionen2, 
som blev oprettet for over tyve år siden, og som har alle Unionens 
medlemsstater3 som kontraherende parter. 
Som en naturlig del af et lands naturlige infrastruktur er vådom­
rådernes økonomiske værdi væsentlig, men værdsættes ikke efter 
fortjeneste, fordi de goder, vådområderne frembyder, oftest er 
gratis. Det førte til, at OECD for nogle år tilbage beskrev de 
manglende markedsmekanismer for anvendelse og bevaring af vådområder 
og deres ressourcer4. 
Ramsarkonventionens parter har defineret forsvarlig anvendelse af 
vådområder som "menneskers anvendelse af vådområder, på en måde som 
sikrer, at vådområderne fortsat kan give de størst mulige goder for 
nuværende generationer uden at bringe de fremtidige generationers 
muligheder for at opfylde deres egne behov og ønsker i fare ...og 
således, at det indbyrdes samspil mellem fysiske/kemiske forhold som 
jord, næringsstoffer og vand, og biologiske faktorer som, planter og 
dyr bevares"." (Se bilag II). Forsvarlig anvendelse af vådområder 
er derfor ensbetydende med bæredygtig anvendelse, som er forenelig 
med bevaringen af de naturlige ressourcer, således svarende til 
1 Definition i Konventionen om Vådområder af international 
betydning, navnlig for vandfugle, artikel 1, stk. 1). 
2 Opkaldt efter den iranske by, hvor den blev indgået den 
2.2.1971. Fuld titel: se fodnote 1. 
3 Med undtagelse af Luxembourg, som er ved at blive kontra­
herende part. 
4 OECD (1992) Market and Government Failures in Environ­
mental Management: Wetlands and Forests, Paris. 
begrebet bæredygtighed, som det er beskrevet i Fællesskabets 5. mil­
jøhandlingsprogram5. 
I dag påvirker menneskelige aktiviteter hele det til vådområderne 
hørende vanløbssystem. Vådområderne er nu blandt de mest truede 
økosystemer og landskaber, på grund af afvanding, landindvinding, 
forurening og overdreven udnyttelse af vådområdernes ressourcer. Det 
skønnes, at to tredjedele af Europas vådområder er forsvundet siden 
århundredskiftet, først og fremmest som følge af en udvikling, som 
ikke i tilstrækkelig grad har taget hensyn til' deres funktion og 
værdier. 
I de sidste tyve år har Det Europæiske Fællesskab vedtaget forskel­
ligartet lovgivning med henblik på at beskytte og genoprette miljøet 
under hensyntagen til en fortsat forbedring af befolkningens 
levestandard, herunder vigtige aktioner for bevaring af vådområder, 
især i forbindelse med Rådets Direktiv om beskyttelse af vilde fugle 
(79/409(EØF)6, og senere Direktivet om bevaring af naturtyper samt 
vilde dyr og planter (92/43/EØF)7. Rådets direktiver om byspildevand 
(91/271/EØF)8, og om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget 
af nitrater, der stammer fra landbruget (91/676/EØF)9 bidrager 
væsentligt til forbedringen af vandkvaliteten, et centralt element 
i bevaringen af vådområderne. 
Det 5. miljøhandlingsprogram "Mod en bæredygtig udvikling" opfordrer 
alle hovedaktørerne i det europæiske samfund til at gøres deres 
indsats for at skabe et bæredygtigt samfund, som bygger på prin­
cipperne om partnerskab og fælles ansvar. 
Som det også fremgår af en nylig evalueringsrapport for Frankrig10, 
som er udarbejdet for og godkendt af den franske regering, er det 
imidlertid endnu ikke lykkedes stabilisere vådområdernes vilkår. 
Selv ud fra en optimistisk betragtning vil det med opnåelse af de 
bedst mulige praktiske resultater af en radikalt forbedret, ambitiøs 
politik baseret på nytænkning kun være muligt om nogle år at dæmpe 
hastigheden af den konstaterede negative udvikling. Det gør det 
endnu mere påkrævet at have en stærk politik for forsvarlig 
anvendelse og bevaring af vådområder. 
Dette dokument tilvejebringer et strategisk grundlag for en politik 
5 EFT C 138, 17.5.1993. 
6 EFT L 103, 25.4.79, s. 1. 
7 EFT L 206, 22.7.92, s. 7. 
8 EFT L 135, 30.5.91, s. 40. 
9 EFT L 375, 31.12.91, S. 1. 
10 Environment actualité N* 122, Sept. 90, Supplément 
Spécial Plan national pour l'environnement ISBN 2-11-
086801-5 
område, men også fællesskabsprogrammer og politik om samarbejde med 
lande i Middelhavsområdet, de baltiske lande (LIFE-International), 
Central- og Østeuropa og Asien (PHARE, TACIS), Afrika, Carribien og 
Stillehavslande (ACP), samt Asien og Latinamerika (ALA), samt de 
globale forpligtelser, og er således i nøje overensstemmelse med 
principperne i Agenda 21. 
Meddelelsen er opbygget på følgende måde: 
Kapitel I beskriver vådområderne som bestanddele i naturlige 
landsskaber, hvorledes de opfylder bestemte funktioner, støtter 
menneskelige aktiviteter, samt udgør en kultur- og naturarv. De 
fleste vådområder er allerede gået tabt, og dem, der er tilbage, 
forringes og ødelægges. 
Kapitel II beskriver kort Det Europæiske Fællesskabs deltagelse i 
arbejdet omkring vådområder/ og hvorledes bevaringen af vådområder 
skal integreres i Unionens politik på andre områder, i og uden for 
Unionens område. 
Kapitel III fremhæver aktuelle forhold, som er ugunstige for vådom­
råderne, og beskriver de aktioner, der skal gennemføres for at 
standse og vende udviklingen og således forhindre yderligere 
ødelæggelse af vådområder i Europa og i verden som helhed. 
Kapitel IV beskriver de særlige foranstaltninger, der skal træffes 
på en række strategiske områder, for at opnå samstemmende politik 
og handling omkring de sociale, økonomiske og politiske årsager til 
ødelæggelse og tab af vådområder. 
Kapitel V beskriver, hvorledes disse foranstaltninger skal inte­
greres' i Unionens politik på væsentlige områder. 
Kapitel VI indeholder konklusioner og politiske sigtelinier. 
8 
I. EUROPAS VÅDOMRÅDER OG DERES PROBLEMER 
Vådområdernes økosystemer 
Vådområderne er af meget forskellig type. Deres komplekse natur, 
deres dynamiske karakter og vanskeligheden med nøjagtigt at 
fastlægge deres flydende grænser vanskeliggør en ensartet klassifi^ 
cering. Ramsarkonventionens kontraherende parter har vedtaget et 
vådområdeklassificeringssystem i 35 kategorier11. 
CORINE habitatklassificeringen, som til gennemførelse af Rådets 
Direktiv 85/338/EØF om vedtagelse af Kommissionens arbejdsprogram 
om gennemførelse af et informationssystem om miljøets tilstand og 
naturressourcer i Fællesskabet (CORINE - Coordination of Information 
and Environment)12 danner grundlag for kortlægning og samordnet 
beskrivelse af områder af væsentlig betydning for naturbevaringen, 
bygger hovedsageligt på vegetationsmæssige træk og omfatter ca. 20 
vådområdenaturtyper. I bilag I er foretaget en sammenligning mellem 
de to klassificeringer. 
For nemheds skyld kan vådområder i Europa i stedet grupperes i syv-
hovedtyper : 
Marine og kystnære vådområder 
Der findes en lang række forskellige våde natyrtyper langs lave 
kyster. Kyststrømme former tanger af sand og ral, som afskærer 
fjorde og midlertidige damme med brakvand. Store mudderflader, 
isolerede klithulninger, salte strandenge og enge er typiske 
vådområder ved Atlanterhavets og Nordsøens kyster. Det dansk-tysk­
hollandske Vadehav er det største vådområde (8.000 km2) i den 
Europæiske Union. I umindelige tider har salte laguner ydet den 
nødvendige beskyttelse til havne og til udvikling af vigtige 
handelsbyer ved Middelhavet og Østersøen, f.eks. Venedig og Gdansk. 
Estuarier og deltaer 
Estuarier ligger ved floders udløb i havet, med middel salthol­
dighed, og med tidevandet som væsentligt regulerende element. 
Estuarier er normalt meget produktive, fordi vandet er næringsrigt, 
og de bruges ofte som yngle- og opvækstområde for fisk. I Unionen 
findes de mest langs Atlanterhavskysten, Irske Hav og Nordsøen. De 
har givet grundlag for vigtige centre for handel og kultur, for 
eksempel London ved Themsen, Rotterdam, Antwerpen og Gent ved 
Rhinen, Maas og Schelde. Tidevandsmudder- og sandflader, salte 
strandenge og blotlagte klipper er andre naturtyper i vådområder. 
Middelhavet er kendt for sine floddeltaer, som er udviklet i 
sedimentrige floder uden tidevand. De består normalt af laguner, 
strandenge, søer, midlertidige bassiner, flodkanaler, overrislet 
landbrugsland og lavvandede kystområder. I Unionen er deltaerne ved 
Camargue (Rhone), Ebro, Po og Evros blandt de mest kendte. 
11 I 1975 henstillede Kommissionen, at medlemsstaterne 
tilsluttede sig Ramsarkonventionen, henstilling 75/66/EØF, EFT L 
21, 28.1.1975. 
12 EFT L 176, 1.9.1985. 
Floder og flodsletter 
Den regelmæssige oversvømning af området mellem flodbredden og det 
højereliggende land på kanten af en dal var førhen et almindeligt 
træk ved mange europæiske floder og vandløb. Der er nu kun meget få 
floder, som får lov til regelmæssigt at oversvømme flodsletter 
bestående af midlertidige sand- og grusbanker og de omgivende våde 
enge, græsklædte strandenge, sumpskov, samt danne hesteskoformede 
søer. Regulering af vandløbene har medført er der kun små områder 
med sumpskov og fugtigbundsområder tilbage. Den franske flod Loire 
er nok den sidste større flod, hvis flodsletter stadig i vid 
udstrækning er bevaret. 
Søer 
Søer og damme er karakteriseret af deres åbne vandoverflader. De 
dannes i bassiner med beskeden dræning, eller hvor der er geologiske 
forkastning, jordskred eller gletcheraktion. De fleste europæiske 
søer er ferskvandssøer, men navnlig i middelhavsklimaet i det 
sydlige Europa findes der flere midlertidige brakvandssøer. Langs 
lavvandede søbredder vil lys, der når ned til søbunden, give 
mulighed for vegetation, der fungerer som biologisk rige overgangs-
zoner mellem åbent vand og tørt land. 
Ferskvands s trandenge 
Ferskvandsstrandenge findes ofte, hvor grundvand, overfladekilder, 
vandløb eller afløb forårsager hyppig oversvømmelse eller mere eller 
mindre varige lavvandede omrader. Deres store udbredelse og 
forskelligeartethed gør, at de må beskrives med mange forskellige 
termer. Nogle af de større områder har stillestående vand en stor 
del af året og danner ofte bund af dunhammer og tagrør. 
Tørvemose 
Ved lave temperaturer, vandmætning og iltsvind vil døde plantedele 
danne tørvemoser. Hvis vandet hindres i at løbe fra, og tørvelagene 
øges, dannes kærmoser og højmoser. Af klimatiske årsager findes 
tørvemoser mest i de fugtigere altanterhavsegne og nordlige egne, 
men også i de alpine og indenlandske dele af Europa. Mange moser 
styres i en så fin balance, at selv meget små udsving i miljøfor­
holdene kan medføre væsentlige ændringer eller ødelæggelser. 
Mosejord findes stadig ofte i de drænede landbrugsområder i 
tidligere vådområder. 
Menneskeskabte vådområder 
Menneskelige aktiviteter før og nu har skabt og skaber fortsat for­
skellige typer af wådområder af særlig betydning for bestemte 
planter og dyr. Uforstyrrede, forladte og retablerede dele af 
grusgrave og andre udgravninger giver plads for forskellige 
naturtyper. Store dele af de traditionelle og industrielle saltsumpe 
ved Middelhavets og Atlanterhavets kyster er vigtige fouragerings-
pladser for trækfugle og livsvigtige ynglepladser for redebyggende 
kolonifugle. Den biologiske værdi af disse områder afhænger af 
breddernes hældning og af udsving i vandniveau. Rismarker kan være 
interessante naturtyper, hvis de ikke er forurenet med landbrugs­
kemikalier. 
10 
SAMMENHÆNGEN MELLEM VÅDOMRÅDER 
Den vigtige sammenhæng mellem de forskellige vådområder erkendes 
allerede nu for så vidt angår områder, som regelmæssigt fungerer som 
vigtige forbindelsesled på vandfuglenes årlige trækruter. 
For visse typer af vådområder, navnlig i Middelhavsområdet, kan 
betingelserne på de enkelte områder ikke forudsiges, fordi de 
klimatiske forhold hele tiden ændrer de hydrauliske og biotiske 
vilkår (sæsonbetingede hydrologiske kredsløb). Middelhavsklimaet er 
karakteriseret af en 5-måneders periode, hvor mange vådområderne er 
midlertidigt tørre. Her kan også forekomme længerevarende tørre 
perioder på 3-5 år, hvor mange lavvandede laguner og flodsletter 
udtørres flere år i træk. I sådanne situationer kan de akvatiske og 
semiakvatiske dyre- og plantearter kun bevares, hvis de råder over 
en lange række alternative vådområder, som kan sikre arternes over­
levelse. 
Vådområder må således ikke anskues isoleret, men indgår i et 
sammenhængende net af områder, som ofte ligger langt fra hinanden. 
VÅDOMRÅDERNES VÆRDI 
Samspillet mellem vådområdernes hovedelementer (vand, jord, 
næringsstoffer, planter og dyr) sætter vådområderne i stand til at 
opfylde bestemte funktioner og skabe sunde ressourcer af planter, 
dyr, fisk og skov. Kombinationen af funktioner og produkter samt 
vådområdernes naturlige og kulturelle værdier gør økosystemerne af 
uvurderlig værdi for mennesker. Mange vådområder frembyder gode 
muligheder for erhvervsaktiviteter og fritidsbeskæftigelse og danner 
grundlag for tætte populationer af fisk, kvæg eller vilde dyr og 
planter. 
Vådområder med bestemte funktioner 
Vådområder er komplicerede naturlige økosystemer, som fungerer efter 
grundlæggende fysiske, kemiske og biologiske love. Indgreb, som 
følger disse økologiske love, kan økosystemernes funktioner til gavn 
for menneskelige samfund, f.eks.: 
* gennem oplagring af nedbør og efterfølgende jævn frigivelse af 
vand kan vådområderne mindske de ødelæggende virkninger af over­
svømmelser længere nede ad strømmen. Inddæmningen af Rhinen i 
kanaler, som blev påbegyndt allerede i det 18. århundrede, har 
imidlertid givet anledning til betydelige tab af vådområder. I 
1950'erne førte bygningen af diger til kraftværker ved Øvre Rhinen 
til ødelæggelse af 13.000 ha naturlige flodsletter. Dermed øgedes 
strømhastigheden og vandmængden længere nede ad floden, og flere 
større byer blev mere udsatte for oversvømmelse. Af sikkerheds­
mæssige årsager måtte man bygge kunstige flodbassiner, til tilba­
geholdelse af overskydende vand under flodspring. Det oplagrede og 
frigivne vand kan bidrage til at hindre tørke i den tørre tid og kan 
bruges i perioder, hvor landbruget bruger meget vand til over­
risling. Vandreserven kan desuden øge grundvandsspejlet, når 
vandstanden falder som følge af overdreven oppumpning af vand. 
11 
* Vådområdernes vegetation stabiliserer kystlinierne og konsoliderer 
jordoverfladen, fordi den reducerer bølge- eller strømenergien, 
samtidigt med at rødderne fastholder bundsediment. I Det Forenede 
Kongerige viste det sig, at diger beskyttet af strandenge var ca. 
tyve gange så billig at vedligeholde som diger uden strandenge. 
Denne beskyttende funktion er navnlig vigtig i områder, som er udsat 
for jordsætning og/eller stigende vandstand. I dele af det østlige 
England, hvor vandstanden stiger 5 mm netto om året, og diger og 
stendæmninger trænger stærkt til at blive repareret, overvejes det 
nu som et omkostningseffektivt alternativ til den traditionelle 
kystbeskyttelse alvorligt at retablere strandengene. 
* Vådområder forbedrer vandkvaliteten, idet de oplagrer sediment og 
giftige stoffer. Hvor der findes tagrør og græsser, som dæmper 
flodens strømning, øges mulighederne for fældning: Vådområderne 
tilbageholder næringsstoffer, først og fremmest kvælstof og fosfor, 
i jorden gennem oplagring i selve vegetationen. Under visse forhold 
kan det bruges til tertiær behandling af husspildevand, idet 1 ha 
strandeng kan fjerne kvælstof lige så effektivt som et rensningsan­
læg for 500 mennesker. Vådområder øger ofte grundvandsspejlet. 
Bevoksede vådområder kan fungere som stødpuder, der hindrer nærings­
stoffer fra landbruget i at nå de vandførende lag, der bruges til 
drikkevandsindvinding. Frigivelsen af næringssalte om vinteren, når 
planterne dør, bidrager til, at områderne kan bruges som yngle- og 
udklækningssted for fisk. 
* Vådområder, navnlig tørvemoser, kan oplagre store mængder kul, og 
kan dermed nedsætte emissionerne af kuldioxid til atmosfæren, som 
er årsag til den globale opvarmning. 
* Vådområder er levested for mange dyr og planter, som lever i eller 
er afhængige af vådområder. Selv om de kun dækker en lille procent­
del af jordoverfladen, giver de plads for mange forskellige 
naturtyper og plante- og dyrearter, hvoraf mange ikke findes andre 
steder. Vådområder tjener desuden som sprednings- og trækkorridorer 
og som hvilested for mange arter. Det fremmer koloniseringen af nye 
naturtyper og den genetiske udveksling, der giver levedygtige 
populationer af fisk og vandfugle. 
Vådområder støtter menneskelige aktiviteter 
* Mange af de erhvervsmæssigt udnyttede fisk, skaldyr og krebsdyr 
i kystnære farvande tilbringer sidste del af deres livscyklus i 
vådområder. Et komplet net af vådområder, fra kystlaguner og estu­
arier til opstrøms gydepladser, er livsvigtigt for erhvervsfiskeri­
et. Det dansk-tysk-hollandske Vadehav er et vigtigt udklækningssted 
for rødspætte, multe og tunge og er dermed leverandør af henholdsvis 
80 og 50 % af Nordsøfangsten af disse arter. 
* Vådområdernes vedvarende ressourcer, som tagrør og salt, udnyttes 
af mennesker. Vådområderne kan bruges til dambrug for fisk og 
krebsdyr, og til opdræt af fugle og græssende dyr. Hvis det gøres 
bæredygtigt, kan det bidrage til bevaringen af fremragende økosy­
stemer med stor biologisk diversitet. 
12 
* Mange vådområder har et rigt dyre- og planteliv og er vigtige 
fritidsområder til at vandre i, se på fugle, fotografere naturen, 
drive jagt og fiskeri, svømme og sejle. Over 800.000 mennesker 
besøger hvert år de vådområder, som drives af Wildfowl and Wetlands 
Trust, en britisk ikke-statslig organisation, der arbejder med 
bevaring af vilde dyr og vådområder. Hvert år besøger ca. 250.000 
mennesker klitterne og vådområderne ved øen Terschelling i det 
hollandske Vadehav, svarende til 2,5 millioner overnatninger og 
dermed en vigtig økonomisk faktor for øens 4.600 indbyggere. 
* For Vadehavet er de økonomiske fordele beregnet til næsten 5.000 
ECU/ha/år, og over 50.000 ECU/ha/år for atlantisk Spartina marsk. 
Vådområder som kultur- og naturarv 
Vådområder har særlige egenskaber som biologisk diversitet, 
landskabelige værdier og betydning for den kulturelle arv, egen­
skaber som ikke forbruges direkte, men af mange mennesker anses for 
en værdi i sig selv. Igennem århundrederne har mennesker, der lever 
ved vådområder, udviklet bæredygtige metoder til udnyttelse af 
vådområdernes ressourcer og har således draget fordel af områdernes 
særlige miljø. 
Ofte overses de tjenester og de funktioner, vådområderne opfylder, 
og tages som givet, når, der skal laves udviklingsplaner. Deres 
eksistens og værdi erkendes ofte først, når de allerede er ødelagt 
eller forringet. 
13 
TAB OG ØDELÆGGELSE AF VÅDOMRÅDER 
Tabet af vådområder er omfattende, men vanskeligt at analysere 
nøjagtigt, fordi der anvendes forskellig terminologi og typer af 
data. Tilgængelige oplysninger viser imidlertid, at 2/3 af alle 
europæiske vådområder, som fandtes ved århundredets begyndelse, er 
gået tabt (figur 1 viser nogle nationale eksempler). Arealet af 
følgende typer af vådområder er blevet reduceret betydeligt (i 
rækkefølge efter omfang): 
Floder og flodsletter har afgivet store arealer til hydrauliske 
anlæg og dæmningsanlæg. Allerede ved århundredets begyndelse var der 
kun få urørte naturlige flodstrækninger tilbage, og selv nu 
planlægges nye dæmninger og hydrologiske værker for de sidste 
uregulerede strækninger. Skovene langs floder er blevet reduceret 
betydeligt i hele Europa, og i mange lande er der kun smalle striber 
af skov tilbage. Af de 40.000 ha flodskov langs Rhinens Alsassbred, 
som fandtes i 1830, er der nu kun 8.500 ha tilbage, hvoraf kun 400 
ha stadig oversvømmes ved højvande. 
Nederlandene 
55% tab mellem 
1950 og 1985 Frankrig Tyskland 
Spanien 67% tab 
siden ca. 1900 
Italien 57% tab mellem 
1950 og 1985 
Grækenland 
60% tab mellem 
1948 og 1990 66% tab mellem 
1938 og 1984 63% tab mellem 
1920 og .1991 
Kilder: 
Nederlandene ôg Tyskland: OECD 1989. Environmental Data Compendium 
1989. OECD, Paris (for Tyskland er strandenge ikke medtaget). 
Frankrig: Ministère de l'environnement, 1993, Proceedings of the 
Fifth Conference of the Contracting Parties to the Ramsar Con­
vention. Kushiro, Japan, juni 1993. Frankrigs nationalrapport. 
Spanien: Casado, S., Florin, M., Molla, S. & Montes, C, 1992, 
Current Status of Spanish Wetlands, i Finlayson, M., Hollis, T. & 
Davis, T. (redaktører). Managing Mediterranean Wetlands and their 
Birds. Proceedings of IWRB International Symposium, Grado, Italien, 
februar 1991. IWRB Special Publication nr. 20, 1992. GB. Istituto 
14 
Nazionale di Biologia della Selvaggina, Italien. Side 56-58. 
Italien: ISTAT & ISMEA in Angle, T.G., 1992. La scomparsa degli 
ambiente naturali. In Habitat-Guida alia Gestione degli ambiente 
naturali. 140p., WWF, CFS (redaktører), side 11-17. 
Grækenland: Psilovikos, A, 1992. Prospects for wetland and waterfowl 
in Greece. I Finlayson, M., Hollis, T. & Davis, T. (redaktorer). 
Managing Mediterranean Wetlands and their Birds. Proceedings of IWRB 
International Symposium, Grado, Italien, februar 1991. IWRB Special 
Publication nr. 20, 1992. GB. Istituto Nazionale di Biologia della 
Selvaggina, Italien. Side 53-55. 
Figur 1: Skønnet tab af vådområder i nogle EU-medlemsstater. 
15 
Våde enge, oversvømmede græsarealer og midlertidige ferskvands-
strandenge blev traditionelt anvendt til græsning og fandtes overalt 
i Europa. Ændringer i landbruget efter 2. verdenskrig gjorde et 
kraftigt indhug i sådanne områder, idet der blev bygget dæmninger, 
foretaget afvanding, og strandengene blev ændret til tørre græs­
ningsarealer og opdyrket jord. I 1970'erne gik der årligt ca. 2.400 
ha tabt i Danmark* 4.000-8.000 ha i England og Wales, og 10.000 ha 
i Frankrig. 
Salte strandenge er blevet indvundet gradvist igennem århundreder, 
hovedsageligt til landbrugs- eller industriformål. Omfanget af 
strandenge i Det Forenede Kongerige er blevet halveret, siden 
indvindingen begyndte i middelalderen. I Vadehavsområdet gik der 
mellem 1950 og 1984 20.000 ha tabt, de tilbageværende arealer er på 
40.000 ha. I Rhonedeltaet blev strandengarealet reduceret fra 23.900 
ha i 1942 til 10.400 i 1984. 
Tørvemoser er blevet ødelagt som følge af ikke bæredygtig tørveind­
vinding og skovfældning, så der i dag er 60% tilbage af det 
maksimale areal. I Nordtyskland er tørvemoserne blevet halveret, så 
der er 300.000 ha tilbage. I Det Forenede Kongerige resterer under 
6.200 ha af de uskadte aktive højmoser, eller ca. 6% af det 
oprindelige areal. I Nederlandene udgør de tilbageværende højmoser 
10% af arealet ved århundredskiftet. 
Øvrige vådområder ødelægges 
Eksemplerne belyser de forskellige former for ødelæggelse, der for 
tiden sker i de tilbageværende vådområder: 
* Økosystemernes rette funktion påvirkes ofte indirekte af menneske­
lige aktiviteter i afvandingsområdet. Mange vådområder er recipien­
ter for alt for store mængder kvælstof og fosfor fra byspildevand 
og afløb fra landbruget. Frigivelsen af flygtige organiske for­
bindelser (f.eks. C02, dimethylsulfid, H20 mv.) påvirker luft­
kvaliteten og kan ændre økologien i vådområderne kraftigt gennem 
atmosfæriske depositioner af forurenende stoffer, f.eks. sur nedbør. 
Ofte stammer påvirkningerne fra kilder uden for afvandingsområderne. 
* I 1970'erne steg forbruget af kvælstofgødning kraftigt i Det 
Europæiske Fællesskabs medlemsstater, med henblik på at øge 
landbrugsproduktionen (figur 2) . Et stigende antal vådområder 
belastes med alt for meget fosfor og kvælstof, en proces der kaldes 
eutrofiering. Det giver uønsket vegetation og algeopblomstring, som 
igen fører til iltsvind og dannelse af giftstoffer. Iltsvindet og 
giftstofferne forårsager massedrab på fisk og ødelægger den vigtige 
balance mellem mikroskopiske alger og encellede organismer, som 
ligger til grund for økosystemets normale funktion. Eutrofieringen 
kendes overalt og er stigende i Fællesskabet (tabel 1). 
16 
Millioner tons 
9T 
8 
7 + 
: • 
/ 
1970 1975 1980 1985 1990 
Figur 2: Forbrug af kvælstofgødning i EU-lande 
(Kilde: The State of the Environment in the European Community, Vol. 
Ill, EFT C 138, 17.5.1993) 
Tabel 1: Eutrofiering i forskellige akvatiske økosystemer i Den 
Europæiske Union 
(uddrag fra The State of the Environment in the European Community. 
Overview. Vol III)13 
B DK D GR E F IRL 1 L NL P UK 
Naturlige søer ° ô ï • 5 • 5 • - J""" 5— 
Floder og dæmninger o o p o p - o o •• m m 
Estuarier og laguner o • • o • o o • • o " Kystnære farvande ~ ^ • 
0 • • • oo#.B 0 
• Alvorlige problemer i hele landet 
• Alvorlige lokale problemer 
o Problem identificeret 
. Ikke oplyst 
* Øget forbrug af grundvand truer med at udtørre mange vådområder 
(figur 3) . I store landbrugsområder omkring nationalparkerne ved 
Donana og Tablas de Daimiel i Spanien har grundvandsindvindingen 
medført en kraftig sænkning af grundvandsspejlet og midlertidig 
fuldstændig udtørring af flere vandområder. Der måtte sættes ind med 
dyre afhjælpende foranstaltninger. Sådanne problemer er ikke kun 
begrænset til Middelhavslandene. I Nordeuropa gav en fire år lang 
tørkeperiode i 1980'erne anledning til bekymring, og overdreven 
vandindvinding betragtes nu som en alvorlig trussel mod vådområder 
i England. 
13 EFT C 138, 17.5.1993. 
17 
Milliarder m3 
250-
200 
150 
100-
50 
1970 1975 1980 1985 1989 
Figur 3: Skønnet samlet vandindvinding i EU 
(kilde, se fodnote 14) 
* Drivhuseffektens trussel mod de kystnære vådområder kan ikke 
længere overses. I nogle egne vil kysterosionen øges, fordi der ikke 
sker tilstrækkelig fældning af sediment, som i stedet opfanges i 
dæmninger længere oppe ad strømmen. Sedimenttilførslen i Rhones og 
Ebros floddeltaer i Frankrig og Spanien er mindsket med henholdsvis 
90 og 80%. Vi står således over for et alvorligt og omkostnings­
krævende erosionsproblem. Siden 1975 har kysten ved Ebro hvert år 
trukket sig gennemsnitligt 1 m tilbage, visse steder nu ialt 100 m. 
18 
II UNIONENS DELTAGELSE I BEVARINGEN AF VÅDOMRÅDER 
Konferencen i Stokholm i 1972 om menneskets miljø var indledningen 
til den globale erkendelse af behovet for miljøbeskyttelse, som 
afspejledes i en voksende almen bekymring for miljøproblemerne. 
Det Europæiske Fællesskab var blandt de første, der reagerede ved 
at udforme en omfattende forebyggende strategi for beskyttelse af 
miljø og naturressourcer inden for rammerne af et miljøhandlingspro­
gram. Det første handlingsprogram blev vedtaget i 197314, og førte 
til vedtagelse af miljølovgivning og finansielle instrumenter. 
Siden 1970'erne har de ikkestatslige organisationer arbejdet på at 
indkredse de vådområder i Europa, der skulle prioriteres højt, især 
i kraft af deres funktion som levested for fugle. De gjorde 
indsigelse mod den omfattende ødelæggelse og uforsvarlige anvendelse 
af vådområder og deres ressourcer, som ofte skete, fordi man i 
udviklingsprogrammer ikke tog hensyn til miljøet. I 1979 vedtoges 
Rådets Direktiv 79/409/EØF om beskyttelse af vilde fugle. I henhold 
hertil skal medlemsstaterne klassificere de mest egnede områder som 
beskyttelsesområder for særligt truede arter og træffe ligende 
foranstaltninger for andre trækfugle. I den forbindelse skal 
medlemsstaterne især være opmræksomme på beskyttelsen af vådområder, 
navnlig vådområder af international betydning. Denne forpligtelse 
er en underforstået hentydning til Ramsarkonventionens bestemmelser 
om beskyttelse af vådområder af international betydning som 
naturtype for vilde fugle. 
I perioden 1984-1992 er der i medfør af Rådets Forordninger (EØF 
1872/84 og 2242/87 om fællesskabsaktioner på miljøområdet (ACE)15 og 
Rådets Forordning (EØF) 3907/91 om fællesskabsaktioner med henblik 
på naturbeskyttelse (ACNAT)16 givet over 27 millioner ECU til 60 
projekter om bevaring, genoprettelse eller forbedring af vådområder 
af betydning for de truede fuglearter, der er opført i Rådets 
Direktiv 79/409/EØF.. Mange af disse områder er klassificeret som 
fuglebeskyttelsesområde og/eller udpeget i medfør af Ramsarkon­
vent ionen om vådområder af international betydning. 
Miljøproblemerne i forbindelse med nogle udviklingsprojekter i de 
integrerede middelhavsprogrammer førte i 1987 til en kommissions­
beslutning17 om at nedsætte en arbejdsgruppe af tekniske eksperter 
med den opgave at opstille en ramme for integreret forvaltning af 
mediterrane kystnære vådområder. I 1987 føjede Den Europæiske Fælles 
Akt et helt nyt kapitel om "Miljø" til Rom-Traktaten, og det 4. 
14 EFT C 112/1, 20.12.1973. 
15 EFT L 176, 3.4.1984, og EFT L 207, 29.7.1987. 
16 EFT L 370, 31.12.1991. 
17 Dok. C (87) 2291 endelig udg. 
19 
miljøhandlingsprogram, som vedtoges samme år18, gjorde miljøbeskyt­
telse til en vigtig bestanddel af den økonomiske og sociale politik. 
Princippet om subsidiaritet, dvs. at Fællesskabet kun skal træffe 
aktioner, hvis målsætningerne nås bedre på fællesskabsplan end på 
nationalt plan, blev introduceret gennem miljøbestemmelser i henhold 
til Den Fælles Akt, og er blevet styrket i Traktaten om Den 
Europæiske Union. 
Fællesskabetsinitiativet ENVIREG19 og Rådets Forordninger (EØF) 
563/91 om fællesskabsaktioner til beskyttelse af miljøet i Middel­
havsområdet (MEDSPA)20 og 3908/91 om fællesskabsaktioner til 
beskyttelse af miljøet i kystområder og kystnære farvande i det 
Irske Hav, Nordsøen, Den Engelske Kanal, Østersøen og Nordøstat­
lanten (NORSPA)21 understøttede flere projekter om bevaring af 
vådområder ved hjælp af forvaltning af vandressourcerne. Europa-
Parlamentet har udtrykt voksende bekymring for naturbeskyttelsen22. 
For nyligt har Domstolen23 anerkendt medlemsstaternes forpligtelse 
til at rette særlige opnærksomhed mod beskyttelsen af vådområder i 
henhold til Rådets Direktiv 79/409/EØF. 
I 1992 blev fugledirektivet komplementeret af Rådets Direktiv 
92/43/EØF om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter: 
"Habitatdirektivet", som sætter fokus blandt andet på laguner, 
mediterrrane midlertidige vandhuller, aktive højmoser, enge, 
kalkrige moser, som højt prioriterede områder blandt en omfattende 
liste over levesteder af betydning for Fællesskabet. Efter be­
stemmelserne skal der oprettes et fællesskabsnet af beskyttede 
området (Natura 2000) bestående af fuglebeskyttelsesområder (SPA, 
særlige beskyttelsesområder), og habitatområder (SAC, særlige 
bevaringsområder for naturtyper og truede planter og dyr), som skal 
være på plads inden år 2004. Vådområder skal udgøre en stor gruppe 
af lokaliteter i Natura 2000. 
18 EFT C 328/1, 18.3.1987. 
19 EFT C 115, 9.5.90. 
20 EFT L 63, 9.3.91. 
21 EFT L 370, 31.12.91. 
22 Skriftlig forespørgsel 2543/91 fra J. Scott-Hopkins om 
Fællesskabets holdning til forsvarlig anvendelse af vådområder. 
Skriftlig forespørgsel 701/92 fra J. de la Camara Martinez om 
vedtagelse af et særligt program om finansiel støtte til 
naturreservater i vådområder. 
23 Sag C-57/89, Kommissionen mod Forbundsrepublikken 
Tyskland, støttet af Det Forenede Kongerige ("Leybucht"-dommen) 
og Sag C-355/90, Kommissionen mod Spanien ("Santona"-dommen). 
20 
Samtidigt har Fællesskabet vedtaget Rådets Forordning (EØF) 1973/92 
om et finansielt instrument for miljøet (LIFE)24, som finansierer 
højt prioriterede områder i Fællesskabet, men som også kan give 
støtte til aktiviteter i andre lande omkring Middelhavet og den 
baltiske region, eller aktioner vedrørende regionale eller globale 
problemer, der er omhandlet i internationale aftaler. Midlerne til 
naturbevaring i denne forordning er dog begrænsede sammenlignet med 
behovet og med de midler, der gives til andre af Unionens politikker 
med betydning for vådområder. I 1992, 1993 og 1994 blev der af LIFE-
midler ydet ialt 30 millioner ECU til projekter med relation til 
vådområder. 
Siden 1988 er der gennem Fællesskabets miljøforskningsprogram givet 
støtte til ca. 20 tværfaglige forskningsprojekter med et samlet 
budget på ca. 15 millioner ECU, med henblik på at belyse flodøkosy­
stemernes funktion og udvikle en generel metodologi til integreret 
forvaltning, vurdere marskområdernes rolle i de organiske og 
uorganiske stoffers biogeokemiske kredsløb på grænsen mellem land 
og hav, vurdere tørvemoser og flodsletters rolle i de globale 
ændringer, udvikle metoder til genoprettelse af eutrofierede 
lavvandede søer, og undersøge forureningen af de indenlandske 
kystzoner, som grundlag for bæredygtig brug og udvikling af Europas 
vådområder. 
Traktaten om Den Europæiske Union opstillede i 1993 hovedmålsæt­
ningen om fremme af bæredygtig udvikling under respekt for miljøet. 
Det indebærer en miljøpolitik, som sigter mod et højt beskyttelses­
niveau, hvis krav skal integreres i Fællesskabets politik på andre 
områder. I den forbindelse peger 5. miljøhandlingsprogram "Mod en 
bæredygtig udvikling" på fem målområder: industri, energi, trans­
port, landbrug og turisme. Ansvaret for miljøet deles af alle de 
økonomiske aktører, herunder offentlige myndigheder, offentlige og 
private virksomheder, og frem for alt offentligheden. Det fremgår 
klart, at bevaringen af velfungerende økosystemer i vådområderne 
afhænger af, om dette princip gennemføres med held, snarere end om 
blot og bar bevaring af vådområder. Uden at dette indtil nu er 
blevet sagt direkte, er Unionens deltagelse i forsvarlig anvendelse 
og bevaring af vådområder hovedsageligt betinget af bæredygtige 
strukturforanstaltninger og -politikker. 
Sammen har Fællesskabet og medlemsstaterne længe ydet store bidrag 
til udviklingshjælp. Få måneder efter åbningen af grænserne og 
demokratiets indførelse i Central- og Østeuropa havde Fællesskabet 
igangsat det særlige samarbejdsprogram PHARE. Blandt projekter til 
gavn for vådområder var støtte til Foundation for the Great Mazukian 
Lakes i Polen, og en undersøgelse om bevaring af vådområder og 
græsarealer i Ungarn. Nicosiacharteret fra 1990 om miljøsamarbejde 
i Middelhavsområdet fremlagde et femårsprogram, der skal støtte og 
komplettere det miljøprogram for Middelhavsområdet, som er igangsat 
af Den Europæiske Investeringsbank og Verdensbanken. 
24 EFT L 206, 22.7.92. 
21 
Den seneste Lomékonvention peger på miljøhensynene som det vigtigste 
samarbejdsområde mellem Fællesskabet og de 69 lande i Afrika, 
Vestindien og Stillehavet. Konventionen giver blandt andet høj 
prioritet til bevaringen af biodiversiteten og beskyttelse og 
rationel anvendelse af vand. Fællesskabet har også bidraget til 
adskillige projekter vedrørende vådområder i asiatiske og latina­
merikanske lande. 
I juli 1994 vedtog Kommissionen en meddelelse med titlen "Europe 
2000+: Cooperation for European territorial development". I mil­
jøafsnittet understreges behovet for at supplere den traditionelle 
indsats for naturbevaring, som hovedsageligt sigter mod at beskytte 
truede områder, med en mere horisontal indsats for de åbne områder, 
som rummer størsteparten af de naturlige og delvis naturlige områder 
og levesteder for vilde dyr og planter, som findes i hele Unionen. 
Med hensyn til vandområder anbefales det i meddelelsen blandt andet, 
at der gennemføres langsigtede planer for store afvandingsområder, 
som bygger på strategiske målsætninger for vandområder og priori­
tering af anvendelsen. For kystområderne anbefales blandt andet 
integrerede forvaltningsplaner, som tager hensyn til områdernes 
særlige karakteristika, funktioner og sårbarhed. 
I september 1994 blev der på et uformelt rådsmøde for ministre 
med ansvar for fysisk planlægning vedtaget en række principper og 
indsatsområder for en europæisk politik for arealanvendelse, som 
blandt andet bygger på forsvarlig forvaltning og bæredygtig 
udvikling af Europas naturarv. 
Betydningen af den internationale dimension i Unionens miljøindsats 
vil blive styrket gennem det særlige ansvar for at fremme og deltage 
i internationale aktioner for at bekæmpe globale miljøproblemer, som 
Fællesskabet og medlemsstaterne er pålagt af Rioerklæringen om miljø 
og udvikling. I medfør af artikel 130R i Traktaten om Den Europæiske 
Union skal Unionens deltagelse i internationalt miljøarbejde trappes 
op i den periode, 5. miljøhandlingsprogram dækker. Det vil kræve em 
sammenhængende global strategi med henblik på at hindre tab af 
vådområder, øge deres udbredelse og fremme bæredygtig anvendelse af 
vådområdernes ressourcer. 
22 
III CENTRALE INNDSATSOMRÂDER 
STOP FOR AFVANDING OG ØDELÆGGELSE 
Så længe vi kan mindes, er vådområderne i vid udstrækning blevet 
betragtet som udproduktivt land, som skulle omdannes til mere 
profitable anvendelser til gavn for samfundet. I Middelhavsområdet 
har ønsket om at udrydde malaria, som er forbundet med disse 
naturtyper, fremskyndet afvandingsarbejdet. 
I den senere tid har de bygningsingeniørmæssige landvindinger 
bevirket, at afvanding af vådområder ikke er en hindring for til­
vejebringelse af nyt landbrugsland, industri- eller handelsvirksom­
heder, bymæssig udvikling, turisme, transportinfrastruktur, 
akvakultur mv. 
I nogle medlemsstater er der tegn på, at tabet af vådområder er ved 
at standse, og i visse tifælde er der tilvejebragt de politiske 
værktøjer, som er nødvendige for at vende nedgangen. Selv nu 
planlægges der dog mange projekter, som vil ødelægge og forringe 
vådområderne yderligere. 
Vådområdernes skæbne i andre især industrialiserede dele af verden 
er den samme, selv om tabet nok er mindre alvorligt end i Europa. 
I USA skønnes det, at ca. 56% af de oprindelige vådområder er gået 
tabt. Denne nedgang har fået USA til som et af de første lande at 
udforme en national strategi for bevaring af vådområder og vedtage 
en "No Net Loss"-strategi. Det erkendes, at det af særlige samfunds­
økonomiske årsager kan være nødvendigt at ændre visse vådområder, 
men at der til gengæld skal skabes et tilsvarende areal af vådom­
råde, som opfylder det tabte områdes funktioner. Selv om arealtabet 
kan erstattes, er det normalt dyrt og meget vanskeligt, om overhove­
det muligt, nøjagtigt at genskabe de funktioner, der gik tabt. 
I modsætning til Nordamerika, hvor der stadig er store naturlige 
vådområder tilbage, har tabet af vådområder i Europa været enormt, 
sandsynligvis det største i verden. Der må sættes ind øjeblikkeligt 
for at bevare de resterende områder, som er en del af et enestående 
økologisk net, der opfylder forskellige funktioner for samfundet og 
for vilde dyr og planter. 
Udviklingsniveauet er forskelligt i de forskellige dele af Unionen. 
Nogle steder er vådområderne næsten ødelagt, og der arbejdes nu 
ihærdigt for at genskabe de tabte områder, mens der i andre regioner 
stadig findes naturlige vådområder, som er under stærkt pres fra 
udviklingsplaner. De dårlige erfaringer i en række økonomisk 
velstillede regioner må derfor bruges til gavn for andre egne, hvor 
der er mest behov for bæredygtig udvikling. I en situation, hvor 
landbrugsjord braklægges, alvorligere sygdomme er under kontrol, og 
borgerne er optaget af miljøspørgsmål, er det ikke berettiget med 
yderligere afvanding og ødelæggelse af vådområder, og det bør derfor 
ikke mere tillades i Den Europæiske Union. 
23 
BEGRÆNSNING AF FORURENINGEN 
Vådområder er meget sårbare over for vand- og luftforurening, men 
hvis de forvaltes ordentligt, kan de til en vis grad bidrage til at 
begrænse vandforureningen. 
Tilføring af næringsstoffer og forsuring fra menneskelige aktivite­
ter, landbrugsområder og luftforurening er allerede nævnt som de 
vigtigste former for forurening af vådområder i Europa. Mens 
virkningerne er velkendte og umiddelbart synlige, er virkningen på 
naturlige økosystemer af andre forurenende stoffer, f.eks. be­
kæmpelsesmidler, tungmetaller eller klorinerede kulbrinter, afhængig 
af langvarige akkumulationsprocesser, og derfor langt mindre 
erkendt. Miljøforandringer eller opsamling af forurenende stoffer 
i sedimentlag eller jord op til mætningspunktet kan føre til 
frigivelse af forurening og deraf følgende alvorlige toksikologiske 
problemer. Således kan forureninger i sediment og grundvand volde 
problemer mange år efter, at de blev udledt i miljøet. Til gengæld 
vil de gunstige virkninger af at standse udledningen først blive 
synlige langt ud i fremtiden. 
Offentligheden reagerer kraftigt på forurening, først og fremmest 
fordi den er synlig og giver økonomiske tab, f.eks. forhindrer 
opdræt af skaldyr eller fiskeri, eller tvinger store mængder 
turister til at blive væk fra ildelugtende eller potentielt giftige 
laguner, søer eller kyster. Sådanne hændelser efterfølges normalt 
af intensiv omkostningskrævende oprensning, mens lokale klager kun 
sjældendt udløser de meget billigere langsigtede løsninger. 
Uheldigvis er der stadig vådområder, der betragtes som ideelle los­
sepladser for bortskaffelse af husholdnings- eller industriaffald. 
Hertil kommer, at udledninger, der spredes med kyststrømmen eller 
med grundvand eller overfladevand ledes ned ad flodsystemet, kan 
skabe alvorlige forureningsproblemer langt fra kilden. 
I forbindelse med drikkevandsudvinding og mere omfattende erhvervs­
aktiviteter inden for et vådområde vil vandkvaliteten normalt blive 
passende overvåget, og forureningsproblemerne kan løses i tide. 
Sådanne procedurer bør udvides til at omfatte alle vådområder. 
Spildevandskilder, der påvirker vådområder, skal identificeres og 
renses. I overensstemmelse med forureneren-betaler-princippet bør 
rensningsomkostningerne dækkes af den, der er ansvarlig for 
forureningen. 
Det Europæiske Fællesskab har vedtaget en lang række retsakter om 
forbedring af vandkvaliteten. Af særlig betydning er Rådets 
Direktiver om rensning af byspildevand (91/271/EØF), om beskyttelse 
af vand mod forurening med nitrater, der stammer fra landbruget 
(91/676/EØF) og om forurening forårsaget af visse farlige stoffer, 
der udledes i vandmiljøet (76/464/EØF)25. Det nyligt fremlagte 
EFT L 129, 18.5.76. 
24 
forslag til direktiv om den økologiske kvalitet af vand26 vil med sin 
overordnede og 
integrerede holdning blive afgørende for færdiggørelsen af denne 
lovgivning. Den fulde virkning af direktiverne afhænger imidlertid 
i høj grad af, hvorledes de gennemføres i de enkelte medlemslande. 
Og som det fremgår af forslaget til nyt direktiv, skal der indføres 
procedurer for overvågning og forbedring af vandkvaliteten gennem' 
integrerede programmer, der omfatter alle elementer af vandsy­
stemernes økologiske kvalitet. Genoprettelse og skabelse af et net 
af vådområder, som stødpuder der kan opfange forurening, kan bidrage 
til at højne vandkvaliteten i andre naturlige vådområder. På langt 
sigt en sådan strategi dog behæftet med visse begrænsninger, idet 
de forurenende stoffer kan frigives til miljøet på et senere 
tidspunkt (se ovenfor). 
For så vidt angår forurening fra ulykker til søs, vedtog Miljø- og 
Transportrådet i begyndelsen af 1994 en række fremtidige initiati­
ver, som skal tages af de internationale organisationer vedrørende 
sikkerhed til søs og indførelse af retningslinier27, nogle med 
afgørende betydning for bevaring og forvaltning af vådområder: 
* støtte til initiativer til løsning af problemer vedrørende 
visse marine områder .og kystområders økologiske sårbarhed, og 
* fastlæggelse af økologisk sårbare marine zoner og gennem­
førelse af et særligt system, som om nødvendigt kan betyde, 
at trafikken til vands må indstrænkes, og at alle skibe, der 
fører farligt gods, skal give myndighederne oplysninger 
vedrørende sikkerhed og beskyttelse og disse zoner. 
GENOPRETTELSE AF VÅDOMRÅDER 
Økosystemernes meget komplekse natur gør, at det er umådeligt 
vanskeligt at genskabe eller skabe dem. Normalt er det billigere at 
bevare eksisterende vådområder end at genoprette ødelagte områder,. 
Det er mere sandsynligt, at man kan gennemføre vellykkede bevarings­
foranstaltninger, end at man kan klare den næsten umulige opgave at 
tilbageføre hele økosystemer til deres tidligere funktioner og 
værdi. Den stigende interesse for genoprettelse af vådområder 
afspejler imidlertid den samfundsøkonomiske betydning, visse af de 
truede vådområders funktioner opfylder. Omhyggelige strategier for 
den fysiske planlægning, tværfaglig indgangsvinkel, fastlæggelse af 
klare mål og kendskab til vandsystemernes hydrologiske forhold er 
afgørende for, om indsatsen krones med held. Genopretning af 
vådområder vil kun kræve et mindre omfang af forvaltning, men nøje 
overvågning er afgørende for vurderingen af, om målsætningerne for 
genoprettelse er nået, eller om det er nødvendigt at foretage 
korrektioner. 
26 Dok. KOM(93)680 endelig udg. 
27 Meddelelse fra Kommissionen KOM(93) 66, endelig udgave, 
af 24.2.1993. 
25 
Genoprettelse af vådområder er af særlig politisk betydning i den 
nordlige del af Fællesskabet, dvs. Danmark. Det Europæiske Fælles­
skab har for nyligt finansieret en række projekter til støtte for 
naturtypernes naturbeskyttelsesmæssige aspekter (i medfør af ACE-
og LIFE-forordningerne). I fremtidige projekter må der dog tages 
hensyn til andre økonomisk vigtige funktioner, som forbedring af 
vandkvaliteten, bekæmpelse af oversvømmelser, funktion som biologisk 
korridor mv. Storskalaprojekter kan støttes gennem regionale 
programmer og Samhørighedsfonden i støtteberettigede lande. Det er 
ydermere vigtigt at formidle og offentliggøre de erfaringer, der er 
indhøstet i forbindelse med allerede gennemførte projekter til 
genoprettelse af vådområder. 
De igangværende ændringer af den fælles landbrugspolitik og 
ledsageforanstaltningerne, herunder braklægning af landbrugsjord, 
giver en hidtil uset mulighed for at genoprette store arealer af 
våde enge og vådområder langs flodbredder, som tidligere er blevet 
omdannet til tørre græsningsarealer og landbrugsjord. Det kræver 
dog, at der gennemføres samordnede politikker med fokus på områder, 
der kan genoprettes, i stedet for" at ordningen anvendes sporadisk 
i alle landbrugsområder. 
BÆREDYGTIG ANVENDELSE AF RESSOURCERNE 
Forvaltning af vandressourcerne giver ofte anledning til uenighed, 
fordi de forskellige brugere ønsker adgang til bestemte mængder af 
vand på forskellige tider af året. Sammenlagt overstiger mængderne 
ofte det, der er til rådighed, hvis vådområdernes vigtigste 
funktioner skal opretholdes på et tilstrækkeligt niveau. 
Vand er afgørende for sikringen af vådområdernes økologiske 
funktioner. Det er også en værdifuld naturressource for landbrug 
(overrisling), energi (vandkraft), transport (flodsejlads), turisme 
(f.eks. fiskeri) samt industri (produktionsprocesser). Det er 
vigtigt, at hver af disse sektorer ikke udvikler sin egen forbrugs­
politik, uden hensyn til den sæsonafhængige vandkvalitet, som er 
nødvendig for at bevare de økologiske værdier i vådområderne, og at 
der samtidigt tages hensyn til behovet i de øvrige sektorer. Der er 
brug for en integreret metode. En forøgelse af vandforbruget i 
Unionen vil give mere udbredt vandmangel. Hvis de økologiske 
kvaliteter i vådområderne skal bevares, må der udvikles og anvendes 
integrerede planer for udnyttelsen af vand, som på langt sigt 
sikrer, at det hydrologiske system kan overleve på et bæredygtigt 
grundlag. Der er derfor behov for en stærk integreringspolitik, som 
et hovedelement i Unionens politik på alle områder. Integreringen 
skal gennemføres på grundlag af subsidiaritetsprincippet. 
I århundreder har store vådområder, som enge, oversvømmet græsland 
eller midlertidige strandenge været brugt som græsningsområde for 
kvæg eller til dyrkning af hø. Sådanne vådområder danner grundlag 
for rige plante- og dyresamfund, og gav i kraft af det ektensive 
landbrug, der var tale om, også mulighed for udvælgelse af hårdføre 
arter af heste og kvæg - racer som var tilpasset det særlige miljø, 
men som nu forsvinder. Overgræsning eller ændring af oversvømmelses-
mønstret for disse vådområder ødelægger de naturlige værdier. Det 
26 
må sikres, at belastningenn fra græsning og vandkrdsløbet defineres 
nøje, således at man både kan bevare områdernes biologiske mang­
foldighed og optimere produktiviteten i landbruget. 
Der har i lang tid været drevet traditionelt fiskeri og fiskeopdræt 
i europæiske vådområder. Intensiveringen og industrialiseringen af 
disse aktivitter, og ødelæggelsen af gydepladser og vandkvalitet har 
dog reduceret produktiviteten kraftigt. Den naturlige fiskebestand 
og reproduktionsrate må vurderes nøje og overvåges med henblik på 
at sikre, at fangstraterne ikke udtømmer fiskebestandene. Akvakul­
turprojekterne skal vurderes nøje for virkninger på miljøet (især 
vandforurening og deraf følgende eutrofiering, og ændring . af 
hydrologiske faktorer). 
I årtusinder er der blevet dannet tørvemoser under særlige klimati­
ske forhold. I Nordvesteuropa har man længe udnyttet tørv i mindre 
målestok, først og fremmes til brændsel, og siden 1920'erne også til 
jordforbedring i haver og gartneri. I dag sker tørveindvindingen 
ofte industrielt, til elfremstilling og gartneri. Den nuværende 
indvindingsrate i Unionen kan ikke opretholdes, og de tilgængelige 
tørvemoser vil blive yderligere reduceret. Der må derfor udvikles 
alternativer til tørv. Tørvemoser kan oplagre store mængder kul, et 
forhold som kan reducere emissionen af kuldioxid til atmosfæren og 
således begrænse drivhusvirkningen. Udnyttelse af tørv fra store 
kærmoser og tørvedække kan desuden ødelægge den skrøbelige økologi 
i nærliggende højmoser, som lige som aktive højmoser og skovklædte 
moser er prioriterede naturtyper i medfør af direktiv 92/43/EØF. 
Herudover bør oprindelsen af tørv, der importeres til Unionen, 
kontrolleres for at hindre ødelæggelse af værdifulde tørveressourcer 
uden for Unionens område. 
Jagt på vilde fugle er en populær fritidsbeskæftigelse og undertiden 
en vigtig indtægtskilde for ejerne af vådområder. Jagtforeningerne 
er med rette blevet vigtige drivkræfter bag indsatsen for bevaring 
af vådområder. Princippet om bæredygtig udnyttelse af vildtfugle­
bestanden kan bidrage væsentligt til bevaringen af vådområderne, 
forudsat der anvendes ugiftige hagl28, indføres fangstbegrænsning, 
skabes passende net af vildtreservater, og at jagtsæsonen tilpasses 
arternes krav. Disse forhold omfattes også af Direktiv EØF/409/79 
om beskyttelse af vilde fugle. 
Tidligere var der kun en ringe erkendelse af vådområdernes mange 
goder, og slet ikke i forbindelse med udviklingsplaner, som ud fra 
en forenklet opfattelse af økosystemerne sigtede mod at nå størst 
mulig udnyttelse af ressourcerne. Mange vådområder ødelægges eller 
forringes som følge af den virkning, aktiviteter uden for områderne 
har på de hydrologiske systemer. For at løse disse problemer må der 
gøres en særlig indsats for at forbedre udformningen og udførelsen 
af planlægningsprocedurer og styrke de ansvarlige institutioner. 
Oftest er konflikterne et resultat af manglende samordning mellem 
forskellige brugere af vådområdernes ressourcer. Ofte er der kun 
28 Der bør indføres en fælles ordning for generel anvendelse 
af ugiftige hagl. 
27 
ringe forståelse for de mange forskellige produkter og ydelser, 
vådområderne dannerr grundlag for. De enkelte myndigheder og mini­
sterier opfatter vådområderne som mulige leverandører af lige netop 
det produkt, de repræsenterer. Vådområderne er således udsat for 
både undervuring og overforbrug af deres ressourcer. Der er behov 
for integreret forvaltning af vedligeholdensen og forbedringen af 
deres produktivitet på forskellige områder. 
INTEGRERING AF FORVALTNINGEN AF VÅDOMRÅDERNES FUNKTIONER 
Der er fem hovedfaktorer, der bidrager til den institutionelle 
utilstrækkelighed i forvaltningen og bevaringen af vådområderne: 
sektorvis organisering, manglende forvaltningsmetoder, mangel på 
kvalificeret personale, utilstrækkelig lovgivning, og begrænsede 
økonomiske ressourcer. Forvaltningen af vådområder ligger ofte hos 
forholdsvis svage institutioner eller, hvad der er endnu værre, 
overlades til ukoordinerede organer, som undertiden har både magt 
og ressourcer, men mangler bevidsthed om og evne til at forvalte og 
anvende vådområdernes ressourcer på en bæredygtig måde. 
Bevaringen af vådområderne prioriteres lavt af politikerne, mens 
presset for at gennemføres traditionelle udviklingsplaner er stort. 
Ødelæggelsen af vådommåderne indebærer ugunstige og på langt sigt 
uforudsete omkostninger, som ofte dækkes af staten, mens organisa­
tioner og enkeltpersoner kan høste de kortsigtede fordele af 
omdannelsen af vådområderne. De største virkninger på vådområderne 
er et resultat af den almindeligt udbredte underpris på vand, som 
forhindrer optimal tildeling af ressourcer. Der er mange sektorin­
teresser involveret i en samordnet forvaltning af vådområderne. De 
påvirker enten områderne direkte eller gennem komkurrencen om vand, 
gennem vand- og luftforurening, gennem ødelæggelse af landskaber og 
de rekreative værdier (f.eks. lugt eller støj mv.). 
Der bør i hele Den Europæiske Union gennemføres en passende politik 
og miljøkrav, således som det i almindelighed gælder for alle 
miljøforhold. Bevaringen og den bæredygtige anvendelse af vådom­
råderne og deres ressourcer skal således være en integreret del af 
Unionen politik på alle områder. Under forrvaltningen af vådom­
råderne skal det sikres, at lokalbefolkningen deltager i plan­
lægningen og gennemførelsen af afbalancerede politikker for 
bæredygtig brug. 
Forvaltningsmekanismerne skal bygge på aftalte målsætninger og sikre 
en uhindret informationsstrøm og åben konsultation mellem aktører 
på politiske områder med mulig indvirkning på vådområderne, f.eks. 
landbrug, industri, energi, transport og turisme. 
5. miljøhandlingsprogram, "Mod en bæredygtig udvikling"29, bestemmer, 
at ansvaret for miljøet skal deles af alle økonomiske aktører, 
herunder offentlige myndigheder, offentlige og private virksomheder, 
og først og fremmest offentligheden, både som borgere og forbrugere. 
Væsentlige ændringer af den nuværende udvikling kan kun gennemføres, 
hvis et større udvalg af instrumenter, der bygger på grundlæggende 
29 EFT C 138, 17.5.93, S. 1. 
28 
beskyttelsesniveauer, komplementeres dels af retningslinier, på 
tværs af sektorer, for politik, som kan indvirke på miljøet, med 
henblik på at sikre, at de er forenelige med forsivarlig anvendelse 
af vådområder, dels af markedsbaserede instrumenter for bevidst­
gørelse af producenter og forbrugere, samt af horisontale støtteme­
kanismer til fremskaffelse af bedre referencedata og statistiske 
data og af finansielle støttemekanismer. 
Kommissionen har igangsat undersøgelser om integreret forvaltning 
af kystnære mediterrane vådområder (Dok. XI/669/92) . Deres generelle 
konklusioner gælder også for andre europæiske vådområder. 
29 
IV STRATEGISKE RETNINGSLINIER 
INTEGRERET FORVALTNING AF VAND OG VÅDOMRÅDER 
Vand er en afgørende bestanddel af vådområderne. Vådområderne udgør 
i kraft af deres vandoplagring en del af det globale vandkredsløb. 
Truslerne mod vådområderne har ofte deres udspring langt fra det 
egentlige vådområde, inden for afvandingsområdet. Bevaringen af 
vådområderne er derfor nøje knyttet til forvaltning af vandressour­
cerne, som igen afhænger af og indvirker på kvaliteten og kvantite­
ten af vand. 
De vigtigste opgaver i vandforvaltningen er vandforsyning, foru­
reningsbekæmpelse, kontrol med oversvømmelse, energifremstilling, 
sejlads, fiskeri, rekreative aktiviteter, turisme og fysisk 
planlægning - alle indbyrdes forbundne og med stærk indvirkning på 
vådområderne og deres økologiske funktioner og værdier. Disse er så 
igen afhængige af politikken vedrørende landbrug, skovbrug, 
erhvervslivet og byudvikling. 
Indtil nu har vandkvaliteten været prioriteret højt på europæisk 
plan. I 1991 vedtoges to vigtige direktiver om forbedring af 
vandkvaliteten i naturlige akvatiske økosystemer: Direktiv 91/271/E-
ØF om rensning af byspildevand, og Direktiv 91/676/EØF om be­
skyttelse af vand mod forurening fra nitrater, der stammer fra land­
bruget . 
Byspildevands indvirkning på naturlige vådområder nævnes i bilag II 
til Direktiv 91/271/EØF, og skal være et af hovedkriterierne for 
fastsættelse af prioriterede foranstaltninger. Betydningen af 
Direktiv 91/676/EØF behandles nærmere nedenfor i forbindelse med den 
fælles landbrugspolitik. 
De seneste tørkeperiode i Europa minder os om, at vand er en 
begrænset ressource, med deraf følgende konflikter mellem brugerne, 
navnlig men ikke udelukkende i de sydlige tørre egne. Ofte ligger 
ansvaret for vandforvaltningen i flere forskellige organer på 
forskellige niveauer (nationalt, regionalt). Det kan medføre 
unødvendige meningsforskelle om fordelingen af de knappe ressourcer. 
Retsakter om vandforvaltning dækker oftest kun særlige sektorer, som 
energifremstilling, drikkevand, eller sejlads mv. Der må nu ske en 
integrering, som bygger på en overordnet betragtning af hele 
afvandingsområdet. For eksempel definerer den nye franske vandlov 
fra 1992 vand som en del af en fælles national arv, og sigter mod 
en afbalanceret vandforvaltning, som blandt andet skal sikre 
bevaringen af akvatiske økosystemer, lokaliteter og vådområder. 
Den internationale konference om vand og miljø afholdt i Dublin i 
1992 med henblik på forberedelse af materiale til Agenda 21 
(handlingsprogram for bæredygtig udvikling, som nogle måneder senere 
blev vedtaget ved Rio-konferencen) anbefalede tre indsatsområder for 
en mere forsvarlig langsigtet anvendelse af vandressourcerne: 1) 
integreret vandforvaltning skal bygge på alle anvendelser af vand 
og alle kilder til forurening inden for et afvandingsområde, 2) 
forebyggende metode, centreret omkring styring af vandforbruget, 
30 
vandbevaring og forureningsbekæmpelse frem for styring af vandfor­
syningen og end-of-pipe forureningskontrol, samt 3) forsvarlig 
anvendelse af vådområderne, så de kan give de størst mulige varige 
goder for de nuværende generationer, samtidigt med at man sikrer 
deres muligheder for at opfylde fremtidige generationers behov. 
Ved integreret vandforvaltning skal overflade- og grundvand 
betragtes som en del af et system, som geografisk ligger inden for 
grænserne for afvandingsområdet (eller de vandførende lag), og som 
bygger på såvel alle samfundsmæssige aspekter som de akvatiske 
økosystemers funktion. 
En sådan integreret planlægning skal fremmes på højeste politiske 
plan (dvs. tværministerielt) som en målrettet tværfaglig strategi. 
Der er mange sektorrettede retsakter, som skal forbedres, komplet­
teres eller erstattes med henblik på at sikre integrering. For så 
vidt angår afvandingsområderne, kan det være nødvendigt at oprette 
nye administrative organer, som skal høre offentligheden og samordne 
de forskellige aktiviteter og anvendelser. Det gælder især for 
grænseoverskridende vandvandområder, som dækker flere administrative 
regioner, provinser eller stater. De internationale aftaler om 
Rhinen, Elben og Donau er de første eksempler på lovende samarbejde. 
I den forbindelse spiller Den Europæiske Union en førende rolle. 
For de enkelte afvandingsområder skal forvaltningen hvile på en 
vurdering af ferskvandsressourcen. Det betyder, at alle vådområder 
i afvandingsområdet skal registreres sammen med deres forbindelse 
til overflade- og grundvandsstrømme, og de funktioner de udfylder 
i forhold til vandkredsløbet (opdæmning for oversvømmelse og 
aflejring, genopbygning af grundvandsressourcerne mv.). Alle 
kategorier af brugere skal vide, at vandressourcerne er knappe, og 
kende de langsigtede bevaringsplaner. 
Virkningerne af større udviklingsplaner, som ifølge Rådets Direktiv 
85/337/EøF om vurdering af virkningerne af visse offentlige og 
private projekter på miljøet30 skal underkastes en vurdering af 
virkningerne på miljøet (WM) , skal vurderes ikke alene på den 
konkrete lokalitet men i forhold til hele afvandingsområdet. Desuden 
bør listen over udviklingsprojekter, som skal gennemgå en WM, 
udvides til at omfatte alle projekter, der kan indvirke på over­
flade- eller grundvandsstrømme. 
Ifølge forsigtighedsprincippet bør retten til at benytte van­
dressourcerne kun gives for en begrænset periode (som kan forlæn­
ges) . Indvindingen af grundvand bør ikke være større end den" 
hastighed, hvormed ressourcerne fornys. Teknikker til besparelse og 
genanvendelse bør yderligere udvikles og udbredes. Beslutninger om 
finansiering af strukturelle og regionale udviklingsprojekter skal 
bygge på principperne for langsigtet bæredygtig brug af vandressour­
cer og vandbesparelser. 
Vand skal betragtes som en fælles arv og en begrænset ressource. For 
at hindre misbrug og overforbrug af vand til menneskeligt forbrug 
EFT L 175, 5.7.85, s. 40. 
31 
skal prisen for vand dække de faktiske omkostninger, også eksterne 
miljøomkostninger. Det rejser et behov for nye prismekanismer, 
herunder forbrugsbesparende incitamenter. Medarbejderne i de 
organer, der er ansvarlige for vandforvaltning, skal uddannes, så 
de har generel viden om de vigtigste økologiske processer i vådom­
rådernes økosystemer og om naturbevaringsspørgsmål. 
FORVALTNING AF STORE OG INTERNATIONALE PLODER 
Indtil for nyligt blev floder ofte kun betragtet som et middel til 
transport (eller fjernelse) af vand fra et punkt til et andet. 
Økologisk forskning har imidlertid påvist det vigtige samspil mellem 
floder, tilliggende flodsletter og den underliggende grundvands-
strøm, og nødvendigheden af at bevare disse komplekse hydrologiske 
systemers mange forskellige funktioner. 
Alluviale vandførende lag er af afgørende betydning for brugen af 
vand i husholdninger, landbruget og industrien. De naturlige 
flodsenge og tilliggende oversvømmelsesområder frembyder et stort 
vandrensningspotentiale. De flodsletter og vådområder, der stadig 
findes, kan fungere som bassiner til forhindring af oversvømmelser. 
De seneste oversvømmelser forskellige steder i Europa minder os om 
det store store tab af arealer, som kunne udfylde denne funktion. 
De naturlige flodøkosystemer er desuden præget af stor diversitet 
af dyr og planter, og tjener som korridorer for vandrende arter 
(f.eks. fisk ef erhvervsmæssig værdi mv.). 
Mens forvaltningen af mindre floder og tilliggende flodsletter og 
vådområder ofte er ganske enkel, er forvaltningen og bevaringen af 
større floder mere kompleks og dækker geografiske områder af 
anseelig størrelse. Her skal den integrerede planlægning også bygge 
på økosystemernes funktionelle dynamiske kræfter, herunder regi­
strering af alle områder, som kan oversvømmes, formulering af klare 
begrænsninger for anvendelse af arealer i disse områder, genop­
rettelse af naturlige områder der skal hindre oversvømmelse, og 
bevaring af særlige naturtyper. 
På floder med dæmninger skal der bygges anlæg, der sikrer, at 
vandrende arter kan bevæge sig frit, baseret på nøje registrering 
af steder, hvor vigtige fiskearter og andre vandrende arter kan 
reproducere sig. Sand- og grusindvinding bør ikke finde sted i 
flodsenge uden for flodsletterne, og anvendelsen af alternative 
ressourcer (f.eks. genanvendeligt byggeaffald) skal fremmes. Langs 
sårbare flodbredder bør oprettes stødpudezoner, som skal begrænse 
indstrømningen af næringsstoffer og gødning. Problemerne med ændrede 
sedimentationsmønstre forårsaget af dæmningsbyggeri skal løses. 
Naturlige, herunder midlertidige og ustabile, hydrologiske forhold 
bør respekteres. Den fastsatte mindste vandgennemstrømning i floder, 
hvorfra der invindes store mængder vand (til energifremstilling, 
landbrug mv.), skal nøje defineres. 
Forvaltningen af floderne kompliceres yderligere, når der er tale 
om grænseoverskridende flodbassiner, der dækker forskellige admini­
strative regioner eller stater. Flere europæiske floder danner 
grænse mellem lande eller løber gennem forskellige stater på deres 
vej til havet. Langs sådanne internationale vandløb må medlemssta-
32 
terne dele det bilaterale ansvar for vandstømmens kvantitet og 
kvalitet, for sedimenttransport, vandrende arter mv. 
Den Europæiske Union har underskrevet to flersidige aftaler om 
henholdsvis Rhinen og Elben og agter at underskrive en tilsvarende 
aftale for Donau. Som opfølgning på aftalerne er der oprettet inter­
nationale kommissioner til beskyttelse af floderne, med særlig vægt 
på forureningsbekæmpelse. For så vidt angår Rhinen, igangsættes 
aktioner vedrørende vandrende arter af fisk, bevaring og genop­
rettelse af vådområder i flodsletterne. I Middelhavsområdet har 
Spanien og Portugal underskrevet bilaterale aftaler om floderne 
Guadiana og Tågus. Grækenland har underskrevet aftaler med det 
tidligere Jugoslavien, Bulgarien og Tyrkiet. Aftalerne drejer sig 
dog hovedsageligt om vandindvinding og endnu ikke om bevaring af 
akvatiske naturtyper. 
Helsingfors-konventionen om beskyttelse og brug af grænseoverskri­
dende vandløb og internationale søer sætter rammen for integrerede 
aftaler. Den Europæiske Unions medlemsstater har også underskrevet 
Espoo-konventionen om vurdering af virkningerne på miljøet i 
grænseoverskridende sammenhæng, som for en stor del er inspirereti 
af Rådets Direktiv 85/337/EØF. Espoo-konventionen forpligter de 
kontraherende parter til at gennemføre WM for større dæmnings- og 
vandindvindingsproj ekter. 
De mest presserende aktioner for integreret forvaltning af store 
floder og deres afvandingsområder er følgende: 
* der bør udarbejdes en kortfattet liste over tilbageværende 
naturlige floder og dele heraf, som skal gøres til genstand 
for prioriterede fælles lovgivning. Den Europæiske Union vil 
være rede til at fremme forsvarlig anvendelse af disse floder 
og deres ressourcer og undgå at give midler til ødelæggende 
udviklingsproj ekter. 
* Rådets Direktiv 85/337/EØF og dets gennemførelse skal 
tilpasses forpligtelserne i medfør af Espoo-konvent ionen, dvs. 
der skal fastlægges bestemmelser om, at WM er obligatorisk 
(bilag I i direktivet) for dæmnings- og grundvandsindvindings-
projekter, hvis der er tale om grænseoverskridende bassiner. 
Der skal gennemføres WM for flodbassinerne, baseret på 
undersøgelser som inddrager ikke kun de organer, sôm er 
interesseret i at gennemføre det foreslåede projekt. 
* Bevaring af akvatiske økosystemer, herunder vådområder, skal 
være en integreret del af internationale aftaler om floder. 
De organer, som skal stå for implementeringen af lovene, skal 
have tilstrækkelige midler og mulighed for at erhverve de mest 
sårbare områder med henblik på bevaring heraf, således som det 
er tilfældet i Elben-Kommissionen. 
* Der er et voksende behov for at nedsætte tilsvarende organer 
for integreret forvaltning i andre dele af Europa, enten 
bilateralt eller nationalt (f.eks. for mediterrane floder, 
eller Loire i Frankrig). 
* Endelig vil Den Europæiske Union inden for rammerne af Rådets 
•Direktiv 92/43/EØF give støtte til, at internationale og 
tværregionale floder optages i Natura 2000- nettet af 
beskyttede områder. 
33 
FORVALTNING AF KYSTZONER 
Ca. en tredjedel af alle vådområder i Den Europæiske Union, og en 
endnu større andel målt i areal, er beliggende ved kysterne i 
grænselandet mellem land og hav. Forvaltningen af kystzonerne er 
derfor afgørende ikke alene for kystnære vådområder, men generelt 
for bevaring og forsvarlig anvendelse af Fællesskabets vådområder. 
Det afspejles også i den betydning, dette spørgsmål tillægges i 
Kommissionens meddelelse "EUROPE 2000+ Cooperation for European 
territorial development"31. 
I århundreder har mennesker boet i og udnyttet kystegnenes overflod 
af føde og andre naturlige ressourcer, samt udnyttet deres strategi­
ske beliggendhed til handel og transport. Kystområderne er derfor 
tæt befolket: 60% af grækerne og 30% af spanierne bor i kystom­
råderne, en tredjedel af briterne lever områder omkring flodudløb. 
Integreret forvaltning af kystzonerne er således afgørende for den 
forsvarlige anvendelse og bevaring af vådområder. 
Urbanisering, udvikling af industri, store havneanlæg, samt den 
nyligt tilkomne turisme har medført en omfattende ødelæggelse og 
opdeling af naturtyper og landskaber ved kysterne. Miljøskader som 
følge af vandindvinding og forurening har bevirket, at flere arter 
er gået tilbage eller forsvundet fra steder, hvor de før fandtes til 
overflod. Det tekniske fremskridt har gjort det muligt at øge 
fangsten af skaldyr og fisk til et omfang, som ikke er bæredygtigt. 
Næringsstofbelastningen fra by- og industrispildevand samt fra 
landbruget er ansvarlig for eutrofieringen af kystnære vandområder, 
som allerede indvirker på en række erhvervsaktiviteter som skaldyrs-
og fiskeopdræt, fremstilling af algebaserede fødevarer, samt turisme 
(algeopblomstring i Adriaterhavet, giftige alger i det Liguriske Hav 
mv. ) . 
Kystnære vådområder og laguner er på grund af deres beliggenhed i 
forhold til ofte store afvandingsområder særligt sårbare over for 
vandforurening. Samtidigt er befolkningstallet steget kraftigt i de 
europæiske kystområder som følge af turisterhvervets udvikling, 
navnlig i Middelhavsområdet. Antallet af internationale turister i 
Middelhavsregionen er i perioden fra 1970-1986 fordoblet fra 56 
millioner til 116 millioner, og vil måske igen stige til det 
dobbelte frem til år 2025. Det vil være fysisk og økonomisk 
vanskeligt at tilfredsstille efterspørgslen efter vand og det 
spildevandsrensningsbehov, der vil være, navnlig efter de tørre 
sommermåneder. Masseturismen kan således ikke betragtes som en 
patentløsning i de kystområder, som lider under industriel tilba­
gegang . 
Desuden vil den forventede stigning af havoverfladen kunne give 
alvorlige vanskeligheder for kystbeskyttelsen og medføre øgede 
offentlige udgifter. Den Europæiske Union er ideelt beliggende til 
at kunne spille en afgørende rolle i planlægningen af den lang­
sigtede kystforvaltning, som ligger til grund for den lovgivning, 
COM/94/354 
34 
strativt problem i forvaltningen af kystzonerne består i, at 
ansvaret i øjeblikket er fordelt mellem forskellige ministerier, som 
arbejder med aspekter vedrørende henholdsvis hav og land. Der er 
derfor behov for nøje samordning eller oprettelse af integrerede 
organer med ansvar for forvaltningen af kystområderne. 
Der har været ofret megen opmærrksomhed på kystzonerne, og har været 
omfattet af særprogrammer, både på fællesskabsplan og nationalt 
plan. I adskillige år har vurderingen af økosystemernes funktion 
været et vigtigt element i Kommissionens program for forskning og 
teknologisk udvikling. Fællesskabsaktioner som MEDSPA, NORSPA og 
Kommissionens initiativ ENVIREG har ydet støtte til projekter til 
fremme af integreret kyst forvaltning, herunder bevaring af naturres­
sourcer og naturtyper. Ovenfor er allerede nævnt handlingsprogrammet 
vedørende olieforureningsproblemerne i sårbare hav- og kystområder 
langs sejlruter. Flere af medlemsstaterne har udarbejdet særlige 
programmer og organer vedrørende kystbeskyttelse, f.eks. Heritage 
Coast i UK, eller Conservatoire de l'espace littoral et des rivages 
lacustres i Frankrig. Danmark, Tyskland og Nederlandene har i 
fællesskab udviklet en integreret og samordnet forvaltning af 
Vadehavet gennem oprettelse af det fælles sekretariat for samarbejde 
om beskyttelse af Vadehavet, Europas største kystnære vådområde. Med 
støtte fra Fællesskabet har sekretariatet udarbejdet og godkendt en 
fælles samordnet forvaltningsplan for Vadehavet, med henblik på at 
disse tre medlemsstater meget snart i fællesskab skal udpege det som 
habitatområde i medfør af Rådets Direktiv 92/43/EØF. 
På grundlag af en fælles strategi for forvaltning og bevaring af 
kystzoner32 har Kommissionen identificeret et behov for aktioner på 
tre områder: 1) oprettelse af netværk af data vedrørende indsamling, 
overvågning og udveksling af erfaringer, 2) højnelse af offent­
lighedens bevidsthed om problemer og ressourcer i kystområder, og 
3) fastlæggelse af en miljøramme og udarbejdelse af generelle planer 
for bæredygtig og integreret forvaltning. 
Gennem to resolutioner, som blev vedtaget den 25.2.1992 og 25.3.1994 
har Miljørådet opfordret Kommissionen til at fremlægge en fælles 
strategi for integreret forvaltning og bæredygtig udvikling af den 
europæiske kystlinie i sin helhed, baseret på princippet om 
subsidiaritet. Strategien skal først og fremmest gælde for kyst­
linierne, herunder strande o.l., kystnære farvande og estuarier, 
samt kystzonen, hvor havet påvirker landskabet, og dermed en stor 
del af Fællesskabets vådområder. Et udgangspunkt for en sådan 
strategi vil være en beskrivelse af typer af kystnære vådområder og 
deres funktioner. Strategien skal inddrage følgende punkter: 
* kystnære farvande, estuarier, deltaer og kystnære landområder, 
ind til grænsen for havets påvirkning, skal betragtes som en 
samlet forvaltningsenhed, med mange økologiske samspil mellem 
det terrestriske og det marine miljø, 
* europæisk kystforvaltning bør behandles på et passende 
biogeografisk nivea. Alle undersøgelser og fremme og ud­
veksling af informationer, teknikker og overvågningsresultater 
32 Dok. XI/627/91. 
35 
skal samordnes på dette niveau, 
* der skal rettes særlig opmærksomhed mod problemer i for­
bindelse med stigende havoverflade og landsænkning, 
* medlemsstaternne skal udarbejde tværministerielle strategier 
for kystforvaltningen, med klare målsætninger, herunder 
integret fysisk planlægning, mål for bevaring af arter og 
naturtyper, vedligeholdelse af processer i økosystemerne mv., 
* der må ikke ske overgreb på naturlige kystområder, som i 
medfør af Direktiverne 79/409/EØF og 92/43/EØF anses for at 
være af betydning for Fællesskabet. 
BEDRE LOVGIVNING OM BESKYTTELSE AF VÅDOMRÅDER 
Selv om Unionens medlemsstater er kontraherende parter til Ramsar-
konventionen om vådområder af international betydning, er der flere 
af dem, som ikke i national lovgivning henviser specifikt til 
vådområder og deres bevaring. Selv de vigtigste lokaliteter 
beskyttes ofte kun som levested for truede eller sjældne (fugle)ar­
ter, uden hensyntagen til tilstedeværelsen af alle de mange andre 
bevaringsværdige funktioner. Menneskelige aktiviteter indvirker ofte 
på vådområdernes funktioner, men reglerne retter sig i almindelighed 
kun mod en enkelt aspekt, f.eks. fiskeri eller jagt. 
På fællesskabsplan nævnes vådområder af betydning for trækfugle i 
Rådets Direktiv 79/409/EØF, uden at udtrykket "vådområde" defineres. 
Rådets Direktiv 92/43/EØF går videre og opregner en række typer af 
vådområder af fællesskabsinteresse, som kræver en særlig bevarings­
indsats. Klassificering eller udpegning af vådområder som fuglebe­
skyttelsesområder (SPA (Direktiv 79/409/EØF)) eller habitatområde 
(SAC (Direktiv 92/43/EØF)) er det vigtigste fællesskabsinstrument 
til at forhindre ødelæggelse eller tab af disse lokaliteter. I 
Danmark er visse typer vådområder beskyttet i medfør af Naturfred­
ningsloven (nr. 9 af 3.1.1992), dvs. alle søer over 1 ha og alle 
marskområder, sumpe, vedvarende fugtige græsningsarealer mv., som 
er over 0,25 ha. I Frankrig er vådområder ikke defineret i lovgiv­
ningen, og beskyttelsen af dem skal ske i medfør af den nye vandlov 
(nr. 92-3 af 3.1.1992). 
Den Europæiske Union har gennem disse direktiver erkendt vådom­
rådernes betydning som fælles naturarv, i overensstemmelse med 
definitionen i Ramsar-konventionen, som den er citeret i ind­
ledningen til denne meddelelse. Der er behov for yderligere 
foranstaltninger for at sikre, at alle lokaliteter, som skal udpeges 
under NATURA 2000, udpeges som sådan og forvaltes på passende måde. 
Medlemsstaterne bør som hovedregel anvende forvaltningsplaner, som 
er nævnt i artikel 6 i Direktiv 92/43/EØF. Desuden afhænger 
bevaringen af vådområderne i vid udstrækning af bestemmelser om 
dræning, udviklingsplanlægning og forpagtningsrettigheder, skat­
teregler og regulerende foranstaltninger. Reglerne må derfor 
gennemføres således, at de fremmer bevaringen og den forsvarlige 
anvendelse af vådområdernes ressourcer. 
BEDRE ØKONOMISKE INSTRUMENTER 
Som nævnt indledningsvis findes der i øjeblikket så godt som ingen 
økonomisk opgørelse af vådområderne funktioner og værdier. Som 
36 
fremført af OECD har markedsmekanismerne stadig ikke bidraget til 
en forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområderne og deres 
ressourcer. 
De negative virkninger af disse mangler øges, økonomisk betragtet, 
af to forhold, som beslutningstagerne hidtil har overset. For det 
første hersker der en klar fysisk og funktionel sammenhæng mellem 
vådområderne og andre områder med henblik på at støtte menneskelige 
aktiviteter og øge det økonomiske udbytte. For det andet vil den 
økonomiske virkning af tab og ødelæggelse på grund af tidsforskellen 
mellem på den ene side tab og ødelæggelse, og på den anden side de 
der af følgende negative og økonomiske virkninger systematisk blive 
sat for lavt og vægtes for let i beslutningsprocesserne. 
Den økonomiske vurdering af vådområder, deres funktioner og værdier, 
prisfastsættelsen ved brug af vådormådernes ressourcer, og passende 
integration af omkostningerne i forbindelse med tab og ødelæggelse 
af vådområder og i forbindelse med erstatning i økonomiske vurderin­
ger og beslutningsprrocesser, må prioriteres højt, både når det 
gælder forskning, som det afspejles i STEP-forskningsprogrammet, og 
når det gælder udviklingen af bedre instrumenter. 
I 1970'erne og 1980'erne var de garanterede mindstepriser for korn 
medvirkende til, at lavtliggende græsningsarealer blev opdyrket. 
Desuden kunne der opnås fællesskabsstøtte til afvanding af vådom­
råder. Efter den seneste reform af den fælles landbrugspolitik 
skulle denne tendens nu være vendt. Rådets Forordning EØF 2085/9333 
om gennemførelsen af den europæiske udviklings- og garantifond for 
landbruget giver stadig mulighed for fornyelse og forbedring af 
af vandingssytemer. De miljømæssige retningslinier, f.eks. vedrørende 
udstykningsordninger, skal sikre, at det ikke medfører ugunstige 
virkninger på stadigt eksisterende vådområder. 
Den alt for lave pris på vand i flere medlemsstater kan bidrage til 
stort overforbrug af vand. Sammen med de betydelige strukturmidler, 
der ydes til udvikling af overrislingsordninger, kan det medføre tab 
eller forringelse af vådområder. Prisen for vand bør afspejle de 
faktiske omkostninger, herunder omkostningerne ved rensning af 
forurenet vand. 
Regionale udviklingsforanstaltninger kan, selv hvis de finder sted 
langt fra et vådområde, ændre det økologiske systems funktion. Selv 
om der med de seneste forordninger om fællesskabsinstrumenter, 
f.eks. strukturfondene og samhøringshedsfondene, er taget et 
betydeligt skridt i retning af fuld integration af miljøhensynene, 
er der stadig behov for en forbedring af vurderingen af projektfor­
slagenes miljømæssige indvirkning. Intentionen om, at fællesskabs­
instrumenterne ikke må bidrage til ødelæggelsen af miljøet, bør i 
højere grad udmøntes i praksis. Omfanget af denne indsats må ikke 
undervurderes og skal tages seriøst på alle niveauer, med medlems­
staterne som vigtige aktører. Omkostningerne ved denne indsats skal 
integreres i projektomkostningerne lige fra de tidligste faser. 
33 EFT L 193, 31.7.93, S. 44. 
37 
Et betydeligt incitament til afvanding af vådområder kan ligge i det 
forhold, at beskatningen af potentielt landbrugsland kan bygge på 
forældet statistik. I Frankrig for eksempel blev skatteværdien af 
enge sat på et tidspunkt, hvor kvægopdræt var en af de mest 
udbytterige former for landbrug, og man søger i øjeblikket af finde 
midler til at tilpasse dette forhold til den faktiske samfunds­
økonomiske situation. Der bør udvikles standarder for jordbeskatning 
på fællesskabsplan, hvorefter beskatningen af tilbageværende 
naturområder i privat eje reduceres, og der bør oprettes finansielle 
instrumenter, som kan integrere bevaringen af natur- og vådområder 
i lokale udviklingsprogrammer. 
STØTTE TIL FORSKNING OG OVERVÅGNING, HERUNDER FORSVARLIG ANVENDELSE 
AF FORSKNINGSRESULTATER 
Forvaltningen og bevaringen af vådområder bør bygge på en bred 
tværvidenskabelig forståelse af økosystemernes grundlæggende 
funktion. Kendskabet til den biologiske, især ornitologiske, værdi 
af vådområderne, er god, men der er et påtrængende behov for bedre 
forståelse af deres funktion og værdi for de menneskelige samfund. 
Selv om der sker omfattende teoretisk forskning i særlige områder, 
sker det ofte, at forskningsresultaterne ikke i tilstrækkelig grad 
omsættes til konkrete bevarings- og forvaltningsaktioner. 
Siden 1973 har Fællesskabets program for miljøforskning og teknolo­
gisk udvikling været drivkraft for samordnet forskning i vådområder. 
Det 4. program (1986-1990) fokuserede navnlig på forskning i 
vådområder (i boks A gives et par eksempler) . På grund af util­
strækkelige ressourcer tager det for lang tid, før resultaterne 
offentliggøres og bliver almindeligt kendt. Det er et vigtigt, men 
hidtil ofte overset forhold, at forskningsresultaterne skal stilles 
til rådighed for miljøadministratorerne og beslutningstagerne i den 
bedst egnede form, som når ud til de bredest mulige kredse. 
Så langt tilbage, man ved, er vådområderne blevet udnyttet på 
bæredygtig måde af den lokale befolkning. I dag er de traditionelle 
metoder opgivet, mest fordi de ikke er profitable under moderne 
samfundsøkonomiske forhold. Den intensive udnyttelse, der er trådt 
i stedet, er ofte ødelæggende for naturens processer, naturtyper og 
arter. Identifikation af midler til at gøre de tradionelle an­
vendelser af vådområdernes ressourcer profitable, samtidigt med at 
naturtyper og arter bevares, er et centralt spørgsmål, som må 
belyses gennem anvendt forskning. Det indebærer, at der må arbejdes 
tværfagligt, under inddragelse af økonomiske og retslige begræns­
ninger samt den aktuelle politik på relevante områder (landbrug, 
fiskeri mv.). Det skal undersøges, hvorledes man kan sikre af­
sætningen af kvalitetsprodukter fra vådormåderne, som er fremstillet 
efter bæredygtige metoder (fisk, skaldyr, oksekød, rør osv.) Derud­
over må der forskes i, hvorledes man kan finde alternativer til 
ressourcer, som udnyttes på en måde, som ikke er bæredygtig (f.eks. 
tørv som energikilde og til gartnerier). 
Bevaring og forsvarlig anvendelse af vådområderne kan kun sikres 
gennem samordnet overvågning i hele Fællesskabet. Under Kommissio­
nens CORINE Landcoverprogram er der oprettet informationssystemer, 
som nu kan danne grundlag for særlige overvågningsprogrammer for 
38 
vådområder. Overvågningsaktiviteterne skal også omfatte en forhånds­
vurdering af, om projekter og politik for bevaring og forvaltning 
af vådområder har været vellykkede, dvs. der skal ske en vurdering 
af resultaterne af foranstaltninger for vådområder under NATURA 
2000-nettet eller miljøforanstaltninger i landbruget (Forordning EØF 
2078/92) . For så vidt som dette arbejde foregår bedst på fælles­
skabsplan, skal det gennemføres af Miljøagenturet. Gennemførelsen 
af direktivforslaget om den økologiske kvalitet af vand, som er 
nævnt tidligere, vil også bidrage væsentligt til den nødvendige 
overvågning af vådområder og deres afvandingsområder. 
Vådområderne påvirkes af forskellige politikker på fællesskabsplan, 
nationalt, regionalt og lokalt plan. Der er behov for en overordnet 
ramme for strategier for fysisk planlægning, som bygger på en 
bæredygtig udnyttelse af vådområderne. Der bør endvidere gennemføres 
tværfaglige undersøgelser af den underliggende sammenhæng mellem 
naturvidenskaberne og samfundsøkonomiske videnskaber, med henblik 
på at fremlægge forslag om løsning eller forebyggelse af typiske 
strukturelle og administrative problemer, f.eks. gennem nye 
institutionelle mekanismer. Væsentlige ændringer af politik og nye 
regler skal systematisk indebære, at der gennemføres sådanne 
undersøgelser og overvågningsprogrammer med henblik på at vurdere 
deres virkninger. I den forbindelse vil Rådets Direktiv om strate­
gisk vurdering af den miljømæssige virkning af politikker, planer 
og programmer (PPP) være et vigtigt redskab. 
Boks A 
Forskning og teknologisk udvikling (FTU) 
Eksempler på FTU-projekter vedrørende vådområder, som får støtte fra 
Fællesskabets 1994-budget: 
Rammeprogrammet 1990-1994 
Projekter vedrørende vådområder, som gennemføres under FTU-program-
mets miljødel 
MATURE: - Biokemi i estuariers maksimale turbulenszone 
EF-bidrag: 750.000 ECU 
Biogeokemisk kvælstof- og svovlomsætning og økosystemernes dynamik 
i eutrofiske kystnære laguner 
CLEAN 199-1995. Eutrofiering og anaerobe processer i kystnære 
laguner 
EF-bidrag: 949.577 ECU 
Vurdering af påvirkningen fra to vigtige indbyrdes sammenhængende 
menneskelige aktiviteter: indgreb i floderne og efterfølgende 
fiskeopdræt, på naturlige flodpopulationers genetiske diversitet og 
stabilitet 
EF-bidrag: 500.000 ECU 
Kvælstofdepositionens indvirkning på kulbalancen i tørvemosers 
økosystemer 
EF-bidrag: 258.000 ECU 
39 
ERMAS: Europæiske flodbredder som indikatorer for globale foran­
dringer 
EF-bidrag: 400.000 ECU 
Abiotisk kontrol af spiring, etablering og artsfordeling af 
skovagtig bredvegetation 
EF-bidrag: 300.000 ECU 
Indgreb i europæiske saltmarsk-økosystemer, virkningen af forurening 
(eutrofiering) i forhold til fældningsmønstre 
EF-bidrag: 500.000 ECU 
Virkningerne af miljømæssige forandringer på europæisk saltmarsk: 
struktur, funktion og udvekslingspotentiale med marine kystnære 
vandområder 
EF-bidrag: 1.100.000 ECU 
Udbygning af HUMOR: udbygning af HUMOR-projekt: humus, ændring af 
akvatiske økosystemers reaktion på forsuring 
STEP-projekter 1989-1992 
(Videnskab og teknologi vedrørende miljøbeskyttelse) 
Emission og absorption af drivhusgasserne kvælstofoxider i land­
brugsjord og naturlige vådområder 
EF-bidrag: 527.000 ECU 
Elementer, bestande og flux i mediterrane marine Posidonia økosy­
stemer 
EF-bidrag: 696.000 ECU 
ALPE: Forsuring af afsides liggende bjergsøer 
EF-bidrag: 300.000 ECU 
EROS 2000: Europæiske flod-havsysterner fase II 
EF-bidrag: 2.200.000 ECU 
Funktionsanalyse af europæiske vådområde-økosystemer 
EF-bidrag: 1.160.000 ECU 
BEDRE OPLYSNING OG BEVIDSTHED 
Trods indsatsen for at udbrede kendskabet til vådområder er ordet 
vådområde stadig negativt ladet for mange borgere. Bæredygtig 
anvendelse og bevaring af vådområder kan kun få fortjent opmærksom­
hed, hvis offentligheden anerkender deres værdier og forstår, 
hvorfor det er så vigtigt at bevare dem. 
Den Europæiske Union støtter oplysnings- og bevidstgørelseskampagner 
rettet mod særlige målgrupper: f.eks. administratorer, beslutnings­
tagere, parlamentarikere, industrien, landbruget og skoleelever. 
Informationspakkerne skal bygge på sund videnskabelig viden og 
forståelse. Udbredelse af resultaterne af casestudies vedrørende de 
økonomiske resultater af forvaltningsprojekter eller udviklings­
planer for vådområder, som har været vellykkede eller det modsatte, 
40 
er en effektiv måde at informere lokale beslutningstagere og brugere 
af vådområderne. Indtil nu har Unionen finansieret dette arbejde i 
forbindelse med en række naturbevaringsprojekter (ACE og LIFE) , ofte 
knyttet til besøgscentre i særlige beskyttede lokaliteter. Det vil 
være gavnligt, hvis denne information kunne tilpasses, så den var 
egnet til videre udbredelse. Informationsmaterialet om bevaring af 
vådområder, som er udarbejdet i forbindelse med det igangværende 
ACNAT-projekt om samordnede aktioner for mediterrane vådområder 
(MedWet) (boks B) er det første eksempel, som skal følges op ved 
hjælp af andre midler (video, TV, multimedie, osv.). Arbejdet kan 
effektiviteres gennem samarbejde med erfarne fagfolk og ikkestats-
lige organisationer, der arbejder med naturbeskyttelse. 
Begrebet "vådområde" bør altid indgå som et naturligt led i 
kampagner omkring beslægtede områder, f.eks. om vand, vandtransport 
mv. Sådanne kampagner skal bygge på det net af vådområdelokaliteter, 
som Unionen allerede støtter (NATURA 2000), og skal omfatte ikke 
alene aspekter som naturbevaring, men også forhold som forsvarlig 
anvendelse af produkter fra vådområderne (vand, tørv, fisk, fugle) 
og deres funktioner (drikkevandsoplag eller -rensning, forebyggelse 
af oversvømmelse mv.). 
Boks B 
Samordnede aktioner for mediterrane vådområder (MEDWET) 
Rådets Forordning (EØF) nr. 3907/91 om fællesskabsaktion for 
naturbeskyttelse (ACNAT) 
Fællesskabet yder det største bidrag til første fase af MEDWET-
programmet 1993-1995, med 66% af de samlede omkostninger på 
6.650.000 ECU 
Projektet gennemføres i fællesskab af de fem medlemsstater ved 
Middelhavet (Frankrig, Grækenland, Italien, Portugal og Spanien), 
Kommissionen (DG XI), Ramsar-konventionen, det internationale 
Waterfowl and Welands Research Bureau (IWRB), Verdensnaturfonden 
(WWF), samt Tour du Valat Foundation, der arbejder med beskyttelse 
af mediterrane vådområder. 
MedWet-aktiviteterne skal munde ud i et egentligt Middelhavsprogram, 
hvor alle lande, der støder op til Middelhavetsbassinet, og alle 
organisationer med særlig interesse i mediterrane vådområder 
indbydes til at deltage. De vigtigste arbejdsområder i perioden 
1993-1995 er følgende: 
* udarbejdelse af standardmetode for detaljerede fortegnelser 
over alle mediterrane vådområder, og procedurer til over--
vågning af de økologiske ændringer, 
* udarbejdelse af manual til administratorer og forvaltere om 
integreret forvaltning af mediterrane vådområder, 
* udformning, udarbejdelse og udsendelse af undervisnings­
materiale og udarbejdelse af uddannelseskurser for forvaltere 
og teknikere i forskellige lande, 
* udarbejdelse af populære sammenfatninger af videnskabelige 
undersøgelser vedrørende mediterrane vådområder, beregnet for 
brede kredse af beslutningstagere og forvaltere, 
41 
< 
* udarbejdelse af grundlæggende materiale og mediekampagner med 
henblik på bevidstgørelse af offentligheden om vådområdernes 
funktion og værdi på regionalt plan. 
UDDANNELSE OG TRÆNING AF EKSPERTER 
I Europa er der mange eksperter inden for forskellige discipliner 
vedrørende bevaring af vådområder, men kun få er uddannet til at 
integrere de grundlæggende teknikker inden for de forskellige fag 
med henblik på at samordne forvaltningen af vådområderne. I endnu 
højere grad, end det er tilfældet med de ovenfor nævnte aspekter, 
er passende uddannelse og træning af eksperter et område, hvor 
resultaterne i overensstemmelse med subsidaritetsprincippet 
hovedsageligt afhænger af de initiativer, de enkelte medlemsstater 
træffer. 
En nyligt udarbejdet europæisk fortegnelse over faglige uddannelses­
institutioner inden for vandforvaltning (eller i bredere forstand 
miljøet) i Grækenland, Frankrig og Spanien, opregner ca. 1000 
institutioner. Praktisk taget ingen af dem afholder særlige kurser 
om forvaltning af vådområder. Professionen som "forvalter af 
vådområder" eksisterer reelt ikke. I de forskellige lande foregår 
uddannelsen og træningen af sådanne personer med de samme opgaver 
på vidt forskellige niveauer. Det er nødvendigt, at de fremtidige 
uddannelsesbehov kortlægges, og at faget "forvaltning af vådområder" 
klart anerkendes. 
Den Europæiske Union kan bistå medlemsstaterne med at udforme den 
faglige profil og træningsbehov. Derudover er der behov for træning 
i grundlæggende og specielle færdigheder, herunder udarbejdelse af 
forvaltningsplaner, vurdering af virkningerne på miljøet, bilæggelse 
af uoverensstemmelser mellem brugere osv. 
Herudover bør medlemsstaterne sørge for, at grundlæggende viden om 
vådområdernes funktion og værdier indbygges i uddannelsen af 
ingeniører, agronomer, planlæggere, fiskeopdrættere, forvaltere af 
vand og andre fag i forbindelse med vand og vådområdernes ressour­
cer. Der afholdes allerede nu sådanne kurser ved en række universi­
teter og fagskoler, men de bør udbygges, så de dækker alle relevante 
uddannelser. 
Mere generelt opfordres medlemsstaterne til at integrere oplysninger 
om vådområdernes værdier og problemer i undervisningen i folkeskolen 
og studiet af vådområdernes økosystemer i biologiundervisningen på 
de højere klassetrin. For så vidt som subsidaritetsprincippet 
tillader, støtter Den Eruopæiske Union sådanne bestræbelser. 
Boks C 
Fællesskabets indsats for beskyttelse af vådområder 
Rådets Forordninger (EØF) 1872/84 og 2242/87 om fællesskabsaktioner 
for miljøet (ACE) 
ACE-biotopprogrammet gav Fællesskabet mulighed for at støtte 
projekter, der skal motivere og bidrage til vedligeholdelse eller 
retablering af alvorligt truede biotoper, som er levested for truede 
42 
arter og af særlig betydning for Fællesskabet i henhold til Direktiv 
79/409/EØF om beskyttelse af vilde fugle. 
Af 92 projekter, som modtog støtte under ACE-biotopprogrammet, 
drejede 59 sig specielt om beskyttelse af vådområder. Fællesskabet 
bidrog med 18.143.000 ECU (53%) af de samlede omkostninger på 
34.419.000 ECU til projekterne, som gennemføres af nationale, 
regionale eller lokale myndigheder og ikkestatslige organisationer. 
56 af projekterne vedrørte 65 veldefinerede vådområder i Det 
Europæiske Fællesskab. Tre projekter vedrørte fortegnelser over 
vådområder og overvågning, samt støtte til det græske center for 
biotoper/vådområder. 
Nævnt efter hyppighed omfatter de særlige aktioner for de 65 
vådområder: forbedring af biotoper, retablering, køb, leje eller 
bytte, bevidstgørelse og undervisning, udarbejdelse af forvaltnings­
planer, forvaltningsaktioner, fortegnelser, undersøgelser og 
overvågning, forbedring af beskyttelsesstatus, tilsyn, aftaler med 
lokale landmænd om arealanvendelse. 
BESKYTTELSE AF VIGTIGE VÅDOMRÅDER 
I Europa resterer der i dag kun få betydelige vådområde med en 
tilfredsstillende bevaringsstatus. De fleste af dem har national 
status eller fællesskabsstatus som fredet område, dvs. er opført som 
områder af international betydning i henhold til Ramsar-konventio­
nen, eller klassificeret som fuglebeskyttelsesområder (SPA) i medfør 
af fugledirektivet (79/409/EØF) . De fleste af områderne er imid­
lertid udsat for belastninger af forskellig art (industri, landbrug, 
turisme mv.) og truet af ødelæggelse. En bæredygtig forvaltning og 
beskyttelse af disse nøgleområder kan kun ske gennem en øjeblikkelig 
indsats for at beskytte de iboende værdier. Hvis det ikke lykkes, 
vil det underkrave tilliden til de bestræbelser og aftaler, som 
danner grundlag for deres særlige status. 
Den Europæiske Union har finansieret bevaringsaktioner for en række 
vigtige områder (se oversigten boks C). Midlerne har dog været så 
begrænsede, at der kun har kunnet sættes ind over for små vådom­
råder. Desuden kan resultaterne af disse aktioner let modarbejdes 
af samtidige ukoordinerede udviklingsprojekter i nærheden af 
områderne. Nøgleområderne kan derfor kun bevares på langt sigt, hvis 
planlægningen af arealanvendelsen og forvaltningen af omraderne 
integreres på samfundsøkonomisk grundlag, således som det er 
tilfældet med området omkring Donana Nationalparken i Spanien. 
Kommissionens politik på dette område sigter mod fremme og aktiv 
støtte til integreret planlægning. 
Der skal vedtages en procedure for kraftig og øjeblikkelig handling 
for at afværge trusler mod vådområder af fællesskabsbetydning. Det 
indebærer, at finansieringen af projekter, der medvirker til at 
ødelægge områderne, suspenderes, indtil der er fundet en mil­
jømæssigt tilfredsstillende løsning. Ramsar-konventionens kriterier 
og retningslinier for forsvarlig anvendelse af vådområder kan tjene 
som rettesnor for dette arbejde (se bilag II). 
43 
V INTEGRATION AF FÆLLESSKABETS POLITIK 
BÆREDYGTIGHED 
Traktaten om Den Europæiske Union fra 1992 indførte som hoved­
målsætning "at fremme . . . bæredygtig vækst, som respekterer mil­
jøet". Det indebærer en miljøpolitik, som sigter mod ét højt beskyt­
telsesniveau, hvis krav skal indarbejdes i fastlæggelsen og 
gennemførelsen af fælles politik på andre områder, i offentlige og 
administrative afgørelser, i produktionsprocesserne og i den enkelte 
borgers adfærd og valg. 
Unionens 5. miljøhandlingsprogram fokuserer især på udvalgte 
målområder som industri, energi, transport, landbrug og turisme. 
Konsekvensen af udviklingsprojekter og foranstaltninger på be­
varingen af de tilbageværende vådområder og den fortsatte bæredygti­
ge anvendels af ressourcer og funktioner skal kortlægges og 
inddrages i vurderingen af projekter og gennemførelse af foranstalt­
ninger. 
5. miljøhandlingsprogram henviser ikke direkte til vådområder, men 
beskyttelse og bæredygtig anvendelse af vådområdernes ressourcer 
afhænger direkte af aktioner, der gennemføres med henblik på 
beskyttelse af naturtyper og arternes mangfoldighed, forvaltning af 
vandressourcerne, integreret forvaltning af kystzoner, samt forvalt­
ning af affald og spildevand. 5. miljøhandlingsprograms generelle 
politiske retningslinier gælder helt klart også for indsatsen 
omkring vådområder. 
En bæredygtig anvendelse af vådområdernes ressourcer må således være 
en del af det fælles ansvar, som deles af de økonomiske og sociale 
aktører, myndighederne, offentlige og private virksomheder, samt 
offentligheden, både som borgere og forbrugere. Ved udviklingen af 
de mindre gunstigt stillede regioner skal der tages hensyn til deres 
naturlige værdier. Anvendelsen af et bredt udvalg af instrumenter, 
som fastlægger det nødvendige beskyttlesesniveau, skal, for at sikre 
væsentlige ændringer af de nuværende tendenser, suppleres af 
markedsbaserede værktøjer, som skal bevidstgøre både producenter og 
forbrugere gennem bedre horisontale støtteinstrumenter, som giver 
de nødvendige referencedata og statistiske data, samt finensielle 
støttemekanismer. Yderligere horisontale instrumenter, herunder 
forskning, undervisning og træning, skal være en del af en sammen­
hængende strategi. 
INTEGRERING AF LANDBRUG OG BEVARING AF VÅDOMRÅDER 
Landbrugspolitikken indtager en fremherskende plads i Fællesskabet, 
og indvirker samtidigt kraftigt på bevaringen og anvendelsen af 
vådområder. 
I kølvandet på den produktionssucces, som landbruget i Fællesskabet 
har haft i de forløbne årtier, viste sig også de negative virkninger 
af det intensive landbrug, dvs. man gik væk fra landbrugsmetoder, 
som byggede på delvist naturlige vådområder, der opstod problemer 
med vand- og jordforurening, og værdifulde naturtyper som fersk-
vandsmarsk, moser, våde enge og andre områder blev ødelagt. 
44 
Ret hurtigt blev der truffet foranstaltninger til at bekæmpe den 
ugunstige udvikling 34 ved hjælp af en række instrumenter, der bygger 
på følgende hovedelementer: 
Nitratdirektivet og vandforureningsproblemer i landbrugsområder 
I henhold til direktiv 91/676/EØF om beskyttelse af vand mod 
forurening med,nitrat fra kilder i landbruget skal medlemsstaterne 
gennemføre god landbrugspraksis og udarbejde en liste over områder, 
som er sårbare over for vandforurening. Inden for disse områder skal 
der fastlægges og gennemføres handlingsprogrammer til bekæmpelse af 
forureningen. I henhold til forordning 2078/92 (se nedenfor) kan der 
gives økonomisk erstatning for sådanne områder. 
Ifølge forebyggelsesprincippet skal mindst alle Ramsar-områder og 
vådområder under NATURA 2000, som er beliggende i eller nedstrøms 
for landbrugsområder, omfattes af kvalitetsovervågningsordninger. 
Med henblik på bekæmpelse af eutrofiering må udpegningen som sårbart 
område ske under anvendelse af en nøje procedure. 
Indholdet af fosfor i kunstgødning tiltrækker sig voksende op­
mærksomhed. I modsætning til nitrater, som omsættes gennem denitri-
fikationsprocesserne, forsvinder fosfater ikke fra vandet, men 
opsamles i sediment. Eventuel senere frigivelse af fosfor kan 
yderligere sænke vandkvaliteten. 
Miljøforanstaltninger i landbruget 
Den særlige forordning 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder 
i landbruget, samt om naturpleje 35 ligger på linie med tidligere 
forordninger om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet, 
hvorunder der kunne gives kompensation til landmændene for indtægts­
tab i forbindelse med anvendelse af miljøforsvarlige metoder i 
miljømæssigt sårbare områder (se Boks D). 
Boks D 
Miljømæssigt sårbare områder 
I 1980'erne dannede artikel 19 i Forordning (EØF) 797/85 grundlag 
for effektivisering af landbrugsstrukturerne gennem økonomisk støtte, 
til landbrugsmetoder, som var forenelige med miljøkravene i 
miljømæssigt sårbare områder. Forordningen blev revideret gentagne 
gange, og artikel 19 til sidst udbygget til fire artikler (del CII, 
artikel 21-24) , som ikke blot gælder landbrugsmetoder, der er 
forenelige med beskyttelsen af miljøet og de naturlige ressourcer 
(f.eks. vand), men som også bidrager til beskyttelsen af naturtyper 
og landskaber (Forordning (EØF) 2328/91). 
Case study: Sletter og heder ved Somerset (UK) 
Antallet af vadefugle, som yngler i det fugtige græsland i England 
og Wales, mindskes som følge af den øgede afvanding af og foderpro­
duktion på græsarealerne, som blev påbegyndt i slutningen af 
1960'erne. Sænkningen af vandspejlet bevirkede, at de regelmæssigt 
34 EFT L 375, 31.12.91, s. 1 
35 EFT L 215, 30.7.92, s. 85 
45 
oversvømmede arealer blev betragteligt reduceret, herunder fuglenes 
fourageringsområder. Sletterne og hederne ved Somerset i den 
sydvestlige del af England består af græsningsarealer på 1er- og 
tørvejord, gennemskåret af grøfter i seks flodsletter, et areal på 
ca. 56.700 ha. Det traditionelt forvaltede vådområde er levested for 
ni fuglearter i et antal af international betydning. Det omfattende 
grøftesystem er desuden levested for mange sjældne og truede arter 
af akvatiske dyr og planter. 
Der er gjort en stor indsats for at bevare områdets biologiske 
diversitet. Statslige og private naturorganer har købt jord, og 
fredningsaktiviteter er blevet støttet af Fællesskabet i medfør af 
Forordning 2242/87 (ACE). Græsarealer i området er blevet udpeget 
som områder af særlig videnskabelig betydning, og der er i kraft af 
en national særordning indgået forvaltningsaftaler med landmændene. 
Desuden blev 27.000 ha i 1987 udpeget som miljømæssigt sårbart 
område i medfør af Forordning 797/85, herunder 14.000 ha landbrugs­
jord, som kan udløse økonomisk erstatning til landmænd, der ønsker 
at anvende traditionelle dyrkningsmetoder, som sikrer beskyttelsen 
af landskabet og de vilde dyr og planter. 
I foråret 1987 blev der gennemført en vurdering af de hidtidige 
ændringer i antallet af ynglende fugle og fastlagt en reference for 
overvågningen af ændringer i fremtiden. Undersøgelsen viste, at 
antallet af ynglende vadefugle i det miljømæssigt sårbare område på 
grund af det faldende vandspejl var mindsket kraftigt siden 1977. 
Det viser, hvor vigtigt det er at gennemføre passende vandfor­
valtning, også selv om landmændene er rede til at tilpasse deres 
landbrugsmetoder. Det illustrerer desuden nødvendigheden af passende 
overvågning af dyre- og plantelivet, og af landbrugsmæssige og 
hydrologiske parametre. Senere udveksling af oplysninger og 
erfaringer mellem folk, der deltog i Somerset-projektet og lignende 
projekter i Cotentin-marsken, viste sig yderst værdifuld ved 
udarbejdelse af en ordning i Nordvestfrankrig. 
Boks E 
Landbrugs- og miljøforordningen 2078/92 
Med denne forordning er der skabt mulighed for et gennembrud i 
integreringen af miljøkravene i den fælles landbrugspolitik. 
Forordningens støtteordning fremmer blandt andet brug af foru­
reningsbegrænsende landbrugsmetoder, miljøvenlig ekstensivering af 
landbruget, landbrugsmetoder, som er forenelige med beskyttelsen og 
forbedringen af miljøet, langsigtet braklægning af landbrugsjord med 
henblik på at beskytte miljøet, samt undervisning og efteruddannelse 
af landmænd om miljøvenlige dyrkningsmetoder. Med hensyn til 
vådområder kan programmerne til beskyttelse af midlertidigt 
oversvømmede græsningsarealer og fugtigt græsland drage nytte af de 
miljømæssige foranstaltninger i landbruget. I 1994 er der afsat ialt 
483.000.000 ECU til miljøforanstaltninger i forbindelse med den 
fælles landbrugspolitik. 
Case study: zoneprogrammet "Maneha Occidental - Campo de Montiel" 
(Spanien) 
Området omfatter to kendte vådområder, Tablas de Daimiel national­
parken og Lagunas de Ruidera nationalparken. Begge områder er 
46 
hjemsted for flere plante- og fuglearter af interesse for Fælles­
skabet. Selv om en del af området har national eller international 
beskyttelsesstatus (Ramsar, Biophere- reservat, fuglebeskyttelsesom­
råde) , har den omfattende overrisling af landbrugsarealer i 
afvandingsområdet, som har fundet sted i de sidste 15 år, medført 
en sænkning af vandspejlet. Økologisk rige vådområder er blevet 
udtørret, og man prøver at finde metoder til genopretning af 
områderne. 
Hovedmålsætningen for landbrugs-miljøprogrammet er at gøre land­
bruget i regionerne bæredygtigt gennem begrænsning af de. overrislede 
arealer og af vandforbruget, således at omfanget af vandindvinding 
ikke overstiger den hast, hvormed de vandførende lag, som forsyner 
vådområderne, genopfyldes. 
De samlede omkostninger beløber sig til 107.200.000 ECU i perioden 
1994-1997. Heraf dækker Unionen 75%, idet området ligger inden for 
Mål 1-regionen. Fællesskabets støtte ville ellers have været på 50%. 
I modsætning til sine forgængere er Forordning 2078/92 (se Boks E) 
obligatorisk i alle medlemsstater. Den vedrører stadigt kun landmænd 
på frivillig basis. Budgettet for disse foranstaltninger er øget 
væsentligt, man udgør stadig kun en lille procentdel af det samlede 
landbrugsbudget. I henhold til 5. miljøhandlingsprogram skal 15% af 
landbrugsjorden inden år 2000 være omfattet af forvaltningskontrak­
ter. 
Landbrugs-miljøforordningen, som også indeholder bestemmelser om 
erstatning til landmænd, der nedsætter forbruget af kunstgødning på 
sårbare områder udpeget i henhold til Direktiv 91/676/EØF, er et 
nødvendigt og værdifuldt skridt i retning af integrering af 
miljøhensyn i den fælles landbrugspolitik. Tre år efter den er trådt 
i kraft i medlemsstaterne skal Kommissionen for Rådet og Europa-
Parlamentet fremlægge en rapport om forordningens gennemførelse. 
Offentliggørelse og formidling af resultaterne af vurderingen vil 
være af afgørende betydning for en revision og forbedring af 
ordningen. 
Andre instrumenter 
Rådets Forordning (EØF) 1765/92 om en støtteordning for producenter 
af særlige landbrugsafgrøder 36 giver mulighed for under særlige 
omstændigheder at give direkte kompensation til landmænd, som 
bræklægger landbrugsjord for at mindske produktionen. Braklægning 
af jord uden for omdriften, som er tilpasset de lokale forhold, kan 
være interessant, og bør fremmes omkring beskyttede vådområder eller 
sjældne vådområdetyper som stødpudeområder, langs floder som 
beplantede rande eller inden for tidligere drænede vådområder, som 
jævnligt oversvømmes. 
Ved gennemførelsen af Rådet Forordning (EØF) 2085/92 om Fælles-
EFT L 181, 1.7.92. 
47 
skabsordning med støtte til skovforanstaltninger i landbruget 37 er 
der gjort en stor indsats for vådområder. Plantning af skov kan have 
en ugunstig indvirkning på visse typer af vådområder, dvs. enge, 
kærmoser og tørvemoser. Dårlig planlagt skovrejsning kan også 
medføre alvorlige skader på de hydrologiske forhold i nærliggende 
vådområder. De skovrejsningsprojekter, som støttes gennem for­
ordningen, skal derfor ske i landbrugsområder af ringe miljømæssig 
værdi, så man skåner de bevaringsværdige naturlige og delvis 
naturlige åbne områder, så som våde og midlertidigt oversvømmede 
enge og moser. Desuden skal de miljømæssige virkninger af større 
beplantningsprojekter vurderes med hensyn til de afvandingsmæssige 
virkninger. 
Medlemsstaterne og Kommissionen spiller en vigtig rolle i sikringen 
af, at de foranstaltninger, der fremmes i den fælles landbrugs­
politik (f.eks. produktion af ikke-landbrugsmæssige afgrøder, 
braklægning eller direkte betaling for ensilagemajs) , ikke modvirker 
Unionens politik for forsvarlig anvendelse og bevaring af vådom­
råder. 
Større integration af landbrug og bevaring af vådområder 
Indtil videre har virkemidlerne i den fælles landbrugspolitik, som 
indvirker gunstigt på bevaringen af vådområder, kun bestået af 
enkeltstående foranstaltninger, og ikke en overordnet integrering 
af landbrugsmæssige og miljømæssige hensyn. På langt sigt er det 
ikke muligt fortsat at anvende industrielle produktionsmetoder, 
samtidigt med at kun få områder dyrkes under anvendelse af miljøven­
lige metoder. Miljømæssigt interessante områder skal derfor anskues 
som en del af et integreret net, og ikke som få adskilte attraktive 
lokaliteter. Et net af små spredte vådområder inden for de dyrkede 
områder er for mange organismer afgørende for deres spredning og 
overlevelse, og sikrer desuden væsentlige økologiske og hydrologiske 
funktioner. Afløb af vand, som er forurenet af landbrug (og andre 
kilder), til vådområder er et andet problem, som skal løses i 
forhold til afvandingsområdet, og ikke kun som et problem, der 
vedrører et afgrænset sårbart område. 
Fælles regler for god landbrugspraksis, herunder retningslinier for 
type og mængde af agrokemikalier, som må anvendes, forbud mod 
afvanding eller opfyldning af bevaringsværdige vådområder, vedlige­
holdelse af udyrkede bælter langs vådområder, herunder floder, kan 
danne grundlaget for en mere overordnet metode, som bygger på 
landbrug som en positiv faktor i beskyttelsen af naturen som 
økosystem betragtet. 
FISKERIPOLITIK OG AKVAKULTUR 
Et hovedsigte i den fælles fiskeripolitik er beskyttelse og 
forvaltning af fiskeressourcerne gennem kontrol af fangstkapacite­
ten, så der skabes balance mellem fangst og ressourcer. Inden for 
rammerne af undersøgelser vedrørende fiskeriet, som er finansieret 
af Generaldirektoratet for fiskeri (DG XIV) er der også foretaget 
undersøgelser vedrørende vådområder (boks F) . I regioner, hvor 
37 EFT L 215, 30.7.92, s. 96 
48 
økonomien er stærkt afhængig af fiskeriet, betragtes akvakultur som 
et muligt alternativ. Beskyttelsen af vådområder på den ene side, 
og fiskeri og akvakultur på den anden side, har fælles berørings­
flader på grund af vådområdernes funktion som vigtig yngleplads og 
det fælles behov for god vandkvalitet. Fiskeri og akvakultur, som 
ikke udøves efter bæredygtige principper, kan imidlertid have 
betydelige negative virkninger for vådområderne. 
Landbrug og bevaring af vådområder 
Mens visse typer traditionel ikkeintensiv akvakultur og fiskeri fra 
gammel tid har ført til skabelsen af interessante typer af vådom­
råder (laguner i det nordlige Adriaterhav, fiskedamme i Frankrig 
mv.), har den seneste tids industrielle akvakulturprojekter i 
værdifulde vådområder givet anledning til bekymring for de mil­
jømæssige virkninger. Akvakultur kræver en høj vandkvalitet, men det 
affald, der udledes, kan forringe kvaliteten af omgivende vandom­
råder, især i afgrænsede områder som søer, bugter og laguner. Den 
tilhørende infrastruktur (tanke, veje, elledninger osv. ) kan bidrage 
til den fysiske ødelæggelse af naturtyper. Blandt andre mulige 
negative miljøvirkninger kan nævnes forstyrrelse af sårbare arter 
af vilde dyr og planter, tilkomsten af rovdyr, frigivelse af 
fremmede arter, som konkurrerer med de hjemmehørende arter, og 
overudnyttelse af bestanden af småfisk i laguner. 
Boks F 
Generaldirektoratet for fiskeri, bevarings- og miljøspørgsmål (DG 
XIV, C-l) 
Undersøgelser i fiskerisektoren vedrørende mediterrane laguner: 
I 1993 finansierede den tidligere Europæiske Udviklings- og 
Garantifond for Landbruget, Udviklingssektionen, biologiske 
undersøgelser til ialt 8.000.000 ECU. Fiskeri i Middelhavslaguner 
er et vigtigt erhverv, som udnytter de vedvarende ressourcer i 
vådområderne, og som skal planlægges nøje for at sikre bæredygtig­
hed. 
* Undersøgelser omkring ressourceevaluering og indsamling af 
statistiske data med henblik på bedre styring af fiskeriet i 
mediterrane laguner (1982). 
* Fastlæggelse af strategi for evaluering af lagunefiskeriet i 
Languedoc-Rousillon i Frankrig (1984). 
* Undersøgelse af sammenhængen mellem lagune-, kyst- og 
trawlfiskeri i Gulf de Lion, Frankrig (1985). 
* Undersøgelse af traditionelt kystfiskeri omkring Balearerne 
(1987). 
Med omlægningen af strukturfondene i 1993 blev der oprettet et nyt 
finansielt instrument for fiskeriet, hvormed der kan gives støtte 
til undersøgelser af fiskeflåder, akvakultur og kystnære farvande. 
Metoder og kriterier for identificering af acceptable miljøvirk­
ninger skal udvikles yderligere. I Kommissionens forslag til ændring 
af Rådets Direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og 
49 
private projekters indvirkning på miljøet38, omfatter bilag II nu 
også intensive skaldyrs- og fiskeproduktionsenheder. 
Endvidere kan der ikke gives tilladelse til nye akvakulturprojekter 
i vådområder, som skal udpeges som NATURA 2000-område, med mindre 
der er gennemført en fuldstændig WM, som viser, at aktiviteten ikke 
skader miljøet eller - hvis der ikke findes alternative områder -
at virkningerne kan afbødes. Dette princip blev for nyligt delvist 
støttet af Domstolen i afgørelsen om Santona-marsken, et spansk 
område af international betydning (2.8.93, C-355/90). 
Når akvakulturanlæg placeres tæt ved eller i artsrige vådområder, 
vil rovdyr sandsynligvis komme til fra de omgivende arealer. Da 
nogle af disse arter kan,være beskyttet i medfør af Direktiverne 
79/409 og 92/43, skal der træffes passende foranstaltninger for at 
skræmme dem bort. 
Inden for vådområder bør man i stedet for at fremme nye anlæg satse 
på at forny og vedligeholde eksisterende ikkeintensive akvakulturak­
tiviteter i allerede tilpassede vådområder, forudsat det sker på 
bæredygtigt grundlag. Integrerede projekter, f.eks. landbrug og 
kultur- eller naturorienteret turisme, med henblik på at fremstille 
særlige produkter af høj miljøværdi, vil sandsynligvis kunne give 
større økonomisk bæredygtige indtægter. Aktiviteterne bør gennem­
føres inden for rammerne af forvaltningsplaner, jfr. artikel 6 i 
Direktiv 92/43/EØF. Strukturfondene med det nye finansielle 
instrument for fiskeriet (FIUF)39, kan bruges til finansiering af 
sådanne pilotprojekter. 
Fiskeristøtte og beskyttelse af vådområder 
I henhold til forordningen skal fiskeri- og akvakulturprojekter nu 
gennemføres under hensyntagen til miljøet. Kommissionen vil således 
kræve, at de regionale miljømyndigheder inddrages i alle projektets 
faser, og påse, at fællesskabsregler og national miljølovgivning 
overholdes. 
Med henblik på at sikre den mest effektive fastsættelse af fiske­
fangsterne og langsigtede bæredygtige fangstrater i overensstemmelse 
med bedste tilgængelige opdaterede videnskabelige oplysninger og 
teknologi, bør planlægningen ske på grundlag af integreret for­
valtning af såvel kystlaguner og vådområder som større floder. I 
fremtiden vil Unionen kun kunne give støtte til strukturtilpasninger 
og særlige anlæg, hvis disse hensyn integreres i planlægningen. 
I en række europæiske regioner drives der traditionelt fiskeopdræt 
i delvis naturlige damme. Der bør gennemføres en undersøgelse af de 
samfundsøkonomiske og miljømæssige begrænsninger for en fremtidig 
forbedring af sådanne aktiviteter, som har både miljømæssige og 
økonomiske fordele, navnlig i landområder med stor arbejdsløshed. 
I den forbindelse kan der være gavnligt med yderligere særlige 
Union-støttede undersøgelser. Miljøuddannelse af fiskeopdrættere, 
38 Dok. KOM(93) 575 endelig udg. 
39 39 EFT L 193, 31.7.93. 
50 
og aktioner på lokalt og regionalt plan øge offentlighedens bevidst­
hed om miljøproblemerne i forbindelse med fiskeri og akvakultur bør 
fremmes. 
For nyligt blev der i Rådets Forordning 1626/94 om tekniske 
foranstaltninger til bevaring af fiskeriressourcerne i Middelhavet 
indført et forvaltningssystem, som er tilpasset de særlige karak­
teristika i området, og som betyder, at en del af kysten kun må 
udnyttes gennem de mest selektive fiskerimetoder, af fiskere med 
traditionelle metoder. Forordningen drejer sig også om fredning af 
arter og levesteder, som anses for truede eller sårbare. De to 
levesteder, der nævnes i Bilag I, er vådområder og søgræs. 
51 
SAMHØRIGHED 
A. REGIONAL UDVIKLINGSPOLITIK 
Betydningen af Den Europæiske Unions regionale udviklingspolitik 
øges. Den støtte, der gives, har stor indflydelse på arealanvendel­
sen, herunder anvendelsen af de resterende vådområder. 
Strukturfondene og beskyttelsen af vådområder 
Siden begyndelsen af Fællesskabets regionale udviklingspolitik er 
forståelsen for og betydningen af integreringen af miljøhensynene 
blevet større, således at man nu kan undgå negative virkninger som 
dem, der i midten af 1980'erne fandt sted i forbindelse med 
projekter under de integrerede middelhavnsprogrammer i vådområder 
og deres afvandingsområder. 
Siden 1988 har midler under regionalfondene været brugt til - og det 
bør også i fremtiden ske i stadig større omfang - at finansiere 
projekter til beskyttelse af naturlige vådområder, områdernes 
genoprettelse, eller bæredygtig anvendelse af vådområdernes 
ressourcer. 
Der er adskillige eksempler på, at projekter til beskyttelse af 
vådområder har nydt gavn af midler fra Strukturfondene, herunder 
støtte til traditionelt landbrug og fiskeri, forvaltning og 
genoprettelse af hydrauliske systemer og vandressourcer, beskyttelse 
af de mest sårbare områder, udvikling af bæredygtig turisme, og 
udannelse af lokale naturforvaltere og landmænd, navnlig i Mål 1-
regioner (med tilbagestående økonomisk udvikling) og Mål 5b-regioner 
(landbrugsområder). Af særrlig interesse i Mål 5b-regioner er 
marsken i Poitou-Charentes (Frankrig). Fællesskabets støtterammer 
for dette område omfatter dels en lang række foranstaltninger, som 
nævnt ovenfor, dels to ikke-statslige naturbevaringsorganisationer. 
Blandt Fællesskabets initiativer for at komplettere projekter, som 
fremlægges direkte af medlemsstaterne, er ENVIREG40 (se Boks G) , 
hvormed der er givet støtte til beskyttelse af vådområder ved 
Biguglia-lagunen i Korsika, og INTERREG41 (se Boks H) , hvormed der 
er givet støtte til rensning af Timavo-floden på grænsen mellem 
Italien og Slovenien. Samtidigt hermed er der imidlertid med støtte 
fra Fællesskabet gennemført projekter på industri-, by- og turistom­
rådet, som har været til skade for vådområder. 
Hovedårsagen hertil er, at de regionale og nationale miljømyn­
digheder ikke i tilstrækkelig grad har deltaget i udviklingen af 
projekterne, og at projekternes miljøvirkninger ikke er blevet 
vurderet af uafhængige eksperter. I 1993 er disse proceduremæssige 
mangler blevet afhjulpet i forbindelse med revisionen af for-
40 EFT C 115, 9.5.90. 
41 INTERREG II: EFT C 180, 1.7.94. 
52 
ordningerne om strukturfondene42. 
I den nuværende programperiode 1994-1999 kan der med strukturfonds­
midler gives støtte til projekter, der sigter mod bæredygtig 
udnyttelse af vådområdernes ressourcer, herunder traditionelt 
landbrug og fiskeri, forvaltning og genoprettelse af vandløbssy­
stemer, beskyttelse af de mest sårbare områder, udvikling af 
miljøvenlig turisme, og uddannelse af lokale landmænd og naturfor­
valtere. Sådanne aktiviteter bør støttes aktivt. 
Boks G 
Fællesskabsinitiativet ENVIREG 
En mindre del af den europæiske fond for regionaludvikling blev i 
perioden 1989-1993 anvendt på fællesskabsinitiativet ENVIREG. 
ENVIREG sigter mod at begrænse forureningen i kystområder, navnlig 
omkring Middelhavet, hvor økonomien afhænger betydeligt af turisme, 
med henblik på at sikre at anvendelsen af kystområderne sker under 
hensyntagen til naturbeskyttelsen, og at bidrage til kontrol og 
forvaltning af giftigt og farligt industriaffald. En milliard ECU, 
der er givet til initiativet (60% fra Kommissionen) er brugt til 
spildevandsrensning (51% af midlerne), som indirekte har været til 
gavn for flere vådområder. Ca. 11% af midlerne er brugt til 
beskyttelse af naturtyper. 
Case study: Maroniflodens munding (Fransk Guinea) 
Hattes ved Maroniflodens munding i Fransk Guinea er en økologisk 
interessant lokalitet, som omfatter marskområder og en sandstrand, 
og et af de få områder i verden, hvor læderskildpadden yngler. 
Området tiltrækker et stigende antal besøgende, som forstyrrer 
området og forstærker de affalds- og vandforureningsproblemer, som 
udgør en alvorlig trussel for områdets økologiske balance. ENVIREG-
projektet gav penge til anlæggelse af en fælleskommunal kontrolleret 
losseplads for husholdningsaffald og til indsamling og rensning af 
spildevand. Desuden bygges der turistinfrastruktur, f.eks. par­
keringspladser mv., så turiststrømmen bedre kan styres. 
Boks H 
Fællesskabsinitiativet INTERREG 
Fællesskabsinitiativet ENVIREG er ikke blevet fortsat i struk­
turfondsprogrammet for 1994-1999, fordi aktioner, der kan støttes 
af initiativet, nu er integreret i Fællesskabets støtterammer, der 
gennemføres på medlemsstaternes initiativ. Kommissionen kan dog 
fremme og støtte projekter vedrørende beskyttelse af vådområder og 
bæredygtig ressourceanvendelse gennem andre fællesskabsinitiativer, 
f.eks. INTERREG (i grænseområder), LEADER (i naturområder) og PESCA 
(i områder, som er afhængige af fiskeriet). 
Fællesskabsinitiativet INTERREG har til formål at give støtte til 
grænseegne, så der kan udvikles et Europa uden grænser. Transport-
EFT L 185, 15.7.88; EFT L 193, 31.7.93 
53 
og kommunikationssektoren har indtil videre lagt beslag på ca. 45% 
af midlerne (914.000.000 ECU, i 1992-priser). Miljøprojekter udgør 
ca. 10%, og dækker fælgende områder: turisme og miljøet, fysisk 
planlægning og miljøet, og miljøbeskyttelse - områder som kan have 
gavnlige virkninger for vådområderne. 
INTERREG-projekter omfatter også programmer til gavn for vådområder, 
som finansieres i forskellige grænseegne i Unionen, f.eks. gennem­
førlighedsundersøgelser for rensning af den alvorligt forurenede 
Tivamoflod på grænsen mellem Italien og Slovenien, rensning af 
Lugano- og Maggioresøerne mellem Schweiz og Italien, og et projekt, 
der gennemføres af UK og Frankrig, som blandt andet skal bevare og 
beskytte klinterne ved den engelsk kanalkyst og Nord-Pas-de-Calais. 
Case study: Lavezziøerne og Magdalena arkipelaget (Frankrig/Italien) 
Mellem Korsika (Frankrig) og Sardinien (Italien) ligger to klippear-
kipelager, Lavezziøerne (særligt fuglebeskyttelsesområde i medfør 
af Direktiv 79/407/EØF) og Magdalena arkipelaget, som spiller en 
vigtig rolle for talrige arter af havfugle. Menneskers fritids­
aktiviteter griber forstyrrende ind i disse områder og må derfor 
kontrolleres. Der er gennemført et INTERREG-projekt om bedre 
beskyttelse af områderne. De samlede projektomkostninger beløb sig 
til over 5.000.000 ECU, hvoraf Fællesskabets ydede ca. halvdelen. 
For at sikre fuld integrering af beskyttelsen af vådområderne i den 
regionale udviklingspolitik er det nødvendigt: 
* at sikre, at beslutninger vedrørende miljøet føres ud i livet 
i gennemførelsesfasen, 
* at udvikle det sæt miljøindikatorer, som allerede er defineret 
af Kommissionen med hensyn til vådområder. Disse indikatorer 
skal danne grundlag for en vurdering af de miljømæssige og 
samfundsøkonomiske virkninger på vådområderne fra de første 
faser, gennem overvågning og efterfølgende evalueringsfaser, 
* at sørge for, at cost-benefit analyser også omfatter forhold 
omkring bæredygtig anvendelse, som gendannelse af vandførende 
lag eller bæredygtighed i. forbindelse med traditionelt 
landbrug og fiskeri, og 
* at give bedre muligheder for støtte til udbygning af de 
institutionelle rammer, som i øjeblikket er utilstrækkelige 
i disse områder. 
B. Samhørighedsfonden 
Under samhørighedsfonden, som er oprettet i henhold til Rådets 
Forordning (EØF) 1164/9443, får Grækenland, Irland, Portugal og 
Spanien støtte til investeringer i transport- og miljøsektoren. Det 
giver mulighed for omfattende finansiering til gavn for foran­
staltninger vedrørende beskyttelse og forvaltning af vådområder, på 
linie med målsætningerne i 5. miljøhandlingsprogram. Der blev for 
nyligt givet støtte til et større projekt vedrørende et vådområde 
i Irland (Boks I) . 
EFT L 130, 25.5.94, s. 1. 
54 
Boks I 
Samhørighedsfonden 
Midlerne i den ny strukturfond til støtte for udviklingen i 
Grækenland, Irland, Portugal og Spanien skal hovedsageligt gives til 
transportinfrastruktur og miljøet og kan således åbne nye muligheder 
for beskyttelsen af vådområder. Der kan især gives støtte til 
projekter, som bidrager til gennemførelse af NATURA 2000 nettet i 
medfør af Direktiv 92/43/EØF om beskyttelse af naturtyper samt vilde 
dyr og planter, i de pågældende lande. 
Indtil videre har støtten hovedsageligt været rettet mod transport 
infrastruktursektoren, men de støtteberettigede lande har stadig 
mulighed for at fremlægge miljøprojekter. De fleste af de mil­
jøprojekter, som hidtil er blevet præsenteret, drejer sig om 
vandforvaltning, spildevandsrensninng og affaldsbehandling. 
Case study: moserne ved Clara og Raheenmore (Irland) 
Irland spiller en vigtig rolle for beskyttelsen af aktive højmoser, 
som er blevet en sjælden naturtype. De aktive højmoser ved Clara og 
Raheenmore er fremragende eksempler på sådanne naturtyper. Et 
projekt til sikring af 1.000 ha af moserne kan bidrage til, at 
Irland kan opfylde sine forpligtelser i medfør af Driektiv 92/43/E­
ØF, samtidigt med at der skabes et grundlag for bæredygtig turisme 
med udgangspunkt i en langsigtet beskyttelse af denne naturtype. 
De samlede projektomkostninger er på 969.000 ECU, hvoraf Unionen 
yder 85%. Midlerne skal gå til genoprettelse af de hydrologiske 
forhold i området, efterfølgende overvågning, og de indledende faser 
af erhvervelse af jord. 
TRANSPORINFRASTRUKTUR 
De fleste vådområder i Europa ligger i flodmundinger, dale, lav-
landsområder, og flade og ubebyggede områder - områder, som også på 
grund af deres topografi og morfologi undertiden foretrækkes til 
bygning af transportinfrastruktur som veje, motorveje, jernbaner og 
lufthavne. Sammen bidrager emissioner fra biler og lastvogne 
væsentligt til den samlede forurening af luft og vand og hermed til 
drivhusvirkningen og forsuringen. 
Modernisering eller bygning af nye vandveje kan på flere måder true 
de vådområder, som stadig findes. Opfyldning med oprenset materiale 
fra kanaler og andre anlæg kan ødelægge mindre vådområder. Grusud­
vinding til transportinfrastruktur af beton er en anden trussel mod 
nuværende og tidligere flodsende. Bygning af transportveje og nye 
kanaler kan ødelægge naturlige levesteder og således yderligere 
isolere populationer af vilde dyr eller ødelægge hydrologiske 
systemer. 
Forslaget til ændring af Rådets Direktiv 85/337/EØF udbygger listen 
over Bilag I transportinfrastruktur, som skal vurderes med henblik 
på deres virkninger på miljøet, og fastsætter en række kriterier for 
identificering af Bilag II-projekter, som skal underkastes en WM. 
Vådområder og kystområder er blandt de miljømæssigt sårbare områder, 
55 
som skal vurderes for deres miljøvirkninger. 
WM er en vigtig del af processen omkring beslutningen om, hvorvidt 
et projekt skal gennemføres, og hvorledes det kan ske med mindst 
mulig virkning på miljøet. 
Virkningerne fra ny transportinfrastruktur skal på forhånd vurderes 
nøje, og løsningerne skal så vidt muligt bygge på den bedste 
tilgængelige teknologi. Det er afgørende, at vurderingen også 
omfatter alternative løsninger. Det er vigtigt i forbindelse med 
forslag til projekter, som påvirker Natura 2000-lokaliteter. 
TURISME 
Masseturisme påvirker vådområderne på grund af behovet for fersk­
vand, direkte ødelæggelse forårsaget af bygninger og infrastruktur, 
vandforurening samt den uro, fritidsaktiviteterne giver anledning 
til. 
Den Europæiske Unions turisthandlingsplan44, som blev vedtaget i 
1992, omfatter 11 aktioner, hvoraf en drejer sig om turisme og miljø 
og skal sikre større hensyntagen til miljøet (se Boks J). 
I den forbindelse agter Kommissionen at støtte: 
* initiativer, der skal øge bevidstheden hos turister og 
leverandører af serviceydelser om samspillet mellem turisme 
og miljø, 
* projekter der sigter mod at forene naturbeskyttelsesinteresser 
og turistmæssige interesser, 
* udvikling af institutionelle rammer for udveksling af 
erfaringer, og 
* initiativer til fremme af miljøvenlig turisme. 
Forslaget om ændring af Rådets Direktiv 85/337/EØF om WM indebærer, 
at en række turist- og fritidsanlæg skal gøres til genstand for en 
WM, hvis medlemsstaterne finder det nødvendigt. Der skal desuden 
rettes særlig opmærksomhed mod bl.a. vådområder og andre lokali­
teter, som har national eller regional beskyttelsesstatus, mens det 
overvejes, om der skal gennemføres en WM. Tilstedeværelsen af et 
vådområde eller beskyttet område i afvandingsområdet eller nedstrøms 
for det planlagte udviklingsområde bør udløse en WM. Denne 
vurdering skal også omfatte forhold i relation til forvaltningen af 
vand og affald. 
DG XXIII har for nyligt givet støtte til en undersøgelse om 
bæredygtig turisme i Europas naturparker og nationalparker45. Der er 
udarbejdet konkrete forslag til aktioner i vådområder og kystom­
råder. Forudsat områdernes belastningskapacitet overholdes i 
44 Rådets Afgørelse 92/421/EØF, EFT ... 
45 Federation of Nature and National Parks of Europe (1993) . 
Loving them to death? Sustainable tourism in Europe's nature and 
national parks. 
56 
overensstemmelse med resultaterne af en grundig WM, frembyder 
vådområderne gode muligheder for at øge offentlighedens bevidsthed 
om vådområdernes værdi og funktioner. Udvikling af turisterhvervet 
i vådområderne bør indgå i en plan for hele afvandingsbassinet, og 
infrastrukturen skal bygge på en nøje vurdering af vandforsynings-
kapaciteten, mulighederne for spildevands- og affaldsbortskaffelse, 
og de særlige landskabsmæssige træk i området. Planlægning af 
området og streng adgangskontrol er særlig vigtig for bevaringen af 
områdernes biologiske diversitet og karakter som naturområde. 
Bevaring af vådområderne er mere kompleks end beskyttelse af andre 
naturtyper. Rundture med naturvejleder, besøgscentre, udstillinger 
og naturstier er afgørende elementer i forvaltningen af områderne 
og udviklingen af bæredygtig turisme i og omkring vådområder. 
Boks J 
Turisme og miljøet 
I forbindelse med indkaldelsen af forslag 92/C 51/16, gav Kommissio­
nen ca. 2.700.000 ECU til 23 pilotprojekter på turist- og miljøom­
rådet. Blandt disse er der tre projekter, som vil indvirke positivt 
på beskyttelsen af vådområder: 
* planlægnings- og forvaltningsværktøjer til• opbygning af 
bæredygtig turisme i Vadehavet, et af de vigtigste kystnære 
vådområder i Nordvesteuropa (Nederlandene, Danmark og 
Tyskland), 
* udvikling af praktiske metoder til at gøre politikken på 
vandområdet bæredygtig. "Turist- og vandprojektet" gennemføres 
af Frankrig, Grækenland og Spanien, 
* udarbejdelse af miljøvejledning om turistforvaltning i 
kystområder, i samarbejde med den lokale befolkning. I 
projektet deltager Danmark, Nederlandene, Portugal, Spanien 
og UK. 
UNIONEN OG INTERNATIONAL SAMARBEJDS-, UDVIKLINGS- OG HANDELSPOLITIK 
Aktioner i Europa og Middelhavsområdet uden for Unionens område er 
blandt de fælles miljøpolitiske foranstaltninger, der er gennemført 
på internationalt plan. I 1991 vedtog Rådet MEDSPA (se side 11) . Af 
interesse for vådområder indeholder programmet f.eks. projekter om 
beskyttelse af de naturlige søer på Korsika, forvaltning af 
flodbassiner i Frankrig, genoprettelse af vådområder i Italien, og 
undersøgelser af integreret forvaltning af Ichkeul-søen i Tunesien 
(se Boks K). Nogle måneder senere vedtoges NORSPA (se side 3), som 
omfatter to projekter vedrørende forbedring af vandkvaliteten i 
vådområder i Danmark gennem plantning af ålegræs og manipulering af 
fiskepopulationerne. I årene inden forordningernes vedtagelse blev 
de pågældende foranstaltninger gennemført i kraft af pilotprojekter. 
I 1992 blev både MEDSPA- og NORSPA-forordningerne integreret i den 
nye LIFE-forordning om miljøet. Fem procent af LIFE-budgettet bruges 
til aktioner uden for Fællesskabets område, i de baltiske lande og 
Middelhavsområdet, herunder også projekter om integreret forvaltning 
af vådområder (se Boks L). 
Det økonomiske samarbejde med Central- og Østeuropa og de uafhængige 
stater i det tidligere Sovjetunionen omfatter også støtte til 
57 
miljøbeskyttelse. I 1989 blev der gennem Rådets Forordning (EØF) 
3906/8946 etableret et PHARE-program om støtte til den økonomiske 
genopbygning af de centraleuropæiske lande. Programmet indeholder 
flere projekter, som er til gavn for vådområderne, f.eks. støtte til 
Mazurian-søerne i Polen og den internationale Donaukommission (se 
Boks M) . I 1994 er der under TACI S-programmet, Fællesskabets program 
for økonomisk genopbygning i lande fra det tidligere Sovjetunionen, 
endnu ikke gennemført særlige projekter vedrørende vådområder. 
EFT L 375, 23.12.89. 
58 
Boks K 
Vådområder i Middelhavsområdet 
Under Rådets Forordning (EØF) 563/91 om fællesskabsaktioner til 
beskyttelse af miljøet i Middelhavsregionen (MEDSPA) i lande uden 
for Det Europæiske Fællesskab er der givet søtte til følgende 
projekter: 
Algeriet: Udarbejdelse af integreret forvaltningsplan ombeskyttelse 
og udvikling af det kystnære vådområde El Kala og nationalparken. 
Projektomkostninger: 300.000 ECU, 50% dækkes af MEDSPA, 50% støttes 
af Den Europæiske Investeringsbank gennem midler fra METAP-program­
met om teknisk bistand til Middelhavsområdet. 
Tunesien: Støtte til forvaltningsaktiviteter i Ichkeul nationalpark. 
EU-bidrag: 155.000 ECU, 50% af de samlede projektomkostninger. 
Marokko: Udarbejdelse af forvaltningsplan for den kystnære national­
park Al-Hoceima, herunder udarbejdelse og opbygning af strukturer 
til bevaring af den biogenetiske diversitet, med særlig vægt på 
beskyttelse af fiskeørn og munkesæl. 
EU-bidrag: 170.000 ECU, 100% af projektomkostningerne. 
Cypern: Forvaltning af Akamas nationalparken, herunder vurdering af 
alle økologisk sårbare områder, bistand til indførelse af procedurer 
for forvaltningskontrol, afhjælpende foranstaltninger, og gennem­
førelse af nødvendig lovgivning. 
EU-bidrag: 145.000 ECU, 100% af projektomkostningerne. 
Boks L 
LIFE-projekter vedrørende vådområder uden for Unionen 
Forordning (EØF) 1973/92 om oprettelse af et finansielt instrument 
for miljøet (LIFE) kan støtte aktioner uden for Fællesskabet i den 
baltiske region og Middelhavsregionen gennem oprettelse af admini­
strative strukturer, teknisk bistand, og overførsel af miljøvenlig 
teknologi, bæredygtig udvikling og bistand ved miljøkatastrofer. Som 
hovedregel går fem procent af de årlige LIFE budgetmidler til 
projekter uden for Unionen. 
Indtil nu har støtten til særlige projekter for vådområder været 
koncentreret i Østersøregionen, bl.a. støtte til beskyttede områder 
i den nedre Oder-dal i Tyskland (EU-bidrag 400.702 ECU, næsten 20% 
af omkostningerne). 
Case study: integreret forvaltning af laguner og kystnære vådområder 
omkring Østersøen 
Under den nye Helsingfors-konvent ion om beskyttelse af Østersøen mod 
forurening, som blev underskrevet af grænsestaterne i 1992, blev der 
i 1993 nedsat en arbejdsgruppe om forvaltningsplaner for laguner og 
kystnære vådområder. Det Europæiske Fællesskab er medunderskriver 
af den nye konvention, og Kommissionen tager aktivt del i arbejds­
gruppen og støtter dens aktiviteter med 547.575 ECU, der dækker ca. 
72% af de samlede omkostninger. Resten kommer fra det svenske 
Naturvårdsvårket. 
59 
Gruppen er i øjeblikket i gang med at oprette task teams, som skal 
have tilsyn med og give vejledning om udarbejdelsen af integrerede 
forvaltningsplaner for udvalgte vådområder i Curonian-lagunen mellem 
Litauen og Kaliningrad Oblast i Rusland, Matsalu-bugten i Estland, 
Vistula-lagunen mellem Kaliningrad og Polen, Oder-lagunen på grænsen 
mellem Polen og Tyskland, og Riga-bugten mellem Estland og Letland. 
Boks M 
Det Europæiske Fællesskabs støtte til Central- og Østeuropa 
Blandt de projekter om beskyttelse af vådområder, som støttes under 
PHARE's økonomiske samarbejdsprogram, er følgende: 
* Støtte til den polske stiftelse for Mazurian-søerne, 1990. EU-
bidrag: 1.800.000 ECU. 
* Støtte til den polske stiftelse for Warta-floden, 1990. EU-
bidrag: 500.000 ECU. 
* Støtte til projektet Green Lungs of Poland, om integreret 
regional udviklingsplanlægning, 1991. 
* Støtte til undersøgelser om beskyttelse af vådområder og 
græsland i Ungarn, 1990. EU-bidrag: 200.000 ECU. 
* Støtte til oprettelse af nationalparken ved Ferto-søen i 
Ungarn, som komplementerer Neusiedler nationalparken på den 
østrigske side, 1990. EU-bidrag: 1.400.000 ECU. 
* Støtte til to dele af det integrerede miljøprogram for Donau 
flodbassinet, med fokus på naturbeskyttelse: 1) anvendt 
forskning vedrørende Donau-deltaet, EU-bidrag: 3.500.000 ECU; 
2) fortegnelse over biologiske ressourcer i Donau flod­
bassinet . 
I juni 1992 underskrev Fællesskabet og medlemsstaterne på topmødet 
i Rio konventionen om biologisk diversitet. Unionen betragter tabet 
af vådområder overalt på jorden som et væsentligt miljøproblem, 
fordi de er centrale for arternes mangfoldighed. Det skønnes, at ca. 
25-30% af jordens arealer af sump og marsk allerede er ødelagt. 
Unionen og medlemsstaterne har et særligt ansvar for at støtte og 
deltage i internationale aktioner for at bekæmpe globale mil­
jøproblemer. Efter Riotopmødet i 1992 er mulighederne for at 
finansiere bevaringsforanstaltninger gennem programmer for ud­
viklingsbistand blevet bedre, idet 10% af budgetmidlerne skal gives 
til aktioner på miljøområdet. 
I den seneste AVS-konvention (landene i Afrika, Vestindien og 
Stillehavet) får miljøhensynene førsteprioritet i samarbejet mellem 
Fællesskabet og AVS-landene, forud for landbrug, fødevaresikkerhed 
og udvikling på landet. I den særlige budgetpost om miljøbeskyttelse 
i udviklingslandene støtter Unionen udarbejdelsen af en vejledning 
om ressourcer i de tropiske ferskvandsvådområder. Unionen bidrager 
også til en række projekter i Asien og Latinamerika (ALA), som har 
betydning for vådområder (se Boks N). 
Det fremgår klart af denne oversigt, at beskyttelse af vådområder 
allerede indgår i Unionens politik for udviklingsbistand, selv om 
det indtil videre ikke er almindeligt kendt. Kommissionen deltager 
i øjeblikket i en task force om udarbejdelse af retningslinier for 
60 
bedre beskyttelse og bæredygtig anvendelse af tropiske og sub­
tropiske vådområder, dvs. i de lande, som har mest gavn af Fælles­
skabets udviklingsbistand og -samarbejde. Retningslinierne ud­
arbejdes af OECD's komite for udviklingsbistand, det vigtigste forum 
for den type arbejde, hvor bilaterale donorer tilpasser deres 
bistand til ændrede priroteringer og perspektiver i udviklingspro­
cessen. Det viser tydeligt, at Unionen sammen med det internationale 
samfund og de store udviklingsbanker og myndigheder ønsker at spille 
en førende rolle i fastlæggelsen af globale politiske retningslinier 
og i gennemførelsen af de anbefalinger, de indeholder. 
Bevaring af vådområder og forsvarlig brug af vådområdernes ressour­
cer har også betydning for Unionens og de enkelte medlemsstaters 
handelspolitik. De samme miljøregler og retningslinier, som anvendes 
inden for Unionen, skal også anvendes ved import af produkter fra 
tredjelandes vådområder, f.eks. tørv fra Central- og Østeuropa og 
Rusland, eller fisk fra AVS- og ALA-landene. Kommissionen vil gøre 
en særlig indsats for at fremme integreringen af disse forhold i de 
relevante handelsbestemmelser. 
Boks N 
Budgetpost B7-5040: Miljø i udviklingslande 
Aktiviteter vedrørende bæredygtig anvendelse af vådområder: 
Belize: Udarbejdelse af forvaltningsplan for kystområdet, 1993. EU-
bidrag: 570.Q00 ECU. 
Cameroon: Udarbejdelse af anbefalinger om forvaltningsplan for Mount 
Kupe-skoven, bæredygtig og bedre vandforsyning, 1991. EU-bidrag: 
501.910 ECU. 
Costa Rica: Bedre beskyttelse af Llanuras de Tortuguero-området, 
fase II. EU-bidrag: 857.000 ECU. 
Chad: Undersøgelse om Kouri kvægracen og samspillet med landbrugs-
og græsningsområder ved Chadsøen. EU-bidrag: 345.000 ECU. 
Ghane: Oprettelse af overvågningssystem for vandplanter og udvikling 
af integret infektionsbekæmpelse i vandområder med henblik på 
beskyttelse af fiskeressourcerne. EU-bidrag: 485.000 ECU. 
Golfen: Marine naturtyper og levesteder for vilde dyr og planter i 
Golf-regionen, fase II. EU-bidrag: 2.600.000 ECU. 
Guyana: Undersøgelse af Courida-mangrovens miljømæssige værdi, 1989. 
EU-bidrag: 67.700 ECU. 
Indiske Ocean: Udformning af national miljøstrategi, med særlig vægt 
på land- og vandressourcer, 1992. EU-bidrag: 153.560 ECU 
Mauritanien: Fortegnelse over vilde dyr og planter i kystzonen, og 
deres indvirkning på det lokale landbrug og fiskeri, 1993. EU-
bidrag: 537.000 ECU. 
Mauritius: Undersøgelse af beskyttelsen af kystnære økosystemer, 
61 
1989. EU-bidrag: 141.000 ECU. 
Mauritius: Udformning af strategi for udvikling og forvaltning af 
sydvestkysten, med forvaltning af kyster, lagune, vådområde og 
afvandingssystemer, 1993. EU-bidrag: 350.000 ECU. 
Marokko: Nationalt miljøuddannelsescenter ved Sidi Boughaba Ramsar. 
EU-bidrag: 394.000 ECU. 
Mozambique: Undersøgelse af Gorongosa-Marromeuområdet, efter tab af 
vådområder på grund af utilstrækkelig vandforsyning efter bygningen 
af dæmninger ved Zambezifloden, 1993. EU-bidrag: 180.000 ECU. 
Sahelregionen: Publikation om hydrologi og fiskeri i små vandområder 
i Sudano-Sahelregionen, 1992. EU-bidrag: 36.600 ECU. 
Tanzania: Udarbejdelse af forvaltningsplan for kystzonen, med 
henblik på oprettelse af marine beskyttelsesområder og ligelig 
fordeling og bæredygtig anvendelse af naturlige ressourcer, 1991. 
EU-bidrag: 57.955 ECU. 
Tanzania, Kenya og Uganda: Oversigt over oplysninger om biodiversi­
tet, herunder økosystemer i tropiske skove, tropiske tørre skove, 
ørkner og halvørkner, bjerge og højland, 1992. EU-bidrag: 50.000 
ECU. 
Togo: Forskningsprojekt om dæmningsbyggeriets virkning på plantedæk­
ket og grundvandsstanden i savannaområder, 1993. EU-bidrag: 600.000 
ECU. 
Venezuela: Teknisk bistand til udvikling af miljøagentur for Lake 
Valencia-området. EU-bidrag: 875.000 ECU. 
Zambia: Udarbejdelse af forvaltningsplan for Kafue-sumpen og 
Bangwuelabassinet, 1991. EU-bidrag: 685.494 ECU. 
Fastlæggelse af global strategi for koralrev, 1991. EU-bidrag: 
100.000 ECU. 
Udarbejdelse af maskinlæsbart materiale om de indenlandske fiskeres­
sourcer, 1990. EU-bidrag: 11.690 ECU. 
Vejledning om ressourcer i tropiske vådområder, 1990. EU-bidrag: 
155.000 ECU. 
N.B. De ovennævnte aktiviteter omfatter kun en del af udviklings­
samarbejdet vedrørende bæredygtig anvendelse af vådområder, idet de 
kun vedrører budgetpost B7-5040, miljø i udviklingslande. 
62 
VI KONKLUSIONER OG POLITISKE RETNINGSLINIER 
GRUNDLÆGGENDE FORHOLD 
1) Vådområder er vigtige træk i den økologiske karakter og værdi 
af de regioner, de ligger i. Vådområderne kan ikke anskues 
enkeltvist, men som indbyrdes forbundne vådområder, som 
undertiden ligger langt fra hinanden. 
2) Vådområder er særligt vigtige økosystemer med vitale funktio­
ner, der leverer ressourcer og understøtter menneskelige 
aktiviteter og anvendelser, og som udgør en værdifuld kulturel 
og naturlig arv. Imidlertid er der hidtil sket store ødelæg­
gelser og tab af vådområder i Europa, og der er behov for 
forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder, svarende til 
det subsidiaritetsprincip, som er fastlagt i 5. Miljøhand-
1ingsprogram. 
3) Mængde og kvalitet af grundvand og overfladevand, som findes 
i og løber ind i vådområderne, er afgørende for deres 
økologiske værdi og funktion. 
4) Vådområderne udgør en integreret del af større afvandingsom-
råder eller kystområder. Forsvarlig anvendelse og bevaring af 
vådområderne afhænger derfor af, hvilke faktorer der gør sig 
gældende i disse større områder. 
5) Hovedårsagerne til tab og ødelæggelse af vådområder er 
økonomiske faktorer og menneskeskabte ændringer i brugen af 
og aktiviteterne i vådområderne og deres afvandingsområder. 
Disse faktorer er således afgørende for en forsvarlig 
anvendelse og bevaring af vådområderne. 
6) Ud fra en økonomisk betragtning vurderes vådområderne ikke som 
en naturlig del af et vådområdes infrastruktur, navnlig ikke 
ved prisfastsættelse og brug af vådområdernes ressourcer. Det 
har bevirket, at der ikke er udviklet markedsmekanismer, der 
styrer en forsvarlig anvendelse og bevaring, som så igen har 
øget tab og ødelæggelse af områderne. 
7) Fra et praktisk synspunkt er de vigtigste årsager til 
ødelæggelse og tab af vådområderne udnyttelse af infra­
strukturen ved omdannelse af vådområderne til tørt land, samt 
ved kvantitative eller kvalitative skader på vandløbssy­
stemerne og deres funktion. 
8) Selv om der måske er et organ, som er ansvarlig for samordnin­
gen af beskyttelsesindsatsen på nationalt eller regionalt 
plan, har også andre offentlige eller private institutioner 
ekspertise af betydning for en effektiv forvaltning af 
vådområderne på langt sigt. Forsvarlig anvendelse og bevaring 
af vådområderne er derfor betinget af god institutionel 
infrastruktur på området og af integreret forvaltning. 
9) De lokale samfund, som er de første, der vil drage nytte af 
en bedre forvaltning af vådområderne, spiller en afgørende 
rolle. 
10) Der er allerede gennemført en række fællesskabsinstrumenter 
og politiske initiativer, som understøtter en forsvarlig an­
vendelse og bevaring af vådområderne, navnlig: 
* bestemmelserne i Traktaten om Den Europæiske Union, artikel 
130R, og de politiske retningslinier i 5. Miljøhandlingspro­
gram "Mod en bæredygtig udvikling", hvorefter miljøspørgsmål 
63 
skal løses med integrerede midler og samtidigt integreres i 
politikken på andre områder - en målsætning, som allerede har 
haft en tilsvarende indflydelse på forordningerne om ændring 
af strukturfondene, 
* gældende og foreslået fællesskabslovgivning om naturbe­
varing, vand og vurdering af virkningerne på miljøet, 
* Fællesskabets arbejde for at udbrede kendskabet til 
vådområder og deres funktioner inden for rammerne af forsk­
ningspolitikken, 
* den økonomiske støtte, som Fællesskabet i løbet af det 
sidste tiår har ydet og fortsat yder, til projekter, der skal 
fremme bevarelsen og genopbygningen af vådområder, som er af 
naturmæssig interesse for Fællesskabet. 
* midler, som Fællesskabet har ydet og med en betydelig øgning 
af midlerne kan og vil yde til foranstaltninger inden for 
rammerne af strukturfondene (herunder fællesskabsinitiativer) , 
samhørighedsfonden og sektoraktioner, som miljøforanstalt­
ninger inden for landbruget eller braklægningsordninger, samt 
forskellige former for bistand og udviklingspolitik uden for 
Unionen og på globalt plan, som skal støtte en forsvarlig 
anvendelse og bevaring af vådområderne, enten gennem mål­
rettede investeringer, udstyr, teknisk bistand, opbygning af 
institutioner, uddannelse, oplysning, bevidstgørelse, 
Alligevel sker der fortsat en forringelse af vådområderne i 
Den Europæiske Union, og Fællesskabet vil under de nuværende 
vilkår ikke kunne bevare vådområderne, som de er. 
11) Der er stadig ikke en sammenhængende politik for vådområderne, 
til dels fordi der på nationalt og regional plan stadig ikke 
findes en tilstrækkelig udbygget ramme for integrering af 
miljøhensynene i alle faser fra formuleringen af politik til 
gennemførelse af projektet på andre politiske områder. Selv 
med tilstrækkelige rammer lader den praktiske gennemførelse, 
navnlig i operationel henseende, noget tilbage at ønske. 
12) Der skal udformes en sammenhængende fællesskabpolitik for 
vådområderne, og de værktøjer og politikker, der allerede 
findes, skal dels konkretiseres eller målrettes, dels 
komplementeres af andre indsatsmuligheder. 
13) Målsætningerne i det følgende skal indarbejdes i de perspekti­
ver for den fysiske planlægning i Europa, som skal fastlægges 
i løbet af 1995, med henblik på at tilvejebringe en fælles 
strategisk platform for politik med faktisk eller potentiel 
virkning på de fysiske rammer. 
UNIONENS POLITIK VEDRØRENDE VÅDOMRÅDER 
OVERORDNEDE MÅLSÆTNINGER 
Fællesskabets politik for vådområderne bygger på følgende målsæt­
ninger : 
* Ingen yderligere tab af vådområder 
I hver af NUTS II-regionerne skal vådområdernes nuværende samlede 
64 
areal bevares, ikke alene for alle vådområder tilsammen, men også 
for arealet af de syv hovedgrupper af vådområder: i) marine og 
kystnære vådområder, ii) estuarier og deltaer, iii) floder og 
flodsletter, iv) naturlige søer og damme, v) ferskvandsmarsk, vi) 
tørvemoser, og vi i) menneskabte vådområder af særlige interesse som 
økosystemer. Inden for den pågældende NUTS II-region skal der 
kompenseres for yderligere tab af vådområder gennem retablering af 
tidligere vådområder eller skabelse af nye, med mindst samme areal 
og samme funktioner, og med de samme økologiske værdier. 
* Ingen yderligere ødelæggelse af vådområder 
Vådområderne i Den Europæiske Union skal bevares, så de mindst 
fortsat lever op til deres nuværende funktion og økologiske værdi. 
Navnlig skal kvaliteten og kvaliteten af det vand, der løber ind i 
og findes i de enkelte vådområder, som minimum bevares. Hvis en 
ringe vandkvalitet forårsager gradvis ødelæggelse af et vådområde, 
skal problemet afhjælpes således, at ødelæggelsen standses og 
forholdene om muligt forbedres. Hvis et bestemt vådområdes funktion 
og værdi ikke kan opretholdes på det nuværende niveau, skal tabet 
opvejes så vidt muligt i samme type vådområde, enten inden for selve 
området eller gennem forbedring, genoprettelse eller skabelse af 
nærliggende vådområder. 
* Forsvarlig anvendelse af vådområder 
Udnyttelsen af vådområder skal hvile på bæredygtigt grundlag, så 
ressourcerne ikke udnyttes mere end de naturligt eller i und­
tagelsestilfælde med menneskets hjælp kan klare. 
Mens der bør arbejdes for at skabe en overordnet forståelse for 
vådområde sys ternerne s økologiske begrænsninger, skal det sikres, at -
såfremt denne forståelse ikke findes - aktiviteter, som indvirker 
på vådområderne, styres af forebyggelsesprincippet. Helt nøjagtigt 
bør aktionerne ikke gennemføres, hvis der ikke er en klar forståelse 
af deres virkninger, heller ikke hvis der menes at være util­
strækkelige beviser for en direkte forbindelse mellem aktiviteten 
og deraf følgende ødelæggelse af vådområdet. 
* Forbedring og genoprettelse af vådområder 
Ud over de krav, disse målsætninger stiller, skal eksisterende 
vådområder forbedres, og tidligere vådområder så vidt muligt 
genoprettes, under hensyn til de bedst mulige funktioner og værdier. 
Forbedring og genoprettelse af vådområder skal prioriteres højere 
end oprettelse af nye. 
* Internationalt samarbejde og aktioner til fremme af forsvarlig 
anvendelse og bevaring af vådområder 
I forbindelse med det internationale samarbejde er der gennemført 
politikker til fremme af den forsvarlige anvendelse og bevaring af 
vådområder. Med forbehold af særlige regionale forhold bør de 
målsætninger, der er fastlagt for vådområderne i Unionen, også gælde 
for andre dele af verden. Fællesskabet skal deltage aktivt i 
bevaringen af vådområder på globalt plan, inden for rammerne af 
internationale konventioner, som Fællesskabet er part i, og gennem 
gældende og fremtidige samarbejdsaftaler med tredjelande. 
65 
IVÆRKSÆTTELSE 
Europæisk net af vådområder 
Den Europæiske Union og Europa som helhed skal have et tæt, 
sammenhængende net af vådområder, som sikres en forsvarlig an­
vendelse og bevaring. Dette net skal inddeles i forhold til de 
forskellige niveauer af administrative regioner. Medlemsstaterne 
skal sørge for, at nettet omfatter alle vådområder af betydning for 
Fællesskabet, som er identificeret i medfør af Direktiverne 79/409 
og 92/43 inden for NATURA 2000, hvorefter lokaliteterne afgrænses 
efter økologisk relevante grænser. Det globale net sikres gennem de 
vådområder, der er udpeget under Ramsarkonvent ionen. Medlemsstaterne 
skal færdiggøre nettet på hvert niveau og integrere Ramsarlokalite-
terne i Fællesskabets NATURA 2000-net med henblik på anvendelse af 
de gældende bestemmelser, også når de undtagelsesvis ikke er NATURA 
2000-lokaliteter. 
Integreringspolitik, integreret forvaltning og arealanvendelse 
Forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder kan kun ske ved 
hjælp af samordnede og integrerede metoder, gennem anvendelse af 
egnede bestemmelser inden for rammerne af en bred politik, f.eks. 
miljøpolitik (herunder vand- og naturbeskyttelse), eller regionale 
og territoriale udviklingspolitikker (herunder ressourceplan­
lægning) , samt særlige relevante sektorpolitiske områder (f.eks. 
landbrug og akvakultur). 
Integreret forvaltning betyder først og fremmest samordning af 
modstridende interesser i et givet vådområde og dets ressourcer med 
henblik på at nå den fælles målsætning om bevaring og forsvarlig 
anvendelse. Det betyder, at alle parter med afgørende eller 
indflydelsesrig magt over vådområdet deltager i arbejdet med at nå 
til enighed eller finde et kompromis. Her skal interesser, aktører, 
myndigheder og ansvarlige organer identificeres, og de admini­
strative arrangementer gennemføres, på unionsplan, på nationalt og 
regionalt plan. Rent praktisk kan der udarbejdes en liste over 
foranstaltninger, som kræver integreret indsats, og en liste over 
de organer, som skal deltage i og høres under de forskellige 
procedurer. 
For at opstille en politik for vådområderne, som skal gennemføres 
på alle niveauer, må beslutningstagerne overbevises om vådområdernes 
faktiske værdi, og om hvorledes forvaltningen af vådområder kan 
understøtte den regionale udvikling. Det vil på sin side få myndig­
hederne til at forstå økosystemernes fulde værdi og betydning for 
social fremgang og økonomisk vækst. 
Integreret forvaltning kan opdeles i fire hovedaktiviteter: at undgå 
negative påvirkninger, at regulere den økologiske og samfundsøkono­
miske påvirkning, at bruge de naturlige ressourcer, samt positiv 
indgriben fra menneskets side, dvs. planlægning med sigte på den 
ønskede udvikling. Der skal herunder anlægges såvel en tidsmæssig 
som en rumlig betragtning, gennem inkorporering af langsigtede 
bæredygtige mål og hensyntagen til afvandingsområdet eller den 
kystzone, som vådområdet er en del af. 
Den forsvarlige anvendelse og bevaring af vådområdernes økonomiske 
66 
og sociale potentiale, og en vellykket operationel integrering er 
betinget af effektiv planlægning af arealanvendelsen, som bygger på 
vådområdernes funktion og værdier. Med forbehold af de beføjelser, 
som er hjemlet i Traktaten, skal der ske en styrkelse af Fælles­
skabets initiativer og holdninger på området. 
Viden om vådområderne og deres værdi 
Blandt de forskningsområder, man især bør koncentrere sig om, er 
identificering og kvantificering af vårdområdernes værdi, bæredygtig 
anvendelse og landskabets funktion og ændring. Der er ligeledes 
vigtigt at formidle undersøgelsesresultaterne i et sprog, der er 
møntet på de kredse, som træffer beslutninger om anvendelse eller 
udvikling af vådområder. 
Den fysiske planlægning og integreret forvaltning kan blive langt 
mere effektiv, og mange af de ændringer, der er nødvendige for at 
sikre forsvarlig anvendelse og beskyttelse af vådområder mere 
sandsynlige, hvis borgerne og beslutningstagerne.forstår, hvorfor 
økosystemerne og deres ressourcer skal beskyttes, og er klar over, 
hvad der skal gøres, for at det sker. Værdien af de mange direkte 
og indirekte fordele ved vådområder, og de sociale og økonomiske 
virkninger af ødelæggelse og tab af vådområder bør derfor dokumen­
teres og formidles til de bredest mulige kredse. Den Europæiske 
Union og Kommissionen skal spille en aktiv rolle i dette arbejde. 
En af de mest betydelige ændringer inden for bevaring af vådområder 
i de senere år har været den voksende grad af tværfaglighed i 
forvaltningsarbejdet. En stor del af indsatsen for vådområdernes 
bevaring var foranlediget af bekymring for de levende dyr og 
planter, og i årtier var bevaring af vådområder kun aktuel for eks­
perter i disse specielle forhold. Med den voksende forståelse for 
vådområdernes samfundsværdi er en langt større kreds af institutio­
ner, også inden for fiskeri, landbrug og dyrehold, blevet engageret 
i beskyttelsen af vådområder. Samtidigt har erkendelsen af, at 
vådområder skal bevares som en funktionsdygtig enhed i landskabet -
snarere end som en begrænset antal nationalparker og andre be­
skyttede områder - gjort det stadig mere klart, at de konventionelle 
metoder er langt fra tilstrækkelige. Disse aspekter bør vinde stadig 
mere indpas og omsættes til praktisk handling. 
Lovgrundlag og administrative bestemmelser 
Kommissionen og medlemsstaterne må fuldt ud udnytte deres lov­
givningsmæssige instrumenter til at fremme og forfølge en sammen­
hængende politik for vådområder, som bygger på princippet om 
integration. De fleste medlemsstater bør stadig tilvejebringe eller 
forbedre de lovgivningsmæssige værktøjer. Det indebærer også en 
regelmæssig revision af gældende lovgivning på alle relevante 
niveauer, herunder Fællesskabets retsakter, for at sikre, at de er 
forenelige med de strategiske retningslinier i denne meddelelse. Der 
bør gennemføres den nødvendige tilpasning, f.eks. ved at fjerne 
økonomiske incitamenter som skattebegunstigelser eller støtteord­
ninger, og retligt begrundet ødelæggelse af vådområder. Plan­
lægning smynd i ghe der ne bør i planlægningen specifikt pege på 
vådområder og afhængigt af de enkelte sager fastlægge særlige 
forvaltnings- og beskyttelsesforanstaltninger. 
67 
I almindelighed bør medlemsstaterne kræve, at aktiviteter, der kan 
indvirke på vådområderne og deres funktion, forhåndsgodkendes af et 
organ, som har til opgave at overvåge, om områderne beskyttes og 
bruges forsvarligt. WM bør være obligatorisk. Det bør gennem 
særlige bestemmelser sikres, at der ikke er nogen faktorer med 
speciel betydning for vådområderne, som overses. Der skal foretages 
WM såvel ved projekter i vådområderne som ved aktiviteter uden for 
områderne, men inden for deres afvandingsområde eller kystzone, i 
de tilfælde hvor projekterne kan have en væsentlig indvirkning på 
det pågældende vådområde. 
Innovative foranstaltninger 
I tilvejebringelsen af passende forvaltningsmodeller kan der læres 
meget af de traditionelle former for anvendelse af vådområder. De 
bæredygtige metoder skal tilpasses dagens vilkår og give lokalsam­
fundene, snarere end enkeltpersoner eller centrale myndigheder 
større kontrol over vådområdernes ressourcer. Disse metoder skal så 
integreres i og støttes gennem den gældende Unionspolitik, navnlig 
inden for den fælles landbrugspolitik og politikken vedrørende 
regionaludvikling. 
I forbindelse med næste reform af den fælles landbrugspolitik skal 
der lægges megen vægt på forsvarlig anvendelse og bevaring af 
vådområder. Navnlig bør der ske en udbygning af mulighederne i 
støtteordningen for miljøinitiativer i landbrugssektoren, således 
at der kan gives fuld kompensation for udgifter i forbindelse med 
foranstaltninger vedrørende forsvarlig anvendelse og bevaring af 
vådområder. På den anden side skal offentlige udgifter til landmænd 
inden for rammerne af landbrugsreformen i stigende grad knyttes til 
de miljømæssige aspekter, herunder kontrol med dyrkningsmetoder, som 
vil kunne ændre vådområdernes funktion, inden for det enkelte 
vådområde eller inden for afvandingsområdet. 
I medfør af strukturfondene skal der ved" først givne lejlighed 
gennemføres et fællesskabsinitiativ om dette spørgsmål, og artikel 
10 i Den Europæiske Fond for Regionaludvikling skal øjeblikkeligt 
anvendes med henblik på effektiv fysisk planlægning, som er en 
betingelse for, at vådområderne kan bevares og bruges forsvarligt. 
VÆRKTØJER 
Ud fra de overordnede målsætninger, der er beskrevet ovenfor, agter 
Kommissionen at anvende de instrumenter, der er til rådighed på 
fællesskabsniveau, således at man undgår negative virkninger på 
vådområdet, og den positive indvirkning på forsvarlig anvendelse og 
bevaring bliver størst mulig. 
Lovgivning 
Fællesskabets lovgivning og internationale konventioner af betydning 
for den forsvarlige anvendelse og bevaring af vådområder skal 
gennemføres konsistent. Det gælder først og fremmest Direktiverne 
79/409/EØF og 92/43/EØF om naturbevaring, de relevante direktiver 
om vandkvalitet og spildevandsrensning (91/271/EØF), herunder 
direktivforslaget om den økologiske kvalitet af vand, og Rådets 
Direktiv 85/337/EØF (i ændringsforslag) omvurdering af virkningerne 
på miljøet. For at sikre en forebyggende og integreret metode er det 
68 
vigtigt, at dette direktiv suppleres med et direktiv om WM for 
politikker, planer og programmer. 
For så vidt angår direktiverne om naturbevaring, agter Kommissionen 
fortsat at arbejde for den bredest mulige klassificering og 
udpegning af NATURA 2000-lokaliteter. Kommissionen vil desuden påse, 
at medlemsstaterne anvender og overholder artikel 6 i Rådets 
Direktiv 92/43/EØF om instrumenter, der skal anvendes ved forsvarlig 
anvendelse og bevaring af vådområder, dvs. forvaltningsplaner, 
relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, 
hensigtsmæssig WM af foranstaltninger med hensyn til deres 
virkninger på et område med henblik på målsætningerne om forsvarlig 
anvendelse og bevaring, tilslutning til foranstaltningerne, når det 
er fastslået, at de ikke vil skade områdets funktion og værdier, 
høring af offentligheden, og - hvis en foranstaltning trods de 
skadelige virkninger for området alligevel skal gennemføres -
kompensationsforanstaltninger for overordnet at sikre de samme 
værdier og funktioner. 
Med hensyn til vådområder, som ikke kan udpeges som NATURA 2000 
lokaliteter, og hvor der ikke i henhold til fællesskabslovgivning 
er krav om forsvarlig anvendelse og bevaring, vil Kommissionen 
regelmæssigt overvåge, hvorvidt de ovennævnte overordnede målsæt­
ninger og praktiske metoder overholdes. Om nødvendigt kan der for 
alle vådområder indføres yderligere bestemmelser om anvendelse af 
instrumenter, svarende til artikel 6 i rådets Direktiv 92/43/EØF, 
og obligatorisk WM for projekter, der er opført i Bilag II i Rådets 
Direktiv 85/337/EØF. Medlemsstaterne burde dog snarere i implemen­
teringen àf Traktatens artikel 13OR gennemføre strengere foran­
staltninger end dem, der er fastlagt i gældende og foreslået 
fællesskabslovgivning. 
Internationalt samarbejde 
Kommissionen agter at give fuld støtte til udviklingen af samarbejde 
om vandsystemer, som deles af to eller flere medlemsstater eller 
regioner. Det er imidlertid op til de nationale og regionale 
myndigheder at tage de nødvendige initiativer. Det gælder især i 
kraft af forpligtelserne i Helsingfors-konventionen fra 1992 om 
beskyttelse og anvendelse af grænseoverskridende vandløb og 
internationale søer, Barcelona-konventionen fra 1979 om beskyttelse 
af vandrende arter af vilde dyr, og Espoo-konventionen fra 1991 om 
WM for grænseoverskridende projekter, som alle er ratificeret af 
Unionen og de fleste medlemsstater. 
Fortegnelser og overvågning 
Der er på nuværende tidspunkt stadig ikke gennemført en samlet 
undersøgelse af fordeling, status og tendenser for europæiske 
vådområder og lokaliteter, og den aktuelle viden bygger således på 
stykkevise oplysninger. På grund af områdernes kompleksitet, dynamik 
og vanskeligheden med nøjagtigt at fastlægge deres ofte flydende 
grænser, findes der ikke engang en entydig klassificering af 
europæiske typer af vådområder. Alt dette viser, hvor bydende 
nødvendigt det er at tilvejebringe en samordnet fælles europæisk 
fortegnelse over vådområder, og overvågning af de økologiske 
forandringer. Med hensyn til vådområder i Unionen, som i henhold til 
Rådets Direktiver 79/409/EØF og 92/43/EØF kræver særlige bevarings-
69 
foranstaltninger, skal det ske inden for rammerne af NATURA 2000-
nettet. Det Europæiske Miljøagentur bør af Kommissionen og medlems­
staterne bemyndiges til at sørge for den nødvendige udbygning af 
nettet med henblik på tilvejebringelse af et overordnet system, som 
f.eks. også omfatter vådområder, som i henhold til Rådets Direktiv 
91/271/EØF karakteriseres som særligt sårbare. Ideelt set bør et 
sådant system omfatte hele kontinentet, også tredjelande. Fortegnel­
sen skal desuden indeholde opdaterede oplysninger om vådområdernes 
status, bestemt i forbindelse med overvågningsprogrammer. Systemet 
skal ikke betragtes som endeligt, men som en kontinuerlig proces og 
database med referencedata om fysisk planlægning og forvaltning, 
fremtidig overvågning og vurdering af miljøvirkningerne. 
Finansielle instrumenter 
Den finansielle støtte - indtil videre ça. 60 millioner ECU siden 
1984 - som Fællesskabet har givet til projekter til bevaring og 
genoprettelse af vådområder inden for rammerne af miljøaktioner og 
finansielle instrumenter, har vist sig at give positive afsmittende 
effekter, men er dog ikke på langt sigt tilstrækkelig til at afbøde 
de negative virkninger, som dæmninger, akvakultur og andre ud­
viklingsprojekter har på vådområderne og på marginaliseringen af de 
landsamfund, som udnytter vådområderne traditionelt. Artikel 7 i 
rammeforordningen om strukturfondene, som bestemmer, at nye 
udviklingsplaner skal efterleve Unionens miljøpolitik, skal 
selvfølgelig gennemføres fuldt ud af de kompetente organer. For alle 
vådområder, som rammes af udviklingsprojekter, betyder det, at 
foranstaltninger, der finansieres af Fællesskabets finansielle 
instrumenter, i almindelighed i videst muligt omfang skal bygge på 
bestemmelserne i artikel 6 i Direktiv 92/43/EØF eller tilsvarende 
bestemmelser. 
Traktaten og 5. Miljøhandlingsprogram danner et godt retsgrundlag 
og ramme for praktisk integrering af politik om vådområder og 
forvaltning heraf. Kommissionen har på sin side tilvejebragt det 
administrative grundlag for udførelsen af dette arbejde og vil i 
lyset af indhøstede erfaringer om nødvendigt tilpasse og ændre dette 
grundlag. 
Kommissionen agter i stigende omfang at give støtte til foran­
staltninger for forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder. I 
overensstemmelse med princippet om integrering af miljøhensynene i 
Fællesskabets politik på andre områder, jfr. Traktatens artikel 
130R, og med henblik på gennemførelse af artikel 8 i Rådets Direktiv 
92/43/EØF, vil Kommissionen sikre, at alle til rådighed værende 
instrumenter så vidt muligt anvendes i dette øjemed. Med hensyn til 
finansieringsprincipperne i Traktatens artikel 13OS, stk. 4, kan 
støtte i forbindelse med Fællesskabets miljøpolitik kun i meget be­
grænset omfang opfylde de finansielle behov for støtte til for­
svarlig anvendelse af bevaring af vådområder. Kommissionen opfordrer 
dog medlemsstaterne til i større grad at gøre brug af de talrige 
finansielle muligheder, der findes i Fællesskabets politik på andre 
områder, herunder om uddannelse i forsvarlig anvendelse og bevaring 
af vådområder. I betragtning af de langsigtede økonomiske fordele, 
der er ved at anvende vådområderne forsvarligt, skal Fællesskabet 
være rede til i finansieringen af aktioner i og uden for Unionen at 
fremme udviklingsprojekter, der indebærer forsvarlig anvendelse. 
70 
SAMLET KONKLUSION 
Forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder er betinget af, at 
der sker en radikal ændring af den måde, hvorpå økosystemerne hidtil 
har været anvendt. Det kan kun ske på grundlag af en overordnet og 
sammenhængende politik for vådområderne, som sikrer: anderkendelse 
af vådområderne funktioner og fordele for menneskeheden, fysisk og 
funktionsmæssig afhængighed, i tid og rum, mellem vådområder og 
andre områder og mellem de generationer, der er afhængige af dem, 
samt anerkendelse af deres økonomiske betydning. Gennemførelsen af 
en sådan politik skal som grundholdning bygge på innovative og 
ambitiøse initiativer og integrerede metoder. 
Med henblik på Fællesskabets politik skal følgende fire væsentlige 
opgaver fremhæves : 
skabelse af sammenhængende net af NATURA 2000-lokaliteter og 
overholdelse af tilhørende forpligtelser, 
integreret forvaltning af vandressourcerne, både kvantitets-
og kvalitetsmæssigt, 
strategi for fysisk planlægning, som bygger på fælles 
principper og retningslinier med klare virkninger for 
arealanvendelsen, 
væsentlig finansiel støtte til samordnet politik på tværs af 
sektorer, integrerede programmer, planer og projekter, som 
bygger på forsvarlig anvendelse og bevaring af vådområder. 
Bilag I: 
Sammenligning mellem klassificering af vådområder i Ramsar og CORINE 
N.B. Ramsar-klassificering bygger på vådområder som landskabelige 
enheder, mens CORINE-klasificeringen af naturlige og delvis 
naturlige levesteder i det væsentlige bygger på vegetationstræk. De 
to systemer kan derfor ikke helt sammenholdes. Både Ramsar og CORINE 
er opbygget hierarkisk. I det følgende medtages kun de højere 
kategorier af CORINE-klassificeringen. 
RAMSAR (VÅDOMRÅDER) CORINE (NATURTYPER) 
A) MARINE OG KYSTNÆRE VÅDOMRÅDER 
MARINE 
Al Lavvandede marine områder 11.1 Åbne marine områder 
A2 Marine akvatiske områder 11 Oceaner og have 
12 Havbugter 
A3 Koralrev 11.2 Havbunden 
A4 Marine klippekyster 18 Skrænter og klippekyster 
19 Småøer og småklipper 
A5 Sandstrande og strande 16 Kystnære sandklitter og 
med rullesten sandstrande 
17 Stenstrande 
71 
ESTUARIER 
A6 Estuarine vandområder 
A7 Mudderflader, der er 
blottet ved ebbe 
A8 Salte marskområder 
LAGUNER/SUMPE 
A10 Laguner med saltvand 
eller brakvand 
All Kystnære ferskvands-
laguner 
B) INDENLANDSKE VÅDOMRÅDER 
FLODER 
Bl Vedvarende floder 
B2 Floder, der er vandfø­
rende en del af året 
B3 Indenlandsk delta 
B4 Vådområde i flodslette 13 Tidevandsfloder og estuarier 
14 Mudder- og sandflader 
15 Saltmarsk, saltstepper og 
gipskrat 
A9 Mangrove, tidevandsskov Ikke anført 
21 Laguner 
23 Stillestående brak- og saltvand 
15.1 Salt pionervegetation 
22 Stillestående ferskvand 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
24 Strømmende vand 
37.7 Høj urtevegetation på fugtig 
bund 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
24 Strømmende vand 
37.7 Høj urtevegetation på fugtig 
bund 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
22 Stillestående ferskvand 
24 Strømmende vand 
37.7 Høj urtevegetation på fugtig 
bund 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
37 Fugtigt græsland og samfund af 
høje urter 
44 Alluvial og meget fugtig skov og 
krat 
LAGUNER 
B5 Vedvarende ferskvandssøer 
B6 Ferskvandssøer med vand 
en del af året 22 Stillestående ferskvand 
37.7 Høj urtevegetation på fugtig 
bund 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
22 Stillestående ferskvand 
37.7 Høj urtevegetation på fugtig 
bund 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
B7 Saltvandssøer og marsk 23 Stillestående brak- og salt-
72 
(med vand en del af året) vand 
15 Saltmarsk, saltsteppe og gibskrat 
18.3 Bevoksede klipper ved saltvands-
søer 
SUMPE 
B8 Vedvarende ferskvands-
marsk 
B9 Ferskvandsmarsk 
(med vand en del af året) 
BIO Vådområder domineret af 
buskbevoksning 
Bil Ferskvandssumpskov 
Bl2 Tørvemose 
B13 Ferskvandssumpskov 
B14 Alpine/tundravådområder 22 Stillestående ferskvand 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
22 Stillestående ferskvand 
37 Fugtigt græsland og samfund af 
høje urter 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
15.6 Saltmarsk med kratbevoksning 
31.1 Fugtig hede 
44 Alluvial og meget fugtig skov og 
krat 
44 Alluvial og meget fugtig skov og 
krat 
51 Højmose 
52 Tørvedække 
54 Lavmose, overgangsmode og kilder 
53 Fersk kant- og bredvegetation 
44A Sumpskov med birk og nåletræer 
31.1 Fugtig hede 
37.8 Subalpin og alpin bevoksning af 
høje urter 
44 Alluvial og meget fugtig skov og 
kratbevoksning 
B15 Ferskvandskilder/oaser 54.1 Kilder 
GEOTERMISKE VÅDOMRÅDER 
Bl6 Geotermiske vådområder 
C) MENNESKESKABTE VÅDOMRÅDER 
BYMÆSSIGE OG INDUSTRIELLE 
Cl Reservoirer, dæmninger 
C4 Saltbassiner 
C5 Grusgrave 
C6 Spildevandsanlæg 66 Vulkanske områder 
89,2 Industrielle ferskvandslaguner 
og kanaler 
89.1 Industrielle saltvandslaguner og 
kanaler 
86.4 Gamle industriområder 
89.2 Industrielle ferskvandslaguner 
og kanaler 
LANDBRUG 
C2 Dam/lille beholder 89.2 Industrielle ferskvandslaguner 
C7 Overrislet land 
C8 Landbrugsland, sæson­
betinget oversvømmelse 
AKVAKULTUR 
C3 Fiske-/rejedamme 73 
og kanaler 
81.2 Fugtigt stærkt kulturpåvirket 
græsland 
81.2 Fugtigt stærkt kulturpåvirket 
græsland 
82.4 Oversvømningsafgrøder 
89.2 Industrielle ferskvandslaguner 
og kanaler 
74 
Bilag II: 
Retningslinier for forsvarlig anvendelse af vådområder 
N.B. I det følgende gengives i kort for de retningslinier for og 
yderligere vejledning om gennemførelse af principperne om forsvarlig 
anvendelse af vådområder, som blev vedtaget af de kontraherende 
parter i Ramsarkonvent ionen om vådområder af international betydning 
på deres 4. og 5. konferencer i 1990 (Henstilling C.4, revideret, 
plus bilag) og 1993 (Resolution C.5.6 plus bilag). 
Definition 
"Forsvarlig anvendelse og bæredygtig udnyttelse af vådområder til 
gavn for menneskeheden, som sikrer bevaringen af økosystemets 
naturlige egenskaber". 
Bæredygtig udnyttelse defineres som "menneskets anvendelse af et 
vådområde, som sikrer de størst mulige fortsatte goderr for 
nuværende generationer, samtidigt med at mulighederne for at 
imødekomme fremtidige generationers behov og ønsker bevares". 
Økosystemets naturlige egenskaber defineres som "de fysiske, 
biologiske og kemiske komponenter, som jord, vand, planter, dyr og 
næringsstoffer, og deres indbyrdes samspil". 
Generelle bemærkninger 
Bestemmelserne om forsvarlig anvendelse gælder for alle vådområder 
og deres støtteområder inden for de kontraherende parters område. 
Begrebet forsvarlig anvendelse dækker både udformning og gennem­
førelse af generel politik for vådområder, og forsvarlig anvendelse 
af bestemte områder. Disse aktiviteter er en integreret del af 
bæredygtig udvikling. 
På langt sigt bør alle kontraherende parter have en generel og 
overordnet politik for vådområder, afhængigt af national institutio­
nel infrastruktur. Fastlæggelsen af nationale politikker for 
vådområder er en langsigtet proces, og der bør derfor sættes ind 
øjeblikkeligt for at fremme en forsvarlig anvendelse af vådom­
råderne. Nedennævnte retningslinier sigter således både mod en 
overordnet national politik og højt prioriterede aktioner. 
Fastlæggelse af national politik for vådområder 
1. Aktioner til forbedring af institutionelle og organisatoriske 
rammer, herunder a) institutionelt grundlag for fuldstændig 
integrering af indsatsområder vedrørende vådområder i den 
nationale planlægningsproces, og b) oprettelse af mekanismer 
og procedurer til indførelse af en integreret metode i 
planlægningen og gennemførelsen af projekter, med henblik på 
at sikre bevaring og bæredygtig udvikling af vådområderne. 
2. Aktioner vedrørende lovgivning og regeringspolitik, herunder 
% a) revision af gældende lovgivning og politik, b) anvendelse 
af eventuel gældende lovgivning, c) vedtagelse af ny lov-
75 
givning, og d) anvendelse af udviklingsmidler til projekter 
til fremme af bevaring og bæredygtig anvendelse af vådom­
rådernes ressourcer. 
3. Indsats for at øge viden og bevidsthed om vådområderne og 
deres værdi, herunder a) udveksling af erfaringer og op­
lysninger om politik for vådområder, b) forøgelse af be­
slutningstageres og offentlighedens bevidsthed om og for­
ståelse for vådområdernes fordele og værdier, c) gennemgang 
af traditionelle metoder for bæredygtig anvendelse, og d) 
uddannelse af medarbejdere, som skal deltage i gennemførelsen 
af aktioner og politik vedrørende bevaring af vådområder. 
4. Gennemgang af status for og identifikation af prioriteter 
vedrørende vådområder i national sammenhæng, herunder a) 
oprettelse af national fortegnelse og klassificering af 
vådområder, b) identificering og vurdering af de enkelte 
områders fordele og værdier, og c) fastlæggelse af de 
vigtigste indsatsområder for bevaring og forvaltning af de 
enkelte områder. 
5. Løsning af problemer i bestemte vådområder, herunder a) 
integrering af miljøhensyn i de tidligste faser af plan­
lægningen af projekter, der kan indvirke på vådområder, 
herunder projektet opstrøms for vådområdet, b) kontrolleret 
anvendelse af vådområdernes naturlige elementer, så de ikke 
overudnyttes, c) udarbejdelse, gennemførelse og periodisk 
revision af forvaltningsplaner, med deltagelse fra lokalbe­
folkningen, d) oprettelse af naturreservater ved vådområder, 
og e) seriøse overvejelser om genoprettelse af vådområder, som 
er blevet ødelagt eller forringet. 
Indsatsområder på nationalt plan 
Uanset om der arbejdes med udformning af en politik for vådom­
råderne, er der en række opgaver, som bør gennemføres for at lette 
udformningen af national politik for vådområder og undgå for­
sinkelser i den praktiske bevaring og forsvarlige anvendelse af 
vådområder. 
De kontraherende parter kan eventuelt a) bestemme, hvilke spørgsmål 
der først skal løses, b) sætte ind over for et eller flere af disse 
spørgsmål, c) identificere de vådområder, som først og fremmest 
kræver handling, og d) sætte ind over for en eller flere af disse 
vådområder, i overensstemmelse med nedennævnte retningslinier. 
Højt prioriterede aktioner for bestemte vådområder 
Der kan være behov for øjeblikkelig indsats for at undgå, at 
bestemte vådområder ødelægges eller forringes. Sådanne aktioner vil 
utvivlsomt omfatte nogle af de under punkt 5 nævnte elementer. 

te 
ISSN 0254-1459 
KOM(95) 189 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 14 
Katalognummer : CB-CO-95-213-DA-C 
ISBN 92-77-88964-0 
Kontoret for De Europæiske FsUesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg