MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET - KLIMAÆNDRING OG UDVIKLINGSSAMARBEJDE

INDHOLDSFORTEGNELSE

1. Indledning

2. Begrundelse for foranstaltningen

3. Klimaændringer nu og i fremtiden - virkninger på partnerlandene

3.1 Miljømæssige og samfundsøkonomiske virkninger af klimaændringer

3.1.1 Økosystemer og naturresourcer

3.1.2 Erhvervssektorer og fødevaresikkerhed

3.1.3 Befolkningssundhed, migrering/fortrængning og infrastrukturer

3.1.4 Makroøkonomiske følger af klimaændringen

3.2 Tilpasning til/bekæmpelse af klimaændringer

4. Forslag til en EU-strategi for klimarelateret støtte til partnerlandene

4.1 Overordnede målsætninger og vejledende principper

4.2 Prioriterede punkter i strategien

4.2.1 Politisk opprioritering af klimaændringsproblematikken i dialogen og samarbejdet med partnerlandene og inden for Fællesskabet

4.2.2 Støtte til tilpasning til klimaændringer

4.2.3 Støtte til bekæmpelse af årsagerne til klimaændring

4.2.4 Forbedring af kapaciteten

4.3 Vejledende responsstrategier for EU's partnerlande

BILAG

BILAG I: Handlingsplan

BILAG II: Vejledende responsstrategi for EU's partnerlande

BILAG III: Oplysninger om videnskaben om og de forventede virkninger af klimaændringerne

BILAG IV: Resume af den internationale klimaændringsproces

BILAG V: Andre internationale initiativer med relation til klimaet

BILAG VI: Klimaændringsrelevante projekter finansieret som led i det femte rammeprogram for forskning

BILAG VII: Tilpasningsbehov og valgmuligheder

BILAG VIII: Afdæmpningsbehov og valgmuligheder

1. Indledning

Videnskabelige undersøgelser [1] har vist at klimaændringer [2] allerede er et faktum, og forskningens seneste resultater tyder stadig kraftigere på at det meste af den temperaturstigning som har kunnet konstateres gennem de sidste 50 år, skyldes menneskets aktivitet. Forskernes prognoser viser ydermere at stigningstakten er hurtigere end tidligere forventet. Prognoserne tyder også på at vandstanden vil stige på grund af temperaturstigningen, og at der kan forventes ændringer i nedbørsmønstret, med tørke, oversvømmelser og andre ekstreme vejrfænomener.

[1] Alle videnskabelige oplysninger og erklæringer i dette afsnit er fra IPCC's tredje statusrapport (2001).

[2] Klimaændringer skyldes en stigende koncentration af drivhusgasser i atmosfæren; drivhusgasser stammer hovedsageligt fra fossilt brændsel, landbruget og ændringer i arealudnyttelsen. Drivhusgasserne i atmosfæren tilbageholder en større del af den infrarøde varmeudstråling fra jordoverfladen, og dette medfører en gradvis opvarmning af hele jorden.

Klimaændringer er ikke kun et miljøproblem, men også et udviklingsproblem da skaderne i uforholdsmæssig høj grad rammer de fattigere lande da disses økonomi i overvældende grad bygger på naturressourcer og de heraf afhængige erhvervssektorer, såsom landbrug, skovbrug og fiskeri. Men også lande med en mere diversificeret økonomi kan være følsomme over for en klimaændring: de har en ringe kapacitet til at tilpasse sig fordi de mangler finansielle ressourcer, en formålstjenlig teknologi, og stabile og effektive institutioner. Udviklingslandene har den mest udsatte befolkning og den dårligste tilpasningsevne og lider derfor værst, og det til trods for at de har den mindste skyld i problemet. Og i disse lande er det ofte de fattigste befolkningsgrupper som bor på de mest udsatte områder og er mest afhængige af naturens ressourcer og af regnvand til deres landbrug. Oversvømmelse og tørke truer derfor disse grupper mest.

Det må imidlertid ikke glemmes at partnerlandene har et legitimt behov for økonomisk udvikling. Men udviklingslandenes stigende industrialisering indebærer både et højere energiforbrug og en voksende udledning af drivhusgasser, lige som det har været tilfældet i de udviklede lande. Det er derfor i alle interesse at også partnerlandene tilskyndes til større bæredygtighed i drivhusgasudledningen [3]. Partnerlandene har iværksat forskellige tiltag med henblik herpå, men de har behov for støtte hvis de skal kunne forene deres legitime behov for økonomisk udvikling med kravet om miljøbeskyttelse og en bæredygtig udnyttelse af energi og naturressourcer.

[3] Det kan forventes at udviklingslandene i forhandlingerne om 2. tilsagnsperiode under Kyoto-protokollen vil komme under et voksende pres for at gennemføre konkrete foranstaltninger til bekæmpelse af udledningen, som vokser i takt med deres vækst.

Den Europæiske Union har lovet at bistå partnerlandene i deres bekæmpelse af fattigdom, i realiseringen af udviklingsmålene i milleniumerklæringen og i bestræbelserne på at opnå en bæredygtig udvikling. Klimaændringsproblematikken indgår som en integrerende del af dette sigte på grund af de mange måder hvorpå den influerer på samfundene og de specifikke lokale forhold. Enhver form for respons på klimaændringer må derfor udformes inden for rammerne af og i overensstemmelse med det allerede igangværende udviklingsarbejde, ikke isoleret herfra. Det vil sige som en integrerende del af EU's almindelige udviklingssamarbejde.

Den Europæiske Union går helt ind for princippet om at partnerlandene selv bør varetage udviklingsstrategien og-processen, og at det er op til disse lande selv at fastslå hvor miljøproblemerne forekommer, og hvordan de skal løses. Klimaændringsproblematikken, og miljøproblemer generelt, prioriteres imidlertid ofte kun lavt i partnerlandene. Man kan skabe større opmærksomhed omkring klimaændringsproblematikken og give dem en højere politisk profil ved at udbygge miljødialogen med partnerlandene og knytte den sammen med en bæredygtig udvikling (fattigdomsbekæmpelse samt social og økonomisk udvikling)

Med udgangspunkt i ovenstående betragtninger opfordrer Kommissionen herved medlemsstaterne, Europa-Parlamentet, civilsamfundsorganisationerne og andre berørte parter til at bidrage til udformning og iværksættelse af en helhedsorienteret og samordnet EU-strategi og -handlingsplan for klimaændringsproblematikken med det formål at yde støtte til partnerlandene på grundlag af de målsætninger, den strategi og den handlingsplan der fremsættes forslag om i dette arbejdsdokument.

Den overordnede målsætning i den foreslåede strategi er at bistå Den Europæiske Unions partnerlande [4] i deres bestræbelser på at imødegå de udfordringer som klimaændringen medfører, og herunder at hjælpe dem med at gennemføre De Forenede Nationers konvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen. Dette gør det nødvendigt at sørge for at der i Den Europæiske Unions udviklingssamarbejde tages højde for klimaændringsproblematikken og dennes potentielt katastrofale virkninger på lang sigt, og at dette aspekt får en højere profil i prioriteringsarbejdet i overensstemmelse med den overordnede målsætning, dvs. fattigdomsbekæmpelsen. Et sådant tiltag vil også kunne bidrage til gennemførelsen af Den Europæiske Unions strategi for en bæredygtig udvikling, ikke mindst dens eksterne dimension, samt, hvad Fællesskabet angår, Cardiff-processen vedrørende miljøintegration.

[4] Partnerlande vil for Fællesskabets vedkommende sige AVS-, ALA-, MEDA-, CARDS- og TACIS-lande. Dette arbejdsdokument omfatter imidlertid ikke Kroatien, Rusland og Ukraine da de har deres egne udledningsmålsætninger under Kyoto-protokollen.

Den foreslåede strategi består af tre dele. I første del fastlægger man den overordnede målsætning og forskellige vejledende principper. I anden del udmøntes den overordnede målsætning i fire strategimålsætninger: 1) politisk opprioritering af klimaændringer, 2) tilpasningsstøtte, 3) bekæmpelsesstøtte, og 4) kapacitetsforbedring. Tredje del indeholder vejledende responsstrategier for EU's partnerlande med særlig hensyntagen til sårbarhed og tilpasning [5].

[5] Der henvises til bilag II for oplysninger om kriterier og udpegelseskriterier.

I handlingsplanen i bilag I omsættes strategianbefalingerne i konkrete foranstaltninger, med angivelse af hvilke instanser der er involveret. Handlingsplanens fokus ligger på tilpasning til klimaændringer, kapacitetsudvikling samt forskning [6].

[6] Herunder bl.a. EF's nye rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling og det heri prioriterede område for bæredygtig udvikling, globale ændringer og økosystemer, som vil give partnerlandene mulighed for at deltage i forskningsprojekter vedrørende energi, transport og klimaændringer.

Arbejdsdokumentet indledes med to afsnit hvori der gøres rede for baggrunden. Første afsnit indeholder begrundelsen for at der må gribes ind. Andet afsnit indeholder en redegørelse for nutidige og fremtidige klimaændringer og disses virkning på partnerlandene, samt en redegørelse for hvordan klimaændringer kan imødegås med forskellige tilpasnings- og bekæmpelsesforanstaltninger.

2. Begrundelse for foranstaltningen

Den videnskabelige baggrund: verdensomspændende klimaændringer nu og i fremtiden

Videnskabelige undersøgelser [7] har bekræftet at klimaændringen allerede er et faktum, og forskningens seneste resultater tyder stadig kraftigere på at det meste af den temperaturstigning som har kunnet konstateres gennem de sidste 50 år, skyldes menneskets aktivitet. Forskernes prognoser viser ydermere at stigningstakten er hurtigere end tidligere forventet. I henhold til klimaændringsprognoser på basis af de seneste forskningsresultater kan det forventes at overfladetemperaturer globalt vil stige med 1,4 - 5,8 grader i løbet af de næste 100 år. Dette er den højeste stigning i 10 000 år. En sådan stigning forventes at få meget alvorlige virkninger i form af stigende vandstand (mellem 9 og 88 cm), mere uregelmæssig nedbør, samt flere ekstreme vejrfænomener såsom tørkeperioder og storme. (Der henvises til bilag III for nærmere oplysninger om klimaforskningen og klimaprognoser).

[7] Alle videnskabelige oplysninger og erklæringer i dette afsnit er fra IPCC's tredje statusrapport (2001).

Den internationale baggrund: De Forenede Nationers konvention om klimaændringer (The United Nations Framework Convention on Climate Change - UNFCCC) og Kyoto-protokollen (KP), Monterrey og Johannesburg

Klimaændringsproblematikken står selvsagt højt på den internationale dagsorden for bæredygtig udvikling. De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (United Nations Framework Convention on Climate Change - UNFCCC) [8] blev åbnet for undertegnelse på miljøkonferencen i Rio i 1992, hvor miljø- og udviklingsdagsordenen blev samordnet, og den trådte i kraft i 1994. I 1997 undertegnede parterne i nævnte klimaændringskonvention Kyoto-protokollen med det formål at styrke de tilsagn der allerede var givet i klimaændringskonventionen [9]. EF og medlemsstaterne er alle parter i De Forenede Nationers klimaændringskonvention og har ratificeret Kyoto-protokollen [10].

[8] På mellemlangt sigt er målsætningen i De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer at de industrialiserede landes CO2-udledninger i 2000 skal være stabiliseret på 1990-niveau.

[9] I Kyoto-protokollen er der opstillet der bindende mål for de udviklede landes reduktion af udledningen af drivhusgasser. EU har forpligtet sig til i tidsrummet 2008-2012 at reducere den samlede drivhusgasudledning med 8 % i forhold til 1990-niveauet.

[10] EU vedtog ratificeringen af Kyoto-protokollen på et møde i Rådet den 4. marts 2002 (Rådets beslutning af 25. april 2002 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Kyoto-protokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og om den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed, EFT L 130 af 15. maj 2002, s. 1) Medlemsstaternes ratificering var afsluttet den 31. marts 2002.

Under FN's klimaændringskonvention forpligter både industri- og udviklingslande sig til følgende: at opstille og forelægge lister over udledning og absorption af drivhusgasser opdelt på kilder og "dræn" (såsom kuldioxidabsorberende skovarealer); at indberette hvilke foranstaltninger der træffes til iværksættelse af klimaændringskonventionen; at vedtage nationale programmer for bekæmpelse af klimaændringer og tilpasningsstrategi; at fremme teknologioverførsel; at samarbejde om videnskabelig og teknisk forskning; og at sørge for informering, uddannelse og undervisning.

I overensstemmelse med princippet om et fælles, men differentieret ansvar påhviler det industrilandene at indlede bekæmpelsen af klimaændringer [11] og at bistå udviklingslandene i indfrielsen af de tilsagn de har givet under nævnte konvention, idet industrilandene sørger for at yde finansiering, og herunder også teknologioverførelsel og tilpasning, til de lande som især er sårbare over for en klimaændring [12].

[11] Som følge af deres historiske ansvar for problemets opståen, og fordi de råder over den nødvendige teknologi og finansielle ressourcer.

[12] For eksempel de mindstudviklede lande (LCD) og små østater i udvikling (SIDS).

EU+ gruppen [13] afgav en politisk erklæring efter genoptagelsen af mødet i Bonn, i juli 2001 (parternes 6. konference under De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer). I denne erklæring forpligtede gruppen sig til fra 2005 at yde 410 millioner USD (svarende til 450 millioner EUR i henhold til vekselkursen i juli 2001) om året til udviklingslandenes fond for klimaændringer. Dette beløb skal tages op til revision i 2008. Der er endnu ikke enighed om fordelingen af dette beløb på 410 millioner USD/450 millioner EUR, men tanken var på det pågældende tidspunkt at fordelingen skulle ske på grundlag af landenes kuldioxidudledning i 1990, dvs. i overensstemmelse med princippet om at forureneren betaler. Det betyder at EU's andel af det givne tilsagn skal afregnes af medlemsstaterne, da Fællesskabet ikke selv har nogen kuldioxidudledning. Kommissionen vil sandsynligvis alligevel yde et bidrag, også selv om der ikke står egentlige ekstramidler til rådighed på det nuværende finansielle overslag. (Der henvises til bilag IV for en oversigt over klimaændringerne internationalt, og bilag V for andre internationale initiativer vedrørende klimaet).

[13] EU+ gruppen består af EF, medlemsstaterne og Canada, Island, New Zealand, Norge og Schweiz.

På konferencen i Monterrey i marts 2002 behandlede man spørgsmålet om finansiering i udviklingsøjemed. Konferencen lagde i sin konsensus vægt på mobilisering og mere effektiv udnyttelse af finansielle ressourcer til bekæmpelse af fattigdom, forbedring af sociale forhold, forbedring af levestandarden og beskyttelse af miljøet. Man fremhævede endvidere at en god forvaltningspraksis er en forudsætning for en bæredygtig udvikling, idet der er et kritisk behov for en kraftigere national indsats i udviklingslandenes kapacitetsopbygning. EU gav på Monterrey-konferencen tilsagn om at ville forhøje sin officielle udviklingsbistand fra 0,33 % af BNP til 0,39 % i løbet af tidsrummet frem til 2006; dette repræsenterer et ekstrabeløb på 7 milliarder EUR om året i 2006.

På baggrund af denne beslutning og erklæringen fra ministrenes møde i Marrakesh [14] var verdenskonferencen for bæredygtig udvikling, som afholdtes i Johannesburg (World Summit on Sustainable Development - WSSD) sidst i august 2002, det rette forum for fremhævelse af behovet for maksimering af synergien mellem målsætningen om en bæredygtig udvikling - og herunder også den overordnede målsætning, dvs. fattigdomsbekæmpelsen - og foranstaltningerne til at afhjælpe klimaændringerne og de negative virkninger heraf [15]. De Forenede Nationers generalsekretær havde med sigte på konferencen udpeget fem prioriterede felter (vand, energi, sundhed, landbrug og biodiversitet) som alle har deres betydning i klimaændringsproblematikken. Johannesburg-konferencen endte bl.a. med en aftale om hurtigt at sørge for en kraftig forøgelse af den vedvarende energis andel på verdensplan, idet EU tog initiativ til at danne en 'koalition af villige partnere' som forpligter sig på bestemte mål og frister. Der var også enighed om et EU-forslag til et tiårigt rammeprogram der skal sikre bæredygtigheden i forbrug og produktion. Industrilandene indvilligede i at gøre den første indsats i disse verdensomspændende bestræbelser på at korrigere bæredygtighedstruende mønste og hjælpe udviklingslandene til at iværksætte foranstaltninger og ordninger med dette formål for øje. EU lancerede to initiativer, ét vedrørende vand (Water for Life) og ét vedrørende energi (EU's energiinitiativ til bekæmpelse af fattigdom og sikring af en bæredygtig udvikling) for at støtte WSSD's implementeringsplan. Disse tiltag illustrerer i hvor høj grad EU bakker op om arbejdet på at omsætte politiske aftaler i konkret handling, til støtte for udviklingsmålsætningerne i millennium-udtalelsen.

[14] Marrakesh-erklæringen blev vedtaget i november 2001 på parternes 7. konference under De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer. Heri fastslås det at verdenskonferencen for bæredygtig udvikling er det rette forum når man skal tage fat på forholdet mellem klimaændring og bæredygtig udvikling. Man lægger særlig vægt på at maksimere synergien mellem De Forenede Nationers konventioner om klimaændringer, biologisk mangfoldighed og bekæmpelse af ørkendannelse idet det understreges hvor stor betydning kapacitetsforbedring og udvikling og formidling af innoverende teknologi har for de vigtigste udviklingssektorer.

[15] Selv om klimaændring og Kyoto-protokollen ikke formelt stod på dagsordenen, blev disse emner hurtigt opprioriteret på det topmøde hvor Kina, Polen og Sydafrika gav meddelelse om deres ratificering. Canada meddelte, at man agtede at ratificere, og Rusland fremsatte en positiv meddelelse om sin igangværende ratificeringsproces.

EU-kontekst: EF's udviklingspolitik, Cardiff-processen, medlemsstaterne og civilsamfundsorganisationerne

Den centrale målsætning i EF's udviklingspolitik er at fattigdommen skal mindskes, og med tiden helt elimineres [16]. Dette forudsætter at man støtter bæredygtig udvikling, integrerer udviklingslandene i verdensøkonomien, og har den fornødne vilje til at bekæmpe ulighed, jf. artikel 177 i EF-traktaten. Hvad angår bæredygtig udvikling har EU opstillet en strategi med en intern EU-dimension [17] samt - efter en anmodning som blev fremsat på Det Europæiske Råds møde i Göteborg i juni 2001 - en ekstern dimension [18]; sidstnævnte blev udarbejdet med sigte på Johannesburg-konferencen i august 2002.

[16] Det Europæiske Fællesskabs udviklingspolitik, KOM(2000) 212 endelig. I november 2000 gav Kommissionen og Rådet deres opbakning til en erklæring om udviklingspolitikken (rådsdokument 13458/00) med udpegelse af seks prioriteringsområder: handel og udvikling, regional integration og samarbejde, støtte til makroøkonomiske tiltag med tilknytning til programmer for den sociale sektor, transport, bæredygtig udvikling i landdistrikter, fødevaresikkerhed, forbedring af institutionernes kapacitet, god forvaltningspraksis samt retstatens principper. Miljøhensynet er et tværgående aspekt som må integreres i alle prioriteringsområder hvis man skal opnå en bæredygtig udvikling.

[17] Integrering af miljø og bæredygtig udvikling i politikken for økonomisk samarbejde og udviklingssamarbejde, KOM(2001) 264 endelig.

[18] Mod et globalt partnerskab for bæredygtig udvikling, KOM(2002) 82 endelig.

Miljøhensynet indgår som en integrerende del i dette sigte da miljøskader underminerer partnerlandenes muligheder for at opnå en bæredygtig økonomisk og social udvikling og indebærer en risiko for at tidligere resultater i fattigdomsbekæmpelsen går tabt. Resultatet kan på kortere eller længere sigt være at fattigdommen forværres. Klimaændringer er en yderligere belastning for en befolkning som allerede nu befinder sig i en udsat situation - og dette gælder navnligt i de mindst udviklede lande - og indebærer dermed en risiko for endnu værre fattigdom og endnu større afsavn.

På topmødet i Cardiff i 1998 lancerede man med udgangspunkt i artikel 6 i EF-traktaten en proces hvis formål er at fremme en konkret integrering af miljøaspektet i Fællesskabets politik på samtlige områder [19] og at tilskynde til en bæredygtig udvikling. På topmødet i Wien i december 1998 blev udviklingssamarbejdet inddraget heri. På topmødet i Cardiff og topmødet i Wien fremhævede statscheferne klimaændringen som det mest åbenlyse eksempel på nødvendigheden af at få miljøproblematikken integreret i den øvrige politik.

[19] Artikel 6 i EF-traktaten, som ændret ved Amsterdam-traktaten, kræver at miljøbeskyttelse skal indgå i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politik og aktiviteter, som omhandlet i artikel 3, især med henblik på at fremme en bæredygtig udvikling. I 6. miljøhandlingsprogram (Miljø 2010: Vores fremtid, vores ansvar) fastslås det at man må tage fat på klimaændringsproblematikken og integrere dette hensyn i Fællesskabets politik inden for de forskellige sektorer.

Arbejdsdokumentet "EF's økonomiske samarbejde og udviklingssamarbejde: reaktion på klimaændringens nye udfordringer" fra november 1999 var et første forsøg på at undersøge hvordan man kunne tage bedre højde for klimaændringer; det blev forelagt Rådet under Finlands formandskab i 1999. Rådet fastslog igen i sine konklusioner af 11.11.1999 at klimaændringsproblematikken burde opprioriteres, og anmodede Kommissionen om at forelægge en rapport over hvor store fremskridt der var gjort med hensyn til en integrering af klimaændringsproblematikken i EF's økonomiske politik og politikken vedrørende udviklingssamarbejdet, og om at forelægge et handlingsprogram.

De internationale forhandlinger vedrørende gennemførelsen af FN's klimaændringskonvention og Kyoto-protokollen tog imidlertid tid, og dette forsinkede udarbejdelsen af et handlingsprogram. Forhandlingerne sluttede først i november 2001 på 7. samling af signatarstaternes konference i Marrakesh (COP7). Kommissionen underrettede Rådet og Europa-Parlamentet om tidligere og igangværende initiativer ved forelæggelse af 3. nationale meddelelse fra Det Europæiske Fællesskab under De Forenede Nationer klimaændringskonvention i november 2001 [20]. Udviklingsarbejde i forbindelse med klimaændringer er hidtil blevet finansieret via Den Europæiske Udviklingsfond eller over Fællesskabets budget [21]. Det har hidtil været vanskeligt at skelne mellem projekter der bidrager til mindskelse af eller tilpasning til klimaændringer og andre projekter (bevaring, energieffektivitet mv.). Dette skyldes at der ikke er nogen specifik markering af disse projekter i EF's nuværende informationssystem. Projekter med relevans for klimaændringsproblematikken er også blevet finansieret over forskningsbudgettet i femte rammeprogram (se bilag VI).

[20] Arbejdsdokument af 20.12.2001, SEK(2001) 2053.

[21] Via MEDA-, ALA-,TACIS- og CARDS-budgetkonti og tværgående emnebestemte budgetkonti såsom B7-6200, der tager sigte på miljøet i udviklingslande og tropeskove.

Medlemsstaterne har finansieret klimarelateret udviklingsarbejde både bilateralt og gennem bidrag til den globale miljøfacilitet (Global Environment Facility - GEF) der fungerer som klimaændringskonventionens finanseringsordning, og ad andre multilaterale kanaler. Civilsamfundsorganisationerne indtager endvidere et stadig mere aktivt standpunkt med hensyn til klimaproblematikkens udviklingsaspekt, og ikke blot miljøaspektet, som længe har været højt prioriteret.

Dette arbejdsdokument repræsenterer således både Kommissionens reaktion på Rådets anmodning og Kommissionens respons på den seneste udvikling der har været i klimaproblematikken med hensyn til forskningsresultater, institutioner og information af offentligheden. Ved at tydeliggøre forbindelsen mellem fattigdom og klimaændringer søger man at skabe en integreret strategi for løsning af problemerne i forbindelse med klimaændring og fattigdomsbekæmpelse, og dette indebærer for Fællesskabets vedkommende en styrkelse af de igangværende bestræbelser på at integrere miljøaspektet i EF's udviklingssamarbejde [22] og bæredygtighedsaspektet i EU's udenrigspolitik [23]. Med dette arbejdsdokument opfordrer Kommissionen medlemsstaterne, Europa-Parlamentet, civilsamfundsorganisationerne og andre berørte parter til at bidrage til udformning og gennemførelse af en helhedsorienteret og samordnet EU-strategi og -handlingsplan for klimaændringer, således at man kan yde partnerlandene støtte på grundlag af de målsætninger, den strategi og den handlingsplan der fremsættes forslag i dette indlæg.

[22] I april 2001 blev der udarbejdet en EF-strategi for integrering af miljøhensynet i EF's samarbejde inden for økonomi og udvikling. SEK(2001) 609: Integrering af miljøhensynet i EF's samarbejde inden for økonomi og udvikling.

[23] Komplementært bidrag til den eksterne dimension af EU's strategi for bæredygtig udvikling (KOM(2002) 82 endelig) og strategien vedrørende integrering af miljøet i Rådets eksterne politik (møde i Rådet (almindelige anliggender) den 11.3.2002, dok. 6927/2002).

3. Klimaændringer nu og i fremtiden - virkninger på partnerlandene [24]

[24] Medmindre der er anført en anden kilde, er oplysningerne i afsnit 3 hentet fra IPCC's 3. statusrapport (2001).

Stigende temperaturer, stigende vandstand, uregelmæssig nedbør og ekstreme vejrforhold har allerede i dag negative virkninger på udviklingslandene. Klimaprognoserne for de næste 100 år tyder på endnu værre forhold. Det forventes at disse fænomeners indvirkning på miljøet og den sociale og økonomiske udvikling bliver meget forskellig rundt om på jorden og samtidig meget kompleks, da virkningerne ikke kun afhænger af klimaændringernes art, hyppighed og omfang, men også af hvor følsomme de berørte landes befolkning og systemer er. Klimafølsomhed afhænger nemlig både af hvor sårbare de berørte befolkningsgrupper og systemer [25] er overfor virkningerne af klimaændringer - og her tænkes både på gradvise klimaændringer og ekstreme vejrfænomener - og af hvor godt de evner at tilpasse sig eller klare sig. Den samfundsøkonomiske tilpasningsevne (eller evne til at klare sig) afhænger igen af forskellige faktorer såsom økonomiske ressourcer og andre aktiver, teknologi og information, samt kvalifikationer til at gøre brug heraf, infrastrukturer og stabile og effektive institutioner. Mange partnerlande har kun få ressourcer og er derfor i allerhøjeste grad følsomme over klimaændringer. Det er derfor sandsynligt at man med en forbedring af tilpasningsevnen kan bidrage både til at mindske klimafølsomheden og fremme en bæredygtig udvikling.

[25] Herunder både naturens egne systemer, og systemer der varetages, eller som er skabt af mennesker.

Det bør understreges for at det udviklingslandenes vedkommende, og i særdeleshed for de mindst udviklede landes, er sandsynligt at en stor klimafølsomhed vil øge eller forværre allerede eksisterende problemer såsom stor befolkningstilvækst, sundhedsproblemer, afhængighed af verdensmarkedet, samt ressourcemisbruget, og at dette vil medføre en yderligere forværrelse af fattigdom og afsavn.

3.1 Miljømæssige og samfundsøkonomiske virkninger af klimaændringer

Der er en sammenhæng mellem miljø og fattigdom i den forstand at skader på økosystemer, naturressourcer og heraf afhængige erhverv kommer til at ramme de fattige lande hårdest.

3.1.1 Økosystemer og naturresourcer

Befolkningen, og især landbefolkningen, i de fattige lande er stærkt afhængige af hvor god adgang de har til naturressourcer og økosystemer, og hvilken kvalitet disse har. Økosystemerne er ikke blot grundlaget for vigtige ressourcer såsom føde, bolig og brændsel, men varetager også mange vigtige funktioner såsom nedbrydelse af affald og forurenende stoffer, rensning af vand og beskyttelse af jordens frugtbarhed. Kystregionernes økosystemer, såsom mangrove-skove og koralrev, beskytter kysten mod erosion. Risikoen er at økosystemerne på grund af klimaændringen ændres på en så kompleks og uforudselig måde at de måske ikke længere - eller kun i utilstrækkelig grad - opfylder deres livsunderstøttende funktioner, med deraf følgende fare for de befolkningsgrupper der afhænger af deres ressourcer og funktioner. Biodiversiteten vil kunne blive alvorligt skadet hvis klimazonerne flytter sig på grund af klimaændringer, og dyre/plantearterne dermed får en anden geografisk udbredelse og/eller uddør fordi verdens økosystemer ikke kan tilpasse lige så hurtigt som klimaet ændres [26]. Det er vigtigt at man dokumenterer ændringer i økosystemerne så det kan vurderes hvilke virkningerne klimaændringen har, og hvordan økosystemerne indvirkerpå klimaet. Dette arbejde er imidlertid vanskeligt fordi mange udviklingslande ikke råder over pålidelige basisoplysninger om økosystemernes grænser og tilstand.

[26] Årsrapport for år 2000 fra den rådgivende gruppe om international landbrugsforskning (CGIAR).

Nedbørsændringer og mere uregelmæssig nedbør kan resultere i en yderligere belastning af vandressourcerne i mange regioner. Dette influerer både på drikkevandsforsyning og kunstvanding. Der kan forventes en forringelse af vandressourcerne på grund af oversvømmelser. Langt flere mennesker får således problemer med knappe vandressourcer: antallet vil vokse fra fra 1,7 milliarder, dvs. en tredjedel af verdens befolkning, til omkring 5 milliarder i 2025 (afhængigt af hvor hurtigt befolkningen vokser) [27].

[27] I Afrika forventes det at den gennemsnitlige vandafstrømning øges på grund af jordbundens ringere absorberingsevne, og at adgangen til vand generelt bliver dårligere i det nordlige og sydlige Afrika; i Asien vil dette være tilfældet i områder med tørt og halvtørt klima. Herved forværres ørkendannelsen i det sydlige, nordlige og vestlige Afrikan. I Latinamerika forventes der stadig hyppigere tørke, og samtidig vil man miste en vigtig ferskvandskilde fordi gletchere svinder ind eller helt forsvinder. IPCC's 3. statusrapport (2001).

Det forventes endvidere at næsten alle landområder får højere maksimumstemperaturer. Den varme årstid bliver tørrere i det indre af de fastlandsarealer som ligger omkring de midterste breddegrader, og dette vil medføre jordbundsforringelse og hyppigere tørke. Dette får især alvorlige følger for områder som allerede nu kæmper med jordbundsforringelse, ørkendannelse og tørke. Havenes stigende vandstand kan også medføre tilsaltning og tab af lavtliggende landbrugsjorder. I Amazon-bækkenet og andetsteds i troperne bliver vegetationsbrande både større og hyppigere, hvilket er en reel trussel ikke blot for verdens resterende regnskove, men også for den indfødte befolkning og andre fattige befolkningsgrupper som er afhængige af disse skove.

3.1.2 Erhvervssektorer og fødevaresikkerhed

Klimaændringen forventes at få klart negative virkninger på agerbrug og husdyravl. Der må regnes med et faldende høstudbytte i mange lande i Afrika, Asien og Latinamerika, og i områder hvor landbrugsproduktionen ikke direkte berøres af klimaændringerne, er der risiko for at naturens orden bringes i fare ved at balancen mellem rov- og byttedyr i lokale økosystemer forstyrres. I Asien og Latinamerika forventes landbrugsproduktionen at falde pga. hyppigere forekomst af tropiske cykloner. I Asien kan risproduktionen blive væsentlig påvirket af klimaændringer. Hertil kommer at fiskebestandene forventes at bevæge sig mod polerne, og at den klimarelaterede ødelæggelse af mangroveskove og koralrev kan få alvorlige følger for fiskeressourcerne. Indlandsfiskeriet i Afrika vil også blive ramt af den stigende belastning af ferskvandsressourcerne.

Der er derfor en reel fare for at klimaændringerne vil forringe fødevaresikkerheden [28] og forværre hungersnøden. På kort sigt kunne den større påvirkning af fødevaresikkerhed dog snarere komme fra den forventede stigning i ekstreme vejrfænomener i forhold til gradvise klimaændringer. På længere sigt forventes grundet gradvise klimaændringer fra 2050-2080 i nuværende fødevareusikre områder stigende alvorlige ændringer i den potentielle fødevareproduktion [29]. Særlig udsatte i denne forbindelse er små afrikanske lande som er afhængige af fødevareimport fordi de ikke selv producerer nok, og latinamerikanske lande med subsistenslandbrug. Ydermere i områder hvor fisk er en vigtig proteinkilde for de fattige, kan deres fødevaresikkerhed trues af et fald i bestandene som følge af klimaændringen. Man bør dog holde for øje, at fødevaresikkerhed er en funktion af flere interagerende faktorer, hvoraf den potentielle fødevareproduktion blot er en. Fattigdom og manglende evne til at købe fødevarer har sandsynligvis en mere direkte indvirkning på fødevaresikkerhed, men disse kan dog forværres af klimaændringens resultater.

[28] Fødevaresikkerhed indgår sammen med bekæmpelse af klimaændringer som en integrerende del i konventionens overordnede målsætning.

[29] World Agriculture: towards 2015/2030: A FAO perspective (2002).

3.1.3 Befolkningssundhed, migrering/fortrængning og infrastrukturer

Temperatur- og nedbørsændringer vil med al sandsynlighed give vektorbårne sygdomme såsom malaria og dengue-feber et større udbredelsesområde og udsætte flere mennesker for smitte. Tørke og oversvømmelser kan medvirke til at udbrede vandbårne sygdomme såsom kolera og diarré, især i områder med utilstrækkelige sanitetsinfrastrukturer. Langvarige hedebølger kombineret med høj luftfugtighed vil også øge dødeligheds- og sygdomshyppigheden, i første række blandt fattige og ældre i byerne. I Sydøstasien har store klimarelaterede vegetationsbrande allerede medført luftvejsproblemer hos en stor del af befolkningen.

Det kan forventes at befolkningen mere eller mindre permanent må flytte andre steder hen når landarealer i kystregionerne svinder ind. De regioner hvor dette problem er størst - på grund af befolkningstallet - er kyststaterne i det sydlige og sydøstlige Asien og i Afrika. I Asien er befolkningen i Bangladesh og Vietnam mest truet; i Afrika bor mere end en fjerdedel af befolkningen mindre end 100 km fra havet. De små østater er særligt udsatte; klimaændringen kan her medføre så store ødelæggelse at befolkningen tvinges til at opgive deres hjem og flytte andre steder hen. Hvor fødevaresituationen på grund af alvorlig tørke bliver så alvorlig at den ender med hungersnød, kan dette (navnlig i landdistrikterne i landene syd for Sahara) få befolkningen til at flytte til byerne, men byerne har måske ikke den nødvendige kapacitet på sanitets- og sundhedsområdet til at kunne klare så stor en befolkningstilvækst.

Det forventes at de hyppigere og kraftigere storme og vandstandsstigningen medfører ødelæggelser i lavtliggende kystområder i store del af verden og dermed tab af menneskeliv og skader på infrastrukturerne. Havne, offshore-anlæg, byer i kystområder og turistinfrastrukturer er naturligvis mest udsatte, men ekstreme vejrforhold kan også beskadige luftfarts-, vej-, jernbaneanlæg længere inde i landet og på denne måde medføre forstyrrelser i vigtige transportsystemer.

3.1.4 Makroøkonomiske følger af klimaændringen

De ovenfor beskrevne forhold får imidlertid ikke blot direkte følger i den forstand at befolkningens økonomiske eksistensgrundlag bliver mere prekært på grund af tabet af aktiver og jorder, de indebærer også alvorlige makroøkonomiske følger for udviklingslandene både på kortere og længere sigt. Det skønnes således at el niño i 1997-98 påførte Ecuador et økonomisk tab på 2 milliarder USD, hvilket er mere end 12 % af landets BNP, og at fattigdommen i de ramte områder er vokset med mere end 10 procentpoints. I Honduras var Mitch-orkanen i 1998 årsag til at landbrugsproduktionen [30] faldt 7 %.

[30] Verdensudviklingsrapporten for 2000/2001.

Klimaændringer har følger både for mange forskellige sektorer og for økonomien som helhed (bl.a. på grund af knaphed på vand og energi), og der er dermed også risiko for at fremstillingsektorens produktion og indtægterne fra turisme falder. Statsbudgettet kommer under pres på grund af usikkerhed på fødevareområdet og ringere sundhed, og der kan forventes ekstra omkostninger på grund af den risiko for konflikt som voksende vandknaphed og massemigration vil medføre.

Virkningerne af både den gradvise klimaændring og de ekstreme vejrfænomener bliver værre på grund af den eksisterende fattigdom og udviklingsefterslæbet, og dette vil føre til økonomiske tab - bl.a. i form af større udgifter til afhjælpning og genopbygning - som kan koste partnerlandene en stor del af deres BNP. Omfordeling af midlerne, dvs. væk fra programmer for fattigdomsbekæmpelse og bæredygtig udvikling, vil blot yderligere forværre den onde cirkel med faldende kapitalreserver, stigende gæld til udlandet og faldende tillid hos udenlandske investorer, og dette igen vil føre til større fattigdom og sårbarhed.

3.2 Tilpasning til/bekæmpelse af klimaændringer

Hvilke muligheder har de lande som trues af klimaændringer? Forenklet sagt er der to løsninger. Én løsning, som består i tilpasning til klimaændringerne, og én, som består i bekæmpelse af årsagerne hertil, dvs. udledningen af drivhusgasser, ved formindskelse af antallet af emissionskilder og ved binding af CO2 i de såkaldte kulstofdræn, f.eks. skove.

Klimaændringen er allerede et faktum, og tilpasning til virkningerne heraf er derfor en nødvendighed. Ved tilpasning forstås her alle de forskellige foranstaltninger der kan iværksættes for at mindske sårbarheden over for klimaændringer [31]. Tilpasning kan komme på tale inden for områder såsom forvaltning af naturressourcer (f.eks. land-, jord-, vand-, skov-og kystressourcer), heraf afhængige erhverv (landbrug, skovbrug, fiskeri), infrastrukturer, bosættelsesområder og befolkningssundhed.

[31] Tilpasning indebærer individuelle og kollektive strategier med henblik på afværgeforanstaltninger og risikohåndtering, og herunder justering af systemer med hensyn til praksis, processer eller strukturer (såvel naturlige systemer som systemer der varetages eller er skabt af mennesker). Tilpasning kan tage form af selvstændige initiativer eller indgå i en plan, og være efterfølgende eller foregribende.

Der er forskellige generelle målsætninger for tilpasning til klimaændringer: 1) mere modstandsdygtig udformning af infrastrukturer samt langfristet investering; 2) større fleksibilitet i sårbare systemer der varetages af mennesker (f.eks. ved ændring af aktivitet eller beliggenhed); 3) forbedring af sårbare naturssystemers tilpasningsevne (f.eks. ved at mindske ikke-klimatisk belastning); ændring af tendenser der øger sårbarheden (f.eks. langsommere udvikling af sårbare områder såsom flodsletter og kystzoner; og 5) bedre samfundsberedskab og-information.

Ved bekæmpelse forstås indgreb som mindsker udledningen af menneskeskabte drivhusgasser; reduktionsforanstaltninger på kildeniveau, såsom forbedring af energieffektiviteten, og brug af vedvarende energi og ny og mindre forurenende energi. Forvaltningen af naturressourcer, og herunder brugen af jord, omlægning af jordbrugen samt skovbrug, kan også tjene som bekæmpelse i kraft af det store potentiale disse tiltag har for binding af kulstof, ikke mindst i troperne [32]. (Der henvises til bilag VIII for en kort redegørelse om bekæmpelsesbehov og -muligheder).

[32] Til eksempel kan nævnes at man kan imødegå udledning ved at bevare truede kulstofreservoirer, forudsat at lækage kan undgås, men at bæredygtigheden kun tilgodeses hvis de samfundsøkonomiske motiver for skovrydning og andre former for ødelæggelse af kulstofreservoirer elimineres. Inden for landbruget kan man mindske udledningen af dinitrogenoxid, bl.a. fra husdyrenes fordøjelsesprocesser, rismarker, kvælstofgødning og husdyrgødning; dette kan indebære direkte gavn i form af bedre indtjening og bedre foderkornsproduktion og -disponibilitet. Kulstofbevaring/-binding kan tjene til at skaffe tid til at udvikle og iværksætte andre løsninger.

Tilpasningsforanstaltninger - og herunder også forvaltning af naturressourcer - og bekæmpelsesforanstaltnigner må imidlertid ikke betragtes som muligheder der udelukker hinanden. Tværtimod, eftersom visse løsningsmuligheder åbner mulighed for stor synergi mellem de forskellige målsætninger, og en maksimering heraf ofte er til gavn i bekæmpelsen af fattigdommen. Eksempelvis kan der i et program for decentral elproduktion ved hjælp af vedvarende energi (uden for elnettet) indgå solenergidrevne vandpumpesystemer til privat brug og bevaring af skovarealer/bæredygtig udvikling i afsides liggende områder.

4. Forslag til en EU-strategi for klimarelateret støtte til partnerlandene

4.1 Overordnede målsætninger og vejledende principper

Den overordnede målsætning i denne strategi er at hjælpe EU's partnerlande [33] så de kan imødegå de udfordringer som klimaændringsproblematikken medfører, og navnlig at bistå dem ved gennemførelsen af De Forenede Nationers klimaændringskonvention og Kyoto-protokollen.

[33] Dette betyder for Fællesskabets vedkommende AVS-, ALA-, MEDA-, CARDS- og TACIS-landene. Dette arbejdsindlæg omfatter imidlertid ikke Kroatien, Rusland og Ukraine da de deres egne udledningsmålsætninger under Kyoto-protokollen.

Da klimaændringer har så mange forskellige virkninger på de enkelte samfund og stedsspecifikke sårbare punkter, er det vigtigt at responsen herpå udformes inden for rammerne af og i overensstemmelse med det allerede igangværende udviklingsarbejde, ikke isoleret herfra.

Det vil sige at den opstillede målsætning bør realiseres som en integrerende del af EU's almindelige udviklingsarbejde og i fuld overensstemmelse med det overordnede mål, dvs. fattigdomsbekæmpelsen. Eller med andre ord, at der bør tages fuldt hensyn til klimaændringsproblematikken i EU's udviklingssamarbejde, og at det personale der varetager udviklingsarbejdet, bør gøres opmærksomme på den uforholdsmæssigt store virkning som klimaændringer kan forventes at få på de fattigste lande og de fattigste befolkningsgrupper i udviklingslandene.

Den Europæiske Union lægger nedenstående principper til grund for denne strategi:

- strategien skal bidrage til den overordnede målsætning, dvs. mindskelse af fattigdommen, som fastsat i EF's udviklingspolitik, samt, hvor dette er muligt, til dens 6 centrale indsatsområder [34]

[34] 1) handel og udvikling, 2) regional integration og samarbejde, 3) makroøkonomisk reform og programmer i den sociale sektor, 4) transport, 5) fødevaresikkerhed og bæredygtig udvikling i landdistrikter, og 6) forbedring af institutionskapaciteten.

- den skal bidrage til realisering af udviklingsmålsætningerne [35] i millennium-udtalelsen og resultaterne af verdenskonference for bæredygtig udvikling i Johannesburg

[35] 1) udryddelse af ekstrem fattigdom og hungersnød, 2) grundskoleuddannelse for alle, 3) ligestilling mellem mænd og kvinder samt medbestemmelse for kvinder, 4) mindskelse af børnedødeligheden, 5) mindskelse af dødeligheden blandt mødre, 6) bekæmpelse af HIV/AIDS, malaria og andre sygdomme, 7) sikring af miljøets bæredygtighed, og 8) etablering af et verdensomspændende udviklingspartnerskab.

- den skal sikre både den interne og den eksterne overensstemmelse på følgende niveauer: 1) overensstemmelsen med EF's og medlemsstaternes politik på andre felter [36], 2) overensstemmelsen med politik/strategi inden for andre udviklingssektorer/-felter [37], 3) overensstemmelsen/synergien med støtte foranstaltninger inden for andre multilaterale miljøaftaler [38]

[36] For eksempel miljø, handel, landbrug, forskning og transport.

[37] For eksempel energi, vandressourcer, transport, udvikling af landdistrikter, skove, sundhed, uddannelse og ligestilling.

[38] For eksempel støtteforanstaltninger til multilaterale miljøaftaler vedrørende ørkendannelse, biodiversitet og skove som både bidrager til afhjælpning af fattigdom og til afhjælpning af klimaændringsproblemer.

- den skal sikre koordinationen og komplementariteten mellem Fællesskabet, medlemsstaterne og andre donorer; ved komplementaritet forstås her komplementaritet i såvel politisk, finansiel, geografisk som ekspertisemæssig henseende

- den skal knæsætte princippet om at landene selv skal forestå udviklingsstrategi og udviklingsprocessen

- den skal sikre en bred involvering af alle berørte parter i gennemførelsesprocessen.

4.2 Prioriterede punkter i strategien

På grundlag af ovenstående principper foreslår Kommissionen at EU's udviklingssamarbejde fokuseres om følgende fire prioriterede punkter [39].

[39] Det må ikke glemmes at disse prioriteringsområder er abstrakte dispositioner som i praksis kommer til at overlappe hinanden og influere på hinanden på forskellige niveauer. De bør anskues som tværgående vejledende redskaber til brug ved organisationen snarere end som selvstændige separate områder.

1) Politisk opprioritering af klimaændringer

2) Støtte til tilpasning til klimaændringer

3) Støtte til bekæmpelse af klimaændringer

4) Kapacitetsudvikling

4.2.1 Politisk opprioritering af klimaændringsproblematikken i dialogen og samarbejdet med partnerlandene og inden for Fællesskabet

a) med partnerlandene: EU hylder fuldt ud princippet om at udviklingsstrategien og udviklingsprocessen bør varetages af partnerlandene selv, og at det op til partnerlandene at undersøge hvor miljøproblemerne forekommer, og hvordan der skal reageres herpå. Partnerlandenes udviklingsstrategi - såsom strategidokumenter for fattigdomsbekæmpelse og landestrategidokumenter - tager imidlertid kun i meget få tilfælde hensyn til klimaændringer, uanset at disse lande i de internationale forhandlinger fremsætter stadig større anmodninger om finansressourcer og ressourcer til kapacitetforbedring. Det er vigtigt at få dette forhold ændret; foranstaltningerne til politisk opprioritering af klimaændringsproblematikken må i første omgang koncentreres på lands-/implementeringsniveau.

Klimaændringsproblematikken kan opprioriteres i partnerlandene ved at man knytter den sammen med andre emner på EU's og det internationale samfunds dagsorden der i forvejen er genstand for stor politisk opmærksomhed, såsom millenniumserklæringens mål for udvikling og bæredygtig udvikling (f.eks. ved at lade problematikken indgå som fuldgyldig komponent i den sociale og økonomiske udvikling). Det kan i denne forbindelse nævnes at der vil blive taget hensyn til de politiske og aktionsorienterede anbefalinger der blev udarbejdet på konferencen i Johannesburg.

En anden måde - som kan supplere ovenstående - hvorpå man kan give klimaændringsproblematikken en højere politisk profil, informere herom og få den optaget på partnerlandenes nationale dagsorden, er ved at styrke miljødialogen mellem Den Europæiske Union og de enkelte partnerlande, samt inden for disse. Gennem en politisk dialog på højt niveau kan man tilskynde partnerlandene til at tage fat på klimaændringsproblematikken og andre miljøproblemer. Det kan bl.a. ske ved at lægge vægt på de af udviklingslandenes økonomiske målsætninger som kan realiseres samtidig med at man bidrager til beskyttelsen af klimaet. Man kan også gøre brug af andre former for politisk dialog med sigte herpå, bl.a. høring af partnerlandene i forbindelse med opstilling og revision af landestrategidokumenter.

EU har til hensigt at gøre brug af de eksisterende aftaler, som f.eks. Cotonou-aftalen med AVS-landene, partnerskabs- og samarbejdsaftalerne med de nye uafhængige stater og Barcelona-processen (for partnerskabet mellem EU og Middelhavslandene) samt andre bilaterale ordninger, og EU's net af delegationer og repræsentationer - såvel Kommissionens som medlemsstaterne - til at intensivere dialogen om klimaændringsproblematikken; det sker både som led i den politiske dialog og den almindelige dialog der føres med landene for at indkredse landespecifikke behov med det formål at finde en bedre løsning herpå.

Ved udbygning af den specifikke dialog kan man også nemmere forberede og iværksætte EU-initiativer til støtte for udarbejdelse af landestrategier med sigte på bæredygtig udvikling, hvori klimaændringsproblematikken indgår som tværgående element, i første række i lande hvor EU allerede er kraftigt involveret. EU kan også spille en vigtig rolle i arbejdet på at fremme det regionale samarbejde mellem partnerlandene.

Hvad angår dialogen i de enkelte lande selv, er det tanken at ministre og andre nationale myndigheder med ansvar for klimaændringsproblematikken skal have mere støtte således at de bedre kan komme til orde. Dette kan ske via den institutionsstøtte der indgår som komponent i EF's udviklingspolitik. Der bør for eksempel ydes støtte til oprettelse af tværministerielle udvalg hvori de forskellige berørte parter er repræsenteret. I denne forbindelse må civilsamfundsorganisationernes vigtige rolle erkendes og støttes.

Sigtet med dette arbejdsdokument er at tilskynde til en dialog mellem EU - i første række repræsenteret ved Kommissionens delegationer og medlemsstaterne repræsentationer - og partnerlandene med det formål at drøfte hvordan EU bedst kan støtte disse landes arbejde på at løse klimaændringsproblemer og samtidig tilstræbe en bæredygtig udvikling (og herunder også afhjælpning af fattigdommen, samt økonomisk udvikling).

b) inden for Fællesskabet: Hidtil er der kun i meget få tilfælde taget hensyn til klimaændringsproblematikken i EF's udviklingsstrategi. Internt planlægger Kommissionen, som fastsat i et arbejdsdokument den vedtog i 2000 [40], at klimaændringsproblematikken skal integreres i alle strategiprogrammer og -sektorer under EF's udviklingssamarbejde [41] og i EF's interne og eksterne politik på andre felter som har virkning på partnerlandene. Dette forventes gennemført ved at man afholder interne kurser for Kommissionens personale til belysning af sammenhængen mellem fattigdomsbekæmpelse og klimaændringer, bl.a. med henblik på en mere effektiv dialog med partnerlandene om politik og foranstaltninger; praktisk vejledning i hvordan klimaændringsproblematikken kan integreres i lande- og regionsstrategidokumenterne, og årlig revision og midtvejsrevision af samme; oprettelse af et kontaktnet for løsning af miljøproblemer; involverering af Kommissionen og dennes delegationer; samt sikring af at deres personalebehov er dækket.

[40] SEK(2001) 609: Integrering af miljøhensyn i EF's samarbejde vedrørende økonomi og udvikling.

[41] Det kan i denne forbindelse være formålstjenligt at gøre brug af budgetposten vedrørende miljøet i udviklingslande samt tropeskove. Se indsatsområde 10-12 i de strategiske retningslinjer for budgetposten.

Kommissionen vil sørge for koorderingen af de tiltag som verdenskonferencen for bæredygtig udvikling munder ud i, og herunder navnlig EU's energiinitiativ og koalitionen af villige partnere med sigte på vedvarende energi, samt programmerne for udviklingssamarbejde og andre fællesskabsprogrammer vedrørende energisamarbejde med tredjelande, så det sikres at de trækker på samme hammel. Kommissionen vil også trække på disse programmer i den dialog den fører med partnerlandene om klimaændringsproblematikken.

Kommissionen vil endvidere udbygge den løbende dialog med Den Europæiske Investeringsbank og Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling for at sikre at disse institutioner eksplicit og systematisk tager hensyn til klimaændringsproblematikken når de planlægger arbejde med relevans herfor, i første række foranstaltninger med sigte på energi, transport og vand.

Tanken er at dette arbejdsdokument skal fungere som katalysator i Kommissionens interne bestræbelser på at give klimaændringsproblematikken en højere profil.

4.2.2 Støtte til tilpasning til klimaændringer

Det forventes at klimaændringen får forskellige økologiske, sociale og økonomiske virkninger rundt om i verden, og at virkningerne influerer på hinanden. Tilpasningsforanstaltninger må afspejle disse komplekse forhold hvis de skal have nogen virkning. Tilpasningsforanstaltninger må ydermere tage højde for både en gradvis ændring i vejrforholdene og vejrets variabilitet, og mere ekstreme vejrfænomener.

Mange af de lande og de regioner som er mest sårbare over for klimaændringer, er allerede nu i en udsat situation på grund af vejrets variabilitet. Et logisk første skridt på vejen til en bedre tilpasning til klimaændringen er derfor at afhjælpe den nuværende klimasårbarhed. EU vil støtte foranstaltninger der tager sigte på tilpasning til det nuværende klima og dets variabilitet - og herunder også ekstreme vejrfænomener - for på denne måde at styrke partnerlandenes erfaringer og evne til at tilpasse sig, og give dem bedre muligheder for imødegå fremtidige klimaændringer. Sårbarhed over for klimaet idag kan for eksempel mindskes ved at gennemføre mulige omkostningseffektive tilpasningsforanstaltninger, og herunder navnlig såkaldte no-regrets løsninger, dvs. foranstaltninger som også har gavnlige virkninger på forhold som ikke har noget at gøre med klimaet. Man vil støtte bestræbelser på at finde sådanne løsninger inden for relevante sektorer. I denne forbindelse bør det nævnes at EU vil fortsætte med at yde støtte til bevaring af økosystemer og til en miljømæssig forsvarlig forvaltning af naturressourcer i partnerlandene samtidig med at man søger at udnytte eventuelle positive samspilsvirkninger mellem en bæredygtig udvikling på det økologiske, sociale og økonomiske område, og tilpasningshensynet [42].

[42] Bevaring af økosystemer og en miljømæssigt forsvarlig forvaltning af naturressourcer kan også fungere som bekæmpelsesforanstaltninger med hensyn til binding og absorbering af kulstof.

For det andet har specifikke tilpasningsforanstaltninger en større chance for at blive ført ud i livet hvis de stemmer overens med eller er integreret i ordninger der tager sigte på at løse problemer der ikke vedrører klimaet. EU vil arbejde på at sørge for at tilpasningshensyn og nationale klimaændringshandlingsplaner - som rapporteres i nationale meddelelser eller nationale tilpasningshandlingsprogrammer, hvor sådanne eksisterer - integreres i nationale strategier for bæredygtig udvikling og fattigdomsbekæmpelse. Man vil også støtte udvikling af værktøjer og tilvejebringelse af kapacitet med det formål at få kravet om afhjælpning af klimarisici og tilpasning til klimarisici bedre integreret i lands- og sektorplanlægningen. Man støtter også bestræbelser på at få den størst mulige inddragelse af de berørte parter ud fra ønsket om at sikre at de formelle foranstaltninger er forenelige med den traditionelle uformelle respons på klimarelaterede risici, og ønsket om at bidrage til opstilling af strategier der forener et strategiske overblik med lokalkendskab og lokal beslutningstagning.

EU vil også sørge for den fornødne overensstemmelse og/eller indbyrdes komplementaritet mellem tilpasningsforanstaltninger og foranstaltninger inden for relevante udviklingssamarbejdssektorer (f. eks. vand, skovbrug, landbrug, fiskeri, udvikling af landdistrikter, samt sundhed og uddannelse) således at man undgår foranstaltninger der øger sårbarheden. Da befolkningen og de forskellige systemer som regel er langt mere følsomme over for pludselige forstyrrelser end gradvise ændringer, bør tilpasningsløsninger også omfatte katastrofeberedskab og-forebyggelse.

Endelig har man med en planlagt foregribende tilpasning bedre mulighed for at mindske følsomheden over for klimaændringer. Undersøgelser af virkningerne af klimaændringer og sårbarheden over for sådanne [43] danner grundlaget for analyse og vurdering af forskellige løsningsmodeller med henblik på forhåndstilpasning [44]. Der er gjort store fremskridt på dette felt, men der er stadig behov for yderligere forskning og mere arbejde hvis informationsbehovet i den politiske beslutningstagning skal dækkes bedre.

[43] Vurderinger af virkningerne af klimaændringer bygger ofte på kvantitative modeller hvori forholdet mellem klimavariabler og visse udvalgte berørte gennemslagssektorer analyseres.

[44] Tilpasningsløsninger indebærer sædvanligvis kompromis'er som må evalueres grundigt.

Der findes kun få - og ukomplette - videnskabelige og teknologiske data som kan være udviklingslandene til direkte hjælp i arbejdet på at skaffe bæredygtige forhold; der bør snarest muligt iværksættes forskning i EU og i udviklingslandene således at der kan rådes bod herpå. Klimaændring er et af de prioriterede punkter i sjette rammeprogram for forskning (2002-2006) [45]. Forskning og videnskabeligt og teknologisk samarbejde med udviklingslandene er nogle af de redskaber som EU kan gøre brug af i gennemførelsen af denne strategi; sjette rammeprogram hjælper partnerlandene til at udvikle viden, værktøjer og metoder som kan være til nytte i forbindelse med klimaændringproblematikken og planlægningen af efterfølgende eller foregribende tilpasningsforanstaltninger. Hvis det videnskabelige og teknologiske samarbejde skal være effektivt, må det koncentreres om udviklingslandenes økologiske, samfundskulturelle og økonomiske forhold.

[45] Særprogrammet om globale ændringer og økosystemer vil få tildelt et budget på 700 mio. EUR, hvoraf hovedparten vil gå til klimaændringer.

Partnerlandenes universiteter og forskningsinstitutter vil blive opfordret til at kontakte forskere i Europa og til at danne forskningskonsortier med det formål at udarbejde tilpasningsstrategier og bidrage til en bedre forståelse af forskningsprocessen under udviklingslandenes specifikke forhold og det hermed forbundne overvågningsarbejde.

4.2.3 Støtte til bekæmpelse af årsagerne til klimaændring

Partnerlandene får brug for støtte hvis de skal kunne forene deres legitime behov for økonomisk udvikling med kravet om miljøbeskyttelse og en forsvarlig udnyttelse af energi og naturressourcer. Løsninger som bidrager til bekæmpelse af årsagerne til klimaændring, kan naturligvis søges inden for alle økonomiens sektorer, men for udviklingslandenes vedkommende finder man dog det største potentiale for emissionsreducerende bekæmpelsesforanstaltninger - og heraf følgende gavn i form af en bæredygtig udvikling - inden for energiforsyning, energiforbrug og transport. EU vil derfor videreføre og øge støtten til foranstaltninger som har et eksplicit eller implicit potentiale (dvs. såvel direkte som indirekte virkninger) med hensyn til bekæmpelse af udledningen af drivhusgasser, på nævnte tre områder. Bekæmpelsesaspektet må imidlertid integreres i alle aspekter af EU's nuværende udviklingsbistand hvis den økonomiske vækst skal gøres mindre kulstofbaseret, til gavn for alle lande.

EU agter med udgangspunkt i Kommissionens meddelelse om energisamarbejde med udviklingslandene [46], og som anført i det energiinitiativ som EU fremsatte forslag om med henblik på verdenskonferencen vedrørende bæredygtig udvikling, at gøre brug af alle tekniske og institutionelle løsningsmuligheder, og herunder også energieffektivitet og vedvarende energi. Dette kan ske ved at man opretter partnerskaber med udviklingslandenes regeringer om bistand til udvikling af en politik for bæredygtig energi, og rådgiver om hvilke muligheder der findes for finansiering (donorstøtte i kombination med banklån og egen kapitalinvesteringer fra staten og den private sektor). Sådanne partnerskaber kan også omfatter nationale og regionale initiativer til forbedring af kapaciteteten på energiområdet, dvs. initiativer som tager sigte på udvikling og implementering af landets og regionens energipolitik.

[46] KOM(2002) 408 endelig.

På baggrund af klimaændringsproblematikken agter EU at fremme teknologi som tager sigte på vedvarende energikilder og energieffektivitet, hvor dette er den bedste løsning for at opnå en bæredygtig udvikling. EU vil også trække på sine erfaringer med det videnskabelige og teknologiske samarbejde med partnerlandene på områder der direkte har relevans for klimaændringsproblematikken; man vil støtte forskning i alternative brændstoffer såsom bio-brændstof og naturgas, sørge for bedre udbredelse af forskningsresultaterne og fremme forskningssamarbejdet mellem Nord og Syd.

Transportinvestering bidrager til økonomisk vækst, fremmer samhandelen og mindsker fattigdommen fordi befolkning og varer får bedre mobilitet. Når man i EU yder støtte til partnerlandenes tilrettelæggelse af politi, strategi, serviceydelser og infrastrukturer på transportområdet, vil man tilskynde til og bistå ved evaluering af hvilke følger de forskellige transportformers udledning af drivhusgasser har på længere sigt. For eksempel om det i forbindelse med varetransporten er muligt og forsvarligt at gøre brug af transportformer der forurener mindre i henseende til drivhusgasser, såsom jernbaner og flodtransport. Offentlig transport i byerne resulterer i store mængder drivhusgas, og dette problem må tages op på flere fronter. EU vil søge at fremme foranstaltninger såsom udnyttelse af ikke-motordrevet transport, udvikling af en forureningsfri og effektiv offentlig transport og indførelse af passende infrastrukturer, bedre håndhævelse af nationale bestemmelser om teknisk kontrol af køretøjer, bedre trafikstyring og hurtig vedligeholdelse af infrastrukturerne, og det vil i første række sige vejene. Sådanne no-regrets foranstaltninger gavner trafikanterne og giver samtidig positive klimaresultater, og de kan i givet fald suppleres med indførelse af massetransportsystemer. En gradvis indførelse af fundamentale økonomiske indgreb, såsom afgifter på brug af infrastrukturer og energibeskatning, vil kunne styre efterspørgslen i retning af mindre energikrævende transportformer og samtidig skabe en ekstra finansieringskilde for investering i sådanne transportformer.

Bæredygtige energisystemer og bæredygtig transport er højtprioriterede punkter i Sjette Rammeprogram for Forskning (2002-2006); heri indgår også vedvarende energi, energibesparelse og -effektivitet, alternative motorbrændstoffer og miljøvenlige transportsystemer.

Den Europæiske Investeringsbank vil fremover tage større hensyn til energi- og transportformernes bæredygtighed i sin støtte til energi og transport i udviklingslandene.

EU vil medvirke i arbejdet på at finde og fjerne de vigtigste barrierer for gennemførelsen af bekæmpelsesforanstaltninger. Sådanne barrierer kan bestå i mangel på kapital og lavrentefinansiering, informationsmangel som hindrer valg af den mest formålstjenlige teknologi, manglende adgang til moderne teknologi, samt den omstændighed at mange projekter er for små.

Sådanne barrierer spiller også en rolle for gennemførelsen af projekter der kan komme i betragtning under ordningen for forureningsfri udvikling (Clean Development Mechanism - CDM). Denne projektbaserede ordning, der blev oprettet som led i Kyoto-protokollen, har det dobbelte formål at bidrage til målsætninger i De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og at hjælpe udviklingslandene til at realisere en bæredygtig udvikling. I praksis giver ordningen industrilande som har accepteret reduktionsmål for drivhusgasudledningen, mulighed for at investere i reduktion i udviklingslandene - dvs. mulighed for at udnytte de lavere reduktionsomkostninger i disse lande - og på denne måde indtjene kredit. Denne kredit kan derefter bruges til delvis at dække deres egne reduktionsmål for drivhusgasudledningen. Dette betyder i realiteten at ordningen fungerer som et økonomisk incitament som medvirker til at gøre den udenlandske direkte investering grønnere. Ordningen varetages i hovedsagen af den private sektor, og det forventes ikke blot at den bliver et godt redskab for overførsel af forureningsfri og moderne teknologi til udviklingslandene, men at den vil medføre store reelle udviklingsfordele.

Denne ordning for forureningsfri udvikling er markedsbaseret og må ifølge Marrakesh-aftalerne ikke resultere i at den officielle udviklingsbistand misbruges til andre formål. Da ordningen varetages af den private sektor, kan det forventes at den først vil blive bragt i anvendelse i de mere avancerede udviklingslande, hvor omkostningerne i forbindelse med reduktion af drivhusgasser er lavest, og hvor forholdene giver den private sektor komparative fordele i form af lavere usikkerhed og færre ikke-kommercielle risici. På denne baggrund må man regne med at egenkapital, udvikling eller sociale hensyn ikke vil være det højest prioriterede mål for den private sektor. Det kan derfor blive nødvendigt med en vis statsfinansiering, både for at få disse problemer løst og for at sikre en rimelig balance i den geografiske fordeling af CDM-projekterne. Dette kunne ske ved at man anvender officiel udviklingsbistand til projektforberedelsen, og herunder også kapacitetsforbedringer i det pågældende udviklingsland. Den officielle udviklingsbistand kan eventuelt anvendes til finansiering af CDM-projektomkostninger for at stimulere CDM-projektudviklingen i de mindstudviklede lande hvor den offentlige sektor har komparative fordele i forhold til den private sektor, og hvor der kan forventes yderligere social gavn, bl.a. i form af mindre fattigdom [47]. Den officielle udviklingsbistand må ikke anvendes til indtjening af CDM-kreditter [48].

[47] Der skal opstilles en adfærdskodeks for hvordan officiel udviklingsstøtte kan bruges til finansiering af CMD-aktiviteter. Det skal klart af denne kodeks fremgå at værdier i form af CMD-kreditter der genereres gennem et CDM-projekt der finansieres med officiel bistand, enten skal geninvesteres i samme projekt (for at opretholde det ekstra sociale udbytte) eller gives til værtslandet.

[48] Rådets konklusioner (miljø) af 6. oktober 1998, Rådets konklusioner (udvikling) af 11. november 1999.

4.2.4 Forbedring af kapaciteten

Da partnerlandene er meget følsomme over for virkningerne af klimaændringer og deres udledning af drivhusgasser er stigende, er det meget vigtigt at opnå en forbedring af deres kapacitet til at gennemføre både De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen, hvis bestræbelserne på at bekæmpe klimaændringen på verdensplan skal have nogen mening. Det er yderst vigtigt at disse lande deltager fuldt ud i de internationale forhandlinger, og herunder også de fremtidige forhandlinger om eventuelle tilsagn fra udviklingslandene under Kyoto-protokollen.

Kapacitetsforbedring drejer sig om at forbedre både disse landes generelle evne til at organisere sig og fungere, og deres tilpasningsevne. Både den offentlige og den private sektor - og herunder også civilsamfundsorganisationerne - vil blive mål for kapacitetsforbedringstiltag, idet hensigten er at hjælpe partnerlandene til at opfylde deres forpligtelser ved at informere om hvor stor en udfordring klimaændringer repræsenterer, og hvilke muligheder De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen stiller i udsigt med hensyn til finansiel og faglig bistand, teknologioverførsel og investeringer som led i CDM-ordningen. I de kapacitetsforbedrende foranstaltninger der iværksættes inden for rammerne heraf, vil man også skulle sikre den største mulige synergi mellem De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og andre multilaterale aftaler på miljøområdet.

Det er navnlig vigtigt at få styrket udviklingslandenes videnskabelige og teknologiske kapacitet; dette kan ske ved at man sørger for en synergisk og komplementær udnyttelse af forskningsordningerne, bl.a. mobilitetsforskningen i Sjette Rammeprogram, samt det kapacitetsforbedringsarbejde hvortil der ydes støtte via udenrigspolitikken og dennes ordninger, såsom EDF, MEDA og ALA.

4.3 Vejledende responsstrategier for EU's partnerlande

Fastlæggelsen af prioriteringsmålene i udviklingen bør varetages af landene selv ud fra princippet om at disse lande selv skal forestå udviklingsprocessen, men det er dog stadig på flere måder formålstjenligt at opstille vejledende responsstrategier med henblik på EU's partnerlande. For det første kan de være et nyttigt udgangspunkt for drøftelser med partnerlandene om hvilke særlige behov de måtte have i forbindelse med klimaændringer. For det andet kan de være til gavn ved undersøgelser af hvilke muligheder der er for at udnytte positive samspilsvirkninger med igangværende projekter/programmer inden for nærtstående sektorer såsom bevaring af skovarealer/bæredygtig forvaltning af naturressourcer, transport, energi og udvikling af landdistrikter. For det tredje kan de have en vejledende funktion ved udvælgelsen af hvilke projekter der skal finansieres via tværgående/emneorienterede budgetkonti såsom Fællesskabets budgetkonto for miljøet i udviklingslande og tropeskove. For det fjerde kan de bidrage til et bedre samarbejde og en bedre komplementaritet mellem Fællesskabets, medlemsstaternes og andre donorers foranstaltninger. For det femte kan de være til nytte ved indkredsning af hvilke lande der kan have gavn af en integreret klimapolitik, dvs. en sammenkædning af tilpasningsresponsen og afhjælpnings-/bevarelsesresponsen.

Bilag II indeholder en forsøgsmæssig opstilling af responsstrategier for EU's partnerlande. Opstillingen er sket i to faser. I første fase har man søgt at indkredse kriterier for hvor sårbare landene er over for klimaændringer, hvor stort et ansvar de bærer for problemet og hvor meget de bidrager til dets løsning. Her har man lagt følgende kriterier til grund: a) landets samfundsøkonomiske tilpasningsevne, b+c) landets fysiske tilpasningsevne, d) forventede negative virkninger på landbrugets udbytte, e) særlig sårbarhed over for katastrofer, f) ørkendannelse/jordforringelse, g) udledning af CO2, h) udledning af CO2 pr. indbygger, i) skovareal i kvadratkilometer, samt g) interesse i at acceptere udledningsmål eller andre forpligtelser.

I anden fase har man valgt en af følgende responsstrategier på grundlag af ovenstående kriterier: 1) tilpasning, 2) bekæmpelse eller 3) bekæmpelse og/eller bevaring/bæredygtig forvaltning af økosystemer. I denne anden fase har man taget udgangspunkt i en prioritering af landenes sårbarhed over for klimaændringer, idet der er lagt størst vægt på de kriterier der afspejler sårbarhed (dvs. pkt. a-f) og derved tilpasning. (Der henvises til bilag II for nærmere oplysninger om disse kriterier og udvælgelsesprocessen).

Det bør fremhæves at de forelagte responsstrategier kun er vejledende. Der er således intet til hinder for at landene selv kan opstille andre prioriteringspunkter og opnå udviklingsbistand hertil. Det er tanken at disse vejledende responsstrategier med regelmæssige mellemrum skal tages op til revision, bl.a. efter afslutningen af de kommende forhandlinger om 2. tilsagnsperiode.

Bilag

BILAG I: HANDLINGSPLAN

De fire indsatsområder som er beskrevet i ovenstående strategi, udmøntes her i konkrete foranstaltninger med angivelse af hvilke instanser der er involveret

I. Politisk opprioritering af klimaændringer, i dialogen og samarbejdet

Foranstaltninger:

- klimaændringsproblematikken sættes regelmæssigt på dagsordenen ved alle politiske møder på højere niveau hvor udviklingsanliggender behandles (KOM - partnerlandene - medlemsstaterne - NGO'er)

- der udarbejdes sammen med andre berørte donoragenturer et fælles dokument vedrørende klimaændringen i udviklingssammenhæng (KOM)

a) sammen med partnerlandene

Foranstaltninger:

- denne meddelelse sættes på dagsordenen ved fremtidige møder i AVS-rådet og det blandede parlamentariske udvalg og ved andre konsultationer på højt niveau inden for andre EF-samarbejdsaftaler, med henblik på forelæggelse af og tilsyn med handlingsplanen (medlemsstaterne - KOM)

- miljødialogen mellem EU - i første række Kommissionens og medlemsstaternes delegationer - og partnerlandene uddybes med udgangspunkt i dette arbejdsdokument og denne handlingsplan (medlemsstaterne - KOM - partnerlandene)

- det sikres at anbefalingerne fra Johannesburg-konferencen, og i første række anbefalingerne vedrørende vandressourcer og EU's energiinitiativ, samt koalitionen af villige partnere med sigte på vedvarende energi, gennemføres i fuld overensstemmelse med denne handlingsplan (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter integrering af klimaændringsproblematikken (navnlig hvad angår tilpasning), samt nationale klimahandlingsplaner og nationale tilpasningsprogrammer hvor sådanne findes, i strategiske rammer såsom nationale strategier for bæredygtig udvikling og strategier for fattigdomsbekæmpelse (partnerlandene - medlemsstaterne - multilaterale donorer - KOM)

- klimaændringsproblematikken inddrages i revisionen af landestrategidokumenter og regionsstrategidokumenter, og herunder også i nye initiativer der træffes af partnerlandene med henblik på specifikke klimaforanstaltninger (partnerlandene - KOM)

- klimaændringsproblematikken inddrages i revisionen af nationale/regionale vejledende programmer (partnerlandene - KOM)

- i de enkelte lande og regioner ydes der støtte til oprettelse af udvalg hvori de berørte parter selv kan gøre status over igangværende arbejde og bestemme hvor der skal sættes ind (partnerlandene - medlemsstaterne - KOM)

- målgruppen for EF's endelig miljøintegreringsvejledning udvides således at vejledningen også kan bruges af partnerlandene (KOM)

- man støtter regionale initiativer som tager sigte på at undersøge hvad der er landenes/regionernes største gennemførelsesproblemer, at udvikle lande/regionsstrategier, at udveksle erfaringer og udvikle metoder (bl.a. via workshops)(medlemsstaterne - KOM)

b) inden for Fællesskabet

* Inddragelse og integrering af klimaændringsproblematikken i strategiske rammer

Foranstaltninger:

- klimaændringsproblematikken skal integreres bedre i de dele Fællesskabets og medlemsstaternes interne og eksterne politik som kan influere på partnerlandene (medlemsstaterne - KOM)

- klimaændringsproblematikken integreres bedre i andre sektorer af udviklingssamarbejdet (energi, transport, forskning og teknologi, forvaltning af vandressourcer, udvikling af landdistrikter, samhandel, involvering af civilsamfundsorganisationerne, institutionsstøtte, sundhed, ligestilling, uddannelse, skovbrug, fiskeri, samt udvikling af den private sektor) (medlemsstaterne - KOM)

- der skal udarbejdes tjeklister til sikring af at projekterne opfylder klimamålsætningerne (KOM)

- generaldirektorat for miljø (KOM) udarbejder et brugervenligt redskab til måling af hvor stort et potentiale projekter har med hensyn til reduktion af drivhusgasser; det stilles til rådighed for alle delegationer og tjenestegrene (KOM) som led i iværksættelsen af den endelige udgave af miljøintegreringsvejledningen

- udkastet til miljøintegreringsvejledning færdiggøres og sættes i værk (KOM)

- miljøintegreringsvejledningen tages reelt i brug (medlemsstaterne - KOM)

- der tilrettelægges specifikke kurser for projekt/programledere på basis af dette arbejdsdokument og miljøintegreringsvejledningen (KOM)

- der oprettes en miljø-helpdesk som skal bistå Kommissionen, dennes delegationer og planlægningspersonale (KOM)

- inden for Kommissionen og dennes delegationer oprettes der et kontaktnet af personer med ekspertise inden for klimaændringsproblematikken, multilaterale miljøaftaler og miljø (KOM)

- der udarbejdes en oversigt over de forpligtelser der følger af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer, Kyoto-protokollen og andre multilaterale miljøaftaler, med henblik på omdeling i Kommissionen og i dennes delegationer (KOM)

- dialogen mellem EF og Den Europæiske Investeringsbank styrkes ved at der oprettes en arbejdsgrupper der skal sikre at klimaændringsproblematikken tilgodeses i Den Europæiske Investeringsbanks finansieringsordninger og bankens planlægning og gennemførelse af arbejdet, og herunder navnlig arbejde vedrørende energi-, transport- og vandressourcesektoren (KOM - EIB)

- der føres tilsyn med gennemførelsen af denne handlingsplan (medlemsstaterne - KOM)

- der afsættes tilstrækkelige ressourcer inden for nuværende budgetmæssige og human ressources rammer på kommissionsniveau (Kommissionen og dennes delegationer) til sikring af en fuld gennemførelse af de tiltag, som denne handlingsplan pålægger Kommissionen (KOM)

- der indføres et særligt system i Kommissionens udviklingsdatabase til markering af klimarelaterede projekter på basis af OECD/DAC's markeringsystem for multilaterale miljøaftaler med det formål at sikre overholdelsen af rapportpligten og at give Fællesskabets foranstaltninger en højere profil i alle internationale fora og partnerlande (KOM)

* Koordination og indbyrdes overensstemmelse

Foranstaltninger:

- der oprettes en central EU-ordning vedrørende klimarelateret arbejde med henblik på undersøgelse af og formidling af information om de mange forskellige støtteformer som Fællesskabet og medlemsstaterne stiller til rådighed for partnerlandene med det sigte at forbedre koordinationen mellem de projekter og de programmer der er involveret i gennemførelsen af rammekonventionen og Kyoto-protokollen, og at skabe grundlag for en forbedring af kapacitetsopbygningen i udviklingslandene (medlemsstaterne - KOM - EEA)

- planlægningen af klimarelaterede programmer og aktiviteter i udviklingssammenhæng koordineres på fællesskabsniveau med hensyn til politiske, tekniske, geografiske og finansielle aspekter (medlemsstaterne - KOM)

- der organiseres regelmæssigt møder i ekspertgrupper hvori medlemsstaterne og de berørte parter er repræsenteret, med henblik på koordinering og iværksættelse af anbefalingerne i denne handlingsplan (KOM - medlemsstaterne - partnerlandene - berørte parter)

- EU's position i forhandlinger om klimaændringsproblematikken søges forbedret ved at man i højere grad tager udgangspunkt i tilbagemeldingerne fra de fra bilaterale og multilaterale klimarelaterede drøftelser som føres med partnerlandene om gennemførelsen af denne handlingsplan (KOM)

- man forbedrer koordinationen mellem EF og andre multilaterale donorer ved hjælp af bedre udveksling af information om programmer og flere koordinationsaktiviteter (KOM - multilaterale donorer)

- man undersøger mulighederne for synergi på EF-niveau mellem de forskellige udviklingsrelaterede handlingsplaner under de forskellige multilaterale miljøaftaler og andre internationale initiativer (ørkendannelse, biodiversitet, skove, vandressourcer osv.) (KOM).

II. Støtte til tilpasning

* Forskning i virkninger, sårbarhed og tilpasning

Foranstaltninger:

- man støtter forskning i virkninger, sårbarhed og risikovurdering, og herunder sektorspecifikke og integrerede vurderinger [49], i første række i hvordan klimavariationernes udsving ændrer sig, og hvor hyppige og hvor alvorlige ekstreme vejrfænomener er (medlemsstaterne - KOM)

[49] F. eks. udnyttelse af jorden, ændringer i udnyttelsen, og skovsektorer. En integreret vurdering af vandressourcer indebærer undersøgelse af vandforbruget i en række sektorer, og hvordan de influerer på hinanden.

- man støtter udvikling af redskaber til integreret vurdering - og herunder risikovurdering - af samspillet mellem komponenter i naturens og menneskets systemer og konsekvenser af forskellige politiske beslutninger (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter forskning i udvikling og vurdering af tilpasningsstrategier og-foranstaltninger, udarbejdelse af skøn over de forskellige tilpasningsløsningers effektivitet og pris, samt undersøgelser af hvilke tilpasningsmuligheder og-problemer de forskellige regioner, lande og befolkninger har, samt metoder med sigte herpå (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter undersøgelser af mulighederne for at inkludere videnskabelige data vedrørende sårbarhed og tilpasning i beslutningsprocessen, risikohåndtering og tiltag med sigte på bæredygtig udvikling (medlemsstaterne - KOM)

- man tilskynder universiteter og forskningsinstitutter i partnerlandene til at tilslutte sig europæiske forskningskonsortier og på denne måde bidrage til en bedre overvågning og forståelse af forskningsprocessen og til udarbejdelsen af tilpasningsstrategier (medlemsstaterne - KOM)

* Integrering af tilpasningshensynet i de strategiske rammer og i lands- og sektorplanlægningen

Foranstaltninger:

- man fremmer tilpasningsforanstaltningernes overensstemmelse og indbyrdes komplementaritet med foranstaltninger i berørte sektorer (vand, landbrug, skove, fiskeri, udvikling af landdistrikter, sundhed og uddannelse) for at undgå ikke-formålstjenlige foranstaltninger, dvs. foranstaltninger der øger sårbarheden over for klimaændring (partnerlandene - medlemsstaterne - KOM)

- man støtter sammenkædning af tilpasningsforanstaltninger med nødhjælp, rehabilitering og udvikling samt katastrofeberedskab (partnerlandene - medlemsstaterne - KOM)

- man støtter nationale instanser/agenturer med ansvar for langfristede investeringer, såsom infrastrukturer, med henblik på integrering af klimarisici i planlægningen (medlemsstaterne - KOM - EIB)

- man støtter oprettelse af en ordning med sigte på bedre samarbejde mellem nationale instanser/agenturer med ansvar for planlægning i partnerlandene (partnerlandene - medlemsstaterne - KOM)

- man støtter god forvaltningspraksis og forbedring af de menneskelige ressourcers og institutionernes kapacitet med det formål at styrke partnerlandenes tilpasningskapacitet og mindske deres sårbarhed over for klimaændringer (KOM)

* Man forbedrer og yder støtte til tilpasningspolitik/-strategier og foranstaltninger med direkte eller indirekte tilknytning til det aktuelle klima og dets variabilitet, og herunder også ekstreme vejrfænomener, med det formål at forbedre partnerlandenes viden og evne til at tilpasse sig kommende klimaændringer

Foranstaltninger:

- man indkredser tilpasningsløsninger til mindskelse af sårbarheden over for klimaet i dag, og herunder navnlig no-regrets løsninger [50] (KOM - medlemsstaterne)

[50] Dvs. foranstaltninger som har gavnlige virkninger også uden for klimaområdet.

- man tilskynder og yder støtte til forsøgsprojekter med udgangspunkt i dialogen med partnerlandene og disse landes behov og prioritering (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter en forbedring af kontrollen med vektorbårne sygdomme (medlemsstaterne - partnerlandene - KOM - multilaterale donorer - NGO'er)

- man støtter udvikling/forbedring af normer og standarder for bygninger, boliger og infrastrukturer såsom veje, broer m.v. (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter kapacitetsforbedring og kurser med henblik på overvågning, vurdering og indsamling af data på alle relevante niveauer, og herunder også med henblik på brug af data og metoder der er udviklet som led i relevante internationale programmer såsom Det Fælles Forskningscenters Global Land Cover 2000 network (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter opbygning af kapacitet til udvikling og vedligeholdelse af infrastrukturer, net, og kvalifikationer som er nødvendige for miljøobservation og-prognoser, jf. det planlagte europæiske bidrag til EF's/ESA's tiltag med sigte på verdensomspændende overvågning af miljøsikkerheden (KOM - medlemsstaterne)

- man fremmer uddannelse og informationskampagner med henblik på at forbedre kvalifikationer og kendskabet til tilpasningsmuligheder og på denne måde styrke tilpasningsevnen (medlemsstaterne - KOM)

- man fremmer oprettelse af lokale grupper hvori de berørte parter involveres i arbejdet på at sikre at officielle tiltag til afhjælpning af klimarisici understøtter eksisterende uofficielle tiltag i området, idet man søger at bidrage til udarbejdelse af strategier hvori et strategisk overblik kombineres med lokalkendskab og lokal beslutningstagning (medlemsstaterne - KOM - partnerlandene - NGO'er)

- man støtter kapacitetsforbedring med henblik på udarbejdelse og iværksættelse af nationale og/eller regionale klimatilpasningsprogrammer (partnerlandene - medlemsstaterne - KOM)

- man støtter de mindstudviklede landes arbejde på at udarbejde/ajourføre nationale handlingsprogrammer med sigte på tilpasning (partnerlandene - medlemsstaterne - KOM)

* Fortsat støtte til tilpasning gennem bevaring af skove og/eller bæredygtig forvaltning af økosystemer og naturressourcer i partnerlandene

Foranstaltninger:

- man støtter udarbejdelse af en politik/strategi - samt databaser med henblik herpå - som tager sigte på bevaring og/eller bæredygtig forvaltning af skove, vandressourcer og økosystemer ved kysten, samt arealudnyttelse og biologisk diversitet, og hvori der tages fuldt hensyn til klimaændringsproblematikken, med henblik på at udnytte mulighederne for synergi mellem en bæredygtig økologisk, social og økonomisk udvikling og tilpasningshensynet, eller i det mindste undgå foranstaltninger der skader tilpasningen (medlemsstaterne - multilaterale donorer - KOM)

- man tilrettelægger foranstaltninger til minimering af udledningen af drivhusgasser i forbindelse med udnyttelsen af jord og foranstaltninger til minimering af negative klimavirkninger (medlemsstaterne - KOM)

III. Støtte til bekæmpelse af årsagerne

* Integrering

Foranstaltninger:

- man tilskynder partnerlandene til at udarbejde en strategi for bekæmpelsesforanstaltninger, i første række på energi- og transportområdet (og herunder også med hensyn til energiforbrugsniveauet) (medlemsstaterne - KOM)

- den finansielle bistand til udformning og iværksættelse af energipolitikken koncentreres om parvist samarbejde for de partnerlande/regioner som ønsker noget sådant. Der afsættes midler til etablering af kontaktnet mellem EU's energiagenturer og tilsvarende instanser i udviklinglandene (såvel eksisterende som planlagte) (KOM)

- man gennemfører en systematisk undersøgelse af alle programmer og projekters virkninger, og herunder virkninger på miljøet og specifikt klimaet, og udvikler værktøjer med henblik herpå (medlemsstaterne - KOM)

- man foretager en systematisk gennemgang af alle projekter for at undersøge om der kan opnås ekstra fordele på klimaområdet ved hjælp af ekstra projektkomponenter eller investeringer (medlemsstaterne - KOM)

- der indsættes systematisk energieffektivitetsmålsætninger i udviklingsstøtteprogrammer og projekter inden for energisektoren (KOM)

- Hvad angår landestrategidokumenter og nationale vejledende planer søger man at støtte bestræbelserne på at finde og iværksætte no-regrets foranstaltninger såsom udbygning af massetransportsystemer (vej-til-jernbane), forbedring af køretøjers effektivitet ved hjælp af vedligeholdelses- og inspektionsprogrammer, bedre trafikstyring, asfaltering af veje, anlæggelse af rørledninger til brændstof, infrastrukturer til ikke-motoriseret transport, større udnyttelse af biomasseethanol og naturgas (medlemsstaterne - KOM - partnerlandene)

- man indfører passende interne procedurer og redskaber til sikring af at man i tilfælde, hvor vedvarende energi er en økonomisk tiltrækkende løsning ud fra en livscyklusbedømmelse, fuldt ud udnytter denne mulighed (KOM - medlemsstaterne)

- man sørger for at klimahensynet integreres i bæredygtighedsvurderinger (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter en bedre hensyntagen til miljøaspektet i eksportkreditterne, bl.a. ved gennemførelse af OECD's henstilling om fælles strategier for miljø og offentligt støttede eksportkreditter, og undersøger mulighederne for at styrke klimaaspekter i eksportvirksomhedernes aktiviteter og fremme eksportkreditternes bidrag til iværksættelsen af ordningen for forureningsfri udvikling (CDM) (medlemsstaterne - KOM)

* Man støtter CDM-arbejdet i partnerlandene ved hjælp af offentlig finansiering, navnlig i de mindstudviklede lande hvor den private sektor ikke har komparative fordele, og hvor der kan forventes ekstra social gavn, via nedenstående foranstaltninger

Foranstaltninger:

- man opstiller en række indikatorer på basis af det indeks for menneskelig udvikling (HDI) der er udarbejdet under De Forenede Nationers udviklingsprogram, med henblik på konstatering af hvilke partnerlande der kan komme på tale, og hvilket udbytte der kan forventes (fattigdomsbekæmpelse inden for rammerne af en bæredygtig udvikling) (KOM)

- man udarbejder en EU-adfærdskodeks for hvornår officiel udviklingsbistand kan bruges til finansiering af ordningen for forureningsfri udvikling (CDM). Det skal klart af denne kodeks fremgå at værdier i form af CMD-kreditter der genereres gennem et CDM-projekt der finansieres med officiel bistand, enten skal geninvesteres i samme projekt (for at opretholde det ekstra sociale udbytte) eller gives til værtslandet (medlemsstaterne - KOM)

- man søger give den private sektor i partnerlandene bedre kapacitet og bedre kendskab til mulighederne for at opbygge investeringspartnerskaber med EU-investorer med sigte på CDM-arbejdet (medlemsstaterne - KOM)

- man søger at skabe et fremmende miljø for iværksættelse af CDM-ordningen (informationskampagner, sammenkædning med eventuelle nationale klimastrategier og strategier med sigte på bæredygtig udvikling, lovgivning og administrationens procedurer for udvælgelse/godkendelse af CDM-projekter, og herunder udpegelse af et CDM-kontaktpunkt, formidling af teknologisk information med henblik på videre udnyttelse) (medlemsstaterne - KOM)

* Teknologioverførsel og forskning

Foranstaltninger:

- man støtter forskning (demonstration) i innoverende og forureningsfri teknologi med det sigte at dække partnerlandenes behov og bidrage til bekæmpelsesarbejdet (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter forskning i udvikling og bedre udnyttelse af alternative brændstoffer (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter tiltag med sigte på opbygning af en bedre national/regional energikapacitet (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter kapacitetsopbygning med sigte på miljøvenlig teknologi og miljøvenlige varer (medlemsstaterne - KOM)

- man fremmer informationsudvekslingen mellem de berørte parter vedrørende tekniske parametre, samt økonomiske og miljømæssige aspekter af miljøvenlig teknologi, med det formål at udvikle og udbrede en miljømæssigt forsvarlig teknologi (KOM - medlemsstaterne - NGO'er)

- man støtter undersøgelser af hvilke forhold der hindrer udbredelse af teknologi, og hvordan disse hindringer kan fjernes, ved hjælp af sektoranalyser (KOM - medlemsstaterne - partnerlandene)

- man forhandler med partnerlandene om nedsættelse/afskaffelse af toldmæssige og ikke-toldmæssige barrierer for varer og tjenesteydelser på miljøområdet inden for rammerne af Doha-udviklingsplanen og de regionale samhandelsaftaler (KOM - medlemsstaterne - partnerlandene)

- man støtter en systematisk gennemgang af resultaterne af EU's forskning og teknologiudvikling, med vægt på EU's og udviklingslandenes fælles forskningsarbejde, såvidt muligt med henblik på udbredelse heraf og afprøvning af forsøgsteknologi,-metoder og-koncepter i de lande der ikke er opført på bilag I (medlemsstaterne - KOM - partnerlandene)

- man tilskynder universiteter og forskningsinstitutter til at deltage i europæiske forskningskonsortier med det formål at bidrage til overvågning, bedre forståelse af forskningsprocessen og udvikling af bekæmpelsesstrategier (medlemsstaterne - KOM - partnerlandene)

IV. Kapacitetsudvikling

Specifikke foranstaltninger med sigte på kapacitetsudvikling i tilknytning til ovenstående strategiske indsatsområder er anført under de herfor relevante afsnit

* Holdningsbearbejdelse i partnerlandene

Foranstaltninger:

- man støtter tilrettelæggelse og gennemførelse af uddannelsesprogrammer, holdningsbearbejdelse (f.eks. workshops, kurser) og/eller informationskampagner vedrørende klimaændringsproblematikken og virkningerne heraf (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter udbredelse af information om bekæmpelses- og tilpasningsforanstaltninger og teknisk rådgivning om hvordan energieffektiviteten kan forbedres på leverandør- og forbrugerniveau (medlemsstaterne - KOM)

- databaser med oplysninger om miljøforhold og-ændringer gøres tilgængelige via medierne og i givet fald via internettet (medlemsstaterne - KOM - EEA - NGO'erne)

* Udvikling af partnerlandenes - dvs. befolkningens og institutionernes - kapacitet til at føre De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen ud i livet

Foranstaltninger:

- man støtter tilrettelæggelse og gennemførelse af programmer for holdningsbearbejdelse blandt nationale embedsmænd med hensyn til de udfordringer og de muligheder som følger med De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter undersøgelser af hvilke specifikke behov landene og regionerne har i forbindelse med gennemførelsen af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter partnerlandenes udarbejdelse af nationale meddelelser med oplysning om bl. a. opgørelser, bekæmpelsesaktiviteter og hvilke metoder der anvendes til systematisering af data og statistikker, med sigte på forhandlingerne vedrørende 2. tilsagnsperiode (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter forbedring af partnerlandenes kapacitet til at forhandle inden for rammerne af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter en maksimering af synergien mellem De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og Kyoto-protokollen og andre multilaterale miljøaftaler, og herunder De Forenede Nationers konventions om bekæmpelse af ørkendannelse og biodiversitet (medlemsstaterne - KOM)

- man støtter en politisk og teknisk styrkelse af de enkelte landes kontaktpunkter for klimaændringsproblematikken (medlemsstaterne - KOM)

BILAG II: VEJLEDENDE RESPONSSTRATEGI FOR EU'S PARTNERLANDE

>TABELPOSITION>

Kriterier for tilpasning, bekæmpelse og bevaring

A: ringe samfundsøkonomisk tilpasningsevne (tilhører kategorien af mindstudviklede lande) (Kilde: UNCTAD http://www.unctad.org/en/pub/ ldcprofiles2001.en.htm)

B: ringe fysisk tilpasningsevne: tilhører sammenslutningen af små østater AOSIS (Kilde: SIDSnet http://www.sidsnet.org/aosis/ )

C: andre alvorlige følger af vandstandsstigning end SIDS (C* yderst alvorlige) (Kilde: CGIAR's årsrapport for 2000, s. 14).

D: klimaændring får alvorlige følger for høstudbyttet (Kilde: CGIAR's årsrapport for 2000, s. 12).

E: et af de 15 samarbejdslande som er blevet hårdest ramt af katastrofer siden 1990 (beregnet på grundlag af data fra EM-DAT, CRED, Leuvens Universitet og Verdensbanken). Herved forstås de 15 lande hvor det samlede antal katastroferamte personer i tidsrummet 1990-2001 er størst set i forhold til det samlede befolkningstal.

F: et af de lande som har indgivet rapport til udvalget for undersøgelse af gennemførelsen af konventionen om ørkendannelse.

G: et af de 15 samarbejdslande som har den største udledning af CO2.

H: et af de 15 samarbejdslande som har den største udledning af CO2 pr. indbygger.

I: land med mere end 200 000 kvadratkilometer skov

J: land som ønsker optagelse på bilag I eller anden forpligtelse

Vejledende responsstrategier

Tilpasning: Denne responsstrategi prioriteres højest på grund af partnerlandenes større sårbarhed over for klimaændringer. Dette afspejles i at samtlige disse lande opfylder mindst et af kriterierne for klimaændringssårbarhed (A, B, C, D, E). Sårbarheden svinger fra land til land, og man har i valget af indikator søgt at afspejle dette forhold.

Bekæmpelse: Denne responsstrategi tager sigte på partnerlande som udleder store mængder CO2, som har en relativ stor udledning af CO2 pr. indbygger, eller som ønsker at afgive frivillige tilsagn om begrænsning af udledningen eller andre tilsagn. For nogle af disse lande kan det være relevant med en integreret klimapolitik, dvs. en kombination af bekæmpelsesforanstaltninger og tilpasningsforanstaltninger.

Bevaring/bæredygtig forvaltning af økosystemer: Denne responsstrategi tager sigte på partnerlande med store muligheder for absorbering af kulstof i skove. For nogle af disse lande kan det være relevant med en integreret klimapolitik, dvs. en kombination af bevaringsforanstaltninger og tilpasningsforanstaltninger.

Lande som omfattes af alle tre responsstrategier, kan gøres til genstand for særlig tilskyndelse til at føre en integreret klimapolitik. Der er tale om Argentina, Brasilien, Kina, Indien, Indonesien, Mexico og Venezuela.

Det skal imidlertid udtrykkeligt fastslås at disse responsstrategier kun er vejledende: der er intet til hinder for at et land kan udpege andre indsatsområder og opnå udviklingsbistand hertil. Det er tanken at responsstrategierne skal tages op til revision med regelmæssige mellemrum, og bl.a. når resultaterne af de kommende forhandlinger om 2. tilsagnsperiode foreligger.

BILAG III: OPLYSNINGER OM VIDENSKABEN OM OG DE FORVENTEDE VIRKNINGER AF KLIMAÆNDRINGERNE [51]

[51] IPCC's tredje statusrapport (2001).

Tidligere tendenser

* Koncentrationen af kuldioxid i atmosfæren er steget med 31 % siden 1750, fra 280 ppm til 367 ppm i dag. Den nuværende CO2-koncentration har ikke været større i de sidste 420 000 år og formodes ikke at have været større i de sidste 20 millioner år.

* Den globale gennemsnitstemperatur er steget med 0,6°C siden 1861. Det er højst sandsynligt, at 1990'erne var det varmeste årti og 1998 det varmeste år siden 1861. Data fra årringe, koralrev, iskerner og historiske optegnelser peger i retning af, at temperaturstigningen i det 20. århundrede formodentlig har været den største i noget århundrede inden for de sidste 1000 år. Der er nye og stærke vidnesbyrd i IPCC's 3. evalueringsrapport om, at det meste af den opvarmning, der er registreret over de sidste 50 år, kan tilskrives menneskets aktiviteter.

* Middelvandstanden er steget med 10 til 20 cm. Snedækningen er aftaget med omkring 10 % siden slutningen af 1960'erne på de mellemste og højere breddegrader på den nordlige halvkugle. Det er også meget sandsynligt, at den årlige varighed af isdækningen på søer og floder er blevet forkortet med omkring to uger i det 20. århundrede, og at havisens tykkelse i det arktiske område fra sensommeren til det tidlige efterår er faldet med 40 % i de seneste årtier.

* Man har målt en stigning i nedbøren på ½-1 % for hvert årti over de fleste områder ved de mellemste og højere breddegrader på den nordlig halvkugle. I dele af Afrika og Asien synes hyppigheden og intensiteten i tørkerne allerede at være øget.

Fremtidige tendenser [52]

[52] Med disse forventede ændringer er der ikke taget hensyn til den mulighed, der beskrives af IPCC, nemlig at der kan optræde yderligere storstilede og irreversible virkninger (yderligere destabilisering af klimaet, temperaturændringer og stigninger i middelvandstanden af meget større omfang) som følge af frigivelse af kulstof bundet i jorden i permafrostområder, metan fra hydrater i kystsedimenter eller afsmeltningen af større iskapper, som det er vanskeligt at vurdere sandsynligheden af.

* Den globale gennemsnitlige overfladetemperatur påregnes at stige med 1,4-5,8oC fra 1990 til 2100, hvis der ikke skrides ind for at formindske emissionerne.

* Middelvandstanden påregnes at stige med mellem 9 og 88 cm fra 1990-niveauet frem til 2100.

* Klimaændringer vil føre til økonomiske tab på grund af hyppigere tropiske cykloner, tabte landområder som følge af stigende vandstand og beskadigelse af fiskebestanden, landbruget og vandforsyningen.

* De vil også forværre fødevaresikkerheden i Afrika. Der forudses en generel reduktion af potentielle afgrøder i de fleste tropiske og subtropiske regioner, hvilket gør udviklingslandene mere sårbare over for hungersnød og social uro (eller politisk ustabilitet).

* Antallet af mennesker, der bor i lande, der lider under vandstress, vil øges massivt, fra 1,7 mia. (en tredjedel af jordens befolkning) til omkring 5 mia. i 2025 (afhængig af befolkningstilvæksten). Dette vil påvirke drikkevandsressourcerne og overrisling til landbruget.

* Der vil ske en stigning i den geografiske spredning af potentielt overførbare sygdomme som malaria og denguefeber, som allerede plager 40-50 % af klodens befolkning.

BILAG IV: RESUME AF DEN INTERNATIONALE KLIMAÆNDRINGSPROCES

De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (UNFCCC)

FN's Klimapanel (Intergovernmental Panel on Climate Change (IPCC)) blev oprettet i FN-regi i 1988 for at tilvejebringe et videnskabeligt grundlag for vurdering af klimaændringer. Panelets undersøgelsesresultater, som blev offentliggjort i dets første vurderingsrapport i 1990, satte gang i forhandlingerne om, hvad der skulle blive til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer (UNFCCC).

UNFCCC blev undertegnet af 154 lande på topmødet om miljø og udvikling i Rio i 1992. Den trådte i kraft den 21. marts 1994, og