KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 08.01.1997 
KOM(%) 6% endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET. EUROPA-PARLAMENTET 
OG DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
OM OMSÆTTELSEN 
AF RÅDETS DIREKTIV 80/987/EØF 
OM INDBYRDES TILNÆRMELSE AF 
MEDLEMSSTATERNES LOVGIVNING OM 
BESKYTTELSE AF ARBEJDSTAGERNE 
I TILFÆLDE AF ARBEJDSGIVERENS INSOLVENS 
I ØSTRIG 
I FINLAND 
I SVERIGE 

Generelle bemærkninger 
1. Den 15. juni 1995 vedtog Kommissionen en rapport om omsætteisen af Rådets direktiv 
80/987/EØF af 20. oktober 1980 i 12 medlemsstater1. I Kommissionens sociale 
handlingsprogram på mellemlang sigt (1995-1997), besluttede Kommissionen atforelægge 
en ny rapport om anvendelsen af dette direktiv, der også inddrager de nye medlemsstater. 
Den foreliggende rapport er således et supplement til de oplysninger, der findes i 1995-
rapporten, som iøvrigt samtidigt er en detaljeret gennemgang af dette direktivs artikler. 
2. Denne første forpligtelse, som pålægges medlemsstaterne ved dette direktiv er i 
henhold til direktivets artikel 3 at oprette garantiinstitutioner, der skal sikre arbejdstagerne 
betaling af tilgodehavende, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, og som 
vedrører løn for perioden inden en bestemt dato, men som ikke er blevet udbetalt på 
grund af arbejdsgiverens insolvens. 
I direktivet fastsættes principperne for garantiinstitutionernes finansiering og virksomhed 
(artikel 5). 
Direktivet indeholder tre artikler (artikel 6-7-8) vedrørende den sociale sikring, der også 
vedrører både de lovbestemte sikringsordninger og supplerende faglige eller tværfaglige 
forsikringsordninger. Direktivet giver endvidere medlemsstaterne mulighed for at træffe 
de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug og under visse 
omstændigheder at begrænse eller afvise garantiinstitutionernes betaling af udestående 
fordringer (artikel 10). 
3.1 denne rapport behandles omsætteisen af direktivet i de tre pågældende medlemsstater. 
Rapporten er blevet udarbejdet af uafhængige eksperter, og disses bidrag er blevet 
forelagt for de kompetente ministerier i medlemsstaterne til gennemgang, og der er i 
rapporten blevet taget hensyn til bemærkninger og kommentarer fra disse ministerier. 
Rapporten giver grundlag for følgende vurderinger. 
Øgtrig 
Den østriske lovgivning indeholder bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne, 
end de bestemmelser der fastsættes i direktivet. Det er imidlertid fremsættes følgende 
kommentarer: 
Med hensyn til den kategori af ansatte i ledende stillinger, som udøver afgørende 
indflydelse på virksomhedens drift, er det ikke rimeligt at udelukke denne kategori af 
arbejdstagere fra anvendelsesområdet for denne garantiordning, da disse arbejdstagere i 
den nationale lovgivning betragtes som lønmodtagere og ikke nævnes i afsnit 1 i bilaget 
til i dette direktiv. 
KOM(95) 164 endelig udg. 
På den anden side forekommer udelukkelse af dette personale fra garantiordningen på 
grundlag af en ren formodning om misbrug ikke at være begrundet i henhold til 
direktivets artikel 10. 
Finland 
Den finske lovgivning indeholder bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne 
end direktivets bestemmelser. Fremfor alt tillægges der begrebet insolvens en langt mere 
omfattende betydning. Det skal imidlertid bemærkes, at den finske lovgivning med hensyn 
til bestemmelserne i direktivets artikel 8 om, at supplerende faglige forsikringsordninger 
kan opfylde deres forpligtelser i tilfælde af, virksomhedens insolvens ikke er i 
overensstemmelse med denne artikels indhold og målsætning. 
Sverige 
Den svenske lovgivning indeholder ofte bestemmelser, der er gunstigere for 
arbejdstagerne end direktivets bestemmelser. Fremfor alt tillægges der begrebet insolvens 
en langt mere omfattende betydning. Dette gælder f.eks. for definitionen af begrebet 
insolvens. De tilgodehavender, som dækkes af garantiinstitutionen går på den anden side 
videre end til blot at omfatte tilgodehavender for løn. 
Der kan imidlertid fremsættes følgende kommentarer: 
Selvom medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 10 har mulighed for at træffe 
foranstaltninger for at undgå misbrug i forbindelse med garantipligten, forekommer 
bestemmelserne i artikel 9a i den svenske lov, hvorved der indføres en referenceperiode 
på to år før, medmindre der gælder særlige forhold, en arbejdstager kan blive omfattet 
af løngarantien, såfremt han allerede har nydt godt af denne i overensstemmelse med 
direktivets bestemmelser, tvivlsomme. Det samme gælder for bestemmelsen i den svenske 
lov, hvorved arbejdstagere, der alene eller sammen med slægtninge er ejer af mindst 20% 
af virksomheden kategorisk udelukkes fra garantiordningen. 
Sverige agter inden for nær fremtid at ophæve den ovenfor omtalte artikel 9a, som 
således ikke længere vil give anledning til problemer i forhold til direktivets 
bestemmelser. 
Endelig kan det konstateres, at bestemmelserne i direktivets artikel 8, der primært 
vedrører beskyttelse af delvis erhvervede ret til ydelser i forbindelse med alderdom, 
herunder ydelser til efterladte, tilsyneladende ikke omsættes til national svensk ret. 
Omsættelsen af direktivet i Østrig 
I. INDLEDNING 
Det østrigske nationalråd vedtog den 2. juni 1977 Bundesgesetz (lov) om sikring af 
arbejdstagernes lovmæssige krav i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, Bundesgesetzblatt 
(lovtidende) 1977/324 (lov om sikring af lønudbetaling ved insolvens = IESG) og indførte 
således en vidtgående og omfattende beskyttelse af arbejdstagernes krav i tilfælde af 
insolvens. Denne lov er ved flere lejligheder blevet modificeret, sidst ved tillæg 
Bundesgesetzblatt 1995/297. Med henblik på gennemførelsen af denne lov blev der under 
arbejds- og socialministeriet (Bundesminister fur Arbeit und Soziales) oprettet en fond 
med status som juridisk person (fonden til dækning af lønudbetaling ved insolvens), der 
har både parts- og procesevne. Denne fond finansieres primært via arbejdsgiverbidrag, der 
opkræves som tillæg til arbejdsgiverens bidrag til arbejdsløshedsforsikringen. Der er ikke 
fastsat bestemmelser om arbejdstagerbidrag. Andre af fondens midler stammer fra 
tilbageføring fra procedurerne ved insolvens (de arbejdsgiverkrav, der opfyldes via 
fonden, overgår ex lege til fonden, der ved insolvensproceduren kan gøre disse krav gæl­
dende). 
Fonden sikrer efter begæring og med de i det følgende nævnte indskrænkninger opfyl­
delse af de krav, som arbejdstagere og disses efterladte i den private sektor i tilfælde af 
arbejdsgiverens insolvens måtte have på grundlag af arbejdsforholdet, såfremt disse krav 
ikke er forældet. Alle krav, der går forud for indledning af insolvensproceduren, er sikret 
samt principielt samtlige yderligere krav i de efterfølgende tre måneder. Sikringen 
omfatter ud over lønkrav også arbejdsgiverens indbetalinger til social sikringen. Den mak­
simale garanti udgør for indeværende månedligt 75 600 ATS brutto. 
Forvaltningen af denne fond er overdraget til en række specielle forbundsmyndigheder 
samt forbundskontorerne for sociale spørgsmål og handicapspørgsmål (socialkontorerne). 
Manglende overholdelse af bestemmelserne om udbetaling af løn ved insolvens kan 
anfægtes ved arbejdsretterne og ankenævnene. 
I denne rapport behandles i øvrigt kun problemer, der er af relevans for omsættelsen af 
dette direktiv. 
II. FORUDSÆTNINGERNE FOR ANVENDELSEN AF 
DETTE DIREKTIV (ARTIKEL 1 OG 2) 
1) Arbejdstager 
I henhold til § 1, stk. 1, i IESG er følgende grupper omfattet af bestemmelserne om 
beskyttelse: Samtlige arbejdstagere, tidligere arbejdstagere og disses efterladte (ligeledes 
de ydelsesberettigedes efterfølgere). I loven henvises der således til det generelle 
arbejdstagerbegreb og i § 2 inddrages endvidere personer med arbejdstager!ignende status 
og personer, der er omfattet af bestemmelserne om løngaranti på grundlag af arbejde i 
hjemmet2. Personer med arbejdstagerlignende status defineres på grundlag af artikel 51, 
stk. 3, punkt 2 i loven om arbejdslovgivning og social sikring (ASGG): dvs. personer, der 
uden at være omfattet af et ansættelsesforhold, arbejder på vegne og for regning af 
bestemte personer, og som erhvervsmæssigt set ikke er selvstændige. Ved behandlingen 
af dette spørgsmål skal der tages hensyn til samtlige forhold i hvert enkelt tilfælde 
(samlingerne af afgørelser vedrørende arbejdsret 9944, 9347, 9315). 
Det afgørende kriterium er den økonomiske uafhængighed i forhold til en eller adskillige 
arbejdsgivere. Denne afhængighed manifisterer sig i, at arbejdstageren i vid udstrækning 
ikke har mulighed for at træffe afgørelse med hensyn til udførelsen af sit arbejde, og at 
resultatet af dette arbejde anvendes i virksomheden. Arbejdet udføres således underordnet 
og til fordel for en arbejdsgiver (samlingen af afgørelse 9315). 
Det er ikke antallet af kriterier for eller imod en ligestilling med arbejdstagere, som er 
afgørende, men derimod en samlet gennemgang af den erhvervsmæssige aktivitet. IESG 
omfatter ligeledes lærlinge allerede fra deres første arbejdsår og personer, der beklæder 
en mindre væsentlig stilling, som fastsat i den overordnede lov om socialsikring (artikel 
5, stk. 2, i ASVG). Personer, der er indgået i et ansættelsesforhold uden gyldig 
arbejdsaftale, nævnes ikke i DESG. Såfremt arbejdsaftalens ugyldighed imidlertid skyldes, 
at arbejdstageren er udlænding og arbejder illegalt i Østrig, er denne arbejdstager med 
hensyn til løn ligestillet med de øvrige arbejdstagere3 og er følgelig omfattet af 
bestemmelserne om beskyttelse i IESG. I andre tilfælde med ugyldig arbejdsaftale 
indrømmes der som princip kun arbejdstageren et krav på en passende løn4. Også i dette 
tilfælde betragtes lønnen i faglitteraturen som garanteret5. Endvidere skal det tilfælde 
nævnes, hvor arbejdsgiveren og arbejdstageren ikke har indgået nogen form for 
udtrykkelig arbejdsaftale (hverken skriftligt eller mundtligt). I dette tilfælde skal det 
kontrolleres, om der er tale om personlig afhængighed (arbejdstageren mister i vid 
udstrækning muligheden for selv at træffe afgørelse med hensyn til arbejdssted, arbejdstid 
eller udførelsen af arbejdet, der er underlagt arbejdsgiverens myndighed eller dennes 
løbende kontrol). 
Det er med andre ord nødvendigt at afgøre, om der i henhold til artikel 863 i den østriske 
civillovgivning er indgået en stiltiende arbejdsaftale mellem arbejdstageren og 
arbejdsgiveren. Såfremt der foreligger en arbejdsaftale i ovenfor nævnte betydning, er 
arbejdstageren omfattet af anvendelsesområdet for IESG. 
Det fremgår entydigt af retspraksis, at arbejdstagerbegrebet i § 1 i IESG bygger på defi­
nitionen i lovgivningen om arbejdsaftaler6 og ikke på et andet af de i lovgivningen 
Hjemmearbejdende personer anses i arbejdsaftaler ikke som arbejdstagere. 
Jf. § 29 i lov om beskæftigelse af udlændinge (Auslånderbeschaftigunggesetz). 
Jf. f.eks. Højesteret (Oberste Gerichtshof, Zeitschrift fur Arbeitsrecht und Sozialrecht = ZAS 1985, 
151). 
Jf. Schwarz/Reissner/Holzer/Holler, Die Rechte des Arbeitsnehmers bei Insolvenz, 3. oplag 1993, 
61. 
VwGH, principielle overvejelser i ZAS 1981, 31, og i en lang række andre afgørelser. 
fastsatte arbejdstagerbegreber (f.eks. "Arbeitkammergesetz" eller "Arbeitsverfassungs-
gesetz"). Ved arbejdstager forstås en person, der på grundlag af en tidsbegrænset 
arbejdsaftale forpligter sig til som ikke selvstændigt at udføre arbejde for en anden 
person. Det fremgår af det aftalemæssige grundlag, at ingen form for ufrivillig arbejds­
forpligtelse kan medføre status som arbejdstager. I en principiel afgørelse har Højesteret 
(OGH)7 fremhævet, at personlig afhængighed manifesterer sig i, at den pågældende aner­
kender arbejdsgiverens ret til at lede arbejdet (organisatorisk afhængighed frem for alt 
med hensyn til arbejdstid, arbejdssted og kontrol). Det er et væsentligt element i 
arbejdsaftalen, at "arbejdstageren i vid udstrækning ikke har mulighed for at træffe 
afgørelse med hensyn til arbejdssted, arbejdstid eller udførelsen af arbejdet, og at 
arbejdstageren er forpligtet til at følge arbejdsgiverens anvisninger eller, såfremt disse 
punkter allerede er fastsat i arbejdsaftalen eller er fastsat under anvendelse af andre 
bestemmelser, under alle omstændigheder er forpligtet til at underkaste sig 
arbejdsgiverens løbende kontrol. 
IESG indeholder imidlertid en række undtagelser. Loven gælder ikke for arbejdstagere, 
som er ansatte ved forbundsstaten, en delstat, en kommune eller en forvaltningsmæssig 
sammenslutning af kommuner (§1, stk. 6, pkt. 1). Årsagen til dette er, at arbejdstagere, 
der har disse instanser som arbejdsgiver (de såkaldte lokale offentlige organer) i praksis 
ikke kan udsættes for insolvensrisiko. At et lokalt offentligt organ, der er en offentlig 
retlig juridisk person med formueevne, kan være insolvent, er ganske vist retligt muligt. 
Et sådant tilfælde, der endvidere i den relevante litteratur kun beskrives som en frem for 
alt teoretisk mulighed8, er imidlertid aldrig forekommet i praksis. Dette var også 
grundlaget for forfatningsdomstolens afgørelse9, da domstolen skulle kontrollere retmæs­
sigheden af en lovbestemmelse, i henhold til hvilken De Østrigske Forbundsbaner ikke 
længere ville indgå i forbundsforvaltningen, men ville blive en selvstændig juridisk 
person. Ved denne lov blev bl.a. også ansættelsesforholdet for de ansatte ved jernbanerne 
overdraget fra forbundsstaten til denne nye juridiske person. VfGH 
(forvaltningsdomstolen) anså dette for at være et utilladeligt indgreb i privatautonomien10, 
da disse arbejdstagere med hensyn til lønkrav "således mistede den væsentlige garanti, 
der bestod i form af den principielle mulighed for at anvende de stort set ubegrænsede 
muligheder for dækning, som forbundsstaten råder over i sin egenskab af arbejdsgiver". 
Lovgiveren havde mindst måttet fastsætte, at forbundsstaten også fremover skulle 
overtage forpligtelsen med hensyn til disse krav. VfGH måtte således konkludere, at der 
ved det nye selvstændige jernbaneselskab, i modsætning til hvad der er tilfældet for 
forbundsstatens vedkommende, er en insolvensrisiko. 
Med hensyn til de lokale myndigheder er kommunerne mest truet af risikoen for 
insolvens. Følgelig er der truffet følgende foranstaltninger: artikel 12 og 13 i loven om 
samfinansiering samt artikel 20 og følgende i loven om finansiel udligning, hvori der 
fastsættes statsstøtte til kommunerne for at imødegå risikoen for insolvens. Endvidere er 
9 
10 ZAS 1982, 10. 
Jf. Petschek/Reimer/Schiemer, Das ûsterreichische Insolvenzrecht, 1973, 21; Fasching, Konkurs, 
Ausgleich und Zwangsvollstreckung bei Gemeinden, 1983 ; Rebhahn/Strasser, Zwangsvollstreckung 
und Insolvenz bei Gemeinden, 1989. 
Afgørelse af 9.3.1995, G 28/93, in infas 1995, A 67. 
De ansatte ved statsbanerne blev ansat af forbundsstaten med privatretlige arbejdsaftaler. 
kommunerne i henhold til artikel 119a, stk 2, i den østriske forfatning selv inden for 
deres eget handlingsområde undergivet en forvaltningsmæssig kontrol fra delstatens side. 
I henhold til artikel 127, stk. 7 og 127, stk. 7a, i den østriske forfatning har delstaterne 
endvidere mulighed for at anmode om, at Rigsrevisionen, der normalt kun kontrollerer 
kommuner med over 20.000 indbyggere, foretager en forvaltningsmæssig kontrol. Såfremt 
en kommune (hvad der er usandsyneligt) må erklære sig insolvent, vil dette ikke få 
finansielle konsekvenser for de kommunalt ansattes lønkrav, da disse i så fald opfyldes 
af delstaterne. 
Arbejdstagere hos arbejdsgivere, der i kraft af folkeretten eller østrigsk lovgivning nyder 
immunitet (ligeledes § 1, stk. 6, pkt. 1, IESG) udgør endnu en undtagelse. Årsagen hertil 
er, at i henhold til lovbegrundelsen11, at de ikke kan underkastes en østrigsk insolvens­
procedure. 
Undtaget er endvidere medlemmer af det gremium hos en juridisk person, der er dennes 
retlige repræsentant. Denne udelukkelse sker uden nærmere prøvning af, hvilken ind­
flydelse dette gremium udøver på virksomhedsledelsen. Undtaget er f.eks. medlemmerne 
af bestyrelsen af et aktieselskab, et kooperativt foretagende eller en forening samt 
forretningsførerne i anpartsselskaber. Denne persongruppe udelukkes i lovbegrundelsen, 
da de ikke anses for at være arbejdstagere i den betydning, der er fastsat i den østrigske 
lovgivning om medbestemmelse (§ 36 Arbeitsverfassungsgesetz)12. Også selskabsdel­
tagere, der har afgørende indflydelse på selskabets drift (også når dette kun er tilfældet 
efter tildeling af mandat), er undtaget (§ 1, stk. 6, pkt. 4, ny IESG). 
Selv når disse personer kun i en del af den periode, for hvilken de gør krav gældende, 
udøvede denne funktion, formodes det i retspraksis, at de også for den resterende periode, 
hvor de ikke udøvede en funktion som retlig repræsentant for en juridisk person, råder 
over garanterede krav som arbejdstager13. I en af de nyeste afgørelser fra OGH14 blev 
denne domspraksis imidlertid skærpet: såfremt lederen af et anpartsselskab træder tilbage 
på det tidspunkt, hvor der indtræder insolvens, eller kort før dette tidspunkt (eller såfremt 
denne person fratages denne funktion på dette tidspunkt), men fortsat forbliver 
arbejdstager i selskabet på de betingelser, der er fastsat i den pågældendes oprindelige 
ansættelseskontrakt, er denne person ikke sikret, da personens virksomhed som retlig 
repræsentant stadig "fortsætter" med hensyn til beskyttelsen ved insolvens. 
De hidtil nævnte undtagelser skal i henhold til direktivet vurderes forskelligt. I henhold 
til fast retspraksis i Østrig kan medlemmer af bestyrelsen af et aktieselskab og de i 
analogi hermed etablerede juridiske personer (f.eks. sparekasser) alene på grund af deres 
selskabsretlige funktion ikke være arbejdstagere15. Dette er i overensstemmelse med 
Kommentarer til regeringslovforslag = EB, 446 bilag til nationalrådets stenografiske protokol, 15. 
lovgivningsperiode, 5. 
Således i EB 446 Beil. nr. 15 GP, 5. 
Jf. f.eks. VwGH, Arbeitsgerichtliche Sammlung = Arb 10.469/1984; OGH, Das Recht der Arbeit 
= ôRdA 1992, 220. 
Dom af 22.9.1993, 9 Ob S 16/93. 
Jf. OGH, Arb 9371/1975, 10.406/1985. 
direktivets bestemmelser. Det samme gælder ifølge retspraksis for selskabsdeltagere, der 
har afgørende indflydelse på selskabsledelsen, da sådanne selskabsdeltager også i tilfælde 
af aktivt medarbejde i selskabet, ikke kan betragtes som arbejdstagere16. 
Med hensyn til ledere af anpartsselskaber, medlemmer af bestyrelser og foreninger og 
andre juridiske personer er det imidlertid karakteren af den på individuelt grundlag af­
sluttede arbejdsaftale, der er afgørende for, om disse personer skal betragtes som arbejds­
tagere eller som selvstændige (dvs. personer, der ikke er ansat i henhold til en 
arbejdsaftale, men udøver personlig selvstændig virksomhed). Selv når disse personer i 
enkelttilfælde betragtes som arbejdstagere på grundlag af en arbejdsaftale, er de stadig 
ikke omfattet af anvendelsesområdet for IESG. 
Til trods for at udelukkelsen af denne persongruppe fra IESG's anvendelsesområde i for­
vejen er i overensstemmelse med direktivets bestemmelser, da der ikke er tale om 
arbejdstagere i arbejdsaftalemæssig forstand, har Østrig endvidere ved at optage denne 
persongruppe i direktivets bilag, del 1, udtrykkeligt udelukket disse fra direktivets an­
vendelsesområde. Denne undtagelse vedrører: "Medlemmer af det gremium hos en juri­
disk person, der har bemyndigelse til at optræde som denne persons retlige repræsentant", 
og "selskabsdeltagere, der har bemyndigelse til at udøve en afgørende indflydelse på 
selskabet, også selv når dette sker på grundlag af et mandat". Således må spørgsmålet om 
udelukkelse af de medlemmer af de gremier, der i henhold til østrigsk ret i konkrete 
enkelttilfælde skal betragtes som arbejdstagere, anses for at være afklaret. 
Siden 1995 (§ 1, stk. 6, pkt. 3, ny IESG) er også alle ledende funktionærer, der har kom­
petence til at øve en afgørende indflydelse på virksomhedsledelsen, udelukket fra denne 
lovs anvendelsesområde; denne udelukkelse er ikke medtaget i direktivets bilag. Denne 
nye bestemmelse er blevet overtaget fra loven om arbejder- og funktionærkamre (kort: 
"loven om arbejdstagerkamre") af 1992.1 § 10, stk. 1, i denne lov bestemmes det indled­
ningsvis, at alle arbejdstagere er medlemmer af "Arbeiterkammer". Endvidere udvides i 
omtalte stk. 1 kredsen af arbejdstagere ved optagelse af bestemte persongrupper (f.eks. 
arbejdsløse). I § 10, stk. 2, i nævnte lov bestemmes det derefter, hvilke arbejdstagere der 
ikke er medlemmer af "Arbeiterkammer": i henhold til pkt. 1 gælder dette for 
arbejdstagere i den offentlige forvaltning og i henhold til pkt. 2 bl.a. "ledende funktio­
nærer, der har kompetence til at øve afgørende indflydelse på virksomhedsledelsen". 
Disse personer anses således ikke for at være arbejdstagere i den betydning, der er fast­
lagt i denne for Østrig grundlæggende lov om faglig organisation. I henhold til § 1 på­
hviler det "Arbeiterkammer" at repræsentere og fremme arbejdstagernes sociale, økono­
miske, erhvervsmæssige og kulturelle interesser. Kammerets grundlag er som beskrevet 
obligatorisk medlemskab for samtlige arbejdstagere. Kammeret er endvidere i henhold til 
nævnte lov berettiget til at indgå kollektive overenskomster, selv om kammeret i praksis 
ikke gør brug af denne ret af hensyn til fagforeningerne. 
I begrundelsen for IESG17 anføres som eksempler på sådanne ledende funktionærer kom­
mercielle og tekniske direktører, ledere af regnskabsafdelinger eller personaleafdelinger. 
De må imidlertid betvivles, at navnlig lederen af regnskabsafdelingen qua sin stilling vil 
16 Jf. VwGH, ZAS 1981, 31; OGH, ecolex 1990, 305. 
17 EB, 134 Bilag NR, 19. GP, 82. 
9 
have afgørende indflydelse på virksomhedsledelsen. Det må forventes, at retspraksis ikke 
vil betragte sådanne personer som ledende funktionærer. 
Lovgrundlaget rummer imidlertid også en begrundelse for denne udelukkelse. Hensigten 
med denne bestemmelse er, at alle personer, som qua deres stilling i arbejdsgivernes 
virksomhed får en i det mindste arbejdsgiverledende status, udelukkes fra at modtage 
økonomisk erstatning i tilfælde af insolvens. 
Udelukkelsen af denne personkreds forekommer imidlertid på baggrund af direktivets 
artikel 1 at være problematisk. I henhold til EU-Domstolens afgørelse i sagen C 334/92 
(Wagner Miret) må "higher management staff" ikke udelukkes fra beskyttelsen i tilfælde 
af insolvens, når disse personer i henhold til national ret anses for arbejdstagere og ikke 
er optaget i bilagets afsnit I. I henhold til østrigsk ret er disse ledende funktionærers 
status ikke entydig. De henhører ganske vist under funktionærloven, hvori der fastsættes 
bestemmelser for de grundlæggende retlige krav og pligter i arbejdsaftalen og endvidere 
under del I i "Arbeitsverfassungsgesetz", når der er tale om kollektivaftaler. På den anden 
side anses de med hensyn til de udførlige bestemmelser, der fastsættes i del II i 
"Arbeitsverfassungsgesetz" om bedriftsrådets varetagelse af arbejdstagernes interesser, 
ikke som arbejdstagere. Derfor er disse personers arbejdsforhold ej heller omfattet af 
firmaaftalerne. Ofte udelukkes disse personer imidlertid også fra gyldighedsområdet for 
de indgåede kollektive overenskomster. Set ud fra nationale synspunkter er det endvidere 
vigtigt, at de er udelukket fra den varetagelse af arbejdstagerinteresser, som "Arbeiter­
kammer" yder. 
Den østriske arbejdsret rummer således forskellige fortolkninger af, hvilken kategori af 
funktionærer, der har en ledende rolle, og som følgelig kan udelukkes fra at være omfattet 
af anvendelsesområdet for bestemmelserne i arbejdsretten. Som beskrevet i det foregående 
består denne gruppe især af ledende funktionærer, som udøver en afgørende indflydelse 
på virksomhedens drift. Denne gruppe kan ikke blive optaget i den centralorganisation, 
der retligt repræsenterer de østriske arbejdstagere, og som alle arbejdstagere og 
funktionærer, der ikke beklæder ledende stillinger, er forpligtet til at tilhøre. I IESG har 
man, som beskrevet i det foregående, overtaget denne snævre betydning af begrebet 
funktionærer med ledende funktion. 
I del II af den grundlæggende lov om arbejdsret (artikel 36, stk.2, punkt 3) bestemmes 
det, at alle funktionærer i en ledende stilling, der udøver en afgørende indflydelse på 
virksomhedens drift, udelukkes fra at være omfattet af denne lov. I en virksomhed, som 
omfatter flere forskellige bedrifter, er det ledende personale i hvert enkelt bedrift, som 
ikke i sig selv har indflydelse på virksomhedens drift, medtaget i gruppen af ledende 
funktionærer. Grunden til dette er, at disse funktionærer er forhandlingspartnere for 
bedriftsudvalget på det pågældende forretningssted, og at personen følgelig i forhold til 
disse udvalg spiller en rolle, der kan sammenlignes med en arbejdsgivers. Bedriftens 
ledende personale er imidlertid medlem af arbejdstagerkammeret og er omfattet af den 
beskyttelse, som IESG giver. 
I loven om arbejdstid fastsættes udelukkelse af ledende funktionærer, som personligt er 
ansvarlig for udførelsen af afgørende ledelsesopgaver (artikel 1, stk. 2, punkt 8). Til 
denne gruppe hører endvidere det ledende personale i de virksomheder og bedrifter, som 
er nævnt i det foregående, samt de øvrige personer i overordnede funktioner, der 
/O 
imidlertid er undergivet bedriftens ledere. Denne mere omfattende opfattelse af begrebet 
ledende funktionær er for nylig også blevet overtaget i loven om arbejdstilsyn (artikel 23, 
stk. 2) i en ganske anderledes kontekst, og gælder for udpegelsen af de ansatte, der har 
til opgave at overvåge arbejdstagernes sikkerhed i virksomheden, og som i stedet for 
arbejdsgiveren er ansvarlig for overholdelsen af beskyttelsesforanstaltningerne. Disse 
ansatte skal være ledende funktionærer, som personligt er ansvarlige for udførelsen af 
afgørende ledelsesfunktioner. 
Det fremgår heraf, at ikke alle ledende funktionærer i den forstand, der er fastsat i den 
østriske arbejdsret, men kun "inderkredsen" er udelukket fra IESG. Der er her kun tale 
om personer, som er (med)ansvårlige for beslutningstagningen i virksomheden. 
Konklusionen er, at det ikke i IESG bestemmes, at samtlige ledende funktionærer 
udelukkes, men kun de, som lovgiveren må vurdere bærer en del af (med)ansvaret for en 
insolvens. Det skal imidlertid understreges, at i henhold til EU-Domstolens afgørelse af 
16. december 1993 i sagen C-334/92 (Teodoro Wagner Miret) "kan medlemmer af det 
ledende personale ikke udelukkes fra anvendelsesområdet for Rådets direktiv 80/987/EØF 
af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om 
beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens..., når disse personer 
i henhold til national ret anses for arbejdstagere og ikke er optaget i bilagets afsnit 1. 
Selvom der i østrisk ret er en tendens til at kræve en snæver definition af begrebet 
ledende personale, forekommer den pågældende udelukkelse ikke at være begrundet i 
henhold til den ovenfor nævnte afgørelse fra EU-Domstolen. 
I forbindelse med direktivets artikel 10 vil denne personkreds atter blive taget op under 
VI. 
Undtaget er endvidere straffefanger, som udfører tvangsarbejde. Denne personkreds anses 
imidlertid generelt ikke for at være arbejdstagere, da de pågældende ikke udfører dette 
arbejde på frivillighedens grundlag. 
2) Arbejdsgiver 
Den østrigske lovgivning indeholder ikke nogen nærmere definition. Som arbejdsgiver 
anses den person, som indgår en arbejdsaftale med en arbejdstager. Også i forbindelse 
med aftaler om udlåning af arbejdskraft opstår der ingen problemer, da kun insolvens hos 
den virksomhed, som arbejdstageren har et lønkrav over for, udgør en risiko. Dette er den 
person, som arbejdstageren har indgået arbejdsaftale med. Principielt vil der være tale om 
den udlånende arbejdsgiver. 
Det er allerede blevet beskrevet, at lokale offentlige organer undtages. 
3) Insolvens 
Loven indeholder en fortegnelse over tilfælde af insolvens, som giver grundlag for at 
rejse krav (§ 1, stk. 1 og § la IESG): 
// 
- konkursdekret 
- indledning af akkordprocedure 
- inddragelse af tilsynsorganet (kun for banker) 
- afvisning af konkursbegæring på grund af utilstrækkelige aktiver 
- afvisning af konkursbegæring for allerede opløste juridiske personer eller personsel­
skaber, hvis aktiver allerede er fordelt 
- indstilling af den indledende procedure uden indledning af påfølgende konkurs 
- afvisning af konkursbegæring på grundlag af manglende retskompetence 
- dommerkendelse om bortfald af dødsbobehandling på grund af afdødes ringe formue 
- retslig nedsættelse af erstatningskravet på grund af forværring i arbejdsgiverens person­
lige økonomiske situation. 
Med loven har man således defineret begrebet insolvens så bredt som muligt, og man har 
i forbindelse med ændringer af loven tilstræbt fuldstændighed med hensyn til alle kendte 
formelle procedurer. Det eneste, man ikke har medtaget, er uformelle private forlig og 
fuldstændig atypiske tilfælde, hvor en formel insolvensprocedure ikke er blevet indledt 
f.eks. på grund af procedurefejl18. 
4) Krav i forbindelse med arbejdskontrakter og ansættelsesforhold 
Som der allerede er gjort rede for, sidestilles lønkrav vedrørende hvilende arbejds­
kontrakter med krav vedrørende gældende arbejdskontrakter. Det er derfor tilstrækkeligt 
at gå nærmere ind på de sidstnævnte. 
Den beskyttelse, som IESG giver, går langt ud over lønkravene. Følgende bestående krav 
sikres i et bestående eller allerede ophørt ansættelsesforhold, når kravene ikke er 
forældede eller udelukket som følge af andre grunde (§ 1, stk. 2, IESG): 
- lønkrav (løbende krav og krav som følge af ansættelsesforholdets ophør) samt arbejds-
tagerbidrag til den lovpligtige sociale sikring 
- krav på skadeserstatning 
- øvrige krav over for arbejdsgiveren 
- nødvendige udgifter til retsforfølgning 
I betragtning af denne omfattende sikring er det ikke nødvendigt med en nærmere under­
søgelse af, om et krav på grund af arbejdsforholdets ophør skal betegnes som et arbejds­
kontraktkrav eller en skadeserstatning; begge former er sikret. Sikring af pensionskrav vil 
blive behandlet senere. 
Sikringen bevares også i de tilfælde, hvor der er foretaget udlæg i kravet, hvor kravet er 
pantsat eller overdraget til andre personer. 
18 Eksempler, se Schwarz/Reissner/Holzer/Holler, Die Rechlc des Arbcitnehmers bei Insolvenz 
(arbejdstagerens rettigheder i forbindelse med insolvens), 3. oplag 1993, 73. 
Tilfælde, hvor krav udelukkes "som følge af andre grunde", vil blive behandlet i sammen­
hæng med artikel 10. 
5) Den afgørende referencedato og den tidsmæssige begrænsning af 
garantiydelserne (art. 3, stk. 2, art. 4, stk. 2) 
Som det fremgår af redegørelsen i punkt 3, har den østrigske lovgiver vedtaget at anvende 
datoen for indledningen af insolvensproceduren henholdsvis datoen for de øvrige formelle 
beslutninger, der kommer på tale, som afgørende referencedato (direktivets artikel 4, stk. 
1, første led). IESG sikrer iøvrigt ikke kun samtlige krav, der er opstået før denne dato, 
men også yderligere krav i mindst tre måneder. 
For krav fra tidligere tid er der i IESG kun fastsat en begrænsning, nemlig at disse ikke 
må være forældede eller forfaldne. Forældelsesfristen for lønkrav og normalt også for 
krav om skadeserstatning er på tre år; den kan afkortes som følge af personlige kontrakter 
eller kollektive kontrakter. Tidsfristerne må dog ikke afkortes så meget, at fremsættelsen 
af krav vanskeliggøres umådeholdent uden saglig grund19. I love og kollektive aftaler er 
det undertiden fastlagt, at krav forfalder, hvis de ikke er blevet fremsat af arbejdstageren 
inden for en bestemt frist. Disse bestemmelser om forældelse og forfald er ikke udformet 
specielt til tilfælde med insolvens, men virker på samme måde over for solvente arbejds­
givere. 
Såfremt udgangspunktet for beregningen af garantiydelsen ligger forud for den dato, hvor 
der gøres udlæg i arbejdsgiverens formue, er den østriske lovgivning i overensstemmelse 
med de ovenfor nævnte artikler i direktivet. 
IESG indeholder en særlig bestemmelse, der anvendes på arbejdstagerenes 
socialsikringsbidrag. Disse bidrag er omfattet af en garanti med tilbagevirkende kraft i en 
periode på højest to år (artikel 13a). 
6) Maksimumsgrænser for garantiydelserne (art. 4, stk. 3) 
I IESG er maksimumsbeløbet fastsat til to gange det bidrag, der gælder som månedligt 
maksimumsgrundlag i pensionsforsikringen, hvilket i øjeblikket er 37 800 ATS (§ 1, 
stk. 4). Maksimumsgrænsen ligger således på 75 600 ATS. Beløbet tilpasses årligt. Dette 
beløb ligger langt over gennemsnitsindtægten hos arbejdstager og omfatter således også 
toplønninger. Betalinger fra arbejdsgiveren eller konkursboet skal medregnes i det pågæl­
dende individuelle krav. 
III. GARANTIINSTITUTIONERNE (ART. 5) 
Som der er gjort rede for i indledningen, udbetales ydelserne af fonden til dækning af 
lønudbetaling ved insolvens, der er en selvstændig juridisk person og offentligretlig insti-
tion. Fondens midler er øremærkede (§ 12, stk. 5). Fonden berøres ikke af en arbejds-
19 Jf. OGH, ZAS 1983, 177. 
IZ 
givers insolvens. Udbetalingen sker gennem socialkontorerne, som er specialiserede 
statslige forvaltningsorganer. 
Fondens vigtigste indtægter stammer fra arbejdsgiverbidrag, der opkræves som tillæg til 
arbejdsløshedsforsikringsbidraget i et omfang, som er fastlagt ved forordning fra arbejds-
og socialministeriet. Der opkræves ikke arbejdstagerbidrag. Arbejdstagernes sikrede krav 
overgår ex lege til fonden (§11, IESG). Fonden kan så gøre disse krav gældende ved 
insolvensproceduren. Dette giver så yderligere indtægter. 
Der er ingen bestemmelser i IESG, i henhold til hvilken en manglende indbetaling af de 
fastlagte arbejdsgiverbidrag kunne medføre en begrænsning af ydelserne til arbejds­
tagerne. 
IV. SIKRING VED INSOLVENS SOM LED I DEN 
SOCIALE SIKRING (ART. 6-8) 
1) Artikel 6 
Som allerede tidligere anført, har Østrig ikke gjort brug af artikel 6. Arbejdstagerbidra­
gene til den sociale sikring er sikret og betales af fonden til den sociale sikring. Det er 
kun arbejdsgiverbidragene, som ikke er sikret. 
2) Artikel 7 
Der er kun fastsat bidrag fra arbejdstagerne i sygeforsikringen, pensionsforsikringen og 
arbejdsløshedsforsikringen. I alle tre former for forsikring gælder princippet om automa­
tisk forsikring20, dvs. at sikringen er garanteret, uafhængig af om der er ydet bidrag. Det 
eneste afgørende er, at der forelægger et lønnet ansættelsesforhold. Der findes kun særlige 
regler for området lovpligtig pensionsforsikring i det tilfælde, at en arbejdstager ikke er 
blevet tilmeldt eller er blevet tilmeldt for sent: i dette tilfælde erhverves der kun pen­
sionsgivende perioder i forsikringen, hvis bidragene senere, inden for en fastlagt frist, 
efterbetales (§ 225, stk. 1, litra b), i ASVG). Et sådant tilfælde har imidlertid ikke noget 
at gøre med manglende bidrag som følge af en arbejdsgivers insolvens, da arbejdstageren 
jo fortsat er tilmeldt. Arbejdstageren lider derfor ikke nogen umiddelbar socialsikrings­
mæssig skade som følge af arbejdsgiverens insolvens. 
Kun i den frivillige sociale sikring kan der opstå indirekte skader. En sådan skade bliver 
dog kun aktuel for arbejdstagere, hvis de kun har en ringe indtægt fra deres ansættelses­
forhold (p.t. højst 3 452 ATS om måneden). For i et sådant tilfælde er de fritaget for den 
lovpligtige forsikring i sygeforsikringen og pensionsforsikringen. Disse arbejdstagere kan 
forsikre sig frivilligt. Denne frivillige forsikring ophører i sygeforsikringen, hvis de i to 
måneder ikke har indbetalt bidrag (§ 16, stk. 6, i ASVG); i den frivillige pensionsforsik­
ring erhverver de ikke pensionsgivende perioder, hvis de ikke indbetaler deres bidrag. De 
20 
Jf. § 10 Allgemeines Sozialversicherungsgesetz, § 1 Arbeitslosenversichemngsgesetz. 
'V 
rammes derfor kun af deres arbejdsgivers insolvens, hvis de på grund af denne insolvens 
ikke selv indbetaler bidrag til den frivillige forsikring. 
3) Sikring af rettigheder og pensionsrettigheder fra 
private supplerende aldersforsikringer (art. 8) 
Inden der gås ind på de nærmere detaljer, skal det bemærkes, at firmapensioner ikke 
spiller nogen stor rolle i Østrig på grund af det høje niveau i den lovpligtige pensions­
forsikring (med 40 forsikringsår kan der udbetales en pension på 80% af den forsikrede 
gennemsnitsløn i de bedste 180 forsikringsmåneder). 
Siden 1990 har der i Østrig været to love i kraft, som er af betydning for dette område: 
Loven om firmapensioner (Betriebspensionsgesetz, Bundesgesetzblatt 282/1990) og loven 
om pensionskasser (Pensionskassengesetz, Bundesgesetzblatt 281/1990). Den vigtigste lov, 
loven om firmapensioner, skelner mellem fire forskellige former for pension i 
virksomheder: Pensionskasser, direkte pension, livsforsikringer til fordel for arbejds­
tageren samt hjælpekasser (Unterstutzungskasse). Med hensyn til de enkelte former kan 
der bemærkes følgende: 
Ifølge den almindelige opfattelse har man ikke noget retskrav på ydelser fra hjælpekasser; 
også i loven om firmapensioner er der kun fastsat en pligt til ensartet behandling 
(artikel 15). Hjælpekasserne kan følgelig til enhver tid stoppe deres udbetalinger, såfremt 
der ikke er tale om erhvervet ret eller delvis erhvervet ret til ydelser. En sikring mod 
insolvens kommer derfor ikke på tale. 
Firmapensionskasser og pensionskasser for flere virksomheder skal i henhold til loven om 
pensionskasser oprettes som aktieselskaber. Deres formue er derfor fuldstændigt adskilt 
fra den enkelte arbejdsgivers formue. De berøres således ikke af en arbejdsgivers 
insolvens. Endvidere er de underkastet et vidtgående tilsyn fra finansministeriets side 
(§ 33 i loven om pensionskasser). De skal have en særlig koncession og med hensyn til 
forretningsplaner skal finansministeriet give sin godkendelse. Endvidere er de underkastet 
strenge bestemmelser for deres investeringer. Insolvensrisikoen er derfor meget lille, selv 
om loven anser en pensionskasses konkurs for mulig (§ 37 i loven om pensionskasser). 
I tilfælde af insolvens kan kun finansministeriet anmode om indledning af 
insolvensprocedure for pensionskassen, og indbetalernes tilgodehavender betragtes som 
særskilte aktiver. 
Situationen er den samme, hvis arbejdsgiveren tegner en livsforsikring for arbejdstageren. 
Forsikringsselskaberne er i henhold til loven om forsikringskontrol underlagt et strengt 
tilsyn fra finansministeriets side og skal overholde meget strenge krav om beskatning. 
Forsikringsselskaberne berøres ikke af insolvens hos en arbejdsgiver, der har tegnet en 
sådan livsforsikring hos dem. 
Opmærksomheden skal i særlig grad være rettet mod pensioner, der indbetales direkte af 
arbejdsgiveren. Med et sådant direkte tilsagn om pension, som arbejdsgiveren fremsætter 
frivilligt, får arbejdstageren foreløbig kun et løfte om en fremtidig firmapension, da loven 
giver ret til pålæg af en ventetid på op til ti år (for pensioner efter arbejdsuheld og 
erhvervssygdomme 5 år). Ophører arbejdsaftalen inden ventetidens udløb, har 
arbejdstageren intet krav om udbetaling af firmapensionen. Er ventetiden udløbet, er 
kravene derimod principielt ufortabelige, dvs. at arbejdstageren erhverver et retskrav enten 
på en firmapension eller i tilfælde af, at han forlader virksomheden tidligere, et krav på 
et såkaldt beløb for uforfaldbarhed. I henhold til artikel 7, stk. 3, punkt 1, sidste sætning 
i BPG må reservebeløbet, der afhænger af invaliditetsrisikoen, ikke medregnes. Endvidere 
svarer den reserve, der er afsat til delvis erhvervede ufortabelige krav kun til bidraget til 
ufortabelighed, når denne reserve beregnes på grundlag af "Teilwertverfahren" under 
anvendelse af de gældende principper, der nævnes i artikel 14, stk. 7, punkt 1-4 i lov af 
1988 om indkomstbeskatning (ESEG). Ved anvendelse af "Gegenwartswertverfahren" ved 
bergningen af den reserve, som ligeledes er tilladt i henhold til skattelovgivningen, nås 
et andet resultat med hensyn til omfanget af disse reserver. I visse tilfælde sker der et 
fuldstændigt tab af delvis erhvervede krav. Dette er tilfældet, når arbejdstageren selv 
opsiger arbejdskontrakten, når han afskediges uden varsel på grund af egen skyld, eller 
når han siger op uden vægtig grund og uden at overholde opsigelsesfristen (artikel 7 i 
loven om firmapension). 
I loven om indkomstskat er der en vis sikring med hensyn til de direkte pensioner. I 
henhold til § 14, stk. 7, i loven om indkomstskat fra 1988 kan arbejdsgiveren foretage 
fradragsberettigede henlæggelser i henhold til forsikringsmatematiske regler ved uigen­
kaldeligt udtalte direkte pensionstilsagn. Henlæggelserne til pensionen skal dog være 
dækket af værdipapirer på følgende måde: ved hvert regnskabsårs afslutning skal der 
svarende til indenlandske debitorers partialobligationer, der lyder på indehaverens navn, 
være en pålydende værdi i virksomhedens formue, der mindst svarer til 50% af det 
henlagte beløb, som er godkendt i regnskabet for det foregående regnskabsår (§ 14, stk. 
5, i loven om indkomstskat fra 1988). Dækningen med værdipapirer skal være nået inden 
for en periode på tyve år (artikel 116, stk. 4, i ESTG). I artikel 11 i loven om 
firmapensioner bestemmes det, at der i tilfælde af insolvens oprettes en særskilt 
konkursmasse med henblik på dækningen med værdipapirer af reserverne til 
firmapensioner. Ved insolvensproceduren betragtes kravene fra personer, der har 
erhvervede rettigheder eller delvist erhvervede rettigheder, som privilligerede krav (i det 
omfang hvor værdipapirerne til dækning af disse pensionsreserver kan tilvejebringes) eller 
faktisk foreligger. Med ydelsesberettigede personer forstår man arbejdstagere, som 
allerede har opnået en mulig ufortabelig ret til firmapension. Endvidere kan der ikke 
gøres udlæg i disse værdipapirer, bortset fra tilfælde af fyldestgørelse af berettigedes krav. 
Da der i realiteten ikke kan gives pensionstilsagn ved direkte pensioner, uden at der sker 
en oprettelse af reserver, dækker denne bestemmelse i praksis alle tilsagn om direkte 
pension, som er oprettet siden juli 1990. Loven om firmapensioner trådte i kraft den 1. 
juli 1990. For tilsagn om pensioner før denne dato, finder loven kun delvis anvendelse. 
Lovens bestemmelser anvendes kun på delvis erhvervede rettigheder, der er opstået efter 
dette tidspunkt. Den retlige situation er således forskellig: for pensionskrav, der er opstået 
før den 1. juli 1990, finder den tidligere lov fortsat anvendelse, som hverken omfattede 
ufortabelighed eller kravet om dækning med værdipapirer. For krav, der er opstået efter 
1. juli 1990, gælder derimod loven om firmapension. 
Det skal endvidere fremhæves, at i henhold til den tidligere lovgivning kunne et tilsagn 
om pension omfatte en bestemmelse om annullering på grund af økonomiske problemer. 
Det påhvilede domstolene at kontrollere, om grunden til annullering var tilstrækkelig 
le 
begrundet21. Bestemmelser om annullering i ældre tilsagn bevarer i henhold til artikel 9 
i loven om firmapension fortsat deres gyldighed. Ved tilsagn om pension i perioden efter 
1990 kan man ganske vist godt have fastlagt, at nye krav ikke mere opstår på grund af 
arbejdsgiverens økonomiske vanskeligheder, men der kan derimod ikke træffes aftaler om 
et varigt bortfald af en allerede tilkendt firmapension. Det er dog fortsat tilladt at træffe 
aftale om pensionskrav og forfalden firmapension, hvor der er fastlagt opsættelser eller 
nedskæringer af udbetalingerne. Dog er usaglige og urimelige forskelle i behandlingen 
af berettigede ikke gyldig (artikel 18 i loven om firmapensioner). 
IESG indeholder en særlig beskyttelse af delvis erhvervede krav og krav i forbindelse 
med direkte pensioner. Direkte pensioner er principielt omfattet af IESG, men der er 
afgørende ydelsesretslige begrænsninger med hensyn til omfanget. 
På baggrund af overgangsbestemmelserne i artikel V, stk. 3 i forbundsloven, der er 
offentliggjort i Lovtidende nr. 282/1990 kan det konkluderes, at pensioner, der er 
forfaldne før ikrafttrædelsen af denne lov (1.7.1990) ikke er omfattet af loven om 
supplerende forsikringsordninger (BPG), da de ikke bygger på en delvis erhvervet ret, der 
er opstået efter 1.7.1990. Såfremt disse pensioner ikke er omfattet af BPG i henhold til 
artikel 3, stk. 6 i IESG som formuleret i artikel 4 i forbundsloven (Lovtidende nr. 
282/1990) udbetales der en a conto-betaling svarende til 12 månedslønninger ved denne 
form for pensioner. 
Såfremt pensioner er forfaldne efter 1.7.1990 er de omfattet af BPG for den del af 
pensionens vedkommende, der bygger på rettigheder, der er erhvervet efter 1.7.1990. For 
denne del af pensionen, der er omfattet af BPG udbetales der i henhold til artikel 3, stk. 
5 i IESG en godtgørelse svarende til 24 månedslønninger. Den del af pensionen, der ikke 
er omfattet af BPG, og som bygger på rettigheder, der er delvis erhvervet før 1.7.1990 
godtgøres i henhold til artikel 3, stk. 6 i IESG med et beløb svarende til 12 månedlige 
pensionsudbetalinger. 
Såfremt en arbejdstager på det tidspunkt, hvor insolvensen indtræder, ikke råder over 
delvis erhvervet rettigheder, der bygger på et direkte pensionstilsagn, skal ydelsen for 
ufortabelig ret med hensyn til de rettigheder, der er delvis erhvervet fra 1.7.1990 at regne, 
og som er omfattet af BPG, beregnes på det tidspunkt, hvor arbejdsforholdet ophører på 
grund af insolvens, og der skal i henhold til artikel 3, stk. 5 i IESG udbetales en 
godtgørelse på 24 månedlige pensionsydelser. For rettigheder, der er delvis erhvervet før 
den 1.7.1990 findes der ingen form for garanti mod insolvens i IESG. 
Krav om firmapension, som kan gøres gældende over for en pensionskasse, er ikke sikret 
gennem IESG (§ 3, stk. 3, pkt. 6). Det samme gælder for krav vedrørende livsfor­
sikringer, dog er dette ikke udtrykkelig fastlagt i loven22. Da pensionskasser og forsik­
ringsselskaberjuridisk er fuldstændig adskilt fra arbejdsgiveren og dennes formue, turde 
denne udelukkelse ikke stå i modsætning til direktivet. 
21 
22 Yderligere oplysninger, se Schrammel, Betriebspensionsgesetz, 1992, 122 fif. 
Yderligere oplysninger, se Schwarz/Reissner/Holzer/Holler, Die Rechte des Arbeitnehmers bei 
Insolvenz, 3. oplag 1993, 188 f. 
A 
Tilfældet, hvor en arbejdsgiver for egen regning tegner en frivillig tillægsforsikring for 
sine arbejdstagere i den lovpligtige pensionsforsikring, dækkes ikke af loven om firma­
pension og loven om pensionskasser. Men ligesom ved tegneisen af en livsforsikring er 
der heller ikke i dette tilfælde dækning for en insolvensrisiko. 
Med hensyn til de forudgående detaljerede oplysninger må direktivets artikel 8 anses for 
at være korrekt omsat til national østrisk lovgivning. 
V) ANVENDELSE OG UDSTEDELSE AF GUNSTIGERE BESTEMMELSER 
(ART. 9) 
Som omtalt tidligere går sikringen af arbejdstagere mod virkningerne af en arbejdsgivers 
insolvens i Østrig langt videre end direktivet. Principielt er alle krav for de første tre 
måneder efter insolvensprocedurens indledning således principielt sikret i henhold til 
IESG, men dette gælder også for krav i forbindelse med arbejdskontraktens ophør såsom 
affindelsessum og erstatning for manglende overholdelse af opsigelsesvarslet fra 
arbejdsgiverens side. Også krav om skadeserstatning fra arbejdstagernes side i forbindelse 
med ansættelsesforholdet og de nødvendige udgifter til retsforfølgning er sikret. 
VI) BORTFALD OG BEGRÆNSNING AF SIKRINGEN VED INSOLVENS 
VED MISBRUG OG INTERESSEKONFLIKT (ART. 10) 
Østrig har gjort brug af mulighederne i artikel 10. 
I § 1, stk. 3, IESG, er der fastsat en række tilfælde af udelukkelse fra garantiordningen, 
som entydigt tjener til at undgå misbrug. Hertil hører i henhold til punkt 1 alle krav, der 
er erhvervet via en retlig disposition, som i henhold til bestemmelserne i loven om om­
stødelse af 1914 eller i henhold til konkursloven er omstødelige. Denne omstødelse sigter 
mod manipulationer, som debitor kan have foretaget før insolvensens indtræden med hen­
blik på, at en del af hans ejendele ikke kommer fordringshaverne til gode. Hertil hører 
f.eks. forsøg på at overdrage formuen til slægtninge ved at indgå arbejdaftaler med urime­
ligt høje lønkrav eller at indgå nye arbejdsaftaler eller vidtgående sociale planer på et 
tidspunkt, hvor debitor er vidende om, at der foreligger insolvens. 
I henhold til punkt 2 er individuelle aftaler med urimelig høj løn undtaget fra 
garantifordningen, såfremt disse aftaler blev indgået seks måneder før indledningen af 
insolvensproceduren eller senere. Denne bestemmelse tjener entydigt til at forhindre, at 
arbejdstagere med henblik på den forestående insolvens begunstiges på kreditors bekost­
ning. 
Punkt 3 vedrører den del af erstatningen ved opsigelse, som overstiger tre måneders løn. 
Til denne andel skal i henhold til østrigsk arbejdslovgivning medregnes de beløb, som 
arbejdstageren har sparet ved ikke at skulle udføre arbejdspræstationer, eller hvad 
arbejdstageren de facto har erhvervet eller forsætligt har undladt at erhverve. Disse 
ekstrabeløb er ikke omfattet af garantiordningen. 
Punkt 3a tjener til at undgå, at arbejdstageren modtager dobbelt ydelse. Dette punkt ved­
rører det tilfælde, at der i samme periode tilkommer arbejdstageren både erstatning ved 
opsigelse og løbende aflønning; dette kan f.eks. være tilfældet, når arbejdstageren på 
/f 
grund af insolvens er udtrådt af arbejdsaftalen før dennes udløb, og derpå øjeblikkeligt 
nyansættes af kurator med en ny arbejdsaftale. Dette krav er i dette tilfælde kun sikret, 
såfremt kurator (arbejdsgiveren) ikke er i stand til at betale den løbende aflønning; denne 
sikring ophører imidlertid på det tidspunkt, hvor arbejdstageren på grund af manglende 
lønudbetaling kan ophæve arbejdsaftalen før dennes udløb. 
I henhold til punkt 5 udelukkes endelig krav, såfremt en anden end den (tidligere) 
arbejdsgiver ex lege er forpligtet til betaling. Denne bestemmelse sigter mod visse særlige 
grupper arbejdstagere. Bestemmelsen vedrører bygningsarbejdere, som i henhold til loven 
om feriepenge og erstatning for bygningsarbejdere ikke far udbetalt feriepenge og erstat­
ning af deres arbejdsgiver. Disse ydelser afholdes af den retligt selvstændige ferie- og 
erstatningskasse for bygningsarbejder. Denne bestemmelse omfatter også farmaceuter, der 
er ansat i apoteker, og hvis lønkrav i henhold til loven om lønkasser, ikke skal afholdes 
af deres arbejdsgiver, men derimod af lønkassen for farmaceuter. 
I denne forbindelse skal jeg atter vende tilbage til den i det tidligere under II 1) nævnte 
udelukkelse af de ledende funktionærer, som har bemyndigelse til varigt at udøve af­
gørende indflydelse på virksomhedsledelsen. Grunden til denne udelukkelse er - ligesom 
det er tilfældet for de ved direktivets bilag udelukkede personer, der er medlemmer af 
gremier bestående af juridiske personer - at disse personer de facto har arbejdsgiverstatus. 
I begrundelsen for udelukkelsen af disse ledende funktionærer fra IESG henvises der 
ganske vist ikke expressis verbis til ønsket om at forhindre misbrug. Det burde imidlertid 
være indlysende, at der kun kan være tale om dette aspekt, når udelukkelsen af disse 
personer med mindst arbejdsgiverlignende status fra sikringsordningen skal begrundes23. 
Følgelig har den østrigske forfatningsdomstol24 betegnet henvisningen i lovbegrundelsen 
som utilstrækkelig. Domstolen anså derimod, at udelukkelsen af disse personer er 
berettiget, da de erfaringsmæssigt kan "øve en stærk og umiddelbar indflydelse på 
virksomhedens økonomiske situation og også rettidigt personligt kan danne sig et 
omfattende overblik over de retningsgivende forhold". Disse personers stilling er følgelig 
netop med hensyn til virksomhedens insolvens en væsentlig anden end de øvrige 
arbejdstageres. Forfatningsdomstolens opfattelse kan sammenfattes derhen, at lovgiveren 
entydigt har været imod forestillingen om, at de personer skal være omfattet af fonden, 
som erfaringsmæssigt er ansvarlige for indtrædelsen af insolvens. 
Det skal endvidere fremhæves, at også Højesteret som grundlag gik ud fra overvejelser 
om misbrug, da Højesteret ikke kunne acceptere, at et medlem af et gremium, der retligt 
repræsenterer virksomheden med henblik på beskyttelse ved insolvens (jf. i det fore­
gående under II 1), træder tilbage på et tidspunkt, der mere eller mindre falder sammen 
med virksomhedens insolvens. 
Med hensyn til dette punkt kan det ikke udelukkes, at handlinger udført af personale i 
ledende stillinger, som udøver en afgørende indflydelse på virksomhedsledelsen, kan føre 
til forskellige former for misbrug, som omhandlet i direktivets artikel 10. En ren 
formodning om misbrug vedrørende denne gruppe af ansatte retfærdiggør imidlertid ikke 
23 Jf. EB, 134 Beil NR, 19. GP, 82. 
24 Afgørelse af 28.2.1984, VfSlg 9935. 
n 
denne gruppes totale udelukkelse fra garanti pligten i henhold til direktivets artikel 10. I 
det omfang hvor der i denne artikel fastsættes undtagelser for beskyttelsen af 
arbejdstagerne krav, er der behov for en nøje fortolkning af disse undtagelser. 
o2$i 
De vigtigste love i Østrig til omsættelse af dette direktiv: 
- Lov om sikring af lønkrav ved insolvens, Lovtidende 1977/324 
- Lov om bedriftspension, Lovtidende 1990/282 
- Lov om pensionskasser, Lovtidende 1990/281 
JLé 
Omsættelsen af direktivet i Finland 
& 
I. Indledning 
I Finland blev der indført regler om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af 
arbejdsgiverens insolvens ved lov nr. 649/73 om løngaranti, som trådte i kraft den 1. 
januar 1974. Loven havde til formål at beskytte arbejdstagernes retssikrede lønkrav. På 
Det Nordiske Råds møde i 1971, altså før loven blev indført, blev der undertegnet en 
henstilling til regeringen, hvori man anmodede den om at træffe foranstaltninger til 
beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens25. Loven blev ændret 
i 1982, 1984, 1990, 1992, 1994 og 1995. Sømænd beskyttes i henhold til lov nr. 927/79 
om løngaranti for sømænd, som ændret i 1982, 1990, 1992, 1994 og 1995. Loven er 
baseret på de samme principper og svarer for størsteparten til lov nr. 649/73, men er 
tilpasset de særlige forhold, som gælder for søfart. 
II. Medlemsstaternes inkorporering af direktivet 
1. Anvendelsesområde og definitioner (Artikel 1 og 2) 
a) Arbejdstager 
I afdeling 1 i lov nr. 320/70 om arbejdsaftaler defineres en arbejdsaftale som en aftale, 
hvor den ene part, arbejdstageren, aftaler med den anden, arbejdsgiveren, at udføre 
arbejde under sidstnævntes ledelse og tilsyn mod løn eller anden betaling. Definitionen 
er ikke blot vigtig for anvendelsen af loven om arbejdsaftaler. I overensstemmelse med 
den gældende teori om det såkaldt grundlæggende forhold i den finske arbejdsret gives 
der hermed også en definition af hele arbejdsrettens samlede anvendelsesområde. 
I den finske lovgivning defineres en arbejdstager bredt. Definitionen dækker både 
arbejdstagere med manuelt og arbejdstagere med ikke-manuelt arbejde. Selv arbejde, som 
udføres hjemme, og arbejde, som udføres med arbejdstagerens maskiner, kan falde direkte 
ind under lovens anvendelsesområde. Endvidere fortolkes kravet om, at arbejdet udføres 
under arbejdsgiverens tilsyn og ledelse, frit. Arbejdsgiverens ret til at føre tilsyn med 
arbejdet har været nok i sig selv, uanset om der de facto føres tilsyn med arbejdstageren. 
b) Arbejdsgiverens insolvens 
aa) Begrebet arbejdsgiver 
I finsk lovgivning defineres begrebet arbejdsgiver indirekte gennem begrebet 
ansættelsesforhold. En arbejdsgiver kan både være en fysisk og en juridisk person. En 
person, som er ved at oprette et aktieselskab, kan også komme til at hæfte personligt for 
25 Regeringslovforslag nr. 9/1973, s. 1 
4Å 
foranstaltninger, som er truffet, før selskabet er registreret og har fået retsevne (Finlands 
Højesteret 1982 -II -23). 
bb) Insolvens 
I henhold til afdeling 1(2) i lov nr. 649/73 om løngaranti er en arbejdsgiver i Finland 
insolvent: 
1. hvis han/hun er død, og boet er overdraget til en eksekutor, og det kan 
konstateres, at aktiverne ikke er tilstrækkelige til at dække 
tilgodehavendet; 
2. hvis hans/hendes aktivitet er ophørt, og det kan konstateres, at 
aktiverne ikke er tilstrækkelige til at dække 
tilgodehavendet; 
3. Ved konkurs; 
4. hvis det konstateres, at han/hun ved udpantning ikke har 
tilstrækkelige ubestridte aktiver til at dække 
tilgodehavendet; 
5. hvis han/hun har forladt landet eller gemmer sig, og det er umuligt at 
finde tilstrækkelige midler til at dække tilgodehavendet; 
6. hvis han/hun ikke har indbetalt foreskreven kildeskat eller social sikrings-
eller pensionsbidrag rettidigt; eller 
7. hvis løngarantimyndigheden klart og utvetydigt har konstateret, at 
arbejdsgiveren er insolvent af årsager, som kan sammenlignes med 
ovennævnte. 
c) Tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold 
I henhold til afdeling 1(1) i lov nr. 649/73 om løngaranti sikres en arbejdstagernes løn 
og andre tilgodehavender, som er baseret på vedkommendes ansættelsesforhold, i tilfælde 
af arbejdgiverens konkurs eller insolvens af staten gennem løngarantiordningen, som 
anført i loven. 
Loven finder også anvendelse på arbejdstagere med bopæl i Finland, som arbejder i 
udlandet for en finsk arbejdsgiver. Der ydes ikke løngaranti for arbejdstageres 
tilgodehavender, i det tilfælde vedkommende er sendt til Finland af en udenlandsk 
arbejdsgiver for at udføre midlertidigt arbejde. 
Når der foreligger et ansættelsesforhold, har sømænd ret til løngaranti for lønkrav og 
andre forfaldne tilgodehavender, som i henhold til søfartslov nr. 1588/92 ville have haft 
den bedst prioriterede panteret i skibe. (Afdeling 2 i lov nr. 927/79 om løngaranti for 
sømænd). 
SS 
d) Datoer af relevans for garantien (Artikel 3, stk. 2) 
Den finske lovgivning er i overensstemmelse med det første alternativ i direktivets artikel 
3, stk. 2. I henhold til afdeling 2 (1) i lov nr. 649/73 om løngaranti dækker løngarantien 
løn og andre tilgodehavender, der hidrører fra ansættelsesforholdet, og som er forfaldet 
til betaling inden for de tre måneder, der ligger forud for ansøgningen om løngaranti. I 
finsk lovgivning tillægges begrebet indolvens et bredere indhold end fastsat i direktivet. 
På den anden side åbner den finske lovgivning mulighed for, at løngarantien kan 
indtræde, mens ansættelsesforholdet stadig består, eller mulighed for at opfylde 
anmodninger om udbetalinger, der indgives på andre datoer. Krav om kompensation eller 
godtgørelse eller andre lignende krav, som arbejdstageren kan gøre gældende over for 
arbejdsgiveren på grund af en ubegrundet ophævelse af et ansættelsesforhold eller 
manglende opfyldelse af en forpligtelse i henhold til lov eller aftale, betales som 
løngaranti, hvis der anmodes om løngaranti senest tre måneder efter, at sagen er afgjort 
ved en endelig retsafgørelse, eller når grundlaget for et sådant krav og kravets 
beløbsstørrelse er fastlagt af de berørte parter eller organisationer i henhold til gældende 
arbejdsmarkedspraksis. Af særlige grunde kan krav baseret på arbejde i udlandet, som 
forfaldt til betaling mere end tre, men mindre end seks måneder før, ansøgningen om 
løngaranti blev indgivet, betales som løngaranti (1071/90). 
En arbejdstager er ikke berettiget til at fa indfriet krav, som er baseret på arbejde i 
udlandet, i form af løngaranti, såfremt vedkommende modtager løngaranti eller 
tilsvarende i henhold til udenlandsk lovgivning vedrørende ansættelsesforholdet (1071/90). 
Beskyttelse i henhold til lov nr. 927/79 om løngarantl for sømænd gælder uanset, hvornår 
krav er forfaldet til betaling. 
e) Tidsfrister for garantibetalinger (Artikel 4, stk. 2) 
Som anført under d) bestemmes det i lov nr. 649/73 om løngaranti, at lønkrav og andre 
krav, der hidrører fra et ansættelsesforhold, skal være forfaldet til betaling i de tre 
måneder, der ligger forud for indgivelsen af ansøgningen om løngaranti. Der er ikke 
anført begrænsninger med hensyn til ansættelsesforholdets varighed eller periode. I 
Finland er den afgørende faktor, hvornår et krav skal indfries, og ikke, hvornår arbejdet 
blev udført. På baggrund af kommentarerne under a) og c) og for så vidt som 
anmodningen om løngaranti kan anvendes før insolvensproceduren indledes, er den finske 
lov om løngaranti i overensstemmelse med kravene i direktivets artikel 3 og 4. 
i) Lofter over garantibetalinger (Artikel 4, stk. 3) 
I henhold til afdeling 2(5) (1071/90) i lov nr. 649/73 om løngaranti fastsættes den 
maksimale løngaranti pr. arbejdstager ved dekret. Der er her tale om en praktisk løsning, 
som gør det lettere at følge de til enhver tid gældende betalingsmåder på arbejdsmarkedet 
£v 
og at ændre løngarantien26.1 henhold til dekret nr. 883/73, som ændret i 1993 (1439/93), 
svarer loftet over løngarantien pr. arbejdstager, baseret på arbejde udført for samme 
arbejdsgiver, til FMK 75 000. 
I afdeling 2 i lov nr. 927/79 om løngaranti for sømænd fastsættes der ikke et bestemt 
beløb som loft. 
2. Garantiinstitutioner (Artikel 5) 
Løngarantien sikres af den finske stat og administreres af arbejdsministeriet og 
distriktsarbejdsformidlingskontorerne. Arbejdstagernes krav fremsendes til staten den dag, 
distiktsarbejdsformidlingskontoret beslutter at udbetale løngarantien. Arbejdsgiveren er 
forpligtet til at betale 16% rente p.a. på kravet fra den dato (lov nr. 649/73 om løngaranti, 
afdeling 5). Efter en ændring af loven (1661/95) har renten siden begyndelsen af 1.1.1996 
været knyttet til det generelle renteniveau og lå i begyndelsen af året på 13%. Differencen 
mellem de beløb, der betales til arbejdstagerne som løngaranti, og hovedstolen, som 
inddrives fra arbejdsgiverne, godtgøres hvert år bagud til staten på grundlag af den 
centrale arbejdsløshedsfond (afdeling 16 (1)). 
Beslutninger om løngaranti træffes af distriktsarbejdsformidlingskontoret på det sted, hvor 
den arbejdsgiver, som står anført i ansøgningen, er bosiddende. Hvis bopælen er ukendt, 
varetages sagen af distriktsarbejdsformidlingskontoret på det sted, hvor det i kravet 
anførte arbejde normalt blev udført, (afdeling 1 (3)). 
Hvis en anmodning om løngaranti afvises, fordrer distriktsarbejdsformidlingskontoret, at 
arbejdstageren anlægger sag mod arbejdsgiveren og staten - hvis ansøgningen afvises med 
den begrundelse, at det ikke er muligt at konstatere grundlaget eller beløbet, og 
arbejdsgiveren har afvist kravet; eller mod staten - hvis ansøgningen afvises med den 
begrundelse, at det ikke er muligt at fastlægge grundlaget eller beløbet, forudsat at 
arbejdsgiveren ikke har afvist kravet (afdeling 1(3) og 7(1). Såfremt ansøgningen afvises 
med andre begrundelser, fastsættes der i lov 1443/1994, der trådte i kraft den 1.1.1995, 
ankeprocedurer, der henhører under arbejdsløshedsforsikringens komtetence. 
Ansøgninger om løngaranti rettes til distriktsarbejdsformidlingskontoret og indleveres på 
et lokalt arbejdsformidlingskontor. Ansøgninger om løngaranti for arbejde, som er udført 
i udlandet, kan også indleveres til en finsk ambassade, et finsk konsulat eller andre 
repræsentationer i udlandet (afdeling 3). 
I spørgsmål vedrørende løngaranti bistås arbejdsministeriet af en særlig trepartsdelegation. 
Delegationen udpeges for 3 år ad gangen og tager forskellige initiativer samt overvåger 
udviklingen inden for løngaranti sy stem et (dekret nr. 883/739, afdeling 10). 
3. Beskyttelse i forbindelse med insolvens som led i den sociale sikring (Artikel 6-8) 
26 Regeringslovforslag nr. 9/1973, s. 3 
oK 
a) Begrænsninger med hensyn til beskyttelse i forbindelse med insolvens (Artikel 6) 
Afdeling 1 i den finske lov nr. 649/73 om løngaranti vedrører beskyttelse af arbejstageres 
løn og andre tilgodehavender, som er baseret på vedkommendes ansættelsesforhold. 
Bortset fra et loft over beløbet er der ingen undtagelser eller begrænsninger i forbindelse 
med denne regel. 
Hvis en arbejdstager overfører et tilgodehavende, som er baseret på vedkommendes 
ansættelse, er modtageren kun berettiget til løngaranti, hvis der er tale om en 
arbejdstagerorganisation eller en fond eller et andet organ, hvis ledelse bl.a. omfatter en 
arbejdstagerorganisation (afdeling 13) 
b) Garanti for udestående arbejdstagerbidrag til lovbestemte sociale 
sikringsordninger, som arbejdstageren har fratrukket (Artikel 7) 
Staten garanterer arbejdstagernes løntilgodehavender. Hvert år tilbagebetaler den centrale 
arbejdsløshedskasse a posteriori staten forskellen mellem de betalinger, der har fundet 
sted i henhold til bestemmelserne om løngaranti og de beløb, der er opkrævet hos 
arbejdsgiverne. Med henblik på dette stammer de beløb, der tilvejebrunges via bidragene 
til arbejdsløshedsforsikring udelukkende fra arbejdsgiverne. Men fra det beløb, der 
udbetales, trækker man dog afgifter og kildeskat samt, i henhold til afdeling 10 i lov nr. 
927/79 om løngaranti for sømænd, arbejdstagerens egen pension. De såkaldte 
serviceafgifter trækkes også fra det pågældende beløb. 
c) Garanti for umiddelbar eller fremtidig berettigelse til ydelser i henhold til private 
supplerende pensionsforsikringsordninger (Artikel 8) 
Den finske lov finder kun anvendelse på forhold mellem arbejdsgivere og nuværende 
arbejdstagere. 
Tidligere arbejdstagere kan med andre ord ikke fa løngaranti for supplerende 
pensionstilgodehavender, som arbejdsgiveren har forpligtet til at betale i forbindelse med 
det tidligere arbejdsforhold. 
I Finland kan man tegne en frivillig forsikring hos et forsikringsselskab eller et 
socialsikringskontor eller sikre sig ved, at der oprettes en pensionsfond. Loven om 
pensionsfonde (29.12.1995/1774) finder anvendelse på pensionsfonde og loven om 
socialsikringsfonden (27.11.1992/1162) på socialsikringskontorer. Pensionsfondene har 
praktisk betydning. I 1993 fandtes der 214 aktive pensionsfonde. 
Når en arbejdsgiver erklæres konkurs, far det ofte indirekte betydning for pensionsfonden, 
der enten kan blive opløst eller selv blive erklæret konkurs, hvilket ikke er i 
overensstemmelse med bestemmelserne i direktivets artikel 8, der tjener til at sikre, at den 
pågældende pensionsfond kan opfylde sine forpligtelser med hensyn til ydelser i 
forbindelse med alderdom eller andre former for obligatoriske ydelser til trods for, at den 
arbejdsgiver, som tilhører denne pensionsfond, er erklæret insolvent. Tidligere 
arbejdstageres pensionstilgodehavender prioriteres ikke i sådanne tilfælde. 
Pensionsfondens tilgodehavende i arbejdsgiverens konkursbo omfatter 
pensionstilgodehavender baseret på frivillige supplerende ordninger i overensstemmelse 
med loven for pensionsfonde, og de svarer til priviligerede fordringer indtil år 2011 (jf. 
lov 29.12.1995/1776 §9). En arbejdstagers pensionstilgodehavender hos en tidligere 
arbejdsgiver, som muligvis har forpligtet sig til at betale pensionsydelser i henhold til 
ansættelseskontrakten, er derimod ikke priviligerede fordringer (jf. Højesteret 1991/186). 
Den finske lovgivning tager på forskellige måder sigte på at garantere, at pensionsfonde 
og socialsikringskontorer garanterer hele pensionsansvaret (tidligere 75%). For at undgå 
finansielle vanskeligheder for arbejdsgiverne, benytter man overgangsperioder, som skal 
føre til garanti for hele pensionsansvaret i løbet af 15 år. Med den gradvise gennemførelse 
tager man sigte på at have fuld dækning for ansvaret fra begyndelsen af år 2011. 
Det fulde ansvar skal med andre ord garantere arbejdstagere og pensionerede 
arbejdstagere supplerende pension. I tilfælde af misbrug fra fondens, 
social si kringskontorets eller arbejdsgiverens side kan der dog opstå situationer, hvor 
forpligtelsen ikke kan indfries. I sådanne tilfælde er det muligt at anlægge sag mod den 
ansvarlige part, som eventuelt kan fa pålagt at betale skadeserstatning. I sådanne tilfælde 
findes der dog ikke nogen statsgaranti. 
I afdeling 88 (2) i loven om pensionsfonde findes der særlige regler vedrørende 
situationer, hvor pensionsfonde opløses, fordi arbejdsgiverens virksomhed ophører. I 
sådanne tilfælde beskyttes også pensionsydelser for arbejdstagere, hvis ansættelse ophørte 
et år, før virksomheden blev lukket. Den pågældende regel er indført af hensyn til hvad, 
der er retfærdigt. Når de økonomiske vilkår forringes, reducerer arbejdsgivere ofte antallet 
af ansatte ved at sige dem op, og de kan søge arbejde andetsteds, hvis de er bange for at 
miste deres arbejde. I den situation garanteres pensionsydelserne ikke for dem, hvis 
ansættelse ophørte mere end et år, før arbejdsgiverens virksomhed ophørte med at 
eksistere. Såfremt arbejdsgiverens insolvens kan fa konsekvenser for pensionsfondenes 
udbetalinger af fremtidige krav inden for social sikring, er bestemmelserne i den finske 
lov ikke i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivets artikel. 
4. Afvisning og begrænsning af pligt til beskyttelse i forbindelse med insolvens i 
tilfælde af misbrug, modstridende interesser og stiltiende aftaler (Artikel 10) 
Arbejdstagere er ikke berettiget til løngaranti på grundlag af aftaler eller andre lignende 
de facto foranstaltninger, som tydeligt har til formål at sikre, at det kommer til at påhvile 
staten at yde løngaranti for en arbejdstagers krav, baseret på beskæftigelse, (afdeling 2a 
(403/84) i loven om løngaranti). 
I henhold til lovens afdeling 12 kan distriktsarbejdsformidlingskontoret med særlig 
begrundelse afvise en ansøgning om løngaranti fra en arbejdstager, som tidligere har 
modtaget løngaranti, hvis ansøgningen vedrører et krav mod den samme arbejdsgiver for 
arbejde, som er udført inden for tre år efter den tidligere beslutning om løngaranti. 
^r 
Udtrykket den "samme arbejdsgiver" gælder også for virksomheder, som den tidligere 
arbejdsgiver kontrollerer. For at blive anset for at kontrollere en virksomhed er det 
tilstrækkeligt, at den tidligere arbejdsgiver har aktiemajoriteten i begge selskaber, enten 
alene eller sammen med vedkommendes familiemedlemmer. 
Der skal fremføres særlig begrundelse for at afvise en ansøgning om løngaranti. 
Bevisbyrden påhviler den part, som foreslår at afvise ansøgningen. 
I henhold til artikel 2, stk. 4 i loven om løngaranti har de ansvarlige myndigheder inden 
for dette område beføjelse til at vurdere, hvorvidt der er grundlag for at foretage 
udbetalinger mere end to gange i henhold til løngarantien af de beløb, som arbejdsgiveren 
har indbetalt til sidstnævnte i løbet af det år, der gik forud for anmodningen om 
løngaranti med henblik på at opfylde et krav, der bygger på et ansættelsesforhold. 
Personer, som giver fejlagtige informationer eller på anden måde forsætligt eller ved 
forsømmelse giver anledning til uberettiget udbetaling af løngaranti eller andre ydelser, 
eller udbetaling af for stor løngaranti, er i henhold til lovens afdeling 14 (815/90) 
forpligtet til at tilbagebetale eller godtgøre det beløb, der er udbetalt for meget. Svigagtig 
adfærd straffes i overensstemmelse med strafferetten. 
For at undgå misbrug er arbejdsgiverne endvidere i henhold til afdeling 17 forpligtet til 
at give de arbejdsformidlingsmyndigheder, der er ansvarlige for løngaranti spørgsmål, alle 
de informationer, som er nødvendige for at gennemføre loven om løngaranti. Den 
pågældende myndighed er berettiget til at efterprøve informationer ved at sammenholde 
dem med arbejdsgivernes bøger. 
De lokale forvaltningsbestyrelser og distriktspolitichefen er forpligtet til at yde den hjælp, 
der er behov for fra offentlig side for at indhente de pågældende informationer. 
Arbejdsformidlingsmyndigheden kan også henvende sig til skattemyndighederne for at 
indhente de oplysninger om arbejdstagerens skattemæssige situation, som er nødvendige 
for at behandle anmodninger om løngaranti. 
De finske foranstaltninger for at undgå misbrug falder inden for de muligheder, der står 
anført i direktivets artikel 10. 
âe 
Omsættelsen af direktivet i Sverige 
•& 
I. Indledning 
Regler om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens blev 
inkorporeret i svensk lovgivning i 1971. Løngarantiloven (1970:741) trådte i kraft den 1. 
januar 1971 og var gældende indtil den nye løngarantilov (1992:497) {Lônegarantilagen) 
trådte i kraft den 1. juli 1992. Denne lov er siden blevet ændret flere gange, senest i juli 
1995. 
Graden af beskyttelsen af svenske arbejdstageres løntilgodehavender svarer til det niveau, 
der foreskrives i direktiv 80/987/EØF, men teknisk set er den svenske lovgivning ikke 
baseret på direktivet. Inden inkorporeringen af løngarantireglerne var arbejdstagernes krav 
om betaling af løntilgodehavender beskyttet i tilfælde af arbejdsgiverens konkurs i kraft 
af en privilegeret stilling i konkursordenen. Denne beskyttelse har imidlertid kun værdi, 
hvis der er aktiver tilbage i konkursboet. Gennem reglerne om en løngaranti, der blev 
vedtaget ved omsættelsen af direktivet, bliver arbejdstagernes løntilgodehavender 
beskyttet, uanset om der er aktiver i konkursboet eller ej. Garantien dækker samme type 
krav som dem, der tidligere blev beskyttet gennem forlodsretten. Der blev indført en 
begrænsning i statens forpligtelse gennem fastsættelse af et loft over garantien for 
betaling af arbejdstagernes løntilgodehavender.27 
I en treårs periode mellem slutningen af 1980'erne og 1992 blev udgiften i forbindelse 
med løngarantien syvdoblet. Der blev gennemført en ændring af bestemmelserne med 
henblik på at nedbringe udgiften, og en ny løngarantilov trådte i kraft den 1. juli 1992. 
Formålet med de nye bestemmelser var at begrænse udgiften, og der blev indført et mere 
effektivt tilsyn for at sikre, at løngarantien blev anvendt efter hensigten, idet man 
samtidig sørgede for, at der ikke skete en urimelig forringelse af arbejdstagernes 
beskyttelse.28 Loftet over løngarantien blev sænket til SEK 400.000. 
Stigningen i antallet af konkurser standsede i 1993, men regeringen mente fortsat, at 
omkostningerne var for høje. Løngarantifondens indtægter faldt også, således at 
Løngarantifonden måtte låne penge i "Riksgåldskontoret". Der blev indført nye regler for 
at beskære omkostningerne. 
En anden grund, til at lovgivningen blev ændret, var klager over misbrug af løngarantien. 
Virksomheder anvendte løngarantien til at finansiere en sanering af virksomheden efter 
en konkurs, hvilket medførte illoyal konkurrence.29 Anvendelsen af løngarantien kunne 
også have den virkning, at arbejdstagere vedblev med at være beskæftiget i økonomisk 
usunde virksomheder, der på lang sigt var urentable. 
27 Walin, G., Rydin, B., Kihlgren, T., s. 149. 
M Regeringens lovforslag 1993/94:208, s. 14f. 
29 Regeringens lovforslag 1993/94:208, s. 16. 
^= 
II. Inkorporering af direktivet 
1. Anvendelsesområde og definitioner (artikel 1 og 2) 
a) Arbejdstager 
Svensk arbejdslovgivning er baseret på en ensartet og internationalt set bred betydning 
af begrebet arbejdstager. Anvendelsen af lovgivningen er imidlertid ikke konsekvent, idet 
fortolkningen af forskellige love med forskelligt formål bliver foretaget af forskellige 
domstole. I den gældende løngarantilov (1992:497) {Lônegarantilagen) siges det eksplicit 
(afdeling 9a), at visse kategorier af arbejdstagere, f.eks. arbejdstagere, der inden for en 
periode på to år efter den erklærede fallit allerede har modtaget en godtgørelse for et 
krav, der er forbundet med en stort set identisk arbejdsaktivitet, udelukket fra lovens 
anvendelsesområde. Undtaget fra reglen er arbejdstagere, der af den offentlige 
arbejdsformidling er blevet rådet til at besætte den pågældende stilling; undtagelsen 
gælder også, når der i det enkelte tilfælde er en særlig grund til at lade garantien træde 
i kraft. I løngaranti loven (afdeling 7) henviser også til loven om privilegerede krav 
(1970:979) {Fôrmansrùttslageri), der udelukker arbejdstagere fra beskyttelse, der selv eller 
sammen med nære slægtninge, ejer 20% eller mere af virksomheden. 
I det oprindelige, forberedende arbejde til lov om privilegerede krav (1970:979) 
forudsættes det, at betydningen af begrebet arbejdstager løbende vil blive tilpasset efter 
udviklingen på arbejdsmarkedet.30 Indtil videre er der foretaget justeringer vedrørende 
forholdsvis selvstændige arbejdstagere. Løngarantiens anvendelsesområde udstrækkes nu 
ofte til at gælde disse kategorier af arbejdstagere.31 Den metode, der anvendes til at 
afgøre, hvem der kan betragtes som arbejdstager, og hvem der ikke kan, ligner meget den 
metode, der anvendes i spørgsmål vedrørende social sikring.32 
Visse grundlæggende kriterier bør altid være opfyldt, for at en person kan betragtes som 
arbejdstager i juridisk forstand. Der bør være en form for aftale, og aftalen bør vedrøre 
arbejdet. Det afgørende er ikke, hvorledes parterne betegner aftalen; domstolene afgør, 
om en person kan betegnes som arbejdstager eller ej på grundlag af en generel vurdering 
af den faktiske situation i det enkelte tilfælde.33 I det forberedende arbejde til 
medbestemmelsesloven (1976:580) {Medbeståmmandelagen, MBL) opstilles der en liste 
over ti kriterier for, hvornår en person kan betegnes som arbejdstager.34 Hvis formålet 
med aftalen mellem parterne forekommer falsk, er der en tendens til at domstolene lader 
aftalens formelle indhold ude af betragtning. I tilfælde, hvor en person tidligere har været 
ansat, og ansættelselsesforholdet derefter er ændret til en situation, hvor vedkommende 
modtager bestillingsarbejde, er domstolene specielt opmærksomme. Hvis der ikke er sket 
nogen reel ændring, slutter domstolen ofte, at personen stadig er arbejdstager.35 Ellers 
træffer domstolen sin afgørelse på grundlag af almindelig praksis for den foreliggende 
aftaletype.36 
30 Se SOU 1969:5 s. 150. 
11 Walin, G., Rydin, B. og Kihlgren, T., s. 107. 
32 Sigeman, T., s. 68. 
31 En af de vigtigste principielle sager ved den svenske højesteret ("Hôgsta Domstolen (HD)"), hvor der finder en 
generel vurdering sted, er sag NJA 1949, s. 768. 
34 SOU 1975:1 s. 722. 
35 Se f.eks. "Arbetsdomstolen", AD 1977 nr. 39 og 98, 1978 nr. 13 og 1989 nr. 80. 
36 Se f.eks. NJA 1982 s. 784, AD 1981 nr. 121 og AD 1987 nr. 21. 
In 
b) Arbejdsgiverens insolvens 
aa) Begrebet arbejdsgiver 
I Sverige findes der ingen lovbestemt definition på termerne "arbejdstager" og "arbejdsgiver". 
Egenskaben fastslås indirekte; når det er fastslået, at en person er arbejdsgiver, slutter man 
heraf, at modparten er arbejdstager. 
Inden for privatretten foretager domstolene en generel vurdering i hvert enkelt tilfælde. 
Når der er rejst tvivl, om en person har egenskab af arbejdstager og dermed har ret til at få 
dækket løntilgodehavender gennem Løngarantifonden, står striden mellem andre end de 
oprindelige parter i arbejdsaftalen, og der er visse aspekter, der skal tages hensyn til. 
Parternes hensigt i den oprindelige arbejdsaftale er da ikke uden betydning for domstolens 
afgørelse.37 (Se f.eks. den svenske højesterets afgørelse i NJA 1992 s. 631). Det er af stor 
betydning, hvad aftalen siger, og hvordan den reelle situation var i tidsrummet op til 
konkursen. Hvis det vurderes, at der var tale om et ansættelsesforhold, er staten forpligtet til 
at lade løngarantien træde i kraft. Hvad parterne efter konkursen erklærer om deres indbyrdes 
forhold er af mindre betydning, fordi den egentlige interessekonflikt ikke udspiller sig mellem 
dem. 
bb) Insolvens 
I henhold til § 1 i løngarantiloven (1992:497) er regeringen garant for udbetaling af 
løntilgodehavender til arbejdstagerne, såfremt arbejdsgiveren erklæres konkurs. Konkurs er 
en forudsætning for, at loven kan anvendes. En fysisk eller juridisk person, der er insolvent, 
skal i henhold til konkurslovens § 1, stk. 2 (1987:672) {Konkurslagen) erklæres konkurs, 
efter at han selv eller en kreditor har indgivet konkursbegæring, medmindre andet er bestemt 
i loven. At debitor er insolvent betyder, at denne er ude af stand til at betale sin gæld, og at 
denne manglende evne ikke kun er midlertidig. 
Ifølge § 7 skal debitors erklæring om insolvens godtages, medmindre der er særlige grunde, 
der taler for det modsatte. Sådanne grunde kan være, at konkursbegæringen indgives af 
konkurrencemæssige grunde, eller at virksomhedens faktiske aktiver overstiger det niveau, 
hvor en virksomhed pr. definition betragtes som insolvent. Domstolen skal undersøge, om 
den person, der indgiver konkursbegæringen, er berettiget hertil, og om der er noget til hinder 
for en konkurs. 
§§ 8 og 9 indeholder tre såkaldte præsumptionsregler, der gør det lettere for en kreditor at 
bevise, at debitor er insolvent. Debitor formodes at være insolvent, såfremt a) - fogeden har 
35 Se f.eks. "Arbetsdomstolen", AD 1977 nr. 39 og 98, 1978 nr. 13 og 1989 nr. 80. 
36 Se f.eks. NJA 1982 s. 784, AD 1981 nr. 121 og AD 1987 nr. 21. 
37 Sigeman, T., s. 64. 
35, 
DA/05/96/18730000.P00 (FR) 
ph/lc 
konstateret, at debitor mangler aktiver til fuld erlæggelse af forfaldne fordringer; b) - (Jebitor 
har indgivet anmeldelse om betalingsstandsning; c) - debitor (der er bogføringspligtig) er 
blevet anmodet om at fyldestgøre et uomtvisteligt krav inden en uge, og er samtidig blevet 
underrettet om, at der ellers vil blive indgivet konkursbegæring til Distriktsretten, men 
undlader stadig at betale. 
I praksis anerkendes imidlertid i Sverige principielt proceduren med køllektiv fyldestgørelse 
af kreditorernes krav, som omhandlet i direktivet. 
c) Krav baseret på arbejdsaftaler og ansættelsesforhold 
En arbejdstager er i henhold til § 7 i løngarantiloven (1992:497), jf. § 12 i lov om 
privilegerede krav (1970:979) berettiget til at fa dækket (alle) tilgodehavender i form afløn 
eller andet vederlag i forbindelse med en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold, herunder 
optjent feriegodtgørelse og pension. 
I henhold til § 1 i løngarantiloven hæfter staten for fyldestgørelsen af en arbejdstagers krav 
om betaling af tilgodehavender fra en arbejdsgiver, der er erklæret konkurs i Sverige. Det er 
uden betydning, hvor arbejdstageren kommer fra, eller om selskabet er svensk eller ej. Hvis 
konkursen er indtrådt i Sverige, antages det, at arbejdstagerens krav dækkes af den svenske 
løngarantifond. 
Hvis konkursbegæringen indgives i et andet nordisk land, er det alene krav i forbindelse med 
en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold, der hovedsagelig har tilknytning til Sverige eller 
svenske forhold, der vil blive dækket af garantien. Hvis arbejdet i sin helhed er udført i et 
andet land, er en tilknytning til Sverige eller svenske forhold normalt ikke tilstrækkelig. 
Løngarantiloven finder ikke anvendelse på tilfælde, hvor en svensk statsborger har været 
ansat i en virksomhed, der er blevet erklæret konkurs i et fremmed land, medens 
vedkommende har arbejdet i en svensk lokal afdeling. (Se Appelretten, RH, 1992:88, s. 219). 
Det forhold, at virksomheden har indbetalt sociale bidrag for arbejdstageren, herunder bidrag 
til Løngarantifonden, spiller ingen rolle. Konkursbegæringen skal have været indgivet i 
Sverige eller i et andet nordisk land. (At udenlandske virksomheders datterselskaber, der har 
status som juridisk person, skal erklæres konkurs i Sverige, for at løngarantiloven kan tages 
i anvendelse, er mere naturligt). Til gengæld bør en udenlandsk statsborger, der er bosat i 
udlandet, men tidligere har udført arbejde i Sverige for en svensk virksomhed, der er blevet 
erklæret konkurs i Sverige, være berettiget til at fa dækket sit løntilgodehavende af den 
svenske Løngarantifond.38 
38 Walin, G., Rydin, B., Kihlgren, T., s. 165. 
33 
Hvis arbejdsgiveren er blevet erklæret konkurs inden den foreliggende konkurs, vil krav, 
der er blevet anmeldt eller kunne være blevet anmeldt i det tidligere konkursbo, ikke 
blive fyldestgjort. 
Den samme ret til at få fyldestgjort deres krav på pension har arbejdstagerens 
familiemedlemmer, som har et krav om pension i konkursboet igennem arbejdstageren. 
Endvidere er en person, der er berettiget til underholdsbidrag, berettiget til et garantibeløb 
for underholdsbidrag, der er sikret gennem lønindeholdelse. Social sikringskontorer, der 
har udbetalt underholdsbidrag, er imidlertid ikke berettiget til garantibeløb. (§§ 1-6). 
d) Relevante datoer i relation til garantien for betaling af arbejdstagernes 
løntilgodehavender (artikel 3, stk. 2) 
Ifølge § 7 i løngarantiloven (1992:497) dækker garantien krav på løn eller andet vederlag, 
som har forlodsret i henhold til § 12 i lov om privilegerede krav (1970:979) samt krav, 
som har forlodsret i henhold til samme lovs § 12 eller § 13. Spørgsmålet om, hvorvidt 
et løn- eller pensionskrav kan godkendes i en konkurssituation, afgøres på grundlag af 
bestemmelserne i konkursloven (1987:672). 
Sverige har valgt den første mulighed i direktivets artikel 3, stk. 2. Ifølge § 12 i lov om 
privilegerede krav anses for privilegerede krav om betaling af udestående løn, krav der 
vedrører løn for de seneste seks måneders beskæftigelse hos den konkursramte 
arbejdsgiver, og op til tre måneder inden konkursbegæringen blev indgivet til 
Distriktsretten. 
Svensk lovgivning indeholder ingen overordnede regler om, hvilken virkning 
arbejdsgiverens konkurs har for arbejdsaftalen. De svenske domstole har imidlertid taget 
stilling til problemet. 
En arbejdsaftale ophører ikke automatisk med at være gyldig, hvis arbejdsgiveren 
erklæres konkurs. Både arbejdstageren og kuratoren har imidlertid ret til at opsige aftalen. 
Hvis aftalen opsiges i forbindelse med konkurserklæringen, behandles arbejdstagerens 
krav om betaling af løntilgodehavender inden for konkursboet, og kravet er omfattet af 
bestemmelserne i løngarantiloven og lov om privilegerede krav. I opsigelsesperioden er 
arbejdstageren forpligtet til efter anmodning at påtage sig arbejde. På det juridiske plan 
opretholdes arbejdsaftalen mellem den konkursramte arbejdsgiver og arbejdstageren, selv 
om arbejdsgiverens virksomhed overtages af kurator.39 
I praksis anerkendes imidlertid i Sverige principielt proceduren med kollektiv 
fyldestgørelse af kreditorernes krav som omhandlet i direktivet. Bestemmelserne vedrører 
ligeledes lønkrav i opsigelsesperioden. Såfremt arbejdstageren ikke er forpligtet til at 
arbejde for den arbejdsgivers regning, der er erklæret insolvent, og såfremt han ikke 
arbejder andetsteds, træder bestemmelserne om lønkrav i opsigelsesperioden kun ikraft, 
såfremt arbejdstageren er tilmeldt en officiel arbejdsformidling som arbejdssøgende. Løn, 
som en arbejdstager modtager fra en anden arbejdsgiver i opsigelsesperioden - eller 
tydeligvis kunne have modtaget gennem en stilling, han med rimelighed burde have 
Sigeman, T., s. 339. 
5^ 
accepteret - vil blive fratrukket udbetalingen under løngarantien (lov om sikkerhed i 
ansættelsen (1982:80), § 13). Da privilegerede krav om betaling af arbejdstageres 
løntilgodehavender omfatter krav for løntilgodehavender, der ikke går længere tilbage end 
tre måneder, inden konkursbegæringen indgives til Di strik tsretten, kan en person med et 
opsigelsesvarsel på seks måneder (den maksimale opsigelsesperiode), og som ikke har 
fundet et nyt job, risikere ikke at fa en eventuelt resterende del af sit krav fyldestgjort. 
Arbejdstageren kan i en vis grad kontrollere situationen ved at sige op og derved sikre 
krav om betaling af løntilgodehavender, som vedrører tremånedersperioden forud for 
konkursen. Arbejdstagerens opsigelsesperiode er på en måned, hvorefter arbejdstageren 
ikke længere er ansat og derfor ikke kan kræve yderligere betaling. 
Den kurator, der bestyrer konkursmassen, kan ligeledes indgå en arbejdsaftale med 
arbejdstageren; en ny aftale, hvor kurator juridisk set imidlertid ikke betragtes som 
arbejdsgiver. I så fald vil alle fremtidige krav om betaling af løntilgodehavender blive 
krav mod selve konkursboet. Selv om kravene går forud for ethvert andet krav mod 
konkursboet (konkurslovens § 11, stk. 1), kan de ikke gøres gældende over for 
Løngarantifonden. 
De svenske lovbestemmelser omfatter også krav om ferietilgodehavende optjent i det 
indeværende år eller i løbet af det år, der går forud for året, hvor konkursbegæringen blev 
indgivet til Di strik tsretten. 
Krav om betaling af pensionstilgodehavender optjent af en arbejdstager eller 
arbejdstagerens retsefterfølgere op til en periode af seks måneder forud for den dato, på 
hvilken konkursbegæringen indgives til Distriktsretten samt i en efterfølgende 
seksmåneders periode, er også omfattet af bestemmelserne i lov om privilegerede krav. 
Dette omfatter også pension, der er optjent, medens arbejdstageren arbejdede for en anden 
arbejdsgiver, hvis den konkursramte arbejdsgiver har overtaget ansvaret for denne 
pension. 
e) Tidsbegrænsninger i garantien for betaling af arbejdstagernes løntilgodehavender 
(artikel 4, stk. 2) 
Som nævnt under punkt d) henviser bestemmelserne i § 7 i løngarantiloven (1992:497) 
til bestemmelserne i § 12 i lov om privilegerede krav (1970:979), ifølge hvilke betaling 
for de seneste seks måneders beskæftigelse er dækket af løngarantien, men kun op til tre 
måneder inden konkursbegæringen blev indgivet til Distriktsretten. Denne retstilstand er 
ikke helt i overensstemmelse med det første alternativ i direktivets artikel 4, stk. 2. Ifølge 
direktivet har en person, der har været ansat i tre måneder af de sidste seks måneder før 
den dato, på hvilken arbejdsgiverens insolvens er indtrådt, ret til løngaranti, for så vidt 
angår den løn, der vedrører de seneste tre måneders beskæftigelse. I Sverige er en persons 
krav om betaling af løntilgodehavende sikret højst tre måneder forud for den dato, på 
hvilken konkursbegæringen blev indgivet til Distriktsretten. Eftersom krav om betaling 
af løntilgodehavender, der er forfaldet til betaling i løbet af de seneste seks måneders 
beskæftigelse er dækket, betyder det på den anden side, at perioden kan strække sig ud 
over konkursdatoen og omfatte krav om betaling af løntilgodehavender i forbindelse med 
yderligere beskæftigelse eller løn i opsigelsesperioden. På dette punkt er bestemmelserne 
i den svenske lovgivning gunstigere end direktivets. 
3T 
f) Loft over garantien for betaling af arbejdstagernes løntilgodehavender (artikel 4, 
stk. 3) 
I afdeling 2, artikel 5 i konkursloven (1987:672) fastsættes der en generel begrænsning 
for, hvor store krav om betaling af løntilgodehavender, der kan accepteres i et konkursbo. 
Et krav om betaling af løntilgodehavender eller tilgodehavender i forbindelse med andet 
vederlag for arbejde samt pension kan ikke fyldestgøres i konkursproceduren i et omfang, 
der klart overstiger, hvad der kan anses for rimeligt i betragtning af det udførte arbejde, 
virksomhedens økonomiske situation og andre omstændigheder. Med hensyn til beløbet 
fastsætttes der i afdeling 9 i løngarantiloven (1992:497) et garantiloft på SEK 100.000 
(ca. ECU 11.000) pr. arbejdstager. 
2. Garantiinstitutioner (artikel 5) 
I henhold til § 1 i løngarantiloven (1992:497) hæfter den svenske regering for 
fyldestgørelsen af arbejdstagernes krav om betaling af løntilgodehavender i tilfælde af 
arbejdsgiverens konkurs. Garantien finansieres gennem bidrag fra arbejdsgiverne til en 
Løngarantifond, herunder bidrag trukket i arbejdstagernes løn. Siden den 1. juli 1995 
indbetaltes arbejdsgivernes bidrag på en særlig konto i statsbudgettet. Beløbene udbetales 
af "lensstyrelsen" i det len, hvor Distriktsretten, der behandler konkursen, er beliggende 
(afdeling 22). Det udbetalte beløb fratrækkes ethvert krav, som arbejdsgiveren kan gøre 
gældende over for arbejdstageren i medfør af lov om arbejdsgiverens ret til modregning 
(1970:215). En arbejdstager, der er utilfreds med kurators afgørelse om, hvorvidt et krav 
er dækket af garantien eller ej, kan i henhold til løngarantilovens § 29 appellere til 
Distriktsretten. 
3. Beskyttelse af arbejdstagerne imod arbejdsgiverens insolvens som et led i 
den sociale sikring (artikel 6-8) 
a) Begrænsninger i beskyttelsen (artikel 6) 
Løngarantiloven (1992:497) sikrer fyldestgørelse af (alle) krav om betaling af 
løntilgodehavender, når en arbejdsgiver er blevet erklæret konkurs i Sverige eller i et 
andet nordisk land, såfremt kravene vedrører beskæftigelse, der hovedsagelig har 
tilknytning til Sverige eller svenske forhold. Sverige har valgt ikke at gøre brug af de 
indskrænkende regler, der er omhandlet i direktivets artikel 6. 
b) "Garanti", der dækker manglende indbetaling af arbejdstagerbidrag til 
lovbestemte sociale sikringsordninger, som arbejdsgiveren har trukket i lønnen 
(artikel 7) 
I henhold til bestemmelserne i løngarantiloven (1992:497) hæfter den svenske stat for 
fyldestgørelsen af en arbejdstagers krav om indbetaling fra en arbejdsgiver, der er 
erklæret konkurs i Sverige eller i et andet nordisk land, når kravet vedrører beskæftigelse, 
der hovedsagelig har tilknytning til Sverige eller svenske forhold. Løngarantien 
finansieres via arbejdsgiverbidrag, der svarer til 0,25% af det beløb, der er blevet udbetalt 
i kontantløn eller i en anden form for godtgørelse, som arbejdsgiveren har udbetalt i en 
3( 
periode på et år for det udførte arbejde (kapitel 1, artikel 2 og 3 i lov (1981:691) om 
socialudgifter. 
De ydelser, der er fastsat i den nationale almindelige social sikringsordning, finansieres 
bl.a. via afgifter og arbejdsgiverbidrag. Retten til godtgørelser eller ydelser er ikke 
afhængig af arbejdsgiverens indbetaling af de skyldige beløb (artikel 1 i lov om løngaranti 
og kapitel 1 i lov [1962:691] om generelle forsikringsordninger). 
c) Garanti vedrørende erhvervet ret eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse 
med alderdom i henhold til private, supplerende forsikringsordninger (artikel 8) 
Det svenske sociale sikringssystem bygger på en kombination af lovbestemmelser og 
bestemmelser i kollektive overenskomster. Organisationsgraden er særdeles høj blandt 
svenske arbejdstagere (ca. 85%), og alle arbejdsgivere, der er medlem af den svenske 
arbejdsgiverforening ("SAP"), er ifølge kollektive overenskomster forpligtet til at tegne 
supplerende forsikringer, herunder alderspensionsforsikring, for de ansatte. Arbejdstagerne 
behøver ikke være medlem af en fagforening for at være dækket, hvilket betyder, at over 
85% af arbejdstagerne er dækket af supplerende ordninger. Ud over ordningerne under 
de kollektive overenskomster findes der private sociale sikringsordninger, der indgår som 
et led i arbejdsaftalerne. 
Alle pensioner baseret på kollektive aftaler dækkes af en garanti ved kollektive aftaler, 
hvilket betyder, at arbejdstagerenes pensionsrettigheder beskyttes, også selv om 
arbejdsgiveren har undladt at betale forsikringsbidragene for sine ansatte. 
Arbejdsgiveren kan endvidere sikre pensionstilsagn i overensstemmelse med 
bestemmelserne i § 1 i lov om sikring af pensionstilsagn (1967:531) (Lagen om tryggande 
av pensionsutfastelser m.m.), hvori det fastsættes, at pensionsforpligtelsertil arbejdstagere 
og disses efterlevende kan sikres gennem en særlig regnskabsføring for 
pensionsforpligtelser eller hensættelse af midler i en pensionsfond, som Lånsstyrelsen 
fører tilsyn med (§ 31). Misbrug af bestemmelserne kan medføre bøder (§ 7-8). For at 
få skattenedsættelser svarende til pensionsomkostninger skal arbejdsgiverne overholde de 
bestemmelser, loven fastsætter. 
Ifølge løngaranti lovens § 1 (1992:497) hæfter staten for fyldestgørelsen af en 
arbejdstagers krav om betaling af tilgodehavender, hvis arbejdsgiveren erklæres konkurs. 
I henhold til § 7 dækker garantien krav på løn eller andet vederlag for arbejde, der har 
forlodsret i medfør af § 12 i lov om privilegerede krav (1970:979). Ifølge denne lov har 
løn og andet vederlag for arbejde forlodsret - der er ikke nævnt nogen undtagelser -
herunder også indbetalinger til private pensionsordninger40. 
I henhold til artikel 12 i lov om privilegerede krav omfatter garantien arbejdstagerens og 
dennes slægtninges pensionskrav. Det er kun pension, der er optjent i tidsrummet fra seks 
måneder før konkursbegæringen og seks måneder efter, som er dækket af garantien, ikke 
fremtidige pensionskrav. Garantien dækker også pension, der er optjent ved tidligere 
beskæftigelse, forudsat at den nye (konkursramte) arbejdsgiver har overtaget ansvaret i 
overensstemmelse med §§ 23 og 26 i lov om sikring af pensionstilsagn (1967:531). 
40 Wallin, G., Rydin, B., Kihlgren, T., s. 112. 
37 
Såfremt pensionen udbetales som et engangsbeløb, dækker garantien kun det, der kan 
betragtes som en rimelig pension for et tidsrum af seks måneder inden og seks måneder 
efter den dato, på hvilken konkursbegæringen er indgivet til Distriktsretten.41 Den 
lovbestemte pension udbetales ellers af socialsikringen og den pension, der aftales 
gennem kollektive overenskomster, af et forsikringsselskab. 
Loven om beskyttelse af forpligtelserne i forbindelse med alderspension (1967:531) 
indeholder bestemmelser om, hvorledes en arbejdsgiver kan beskytte et pensionskrav. I 
det pågældende tilfælde kan denne beskyttelse sikres via et særligt pensionsfradrag og via 
indbetalinger til en pensionsfond (artikel 1). Arbejdsgiverens overholdelse af disse 
bestemmelser er en forudsætning for muligheden for at kunne fratrække pensionsbidrag 
fra kommuneskatterne. 
De pensionsrettigheder, der er sikret via en ordning med et særligt pensionsfradrag, kan 
samtidig sikres via henlæggelser til en pensionsfond. Enhver arbejdsgiver, som nedsætter 
det fratrukne beløb for således at nedsætte sit bidrag, kan idømmes bøder, såfremt 
differencen ikke er dækket ved henlæggelser i pensionsfonden (artikel 7 og 8). 
En pensionsfond, der oprettes af arbejdsgiveren for at beskytte pensionsrettighederne, 
overvåges af lensmyndigheden i det len, hvor arbejdsgiveren har sin forretningsadresse 
(artikel 31). Administrationsrådet for pensionsfonden består af samme antal repræsentanter 
for arbejdsgiverne og arbejdstagerne. Såfremt over tre-fjerdedele af arbejdstagerne er 
medlemmer af en fagforening, udpeger denne fagforening arbejdstagerrepræsentanterne 
(artikel 16 og 17). Fonden har kun mulighed for at tildele arbejdsgiveren et lån mod garanti 
eller efter godkendelse af kontrolmyndigheden. Fonden kan ej heller erhverve aktier i et 
selskab ved hjælp af de midler, hvorved fonden blev oprettet uden godkendelse af 
kontrolmyndighederne (artikel 11). 
Arbejdsgiveren modtager især godtgørelse fra fonden for udgifter eller omkostninger til 
pensionsordningen, udgifter til pensionsforsikring og enhver anden form for udgift i 
forbindelse med en pensionsordning. Disse tilbagebetalinger finansieres via den 
overskydende kapital i fonden og for at de ovenfor nævnte udgifters vedkommende via 
den årlige indtægt, selv hvis fonden ikke kan fremvise noget overskud (artikel 14 og 15). 
Pensionsfonden udbetaler kun pensionen for arbejdsgiverens regning, såfremt det er et 
faktum, at den berettigede ikke på anden måde kan modtage arbejdsgiverens 
pensionsudbetalinger uden betydelig forsinkelse, eller såfremt kontrolmyndigheden 
pålægger arbejdsgiveren dette (artikel 13). En person, der har et pensionskrav, er således 
iklui fwulitøtct til f ck> 4i afvent, at arbejdsgiveren erklæres insolvent for at modtage sin 
pension 
1 tilfælde af ophør med erhvervsaktivitet er de berørte arbejdstageres accept eller 
kontrolmyndighedens accept en nødvendig forudsætning for, at pensionsforpligtelserne 
kan overføres til overtageren. Såfremt dette ansvar overføres, har pensionskravene samme 
juridiske værdi, som hvis arbejdstageren havde været beskæftiget hos selskabets overtager 
at regne fra den dato, hvor arbejdstageren indgik sin forpligtelse med forgængeren (artikel 
41 Walin, G., Rydin, B., Kihlgren, T., s. 126. 
3? 
23). Såfremt kravene er sikret via en pensionsfond, afgør kontrolmyndigheden, hvorvidt 
fonden kan overføres til efterfølgeren og under hvilke betingelser (artikel 24). Såfremt en 
arbejdsgiver ophører med erhvervsaktivitet, uden at pensionskravene overføres til 
tredjeland, skal arbejdsgiveren, med mindre kontrolmyndigheden træffer anden beslutning, 
garantere den skyldige del af kravene ved at overtage arbejdstagerens pensionskrav under 
forudsætning af, at disse krav ikke er sikret via en pensionsfond efter konkurs eller er 
sikret via en forsikring (artikel 25). 
Såfremt en arbejdsgiver erklæres konkurs, erklæres også en pensionsfond, som 
arbejdsgiveren har oprettet for at beskytte pensionskravene, konkurs (artikel 19). Det 
samme gælder, hvis en arbejdsgiver skylder pensionskrav i henhold til en ordning med 
et særligt fradrag til pensionsrettigheder, og disse ikke er sikret via en pensionsfond, og 
når der ikke er tilstrækkelig finansielle midler til at tilfredsstille kravene ved en konkurs. 
Arbejdstageren og hans pensionsberettigede slægtninge har imidlertid i henhold til 
bestemmelserne i artikel 12, 5. afsnit, i loven om privilligerede krav (1970:979) et 
prioriteret krav på pension i højest seks måneder før indgivelse af konkursanmodningen 
og for de seks efterfølgende måneder. Pensionskrav, som har prioritet, kan dækkes via 
løngarantien (artikel 7 i loven om løngaranti). 
Der findes ingen undtagelser fra garantien i lovgivningens bestemmelser om private 
forsikringsordninger, og staten er i sidste ende ansvarlig, ikke kun for arbejdstagernes ret 
til lovbestemte pensionsordninger, men også for beskyttelsen af arbejdstagerens ret til 
pension gennem private pensionsordninger. 
Garantien dækker dog kun pensionsrettigheder, som er forfaldne senest seks måneder før 
og seks måneder efter konkursen, dvs. pension for i alt ét år. Arbejdstagernes interesser 
er tilsyneladende ikke beskyttet med hensyn til delvis erhvervede rettigheder. 
4. Afvisning af eller begrænsning i beskyttelsen af arbejdstagerne imod 
arbejdsgiverens insolvens i tilfælde af misbrug, sammenfaldende interesser og 
stiltiende overenskomst (artikel 10) 
Ifølge afdeling 9a i loven om løngaranti (1992:497), som ændret den 1. juli 1994 (SFS 
1994:636), fastsættes det, at en arbejdstagere, der inden for de seneste to år allerede har 
fået udbetalt et krav fra et stort set identisk selskab, er udelukket fra lovens 
anvendelsesområde. Bortset fra en undtagelsesbestemmelse om at lade arbejdstagere, der 
af den offentlige arbejdsformidling er blevet rådet til at besætte den pågældende stilling, 
være omfattet af loven, gælder løngarantien nu ligeledes i de ovenfor nævnte situationer, 
hvis der er særlige grunde, der taler for at lade garantien træde i kraft (ændring af 1. juli 
1995:675). 
Den svenske lovgivning fra 1994 udelukkede klart en hel gruppe arbejdstagere fra 
beskyttelse under Løngarantifonden. § 9, litra a), der i sin udformning fra 1994 tog sigte 
på at begrænse misbrug af løngarantien, blev allerede draget i tvivl, da lovforslaget blev 
cirkuleret med henblik på bemærkninger, men også efter vedtagelsen. 
3? 
Den svenske lovgivning blev også draget i tvivl af EFTA-Tilsynsmyndigheden, der 
henvendte sig til den svenske regering i efteråret 1994 og anmodede om en forklaring på, 
hvorfor den svenske regering udelukkede en hel gruppe arbejdstagere fra beskyttelse. 
Distriktsretten i Varberg henvendte sig i sag T 1157/94 til EFTA-Domstolen med henblik 
på en vejledende udtalelse i henhold til artikel 34 i Aftalen mellem EFT A-landene om 
oprettelse af en Tilsynsmyndighed og en Domstol vedrørende fortolkningen af artikel 10, 
litra a), i direktiv 80/987/EØF i forhold til den svenske løngarantilovs § 9, litra a). EFTA-
Domstolen fastslog i dom E-l/95 af 20. juni 1995, at direktivets artikel 10, litra a), skal 
fortolkes således, at den er til hinder for national lovgivning, der indføres for at undgå 
misbrug, og ifølge hvilken en arbejdstager ikke har ret til dækning, hvis arbejdstageren 
inden for et tidsrum af to år forud for en erklæret konkurs har fået et fyldestgjort et krav, 
der overvejende udspringer af samme virksomhed. 
Kritikken før og efter vedtagelsen af § 9, litra a), (herunder indberetningen til EFTA-
Tilsynsmyndigheden) førte til en ændring af undtagelsesbestemmelsen om at lade 
garantien dække arbejdstagernes løntilgodehavender i de ovenfornævnte tilfælde, når der 
er særlige grunde herfor. Sådanne særlige grunde kan være reelle vanskeligheder for 
arbejdstageren, når han skal finde en anden stilling, eller når det forekommer urimeligt, 
at arbejdstageren skal bære følgerne af en mislykket sanering af virksomheden. Den 
økonomiske betydning af garantien for arbejdstageren kan også anses for en "særlig 
grund".42 
Inden ændringen af undtagelsesbestemmelsen, som trådte i kraft den 1. juli 1995, var der 
ikke mulighed for undtagelser fra reglen i det enkelte tilfælde. Ændringen har givet den 
pågældende arbejdstager mulighed for at få fyldestgjort sit krav gennem 
Løngarantifonden. Det påhviler kurator at undersøge, om artikel 9a i loven om løngaranti 
finder anvendelse, og hvis det er tilfældet, om der kan er særlige grunde til som 
undtagelse at anvende garantien. I det indledende lovgivningsarbejde nævnes der 
eksempler på særlige forhold, især i forbindelse med praktiske vanskeligheder eller 
vanskeligheder af anden art, som arbejdstageren er stødt på ved genetablering af 
erhvervsaktiviteten eller i den efterfølgende tid ved jobsøgning. Denne artikel giver 
imidlertid grundlag for brede fortolkninger af direktivets artikel 10, der kan medføre 
afvigelser fra direktivets overordnede målsætning, der primært er at sikre, at 
arbejdstagere, der lider skabe på grund af arbejdsgiverens insolvens kan få opfyldt deres 
krav. 
Arbejdsministeriet har for nyligt udarbejdet et notat, hvor det især foreslås, at artikel 9a 
i den pågældende lov om løngaranti ophæves. Så snart dette forslag er færdigudarbejdet, 
vil det blive forelagt for Rigsdagen. Den foreslåede ændring vil kunne træde i kraft i 
løbet af de kommende måneder. 
Løngarantiloven (§ 7) henviser også til lov om privilegerede krav (1970:979), der 
udelukker de arbejdstagere fra dækning, som selv eller sammen med nære slægtninge ejer 
20% eller derover af virksomheden. Dette er en ændring i forhold til den tidligere ordlyd, 
ifølge hvilken ejerskab af en væsentlig del af virksomheden samt en betydelig indflydelse 
på denne medførte udelukkelse fra dækning. Loven blev omformuleret, fordi udtrykkene 
42 Regeringens lovforslag 1994/95:180, s. 5-6. 
C 
"væsentlig del" og "betydelig indflydelse" blev anset for upræcise og ikke udgjorde et 
tilstrækkeligt grundlag til at afgøre, om reglen skulle anvendes eller ej. Der er ikke 
længere noget krav om bevis for arbejdstagerens faktiske indflydelse på 
beslutningstagningen. Det skønnes, at ejerskab af 20% - alene eller sammen med nære 
slægtninge - almindeligvis giver en sådan adgang til oplysninger og mulighed for at 
påvirke virksomheden og derfor berettiger, at denne kategori af arbejdstagere udelukkes 
fra beskyttelse gennem direktivet.43 
Udelukkelsen af medejere kan betragtes som værende i overensstemmelse med den 
mulighed, som direktivets artikel 10, stk. 2, giver for at udelukke krav fra visse kategorier 
af arbejdstager på grund af arbejdsaftalens eller arbejdsforholdets særlige karakter. 
I forbindelse med Sveriges forhandlinger om tiltrædelse af Den Europæiske Union blev 
det bestemt, at arbejdstagere, der selv eller sammen med nære slægtninge ejer en 
betydelig del af virksomheden og har en væsentlig indflydelse på virksomhedens drift, 
skal udelukkes fra garantien, jf. Bilag IIV D til Sveriges tiltrædelsesaftale. Selv om den 
svenske lovgivning blev ændret inden tiltrædelsen, svarer bilagets tekst til den tidligere 
ordlyd i loven om privilligerede krav samt til den nationale udelukkelse i EØS-Aftalen. 
Med andre ord har Sverige ikke anmodet om en undtagelse i medfør af direktivet for 
arbejdstagere, der er medejere uden indflydelse på virksomhedens drift, og derfor bør 
denne kategori af arbejdstagere beskyttes af direktivet. 
43 Arbejdsministeriet A94/1501/RS s. 3, som svar på EFTA-Tilsynsmyndigheden, Dok. nr. 94/14734-D. 
4 
CITEREDE TEKSTER 
HEUMAN, L., Specialprocess utsokning och konkurs (Juristforlaget, Stockholm 1991) 
Kommittédirektiv 1995:163, Formånsratt vid konkurs. 
Prop. 1993/94:208, Fôrandringar i lônegaranti systemet. 
Prop. 1994/95:180. Lôneskydd vid upprepade konkurser. 
SIGEMAN, T. et al., Lôntagarrâtt (revideret udgave, Juristforlaget, Stockholm 1994). 
SOU 1969:5, Utsôkningsr&tt IX. formånsråttsordning mm. 
SOU 1975:1, Demokrati i arbetslivet. 
WALIN, G., RYDIN, B., KIHLGREN, T., Formånsråttslag. lônegaranti. kvittning mot lôn 
m.m. (Fritzes fôrlag, Stockholm 1995). 
<* 

ISSN 0254-1459 
KOM(96) 696 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 06 04 
Katalognummer : CB-CO-96-705-DA-C 
ISBN 92-78-13757-X 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
^-s