I betragtning af den vigtige rolle, arbejdsmarkedets parter spiller ved tilrettelæggelsen og administrationen af erhvervstilknyttede supplerende pensionsordninger, er det fastsat i direktivforslaget, at medlemsstaterne kan overlade det til arbejdsmarkedets parter at gennemføre direktivet.

I betragtning af de store forskelle, der er mellem medlemsstaternes supplerende pensionsordninger, er der i direktivforslaget valgt en fleksibel model til at gennemføre visse bestemmelser om betingelserne for optjening og overførsel af pensionsrettigheder. Medlemsstaterne kan således anvende en længere frist til at gennemføre visse bestemmelser, som kunne være for restriktive på kort sigt.

Med tanke på gennemførelsen af det indre marked og de dermed forbundne social- og arbejdsmarkedspolitiske bestemmelser er direktivforslaget ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan indføre mere vidtgående bestemmelser om retten til at overføre pensionsrettigheder. Forslaget er dog til hinder for ethvert initiativ, der ville indebære en forringelse i forhold til den nuværende overførselsret.

Artikel 7 skal supplere de bestemmelser, der gælder på europæisk plan angående oplysningspligt, jf. direktiv 2003/41/EF. Direktivforslagets anvendelsesområde, som også omfatter ordninger, der ikke opererer på et kapitaliseringsgrundlag, er bredere end anvendelsesområdet for direktiv 2003/41/EF, og det er derfor nødvendigt at fastsætte supplerende bestemmelser på området. Direktiv 2003/41/EF omhandler desuden kun informationspligten over for medlemmer og pensionsmodtagere. Dette aspekt bør suppleres, så enhver (potentielt) fratrædende arbejdstager, uanset om han er medlem af en ordning eller ej, får oplyst, hvilke konsekvenser det har for hans supplerende pensionsrettigheder, hvis ansættelsen ophører.

Vælger en fratrædende arbejdstager at få overført sine rettigheder, må han ikke forfordeles ved den beregning, de to ordninger, overførslen angår, foretager af værdien af de overførte rettigheder, eller gennem meget høje administrationsgebyrer.

Det er fastsat i direktivforslaget, at en fratrædende arbejdstager skal kunne vælge mellem at lade rettighederne stå i den supplerende pensionsordning, han hidtil har været tilknyttet, og at overføre de optjente rettigheder. Det gælder ikke, hvis han på sin nye arbejdsplads er tilknyttet samme supplerende pensionsordning, eller hvis de optjente rettigheders værdi bliver udbetalt, fordi de kun har en lav værdi.

For at sikre, at det ikke medfører meget store administrationsomkostninger at administrere en lang række hvilende rettigheder med lav værdi, åbner forslaget mulighed for at vælge ikke at lade pensionsrettigheder stå, men at overføre dem eller at få udbetalt et beløb svarende til de optjente rettigheder, forudsat at rettighederne ikke overstiger en tærskel, som fastsættes af den enkelte medlemsstat.

Når en arbejdstager gør brug af mobilitet, må der ikke ske en betydelig forringelse af de rettigheder, han har optjent og ladet stå i den supplerende pensionsordning, han hidtil har været tilknyttet. Medlemsstaterne har forskellige midler til at foretage tilpasningen, bl.a. afhængigt af, hvordan rettighederne udvikler sig for aktive medlemmers vedkommende.

- For at sikre, at fratrædende arbejdstagere kan nå at optjene nok supplerende pensionsrettigheder i deres arbejdsliv, især hvis de skifter arbejdsplads flere gange, bør man begrænse muligheden for at indføre en karenstid, dvs. den periode, en arbejdstager skal være medlem for at være pensionsberettiget. Perioden bør være på højst to år.

- Den venteperiode, hvor arbejdstageren endnu ikke kan blive medlem af ordningen, bør være kortere. Den bør være på højst et år (medmindre arbejdstageren endnu ikke har nået minimumsalderen). På denne måde kan ordningerne bl.a. blive ved med at koble venteperioden til prøvetiden (som normalt er på højst et år).

- Den fastsatte høje minimumsalder er en hindring for unge arbejdstageres mobilitet, hvis man, fordi man skifter arbejdsplads, før man har nået minimumsalderen, mister de pensionsrettigheder, man har optjent i perioden, før man har nået minimumsalderen. En arbejdstager skal senest kunne begynde at optjene supplerende pensionsrettigheder, når han fylder 21 år.

- En arbejdstager, der endnu ikke har optjent nogen rettigheder i den supplerende pensionsordning, men som allerede har indbetalt bidrag, må ikke miste disse. For at sikre dette skal de samlede bidrag tilbagebetales eller overføres.

For at afbøde de negative virkninger, som betingelserne for at erhverve supplerende pensionsrettigheder har for udøvelsen af retten til fri bevægelighed, er der fastsat følgende lempelige bestemmelser i direktivforslaget:

Udtrykket "overførselsret", der anvendes i forslaget, vedrører den mulighed, som en fratrædende arbejdstager har for at optjene og bevare supplerende pensionsrettigheder.

Definitionerne i litra a) ("supplerende pension"), b) ("supplerende pensionsordning") og d) ("pensionsrettigheder") er identiske med dem, der anvendes i direktiv 98/49/EF, for at sikre overensstemmelse med nævnte direktivs anvendelsesområde.

For at sikre overensstemmelse med direktiv 98/49/EF er forslagets anvendelsesområde identisk med nævnte direktivs anvendelsesområde. Det finder således anvendelse på enhver supplerende pensionsordning (defineret i artikel 3) bortset fra de ordninger, der er omfattet af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971, som ændret.

Den foreslåede retsakt omhandler et emne, der er omfattet af EØS-aftalen, og den bør derfor udstrækkes til at gælde i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

Et mere bindende middel - f.eks. en forordning - ville ikke kunne give den fleksibilitet, der kræves for at tage hensyn til de mange forskelle, der er mellem de supplerende pensionsordninger, og det forhold, at de ofte er baseret på frivillighed.

Et mindre bindende middel - f.eks. en adfærdskodeks - ville næppe kunne give det ønskede resultat, da de drøftelser, der i over femten år er blevet ført på europæisk plan, ikke har resulteret i et sådant initiativ ad frivillighedens vej. Desuden er mange af de elementer, de supplerende pensionsordninger hviler på, reguleret ved medlemsstaternes lovgivninger.

De foreslåede bestemmelser begrænser sig til det nødvendige mindstemål og tager - takket være konsekvensanalysen - højde for de mulige følgevirkninger for de eksisterende nationale systemer. Der er desuden fastsat lange gennemførelsesfrister for en række af direktivets bestemmelser.

Valget af retsakt og de praktiske aspekter er i tråd med proportionalitetsprincippet: Der er ikke valgt en forordning, men et direktiv for at tage hensyn til, at de supplerende pensionssystemer er tilrettelagt forskelligt i medlemsstaterne, og samtidig at fastsætte overordnede rammer for de mål, medlemsstaterne skal nå, uden at angive, hvilke midler de skal bruge til at nå målene.

Den aktuelle og fremtidige udvikling af pensionssystemerne på europæisk plan gør det nødvendigt at vedtage et fællesskabsinstrument i dag: EU har siden 2003 haft retlige rammer, der fremmer en grænseoverskridende administration af de supplerende pensionsordninger. Desuden vil man formentlig se en stærk udvikling på området, således som det fremgår af den undersøgelse, Udvalget for Social Beskyttelse for nyligt gennemførte sammen med Kommissionen om de supplerende erhvervstilknyttede pensionsordningers fremtid. Det er derfor det rette tidspunkt at fastlægge fælles referencerammer.

De retningslinjer og henstillinger, EU-institutionerne ved flere lejligheder har udsendt i de seneste ti år, har ikke resulteret i nogen væsentlig tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger. Der er tværtimod fare for, at forskellene kan blive forstærket i et EU med 25 medlemsstater.

Arbejdsmarkederne er grænseoverskridende. Der er derfor behov for et tiltag på fællesskabsplan for at gøre arbejdsmarkederne mere fleksible og effektive ved at fjerne visse hindringer, der er for arbejdskraftens mobilitet, og som skabes af erhvervstilknyttede pensionsordninger.

Forslagets retsgrundlag er EF-traktatens artikel 42 og 94. Artikel 42 blev allerede brugt som retsgrundlag for direktiv 1998/49/EF. EF-traktatens artikel 94 er passende, fordi retten til at overføre supplerende pensionsrettigheder ikke kan styrkes uden at forbedre den faglige mobilitet i almindelighed, herunder inden for medlemsstaterne. En bedre faglig mobilitet i almindelighed er desuden afgørende for at sikre et velfungerende indre marked med en fleksibel arbejdsstyrke, der ikke hæmmes af de bestemmelser, der gælder for supplerende pensionsordninger, f.eks. de bestemmelser, der i visse tilfælde kræver, at arbejdstageren skal have været ansat hos samme arbejdsgiver i længere tid for at optjene pensionsrettigheder.

Arbejdskraftens mobilitet, både inden for den enkelte medlemsstat og medlemsstaterne imellem, er en afgørende forudsætning for et velfungerende europæisk arbejdsmarked. Den er også et af målene i Lissabon-strategien, som skal styrke beskæftigelsen og den økonomiske vækst. Det drejer sig derfor ikke kun om at forbedre mobiliteten mellem medlemsstaterne, men også den faglige mobilitet inden for den enkelte medlemsstat. Nogle af de bestemmelser, der gælder for supplerende pensionsordninger, bl.a. bestemmelserne om optjening af pensionsrettigheder, hæmmer mobiliteten inden for den enkelte medlemsstat. Dette hindrer bl.a. udviklingen af virksomheder fra andre medlemsstater, fordi de har svært ved at skaffe kvalificeret arbejdskraft (den relevante arbejdskraft fastholdes i andre virksomheder på grund af de bestemmelser, der gælder for supplerende pensionsordninger). Direktivet skal derfor tilnærme medlemsstaternes lovgivninger på området, så der skabes bedre konkurrencevilkår på det europæiske arbejdsmarked.

Forslaget fastlægger fælles principper, der gør det muligt at fremme retten til fri bevægelighed, som er en af Fællesskabets grundlæggende friheder, og at forbedre det indre markeds funktion. Disse principper er i tråd med den tilpasning af de supplerende pensionsordninger, som allerede er indledt i medlemsstaterne.

Forslaget er ikke udtrykkelig nævnt i Kommissionens arbejdsprogram og skal derfor ikke formelt set underkastes en konsekvensanalyse. Kommissionens tjenestegrene mener dog, at der for at forbedre lovgivningen og skabe større gennemsigtighed og åbenhed bør ses på, hvilke forskellige foranstaltninger der kan træffes på området, og hvilke virkninger de vil have med hensyn til omkostninger og fordele.

Siden Det Rådgivende Udvalg vedrørende Supplerende Pensioner (herefter Pensionsforummet) blev nedsat i 2001, har det været direkte involveret i undersøgelsen af de hindringer for mobiliteten, som skabes af visse supplerende pensionsordninger. Pensionsforummet består af repræsentanter for medlemsstaterne, arbejdsmarkedets parter, pensionsfondene og andre organer, der arbejder på området.

Kommissionen har hørt arbejdsmarkedets parter to gange. Ved den første høring blev det undersøgt, om der bør iværksættes et fællesskabstiltag angående retten til at overføre erhvervstilknyttede pensionsrettigheder, og i hvilken retning et sådant tiltag i givet fald bør gå. Arbejdsmarkedets parter så generelt positivt på et fællesskabstiltag på området. Kommissionen gennemførte derfor en anden høringsrunde, hvor de europæiske arbejdsmarkedsparter blev spurgt om, hvad et sådant fællesskabstiltag bør indeholde. Høringen viste, at arbejdsmarkedets parter har forskellige opfattelser af, hvor vægten bør lægges i et sådant tiltag, og hvilke midler der bør vælges. Der blev derfor ikke indledt forhandlinger for at nå frem til en selvstændig aftale.

Som Kommissionen understregede i sin nyligt fremlagte meddelelse til Rådets forårsmøde 2005 og i de integrerede retningslinjer, er det meget vigtigt at øge arbejdsmarkedets evne til at reagere, bl.a. ved at tilskynde til faglig og geografisk mobilitet. Ultimo 2005 vil Kommissionen vedtage en handlingsplan for lovlig migration, som også vil omfatte initiativer i den retning.

Direktiv 1998/49/EF, der bl.a. skal sikre retten til ligebehandling for personer, som flytter til udlandet, var et første skridt på vejen til at reducere disse barrierer.

Der findes ingen fælles regelrammer for retten til at overføre supplerende pensionsrettigheder, og det er en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed og den faglige mobilitet i almindelighed, også inden for de enkelte medlemsstater.

Forslaget er resultatet af flere års drøftelser på europæisk plan om, hvorvidt det er nødvendigt at forbedre tilrettelæggelsen af de supplerende pensionsordninger for at lette arbejdskraftens mobilitet, og hvordan det bedst kan ske.

Det er derfor vigtigt at sikre, at ordningernes bestemmelser ikke lægger hindringer i vejen for arbejdskraftens mobilitet, gør det sværere for en mobil arbejdstager at optjene nok pensionsrettigheder frem til arbejdslivets ophør og gør arbejdsmarkedet mindre fleksibelt og effektivt. Selv om der er mange faktorer, der er afgørende for en persons beslutning om at skifte arbejdsplads, er det klart, at han vil være mindre tilbøjelig til at skifte arbejdsplads, hvis han risikerer at miste en stor del af de supplerende pensionsrettigheder, han har optjent.

Formålet med dette forslag er derfor at reducere de hindringer, der står i vejen for den frie bevægelighed mellem medlemsstaterne og for mobiliteten inden for den enkelte medlemsstat, og som skabes af visse supplerende pensionsordninger. Hindringerne vedrører betingelserne for at optjene pensionsrettigheder og bevare hvilende pensionsrettigheder og overførslen af optjente rettigheder. Forslaget skal desuden sikre arbejdstagerne bedre oplysning om, hvilke konsekvenser mobilitet har for supplerende pensionsrettigheder.

I den reviderede Lissabon-strategi og i den social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden bliver det understreget, at mobilitet er vigtig for at forbedre arbejdskraftens og erhvervslivets omstillingsevne og for at øge fleksibiliteten på arbejdsmarkederne. Supplerende pensionsordninger spiller en stadig større rolle inden for alderdomsforsikring, og det er derfor særlig vigtigt at reducere de hindringer for mobiliteten, som ordningerne fører med sig. Kommissionen meddelte i sin Lissabon-handlingsplan, at den vil forelægge lovgivningsforslag på området.

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg,

under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget,

efter proceduren i traktatens artikel 251, og

ud fra følgende betragtninger:

(1)Retten til fri bevægelighed for personer er en af Fællesskabets grundlæggende friheder; det er fastsat i traktatens artikel 42, at Rådet efter fremgangsmåden i artikel 251 vedtager de foranstaltninger vedrørende social tryghed, der er nødvendige for at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed.

(2)Arbejdskraftens sociale beskyttelse på pensionsområdet er sikret gennem lovpligtige socialsikringsordninger kombineret med supplerende socialsikringsordninger, der er knyttet til arbejdskontrakten, og som bliver mere og mere udbredt i medlemsstaterne.

(3)Rådet har vide skønsbeføjelser med hensyn til valg af de mest hensigtsmæssige foranstaltninger til at nå målet i traktatens artikel 42; den koordineringsordning, der er omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71, og navnlig bestemmelserne om sammenlægning angår ikke supplerende pensionsordninger, med undtagelse af de ordninger, der er omfattet af udtrykket "lovgivning" som defineret i artikel 1, litra j), første afsnit, i forordning (EØF) nr. 1408/71, eller i forbindelse med hvilke en medlemsstat fremsætter en erklæring i henhold til denne artikel. Supplerende pensionsordninger bør derfor omfattes af særlige foranstaltninger for at tage hensyn til deres særlige beskaffenhed og kendetegn og til deres forskelligartethed i og mellem medlemsstaterne og desuden særlig til den rolle, som arbejdsmarkedets parter spiller ved gennemførelsen af ordningerne.

(4)Rådets direktiv 98/49/EF af 29. juni 1998 om beskyttelse af supplerende pensionsrettigheder for arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der flytter inden for Fællesskabet, er den første særlige foranstaltning, der skal gøre det lettere at udøve arbejdskraftens ret til fri bevægelighed i forbindelse med supplerende pensionsordninger.

(5)Traktatens artikel 94 bør ligeledes anvendes, da forskellene mellem de nationale lovgivninger om supplerende pensionsordninger er af en sådan art, at de både kan hindre udøvelsen af arbejdskraftens ret til fri bevægelighed og det indre markeds funktion. For at styrke retten til at overføre supplerende pensionsrettigheder for arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet og inden for samme medlemsstat, bør visse betingelser for optjening af pensionsrettigheder derfor harmoniseres, og der bør foretages en indbyrdes tilnærmelse af reglerne for bevarelse af hvilende rettigheder og overførsel af optjente rettigheder.

(6)For at sikre, at betingelserne for optjening af supplerende pensionsrettigheder ikke er til skade for udøvelsen af arbejdskraftens ret til fri bevægelighed i Den Europæiske Union, bør der fastsættes begrænsninger for betingelserne for optjening af sådanne rettigheder, så arbejdstagere, der gør brug af deres ret til fri bevægelighed, eller som flytter inden for en medlemsstat, når op på et passende pensionsniveau ved arbejdslivets ophør.

(7)Der bør ligeledes sørges for en rimelig tilpasning af hvilende pensionsrettigheder for at undgå, at fratrædende arbejdstagere forfordeles. Dette mål kunne nås ved at tilpasse hvilende rettigheder under hensyn til en række referencemål, herunder inflationen, lønniveauet, de aktuelle pensionsbidrag eller afkastet af den supplerende pensionsordnings aktiver.

(8)For at undgå, at det medfører meget store administrationsomkostninger at administrere en lang række hvilende rettigheder med lav værdi, bør ordningerne have mulighed for ikke at lade optjente rettigheder stå, men at overføre dem eller at udbetale et beløb svarende til de optjente rettigheder, når rettighederne ikke overstiger en tærskel, som fastsættes af den enkelte medlemsstat.

(9)Det bør sikres, at arbejdstagere, der skifter arbejdsplads, kan vælge mellem at lade de pensionsrettigheder, de har optjent, stå i den hidtidige supplerende pensionsordning og at få overført det tilsvarende beløb til en anden supplerende pensionsordning, herunder i en anden medlemsstat.

(10)Af hensyn til de supplerende pensionsordningers finansielle bæredygtighed kan medlemsstaterne i princippet undtage ikke-kapitaliserede ordninger fra kravet om, at arbejdstagerne skal have mulighed for at overføre optjente rettigheder. For at sikre ligebehandling af arbejdstagere, der er omfattet af kapitaliserede ordninger, og arbejdstagere, der er omfattet af ikke-kapitaliserede ordninger, bør medlemsstaterne dog bestræbe sig på gradvis at forbedre muligheden for at overføre rettigheder, der stammer fra ikke-kapitaliserede ordninger.

(11)Med forbehold af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/41/EF af 3. juni 2003 om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet hermed bør arbejdstagere, der gør eller påtænker at gøre brug af deres ret til fri bevægelighed, informeres i tilstrækkeligt omfang af de personer, der har ansvaret for at administrere de supplerende pensionsordninger, særlig om hvilke konsekvenser det har for deres supplerende pensionsrettigheder, at en ansættelse ophører.

(12)I betragtning af de store forskelle, der er mellem de supplerende sociale sikringsordninger, bør Fællesskabet kun fastsætte generelle målsætninger, og et direktiv er derfor den passende retsakt.

(13)Da målene med det påtænkte tiltag, dvs. at mindske hindringerne for udøvelsen af arbejdskraftens ret til fri bevægelighed og for det indre markeds funktion, ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor på grund af tiltagets omfang bedre kan gennemføres på fællesskabsplan, kan Fællesskabet træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv, som bl.a. er baseret på en konsekvensanalyse, der er gennemført i samarbejde med udvalget vedrørende supplerende pensioner, ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

(14)Dette direktiv fastsætter minimumsforskrifter, og medlemsstaterne kan derfor vedtage eller opretholde gunstigere bestemmelser. Gennemførelsen af direktivet berettiger ikke til en forringelse i forhold til den nuværende situation i de enkelte medlemsstater.

(15)Det er nødvendigt at tage hensyn til dette direktivs virkninger, særlig virkningerne for de supplerende pensionsordningers finansielle bæredygtighed, og medlemsstaterne kan derfor anvende en længere frist til gradvist at gennemføre de bestemmelser, der kan have sådanne virkninger.