EUROPA-KOMMISSIONEN Strasbourg, den17.4.2018 COM(2018) 225 final 2018/0108(COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om europæiske editions- og sikringskendelser om elektronisk bevismateriale i straffesager {SWD(2018) 118 final}



{SWD(2018) 119 final}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET •Forslagets begrundelse og formål I dag er det blevet almindeligt i mange dele af verden at bruge webmail, sociale medier, beskedtjenester og applikationer ("apps") til at kommunikere, arbejde, mødes og indhente oplysninger. Disse tjenester forbinder hundredvis af millioner af brugere med hinanden. De øger i væsentlig grad brugernes økonomiske og sociale velfærd i og uden for Unionen. De kan imidlertid også misbruges som redskaber til at begå eller muliggøre kriminalitet, herunder grov kriminalitet såsom terrorangreb. Når dette sker, er disse tjenester og applikationer ofte det eneste sted, hvor efterforskere kan finde spor til at fastslå, hvem der har begået kriminalitet, og fremskaffe bevismateriale, som kan bruges i retten. I betragtning af internettets grænseløse karakter kan sådanne tjenester leveres fra hvor som helst i verden, og det kræver ikke nødvendigvis en fysisk infrastruktur, etablering af en virksomhed eller personale i de medlemsstater, hvor tjenesterne udbydes, eller i det indre marked som helhed. Det er heller ikke en forudsætning, at oplysningerne lagres et bestemt sted, og tjenesteudbyderen vælger ofte dette sted ud fra legitime hensyn såsom datasikkerhed, stordriftsfordele og hurtig adgang. I forbindelse med et stigende antal straffesager, der involverer alle former for kriminalitet, skal medlemsstaternes myndigheder derfor have adgang til oplysninger, der kan tjene som bevismateriale, og som er lagret uden for deres egen medlemsstat og/eller af tjenesteudbydere i andre medlemsstater eller tredjelande. Der er blevet indført mekanismer for samarbejde mellem landene for flere årtier siden til håndtering af de situationer, hvor bevismaterialet eller tjenesteudbyderen befinder sig et andet sted. Trods jævnlige reformer er disse samarbejdsmekanismer under stigende pres som følge af det voksende behov for rettidig, grænseoverskridende adgang til elektronisk bevismateriale. En række medlemsstater og tredjelande har i denne forbindelse udvidet deres nationale værktøjer. Den heraf følgende fragmentering skaber retsusikkerhed og modstridende forpligtelser og skaber tvivl om beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og retssikkerhedsgarantier for personer, der er berørt af sådanne anmodninger. I 2016 opfordrede Rådet til konkrete foranstaltninger baseret på en fælles EU-tilgang med henblik på at gøre den gensidige retshjælp mere effektiv, at forbedre samarbejdet mellem medlemsstaternes myndigheder og tjenesteudbydere etableret i tredjelande og at foreslå løsninger på problemet med at fastlægge og håndhæve kompetencen i cyberspace. Europa-Parlamentet fremhævede ligeledes, at de forskellige lovgivningsrammer kan skabe problemer for tjenesteudbyderne, når de forsøger at imødekomme anmodninger fra de retshåndhævende myndigheder, og opfordrede til, at der blev etableret en europæisk lovgivningsramme med tilstrækkelige garantier for alle berørte parters rettigheder og friheder. I dette forslag er der fokus på det særlige problem med elektronisk bevismateriales meget ustabile karakter og dets internationale dimension. Det har til formål at tilpasse samarbejdsmekanismerne til den digitale tidsalder, give domstolene og de retshåndhævende myndigheder redskaber til at sætte ind over for den måde, som kriminelle kommunikerer på i dag, og imødegå nye former for kriminalitet. Sådanne redskaber er betinget af, at de er omfattet af stærke mekanismer til beskyttelse af grundlæggende rettigheder. Formålet med dette forslag er at styrke myndighedernes, tjenesteudbydernes og de berørte personers retssikkerhed og at opretholde en høj standard for anmodninger fra de retshåndhævende myndigheder og således sikre beskyttelsen af grundlæggende rettigheder, gennemsigtighed og ansvarlighed. Det fremskynder endvidere processen med at sikre og indhente elektronisk bevismateriale, som lagres og/eller opbevares af tjenesteudbydere, der er etableret i en anden jurisdiktion. Dette instrument er et supplement til de nuværende instrumenter for retligt samarbejde, som stadig er relevante og kan anvendes af de kompetente myndigheder, når det er hensigtsmæssigt. Sideløbende hermed arbejder Kommissionen på at styrke de eksisterende mekanismer for retligt samarbejde gennem foranstaltninger såsom oprettelsen af en sikker platform for hurtig udveksling af anmodninger mellem judicielle myndigheder i EU og investeringer på 1 mio. EUR i efteruddannelse af fagfolk fra alle EU-medlemsstaterne på området gensidig retshjælp og samarbejde med fokus på USA, som er det tredjeland, der modtager det største antal anmodninger fra EU. For så vidt angår forkyndelse og fuldbyrdelse af kendelser i henhold til dette instrument, bør myndighederne stile kendelsen til den retlige repræsentant udpeget af tjenesteudbyderne. Kommissionen fremlægger i dag et forslag, der skal sikre, at sådanne retlige repræsentanter rent faktisk udpeges. Det sikrer en fælles, EU-dækkende løsning, hvor kendelser til tjenesteudbydere stiles til den retlige repræsentant. •Sammenhæng med de gældende regler på samme område og Europarådets Budapestkonvention Den gældende retlige ramme i EU omfatter Unionens samarbejdsinstrumenter i straffesager såsom direktiv 2014/41/EU om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager, konventionen om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, Rådets afgørelse 2002/187/RIA om oprettelse af Eurojust, forordning (EU) 2016/794 om Europol, Rådets rammeafgørelse 2002/465/RIA om fælles efterforskningshold samt bilaterale aftaler mellem Unionen og tredjelande såsom aftalen om gensidig retshjælp mellem EU og USA og aftalen om gensidig retshjælp mellem EU og Japan. Ved at indføre europæiske editionskendelser og europæiske sikringskendelser gør forslaget det lettere at sikre og indhente elektronisk bevismateriale i straffesager, der lagres eller opbevares af tjenesteudbydere i en anden jurisdiktion. Direktivet om den europæiske efterforskningskendelse, som i vid udstrækning har erstattet konventionen om gensidig retshjælp i straffesager, omfatter alle efterforskningsforanstaltninger. Det omfatter adgang til elektronisk bevismateriale, men direktivet om den europæiske efterforskningskendelse indeholder ingen specifikke bestemmelser om denne type bevismateriale. Det nye instrument vil ikke erstatte den europæiske efterforskningskendelse til fremskaffelse af elektronisk bevismateriale, men er et yderligere redskab til myndighederne. Der kan være situationer, f.eks. når flere efterforskningsforanstaltninger skal udføres i fuldbyrdelsesstaten, hvor den europæiske efterforskningskendelse kan være det foretrukne valg for de offentlige myndigheder. Oprettelsen af et nyt instrument til indhentning af elektronisk bevismateriale er et bedre alternativ end at ændre direktivet om den europæiske efterforskningskendelse på grund af de særlige udfordringer, der er forbundet med at indhente elektronisk bevismateriale, som ikke berører de andre efterforskningsforanstaltninger, der er omfattet af direktivet om den europæiske efterforskningskendelse. For at lette den grænseoverskridende indsamling af elektronisk bevismateriale er det nye instrument baseret på principperne om gensidig anerkendelse. En myndighed i det land, hvor modtageren af kendelsen er bosat eller etableret, behøver ikke at være direkte involveret i forkyndelsen og fuldbyrdelsen af kendelsen, medmindre der er tale om manglende overholdelse, hvor fuldbyrdelse i så fald vil være påkrævet, og hvor den kompetente myndighed i det land, hvor repræsentanten er bosat eller beliggende, skal gribe ind. Instrumentet skal derfor ledsages af et sæt robuste garantier og bestemmelser såsom den judicielle myndigheds godkendelse af den enkelte kendelse. Europæiske editionskendelser om fremlæggelse af transaktions- eller indholdsdata (ikke abonnent- og adgangsdata) må f.eks. kun udstedes for lovovertrædelser, der i udstedelsesstaten kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år, eller for specifikke cyber- eller terrorrelaterede strafbare handlinger som omhandlet i forslaget. Personoplysninger, der er omfattet af dette forslag, er beskyttet og kan kun behandles i overensstemmelse med den generelle forordning om databeskyttelse og direktivet om databeskyttelse vedrørende politi og strafferetlige myndigheder (direktivet om databeskyttelse på retshåndhævelsesområdet). Den generelle forordning om databeskyttelse træder i kraft den 25. maj 2018, og direktivet om databeskyttelse på retshåndhævelsesområdet skal være gennemført af medlemsstaterne senest den 6. maj 2018. I Europarådets Budapestkonvention om IT-kriminalitet (CETS nr. 185), der er ratificeret af de fleste EU-medlemsstater, er der fastsat internationale samarbejdsmekanismer til bekæmpelse af IT-kriminalitet. Konventionen omhandler kriminalitet, der begås ved hjælp af internettet og andre edb-netværk. Den pålægger ligeledes parterne at fastsætte beføjelser og procedurer til indsamling af elektronisk bevismateriale og at yde hinanden gensidig retshjælp, ikke kun om IT-kriminalitet. Konventionen pålægger navnlig parterne at indføre bestemmelser vedrørende pålæg om udlevering af elektroniske data fra serviceudbydere på deres område og af kundeoplysninger fra serviceudbydere, der udbyder deres tjenester på deres område. Konventionen indeholder desuden bestemmelser vedrørende pålæg om udlevering af elektroniske data, hvis der er grund til at antage, at relevante data er særligt udsatte for at gå tabt eller blive ændret. Forkyndelse og fuldbyrdelse af nationale pålæg om udlevering af elektroniske data fra serviceudbydere, der er etableret uden for en part i konventionens område, giver anledning til yderligere problemer. I denne forbindelse er yderligere foranstaltninger til at forbedre den grænseoverskridende adgang til elektroniske beviser i øjeblikket under overvejelse. •Resumé af forslaget til forordning Den foreslåede forordning indfører bindende europæiske editions- og sikringskendelser. Begge kendelser skal udstedes og godkendes af en judiciel myndighed i en medlemsstat. Der kan udstedes en kendelse om sikring eller fremlæggelse af oplysninger, som opbevares af en tjenesteudbyder, der er etableret i en anden jurisdiktion, der er nødvendige som bevismateriale i strafferetlige efterforskninger eller straffesager. Sådanne kendelser kan kun udstedes, hvis en lignende foranstaltning er tilgængelig for samme lovovertrædelse i en sammenlignelig national situation i udstedelsesstaten. Begge kendelser kan rettes til udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, sociale netværk, onlinemarkedspladser, andre hostingtjenester og udbydere af internetinfrastruktur såsom IP-adresse- og domænenavneadministratorer eller deres eventuelle retlige repræsentanter. Den europæiske sikringskendelse rettes ligesom den europæiske editionskendelse til den retlige repræsentant uden for udstedelsesstatens jurisdiktion for at sikre, at oplysningerne bevares med henblik på en efterfølgende anmodning om at fremlægge disse oplysninger, f.eks. via kanaler for gensidig retshjælp i forbindelse med tredjelande eller via en europæisk efterforskningskendelse mellem de deltagende medlemsstater. I modsætning til overvågningsforanstaltninger eller pligt til opbevaring af data i henhold til lovgivningen, som ikke er omfattet af denne forordning, er den europæiske sikringskendelse en kendelse udstedt eller godkendt af en judiciel myndighed i forbindelse med en konkret straffesag efter en individuel vurdering af proportionaliteten og nødvendigheden af den enkelte kendelse. Ligesom den europæiske editionskendelse vedrører den specifikke kendte eller ukendte gerningsmænd til en strafbar handling, der allerede har fundet sted. Den europæiske sikringskendelse gør det kun muligt at bevare data, der allerede er lagret på tidspunktet for modtagelsen af kendelsen, idet der ikke kan opnås adgang til data på et senere tidspunkt efter modtagelsen af den europæiske sikringskendelse. Begge kendelser kan kun anvendes i straffesager i perioden forud for retssagen indtil sagens afslutning ved dom eller anden afgørelse. Kendelser om fremlæggelse af abonnent- og adgangsdata kan udstedes for enhver lovovertrædelse, hvorimod kendelser om fremlæggelse af transaktions- eller indholdsdata kun kan udstedes for lovovertrædelser, der i udstedelsesstaten kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år, eller for specifikke forbrydelser som omhandlet i forslaget, hvor der er en specifik forbindelse til de elektroniske værktøjer og lovovertrædelser, der er omfattet af direktiv (EU) 2017/541 om bekæmpelse af terrorisme. I betragtning af de forskellige niveauer af indgriben forbundet med de foranstaltninger, der træffes for at fremskaffe de anmodede oplysninger, indeholder forslaget en række betingelser og garantier. Disse omfatter forpligtelsen til at indhente en judiciel myndigheds forudgående godkendelse af kendelser. Forslaget finder kun anvendelse på lagrede data. Tidstro aflytning af telekommunikation er ikke omfattet af dette forslag. Foranstaltningen er begrænset til, hvad der er nødvendigt og står i rimeligt forhold til formålet med relevante straffesager. Det giver ligeledes tjenesteudbyderne mulighed for at anmode udstedelsesmyndighederne om en nærmere forklaring, hvis det er nødvendigt. Hvis disse problemer ikke kan løses, og udstedelsesmyndigheden beslutter at gennemføre fuldbyrdelsen, kan tjenesteudbyderne gøre de samme grunde gældende ved indsigelsen mod dens egne myndigheders fuldbyrdelse. Der indføres desuden en særlig procedure for situationer, hvor forpligtelsen til at fremlægge oplysninger er i strid med en forpligtelse i et tredjelands lovgivning.

EU-lovgivningen beskytter mistænktes og tiltaltes rettigheder i straffesager, og der er allerede indført bestemmelser om beskyttelse af personoplysninger. For personer, hvis oplysninger efterspørges, sikrer disse yderligere garantier i forslaget imidlertid disse personer proceduremæssige rettigheder i straffesager og andre sager. Dette omfatter muligheden for at anfægte lovligheden, nødvendigheden eller proportionaliteten af kendelsen uden at begrænse indsigelsesgrundene i overensstemmelse med national lovgivning. Rettighederne i henhold til lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten respekteres fuldt ud ved at sikre, at immuniteter og privilegier, som beskytter de oplysninger, der anmodes om i tjenesteudbyderens medlemsstat, tages i betragtning i udstedelsesstaten. Dette er navnlig tilfældet, når de sikrer en højere beskyttelse end lovgivningen i udstedelsesstaten. Kendelserne som omhandlet i den foreslåede forordning kan fuldbyrdes på samme måde som tilsvarende nationale kendelser i den jurisdiktion, hvor tjenesteudbyderen modtager kendelsen. Det fastslås i forordningen, at medlemsstaterne skal indføre effektive og forholdsmæssige sanktioner. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET •Retsgrundlag Retsgrundlaget for foranstaltninger på området er artikel 82, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. I henhold til artikel 82, stk. 1, kan der vedtages foranstaltninger efter den almindelige lovgivningsprocedure til fastlæggelse af regler og procedurer, der sikrer anerkendelsen af alle former for domme og retsafgørelser i hele Unionen. Der kan ligeledes vedtages foranstaltninger for at fremme samarbejdet mellem judicielle eller tilsvarende myndigheder i medlemsstaterne i forbindelse med strafforfølgning og fuldbyrdelse af afgørelser. Dette retsgrundlag finder anvendelse på de mekanismer, der er omfattet af denne forordning. Artikel 82, stk. 1, sikrer gensidig anerkendelse af retsafgørelser, hvorved en judiciel myndighed i udstedelsesstaten retter henvendelse til en juridisk person i en anden medlemsstat og endog pålægger denne forpligtelser uden forudgående inddragelse af en judiciel myndighed i denne anden medlemsstat. Den europæiske editions- eller sikringskendelse kan indebære, at en judiciel myndighed i fuldbyrdelsesstaten griber ind, hvis det er nødvendigt for at fuldbyrde afgørelsen. •Valg af retsakt Artikel 82, stk. 1, i TEUF giver EU-lovgiveren mulighed for at vedtage forordninger og direktiver. Eftersom forslaget vedrører grænseoverskridende procedurer, hvor der er behov for ensartede regler, er det ikke nødvendigt at give medlemsstaterne en margin til omsætningen af disse regler. En forordning gælder umiddelbart, skaber klarhed og større retssikkerhed, og forskellige fortolkninger i medlemsstaterne og andre gennemførelsesproblemer, f.eks. som i forbindelse med rammeafgørelserne om gensidig anerkendelse af domme og retsafgørelser, undgås. Med en forordning kan den samme forpligtelse desuden pålægges på en ensartet måde i Unionen. Derfor anses den mest hensigtsmæssige form til dette instrument til gensidig anerkendelse at være en forordning. •Nærhedsprincippet I betragtning af den grænseoverskridende dimension af de pågældende problemer skal foranstaltningerne i forslaget vedtages på EU-plan for at nå de fastsatte mål. De former for kriminalitet, hvor der foreligger elektronisk bevismateriale, involverer ofte situationer, hvor den infrastruktur, som det elektroniske bevismateriale er lagret på, og tjenesteudbyderen, der driver infrastrukturen, er omfattet en anden national retlig ramme i eller uden for Unionen end den nationale retlige ramme, som ofret og gerningsmanden til den strafbare handling er omfattet af. Det kan derfor være meget tidkrævende og vanskeligt for det kompetente land at få effektiv adgang til elektronisk bevismateriale på tværs af grænserne uden fælles minimumsregler. De medlemsstater, der handler alene, ville navnlig have vanskeligt ved at håndtere følgende aspekter: ·De forskellige lovgivningsrammer i medlemsstaterne, der blev identificeret som en stor udfordring af tjenesteudbydere, når de forsøger at imødekomme anmodninger baseret på forskellige nationale lovgivninger. ·Et mere effektivt retligt samarbejde på grundlag af eksisterende EU-lovgivning, navnlig via den europæiske efterforskningskendelse. På grund af de forskellige retlige tilgange, antallet af berørte politikområder (sikkerhed, grundlæggende rettigheder, herunder proceduremæssige rettigheder og beskyttelse af personoplysninger, økonomiske aspekter) og den brede vifte af interessenter er lovgivning på EU-plan det mest hensigtsmæssige middel til at tackle de konstaterede problemer. •Proportionalitetsprincippet I forslaget fastsættes regler, hvorefter en kompetent myndighed i en medlemsstat kan pålægge en tjenesteudbyder, der udbyder tjenester i Unionen, men ikke er etableret i samme medlemsstat, at fremlægge eller bevare elektronisk bevismateriale. De vigtigste elementer i forslaget såsom det materielle anvendelsesområde for den europæiske editionskendelse, betingelser, der sikrer anerkendelse af domme, sanktionsmekanismen og garantierne og retsmidlerne begrænser forslaget til, hvad der er nødvendigt for at nå dets vigtigste mål. Forslaget er navnlig begrænset til anmodninger om lagrede data (data fra tidstro aflytning af telekommunikation er ikke omfattet) og til kendelser udstedt i straffesager for en bestemt strafbar handling, der efterforskes. Forslaget vedrører derfor ikke forebyggelse af kriminalitet eller andre typer procedurer eller overtrædelser (f.eks. administrative procedurer for overtrædelse af retsreglerne), og der stilles ikke krav til udbyderne om at indsamle eller opbevare flere personoplysninger, end de gør af forretningsmæssige årsager eller for at opfylde andre lovkrav. Kendelser om fremlæggelse af abonnent- og adgangsdata kan udstedes for enhver lovovertrædelse, hvorimod kendelser om fremlæggelse af transaktions- eller indholdsdata kun kan udstedes for lovovertrædelser, der i udstedelsesstaten kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år, eller for specifikke cyberrelaterede strafbare handlinger som defineret i forslaget og terrorrelaterede strafbare handlinger. Endelig redegøres der i forslaget nærmere for de procedureregler og garantier, der gælder for grænseoverskridende adgang til elektronisk bevismateriale, men det går ikke så vidt som til at harmonisere nationale foranstaltninger. Det er begrænset til, hvad der er nødvendigt og forholdsmæssigt for at imødekomme de retshåndhævende og judicielle myndigheders behov i den digitale tidsalder. 3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER •Høringer af interesserede parter Kommissionen hørte alle relevante interessenter i over halvandet år for at identificere problemer og løsninger. Dette blev gjort gennem undersøgelser, lige fra en åben offentlig høring til målrettede undersøgelser med de relevante offentlige myndigheder. Der blev ligeledes afholdt ekspertmøder og bilaterale møder for at drøfte de potentielle virkninger af EU-lovgivning. Der blev også afholdt konferencer om grænseoverskridende adgang til elektronisk bevismateriale, hvor der blev indsamlet feedback vedrørende initiativet. Respondenterne i undersøgelserne var i det store og hele af den opfattelse, at den øgede anvendelse af informationstjenester var en udfordring for de retshåndhævende myndigheder, da de relevante myndigheder ofte er dårligt udrustet til at håndtere onlinebevismateriale. Den langvarige proces med at fremskaffe bevismateriale anerkendes også som en af de største hindringer. Andre vigtige spørgsmål, der blev fremhævet af de offentlige myndigheder, var, at der ikke var et pålideligt samarbejde med tjenesteudbydere, manglende gennemsigtighed og retsusikkerhed omkring retternes kompetence i forbindelse med efterforskningsforanstaltninger. Direkte grænseoverskridende samarbejde mellem retshåndhævende myndigheder og udbydere af digitale tjenester blev anset for at tilføre merværdi i en strafferetlig efterforskning. Tjenesteudbydere og en række civilsamfundsorganisationer påpegede behovet for at sikre retssikkerheden i forbindelse med samarbejdet med de offentlige myndigheder og undgå lovkonflikter. Med hensyn til bekymringer over, hvordan den nye EU-lovgivning kan påvirke rettigheder, mente interessenterne, at bestemte garantier burde sikres som en nødvendig betingelse for ethvert grænseoverskridende instrument.

Feedback fra den indledende konsekvensanalyse viste, at interessenterne mente, at afhjælpning af manglerne i det nuværende system for gensidig retshjælp vil gøre det mere effektivt og forbedre retssikkerheden. Nogle civilsamfundsorganisationer var imod lovgivning på EU-plan om direkte samarbejde. De ønskede at begrænse EU's indsats til forbedring af procedurerne for gensidig retshjælp. Denne idé vil indgå i de konkrete foranstaltninger, der blev godkendt af Rådet i juni 2016. En undersøgelse rettet mod offentlige myndigheder i medlemsstaterne viste ligeledes, at der ikke var nogen fælles tilgang til opnåelse af grænseoverskridende adgang til elektronisk bevismateriale, da de enkelte medlemsstater har deres egen nationale praksis. Tjenesteudbyderne reagerer ligeledes forskelligt på anmodninger fra udenlandske retshåndhævende myndigheder, og svartiderne varierer afhængigt af den anmodende medlemsstat. Dette skaber retsusikkerhed for alle involverede interessenter. Generelt viste høringen af interessenterne, at det nuværende retsgrundlag er fragmenteret og komplekst. Dette kan føre til forsinkelser i gennemførelsesfasen og en ineffektiv efterforskning og retsforfølgning af kriminalitet, der forudsætter grænseoverskridende adgang til elektronisk bevismateriale. •Konsekvensanalyse Udvalget for Forskriftskontrol afgav en positiv udtalelse om konsekvensanalysen, som ledsager dette forslag, og foreslog forskellige forbedringer. Efter denne udtalelse blev konsekvensanalysen ændret for at sætte yderligere fokus på grundlæggende rettigheder i forbindelse med grænseoverskridende datadeling, navnlig på forbindelserne mellem de forskellige foranstaltninger, der indgår i den foretrukne løsningsmodel. Analysen blev også ændret, således at den i højere grad afspejlede interessenternes og medlemsstaternes synspunkter. Desuden blev den politiske kontekst uddybet gennem yderligere henvisninger til forskellige aspekter såsom drøftelser i ekspertgrupper, der havde bidraget til udformningen af initiativet. Komplementariteten mellem forskellige foranstaltninger (navnlig direktivet om den europæiske efterforskningskendelse, forhandlingerne om en tillægsprotokol til Budapestkonventionen og den fælles revision af aftalen om gensidig retshjælp mellem EU og USA) blev præciseret i henseende til anvendelsesområde, tidsplan og dybde, og referencescenariet blev revideret, således at det i højere grad afspejler den sandsynlige udvikling uafhængigt af vedtagelsen af de foreslåede foranstaltninger. Endelig blev der tilføjet flowdiagrammer for at præcisere arbejdsgangene for datadeling. Fire løsningsmodeller blev overvejet ud over referencescenariet (løsningsmodel O): En række praktiske foranstaltninger, der skal forbedre de retlige samarbejdsprocedurer og det direkte samarbejde mellem offentlige myndigheder og tjenesteudbydere (løsningsmodel A: ikkelovgivningsmæssig), en løsningsmodel, som kombinerer de praktiske foranstaltninger i løsningsmodel A med internationale løsninger på bilateralt eller multilateralt plan (løsningsmodel B: lovgivningsmæssig), en løsningsmodel, som kombinerer foranstaltningerne i løsningsmodel B med en europæisk editionskendelse og en foranstaltning, der skal forbedre adgangen til databaser med abonnentdata på søgebasis, f.eks. Domain Name Whois (løsningsmodel C: lovgivningsmæssig), og en løsningsmodel, som kombinerer alle foranstaltningerne i løsningsmodel C med lovgivning om direkte adgang til fjernlagrede data (løsningsmodel D: lovgivningsmæssig). Hvis der ikke træffes foranstaltninger (løsningsmodel O), vil et stigende antal anmodninger forværre situationen. Alle andre løsningsmodeller kan bidrage til at nå initiativets mål, men i varierende grad. Løsningsmodel A vil forbedrede de nuværende processers effektivitet, f.eks. ved at forbedre anmodningernes kvalitet, men mulighederne for forbedringer vil være begrænsede på grund af det nuværende systems strukturelle mangler. Løsningsmodel B vil føre til yderligere forbedringer gennem internationalt anerkendte løsninger, men resultatet af disse internationale løsninger vil i vid udstrækning afhænge af tredjelande. Løsningerne er derfor usikre og vil sandsynligvis ikke være lige så effektive og sikre lige så mange garantier som en EU-løsning. Løsningsmodel C vil klart tilføre en merværdi sammenlignet med de forrige løsningsmodeller, da der ligeledes indføres et internt EU-instrument til fremme af direkte samarbejde med tjenesteudbydere, som vil løse de fleste af de identificerede problemer, når en tjenesteudbyder opbevarer de pågældende oplysninger. Løsningsmodel D er den mest omfattende pakke af løsninger. Ud over foranstaltningerne i de andre løsningsmodeller omfatter modellen en lovgivningsforanstaltning om direkte adgang i situationer, hvor der ikke er behov for inddragelse af en tjenesteudbyder. Dette lovgivningsinitiativ fra Kommissionen er baseret på resultaterne af konsekvensanalysen. Denne lovgivning vil blive suppleret med praktiske foranstaltninger som beskrevet i konsekvensanalysen, og der vil fortsat blive arbejdet hen imod en tillægsprotokol til Budapestkonventionen. Kommissionen vil med udgangspunkt i lovforslaget ligeledes drøfte muligheden for fremtidige bilaterale eller multilaterale aftaler om grænseoverskridende adgang til elektronisk bevismateriale med ledsagende garantier med USA og andre tredjelande. Med hensyn til foranstaltningerne om direkte adgang og adgang til databaser, der indgår i løsningsmodel D, fremsætter Kommissionen ikke lovgivning på nuværende tidspunkt, men vil gøre sig yderligere overvejelser om den bedste løsning på disse to spørgsmål. Initiativet forventes at give mulighed for mere effektiv efterforskning og retsforfølgning og samtidig forbedre gennemsigtigheden og ansvarligheden og sikre overholdelsen af de grundlæggende rettigheder. Det forventes også at skabe tillid til det digitale indre marked ved at forbedre sikkerheden og mindske indtrykket af, at der er straffrihed for kriminalitet begået på eller gennem netværksbaserede enheder. Initiativet forventes at medføre indledende gennemførelsesomkostninger for offentlige myndigheder, der på lang sigt vil blive udlignet af besparelser i faste omkostninger. De nationale myndigheder skal tilpasse sig nye procedurer og efteruddannes. Myndighederne vil imidlertid efterfølgende nyde godt af forenklingen og centraliseringen og de klare retlige rammer for anmodninger om adgang til oplysninger, da dette bør medføre effektivitetsgevinster. Da den foretrukne løsningsmodel vil lette presset på retlige samarbejdskanaler, vil de lande, der modtager anmodninger, sandsynligvis ligeledes modtage færre anmodninger, som skal behandles. Tjenesteudbyderne skal tilpasse sig en ny lovgivningsmæssig ramme gennem indførelse af (nye) procedurer og efteruddannelse af deres personale. En harmoniseret ramme kan til gengæld mindske byrden for disse udbydere, der i øjeblikket besvarer anmodninger om ikkeindholdsdata, som de skal vurdere i henhold til de forskellige lovgivninger i alle medlemsstaterne. Retssikkerhed og standardisering af procedurer bør ligeledes have en positiv indvirkning på små og mellemstore virksomheder, da dette vil lette den administrative byrde og fremme konkurrencen. Generelt forventes initiativet også at indebære besparelser for dem. •Grundlæggende rettigheder Forslaget kan potentielt påvirke en række grundlæggende rettigheder: ·rettigheder for den person, hvis data der gives adgang til: retten til beskyttelse af personoplysninger, retten til respekt for privatliv og familieliv, retten til ytringsfrihed, retten til forsvar, adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, ·serviceudbyderens rettigheder: friheden til at oprette og drive egen virksomhed, adgang til effektive retsmidler, ·alle borgeres rettigheder: retten til frihed og sikkerhed. Under hensyntagen til den relevante lovgivning om databeskyttelse er der indført tilstrækkelige og vigtige garantier i forslaget til forordning for at sikre, at disse personers rettigheder er beskyttet.

Da kendelser kun kan udstedes i straffesager og i henhold til sammenlignelige nationale situationer både før og under retssagen, finder alle retssikkerhedsmæssige garantier i straffesager anvendelse. Dette omfatter navnlig retten til en retfærdig rettergang som forankret i artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention og artikel 47 og 48 i chartret om grundlæggende rettigheder. Det omfatter ligeledes den relevante lovgivning på EU-niveau om retssikkerhedsmæssige garantier i straffesager: direktiv 2010/64/EU om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager, direktiv 2012/13/EU om ret til information under straffesager, direktiv 2013/48/EU om ret til adgang til advokatbistand og til at kommunikere med slægtning under frihedsberøvelsen, direktiv 2016/343 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, direktiv 2016/800 om retssikkerhedsgarantier for børn og direktiv 2016/1919 om retshjælp til mistænkte og tiltalte i straffesager og til eftersøgte i sager angående europæiske arrestordrer. En judiciel myndigheds forudgående inddragelse ved udstedelsen af kendelsen sikrer mere specifikt, at foranstaltningens lovlighed og dens nødvendighed og proportionalitet i den pågældende sag er blevet kontrolleret. Det sikrer også, at kendelsen ikke griber unødigt ind i grundlæggende rettigheder, herunder virkningerne af retsprincipper såsom retten til fortrolighed mellem advokat og klient. Udstedelsesmyndigheden er forpligtet til at sikre, at foranstaltningen er nødvendig og forholdsmæssig i den enkelte sag, bl.a. i forhold til grovheden af den lovovertrædelse, der efterforskes. Forslaget omfatter også tærskler for transaktions- og indholdsdata, der sikrer, at den europæiske editionskendelse kun vil blive udstedt i forbindelse med grovere former for kriminalitet i relation til sådanne data. Der er ligeledes udtrykkeligt fokus på adgangen til effektive retsmidler for personer, hvis oplysninger efterspørges. Immuniteter og privilegier for visse erhverv såsom advokater samt grundlæggende interesser forbundet med statens sikkerhed eller forsvar i modtagerens medlemsstat skal ligeledes tages i betragtning under retssagen i udstedelsesstaten. Prøvelse ved en judiciel myndighed er en yderligere garanti denne forbindelse. Da kendelsen er en bindende foranstaltning, berører den ligeledes tjenesteudbydernes rettigheder, navnlig friheden til at oprette og drive egen virksomhed. Forslaget giver tjenesteudbyderen ret til at rejse visse krav i udstedelsesstaten, f.eks. hvis kendelsen ikke er blevet udstedt eller godkendt af en judiciel myndighed. Hvis kendelsen er fremsendt til fuldbyrdelse til fuldbyrdelsesstaten, kan fuldbyrdelsesmyndigheden beslutte ikke at anerkende og fuldbyrde kendelsen efter høring af udstedelsesmyndigheden, hvis en af de begrænsede indsigelsesgrunde finder anvendelse. Hvis fuldbyrdelsesproceduren indledes, kan modtageren desuden selv gøre indsigelse mod kendelsen over for fuldbyrdelsesmyndigheden under påberåbelse af sådanne begrænsede grunde. Dette omfatter f.eks. tilfælde, hvor det er åbenlyst, at kendelsen ikke er blevet udstedt eller godkendt af en kompetent myndighed, eller hvor overholdelsen tydeligvis er i modstrid med chartret eller åbenbart urimelig. Dette berører ikke modtagerens adgang til effektive retsmidler til prøvelse af en afgørelse om pålæggelse af en sanktion. Et potentielt problem i forbindelse med EU-foranstaltninger på dette område er muligheden for, at de kan føre til, at tredjelande indfører gensidige forpligtelser for EU-tjenesteudbydere, der ikke er i overensstemmelse med EU's grundlæggende rettigheder og forpligtelser, herunder det høje databeskyttelsesniveau, der er sikret i gældende EU-ret. I forslaget imødegås dette på to måder: for det første ved at indføre en foranstaltning, der omfatter stærke garantier og udtrykkelige henvisninger til de betingelser og garantier, der allerede er fastsat i gældende EU-ret, som således er et forbillede for udenlandske lovgivning, og for det andet ved at inkludere en specifik bestemmelse om "modstridende forpligtelser", som giver tjenesteudbydere mulighed for at identificere og påpege modstridende forpligtelser med henblik på judiciel prøvelse. Denne bestemmelse tager sigte på at sikre respekten for generelle blokadelove, f.eks. den amerikanske "Electronic Communications Privacy Act" (ECPA) (lov om beskyttelse af elektronisk kommunikation), der forbyder videregivelse af indholdsdata inden for lovens geografiske anvendelsesområde, bortset fra i ganske særlige tilfælde, samt for love, som generelt ikke forbyder videregivelse, men kan gøre det i specifikke sager. I sager vedrørende ECPA kan der på nuværende tidspunkt lægges hindringer i vejen for adgang til indholdsdata i visse situationer, og gensidig retshjælp bør derfor fortsat være det vigtigste redskab til at få adgang til sådanne data. Med ændringerne som følge af vedtagelsen af den amerikanske "Cloud Act" (lov om præcisering af lovlig udenlandsk anvendelse af data) kan blokadeloven imidlertid ophæves, hvis EU indgår en aftale med USA. Yderligere internationale aftaler med andre vigtige partnere kan begrænse lovkonflikter yderligere. På baggrund af ovenstående er foranstaltningerne i dette forslag forenelige med de grundlæggende rettigheder. 4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Forslaget til forordning påvirker ikke EU-budgettet. 5.ANDRE FORHOLD •Planer for gennemførelse og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering Forordningen finder direkte anvendelse i EU. Den vil blive anvendt umiddelbart af jurister, uden at det er nødvendigt at ændre interne retssystemer. Forordningen vil blive evalueret, og Kommissionen vil forelægge en rapport for Europa-Parlamentet og Rådet senest fem år efter dens ikrafttræden. På grundlag af resultaterne fra denne rapport, navnlig vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der er huller i forordningen, som er relevante i praksis, og under hensyntagen til den teknologiske udvikling vil Kommissionen vurdere behovet for at udvide forordningens anvendelsesområde. Kommissionen vil om nødvendigt fremsætte forslag om tilpasning af denne forordning. Medlemsstaterne vil give Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for at udarbejde denne rapport. Medlemsstaterne vil indsamle de oplysninger, der er nødvendige for den årlige overvågning af forordningen. Kommissionen vil om nødvendigt udstikke retningslinjer for tjenesteudbydernes opfyldelse af forpligtelserne i henhold til forordningen. •Nærmere redegørelse for de enkelte bestemmelser i forslaget FORORDNING Artikel Betragtning I. Emne, definitioner og anvendelsesområde 1. Emne 1-15 2. Definitioner 16-23 3. Anvendelsesområde 24-27 II. Europæisk editionskendelse, europæisk sikringskendelse og attester, retlig repræsentant 4. Udstedelsesmyndighed 30 5. Betingelser for udstedelse af en europæisk editionskendelse 28-29, 31-35 6. Betingelser for udstedelse af en europæisk sikringskendelse 36 7. Modtageren af en europæisk editionskendelse og en europæisk sikringskendelse 37 8. Attest for en europæisk editionskendelse og attest for en europæisk sikringskendelse 38-39 9. Gennemførelse af en EPOC 40-41 10. Gennemførelse af en EPOC-PR 42 11. Fortrolighed og brugeroplysninger 43 12. Godtgørelse af udgifter Ingen III. Sanktioner og håndhævelse 13. Sanktioner Ingen 14. Fuldbyrdelsesprocedure 44-45, 55 IV. Retsmidler 15. og 16. Prøvelsesprocedure i forbindelse med modstridende forpligtelser begrundet i et tredjelands lovgivning 47-53 17. Effektive retsmidler 54 18. Sikring af privilegier og immuniteter i henhold til fuldbyrdelsesstatens lovgivning 35 V. Afsluttende bestemmelser 19. Overvågning og rapportering 58 20. Ændringer af attesterne og formularerne 59-60 21. Udøvelse af delegerede beføjelser 60 22. Meddelelser Ingen 23. Forbindelsen til europæiske efterforskningskendelser 61 24. Vurdering 62 25. Ikrafttræden Ingen

De oplysninger, der anmodes om gennem en europæisk editionskendelse, bør fremsendes direkte til myndighederne uden inddragelse af myndighederne i den medlemsstat, hvor tjenesteudbyderen er etableret eller repræsenteret. Forordningen bevæger sig også væk fra, at det sted, hvor oplysningerne er lagret, er en afgørende tilknytningsfaktor, da datalagring normalt ikke indebærer, at den medlemsstat, på hvis område oplysningerne er lagret, kontrollerer disse. En sådan oplagring er i de fleste tilfælde bestemt af udbyderen alene ud fra forretningsmæssige hensyn. Endvidere finder forordningen også anvendelse, hvis tjenesteudbyderne ikke er etableret eller repræsenteret i Unionen, men udbyder tjenester i Unionen, jf. artikel 3, stk. 1. Da forslaget omhandler tjenesteudbydere, der er etableret eller repræsenteret i en medlemsstat ved en udpeget retlig repræsentant, indebærer udpegningen af en retlig repræsentant ikke i sig selv, at tjenesteudbyderen har et etableringssted med henblik på anvendelsen af denne forordning. Det understreges i artikel 1, stk. 2, at denne forordning ikke indebærer nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og retsprincipper som fastsat i artikel 6 i TEU. Artikel 2: Definitioner I denne artikel fastsættes de definitioner, der anvendes i hele retsakten. Følgende typer tjenesteudbydere falder ind under forordningens anvendelsesområde: udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, udbydere af informationssamfundstjenester, hvor lagring af data er et afgørende element i den tjeneste, der leveres til brugeren, herunder sociale netværk i det omfang de ikke betragtes som elektroniske kommunikationstjenester, onlinemarkedspladser til fremme af transaktioner mellem deres brugere (såsom forbrugere eller virksomheder) og andre udbydere af hostingtjenester og udbydere af internetdomænenavne og nummereringstjenester. Forordningens anvendelsesområde omfatter udbydere af elektroniske kommunikationstjenester som defineret i [direktivet om en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation]. Traditionelle telekommunikationstjenester, forbrugere og virksomheder er i stigende grad afhængige af nye internetbaserede tjenester, der muliggør interpersonel kommunikation såsom internettelefoni, instant messaging og e-mailtjenester i stedet for traditionelle kommunikationstjenester. Disse tjenester bør sammen med sociale netværk såsom Twitter og Facebook, der gør det muligt for brugerne at dele indhold, således være omfattet af dette forslag. I mange tilfælde er oplysningerne ikke længere lagret på en brugers enhed, men tilgængelige på en skybaseret infrastruktur, og der er i princippet adgang hertil fra et hvilket som helst sted. Tjenesteudbyderne behøver ikke at være etableret eller at have servere i alle jurisdiktioner, men har oftere en centraliseret administration og decentraliserede systemer til lagring af data og levering af deres tjenester. Formålet hermed er at optimere belastningen og afkorte svartiden på brugernes anmodninger om data. Netværk til levering af indhold (CDN'er) anvendes normalt til at fremskynde levering af indhold ved at kopiere indholdet på flere servere i hele verden. Dette gør det muligt for virksomhederne at levere indhold fra servere, der er tættest på brugeren, eller som kan route kommunikation gennem et mindre overbelastet net. Under hensyntagen til denne udvikling dækker definitionen cloud- og andre hostingtjenester, som omfatter en bred vifte af ressourcer såsom netværk, servere eller anden infrastruktur, lagring, apps og tjenester, der gør det muligt at lagre data til forskellige formål. Retsakten finder ligeledes anvendelse på digitale markeder, som gør det muligt for forbrugere og/eller virksomheder til at indgå transaktioner via onlinekøbs- eller tjenesteydelsesaftaler. Sådanne transaktioner foretages enten på onlinemarkedspladsens websted eller på webstedet for en erhvervsdrivende, som anvender databehandlingstjenester, der udbydes på onlinemarkedspladsen. Det er derfor denne markedsplads, der er i besiddelse af det elektronisk bevismateriale, der måtte være behov for i løbet af en straffesag. Tjenester, hvor lagring af data ikke er et afgørende element, er ikke omfattet af forslaget. Selv om de fleste tjenester, der leveres af udbydere, indebærer en eller anden form for lagring af data, især når de leveres ad elektronisk vej, kan der være tjenester, hvor lagring af data ikke er et afgørende element og derfor kun er af accessorisk karakter, herunder juridiske rådgivnings-, arkitekt-, ingeniør- og regnskabstjenester leveret ad elektronisk vej. Data, der lagres af udbydere af internetinfrastrukturtjenester, såsom domænenavneadministratorer og -registratorer og privatlivs- og proxytjenester eller regionale onlineregistre for IP-adresser kan være af relevans i straffesager, da de kan give spor, der gør det muligt at identificere en person eller enhed, som er involveret i kriminelle aktiviteter. De kategorier af data, som kan indhentes gennem en europæisk editionskendelse udstedt af de kompetente myndigheder, omfatter abonnentdata adgangsdata, transaktionsdata (tre kategorier, der samlet benævnes "ikkeindholdsdata") og lagrede indholdsdata. Denne sondring findes i mange medlemsstaters retsorden. også uden for EU's retlige rammer, dog ikke for adgangsdata. Alle kategorier indeholder personoplysninger og er dermed omfattet af garantierne i EU-databeskyttelsesreglerne. Indvirkningen på de grundlæggende rettigheder er forskellig, alt efter om der er tale om abonnentdata eller transaktions- og indholdsdata. Det er afgørende, at alle disse kategorier er omfattet af instrumentet, da abonnent- og adgangsdata ofte er udgangspunktet for at finde spor i en efterforskning vedrørende den mistænktes identitet, hvorimod transaktions- og indholdsdata kan være mest relevant som bevismateriale. På grund af de forskellige grader af indgriben i de grundlæggende rettigheder er det berettiget at knytte forskellige betingelser til indhentning af abonnentdata og transaktions- og indholdsdata i en række bestemmelser i forordningen. Det er hensigtsmæssigt at adskille adgangsdata som en særlig datakategori i denne forordning. Adgangsdata som defineret i forordningen anvendes til samme formål som abonnentdata, dvs. til at identificere brugeren, og graden af indgriben i de grundlæggende rettigheder er den samme. De bør derfor være underlagt de samme betingelser som abonnentdata. Dette forslag indfører derfor en ny kategori af data, der skal behandles som abonnentdata, hvis formålet er det samme. I artikel 2 defineres de medlemsstater og myndigheder, der kan blive inddraget i proceduren. Udstedelsesmyndigheden er defineret i artikel 4. Nødsituationer er ekstraordinære situationer, der ofte kræver, at tjenesteudbyderne griber rettidigt ind, og der gælder særlige betingelser i disse situationer. De defineres derfor særskilt i denne artikel. Artikel 3: Anvendelsesområde I denne artikel fastsættes forslagets anvendelsesområde. Forordningen finder anvendelse på alle tjenesteudbydere, der udbyder tjenester i Unionen, herunder tjenesteudbydere, der ikke er etableret i Unionen. Aktiv udbydelse af tjenester i Unionen med alle de fordele, der følger heraf, berettiger, at disse tjenesteudbydere også omfattes af forordningen, hvilket sikrer lige vilkår mellem deltagere på de samme markeder. Hvis disse tjenesteudbydere ikke blev omfattet, ville der desuden blive skabt en kløft, og det ville gøre det let for kriminelle at omgå forordningens anvendelsesområde. For at fastslå, om der udbydes tjenester, skal myndighederne vurdere, om tjenesteudbyderen gør det muligt for juridiske eller fysiske personer i en eller flere medlemsstater at gøre brug af udbyderens tjenester. Adgang til tjenesten (der også kan bestå i adgang til udbyderens eller en mellemmands websted eller en e-mailadresse og andre kontaktoplysninger) bør imidlertid ikke i sig selv være en tilstrækkelig betingelse for anvendelsen af denne forordning. Der skal derfor være en væsentlig tilknytning til de pågældende medlemsstater for at fastslå, at der er en tilstrækkelig tilknytning mellem udbyderen og område, hvor denne udbyder sine tjenester. En sådan væsentlig tilknytning foreligger, når en tjenesteudbyder er etableret i en eller flere medlemsstater. Hvis tjenesteudbyderen ikke er etableret i Unionen, bør kriteriet om en væsentlig tilknytning til Unionen vurderes på grundlag af, om der er et betydeligt antal brugere i en eller flere medlemsstater, eller om tjenesteudbyderen retter sin virksomhed mod en eller flere medlemsstater. Målretning af virksomheden mod en eller flere medlemsstater kan fastslås på grundlag af alle relevante omstændigheder, herunder faktorer såsom anvendelsen af et sprog eller en valuta, der almindeligvis anvendes i en medlemsstat. Målretningen af virksomheden mod en medlemsstat kan ligeledes udledes af tilgængeligheden af en app i den relevante nationale app-butik, af lokal annoncering eller annoncering på det sprog, der anvendes i en medlemsstat, anvendelsen af oplysninger fra personer i medlemsstaterne i forbindelse med virksomheden eller håndteringen af kunderelationer, f.eks. ved at yde kundeservice på det sprog, der normalt anvendes i en medlemsstat. Det må endvidere antages, at der er en væsentlig tilknytning, hvis tjenesteudbyderen retter sin virksomhed mod en eller flere medlemsstater, jf. artikel 17, stk. 1, litra c), i forordning (EU) nr. 1215/2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Den europæiske editionskendelse og den europæiske sikringskendelse er efterforskningsforanstaltninger, som kun kan udstedes i strafferetlige efterforskninger eller straffesager i forbindelse med konkrete strafbare handlinger. Tilknytningen til en konkret efterforskning adskiller kendelsen fra forebyggende foranstaltninger eller pligt til opbevaring af data i henhold til lovgivningen og sikrer anvendelsen af de proceduremæssige rettigheder, der finder anvendelse i straffesager. Kompetencen til at indlede en efterforskning af en konkret lovovertrædelse er derfor en forudsætning for anvendelsen af forordningen.

Som et yderligere krav skal de oplysninger, der anmodes om, være knyttet til de tjenester, der udbydes af tjenesteudbyderen i Unionen. Kapitel 2: Europæisk editionskendelse, europæisk sikringskendelse og attester Artikel 4: Udstedelsesmyndighed Ved udstedelse af en europæisk editions- eller sikringskendelse skal en judiciel myndighed altid inddrages enten som udstedelses- eller godkendelsesmyndighed. Kendelser om fremlæggelse transaktions- eller indholdsdata skal udstedes og godkendes af en dommer eller domstol. Kendelser om fremlæggelse af abonnent- og adgangsdata kan også udstedes og godkendes af en anklager. Artikel 5: Betingelser for udstedelse af en europæisk editionskendelse I artikel 5 fastsættes betingelserne for udstedelse af europæiske editionskendelser. De skal vurderes af den judicielle udstedelsesmyndighed. Den europæiske editionskendelse kan kun udstedes, hvis dette er nødvendigt og forholdsmæssigt i den enkelte sag. Den kan desuden kun udstedes, hvis en lignende foranstaltning er tilgængelig i en sammenlignelig national situation i udstedelsesstaten. Kendelser om fremlæggelse af abonnentdata og adgangsdata kan udstedes for alle lovovertrædelser. Transaktions- og indholdsdata bør være underlagt strengere krav for at tage højde for den mere følsomme karakter af disse oplysninger og den tilsvarende større indgriben af kendelser om sådanne oplysninger i forhold til abonnent- og adgangsdata. Kendelser kan derfor kun udstedes for lovovertrædelser, der kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år. Fastsættelsen af en tærskel baseret på en maksimal frihedsstraf gør det muligt at anlægge en mere forholdsmæssig tilgang, og dette sikrer sammen med en række andre forudgående og efterfølgende betingelser og garantier, at proportionalitetsprincippet og de berørte personers rettigheder overholdes. Tærsklen bør samtidig ikke underminere instrumentets effektivitet og de retshåndhævende myndigheders brug heraf. Medlemsstaterne anvender forskellige maksimumsgrænser for domme, der vedrører deres nationale system. De nationale strafferetsbestemmelser er forskellige og er ikke harmoniseret. Dette er tilfældet for lovovertrædelser og sanktionerne herfor. Tærsklerne i de nationale retsplejebestemmelser for indhentning af transaktionsdata eller indholdsdata er ligeledes forskellige, idet nogle medlemsstater ikke har fastsat specifikke tærskler, mens andre har udarbejdet en liste over lovovertrædelser. En treårig tærskel begrænser instrumentets anvendelsesområde til grovere former for kriminalitet, men begrænser ikke i for høj grad de retshåndhævende myndigheders muligheder for at anvende det. Denne tærskel udelukker en lang række strafbare handlinger fra anvendelsesområdet afhængigt af medlemsstatens straffelov (i nogle medlemsstater f.eks. deltagelse i en organiseret kriminel gruppes aktiviteter og bortførelse, men også lovovertrædelser såsom småtyveri, bedrageri og overfald, hvor anvendelsen af en grænseoverskridende editionskendelse om fremlæggelse af mere følsomme oplysninger kan blive betragtet som uforholdsmæssig). En treårig tærskel omfatter derimod kriminalitet, der kræver en mere effektiv tilgang, f.eks. medlemskab af en kriminel organisation, finansiering af terrorgrupper, støtte til og markedsføring af en kriminel organisation, træning i udførelse af terrorhandlinger, visse lovovertrædelser med terrorforsæt og forberedelse af en lovovertrædelse med terrorforsæt eller forberedelse af gidseltagning, som ellers ville være udelukket, hvis tærsklen var højere, afhængigt af medlemsstaten. Denne tærskel er blevet valgt for at sikre en balance i alle medlemsstaterne mellem effektive strafferetlige efterforskninger og beskyttelse af rettigheder og proportionalitetsprincippet. En tærskel har ligeledes den fordel, at den er let at anvende i praksis. Kendelser om fremlæggelse transaktions- eller indholdsdata kan desuden også udstedes for de i bestemmelsen omhandlede specifikke harmoniserede lovovertrædelser, hvor bevismaterialet for det meste typisk kun vil være tilgængeligt i elektronisk form. Dette berettiger ligeledes anvendelsen af forordningen, når den maksimale frihedsstraf ligger under ovennævnte tærskel, da disse lovovertrædelser i modsat fald ikke kan efterforskes ordentligt, hvilket kan føre til straffrihed. Lovovertrædelserne er nævnt i specifikke bestemmelser i: i) Rådets rammeafgørelse 2001/413/RIA om bekæmpelse af svig og forfalskning i forbindelse med andre betalingsmidler end kontanter, direktiv 2011/93/EU om bekæmpelse af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2004/68/RIA og ii) direktiv 2013/40/EU om angreb på informationssystemer og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2005/222/RIA. Der kan ligeledes udstedes kendelser for de lovovertrædelser, der er nævnt i direktiv (EU) 2017/541 om bekæmpelse af terrorisme og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2002/475/RIA og ændring af Rådets afgørelse 2005/671/RIA. Nogle af disse lovovertrædelser har en maksimumstærskel på mindst et år, andre på to år, men ingen har en maksimumstærskel på under et år. I artiklen fastsættes desuden obligatoriske oplysninger, som skal anføres i den europæiske editionskendelse, således at tjenesteudbyderen kan identificere og fremlægge de oplysninger, der anmodes om. Begrundelsen for denne foranstaltnings proportionalitet og nødvendighed anføres ligeledes i den europæiske editionskendelse. Den europæiske editionskendelse gennemføres ved at udstede en attest for den europæiske editionskendelse (EPOC) (jf. artikel 8), der oversættes og fremsendes til tjenesteudbyderen. EPOC'en indeholder de samme obligatoriske oplysninger som kendelsen bortset fra begrundelsen for foranstaltningens proportionalitet og nødvendighed og yderligere oplysninger om sagen. Hvis de oplysninger, der anmodes om, opbevares eller behandles som en del af en tjenesteudbyders infrastruktur, der stilles til rådighed for en virksomhed, typisk i forbindelse med hosting- eller softwaretjenester, bør virksomheden selv være den primære modtager af en anmodning fra efterforskningsmyndighederne. Dette kan nødvendiggøre udstedelsen af en europæisk efterforskningskendelse eller en procedure for gensidig retshjælp, når virksomheden ikke er en tjenesteudbyder, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde. Den europæiske editionskendelse kan udelukkende rettes til tjenesteudbyderen, hvis det ikke er hensigtsmæssigt at rette kendelsen til virksomheden, navnlig hvis det kan bringe efterforskningen i fare, f.eks. hvis det er virksomheden selv, der efterforskes. Inden udstedelsen af en europæisk editionskendelse skal udstedelsesmyndigheden ligeledes tage hensyn til eventuelle immuniteter og privilegier i henhold til lovgivningen i tjenesteudbyderens medlemsstat eller til enhver indvirkning på den pågældende medlemsstats grundlæggende interesser såsom statens sikkerhed og forsvar. Formålet med denne bestemmelse er at sikre, at immuniteter og privilegier, som beskytter de oplysninger, der anmodes om i tjenesteudbyderens medlemsstat, tages i betragtning i udstedelsesstaten, navnlig når de sikrer en højere beskyttelse end lovgivningen i udstedelsesstaten. Artikel 6: Betingelser for udstedelse af en europæisk sikringskendelse En europæisk sikringskendelse er underlagt de samme betingelser som den europæiske editionskendelse. Den kan udstedes for alle lovovertrædelser i overensstemmelse med de øvrige betingelser, der er fastsat i artikel 6. Formålet er at forhindre fjernelse, sletning eller ændring af relevante oplysninger i situationer, hvor det kan tage længere tid at få indhentet disse oplysninger, f.eks. fordi der anvendes retlige samarbejdskanaler. Da den europæiske efterforskningskendelse f.eks. kan udstedes generelt for alle lovovertrædelser uden at være begrænset af tærskler, er den europæiske sikringskendelse heller ikke pålagt begrænsninger. I modsat fald ville instrumentet ikke være effektivt. Europæiske sikringskendelser kan ligeledes udstedes eller godkendes af en anklager for at give efterforskningsmyndighederne mulighed for at handle hurtigt, da den relevante anmodning om fremlæggelse af oplysningerne er den efterfølgende anmodning, hvor alle betingelserne vil blive kontrolleret på ny. Artikel 7: Modtageren af en europæisk editionskendelse eller en europæisk sikringskendelse Europæiske editionskendelser og europæiske sikringskendelser bør rettes til en retlig repræsentant, der er udpeget af tjenesteudbyderen med henblik på at indsamle bevismateriale i straffesager i overensstemmelse med direktivet om harmoniserede regler for udpegning af retlige repræsentanter med henblik på at indsamle bevismateriale i straffesager. Kendelsen fremsendes i form af en attest for den europæiske editionskendelse ("EPOC") eller en attest for den europæiske sikringskendelse ("EPOC-PR") som omhandlet i artikel 8. Den retlige repræsentant er ansvarlig for modtagelsen og den rettidige og fuldstændige gennemførelse af kendelsen. Tjenesteudbyderne kan således selv vælge, hvordan de vil organisere sig til for at fremlægge de oplysninger, som medlemsstaternes myndigheder har anmodet om. Hvis der ikke er udpeget en retlig repræsentant, kan kendelser rettes til ethvert af tjenesteudbyderens etableringssteder i Unionen. Dette alternativ har til formål at sikre, at systemet er effektivt, hvis tjenesteudbyderen (endnu) ikke har udpeget en særlig repræsentant, f.eks. hvis der ikke er nogen forpligtelse til at udpege en retlig repræsentant i henhold til direktivet, da udbyderne kun er etableret og aktive i en medlemsstat, eller hvis en forpligtelse til at udpege en retlig repræsentant endnu ikke er trådt i kraft før fristen for direktivets gennemførelse. I tilfælde af den retlige repræsentants manglende overholdelse kan udstedelsesmyndigheden rette kendelsen til ethvert af tjenesteudbyderens etableringssteder i Unionen i to situationer, nemlig i nødsituationer som defineret i artikel 9, stk. 2, og hvis den retlige repræsentant ikke overholder sine forpligtelser i henhold til stk. 9 eller 10, og udstedelsesmyndigheden skønner, at der er en klar risiko for tab af data.

Artikel 8: Attest for en europæisk editions- og sikringskendelse EPOC'en og EPOC-PR'en anvendes til at fremsende kendelser til den modtager, der er defineret i artikel 7. Modeller for begge attester findes i bilag I og II til forordningen. De skal oversættes til et af de officielle sprog i den medlemsstat, hvor modtageren er bosiddende eller etableret. Tjenesteudbyderen kan meddele, at kendelser ligeledes vil blive accepteret på andre officielle EU-sprog. Formålet med attesterne er at angive alle de nødvendige oplysninger, som skal fremsendes til modtageren, i et standardiseret format, at minimere fejlkilder og gøre det let at identificere oplysningerne og i videst muligt omfang undgå fritekst og dermed reducere oversættelsesomkostningerne. Den fuldstændige begrundelse for nødvendigheden og proportionaliteten eller yderligere oplysninger om sagen angives ikke i attesten for at undgå at bringe efterforskningen i fare. Den er derfor kun nødvendig som en del af selve kendelsen, således at den mistænkte kan gøre indsigelse mod den på et senere tidspunkt under straffesager. Nogle tjenesteudbydere har allerede etableret platforme til indgivelse af de retshåndhævende myndigheders anmodninger. Anvendelsen af disse platforme er i overensstemmelse med forordningen, da de har mange fordele, herunder muligheden for en nem autentifikation og sikker overførsel af oplysningerne. Disse platforme skal imidlertid gøre det muligt at fremsende EPOC'en og EPOC-PR'en i det format, der er fastsat i bilag I og II, uden at anmode om yderligere oplysninger vedrørende kendelsen. Platforme, der er etableret af medlemsstaterne eller EU-organer, kan ligeledes tilvejebringe et sikkert fremsendelsesmiddel og lette autentifikationen af kendelserne og indsamlingen af statistikker. Det bør overvejes at udvide eCodex- og SIRIUS-platformene til at omfatte en sikker forbindelse til tjenesteudbydere med henblik på fremsendelse af EPOC'en og EPOC-PR'en og, hvor det er relevant, tjenesteudbyderes svar. Artikel 9: Gennemførelse af en EPOC Artikel 9 pålægger modtagerne at besvare EPOC'er, og der indføres obligatoriske frister. Den normale frist er 10 dage, men myndighederne kan fastsætte en kortere frist, hvis det er berettiget. I nødsituationer, der er defineret som en situation, hvor der er en overhængende fare for en persons liv eller fysiske integritet eller for kritisk infrastruktur, er fristen seks timer. Artiklen sikrer ligeledes mulighed for en dialog mellem modtageren og udstedelsesmyndigheden. Hvis EPOC'en er ufuldstændig, indeholder åbenbare fejl eller ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger til, at tjenesteudbyderen kan gennemføre EPOC'en, retter modtageren henvendelse til udstedelsesmyndigheden med anmodning om en nærmere forklaring ved brug af formularen i bilag III. Modtageren underretter ligeledes udstedelsesmyndigheden, hvis modtageren ikke kan fremlægge oplysningerne på grund af force majeure, eller da det er de facto umuligt. Dette er f.eks. tilfældet, hvis den person, hvis oplysninger efterspørges, hverken var en kunde hos denne tjeneste eller – f.eks. i henhold til andre forpligtelser til at sikre privatlivets fred – oplysningerne er blevet slettet lovligt af tjenesteudbyderen eller dennes retlige repræsentant, der modtog kendelsen. Udstedelsesmyndigheden skal være bekendt med disse forhold for at reagere hurtigt, for eventuelt at indsamle elektronisk bevismateriale fra en anden tjenesteudbyder og for at forhindre udstedelsesmyndigheden i at indlede en fuldbyrdelsesprocedure, hvis det ikke giver nogen mening. Hvis modtageren slet ikke fremlægger oplysningerne, ikke fremlægger fyldestgørende oplysningerne eller ikke fremlægger oplysningerne rettidigt af andre grunde end ovennævnte, skal modtageren underrette udstedelsesmyndigheden om grundene hertil ved brug af formularen i bilag III. Modtageren kan således rejse ethvert spørgsmål vedrørende gennemførelsen af EPOC'en over for udstedelsesmyndigheden. Dette giver udstedelsesmyndigheden mulighed for at korrigere eller genoverveje EPOC'en på et tidligt tidspunkt inden fuldbyrdelsesfasen. Hvis oplysningerne ikke fremlægges omgående, navnlig hvis modtageren og udstedelsesmyndigheden indleder en dialog, der indebærer, at fristerne i artikel 9, stk. 1, ikke længere overholdes, har tjenesteudbyderen pligt til at bevare oplysningerne for at undgå at miste dem efter modtagelsen af EPOC'en, forudsat at oplysningerne kan identificeres. Sikringen kan vedrøre den præciserede EPOC eller en efterfølgende anmodning om gensidig retshjælp eller en europæisk efterforskningskendelse, der fremsendes i stedet for den oprindelige EPOC. Artikel 10: Gennemførelse af en EPOC-PR Gennemførelsen af en EPOC-PR indebærer, at de oplysninger, der er lagret på tidspunktet for modtagelsen af kendelsen, skal bevares. Tjenesteudbyderne bør bevare oplysningerne, så længe det er nødvendigt for at fremlægge oplysningerne på anmodning, forudsat at udstedelsesmyndigheden senest 60 dage efter udstedelsen af kendelsen bekræfter, at den har indledt proceduren for den efterfølgende anmodning om fremlæggelse af oplysninger. Dette kræver, at der som minimum er truffet en række formelle foranstaltninger, f.eks. fremsendelse af en anmodning om gensidig retshjælp til oversættelse. Anmodninger om sikring bør derimod kun udstedes eller opretholdes, så længe det er nødvendigt med henblik på en efterfølgende anmodning om fremlæggelse af disse oplysninger. For at undgå en unødvendig eller for lang sikring underretter den myndighed, som udstedte den europæiske sikringskendelse, modtageren, så snart der er truffet en afgørelse om at undlade at udstede eller ophæve en editionskendelse eller en anmodning om retligt samarbejde. Denne bestemmelse sikrer ligeledes mulighed for en dialog mellem modtageren og udstedelsesmyndigheden på samme måde som bestemmelserne i artikel 9. Hvis EPOC-PR'en er ufuldstændig, indeholder åbenbare fejl eller ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger til, at tjenesteudbyderen kan gennemføre EPOC-PR'en, retter modtageren henvendelse til udstedelsesmyndigheden med anmodning om en nærmere forklaring ved brug af formularen i bilag III. Modtageren underretter ligeledes udstedelsesmyndigheden, hvis modtageren ikke kan fremlægge oplysningerne på grund af omstændigheder, der betragtes som force majeure, eller hvis det er de facto umuligt, eller af andre grunde. Artikel 11: Fortrolighed og brugeroplysninger Fortroligheden af den igangværende efterforskning, herunder det forhold, at der er udstedt en kendelse for at indhente relevante oplysninger, skal beskyttes. Denne artikel er inspireret af artikel 19 i direktivet om den europæiske efterforskningskendelse. Den pålægger modtageren eller – hvis denne er en anden – tjenesteudbyderen at sikre fortroligheden af EPOC'en eller EPOC-PR'en, navnlig ved ikke at underrette den person, hvis oplysninger efterspørges, når udstedelsesmyndigheden anmoder herom for at beskytte efterforskningen af lovovertrædelser i overensstemmelse med artikel 23 i den generelle forordning om databeskyttelse. Det er imidlertid vigtigt, herunder for udøvelsen af retsmidler, at den person, hvis oplysninger efterspørges, underrettes. Hvis tjenesteudbyderen ikke gør dette på udstedelsesmyndighedens anmodning, underretter udstedelsesmyndigheden den pågældende i overensstemmelse med artikel 13 i direktivet om databeskyttelse på retshåndhævelsesområdet, når der ikke længere er nogen risiko for at bringe efterforskningen i fare, herunder om de retsmidler, der er til rådighed. På grund af den mindre indgriben i de pågældende rettigheder foretages denne underretning ikke i forbindelse med en europæisk sikringskendelse, men kun i forbindelse med europæiske editionskendelser. Artikel 12: Godtgørelse af udgifter Hvis det er fastsat i national lovgivning i udstedelsesstaten for nationale kendelser i lignende nationale sager, kan tjenesteudbyderen ligeledes kræve, at udstedelsesstaten godtgør udbyderens udgifter i overensstemmelse med national lovgivning i udstedelsesstaten. Dette sikrer lige behandling af tjenesteudbydere, der har modtaget en national kendelse og de udbydere, der har modtaget en EPOC fra den samme medlemsstat, hvis denne medlemsstat har valgt at godtgøre visse tjenesteudbydere. Den foreslåede forordning harmoniserer derimod ikke godtgørelsen af udgifter, da medlemsstaterne har truffet forskellige valg i denne henseende. Udgifterne kan kræves godtgjort enten direkte af tjenesteudbyderen eller via dennes retlige repræsentant. De kan kun godtgøres én gang. Kapitel 3: Sanktioner og fuldbyrdelse

Artikel 13: Sanktioner Medlemsstaterne sikrer, at der er indført effektive, forholdsmæssige og afskrækkende bøder, når tjenesteudbydere ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til artikel 9, 10 eller 11. Dette berører ikke nationale love med bestemmelser om pålæggelse af strafferetlige sanktioner i sådanne situationer. Artikel 14: Fuldbyrdelsesprocedure Artikel 14 indeholder bestemmelser om en procedure til fuldbyrdelse af kendelser i tilfælde af manglende overholdelse med hjælp fra den medlemsstat, hvor modtageren af den fremsendte attest er bosiddende eller etableret. Afhængigt af den oprindelige modtager er det enten tjenesteudbyderens eller den retlige repræsentants medlemsstat. Udstedelsesmyndigheden fremsender hele kendelsen, herunder begrundelsen for nødvendigheden og proportionaliteten, ledsaget af attesten til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten, der fuldbyrder den i overensstemmelse med sin nationale lovgivning, om nødvendigt ved pålæggelse af de sanktioner, der er nævnt i artikel 13. Hvis kendelsen er fremsendt til fuldbyrdelse til fuldbyrdelsesstaten, kan fuldbyrdelsesmyndigheden beslutte ikke at anerkende og fuldbyrde kendelsen efter høring af udstedelsesmyndigheden, hvis myndigheden finder, at en af de modtagne begrænsede indsigelsesgrunde finder anvendelse. Hvis fuldbyrdelsesproceduren indledes, kan modtageren desuden selv gøre indsigelse mod kendelsen over for fuldbyrdelsesmyndigheden. Modtageren kan gøre dette under påberåbelse af enhver af disse grunde med undtagelse af immuniteter og privilegier, også hvor det er åbenlyst, at kendelsen ikke er blevet udstedt eller godkendt af en kompetent myndighed, eller hvor overholdelsen tydeligvis er i modstrid med Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller åbenbart urimelig. En kendelse om fremlæggelse af indholdsdata vedrørende en udefineret gruppe af personer i et geografisk område eller uden tilknytning til en konkret straffesag er tydeligvis ikke i overensstemmelse med betingelserne for udstedelse af en europæisk editionskendelse som fastsat i denne forordning, og det vil allerede være klart ud fra indholdet i selve attesten. Andre grunde kan kun påberåbes af den person, hvis oplysninger efterspørges, inden for rammerne af deres egne retsmidler i udstedelsesstaten (jf. artikel 17 nedenfor). Tjenesteudbyderen har desuden adgang til retsmidler til prøvelse af en afgørelse om bødepålæg truffet af fuldbyrdelsesmyndigheden. Fuldbyrdelsesproceduren indeholder flere frister for fuldbyrdelses- og udstedelsesmyndigheden for at undgå yderligere forsinkelser i denne procedure. Kapitel 4: Retsmidler Artikel 15 og 16: Prøvelsesprocedure i forbindelse med modstridende forpligtelser begrundet i et tredjelands lovgivning I artikel 15 og 16 fastsættes en prøvelsesprocedure, der kan anvendes, hvis tjenesteudbydere med hovedsæde i tredjelande står over for modstridende forpligtelser. Disse bestemmelser er også af stor betydning for at sikre beskyttelsen af individuelle rettigheder og international anerkendelse af domme. Formålet med bestemmelserne er at tilskynde tredjelande til at sikre et tilsvarende beskyttelsesniveau ved at fastsætte en høj standard. I den omvendte situation, hvor myndighederne i et tredjeland ønsker at indhente oplysninger om en EU-borger fra en EU-tjenesteudbyder, kan EU-lovgivningen eller medlemsstaternes lovgivning til beskyttelse af grundlæggende rettigheder såsom databeskyttelsesreglerne ligeledes forhindre videregivelse. EU forventer, at tredjelande overholder disse forbud, der overholdes i dette forslag. Proceduren i artikel 15 kan indledes af modtageren, hvis overholdelsen af en europæisk editionskendelse vil medføre en overtrædelse af lovgivningen i et tredjeland, som forbyder videregivelse af oplysningerne, med den begrundelse, at det er nødvendigt for at beskytte de berørte personers grundlæggende rettigheder eller tredjelandets grundlæggende rettigheder forbundet med statens sikkerhed eller forsvar. Modtageren er forpligtet til at underrette udstedelsesmyndigheden ved at rejse en begrundet indsigelse om grundene til konklusionen om, at der er modstridende forpligtelser. Denne begrundede indsigelse kan ikke baseres alene på det forhold, at der ikke findes tilsvarende bestemmelser i tredjelandets lovgivning, eller alene på det forhold, at oplysningerne er lagret i et tredjeland. Den begrundede indsigelse skal rejses i henhold til den procedure, der er fastsat i artikel 9, stk. 5, for meddelelse om, at modtageren ikke agter at overholde kendelsen, ved brug af formularen i bilag III. Udstedelsesmyndigheden kontrollerer sin egen kendelse på grundlag af denne begrundede indsigelse. Hvis udstedelsesmyndigheden vælger at trække kendelsen tilbage, afsluttes proceduren. Hvis udstedelsesmyndigheden ønsker kendelsen stadfæstet, overdrages sagen til den kompetente ret i myndighedens medlemsstat. Retten vurderer herefter på grundlag af den begrundede indsigelse og under hensyntagen til alle sagens relevante omstændigheder, om tredjelandets lovgivning finder anvendelse på den konkrete sag og – hvis den anvendes – om der er en konflikt i den foreliggende sag. I forbindelse med denne vurdering bør retten tage højde for, om tredjelandets lovgivning i stedet for at beskytte tredjelandets grundlæggende rettigheder eller grundlæggende interesser forbundet med statens sikkerhed eller forsvar åbenlyst har til formål at beskytte andre interesser eller ulovlige aktiviteter mod anmodninger fra de retshåndhævende myndigheder i forbindelse med strafferetlige efterforskninger. Hvis retten fastslår, at der rent faktisk er modstridende forpligter begrundet i lovgivningen til beskyttelse af den enkeltes grundlæggende rettigheder eller tredjelandets grundlæggende rettigheder forbundet med statens sikkerhed eller forsvar, skal retten anmode om en udtalelse fra det relevante tredjeland via de nationale centrale myndigheder i tredjelandet. Hvis det konsulterede tredjeland bekræfter, at der er en konflikt, og gør indsigelse mod fuldbyrdelsen af kendelsen, skal retten ophæve kendelsen. Hvis der opstår en konflikt på grundlag af anden lovgivning i tredjelande, som ikke har til formål at beskytte den enkeltes grundlæggende rettigheder eller tredjelandets grundlæggende rettigheder forbundet med statens sikkerhed eller forsvar, træffer retten sin afgørelse på grundlag af en afvejning af interesserne for og imod en stadfæstelse af kendelsen. De betingelser, der er fastsat i artikel 9, især de sikringsforpligtelser, der er omhandlet i artikel 9, stk. 6, finder ligeledes anvendelse i tilfælde af modstridende forpligtelser begrundet i lovgivningen i et tredjeland. Hvis retten finder, at kendelsen skal stadfæstes, underrettes udstedelsesmyndigheden og tjenesteudbyderen med henblik på fuldbyrdelse. Hvis kendelsen ophæves, kan der udstedes en særskilt europæisk sikringskendelse for at sikre, at oplysningerne er tilgængelige, hvis de kan opnås på grundlag af en anmodning om gensidig retshjælp. Da den europæiske sikringskendelse ikke i sig selv indebærer videregivelse af oplysninger og derfor ikke giver anledning til de samme problemer, er prøvelsesproceduren begrænset til den europæiske editionskendelse. Artikel 17: Effektive retsmidler Denne bestemmelse sikrer, at personer, der er berørt af den europæiske editionskendelse, har adgang til effektive retsmidler. Disse retsmidler udøves i udstedelsesstaten i overensstemmelse med national lovgivning. For mistænktes og tiltaltes vedkommende udøves retsmidlerne normalt under straffesagen. Der er ingen specifikke retsmidler over for den europæiske sikringskendelse, som ikke i sig selv indebærer videregivelse af oplysninger, bortset fra i de tilfælde, hvor den efterfølges af en europæisk editionskendelse eller et andet instrument, der indebærer videregivelse, som derefter giver adgang til specifikke retsmidler. Personer, hvis oplysninger er blevet efterspurgt, og som ikke er mistænkte eller tiltalte i straffesager, har også ret til retsmidler i udstedelsesstaten. Alle disse rettigheder berører ikke tilgængelige retsmidler i henhold til direktivet om databeskyttelse på retshåndhævelsesområdet og den generelle forordning om databeskyttelse. I modsætning til, hvad der er gældende for tjenesteudbydere, begrænser forordningen ikke alle disse personers mulige grunde til at anfægte kendelsens lovlighed. Disse grunde omfatter kendelsens nødvendighed og proportionalitet. Udøvelsen af retsmidler i udstedelsesstaten belaster ikke de berørte personer på en uforholdsmæssig måde. Som det er tilfældet med kendelser, der fuldbyrdes gennem andre former for retligt samarbejde, har retterne i udstedelsesstaten de bedste forudsætninger for at prøve lovligheden af europæiske editionskendelser udstedt af deres egne myndigheder og for at vurdere foreneligheden med deres nationale lovgivning. I fuldbyrdelsesfasen kan modtagerne desuden særskilt gøre indsigelse mod fuldbyrdelsen af EPOC'en eller EPOC-PR'en i værtsmedlemsstaten på grundlag af den liste over grunde, som er opstillet i forordningen (jf. artikel 14 ovenfor). Artikel 18: Sikring af privilegier og immuniteter i henhold til den modtagende stats lovgivning

Denne bestemmelse har samme formål som artikel 5, stk. 7, nemlig at sikre, at udstedelsesstaten tager hensyn til immuniteter og privilegier, som beskytter de oplysninger, der anmodes om i tjenesteudbyderens medlemsstat, navnlig når der er forskelle mellem disse medlemsstater, og til den pågældende medlemsstats grundlæggende interesser såsom statens sikkerhed og forsvar. Artikel 18 bestemmer, at retten i udstedelsesstaten skal tage hensyn til dem på samme måde, som hvis de var omfattet af national lovgivning. På grund af medlemsstaternes forskellige vurdering af relevansen og antageligheden af bevismateriale giver bestemmelsen retterne en vis grad af fleksibilitet til at tage hensyn til dem. Kapitel 5: Afsluttende bestemmelser Artikel 19: Overvågning og rapportering I denne artikel pålægges medlemsstaterne at indberette specifikke oplysninger om anvendelsen af forordningen med henblik på at bistå Kommissionen i udøvelsen af dennes opgaver i henhold til artikel 24. Kommissionen fastlægger et detaljeret program for overvågning af forordningens resultater og virkninger. Artikel 20: Ændringer af attesterne og formularerne Attesterne og formularerne i bilag I, II og III i dette forslag vil gøre det lettere at gennemføre en EPOC og en EPOC-PR. Derfor er det nødvendigt fremover at kunne afhjælpe et muligt behov for at forbedre attestens og formularens indhold så hurtigt som mulig. Hvis de tre bilag skal ændres inden for rammerne af den almindelige lovgivningsprocedure, er dette krav ikke opfyldt., og de udgør ikkevæsentlige elementer i de lovgivningsmæssige retsakter, og hovedelementerne er defineret i artikel 8. Derfor fastsættes der en hurtigere og mere fleksibel procedure for ændringer gennem delegerede retsakter i artikel 20. Artikel 21: Udøvelse af delegerede beføjelser Denne artikel indeholder betingelserne for, hvornår Kommissionen har beføjelse til at vedtage delegerede retsakter for at indføre nødvendige ændringer af attesten og formularerne, der er vedlagt forslaget. Der fastlægges en standardprocedure for vedtagelse af sådanne delegerede retsakter. Artikel 22: Meddelelser Medlemsstaterne skal give Kommissionen meddelelse om, hvem de kompetente udstedelses- og fuldbyrdelsesmyndigheder er, og hvilke retter der er kompetente til at behandle tjenesteudbydernes begrundede indsigelser i tilfælde af en lovkonflikt. Artikel 23: Forbindelsen til europæiske efterforskningskendelser Det præciseres i denne bestemmelse, at forordningen ikke forhindrer medlemsstaternes myndigheder i at udstede europæiske efterforskningskendelser i henhold til direktiv 2014/41/EU med henblik på fremskaffelse af elektronisk bevismateriale. Artikel 24: Vurdering Det fastsættes i bestemmelsen, at Kommissionen foretager en evaluering af denne forordning i overensstemmelse med Kommissionens retningslinjer for bedre lovgivning og i henhold til punkt 22 i den interinstitutionelle aftale af 13. april 2016. Kommissionen skal forelægge en rapport for Europa-Parlamentet og Rådet om resultaterne af evalueringen, herunder en vurdering af behovet for at udvide forordningens anvendelsesområde til tjenester, der endnu ikke er omfattet, men som kan blive mere relevante for efterforskninger, fem år efter den foreslåede forordnings ikrafttræden. Artikel 25: Ikrafttræden Dette forslag til forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende. Forordningen anvendes seks måneder efter datoen for ikrafttrædelsen. 2018/0108 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om europæiske editions- og sikringskendelser om elektronisk bevismateriale i straffesager

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 82, stk. 1, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1)Unionen har sat sig som mål at bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Med henblik på gradvis at indføre et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger vedrørende retligt samarbejde i straffesager baseret på princippet om gensidig anerkendelse af domme og retsafgørelser, som normalt er blevet betegnet som en hovedhjørnesten i det retlige samarbejde i straffesager i Unionen siden Det Europæiske Råd i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999. (2)Foranstaltninger til at indhente og bevare elektronisk bevismateriale får stadig større betydning for strafferetlige efterforskninger og retsforfølgelser i hele EU. Effektive mekanismer til at indhente elektronisk bevismateriale er afgørende for at bekæmpe kriminalitet på betingelser, der sikrer fuld overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder og principper, der er anerkendt i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som forankret i traktaterne, navnlig principperne om nødvendighed og proportionalitet, retfærdig rettergang, databeskyttelse, brevhemmelighed og privatlivets fred. (3)I den fælles erklæring fra EU's justits- og indenrigsministre og EU-institutionernes repræsentanter om terrorangrebene den 22. marts 2016 i Bruxelles understreges behovet for som en prioritet at finde metoder til hurtigere og mere effektivt at sikre og indhente digitalt bevismateriale og for at fastlægge konkrete foranstaltninger til håndtering af dette spørgsmål. (4)Rådet understregede i sine konklusioner af 9. juni 2016 den stigende betydning af elektronisk bevismateriale i straffesager og af beskyttelsen af cyberspace mod misbrug og kriminelle aktiviteter til gavn for økonomier og samfund og således behovet for, at de retshåndhævende og judicielle myndigheder har effektive redskaber til at efterforske og retsforfølge kriminelle aktiviteter i cyberspace. (5)I den fælles meddelelse om modstandsdygtighed, afskrækkelse og forsvar af 13. september 2017 understregede Kommissionen, at effektiv efterforskning og retsforfølgning af cyberkriminalitet er et centralt afskrækkelsesmiddel over for cyberangreb, og at de aktuelle proceduremæssige rammer skal tilpasses bedre til internettets tidsalder. Hastigheden af cyberangreb kan være for høj for de aktuelle procedurer og skabe særlige behov for samarbejde på tværs af grænserne. (6)Europa-Parlamentet understregede ligeledes disse bekymringer i sin beslutning af 3. oktober 2017 om bekæmpelse af IT-kriminalitet og fremhævede ligeledes, at de forskellige lovgivningsrammer kan skabe problemer for tjenesteudbyderne, når de forsøger at imødekomme anmodninger fra de retshåndhævende myndigheder, og opfordrede Kommissionen til at etablere EU-lovgivningsrammer for elektronisk bevismateriale med tilstrækkelige garantier for alle berørte parters rettigheder og friheder. (7)Nettjenester kan leveres fra hvor som helst og kræver ikke en fysisk infrastruktur, lokaler eller personale i det pågældende land. Relevant bevismateriale opbevares derfor ofte uden for efterforskningsstaten eller af en tjenesteudbyder, der er etableret uden for denne stat. Der er ofte ingen tilknytning mellem den sag, der efterforskes i den pågældende stat, og den stat, hvor oplysningerne er lagret, eller hvor tjenesteudbyderen har sit hjemsted. (8)På grund af denne manglende tilknytning fremsendes anmodninger om retligt samarbejde ofte til stater, der er værtsstater for et stort antal tjenesteudbydere, men som ikke har anden tilknytning til den foreliggende sag. Desuden er antallet af anmodninger mangedoblet på grund af den stigende brug af nettjenester, der i sagens natur er grænseløse. Fremskaffelse af elektronisk bevismateriale gennem retlige samarbejdskanaler tager derfor ofte lang tid – muligvis så lang tid, at efterfølgende spor ikke længere er tilgængelige. Der er desuden ingen klar ramme for samarbejdet med tjenesteudbydere, men visse udbydere fra tredjelande accepterer direkte anmodninger om ikkeindholdsdata, i den udstrækning gældende national lovgivning gør det muligt. Alle medlemsstaterne anvender således kanaler for samarbejde med tjenesteudbydere, hvis de findes, ved brug af forskellige nationale værktøjer, betingelser og procedurer. For så vidt angår indholdsdata, har nogle medlemsstater desuden truffet ensidige foranstaltninger, mens andre fortsat gør brug af det retlige samarbejde. (9)De forskellige lovgivningsrammer skaber problemer for tjenesteudbyderne, når de forsøger at imødekomme anmodninger fra de retshåndhævende myndigheder. Det er derfor nødvendigt at indføre en europæisk retlig ramme for elektronisk bevismateriale for at pålægge tjenesteudbydere, der er omfattet af instrumentets anvendelsesområde, en forpligtelse til at reagere direkte i forhold til myndigheder uden inddragelse af en judiciel myndighed i tjenesteudbyderens medlemsstat. (10)Kendelser i henhold til denne forordning bør rettes til tjenesteudbydernes retlige repræsentanter, der er udpeget med henblik herpå. Hvis en tjenesteudbyder, der er etableret i Unionen, ikke har udpeget en retlig repræsentant, kan kendelsen rettes til ethvert af tjenesteudbyderens etableringssteder i Unionen. Dette alternativ har til formål at sikre, at systemet er effektivt, hvis tjenesteudbyderen (endnu) ikke har udpeget en særlig repræsentant. (11)Ordningen med den europæiske editionskendelse og den europæiske sikringskendelse for elektronisk bevismateriale i straffesager kan kun fungere på grundlag af en høj grad af gensidig tillid mellem medlemsstaterne, hvilket er en afgørende forudsætning for, at dette instrument fungerer tilfredsstillende. (12)I denne forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som er anerkendt i bl.a. Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Disse omfatter retten til frihed og sikkerhed, respekten for privatliv og familieliv, beskyttelse af personoplysninger, friheden til at oprette og drive egen virksomhed, ejendomsretten, adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, uskyldsformodningen og retten til forsvar, legalitetsprincippet og princippet om proportionalitet samt retten til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse. Hvis udstedelsesstaten ser visse tegn på, at der muligvis føres parallelle straffesager i en anden medlemsstat, skal den høre myndighederne i denne medlemsstat i overensstemmelse med Rådets rammeafgørelse 2009/948/RIA. (13)For at sikre, at de grundlæggende rettigheder respekteres fuldt ud, henvises der i denne forordning udtrykkeligt til de nødvendige standarder for indsamling af personoplysninger, behandlingen af sådanne oplysninger, den judicielle prøvelse af anvendelsen af efterforskningsforanstaltningen som omhandlet i denne retsakt og de retsmidler, som står til rådighed.

(14)Denne forordning bør anvendes, uden at det berører de proceduremæssige rettigheder i straffesager, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU, 2012/13/EU, 2013/48/EU, 2016/343, 2016/800 og 2016/1919. (15)I denne retsakt fastlægges de generelle regler, hvorefter en kompetent judiciel myndighed i EU kan pålægge en tjenesteudbyder, der udbyder tjenester i Unionen, at fremlægge eller bevare elektronisk bevismateriale gennem en europæisk editions- eller sikringskendelse. Denne forordning finder anvendelse i alle tilfælde, hvor tjenesteudbyderen er etableret eller repræsenteret i en anden medlemsstat. I en national kontekst, hvor de instrumenter, der er fastsat i denne forordning, ikke kan anvendes, bør forordningen ikke begrænse de nationale kompetente myndigheders beføjelser, der allerede er fastsat i national ret, til at pålægge tjenesteudbydere, der er etableret eller repræsenteret på deres område, at overholde tilsvarende nationale foranstaltninger. (16)De tjenesteudbydere, der er mest relevante i straffesager, er udbydere af elektroniske kommunikationstjenester og udbydere af informationssamfundstjenester, som letter interaktionen mellem brugerne. Begge grupper bør således være omfattet af denne forordning. Udbydere af elektroniske kommunikationstjenester er defineret i forslaget til direktiv om en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation. De omfatter interpersonel kommunikation såsom internettelefoni, instant messaging og e-mailtjenester. De kategorier af informationssamfundstjenester, der er omfattet her, er de tjenester, hvor lagring af data er et afgørende element i den tjeneste, der leveres til brugeren, navnlig sociale netværk i det omfang de ikke betragtes som elektroniske kommunikationstjenester, onlinemarkedspladser til fremme af transaktioner mellem deres brugere (såsom forbrugere eller virksomheder) og andre hostingtjenester, herunder hvor tjenesten leveres via cloudcomputing. Informationssamfundets tjenester, hvor lagring af data ikke er et afgørende element i den tjeneste, der leveres til brugeren, og derfor kun er af accessorisk karakter, f.eks. juridiske rådgivnings-, arkitekt-, ingeniør- og regnskabstjenester leveret ad elektronisk vej, bør udelukkes fra denne forordnings anvendelsesområde, også selv om de falder ind under definitionen af informationssamfundets tjenester i direktiv (EU) 2015/1535. (17)I mange tilfælde lagres eller behandles oplysningerne ikke længere på en brugers enhed, men er tilgængelige på en skybaseret infrastruktur, der er adgang til fra et hvilket som helst sted. Tjenesteudbyderne behøver ikke at være etableret eller at have servere i en specifik jurisdiktion for at drive disse tjenester. Anvendelsen af denne forordning bør således ikke afhænge af tjenesteudbyderens faktiske etableringssted eller af databehandlings- eller lagerfacilitetens faktiske beliggenhed. (18)Udbydere af internetinfrastrukturtjenester vedrørende tildeling af navne og numre, f.eks. domænenavneadministratorer og -registratorer og privatlivs- og proxytjenester eller regionale onlineregistre for IP-adresser, er af særlig relevans i forbindelse med identifikation af aktører bag ondsindede eller kompromitterede websteder. De opbevarer oplysninger, der er af særlig relevans for straffesager, da de kan gøre det muligt at identificere en enkeltperson eller enhed bag et websted, der anvendes til kriminelle aktiviteter, eller ofret for kriminelle handlinger i tilfælde af et kompromitteret websted, der er blevet overtaget af kriminelle. (19)Denne forordning regulerer kun indsamling af lagrede data, dvs. de data, som en tjenesteudbyder ligger inde med på tidspunktet for modtagelsen af en attest for en europæisk editions- eller sikringskendelse. Forordningen indfører ikke en generel pligt til opbevaring af data og tillader heller ikke aflytning eller indhentning af data, der lagres på et senere tidspunkt efter modtagelsen af en attest for en editions- eller sikringskendelse. Dataene bør fremlægges, uanset om de er krypteret eller ej. (20)Datakategorierne i denne forordning omfatter abonnentdata, adgangsdata, transaktionsdata (tre kategorier, der samlet benævnes "ikkeindholdsdata") og indholdsdata. Denne sondring findes i mange medlemsstaters retsorden, også i den gældende lovgivningsramme i USA, der giver tjenesteudbyderne mulighed for at udveksle ikkeindholdsdata med udenlandske retshåndhævende myndigheder på frivillig basis. (21)Det er hensigtsmæssigt at adskille adgangsdata som en særlig datakategori i denne forordning. Adgangsdata anvendes til samme formål som abonnentdata, med andre ord til at identificere brugeren, og graden af indgriben i de grundlæggende rettigheder er den samme. Adgangsdata registreres typisk i forbindelse med registreringen af hændelser (med andre ord en serverlog) for at angive påbegyndelsen og afslutningen af en brugeradgangssession til en tjeneste. Det er ofte en individuel IP-adresse (statisk eller dynamisk) eller en anden identifikator for den netgrænseflade, der anvendes under adgangssessionen. Hvis brugeren er ukendt, skal den ofte indhentes, inden tjenesteudbyderen kan pålægges at fremlægge abonnentdata vedrørende denne identifikator. (22)Der anmodes derimod generelt om transaktionsdata for at få oplysninger om brugerens kontakter og færden, og der kan udstedes en kendelse for at fastlægge den pågældendes profil. Når dette er sagt, kan adgangsdata ikke i sig selv bruges til at fastslå, om formålet er det samme, da de f.eks. ikke indeholder oplysninger om brugerens kontakter. Dette forslag indfører derfor en ny kategori af data, der skal behandles som abonnentdata, hvis formålet med fremskaffelsen af dataene er det samme. (23)Alle datakategorier indeholder personoplysninger og er dermed omfattet af garantierne i EU-databeskyttelsesreglerne, men indvirkningen på de grundlæggende rettigheder er forskellig, alt efter om der er tale om abonnent- og adgangsdata eller transaktions- og indholdsdata. Abonnent- og adgangsdata er nyttige til at finde de første spor i en efterforskning vedrørende den mistænktes identitet, og transaktions- og indholdsdata er mest relevante som bevismateriale. Det er derfor afgørende, at alle disse datakategorier er omfattet af instrumentet. På grund af den forskellige grad af indgriben i de grundlæggende rettigheder er der knyttet forskellige betingelser til indhentning af abonnentdata og transaktions- og indholdsdata. (24)Den europæiske editionskendelse og den europæiske sikringskendelse er efterforskningsforanstaltninger, som kun bør udstedes i straffesager mod bestemte kendte eller stadig ukendte gerningsmænd til en konkret strafbar handling, der allerede har fundet sted, efter en individuel vurdering af proportionaliteten og nødvendigheden af den enkelte kendelse. (25)Denne forordning berører ikke myndighedernes undersøgelsesbeføjelser i civile og administrative sager, herunder når disse sager kan føre til pålæggelse af sanktioner. (26)Denne forordning bør finde anvendelse på tjenesteudbydere, der udbyder tjenester i Unionen, og de kendelser, der er omhandlet i denne forordning, må kun udstedes for data vedrørende tjenester, der udbydes i Unionen. Tjenester, der udelukkende udbydes uden for Unionen, er ikke omfattet af denne forordning, selv om tjenesteudbyderen er etableret i Unionen. (27)For at fastslå, om en tjenesteudbyder udbyder tjenester i Unionen, skal det vurderes, om tjenesteudbyderen gør det muligt for juridiske eller fysiske personer i en eller flere medlemsstater at gøre brug af udbyderens tjenester. Adgangen til en onlinegrænseflade, f.eks. adgang til tjenesteudbyderens eller en mellemmands websted eller til en e-mailadresse og andre kontaktoplysninger i en eller flere medlemsstater, bør imidlertid ikke i sig selv være en tilstrækkelig betingelse for anvendelsen af denne forordning. (28)En væsentlig tilknytning til Unionen bør også være relevant for at fastslå denne forordnings anvendelsesområde. En sådan væsentlig tilknytning til Unionen bør anses for at være til stede, hvis tjenesteudbyderen er etableret i Unionen. Hvis tjenesteudbyderen ikke er etableret i Unionen, bør kriteriet om en væsentlig tilknytning vurderes på grundlag af, om der er et betydeligt antal brugere i en eller flere medlemsstater, eller om tjenesteudbyderen retter sin virksomhed mod en eller flere medlemsstater. Målretning af virksomheden mod en eller flere medlemsstater kan fastslås på grundlag af alle relevante omstændigheder, herunder faktorer såsom anvendelsen af et sprog eller en valuta, der almindeligvis anvendes i en medlemsstat, eller muligheden for at bestille varer eller tjenesteydelser. Målretningen af virksomheden mod en medlemsstat kan ligeledes udledes af tilgængeligheden af en applikation ("app") i den relevante nationale app-butik, af lokal annoncering eller annoncering på det sprog, der anvendes i den pågældende medlemsstat, eller håndteringen af kunderelationer, f.eks. ved at yde kundeservice på det sprog, der normalt anvendes i den pågældende medlemsstat. Det må endvidere antages, at der er en væsentlig tilknytning, hvis tjenesteudbyderen retter sin virksomhed mod en eller flere medlemsstater, jf. artikel 17, stk. 1, litra c), i forordning (EU) nr. 1215/2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Levering af tjenesten alene med det formål at overholde det forbud mod forskelsbehandling, der er fastsat i forordning (EU) 2018/302, kan ikke i sig selv betragtes som tegn på, at den erhvervsdrivende retter virksomhed mod et bestemt område i Unionen. (29)En europæisk editionskendelse bør kun udstedes, hvis dette er nødvendigt og forholdsmæssigt. Ved vurderingen bør der tages hensyn til, om kendelsen er begrænset til, hvad der er nødvendigt for at nå det legitime mål om at indhente de relevante og nødvendige oplysninger, der udelukkende skal tjene som bevismateriale i den konkrete sag. (30)En judiciel myndighed bør altid være involveret i udstedelsen af en europæiske editions- eller sikringskendelse, enten i selve udstedelsen eller i godkendelsen af kendelsen. I betragtning af den mere følsomme karakter af transaktions- og indholdsdata skal udstedelsen eller godkendelsen af europæiske editionskendelser om fremlæggelse af disse datakategorier undergives domstolsprøvelse. Da abonnement- og adgangsdata er mindre følsomme, kan europæiske editionskendelser om fremlæggelse af disse oplysninger desuden udstedes eller godkendes af kompetente anklagere. (31)Der skal af samme grund sondres med hensyn til det materielle anvendelsesområde for denne forordning: Kendelser om fremlæggelse af abonnement- og adgangsdate kan udstedes for enhver lovovertrædelse, hvorimod adgang til transaktions- og indholdsdata bør være underlagt strengere krav for at tage højde for den mere følsomme karakter af sådanne oplysninger. En tærskel gør det muligt at anlægge en mere forholdsmæssig tilgang, og dette sikrer sammen med en række andre forudgående og efterfølgende betingelser og garantier i forslaget, at proportionalitetsprincippet og de berørte personers rettigheder overholdes. Tærsklen bør samtidig ikke begrænse instrumentets effektivitet og de retshåndhævende myndigheders brug heraf. Muligheden for at udstede efterforskningskendelser i forbindelse med lovovertrædelser, der kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år, begrænser instrumentets anvendelsesområde til grovere former for kriminalitet, men begrænser ikke i for høj grad de retshåndhævende myndigheders muligheder for at anvende det. Det udelukker en lang række forbrydelser, der betragtes som mindre alvorlige af medlemsstaterne som udtrykt i en lavere maksimal straf, fra anvendelsesområdet. En tærskel har ligeledes den fordel, at den er let at anvende i praksis. (32)Der findes særlige lovovertrædelser, hvor bevismaterialet typisk er tilgængeligt i elektronisk form og af meget flygtig karakter. Dette er tilfældet for cyberrelaterede strafbare handlinger, endog handlinger, som muligvis ikke anses for alvorlige i sig selv, men som kan forårsage omfattende eller betydelige skader, herunder navnlig handlinger, der har en begrænset indvirkning på den enkelte, men begås i et stort antal og forårsager omfattende skader samlet set. I de fleste tilfælde, hvor lovovertrædelsen er begået ved brug af et informationssystem, ville anvendelsen af den samme tærskel som for andre typer lovovertrædelser primært føre til straffrihed. Dette berettiger ligeledes anvendelsen af forordningen i forbindelse med disse overtrædelser, hvor straff