KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Z*4.\ 
wå 
m 
Si 
«c* 
m Bruxelles, den 01.03.1996 
KOM(96) 70 endelig udg. 
RAPPORT OM GENNEMFØRELSEN AF DET DECENTRALE SAMARBEJDE 
(Forelagt af Kommissionen) 
SM"1* 
#1 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
A. INDLEDNING 1 
1. Begrebet decentralt samarbejde 1 
2. Hovedetaper i formaliseringen af det decentrale samarbejde 2 
B. FRA PRINCIPPER TIL PRAKSIS 4 
3. Udfordringer i forbindelse med det decentrale samarbejde 4 
4. Forskellige former for praksis i det decentrale samarbejde 
på fællesskabsplan 6 
C. DET DECENTRALE SAMARBEJDE SOM LED I DET 
FINANSIELLE OG FAGLIGE SAMARBEJDE - ET 
STATUSFORSØG 7 
5. Oversigt over de pågældende instrumenter 7 
5.1. Særlige budgetposter for finansieringsbidrag til 
decentrale aktører 7 
5.2. Officielle programmer for finansielt og fagligt samarbejde 8 
6. Budgetposten B7-5077 vedrørende decentralt samarbejde 9 
7. Det decentrale samarbejde på grundlag af Lomé IV 11 
7.1. Generel oversigt 11 
7.2. Mikroprojekt-programmer 13 
7.3. Programmer for decentralt samarbejde 14 
7.4. Perspektiver og begrænsninger 14 
8. Det decentrale samarbejde med udviklingslandene i 
Asien og Latinamerika og Middelhavslandene 14 
8.1. Decentrale programmer i Middelhavsområdet 15 
8.2. ALA-ud viklingslandene 16 
8.2.1. De asiatiske lande 16 
8.2.2. Latinamerika 17 
D. DET DECENTRALE SAMARBEJDE FREMOVER 18 
/I« 
RAPPORT TIL RÅDET MED HENBLIK PÀ MØDET OM 
(UDVIKLINGSSAMARBEJDE) 
RAPPORT OM GENNEMFØRELSEN AF DET DECENTRALE SAMARBEJDE 
A. INDLEDNING 
1. Begrebet decentralt samarbejde 
Indførelsen af et decentralt samarbejde som led i^det udviklingssamarbejde, Europa-
Kommissionen administrerer, er udtryk for ønsket om at udvide kredsen af 
samarbejdsaktører og dermed fremme mobiliseringen af udviklingsinitiativer både i 
tredjelandene og i Europa. De aktører, det potentielt drejer sig om, er NGO'er, lokale 
offentlige myndigheder, sammenslutninger (i landdistrikter og byer, af faglig art osv.), 
kooperativer, virksomheder og erhvervslivet1, fagforeninger og generelt alle aktive kræfter 
i det civile samfund i Europa og i Syd, der kan bidrage til økonomisk og social udvikling 
i udviklingslandene. 
Flere faktorer har været medvirkende til, at dette begreb opstod og efterhånden blev 
formaliseret i Europa-Kommissionen i slutningen af 1980'erne: på den ene side begyndte 
bistandsydeme (herunder Kommissionen) i højere grad at orientere sig mod økonomisk 
og social udvikling på basisplanet og med folkelig deltagelse; på den anden side vandt 
NGO'erne stærkere frem, og der kunne generelt ses flere og flere organiseringstiltag i det 
civile samfund i Syd; dertil kommer så også, at den voksende interesse for spørgsmålet 
om demokrati og menneskerettigheder i begyndelsen af 1990'erne har åbnet mulighed for 
et nyt syn på det civile samfunds rolle og plads og dets repræsentation i 
udviklingsprocessen. Kommissionen ligger her på linje med en mere generel dynamik, der 
tager udviklingens prioriteter og midler under overvejelse, og som i de seneste år har 
berørt alle bi- og multilaterale bistandsorganer. 
I forbindelse med sædige instrumenter for denne sektor. 
A 
Det decentrale samarbejde, som allerede er omtalt i de indledende kapitler i Lomé IV-
konventionen, kan potentielt vedrøre alle de sædvanlige instrumenter inden for det 
finansielle og faglige eller økonomiske samarbejde. Det decentrale samarbejde skal 
således ikke opfattes som et nyt instrument, men snarere som en ny tilgangsvinkel, der 
supplerer de måder, samarbejdet traditionelt forstås og gennemføres på. Det drejer sig 
naturligvis om og kommer efterliånden til at berøre samtlige regioner, der er omfattet af 
udviklingssamarbejdet: AVS-landene5 OLT, ALA-udviklingslandene og Middelhavs­
landene. 
Det skal bemærkes, at denne rapport ikke omhandler alle områder og udviklingsaktører 
inden for det decentrale samarbejde i bredeste forstand. I særdeleshed dækker den ikke 
fremme af virksomhedernes rolle og udvikling af den private sektor, der, selv om de 
følger de samme generelle retningslinjer, bygger på særlige instrumenter og metoder (på 
grund af de specielle forhold, der gør sig gældende for indsatsen på disse områder), og 
hvorom der allerede er fremlagt særskilte rapporter. Denne rapport vedrører således 
overvejende de lokale offentlige myndigheder og foreninger og organisationer i bred 
betydning. 
Det er i øvrigt klart - og ses senere i denne rapport - at det decentrale samarbejde får 
forskellige prioriteter og præg afhængigt af de særlige forhold i det enkelte land og den 
enkelte region i den tredje verden: udviklingsniveau, de økonomiske og sociale strukturers 
bredde og eksisterende kapacitet, den offentlige og den private sektors plads i forhold til 
hinanden og sociopolitisk system. 
2. Hovedetaper i formaliseringen af det decentrale samarbejde 
- 1989-90: det decentrale samarbejde omtales i Lomé IV-konventionens artikel 20-22 og 
i indledningen til næsten samtlige nationale vejledende programmer 
- 1991: det decentrale samarbejde omtales i OLT-afgørelsens artikel 7-10 (Rådets 
afgørelse 91/482/EØF af 25. juii 1991) 
- 1992: det decentrale samarbejde nævnes i artikel 3 i Rådets forordning (EØF) (nr. 
443/92 af 25. februar 1992) om finansiel og faglig bistand til og økonomisk samarbejde 
med ALA-udviklingslandene 
- 1992: oprettelse af budgetpost B7-5077 vedrørende decentralt samarbejde i alle 
udviklingslande for at tilskynde til et sådant samarbejde; vid udsendelse af dokumentet 
"Decentralt samarbejde - Mål og metoder, 15 svar på 15 spørgsmål" (meddelelse af 
26.11.1992); vid intern udsendelse af instruks nr. 52552 af 13.8.1992 om 
gennemførelsesregler og -metoder inden for rammerne af EUF; iværksættelse af de første 
MED-programmer 
- 1993 og senere: iværksættelse af de første programmer for decentralt samarbejde inden 
for rammerne af EUF (Côte d'ivoire, Benin, Senegal, Madagaskar, Den Dominikanske 
Republik); finpudsning af prioriteterne og målene for budgetpost B7-5077 og 
informations- og mobiliseringsaktioner (med sigte på NGO'er, lokale myndigheder, 
økonomiske og sociale aktører); udarbejdelse af metodevej ledninger; styrkelse af 
2 
initiativer til indførelse af decentralt samarbejde i de officielle programmer (tilpasning af 
igangværende programmer, iværksættelse af nye programmer, forberedelse af de nationale 
vejledende programmer 1995-2000; mandat til genforhandling af Lomé IV). 
Fællesskabets satsning på decentralt samarbejde er i årene 1990-1994 blevet bestyrket af 
forskellige forhold, særlig på europæisk plan: 
- En gradvis udbredelse af konceptet i Europa takket være en effektiv mobilisering af 
repræsentative institutioner såsom Det Økonomiske og Sociale Udvalg (EØS), De 
Europæiske NGO'ers Kontaktudvalg (CLONG), Forsamlingen af Regioner i Europa 
(ARE) og byernes organisationer (T&D, UTO, IULA-CCRE), der alle nærer store 
forventninger til det decentrale samarbejde og EU; det gælder ikke mindst de lokale 
myndigheder, der føler sig udelukket fra de traditionelle fællesskabsinitiativer og 
-muligheder. 
- Der har i denne periode kunnet konstateres en fremgang for de decentrale samarbejds­
aktioner iværksat af lokale myndigheder (regioner, byer, provinser osv.) i forskellige 
medlemsstater (f.eks. Nederlandene, Frankrig, Spanien), hvilket bl.a. hænger sammen 
med, at der i flere af disse lande er indført en formålstjenlig lovgivning, herunder 
finansielle tilskyndelsesinstrumenter. Denne mobilisering trækkes også i gang af sådanne 
organisationer som Europarådet (Kommunalkonferencen og Nord/Syd-Centret) og De 
Forenede Nationer, der har forstået at lægge grunden til en permanent dialog med disse 
aktører. Det bliver netop et af hovedbidragene fra budgetpost B7-5077 og MED-
programmerne, at de har været med til at give et klart og igangsættende signal til 
decentralt samarbejde og at mobilisere hundreder af lokale myndigheder, universiteter og 
NGO'er i Europa. 
- Hvad EUF angår, er det decentrale samarbejde inde i en fremadskridende forsøgsfase. 
Det decentrale samarbejde indledtes i hovedsagen med traditionelle aktioner iværksat 
af NGO'er på udviklingsområdet Det får imidlertid lidt efter lidt et bredere perspektiv 
i kraft af en ny generation af programmer for udvikling i landdistrikter og byer, støtte 
til decentralisering og udvikling af den uformelle sektor. Disse programmer har det til 
fælles, at de meget direkte berører basisaktørerne, at de står overfor en lokal dynamik 
med institutionelle og sociale forandringer, og at de ikke kan begrænses til 
"nøglefærdige" svar udefra. De må lægge større vægt på styrkelsen af de lokale aktørers 
kapacitet og forudsætningerne for en udvikling indefra, der reelt bæres frem af disse 
aktører. De kræver på en ny måde en bedre synergi mellem på den ene side de decentrale 
aktører (foreninger, økonomiske aktører, lokale myndigheder, NGO'er) og på den anden 
side den statslige indsats og den udenlandske bistand. Nogle af disse programmer affødes 
af fuldstændig decentrale initiativer og gennemføres også decentralt som i Cameroun 
(deltagelsesbaseret udvikling i byer) eller Den Dominikanske Republik (udvikling af 
Puerto Plata-provinsen). 
B. FRA PRINCIPPER TIL PRAKSIS 
3. Udfordringer i forbindelse med det decentrale samarbejde 
De kan sammenfattes i nogle få hovedpunkter. For det første, hvad angår klimaet og 
aktørerne, har udviklingen i de seneste år været præget af: 
- at der i Syd har vist sig decentrale aktører (repræsentative organisationer, NGO'er, 
lokale myndigheder, økonomiske og sociale aktører), der magter at tage initiativ til og 
arbejde for en udviklingsindsats, og som kræver en mere aktiv rolle både på den nationale 
og den internationale scene. Staternes krise, liberaliseringen af økonomien og de 
igangværende decentraliseringer er alle faktorer, der medvirker til, at det civile samfund 
vinder frem, og at der i dag må søges et nyt grundlag for samspillet mellem på den ene 
side det civile samfund og staten og på den anden side de decentrale aktører og den 
internationale bistand. Forskellige net af NGO'er og foreninger i udviklingslandene, der 
er aktive i udviklingsindsatsen, har energisk kastet sig ud i demie debat på internationalt, 
regionalt eller lokalt plan, især i kølvandet på de store FN-konferencer, der ubestrideligt 
har spillet en rolle som katalysatorer på dette område. Kommissionen stilles også i 
voksende grad over for spørgsmålet, hvis man skal dømme efter de mange møder og 
seminarer, NGO'er i Syd på det seneste har foranlediget afholdt om decentralt 
samarbejde. 
- Denne udvikling har følgevirkninger i Nord og navnlig for de europæiske NGO'er, som 
Kommissionen længe har haft et nært samarbejde med. Det er ikke tilfældigt, at disse i 
dag mere end nogensinde tidligere må overveje deres identitet og berettigelse, deres Syd-
partnerskabers karakter og formål og også deres institutionelle forbindelser med 
Kommissionen. Disse spørgsmål hænger i vid udstrækning sammen med, at aktørerne i 
Syd begynder at modnes og gøre sig gældende, og at de vigtigste bistandsydere derfor 
også begynder at lægge større vægt på direkte finansiering, øget anvendelse af NGO'er 
og decentralt eller dermed sidestillet samarbejde, altsammen noget, der lægger op til en 
ny selvforståelse. 
- Det decentrale samarbejde åbner tillige mulighed for, at andre dele af det europæiske 
civilsamfund engagerer sig i udviklingssamarbejdet, og at der anvendes andre former for 
indsats end dem, NGO'erne har brugt med succes, hvilket kan ses af f.eks. aktioner 
gennemført af lokale myndigheder, universitetskredse, branchesammenslutninger, 
konsulære organer og den sociale og kooperative sektor. En sådan åbning rejser 
spørgsmål med hensyn til de europæiske NGO'er og deres forhold til de øvrige aktører 
i det europæiske civilsamfund, herunder deres hidtil enestående stilling som dettes 
repræsentanter i forhold til Kommissionen. Det, det nu drejer sig om, er etablering af 
en mere direkte dialog mellem det europæiske civilsamfunds komponenter og 
fællesskabsinstitutionerne, med andre ord en udvidelse af deltagelsen i selve Europa. 
Europas lokale myndigheder, byer og regioner ønsker således en mere direkte dialog 
med EU og større hensyntagen til deres rolle ved mobiliseringen af den offentlige 
opinion og indsatsen til fremme af udviklingen. 
Med hensyn til anvendelsen af decentralt samarbejde i udviklingsprogrammer og 
-projekter er der nogle punkter, som kræver en nærmere redegørelse: 
- Deltagelse - i bredeste forstand - er kernen i det decentrale samarbejde. Når det drejer 
sig om at gribe og fremme initiativpotentialet hos de decentrale aktører i Syd, må der 
først skabes et gehør, en virkelig dialog mellem disse decentrale aktører og de offentlige 
myndigheder, således at de så tidligt som muligt inddrages i opstillingen af 
samarbejdsprioriteterne og -programmerne. Dette gehør må derefter kunne forlænges 
ud "i marken ", til gennemførelsen af aktionerne, ved at den i videst mulig udstrækning 
overlades til de berørte basisaktører. 
Det er ret så forskelligt fra den - i øvrigt nødvendige - form for deltagelse, der består i, 
at befolkningen yder et bidrag til aktionerne (arbejde, afholdelse af løbende udgifter osv.). 
Programmerne må bygge på deltagelse i hele "projektforløbet", fra den første idé til 
gennemførelsen inklusive etaperne identificering, forberedelse osv. Det er "kvaliteten" 
eller intensiteten af denne deltagelse i hver enkelt fase, der er afgørende for, hvor 
intensivt decentraliseret aktionen bliver. 
Det ville være et lidet realistisk perspektiv, hvis der ikke knyttede sig forudsætninger til 
det: For det første må de lokale aktører sættes i stand til fuldt ud at kunne påtage sig dette 
ansvar ved en beredvillig politik for styrkelse af deres kapacitet. Det kræver, at der 
afsættes midler hertil, og at tidshorisonten for arbejdet ikke begrænses til et projekts eller 
et nationalt vejledende programs varighed, men gøres langsigtet. For det andet må der ske 
en opblødning af procedurerne og reglerne for det finansielle og faglige samarbejde, som 
i dag er for snævre. Det gælder først og fremmest EUF, hvor indførelsen af decentralt 
samarbejde fortsat støder på betydelige praktiske hindringer, der kun kan overvindes ved 
en særlig motivation og overbevisning, navnlig hos delegationernes personale. 
- Det decentrale samarbejde er heller ikke blot et spørgsmål om, at NGOferne får 
adgang til kontrakterne om gennemførelse af traditionelle programmer. Kommissionen 
søger som andre bistandsydere generelt at følge dette princip, og den anvender det i vid 
udstrækning navnlig i Asien og Latinamerika, fordi det er berettiget af hensyn til 
indsatsens økonomi og effektivitet, og også fordi de mere smidige mekanismer for 
fællesskabsbistanden i disse regioner gør det muligt. Dette punkt giver i dag anledning 
til mange debatter blandt NGO'erne i Nord, der befinder sig i et vist dilemma: på den ene 
side ønsker de måske ikke at blive "instrumentaliseret" i deres etiks og sociale bases navn, 
men på den anden side ønsker de heller ikke at give afkald på denne mulighed for at 
udvide deres indsats. Det bidrager også til en hurtig diversificering af "støtte-NGO'erne" 
specielt i Syd, hvor der meget vel kunne opstå en ny generation af NGO'er, der har til 
hensigt at sætte sig på denne nye niche, specielt med hjælp fra det decentrale samarbejde. 
Der er grund til at søge at fastlægge en deontologi for det decentrale samarbejde 
byggende på kriterier, der sondrer mellem bl.a. repræsentative organisationer, 
formidlerorganisationer og støtteorganisationer, således at der kan blive klare og 
utvetydige regler for disse lokale organisationers adgang til fællesskabsmidler inden for 
rammerne af det decentrale samarbejde. For EUF's vedkommende ville det nok være 
urealistisk at forestille sig, at disse regler ikke i nogen grad kommer til at afvige fra den 
almindelige ordning for de traditionelle programmer (med hensyn til adgangsbetingelser, 
indgåelse af kontrakter, offentligt regi osv.), der navnlig er beregnet på levering af 
tjenesteydelser fra den kommercielle sektor og for statens regning. 
4. Forskellige former for praksis i det decentrale samarbejde på fællesskabsplan 
I årene 1990-1994 vandt disse principper gradvis frem i Den Europæiske Unions 
programmer i forskellige former, der afhang af, hvilken region i verden det drejede sig 
om, og navnlig hvilke prioriteter der var fastlagt for den europæiske indsats i den 
pågældende region, hvor smidige de juridiske og institutionelle rammer for 
gennemførelsen af samarbejdet var, og hvilke særlige initiativer. 
Budskabets synlighed, der er opnået ved meget tidligt (allerede fra Lomé IV) at udråbe 
det decentrale samarbejde til en af hjørnestenene i Fællesskabets samarbejdspolitik, kunne 
imidlertid i nogen grad gå tabt på grund af denne forskelligartethed, der hos 
offentligheden med rette eller urette fremkalder en vis forvirring eller måske en vis 
frustration. 
Meget skematisk kan man forsøge at reducere beskrivelsen af det decentrale samarbejde 
til tre mønstre: 
- Efter det første mønster, der har rod i erfaringerne med den europæiske konstruktion, 
tegner det decentrale samarbejde sig som et horisontalt samarbejde mellem 
civilsamfundsaktører i medlemsstaterne og tredjelande (lokale myndigheder, økonomiske 
aktører, akademiske kredse osv.). De instrumenter, der er udviklet til det decentrale 
samarbejde i Middelhavsområdet (MED-programmerne) og på det seneste også 
Latinamerika, tager først og fremmest sigte på etablering af stærkere og mere 
afbalancerede politiske, økonomiske eller kulturelle forbindelser på grundlag af et 
gensidighedsprincip (på det økonomiske område) eller et "nærhedsprincip" (på det 
politiske eller kulturelle område og især, når der arbejdes hen imod en tiltrædelse). De 
områder, det primært drejer sig om, er bl.a. kulturelle, økonomiske, teknologiske og 
videnskabelige udvekslinger og i nogle tilfælde også demokratitekniske udvekslinger med 
lande, der udviklingsmæssigt som oftest befinder sig på et mellemstadium, eller hvis 
økonomi er under omstilling. Disse programmer har givet ret gode resultater, især i 
Europa, hvor de har haft en indiskutabel mobilisationseffekt. Nogle af disse programmer 
har sat betydelige metodeovervejelser i gang, bl.a. vedrørende netværksbegrebet; man kan 
kalde dette "integrerende" decentralt samarbejde. 
- Det andet mønster er kædet sammen med den klassiske udviklingsbistand, særlig til de 
fattigste lande, der er på vej mod demokrati. Her drejer det sig især om, at det civile 
samfund kommer til orde og deltager i udviklingsprocessen. Ved at gøre det civile 
samfund til aktør - og ikke blot som tidligere "modtager" - i udviklingen sætter det 
decentrale samarbejde spørgsmålstegn både ved den klassiske udviklingsbistands 
mekanismer og ved forholdet mellem det civile samfund og statsmagten i 
udviklingslandene. Man kan her tale om decentralt samarbejde "med sigte på deltagelse" 
(deltagelse forstået i bredeste betydning). Dette begynder at slå igennem i enkelte 
forsøgsvise initiativer eller programmer, men det må konstateres, at udviklingen af det 
decentrale samarbejde ahnindeligvis kan blive hæmmet af de institutionelle rammer for 
samarbejdet (bl.a. Lomé IV), reglernes og procedurernes tunghed og også en beskyttende 
eller mistroisk adfærd som tidligere beskrevet. Med de betydelige midler, Kommissionen 
sætter ind på dette område, er det ikke desto mindre her, hovedudfordringen og fremtiden 
for det decentrale samarbejde ligger. 
- For ikke at springe noget over, må der også nævnes et tredje mønster, nemlig 
"substituerende" decentralt samarbejde. Et sådant samarbejde finder sted i lande, hvor 
det officielle samarbejde af den ene eller den anden grund er suspenderet, og hvor 
bistanden er indskrænket til kun at dække primære behov og formidles af decentrale 
aktører. Her kan det beklages, at der ved genoprettelsen af de officielle forbindelser i 
nogle tilfælde sker det, at det decentrale samarbejde, som i princippet er positivt, ikke 
længere prioriteres, og at dets aktører kommer til at spille en mindre væsentlig rolle eller 
helt lukkes ude, hvilket i høj grad kan skade troværdigheden af Fællesskabets budskab om 
det decentrale samarbejde. 
Med sådanne forskellige situationer og det decentrale samarbejdes særdeles kvalitative 
og subjektive karakter er det umuligt at gøre status på udtømmende vis og at søge at 
nå frem til en enhedsskabende praksis. Det decentrale samarbejde kan kun få mening, 
hvis det kædes sammen med den lokale virkelighed, der gør sig gældende i det enkelte 
tilfælde. 
Hvis dette ud fra et praktisk synspunkt fører til anerkendelse og fremme af denne 
forskelligartethed og de mange varierende erfaringer på dette område, vil det på den 
anden side nok også være hensigtsmæssigt med nogle grundprincipper, der kan tjene 
til en afgrænsning af anvendelsen af det decentrale samarbejde, således at der kan 
gives et klart og tydeligt signal til de pågældende målgrupper. 
C. DET DECENTRALE SAMARBEJDE SOM LED I DET FINANSIELLE OG 
FAGLIGE SAMARBEJDE - ET STATUSFORSØG 
I det følgende forsøges det at tegne et første billede, om end meget ufuldstændigt, af de 
erfaringer, der har kunnet registreres eller undersøges. 
5. Oversigt over de pågældende instrumenter 
5.1. Særlige budgetposter for finansieringsbidrag til decentrale aktører 
Budgetpost B 7-5 077 - Decentralt samarbejde: direkte beregnet til 
finansieringsbidrag til forskellige decentrale aktører i udviklingslandene, herunder 
specielt lokale myndigheder; som følge af de beskedne bevillinger bruges den i 
praksis overvejende til at støtte "forudgående" foranstaltninger med henblik på 
mobilisering og styrkelse af decentrale aktører både i udviklingslandene og i 
Europa, bistand til etablering af partnerskaber og netværk Nord/Syd og Syd/Syd 
og aktioner til forberedelse af programmer for decentralt samarbejde som led i 
officielle programmer. Den virker især som katalysator og løftestang for en større 
udbredelse af det decentrale samarbejde i de berørte lande og Kommissionens 
officielle programmer (budget 1994: 5 mio. ECU). 
Derudover er der en række andre budgetposter, som uden at være direkte møntet på det 
decentrale samarbejde indirekte kan bidrage til dets målsætninger afhængigt af, om: 
udvikling af Nord/Sy d-partn erskaber og/eller styrkelse af deceit traie aktører i Syd 
er et af de udtrykkeligt fastsatte måL Disse poster åbner finansieringsmuligheder 
for decentrale aktører i Nord og i Syd, og ikke blot for NGO'er: 
- B7-5220 og 5230: støtte til foranstaltninger til fremme af menneskerettighederne 
og demokratiet i udviklingslandene (budgetter 1994: 27 mio. ECU) 
- B7-5031: støtte til uddannelse til fordel for statsborgere i udviklingslandene 
(budget 1994: 2 mio. ECU) 
posten støtter initiativer fra decentrale aktører i Nord eller Syd: 
- B7-5076: rehabilitering og genopbygning til fordel for udviklingslandene (budget 
1994: 45 mio. ECU) 
- B7-5040: miljø i udviklingslandene (budget 1994: 20 mio. ECU) 
posten støtter initiativer fra NGO'er i Nord eller Syd: 
- B7-5014: støtte til NGO'ers virksomhed i Vietnam (budget 1994: 2 mio. ECU) 
- B7-5015: støtte til NGO'ers virksomhed i Cambodja (budget 1994: 1 mio. ECU) 
-B7-5013: støtte til NGO'ers virksomhed i Chile (budget 1994: 3,8 mio. ECU) 
(posten bortfaldet i 1995) 
-B7-4083: finansiel bistand til områderne Vestbredden og Gaza (budget 1994: 50 
mio. ECU) 
posten indirekte kan støtte NGO'er i Syd med NGO'er i Nord som formidlere: 
- B7-5010: samfinansiering med NGO'er (budget 1994: 145 mio. ECU); aktioner, 
der officielt tager sigte på institutionel støtte til basisorganisationer i 
udviklingslandene i henhold til kapitel XII i de almindelige betingelser, tegner sig 
kun for ca. 3 mio. ECU i 1994 (dvs. 2% af posten). 
Det kan imidlertid konstateres, at denne dimension indgår i flere og flere 
integrerede projekter. 
I praksis gælder der ret så forskellige betingelser for anvendelsen af disse poster. For 
nogle af dem er anvendelsen stærkt "styret", eller der er snævre grænser for, hvad der 
opfattes som en NGO eller en decentral aktør, mens andre med stor smidighed kan 
anvendes til at støtte reelle decentrale initiativer. 
I 1994 udgjorde det samlede beløb på disse poster 300 mio. ECU. 
5.2. Officielle programmer for finansielt og fagligt samarbejde 
De vigtigste perspektiver for det decentrale samarbejde findes inden for disse programmer 
(EUF og de midler, der stilles til rådighed for samarbejdet med Middelhavslandene og 
ALA-udviklingslandene). 
Der kan skematisk opstilles tre mønstre: 
- Programmer, der specielt er beregnet til at støtte initiativer på basisplanet, i 
almindelighed af begrænset størrelse: enten inten for rammerne af klassiske instrumenter 
som mikroprojekt-programmer, der er tilpassset, så de decentrale aktører får et større 
ansvar, eller inden for rammerne af ad hoc-programmer for decentralt samarbejde, der 
specielt er udformet med dette sigte. Nogle sektorbestemte eller integrerede programmer 
kan omfatte en særlig komponent af denne type. EUF har omfattende og langvarige 
erfaringer på området, og de bliver også til gavn for indsatsen i andre udviklingslande 
såsom Mellemamerika, Andespagtlandene og Palæstina. Der er under Lomé IV gjort 
forskellige fremskridt for at få visse mikroprojekt-programmer sporet ind på denne vej. 
- Traditionelle programmer (sektorprogrammer, integrerede programmer), som de 
decentrale aktører kan deltage L Deltagelsen kan være mere eller mindre intensiv alt 
efter, om den gælder hele projektforløbet eller kun en del af det, og i hvilken form den 
kan ske i de enkelte etaper. Som et særligt eksempel kan nævnes programmer, der 
udformes og gennemføres af store NGO'er med en klar folkelig basis. De vigtigste tiltag 
af denne art skal sandsynligvis findes i ALA-udviklingslandene, bl.a. fordi der her er store 
anerkendte lokale NGO'er (Bolivia, Chile, Bangladesh, Indien, Sri Lanka osv.) og ofte 
generelt forhold, der taler for en sådan tilgang. Som tidligere nævnt (jf. B.3) kan 
anvendelsen af NGO'er som iværksættere af eller medvirkende ved nationale programmer 
dog også kun være et simpelt alternativ til den traditionelle gennemførelse af programmer 
"oppefra og ned". Det er faktisk ofte tilfældet. 
- De horisontale instrumenter, der gradvis vinder frem som princip i Middelhavsområdet 
(MEDURBS, MEDMEDIA, MEDINVEST, MEDCAMPUS, AVICENNE og, på 
forberedelsesstadiet, MEDASSOCIATIONS) og Latinamerika (ALINVEST, ALFA og 
"URBAL" under forberedelse), og som primært skal tjene til at fremme faglige 
udvekslinger og overførsel af viden inden for netværk, der omfatter flere decentrale 
aktører fra Europa og Syd-landene. 
6. Budgetposten B 7-5077 vedrørende decentralt samarbejde 
I årene 1992-1994 er der indgået forpligtelser for 7,845 mio. ECU til 44 aktioner, der 
fordeler sig således: 
- 12 aktioner (13,5% af midlerne) vedrørende fremme af decentralt samarbejde, 
mobilisering af decentrale aktører i Nord og Syd (NGO'er, lokale myndigheder), 
oprettelse af netværk og forberedelse af decentrale programmer til finansiering under de 
officielle fonde. De fleste af disse aktioner gennemføres i AVS-stater, hvor der er stor 
interesse for decentralt samarbejde under henvisning til Lomé-konventionens retningslinjer 
på området. Aktionerne sætter de lokale aktører i stand til at organisere sig bedre og 
slutte sig sammen, og de styrker Nord/Syd- eller Syd/Syd-partnerskaber og letter dialogen 
med de statslige myndigheder og delegationerne om medtagelse af decentralt samarbejde 
i de officielle programmer 
- 17 aktioner vedrørende styrkelse af og institutionel støtte til decentrale aktører (34% af 
midlerne). Det drejer sig her hovedsagelig om AVS-lande og latinamerikanske lande 
(Mellemamerika, Colombia, Bolivia, Chile) samt enkelte lande i Asien (Indien, Vietnam) 
Metoden "regionale netværk for decentralt samarbejde" inden for rammerne af budgetpost 
B7-5077 
Disse netværk fungerer efter en række fælles principper: 
- at få NGO'er og lokale myndigheder i Europa og i Syd til at knytte deres initiativer og tekniske 
og finansielle ressourcer sammen om fælles mål for udvikling på basisplanet (forbedring af 
levevilkårene og by forvaltningen, jobskabelse osv.) 
- at fremme samkvemmet, Nord/Syd- og Syd/Syd-erfaringsudvekslingen og krydsbefrugtningen 
mellem disse forskellige familier af aktører for varigt at styrke de decentrale aktører i Syd og øge 
deres aktioners synlighed og rækkevidde 
- i kraft af "støttefonde" at fremme pilot- og mobiliseringsaktioner for konkret i marken at afprøve 
disse metoders effektivitet og forberede deres fremtidige inkorporering i officielle programmer. 
Disse netværk lægger alt efter omstændighederne navnlig vægt på: 
- støtte til basisgruppers og NGO'ers initiativer, men inden for rammerne af en forstærket dialog 
med de lokale myndigheder (f.eks. programmet "krisen i byerne, social udstødning" og 
programmet Europa-Mellemamerika) 
- institutionel og faglig styrkelse af de lokale myndigheder i forbindelse med decentraliserings­
processer (f.eks. program for kommunal udvikling i Vestafrika og PARMA-programmet) 
- etablering af Nord/Syd-partnerskaber og -venskabsbyer og støtte til pilotprojekter (f.eks. 
PARMA-programmet og programmet Europa-Mellemamerika). 
Nogle illustrationer: 
- Program for decentralt samarbejde Europa-Mellemamerika 
Partnere: i Europa: nationale og andre sammenslutninger, der repræsenterer ca. 50 franske, 
nederlandske, spanske og tyske byer; NGO'er og lokale foreninger; i Mellemamerika: nationale 
kommuneforeninger i regionens seks lande, kommuner, NGO'er og uddannelsescentre. 
Aktiviteter: støtte til decentraliseringsprocessen og institutionel styrkelse af de lokale myndigheders 
sammenslutninger; støtte til pilotinitiativer inden for lokal udvikling på det økonomiske og sociale 
område og by forvaltningsområdet. 
- Program for støtte til styrkelse af kommunerne i Vestafrika (PARMA) 
Partnere: i Europa: ca. 20 franske, italienske og tyske kommuner, der deltager i venskabsby- og 
samarbejdsaftaler; i Afrika: kommunesammenslutninger og nationale decentraliseringskommis-
sioner, NGO'er, lokale foreninger. 
Aktiviteter: styrkelse af de nationale by sammenslutninger; pilotprojekter til forbedring af 
kommunernes evne til at planlægge og forvalte basisanlæg og -ydelser, med befolkningens 
deltagelse. 
- Programmet "krisen i byerne og social udstødning" i Vestafrika 
Partnere: NGO'er, bykvarterforeninger, socialarbejdere, kommuner, forskningscentre. 
Aktiviteter: støtte til græsrodsinitiativer til gavn for vanskeligt stillede målgrupper (unge 
arbejdsløse, kvinder osv.); hjælp til oprettelse af folkeforeninger i bykvarterer og uddannelse af 
lokale ledere. 
Vejledningsvis tegner disse tre programmer sig for et samlet budget på 3 mio. ECU, hvortil 
Kommissionen yder et finansieringsbidrag på 50%; resten finansieres normalt af de pågældende 
partnere (lokalt og i Europa) og forskellige bi- og multilaterale programmer for decentralt 
samarbejde (Frankrig, Italien, Nederlandene, Verdensbanken m.fl.). 
10 
og Middelhavsområdet. De fleste af disse aktioner er kædet nøje sammen med EUF-
eller ALA-retningslinjerne og -programmerne. Næsten to tredjedele af dem vedrører 
styrkelse af kommunenetværk eller -foreninger, ofte i forbindelse med en decentralisering 
i landene. Støtte til decentralisering og udvikling af byer og kommuner er faktisk et af 
de hurtigt voksende satsningsområder i AVS-landene og nogle ALA-lande 
- 15 aktioner, der består i pilotprojekter eller -programmer (52,5% af midlerne). Det 
drejer sig først og fremmest om AVS- og ALA-lande. Disse projekter bygger på 
Nord/Syd-partnerskaber såsom venskabsbyer eller partnerskaber mellem NGO'er og 
kommuner og omfatter nye aktiviteter (byforvaltning, bekæmpelse af udstødning, 
bymiljø, lokal økonomisk udvikling). Der er således i Mellemamerika og Vestafrika med 
kommune- eller NGO-netværkene etableret regionale støtteposter for lokale initiativer. 
I perioden 1992-1994 har den regionale fordeling af midlerne som helhed været følgende: 
AVS (61%), Latinamerika (28%), Asien (4%), Middelhavsområdet (1%), alle lande 
(6%). 
7. Det decentrale samarbejde på grundlag af Lomé IV 
7.1. Generel oversigt 
Lomé-konventionen, der placerer staterne og de nationale anvisningsberettigede i første 
række, er ikke altid en lige velegnet ramme til at fremme decentral deltagelse. Derfor 
er erfaringerne indtil nu også begrænsede. Men i den reviderede Lomé IV foreslås der 
visse ændringer vedrørende: 
- tilskyndelse til samarbejde mellem nationale anvisningsberettigede og decentrale aktører 
(bilag til konventionen) 
- inkorporering i de nationale vejledende programmer af midler, som mere direkte og 
smidigt kan stilles til rådighed for decentrale initiativer 
- en større anerkendelse af det decentrale samarbejde i de klassiske programmer. 
Nedenstående oplysninger bygger på et spørgeskema, der (medio 1994) udsendtes til 
samtlige delegationer. Hensigten var ikke at gøre status på udtømmende vis, men snarere 
ud fra en konstatering af den aktuelle situation at fremdrage kvalitative tendenser, foreslå 
overvejelsesretninger og påvise de vigtigste hindringer for en bedre integrering af denne 
samarbejdsform i de fremtidige EUF-programmer. Som følge af forskellene mellem de 
mere eller mindre omfattende vurderinger af det decentrale samarbejde, må de anførte 
tal betragtes som rent vejledende. Det har vist sig: 
- at tre fjerdedele af de 41 lande, der svarede (eksklusive AVS-østater og lande, hvortil 
bistanden er suspenderet eller stillet i bero), anførte, at der var programmer, som mere 
eller mindre svarede til kriterierne for decentralt samarbejde (efter niveauerne og 
intensiteten for deltagelsen i de forskellige etaper af forberedelsen af projekterne og 
senere gennemførelsen af dem, de lokale myndigheders og NGO'ernes medvirken og 
den rolle, decentrale Nord/Syd-partnerskaber spillede). 
11 
De 54 programmer, der anses for at være de mest betegnende, repræsenterer 
forpligtelser på 574 mio. ECU under 6. og 7. EUF (vejledningsvis svarende til 5% af 
7. EUF's midler). 
- En fjerdedel af landene begrunder den totale mangel på decentralt samarbejde med 
følgende hindringer: utilstrækkelig dialog med de statslige myndigheder, demokratisk 
underskud, de lokale decentrale aktørers strukturelle svaghed, men også personalemangel 
hos delegationerne, som derfor ikke lean sætte fuldt ind på dette meget krævende område. 
- I de lande, hvor der anvendes decentralt samarbejde, tegner der sig nogle 
gennemgående tendenser: en nylig eller igangværende decentraliseringspolitik er 
medbestemmende for den fremtidige udformning og gennemførelse af decentrale 
programmer; NGO'erne og de decentrale aktører som helhed er endnu utilstrækkeligt 
organiseret, hvorfor delegationerne må kunne stille omfattende menneskelige ressourcer 
til rådighed til at informere, vejlede og stimulere basisaktørerne og senere til at føre 
behørigt tilsyn med de decentrale aktioner. 
- 50% af de nævnte programmer er faktisk mikroprojekt-programmer eller programmer 
for decentralt samarbejde2, der i sagens natur er udformet til at støtte små initiativer på 
basisplanet, og hvor de decentrale aktørers ansvar for gennemførelsen i realiteten er af 
stærkt varierende omfang (jf. nedenfor). 
- De øvrige er traditionelle programmer for udvikling af landdistrikter3, byudvikling4 
eller støtte til den private sektor5. Det kan dreje sig om programmer, der er rettet mod 
lokal udvikling og omfatter aktioner på det økonomiske, sociale og institutionelle 
område. Alt efter omstændighederne: bygger de på deltagelsesbaseret planlægning; 
omfatter de en komponent for institutionel styrkelse af de lokale aktører eller udvikling 
af menneskelige ressourcer; kan basisgrupperne være med i styringen; gøres der brug 
af NGO'er; delegeres visse finansielle og forvaltningsmæssige beføjelser til de decentrale 
aktører. For det meste drejer det sig dog om programmer "oppefra og ned" med en 
styret og begrænset deltagelse. 
- To programmer, der iværksattes i slutningen af 1994 med EUF-midler, udgør en 
undtagelse: 
. Et integreret program for lokal udvikling omfattende en provins i Den Dominikanske 
Republik, hvor det har været muligt at kæde et initiativ fra statens side sammen med et 
imtiativ fra lokale enheder (NGO'er, græsrodsgrupper, kommuner), der er sammensluttet 
i et "socialt forum", og som arbejder for en selvstyret udvikling. Det endeligt vedtagne 
program gennemføres under ledelse af og med teknisk støtte fra denne lokale instans. 
. Et andet program, der tager sigte på udvikling af formidlersammenslutningers kapacitet 
til at yde en indsats i byerne i Cameroun, er udfonnet af disse sammenslutninger selv 
med støtte fra en europæisk NGO. Disse aktører skal også stå for gennemførelsen og 
forvaltningen af programmet på basis af regler og mekanismer, som de har forberedt 
sammen og selv forvalter. 
Angola, Benin, Botswana, Burundi, Kenya, Lesotho, Mozambique, Senegal, Swaziland, Tanzania, 
Uganda, Zambia. 
Burkina Faso, Cameroun, Congo, Guinea, Mali, Niger, Uganda. 
Côte d'Ivoire, Guinea, Mali. 
Den Dominikanske Republik, Guyana, Kenya. 
12 
7.2. Mikroprojekt-programmer 
Programmer for mikroprojekter er et af de mulige grundlag for decentraliseret 
samarbejde. De skal normalt tjene til at støtte aktioner, der iværksættes i lokalsamfund 
og med deltagelse af modtagergrupperne. De vedrører traditionelt små økonomiske og 
sociale infrastrukturer i landdistrikter og især vandforsyning i landsbyer, uddannelse og 
sundhed. 
Mikroprojekt-programmerne er i hovedsagen "centraliserede" instrumenter. 
Prioriteterne for dem fastlægges af den nationale anvisningsberettigede og delegationen; 
identificeringen, udvælgelsen, gennemførelsen og den finansielle forvaltning af 
projekterne varetages for det meste af en projektgruppe, der sorterer under den nationale 
anvisningsberettigede, som i sidste instans har beslutningsmyndigheden. Da disse 
programmer først og fremmest bruges til at nå kvantificerbare og kortsigtede mål, indgår 
udvikling af den lokale kapacitet ikke nødvendigvis udtrykkeligt som et mål eller en 
strategi på lang sigt. 
Nogle af disse programmer lægger dog i ret stor grad vægt på: 
- øget inddragelse og ansvarliggørelse af modtagergrupperne i kraft af forudgående 
informations- eller uddannelsesaktioner i marken6; undertiden er NGO'er, de lokale 
myndigheder eller modtagerne med i programmets styringskomite7; i forbindelse med 
nogle mikroprojekt-programmer oprettes der lokale brugerkomitéer8. Disse programmer 
støder dog af og til på manglende motivation hos de befolkningsgrupper, der skal deltage 
i projekterne 
- styrkelse af de lokale myndigheders rolle: støtte til decentraliserede lokale myndigheder 
kan være et udtrykkeligt mål9; de lokale myndigheder inddrages i identificeringen, 
gennemførelsen og tilsynet og senere forvaltningen af anlæggene10; flere evalueringer har 
imidlertid vist, at der er en. reel risiko for, at de lokale myndigheder "bemægtiger sig" 
disse programmer til skade for de ønsker, befolkningen har tilkendegivet 
- anvendelse af NGO'er til identificering og gennemførelse af og tilsyn med projekter11. 
Under Lomé IV beløb fmansieringsafgørelseme vedrørende mikroprojekt-programmer 
sig ved udgangen af 1994 til 105 mio. ECU. Ca. en tredjedel af de pågældende 36 
programmer rummer i større eller mindre udstrækning aspekter, der kan karakteriseres 
som decentrale. Der er dog grund til at tro, og det bekræftes af erfaringerne, at det 
traditionelle mikroprojekt-program ikke er det mest velegnede redskab til realisering af 
decentralt samarbejde. Det har taget lang tid at få rigtig gang i mikroprojekt-
programmerne under Lomé, og det er egentlig først nu, at de begynder at blive synlige, 
gennemprøvede og pålidelige. Kun de færreste af de nationale anvisningsberettigede og 
6 
7 
8 
9 
10 
11 Lesotho, Mozambique, Niger, Senegal, Tanzania, Uganda, Zambia, Zimbabwe. 
Mozambique, Sierra Leone, Swaziland. 
Burundi, Mozambique. 
Burundi, Mali, Mozambique. 
Botswana, Zambia, Zimbabwe. 
Angola, Botswana, Mozambique, Togo. 
13 
delegationerne er parate til at løbe risikoen for at forstyrre denne skrøbelige balance; 
nogle foretrækker, at det decentrale samarbejde lægges ind under særskilte ad hoc-
programmer. 
7.3. Programmer for decentralt samarbejde 
De bygger på erfaringer fra mikroprojekt-programmerne (aktionsskala, folkelig 
deltagelse), men adskiller sig fra dem på følgende væsentlige punkter: 
- det kan dreje sig om programmer, der står åbne for dels mange forskellige (sociale, 
økonomiske, uddannelsesmæssige osv.) lokale initiativer, uden at der på forhånd er 
fastlagt målsektorer eller -regioner, dels mange forskellige decentrale aktører (f.eks. i 
Niger, Benin, Mauritius, Madagaskar). Modsat kan de også være rettet mod bestemte 
målregioner og bestemte former for støtte til en decentraliseret lokal udvikling (f.eks. 
i Senegal, Cameroun, Den Dominikanske Republik) 
- de berørte decentrale aktører er med i de instanser, der træffer beslutninger om og 
fastlægger retningslinjer for programmet 
- forvaltningen af midlerne og opgaverne delegeres til de lokale aktører gennem 
"mellemled" som lokale eller udenlandske NGO'er, der har en effektiv forvaltnings-
kapacitet 
- styrkelse af institutioner og basisorganisationer er et udtrykkeligt mål for programmet, 
og der afsættes følgelig midler til oplysnings-, udvekslings- og uddannelsesaktiviteter 
med henblik på en varig strukturering af de lokale aktører. 
Under Lomé IV er der igangsat eller forberedes der programmer af denne art i Benin (2 
mio. ECU), Burundi, Ghana (2 mio. ECU), Mauritius (2 mio. ECU), Madagaskar (1,5 
mio. ECU), Niger (2 mio. ECU), Senegal (4 mio. ECU) og Zimbabwe for et samlet 
vejledende beløb på 13 mio. ECU. 
7.4. Perspektiver og begrænsninger 
Denne oversigt viser, hvor langt der er igen, før det decentrale samarbejde rodfæstes i 
bistandspolitikken og -programmerne inden for Lomé-konventionen. Det decentrale 
samarbejde rejser allerede nu en række spørgsmål med hensyn til metoder og regler. 
Desuden har de ovenfor beskrevne programmer for decentralt samarbejde hidtil ikke 
været genstand for bestemmelser i Lomé-konventionen. 
Trods disse vanskeligheder er nogle lande allerede begyndt nærmere at overveje, hvilken 
plads og rolle det decentrale samarbejde skal have i de fremtidige nationale vejledende 
programmer, herunder at inddrage de lokale aktører i en debat derom. 
8. Det decentrale samarbejde med udviklingslandene i Asien og Latinamerika og 
Middelhavslandene 
Som nævnt i indledningen er der grund til at påpege, at i forhold til det decentrale 
samarbejde i AVS-landene er interventionstyperne til en vis grad forskellige i 
Middelhavsområdet og Asien og Latinamerika afhængigt af udviklingsniveauet og 
-profilen i de forskellige regioner i verden. Differentieringen kan bl.a. dreje sig om, 
hvilken rolle de forskellige kategorier af udviklingsaktører spiller i forhold til hinanden, 
og hvilke konkrete metoder der anvendes til at støtte deres initiativer. 
14 
8.1. Decentrale programmer i Middelhavsområdet 
Det decentrale samarbejde i Middelhavslandene har fået større vægt i takt med 
udviklingen af den nye Middelhavspolitik i årene 1990-1995: som eksempler kan nævnes 
programmerne MEDURBS, MEDCAMPUS, MEDINVEST, AVICENNE og 
MEDMEDIA. 
De sigter navnlig på udvikling af Nord/Syd- og Syd/Syd-partnerskaber mellem decentrale 
aktører inden for netværk. 
De bygger på ét og samme princip: oprettelse af net til fremme af dialogen, overførsel 
af teknologi og udveksling af viden og kunnen mellem tilsvarende parter i de europæiske 
lande og tredjelandene. Disse net skal omfatte mindst én deltager fra tredjelandene og 
to deltagere fra to medlemsstater. 
MEDURBS henvender sig til kommunerne. Dets formål er at forbedre levevilkårene og 
styrke det lokale demokrati. Nettene vedrører områderne miljø, byplanlægning, 
udstødelse, transport og kommunalforvaltning. 150 byer er kommet med, siden 
programmet iværksattes i 1992. 
MEDCAMPUS henvender sig til de højere uddannelsesinstitutioner. Områderne er social 
og økonomisk udvikling, virksomhedsledelse, miljøforvaltning og kulturel udveksling. 
450 universiteter og institutter deltager. 
MEDINVEST tager sigte på at skabe et gunstigt klima for små og mellemstore 
virksomheder i kraft af fremme af overførsel af knowhow og støtte fra branche- og 
erhvervsorganisationer. 
MEDMEDIA fremmer samarbejdet mellem medieverdenens fagfolk med henblik på 
overførsel af knowhow, men også med henblik på styrkelse af den kulturelle forståelse 
i Middelhavsområdet. 
For årene 1992-1994 beløber de finansielle forpligtelser vedrørende disse fire 
programmer sig til 43 mio. ECU, hvilket vej lednings vis svarer til 1 % af det samlede 
beløb for fjerde Middelhavsprotokol (1992-1996). 
I øvrigt er et Med-Association-program beregnet for NGO'er under forberedelse. 
Disse programmer har haft en klar mobiliserende effekt takket være, at der konstant er 
sat ind på synlighed og god kommunikation. 
Der er nu indledt en debat - dels om nogle af disse nets beståen på lang sigt (efter at 
bistanden fra Kommissionen er ophørt) og dels om de iværksatte aktioners synlighed og 
effekt i Syd - på grund af de begrænsede midler, der er til rådighed for disse net, som 
primært er beregnet til "forudgående" udvekslinger. Det rejser problemet om nettenes 
senere adgang til at få finansieret større projekter og deres relation til andre europæiske 
bistandsprogrammer i denne region. 
15 
Den Europæiske Union foreslår nu en udbygning af samarbejdet med det civile samfunds 
aktører inden for rammerne af Euro-Middelhavspartnerskabet med de associerede sydlige 
og østlige Middelhavslande. I det øjemed forudses der vedtaget et handlingsprogram på 
ministerkonferencen i november i Barcelona. 
8.2. ALA-udviklingslandene 
Rådets forordning af 1992 om samarbejdet med ALA-udviklingslandene fastsætter for 
den finansielle og faglige bistands vedkommende, at "ud over stater og regioner kan 
decentrale forvaltninger, regionale organisationer, offentlige tjenester, lokalsamfund eller 
traditionelle samfund, private institutter og erhvervsvirksomheder, herunder kooperativer, 
samt ikke statslige organisationer være modtagere og partnere". 
Dette princip synes lettere at føre ud i livet, end når det gælder EUF. Rammerne for 
samarbejdet med ALA-udviklingslandene viser sig faktisk langt smidigere, med en 
mindre afhængighed af modtagerlandenes regeringer og med et større råderum for 
Kommissionen, hvad angår valget af projekter og aktører. De kan afstemmes helt 
forskelligt efter de pågældende regioner og EU's prioriteter for hver enkelt af disse. 
Selv om der på det seneste i disse to regionale blokke har kunnet konstateres en øget 
interesse for det økonomiske samarbejde, anvendes hovedparten af ressourcerne fortsat 
til aktioner til bekæmpelse af fattigdom i de fattigste lande. 
8.2.1. De asiatiske lande 
Bistanden anvendes overvejende til klassiske udviklingsaktioner (udvikling af 
landdistrikter, fødevarehjælp, flygtninge m.v.). Det finansielle og faglige samarbejde er 
specielt koncentreret i Sydasien (Indien, Bangladesh, Pakistan). 
I disse lande, hvor der er mange, velorganiserede og for nogles vedkommende også 
indflydelsesrige lokale NGO'er, er det blevet almindeligt at gøre brug af disse 
organisationer, og der tegner sig her et eksempel for det decentrale samarbejde. 
I Bangladesh blev 90% af bistanden i 1994 således kanaliseret gennem lokale NGO'er 
(BRAC, PROSHIKA m.fl.) til store flerårige programmer, der gennemføres på basis af 
en samordning mellem staten, NGO'erne og EU, og som bl.a. drejer sig som 
bekæmpelse af fattigdom og fremme af udviklingen i lokalsamfundene. 
Fællesskabsbidragene kan udgøre helt op til 30 mio. ECU over en femårig periode for 
PROSHIKA's vedkommende. Som et eksempel kan det nævnes, at det tredje program 
for udvikling af landdistrikter, der iværksættes af BRAC, den næststørste ikke-statslige 
organisation i landet, tager sigte på at styrke organiseringen af de fattige i landsbyerne. 
Programmet for institutionel styrkelse og udvikling af menneskelige ressourcer omfatter 
en lang række komponenter (sundhed, kredit, uddannelse osv.). Det gennemføres af 
BRAC med støtte fra et donorkonsortium. 
Det sker i øvrigt også, at NGO'er medvirker ved gennemførelsen af dele af programmer, 
som staten står for (f.eks. IFADEP-programmet). 
Bangladesh frembyder et skoleeksempel på, hvordan lokale NGO'er, der er startet i det 
små og senere har fået støtte fra udenlandske NGO'er, efterhånden har udviklet sig til 
16 
virkelige institutioner, der er respekterede og anerkendte af de internationale 
bistandsydere og navnlig af staten. 
Noget tilsvarende kan genfindes i Sri Lanka og Indien. I Indien er der ca. 6 000 NGO'er 
af vidt forskellig størrelse. Hvis man f.eks. ser på programmet for støtte til 
primærundervisning, bygger det fuldt ud på et decentraliseringskoncept, idet det er rettet 
mod lokalsamfundene og går "nedefra og op". Fællesskabsbidraget beløber sig til 150 
mio. ECU over fem år. I Indien er man også i de senere år begyndt at satse mere og 
mere på udvikling og decentralisering for landsbysamfundenes vedkommende. 
Kommissionen er i samarbejde med staten og NGO'erne på vej til at støtte en hel række 
initiativer, der har til formål at styrke disse samfund og deres valgte organer. 
Samtidig er de økonomiske aspekter ved at få en mere central plads i EU's strategi i 
denne region, og der banes vej for andre mulige former for decentralt samarbejde baseret 
på styrkelse og diversificering af partnerskaber og udvekslinger mellem europæiske og 
asiatiske aktører (økonomiske aktører, lokale myndigheder, førende videncentre osv.). 
På det seneste er der også igangsat nogle forsøg med by-netværker af samme art som 
dem, der er indledt i MEDURBS-programmerne og i Latinamerika og Afrika. F.eks. er 
der for Vietnams vedkommende etableret et europæisk-vietnamesisk by-netværk, der 
beskæftiger sig med byplanlægning, miljø og by forvaltning. Der er på regionalt plan 
oprettet lignende net, der omfatter aktiviteter på området bymiljø, og hvis medlemmer 
er NGO'er og lokale myndigheder. Som helhed står disse forsøg i et beløb på under 1 
mio. ECU. Det er rimeligt at tro, at der her kan mobiliseres et betydeligt potentiale ikke 
alene hos de større europæiske lokalforvaltninger (f.eks. regioner, provinser og 
storbyer), men også hos mange forskellige institutioner og decentrale aktører i 
miljøsektoren, forskningssektoren osv. Det kunne blive et af formålene med det 
ASIAURBS-program, der nu befinder sig i den indledende forberedelsesfase. 
8.2.2. Latinamerika 
Udviklingsbistanden er her først og fremmest koncentreret i Mellemamerika og 
Andeslandene (især Bolivia). 
Ligesom i Asien er der også her veletablerede lokale NGO'er og sociale bevægelser, der 
gør det lettere at satse på deltagelse. Det sker allerede nu tit, at NGO'er medvirker ved 
gennemførelsen af europæiske bistandsprogrammer. 
Det er f.eks. tilfældet i Peru i forbindelse med et program for drikkevandsforsyning i 
Limas slumkvarterer, hvor resultaterne i vid udstrækning afhænger af bykvarterkomitéers 
og NGO'ers deltagelse. I Bolivia er lokalsamfundenes og NGO'ernes deltagelse i 
udviklingspolitikken og -programmerne blevet en væsentlig prioritet for de statslige 
myndigheder (der er vedtaget en "lov om folkelig deltagelse") og et centralt punkt i EU-
bistanden. 
I Mellemamerika er der som led i regionale programmer afsat betydelige midler til 
udvikling af indianske lokalsamfund, andelsbevægelsen, landbrugerorganisationer og 
mini v irksomheder. 
17 
Det regionale PROCOOPCA-program til 22 mio. ECU tager således sigte på udvikling 
af andelsbevægelsen; det er baseret på, at de decentrale aktører under ledelse af en 
projektenhed deltager i fastlæggelsen prioriteterne, styringen og gennemførelsen. 
En anden interessant fremgangsmåde består i bedre at mobilisere de europæiske 
decentrale aktørers potentielle bidrag inden for rammerne af Nord/Syd-netværk som 
f.eks. i ALF A-programmet for universiteter. Dette princip vil kunne overføres til andre 
grupper af aktører såsom lokale myndigheder (regioner, byer osv.). 
I 1994 blev der bevilget midler til et forsøgsprogram af denne type (med finansiering 
over budgetpost B7-5077, men i tilfælde af succes senere med finansiering over ALA-
midlerne), der i Europa bygger på et net omfattende ca. 50 byer og NGO'er og i 
Mellemamerika på de nationale kommuneforeninger og deres regionale sammenslutning, 
og som har til formål at yde bistand til den lokale forvaltning i byerne i Mellemamerika. 
Programmet tager udgangspunkt i aftaler og venskabsbyaftaler, der blev indgået allerede 
i begyndelsen af 1980'erne, og som med dette net kan udbygges og forbedres både hvad 
angår udveksling og hvad angår konkrete aktioner. Programmet skal således bidrage til 
udvikling af samarbejdet mellem NGO'er, basissammenslutninger og kommuner. 
Der er i Latinamerika gennemført andre tilsvarende forsøg med netværk af byer og 
ekspertcentre (såsom forskningscentre og NGO'er). Denne arbejdsform, der endnu kun 
anvendes i begrænset omfang, kunne med fordel systematiseres, så der drages størst 
mulig nytte af den tydelige solidaritet og de livlige udvekslinger (kulturelle, økonomiske 
og andre) mellem Europa og denne region. 
D. DET DECENTRALE SAMARBEJDE FREMOVER 
Dette første statusforsøg viser, hvor forskelligartede erfaringerne er, og navnlig, hvor 
forskelligartet det decentrale samarbejde i dag forstås med de mange varianter, det i 
praksis optræder i inden for Fællesskabets udviklingssamarbejde, der er præget af en 
stærk differentiering af indsatsen efter de faktiske forhold i de enkelte geografiske 
områder. Det viser også, at det drejer sig om et idé- og handlingsfelt, der er i fuld 
udvikling, og som rummer endnu uudforskede muligheder. 
Der er allerede i vid udstrækning sket en vending i Middelhavsområdet, Latinamerika 
og Asien, hvor der ses et mere og mere omfattende samarbejde med de lokale eller 
regionale offentlige myndigheder og med universiteterne og NGO'erne. EU's tilbud om 
et virkeligt partnerskab med repræsentanterne for det civile samfund har her allerede 
mødt en vis succes. Noget tilsvarende gør sig gældende i flere og flere AVS-lande, hvor 
samarbejdet med NGO'erne og de lokale myndigheder, men også den private sektor får 
en stadig vigtigere plads. 
Fællesnævneren for alle disse forskellige fremgangsmåder er, at der gøres et forsøg på 
at finde modeller for et samarbejde, der i højere grad er koncentreret om individerne og 
de økonomiske og sociale aktører på basisplanet, og også modeller, der i højere grad er 
tilpasset den lokale virkelighed og dynamik, og som derfor er mere effektive og 
levedygtige. 
18 
Det decentrale samarbejde er en vigtig komponent set i relation til målene for EU's 
samarbejde. Det bidrager til: 
- en bæredygtig økonomisk og social udvikling ud fra princippet om, at kun en 
udvikling, som "beherskes" af lokalsamfundene, kan blive varig og effektivt 
imødekomme befolkningernes behov, ikke mindst når det gælder bekæmpelse af 
fattigdom 
- at konsolidere retsstaten og demokratiseringen ved at være med til at give det civile 
samfund den fornødne vægt i forhold til den politiske og den økonomiske sfære. 
Det decentrale samarbejde bør derfor kædes sammen med den sektorpolitik og -praksis, 
der udgør grundlaget for EU's dialog med modtagerstaterne, og ikke blot betragtes som 
en isoleret form for indsats. Det kan så - og bør - blive et nøgleelement i denne dialog 
og målene for de nationale samarbejdsprioriteter. 
Opbygning på lang sigt af den institutionelle og faglige kapacitet hos det civile samfunds 
organisationer, de økonomiske og sociale aktører og de lokale myndigheder bør være et 
centralt led i den politik og de programmer, der hviler på disse principper. 
Sammenfattende kan det siges, at der er tre punkter, der forekommer så væsentlige i en 
politik til fremme af det decentrale samarbejde, at de kan udgøre dens hovedkraftlinjer: 
åbning for øget deltagelse af udviklingslandenes borgere og basisaktører i 
samarbejdspolitikken. Det forudsætter en forstærket dialog mellem staterne, EU 
og de lokale aktører på grundlag af mekanismer, som for størstepartens 
vedkommende endnu ikke findes, men som f.eks. kunne omfatte samrådsfora 
udvidelse i Europa af kredsen af decentrale aktører, der er med i samarbejdet, og 
som kan bidrage til EU's betydning og indsats på dette område. 
Det drejer sig for det første om en styrkelse af de solidaritetsbånd, der traditionelt 
er et af de markante og særlige kendetegn ved EU's indsats i de forskellige 
regioner i verden. 
Det andet krav er snarere en konsekvens af den internationaliserings- og 
konkurrenceproces, som de decentrale aktører som byer, regioner eller lokale 
institutioner på deres eget plan i stigende grad inddrages i sammen med deres 
økonomiske partnere. Denne proces skulle fremme nye former for Nord/Syd­
partnerskaber, som i højere grad er baseret på net og fælles og gensidige 
interesser, kort sagt på et nærmere samspil i Europa mellem de forskellige 
familier af aktører, således at der kan anvendes bredere indfaldsvinkler til 
samarbejdet 
øget hensyntagen til dimensionen lokal udvikling og særlig til decentraliserings-
og regionaliseringsdynamikken i udviklingslandene. Disse niveauer bliver i dag 
stadig mere relevante som handlingsniveauer, uanset om det drejer sig om 
økonomisk udvikling, miljø og fysisk planlægning eller om oplæring i demokrati. 
Det er et velegnet handlingsniveau både for lokal deltagelse og for de europæiske 
decentrale aktørers medvirken. 
19 
Som konklusion kan det anføres, at der i fællesskabspolitikken vedrørende decentralt 
samarbejde i det mindste bør overvejes tre angrebsvinkler: 
For det første bør der skabes grundlag for en mere konstant dialog med det 
decentrale samarbejdes aktører i udviklingslandene, således at der efterhånden 
banes vej for en reel deltagelse/høring af disse aktører i forbindelse med 
udviklingspolitikken og de europæiske bistandsprogrammer. 
Et sådant samråd bør fortrinsvis foregå på et niveau, der omfatter lande eller 
regionale underenheder svarende til de særlige samarbejdspolitiske rammer 
(f.eks. de nationale eller regionale vejledende programmer for EUF's 
vedkommende, Middelhavsområdet, de mellemamerikanske lande osv.). 
For det andet må der også skabes betingelser for en mere konstant dialog med det 
decentrale samarbejdes potentielle aktører i Europa. Her spiller f.eks. CLONG 
en vigtig rolle, hvad angår samråd mellem NGO'erne og EU-institutionerne. Der 
er ingen dialogplatform af denne type for de europæiske lokale myndigheders 
vedkommende, selv om disse i høj grad gør sig gældende udadtil og er stærkt 
engageret i udviklingsbistanden. De lokale myndigheder, der er fuldgyldige 
aktører i politikken internt i Fællesskabet, må således paradoksalt nok se deres 
rolle formindsket, når det gælder politikken udadtil, hvilket i øvrigt i dag får 
Europas regioner til at påberåbe sig subsidiaritetsprincippet i forbindelse med det 
europæiske samarbejde. 
For det tredje bør der ske en tilpasning af bistandsinstrumenteme, så de bliver 
mere smidige, og så det decentrale samarbejde kan få den plads, der tilkommer 
det, i EU's politik og programmer. Desuden bør disse instrumenter harmoniseres, 
så de bliver et godt supplement til hinanden, lettere at forstå og mere synlige ude 
i verden. Ud fra samme tankegang bør der tilstræbes en samordning med 
medlemsstaterne og særlig de af dem, der har en politik for decentralt 
samarbejde. 
20 
Nogle forkortelser 
ALA: Udviklingslandene i Asien og Latinamerika 
ARE: Forsamlingen af Regioner i Europa 
AVS: Afrika, Vestindien og Stillehavet 
CCRE: De Europæiske Kommuners og Regioners Råd 
CLONG: De Europæiske NGO'ers Kontaktudvalg 
EU: Den Europæiske Union 
EUF: Den Europæiske Udviklingsfond 
EØS: Det Økonomiske og Sociale Udvalg 
IULA: Den Internationale Union af Lokale Myndigheder 
NGO: Ikke-statslig organisation 
OLT: De oversøiske lande og territorier 
T&D: Towns and Development 
UTO: United Towns Organisation 
& 

ISSN 0254-1459 
KOM(96) 70 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 11 
Katalognummer : CB-CO-96-077-DA-C 
ISBN 92-78-00752-8 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
li