Nr. C 310/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 81 
Udtalelse om forslag til 
— Rådets første direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger 
vedrørende varemærker, 
— Rådets forordning om EF-varemærke 
Den tekst, som har været genstand for udtalelsen, er offentliggjort i De Europæiske Fælles­
skabers Tidende nr. C 351 af 31. december 1980, side 1 og 5. 
A. UDTALELSENS JURIDISKE GRUNDLAG 
Rådet besluttede den 5. december 1981, i medfør af artikel 100 og 235 i traktaten om opret­
telse af Det europæiske økonomiske Fællesskab, at høre Det økonomiske og sociale Udvalg 
om det nævnte emne. 
B. DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALGS UDTALELSE 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 190. plenarforsamling, afholdt i Bruxelles 
den 23. og 24. september 1981, sin udtalelse om det nævnte emne. 
Udtalelsens ordlyd er følgende: 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det 
europæiske økonomiske Fællesskab, særlig art. 100 og 
235, 
under henvisning til anmodning af 5. december 1980 fra 
Rådet for De europæiske Fællesskaber om Det økono­
miske og sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Rådets 
første direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemssta­
ternes lovgivninger vedrørende varemærker, forslag til 
Rådets forordning om EF-varemærke (dok. KOM(80) 
635 endel.), 
under henvisning til beslutning truffet af Udvalgets 
præsidium den 9. december 1980 om at pålægge Afde­
lingen for industri, handel, håndværk og tjenesteydelser 
at udarbejde udtalelse og beretning om disse forslag, 
under henvisning til udtalelse vedtaget af Afdelingen for 
industri, handel, håndværk og tjenesteydelser på mødet 
den 2. september 1981, 
under henvisning til beretning aflagt af ordføreren, 
Broicher, 
under henvisning til forhandlingerne på den 190. plenar­
forsamling den 23. og 24. september 1981, mødet den 
23. september 1981, og 
ud fra følgende betragtninger: 
den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser indgår 
i etableringen af det interne EF-marked, og skabelsen af en EF-varemærkeret vil være et klart positivt skridt i 
denne retning, 
der må indføres en fællesskabsordning for varemærker, 
som giver virksomhederne ret til efter en og samme frem­
gangsmåde at opnå EF-varemærker, som nyder ensartet 
beskyttelse og har retsvirkning på hele Fællesskabets 
område, 
harmoniseringen af den nationale varemærkeret og ind­
førelsen af EF-varemærket må ikke få negative følgevirk­
ninger for indehavere af nationale varemærker, 
ud over den helt nærliggende tilnærmelse af medlemssta­
ternes varemærkelovgivning er den mest egnede og hen­
sigtsmæssige mulighed for at opfylde traktatens målsæt­
ning om fri bevægelighed for mærkevarer at udstede en 
forordning med hjemmel i EØF-traktatens art. 235 — 
med 75 stemmer mod 8, mens 22 undlod at stemme, 
VEDTAGET FØLGENDE UDTALELSE: 
I. Generelle bemærkninger 
1. Udvalget udtrykker tilfredshed med Kommissio­
nens plan om, at samhandelen med mærkevarer inden 
for Fællesskabet gradvis skal sikres betingelser svarende 
til dem, der gælder på et nationalt marked. Det er hensig­
ten med det foreslåede direktiv at foretage indbyrdes til­
nærmelse af de dele af den nationale varemærkeret, som 
er af særlig betydning for de frie varebevægelser mellem 
EF-landene. Udvalget fremsætter i kapitel II nogle 
ændringsforslag desangående. 
30. 11. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 310/23 
Hertil kommer, at der med det til direktivet knyttede 
forordningsforslag skal skabes en EF-varemærkeret, som 
- uden at anfægte de nationale varemærkerettigheder -
skal give virksomhederne mulighed for at opnå EF-
varemærker ved registrering hos en europæisk vare­
mærkemyndighed. 
2. Udvalget deler den opfattelse, at det kun i ringe om­
fang er muligt at skabe betingelser svarende til de på et 
nationalt marked gældende via tilnærmelse af den natio­
nale lovgivning med hjemmel i EØF-traktatens art. 100. 
Forudsætningerne for, at EF-instanserne går skridtet vi­
dere gennem udstedelse af en forordning med hjemmel i 
EØF-traktatens art. 235, er derfor opfyldt. Hermed er 
der også givet beføjelse til at oprette en EF-varemærke-
myndighed samt til at etablere en passende, fælles retsbe­
skyttelse af de berørte parter. Med den af Kommissionen 
foreslåede ordning undgår man en ny international insti­
tution og dermed også de vanskeligheder, som erfa­
ringsmæssigt opstår, når mange stater skal ratificere fol­
keretlige traktater. Afdelingen kan derfor fuldt ud til­
slutte sig, at man har valgt art. 235, som retsgrundlag. 
3. På grund af EF-varemærkets betydning for tilveje­
bringelsen af betingelser svarende til dem, der gælder på 
et nationalt marked, finder Udvalget det absolut 
påkrævet, at EF-varemærkerettens materielretlige, admi­
nistrative og omkostningsmæssige elementer udformes 
på en måde, som kan »godtages« af erhvervslivet, dvs. 
således at virksomhederne anspores til i stort omfang at 
anmelde EF-varemærker i stedet for nationale varemær­
ker. For at kunne opfylde denne betingelse må forord­
ningsforslaget — jf. nærmere under kapitel III — efter 
Udvalgets opfattelse ændres på en række punkter. 
II. Særlige bemærkninger til direktivforslaget 
1. Udvalget nærer ret så store betænkeligheder ved, at 
man, jf. 3. betragtning (side 9, sidste afsnit), vil udelukke 
anvendelsen af andre nationale retsforskrifter, som f.eks. 
bestemmelserne om illoyal konkurrence. Det må fortsat 
være muligt at skride ind over for en varemærkeindeha­
ver, som overtræder lovbestemmelserne om illoyal kon­
kurrence, samt over for varemærkepirater under anven­
delse af nationale, strafferetlige sanktioner. Hvis Kom­
missionen blot vil forhindre, at tilnærmelsesdirektiverne 
svækkes, fordi der anvendes andre nationale lovbestem­
melser, bør dette komme klart til udtryk. 
2. Hvad angår art. 2, stk. 3, bør man efter Udvalgets 
mening overveje, om det er rimeligt at lade et konkret 
særtilfælde (afskærmning af markeder gennem vare­
mærkedifferentiering) danne grundlag for et generelt 
forbud (forbud mod varemærkedifferentiering), eller om ikke det ville være bedre at lade denne bestemmelse udgå. 
Vil man undgå helt at slette art. 2, stk. 3, burde man 
overveje at erstatte stk. 3 med en bestemmelse om mis­
brug, hvor det under henvisning til EF-traktaten forbydes 
at afskærme de nationale markeder ved hjælp af en 
varemærkedifferentiering, som ikke har en saglig be­
grundelse. 
2.1. Udvalget er enig i, at varemærkedifferentiering 
ikke må misbruges til afskærmning af nationale marke­
der, men finder dog, at EØF-traktaten (i art. 30 ff. og 
85 ff.) i forvejen hjemler tilstrækkelige muligheder for at 
hindre ef sådant misbrug. Samtidig kan der ud fra en 
markedspolitisk synsvinkel fremføres mange rimelige 
argumenter for at anvende forskellige varemærker, f.eks. 
den nødvendige hensyntagen til sprogforskelle eller den 
gængse praksis med handelsvaremærker. 
2.2. De juridiske konsekvenser af erhvervelsen af et i 
en anden medlemsstat indført varemærke, f.eks. i forbin­
delse med en virksomhedsovertagelse, er heller ikke af­
klarede. Med den foreslåede ordning er der risiko for at 
miste de varemærkerettigheder, der skal overtages - eller 
for at man må give afkald på sine egne varemærkerettig­
heder — dersom der er et firma fra samme branche, der 
står som ny ejer, hvilket som oftest er tilfældet. Dette 
ville efter Udvalgets opfattelse være en uacceptabel juri­
disk konsekvens. 
2.3. Endelig vil der være en risiko for vildledende 
markedsføring, hvis de varemærker, som firmaer tvinges 
til at opgive, og som er indarbejdet i forbrugernes be­
vidsthed, senere erhverves og anvendes af konkurrenter. 
3. Udvalget foreslår, at art. 2, stk. 4, slettes. Tanken 
om at annullere nationale varemærker, som er blevet 
registreret inden direktivets gennemførelse, og som på 
registreringstidspunktet var i overensstemmelse med den 
nationale lovgivning, men nu ikke længere kan anvendes 
som varemærker, må give anledning til principielle for­
behold. Efter afdelingens mening ville en sådan ordning 
nærmest kunne sidestilles med ekspropriation uden 
erstatning, hvilket den ikke skønner nødvendigt. 
4. Formuleringen af art. 3 er ikke helt præcis og giver 
anledning til visse betænkeligheder. 
4.1. Forbuddet mod anvendelsen af et identisk vare­
mærke er ikke betinget af faren for forveksling. Hér er en 
klarere formulering påkrævet. 
4.2. Når det gælder varemærker, som ligner det origi­
nale, er det i alle berørte parters interesse, at der fokuse­
res på faren for forveksling i handelen. Udvalget foreslår 
derfor, at ordet »reel« slettes. 
Nr. C 310/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 81 
Direktivet må ikke vække det indtryk, at faren for for­
veksling i visse tilfælde er af underordnet betydning. De 
parter på markedet, som ikke råder over specielle 
branchekundskaber, hvilket især gælder forbrugerne, har 
krav på at blive beskyttet mod enhver fare for forveks­
ling. Noget tilsvarende gælder ordet »reel« i art. 8 og 9. 
Endvidere må der foretages en omformulering i præamb­
len (s. 10, 5. afsnit). 
5. Som supplement til art. 3 forelår Udvalget endvi­
dere at også velrenommerede nationale varemærker - jf. 
forordningens art. 8, stk. 1, litra b) — sikres en beskyttelse 
ud over det område, hvor der foreligger varer af samme 
eller lignende art. 
6. Hvad angår art. 6, stk. 2, litra a), henstiller Udval­
get, at der anføres to konkrete eksempler på »legitime 
grunde«, som kan berettige et importforbud: 
a) at de mærkevarer, som skal importeres til EF, er af 
anden beskaffenhed end de varer, som markedsføres i 
EF under det samme varemærke; 
b) at det pågældende tredjeland ikke tillader import fra 
EF på tilsvarende betingelser. 
7. Hvad angår art. 7, henviser Udvalget til sine 
bemærkninger til forordningsforslagets art. 21 ved­
rørende meddelelse af licenser. 
8. Med hensyn til art. 10 ville det forekomme Udval­
get mere rimeligt, om retten til at forbyde et yngre 
varemærke kun fortabes i de bestemte medlemsstater, 
hvor brugen af det yngre varemærke påviseligt er blevet 
tolereret. 
9. Art. 13. Udvalget tvivler på, om de omfattende ad­
ministrations- og andre omkostninger, som er forbundet 
med pligten til at fremlægge en brugserklæring, står i et 
rimeligt forhold til den virkning, som Kommissionen 
håber, at pligten til at afgive en sådan erklæring rent 
konkret vil få, nemlig at mærkeindehaveren ved udløbet 
af beskyttelsesfristen gør status over anvendelsen af 
varemærket og giver afkald på uudnyttede varemærkeret­
tigheder (eller i det mindste begrænser mærkevaresorti­
mentet). 
III. Særlige bemærkninger til forordningsforslaget 
1. Hvad angår forordningens art. 7 og 8, henviser Ud­
valget til sine bemærkninger til art. 3 i direktivet. 
Desuden skal afdelingen gøre opmærksom på en ord­
ning, som er indeholdt i Pariser-konventionens art. 6, og 
hvorefter mærkeindehaveren kan kræve at få overdraget et varemærke, som hans repræsentant har anmeldt uden 
hans samtykke. Udvalget foreslår, at denne ordning op­
tages i EF-varemærkeretten. 
1.1. Efter Udvalgets opfattelse bør det præciseres, at 
der også kan rejses indsigelse mod anmeldelsen af et EF-
varemærke eller et nationalt varemærke. Dette fremgår 
ganske vist allerede af bemærkningerne til forordningens 
art. 7, men af hensyn til retssikkerheden bør det også 
nævnes i selve forordningen. 
1.2. Hvad angår beskyttelsen af velrenommerede 
varemærker, bør man efter Udvalgets mening lade det 
være tilstrækkeligt, at EF-varemærket er anerkendt som 
et velrenommeret varemærke i en stor del af Fællesska­
bet. Kravet om - jf. art. 8, stk. 1, litra b) - at varemærket 
skal være velrenommeret i hele EF, forekommer Udval­
get at være for drastisk, da det normalt næppe vil være 
muligt at påvise, at denne forudsætning er opfyldt. 
2. Art. 11: der henvises generelt til bemærkningerne 
til direktivets art. 6. 
Sidste del af art. 11 stk. 2, litra c) foreslås slettet. 
Der er blot tale om, at man overtager en dom, som er 
blevet afsagt af EF-Domstolen i tilknytning til mar­
kedsføringen af lægemidler. Det kan imidlertid — som 
Det økonomiske og sociale Udvalg allerede tidligere har 
påpeget - ikke være meningen, at en konkret dom fra 
EF-Domstolen knæsættes som generelt princip via et 
direktiv eller en forordning. En bestemmelse, som tager 
sigte på et specielt tilfælde på et specielt marked, hører 
ikke hjemme i en generel varemærkeret. 
Misbrug med henblik på uacceptabel markeds-
afskærmning er iøvrigt forbudt i henhold til EØF-trakta-
tens bestemmelser om varers frie bevægelighed samt EF's 
konkurrenceretlige regler og bliver, som det fremgår af 
EF-Domstolens domspraksis, rent faktisk også imøde­
gået. 
3. Art. 12: når man begrænser anvendelsen af natio­
nal ret til det civilretlige område, betyder det, at EF-
varemærket ikke er strafferetligt beskyttet og dermed 
generelt svagere beskyttet i en række medlemsstater end 
de nationale varemærker. Hvis EF-varemærket skal have 
den fornødne tiltrækningskraft, bør dette tages op til 
overvejelse. 
4. En væsentlig tilføjelse til art. 21 er efter Udvalgets 
mening nødvendig. 
4.1. Hvis indehaveren af en geografisk begrænset 
fremstillingslicens producerer den pågældende mærke-
30. 11. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 310/25 
vare uden for licensområdet, er der tale om en krænkelse 
af varemærkerettigheder, som ligger fuldt på linje med de 
i stk. 2 nævnte tilfælde og bør omtales sammen med 
disse, såfremt iøvrigt EØF-traktatens generelle konkur­
renceregler er overholdt. I det mindste bør ordet »kun« 
erstattes med »især«. 
4.2. Efter Udvalgets opfattelse kan indehaveren af 
EF-varemærket ikke gøres ansvarlig for, at licenshaveren 
fremstiller varer »af samme kvalitet«. National ret samt 
forskelle mellem produktionsforhold og for­
brugsmønstre umuliggør i mange tilfælde fremstilling af 
identiske produkter. 
Som licensgiver kan producenten derfor kun tilpligtes at 
drage omsorg for, at hans instrukser med hensyn til 
sikringen af licensproduktionens kvalitet bliver fulgt. 
4.3. Udvalget foreslår, at man lader art. 21, stk. 4 
udgå. Med så mange, og så mange forskellige, licenser 
ville resultatet blive en urimeligt omfattende og kostbar 
administration. 
5. Hvad angår ordningen i art. 25, er det efter Udval­
gets opfattelse ikke rimeligt at lade anmeldelsesdagen af­
hænge af, hvornår minimumsafgiften er blevet indbetalt 
til registreringsmyndigheden. Man skulle snarere over­
lade det til denne myndighed at fastsætte en frist med en 
tilknyttet regel om, at anmelderen først bærer de retlige 
følgevirkninger, hvis han ikke overholder fristen. På 
grund af usikkerheden omkring afgiftsberegningen og 
tidsfaktoren ved pengeoverførsler kan den nuværende 
ordning volde anmelderen urimelige problemer. 
6. Art. 37: Udvalget henviser til sine bemærkninger til 
direktivets art. 13. 
7. Af hensyn til retssikkerheden bør art. 40 
omformuleres på en sådan måde, at retsvirkningerne af 
fortabelsen af varemærkeretten først indtræder på tids­
punktet for afgørelsen. 
8. Art. 55: det foreslås, at man også inddrager de 
berørte parter i denne procedure eller i det mindste sætter 
dem i stand til at indsende skrivelser eller afgive skriftlige 
erklæringer. 
9. Art. 68: Udvalget foreslår, at Registreringstidende 
udgives månedligt. 
10. Udvalget foreslår art. 69 formuleret således, at 
anvendelsen af den internationale klassifikation i hen­
hold til Nice-aftalen slås klart fast. 11. I forbindelse med art. 74 stiller Udvalget det 
spørgsmål, om det ikke giver en mangelfuld retsbeskyt­
telse af EF-varemærkets indehaver, at der i henhold til 
art. 47, stk. 1 og art. 79 kun hjemles mulighed for ud­
sættelse af sagen ved registreringsmyndigheden eller ved 
en national domstol, og at det i spørgsmålet om et va­
remærkes gyldighed eller fortabelse i henhold til art. 46, 
stk. 4, og art. 78, stk. 2, er den afgørelse, som tilfældigvis 
er truffet først, der skal lægges til grund, hvad enten den 
så er truffet af registreringsmyndigheden eller af den na­
tionale domstol. Man kunne derfor overveje, om ikke re-
gistreringsmyndighedens afgørelse burde tillægges størst 
vægt. En obligatorisk udsættelse af sagen ved de natio­
nale domstole ville dog ofte medføre betydelige og van­
skelig acceptable forsinkelser i denne. 
Ifølge art. 74, stk. 2, bliver spørgsmålet om nationale 
domstoles divergerende afgørelser i søgsmål om 
krænkelse eller kontrasøgsmål om varemærkets forta­
belse i forordningsforslaget kun berørt med bestemmel­
sen om, at en afgørelse om varemærkets ugyldighed eller 
fortabelse er gældende for hele EF's område; efter dette 
forslag lægger man åbenbart overhovedet ingen vægt på, 
om andre nationale domstole har truffet en modsat af­
gørelse. 
Da Kommissionen beklageligvis har accepteret at se bort 
fra oprettelsen af en europæisk appelinstans, bør det der­
for overvejes, om ikke afgørelsen i søgsmål, som i medfør 
af stk. 2 indbringes for retten i den medlemsstat, hvor en 
krænkelse har fundet sted, kun bør have gyldighed for 
den pågældende medlemsstats område. Herfor taler, at 
den domstol, for hvilken søgsmålet indbringes, kun er 
kompetent med hensyn til krænkelser, der påstås begået 
på den pågældende stats område. 
12. Hvad angår art. 76, går Udvalget ud fra, at de na­
tionale regler om foreløbige retsbeskyttelsesforanstalt-
ninger (f.eks. midlertidige bestemmelser) er omfattet 
heraf. 
13. Efter Udvalgets opfattelse er art. 81 af speciel 
betydning i spørgsmålet om, hvorvidt EF-varemærket 
bliver accepteret af erhvervslivet. 
13.1. Det principielle forbud mod dobbelt beskyttelse 
må kun omfatte identiske varemærker og identiske pro­
dukter og tjenesteydelser. Udvider man det som hér til 
også at omfatte varemærker, der ligner hinanden, bety­
der det tab af rettigheder for firmaer, som anmelder EF-
varemærker, såfremt de sælger deres produkter under en 
række varemærker med indbyrdes lighedspunkter. Dette 
ville med sikkerhed resultere i, at mange firmaer af denne 
art ville afstå fra at anmelde EF-varemærker. 
13.2. Det må sikres, at det suspenderede nationale va­
remærke fortsat opretholdes som basisvaremaerke for en 
international registrering efter Madrid-aftalen eller, om 
Nr. C 310/26 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 81 
påkrævet, som forudsætning for erhvervelse af et natio­
nalt varemærke i tredjelande. 
13.3. Det er fortsat uafklaret, hvordan man skal be­
tragte licensaftaler eller eksigible dokumenter, der som 
grundlag har et suspenderet nationalt varemærke. 
14. I art. 82 må man efter Udvalgets opfattelse i over­
ensstemmelse med begrundelsen erstatte ordene «brugen 
heraf« med ordene »omfanget af dets beskyttelse«. I 
modsat fald kunne man få det indtryk, at forordningen 
fjernede muligheden for at imødegå illoyal anvendelse af 
EF-varemærket med et søgsmål i medfør af lovgivningen om illoyal konkurrence eller et »passing-off«-søgsmål 
efter engelsk ret. 
15. Art. 103: Udvalget erkender, at det vil gøre regi-
streringsmyndighedens arbejdsgang mere effektiv og i af­
gørende grad bidrage til at mindske administrationsom­
kostningerne, hvis der fastsættes ét enkelt officielt sprog 
for registreringsmyndigheden. Bliver dette tilfældet, må 
det imidlertid sikres, at alle ansøgninger og lignende, 
med hvilke rettigheder skal begrundes eller lovpligtige 
frister overholdes, betragtes som værende indgået den 
dag, hvor de foreligger på afsenderens nationale sprog. 
En oversættelse til det officielle sprog kan så følge efter 
inden for en frist, som fastsættes af registreringsmyndig­
heden. 
Udfærdiget i Bruxelles, den 23. september 1981. 
Tomas ROSEINGRAVE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
BILAG 
til Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
Forkastede ændringsforslag 
Følgende ændringsforslag, som var indgivet i overensstemmelse med forretningsordenen, blev forkastet 
under debatten: 
Side 22 
De fire betragtninger udgår og erstattes med følgende: 
»Uanset eventuel indførelse af en fællesskabsordning for varemærker vil der vedblivende være et 
meget stort behov for nationale varemærker i medlemsstaterne; 
efter at De europæiske Fællesskabers Domstol gennem en række afgørelser har reguleret de nationale 
varemærkers retlige status, nødvendiggør EØF-traktaten ikke yderligere forringelser af de nationale 
varemærker; 
forudsat, at de nationale varemærkesystemer bliver opretholdt uforringet, kan det være nyttigt at 
gennemføre en vis tilnærmelse af medlemsstaternes varemærkelovgivning samt at indføre en fælles­
skabsordning for varemærker; 
med hensyn til indførelsen af en fællesskabsordning for varemærker er den mest egnede og hen­
sigtsmæssige fremgangsmåde at udarbejde en konvention, fordi EØF-traktaten ikke indeholder til­
strækkelig hjemmel til at indføre en fællesskabsordning for varemærker på den måde, i den form og 
med det indhold, som Kommissionen har foreslået.« 
Begrundelse 
Der henvises til begrundelse for ændringsforslaget til side 22 og 23. 
Resultatet af afstemningen 
2 stemte for, et flertal stemte imod, 6 undlod at stemme. 
30. 11. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 310/27 
Side 22 og 23 
Generelle bemærkninger, pkt. 1,2 og 3 udgår og erstattes med følgende: 
»1. Afdelingen er enig med Kommissionen i, at en fællesskabsordning for varemærker ikke uden 
helt uforholdsmæssige vanskeligheder og omkostninger kan overflødiggøre nationale varemærker. 
Blandt årsagerne hertil er for det første, at de fleste erhvervsvirksomheder - især små og mellemstore 
virksomheder - kun har behov for varemærkebeskyttelse i én medlemsstat og ville blive påført uac­
ceptabelt store vanskeligheder, såfremt varemærkebeskyttelse ikke kunne opnås regionalt eller natio­
nalt, men kun for det fælles marked. For det andet at det på grund af sprogforskelle meget ofte er 
kommercielt uhensigtsmæssigt at anvende det samme varemærke i alle Fællesskabets sprogområder. 
2. På baggrund af at De europæiske Fællesskabers Domstol har fastslået principper for konsum­
tion af varemærkeretten og truffet afgørelser om, hvorledes varemærkeretten kan udøves i relation til 
EØF-traktatens konkurrenceregler, er det afdelingens opfattelse, at håndhævelsen af nationale va­
remærker herefter kun kan medføre sådanne samhandelsbegrænsninger, som er absolut nødvendige, 
for at de nationale varemærkesystemer kan fungere tilfredsstillende. Samhandelsbegrænsninger af 
denne art er udtrykkeligt hjemlet i EØF-traktaten, skønt de i nogle tilfælde har den virkning, at va­
rerne må markedsføres under forskellige varemærker i forskellige medlemsstater. Selve produkterne 
kan imidlertid frit sendes over grænserne, blot under andre varemærker. 
3. I betragtning af de nationale varemærkers fortsatte betydning må de nationale varemærke­
systemer opretholdes uden forringelser. I denne forbindelse er afdelingen af den opfattelse, at de na­
tionale varemærkesystemer, såfremt Kommissionens forslag til forordning gennemføres uændret, vil 
blive forringet på bl.a. følgende punkter: 
— Kun ældre nationale varemærker, der er registreret, samt »vitterligt kendte« mærker kan påbe­
råbes som registreringshindring (art. 7, stk. 2). 
— Nationale varemærker er kun registreringshindring, såfremt der foreligger »reel risiko« for for­
veksling (art. 7, stk. 1). 
— Indehaveren af det nationale varemærke må selv følge med i EF's Varemærketidende og må - for 
at beskytte sit nationale varemærke - på eget initiativ nedlægge indsigelse mod registrering af 
EF-mærket, hvis han vil beskytte sit nationale varemærke (art. 7, stk. 4 og 34). 
— Der skal betales indsigelsesafgift, som ikke betales tilbage, selv om indsigelsen tages til følge 
(art. 34, stk. 2). 
— Den, der nedlægger indsigelse, skal som hovedregel selv bære sine egne sagsomkostninger, selv om 
indsigelsen tagestil følge (art. 64). 
— En afgørelse truffet af »Fællesskabets Varemærkemyndighed«, som afviser en indsigelse, binder 
de nationale domstole i en senere sag om krænkelse af EF-varemærket (art. 78, stk. 2). 
— Begæring om ugyldighedskendelse afvises ved passivitet i mere end 3 år trods kendskab til 
Ef-varemærkets brug, formentlig også ved passivitet over for kendt brug i andre EF-lande 
(art. 44, stk. 1). 
— Ældre nationale~varemærker, der ikke kun er lokale, kan ikke hævdes aktivt gennem forbudssag 
ved de nationale domstole, men kun ved ugyldighedssag for EF-myndighederne (art. 45 og 80 for­
udsætningsvis). 
Imidlertid mener afdelingen, på trods af foranstående betragtninger, at det under forudsætning af, at 
de nationale varemærkesystemer bliver opretholdt uden forringelser, kan være nyttigt at indføre en 
fællesskabsordning for varemærker, som giver virksomhederne ret til efter en og samme fremgangs­
måde at opnå varemærker, som nyder ensartet beskyttelse og har retsvirkning på hele fællesskabsom­
rådet. Et sådant juridisk instrument kan være en håndsrækning til de virksomheder, hvis aktiviteter er 
af en sådan art, at de har behov for at beskytte deres varemærker på fællesskabsplan. For disse virk­
somheder kan anvendelsen af EF-varemærker muligvis medføre visse omkostningsbesparelser ved­
rørende procedurerne for anmeldelse og opretholdelse af varemærker. Hertil kommer, at skabelsen af 
en fællesskabsordning for varemærker kan bidrage til at styrke intergrationen af Fællesskabet, idet 
virksomheder, som har opnået registrering af EF-varemærker og har indarbejdet disse på (dele af) det 
Nr. C 310/28 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 81 
fælles marked, alene af denne grund vil være motiveret til at ønske den fælles ordning opretholdt. Af­
delingen deler i øvrigt den opfattelse, at det vil være hensigtsmæssigt at tilnærme de nationale va­
remærkesystemer samtidig med gennemførelsen af en fællesskabsordning for varemærker. 
4. Da den foreslåede forordning indeholder en meget omfattende delegation af beføjelser til 
»Fællesskabets Varemærkemyndighed«, herunder beføjelser, der ifølge EØF-traktaten skal udøves af 
Kommissionen og Domstolen, og da de samhandelsbegrænsninger, der er en nødvendig følge af na­
tionale varemærkerettigheder, efter afdelingens opfattelse som sagt er udtrykkeligt hjemlet i EØF-
traktaten, mener afdelingen, at der ikke er tilstrækkelig klar hjemmel til at gennemføre en 
fællesskabsordning for varemærker i form af en forordning i henhold til traktatens art. 235. Derimod 
mener- afdelingen, at det sikreste og det mest hensigtsmæssige instrument til skabelsen af en Fælles­
skabsordning for varemærker er en konvention, bl.a. af hensyn til de alvorlige følger, det kan få for de 
implicerede virksomheder, såfremt en forordning om EF-varemærker skulle blive erklæret ugyldig 
efter at have fungeret i en periode«. 
Begrundelse 
ad pkt. 1 
Langtfra alle små og mellemstore erhvervsvirksomheder i medlemsstaterne kan eller vil ekspandere så 
meget, at deres aktiviteter bliver grænseoverskridende. Og dog udgør de en solid kerne i medlemsstaternes 
erhvervsliv. Mange af disse virksomheder har kun behov for at beskytte deres varemærker regionalt eller 
nationalt, men dér har de til gengæld behov for en effektiv varemærkebeskyttelse. 
Hvis de nationale varemærker blev afskaffet, hvilket utvetydigt er Kommissionens intentioner på længere 
sigt, jf. fjerde betragtning i Kommissionens forslag til forordning, måtte disse mange virksomheder - for 
overhovedet at opnå varemærkebeskyttelse - søge at opnå et EF-varemærke, selv om de almindeligvis 
ville risikere langt flere indsigelser mod en sådan anmeldelse, der jo omfatter hele det fælles marked, end 
de ville risikere mod en national varemærkeanmeldelse. Det ville påføre mange små og mellemstore virk­
somheder uforholdsmæssige omkostninger og vanskeligheder, når henses til, at de kun har behov for at 
bruge varemærket i en enkelt medlemsstat. Også de virksomheder i andre medlemsstater, der af hensyn til 
deres egne varemærkerettigheder ville nedlægge indsigelser mod sådanne anmeldte EF-varemærker, ville 
blive påført uproduktive omkostninger. 
Hertil kommer, at selv store virksomheder (og mange mindre og mellemstore eksportvirksomheder) ofte 
har behov for at give ét af deres produkter forskellige varemærker i forskellige medlemsstater, og derfor 
med fordel kan benytte de nationale varemærkesystemer (forudsat at disse yder effektiv beskyttelse). Det 
er nemlig ofte sådan, at et varemærke, som er markedsmæssigt fremragende i én medlemsstat, p.g.a. med­
lemsstaternes forskellige sprog kan være kommercielt uegnet som varemærke i andre medlemsstater. Hvis 
en virksomhed har fundet f.eks. fire forskellige slagkraftige varemærker til et af dens produkter i hver af 
fire forskellige medlemsstater, må den — hvis de nationale varemærkessystemer afskaffes eller bliver inef­
fektive — anmelde fire forskellige EF-varemærker for det samme produkt, skønt hvert enkelt EF-
varemærke kun ønskes anvendt nationalt. Dette vil enten blive økonomisk belastende for virksomheden 
eller tvinge den til at vælge ét enkelt varemærke for hele EF, selv om dette varemærke ikke vil være 
kommercielt fremragede, næppe nok næstbedst, men et - kommercielt set - tredierangs varemærke. 
Man skønner, at mere end 80 % af de 1,8 mio registrerede varemærker i EF kun registreres i ét medlems­
land i dag, med andre ord, at mindre end 20 % af varemærkeindhaverne har ønsket at registrere det 
samme varemærke i to eller flere medlemsstater. Dette giver en fornemmelse af argumentationens prakti­
ske betydning. 
ad pkt. 2 
De hindringer, som nationale varemærker tidligere udgjorde for frie varebevægelser mellem EF-landene, 
er i de fleste tilfælde, som talmæssigt og økonomisk betyder noget, blevet fjernet på grund af EF-Domsto-
lens afgørelser. Det gælder især vedrørende den såkaldte »parallel-import«: Een enkelt ejer af identiske 
varemærker i forskellige EF-lande kan ikke længere anvende varemærkerne til at opdele det fælles mar­
ked. Det samme gælder for flere ejere af identiske varemærker, der har fælles oprindelse. Yderligere tiltag 
på dette område til skade for nationale varemærker vil stride mod traktatens art. 36, der tillader bl.a. va-
30. 11. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 310/29 
remærker at have visse samhandelsbegrænsende virkninger (»beskyttelse af industriel og kommerciel 
ejendomsret«), nemlig i det omfang disse virkninger er absolut nødvendige for, at de nationale varemær­
kesystemer kan fungere tilfredsstillende. 
Der er således ikke i traktatens regler om frie varebevægelser noget vægtigt argument til støtte for Kom­
missionens forslag. Selv ikke i de tilfælde, hvor en samhandelsbegrænsende virkning er absolut nødven­
dig, for at de nationale varemærkesystemer kan fungere tilfredsstillende, er det rimeligt at hævde, at der 
eksisterer en væsentlig hindring for de frie varebevægelser. Det drejer sig her om de tilfælde, hvor f.eks. to 
varemærker i forskellige medlemsstater kan bruges til at forbyde gensidig import, fordi varemærkerne 
tilfældigvis og utilsigtet er forvekslelige (altså er uden fælles oprindelse, men alligevel er forvekslelige). 
Selv i disse tilfælde kan varerne frit sendes over grænserne, blot under andre varemærker. 
ad pkt. 3 
Registrering og indarbejdelse af EF-varemærker kan medføre en række fordele for eksporterende virk­
somheder, især for store transnationale virksomheder med en betydelig varemærkeportefølje (herunder 
også for transnationale virksomheder med hovedsæde uden for EF). Imidlertid bør de, der opnår fordele­
ne, også bære hovedparten af omkostningerne, hvorimod Kommissionens forslag forringer de nationale 
varemærkers status derved, at de nationale varemærkeindehavere pålægges betydelige vanskeligheder og 
omkostninger (jf. ovenfor) som betingelse for, at de kan bevare eneretten til deres varemærke i deres eget 
område. 
ad pkt. 4 
Det er før i historien forekommet, at et fællesstatsligt varemærkesystem er blevet kendt ugyldigt ved dom 
på et tidspunkt, hvor det havde fungeret i længere tid, alene af den grund, at varemærkesystemet ikke var 
udformet sådan, at det havde hjemmel i den fælles, grundlæggende lovgivning. 
Den amerikanske kongres vedtog i 1870 den første fælles varemærkelov under betegnelsen »An aet to re­
vise, consolidate and amend the Statutes relating to patents and copyrights«. Denne lovs grundlovsmæs­
sighed blev i 1879 prøvet ved De forenede Staters højesteret (Supreme Court) i nogle varemærkesager, der 
fastslog, at loven var grundlovsstridig. Med ét slag blev registreringen af over 8000 varemærker ophævet. 
Derefter måtte kongressen finde det rigtige grundlovsmæssige fundament for en fælles varemærkelov, 
som blev vedtaget i 1881, og ikke blev kendt ugyldig af højesteret. 
En lignende varemærkekatastrofe som den, der ramte de implicerede amerikanske virksomheder i 1879, 
kan undgås i EF, såfremt et fælles varemærkesystem vedtages i form at et »tillæg« til EØF-traktaten, altså 
som en konvention. 
Resultatet af afstemningen 
4 stemte for, et flertal stemte imod, 10 undlod at stemme. 
Pkt. 2 (side 23). 
Pkt. 2 med underpunkter udgår helt. 
Begrundelse 
Den ordning, som er valgt i direktivforslagets art. 2, stk. 3, med hensyn til varemærkedifferentiering, nem­
lig forbud mod anvendelse af forskellige varemærker for den samme vare i forskellige medlemsstater, med 
mindre er kan anføres »legitime grunde« herfor, er fuldt foreneligt med ønsket om at tilvejebringe et 
fælles marked. 
Nr. C 310/30 De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 11. 81 
Indfører man et misbrugssystem under henvisning til EØF-traktatens art. 30 (frie varebevægelser) og 
art. 85 ff. (konkurrence), har man ikke taget tilstrækkeligt højde for nødvendigheden af, at det fælles 
marked også skal fungere godt set med forbrugerøjne, således som det er almindeligt anerkendt i EF. 
Hvis der med harmoniseringen af varemærkeretten åbnes mulighed for, at ét bestemt produkt fremstillet 
af den samme producent kan markedsføres på det fælles marked under forskellige handelsvaremærker, vil 
dette virke vildledende for forbrugerne. Endvidere risikerer man, at det samme produkt sælges til forskel­
lige priser. 
De problemer, som et forbud mod varemærkedifferentierung eventuelt kan give anledning til, vil man 
kunne løse tilfredsstillende ved brug af den undtagelsesbestemmelse, der også er indeholdt i art. 2, stk. 3. 
Dette gælder også de sprogforskelle, der må tages højde for. 
Resultatet af afstemningen 
21 stemte for, 52 stemte imod, 20 undlod at stemme. 
Pkt. 6 (side 24) 
Affattes således. 
»Hvad angår direktivets art. 6, mener Udvalget, at man i stk. 1 bør begrænse anvendelsen af princip­
pet om konsumtion af varemærkerettigheder til kun at omfatte varer, som for første gang mar­
kedsføres på det fælles marked. Art. 6, stk. 2. litra a) bør følgelig udgå«. 
Begrundelse 
Princippet om international konsumtion af varemærkerettigheder er almindeligt anerkendt og vil skade 
EF-virksomhederne i den internationale konkurrence, dersom det nedfældes i EF-bestemmelserne. 
Det er nemlig ikke rigtigt, at det er uvæsentligt, hvor mærkevaren markedsføres første gang, således som 
Kommissionen hævder i indledningen. 
Man bør i stedet sørge for, at EF i påkommende tilfælde kan argumentere i forhandlingerne med tredje­
lande inden for rammerne af multilaterale overenskomster. 
Resultatet af afstemningen 
17 stemte for, 34 stemte imod, 40 undlod at stemme.