Udtalelse nr. 2/2001

om forslag til Rådets forordning om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget

(artikel 279 EF)

(2001/C 162/01)

REVISIONSRETTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 248, stk. 4, og artikel 279,

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, særlig artikel 45 C, stk. 4, og artikel 78 H,

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab, særlig artikel 160 C, stk. 4, og artikel 183,

under henvisning til forslag til Rådets forordning om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget(1),

under henvisning til Rådets anmodning af 24. november 2000 om at afgive udtalelse om dette forslag, som Retten modtog den 29. november 2000 -

VEDTAGET FØLGENDE UDTALELSE:

1. I 1998 gik Kommissionen i gang med at omarbejde finansforordningen og fremlagde sit "Arbejdsdokument vedrørende omarbejdning af finansforordningen"(2). Dette dokument var Kommissionens svar på reaktionerne på den "7. serie" af ændringer til finansforordningen, herunder Rettens udtalelse nr. 4/97(3), hvori den anførte, at der burde foretages en gennemgribende revision af de finansielle bestemmelser.

2. Kommissionen har ikke fulgt Rettens anbefaling om at nedsætte en arbejdsgruppe på højt niveau bistået af eksterne eksperter, som kunne overveje indholdet i en sådan reform indgående, før der blev udarbejdet et forslag til ændring af finansforordningen(4). Kommissionen har kun inddraget ressourcer udefra på følgende to områder: forenkling af finansforordningen samt regnskabsføring og aflæggelse af regnskaber. Retten har gennemgået den undersøgelse, som de konsulterede regnskabseksperter har udarbejdet, og beklager på grundlag heraf, at det som følge af Kommissionens tidsplan ikke har været muligt at inkorporere forslagene i denne undersøgelse i forslaget til finansforordning, for dermed er en vigtig del af omarbejdningen ikke blevet færdiggjort (jf. punkt 41, 42 og 43).

3. Kommissionens forslag kan anvendes som grundlag for omarbejdningen af de finansielle bestemmelser, selv om det ikke løser alle de problemer, Retten pegede på i udtalelse nr. 4/97, og selv om det generelt ikke er gennemgribende nok. I den udtalelse, Retten hermed afgiver, foreslår den, at Kommissionens tekst ændres de steder, hvor Retten har fundet det nødvendigt; dog stilles der ingen forslag om ændring af teksten vedrørende den grundlæggende regnskabsramme og målene for regnskabsføring og årsregnskabet(5), da bestemmelserne herom i de berørte sektioner ikke er dækkende.

4. Den generelle filosofi, som ligger til grund for Rettens udtalelse, er følgende:

a) Fællesskabets budgetordning bør følge budgetprincipperne, og kun absolut nødvendige undtagelser herfra bør accepteres

b) budgetordningen bør være så enkel som muligt

c) både budgetoverslaget, budgetgennemførelsen og årsregnskabet bør afspejle de faktiske transaktioner og Fællesskabernes faktiske finansielle stilling.

Budgetprincipper (del I, afsnit 1, artikel 1-28)

5. I udtalelse nr. 4/97(6) behandlede Retten spørgsmålet om de almindelige budgetprincipper i en række punkter og gav udtryk for, at en strengere overholdelse af principperne var ønskelig, og at undtagelserne burde begrænsestil et absolut minimum. I Kommissionens forslag til omarbejdning er principperne samlet i et enkelt afsnit. For at gøre de foreslåede definitioner mere præcise og eksplicitte foreslår Retten, at ordlyden til en række af artiklerne ændres, eller at der indføjes en supplerende tekst. Den beklager, at en række undtagelser fra principperne stadig figurerer i forslaget til finansforordning.

6. Bestemmelsen i artikel 6, stk. 2, som gør det muligt at indgå budgetmæssige forpligtelser i årlige trancher, bevirker, at det ingen mening har at tale om opdelte bevillinger, og denne bestemmelse bør derfor stryges (jf. punkt 29 og 30).

7. Fremførsel af bevillinger, som artikel 8 i forslaget åbner mulighed for, er i strid med selve budgetprincippet om etårighed. Under ordningen med opdelte bevillinger (som Kommissionen foreslår at gøre alment gældende) er reglerne om fremførsel af bevillinger ikke længere absolut nødvendige, eftersom de indgåede budgetmæssige forpligtelser i givet fald vil være dækket af betalingsbevillinger for efterfølgende regnskabsår. Hvis der er for få betalingsbevillinger til rådighed på bestemte budgetposter, vil situationen altid kunne klares takket være den lempelse af reglerne for overførsel, Kommissionen foreslår (jf. punkt 10), og i undtagelsestilfælde ved, at der kan anmodes om bevillinger via et tillægsbudget. Sådanne bevillingsfremførsler er ikke nødvendige og har kun marginal finansiel betydning. Til gengæld gør de forvaltningssystemerne, navnlig edb-regnskabssystemerne, yderligere komplicerede og kan endog forvirre læseren af årsregnskabet. De mål, de tilsigter, kan opfyldes ved anvendelse af de almindelige mekanismer for vedtagelse og gennemførelse af budgettet.

8. Ordningen med foreløbige tolvtedele, som er beskrevet i artikel 12, kunne indføjes efter artikel 33 i forslaget, for denne mekanisme vedrører først og fremmest proceduren for vedtagelse af budgettet. De nuværende bestemmelser, som er unødigt komplicerede, kunne forenkles.

9. Blandt de øvrige undtagelser er der bestemmelser, som er undtagelser fra budgetprincippet om bruttoopgørelse, og hvis sigte er at gøre ordningen med øremærkning af bestemte indtægter permanent (artikel 17). I udtalelse nr. 1/2001(7) understregede Retten, at institutionerne under særlige omstændigheder måske kan "have specifikke indtægter, som ikke hører under EUGFL, til rådighed til dækning af tilsvarende udgifter på lignende områder, uden at de derfor behøver en ny godkendelse af disse udgifter". Retten går ind for, at denne ordning opretholdes, men ønsker, at sådanne marginale tilfælde behandles i overensstemmelse med de almindelige bestemmelser.

10. Retten mener, at forslagets artikel 21, som giver Kommissionen større spillerum med hensyn til bevillingsoverførsler, er rimelig, navnlig når man går over til en aktivitetsbaseret budgetlægning. For at forbedre den nuværende situation bør man også gøre sig overvejelser om anvendelsen af specificeringsprincippet og om budgettets struktur (jf. punkt 16 om budgettets struktur).

11. For så vidt angår principperne for forsvarlig økonomisk forvaltning, som er nævnt i artikel 25 i forslaget, ville det være hensigtsmæssigt, hvis man tilføjede en definition af hvert enkelt princip.

12. Ud over førnævnte undtagelser foreslås det i del II i forslaget til finansforordning (artikel 134-168), at der indføres særlige bestemmelser for en række fællesskabsaktiviteter (bestemmelser for EUGFL, Garantisektionen, strukturfondene, forskning, foranstaltninger udadtil og driftsbevillinger). Mange af undtagelsesbestemmelserne ville være overflødige, hvis principperne blev anvendt strengere, mens de mere specifikke bestemmelser er af en sådan art, at de kunne overføres til gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen. De vigtigste af de resterende undtagelsesbestemmelser kunne indføjes i forordningens del I.

13. Af hensyn til sammenhængen og retssikkerheden mener Retten generelt, at eventuelle undtagelser fra budgetprincipperne altid bør være fastsat eksplicit i finansforordningen og ikke i sektorbestemmelser, som vedtages på et andet grundlag end traktatens artikel 279.

Budgetopstilling og -struktur (del I, afsnit 2, artikel 29-44)

14. I henhold til forslagets artikel 41 skal det stadig være muligt at opføre en negativ reserve på budgettet på højst 200 millioner euro. Begrebet negativ reserve indebærer, at de bevillingsrammer, budgetmyndigheden har godkendt, ikke fremgår klart og præcist, og det er i strid med princippet om klarhed og åbenhed, som netop er et af Kommissionens erklærede principper for dette forslag.

15. Retten har en række forslag til, hvordan ordlyden til henholdsvis artikel 39 om, at budgettet ikke kan omfatte negative indtægter, og artikel 43 om budgetopstillingen generelt kan forbedres og gøres klarere. Retten bifalder forslaget i artikel 44 om at give institutionerne en vis frihed med hensyn til sammensætningen og indplaceringen af deres personale; det kan overvejes, om denne fleksibilitet burde være endnu større, så institutionerne fik mulighed for - inden for et fastsat rammebeløb til personaleomkostninger - at vælge, hvordan de vil sammensætte deres personale, og selv fordele stillingerne på tjenestemænd, midlertidigt ansatte og kontraktansatte, som det passer bedst til deres behov.

16. I udtalelse nr. 4/97(8) gjorde Retten opmærksom på en række områder, hvor specificeringsprincippet var omgået, hvilket medførte, at der på budgettet både var opført poster med enorme beløb og poster, som kun omfattede nogle få tusind euro. I første omgang bør finansforordningen indeholde en bestemmelse, som udjævner disse forskelle. Dernæst bør man overveje, om det er relevant at underinddele budgettet i afsnit, kapitler, artikler og konti. Man kunne ændre kontoplanen og begrænse den maksimale underinddeling til et specifikt niveau, f.eks. kapitler, eller til et beløb fastsat af budgetmyndigheden, så institutionerne blev sikret større fleksibilitet i forvaltningen.

Gennemførelse af budgettet (del I, afsnit 3, artikel 45-54)

17. Kommissionen har arbejdet på at gøre budgetgennemførelsen klarere og har foreslået et særligt kapitel om gennemførelsesmetoderne (artikel 50-54). Dette var nødvendigt på grund af de mange problemer, som skyldes, såvel at Kommissionen gradvis har fået flere opgaver, som udvidelsen af den Europæiske Union og den rolle, kontorerne for faglig bistand spiller, samt at der skal forvaltes meget store budgetter.

18. Kommissionen foreslår en række forbedringer, men derudover bør en række artikler tilpasses, så der skelnes klart mellem Kommissionens beføjelser og de øvrige aktørers beføjelser, når der anvendes en bestemt gennemførelsesmetode, samtidig med, at det bør understreges, at det i overensstemmelse med artikel 274 i traktaten i sidste ende er Kommissionen, som er ansvarlig for budgetgennemførelsen. Retten bifalder, at Kommissionen, uanset hvilken gennemførelsesmetode der skal anvendes, tillægger kontrollen af de iværksatte foranstaltninger så stor betydning, og Retten foreslår, at samarbejdspartnernes ansvar præciseres i de tilfælde, hvor forvaltning af budgettet er decentraliseret. Retten bifalder, at der foreslås bestemmelser, som skulle give Kommissionen mulighed for at samarbejde mere rationelt og effektivt med internationale organisationer.

Finansielle aktører/De finansielle aktørers ansvar/Den interne revisor (del I, afsnit 3, artikel 55-64 samt 80, 81 og 82)

19. I udtalelse nr. 4/97 opfordrede Retten Kommissionen til at undersøge, hvordan de finansielle aktørers funktion kunne tilpasses de nye krav(9). Den gav navnlig udtryk for, at en ny finansforordning burde omfatte følgende principper og bestemmelser, for så vidt angår udøvelsen af institutionens interne kontrol:

- »Finansinspektørens status og beføjelser bør omdefineres med henblik på, at han eventuelt får tillagt funktionen som institutionens interne revisor.

- De anvisningsberettigedes beføjelser på området økonomisk forvaltning og finanskontrol bør defineres klarere. For eftersom det er sandsynligt, at proceduren med forudgående påtegning vil blive anvendt i meget mere begrænset omfang i fremtiden og endog på længere sigt vil blive afskaffet, er det nødvendigt at indføje supplerende bestemmelser i finansforordningen, så det sikres, at fællesskabsaktionerne er lovlige og formelt rigtige, at den økonomiske forvaltning af dem er forsvarlig, og at Fællesskabets finansielle interesser beskyttes. Sådanne bestemmelser bør navnlig forhindre, at tjenestemænd kommer ud i situationer, hvor der opstår konflikt mellem tjenestens og tredjemands interesser.

- Ud fra samme perspektiv bør regnskabsførerens beføjelser styrkes.«

Bestemmelserne om de finansielle aktører og hermed om strukturen i Fællesskabets interne kontrol vil blive ændret væsentligt i den retning, Retten har udtrykt ønske om, navnlig fordi det nu foreslås, at en intern revisor fremover skal føre kontrol med de interne kontrolsystemer.

20. I udtalelse nr. 1/2000(10) om Kommissionens forslag vedrørende adskillelse af funktionerne som intern revisor og finansinspektør fastholdt Retten, at den interne revisor skulle være uafhængig. Dette princip er så vigtigt, at det bør fastslås utvetydigt i finansforordningen, "at den interne revisor i udøvelsen af sit hverv kun er ansvarlig over for den institution, som har udnævnt ham, og at han rapporterer direkte til institutionen"(11), og Retten foreslår en tilføjelse til artikel 80 med denne ordlyd.

21. Kommissionens forslag vedrørende de finansielle aktører er baseret på en væsentlig ændring i strukturen i Fællesskabets system for finanskontrol og intern revision, som Retten generelt er enig i, og som i vid udstrækning følger anbefalingerne i Rettens udtalelse nr. 4/97. Forslaget nævner imidlertid ikke finansinspektøren, selv om artikel 279, litra c), i traktaten eksplicit henviser til finansinspektøren som en af de finansielle aktører, hvis beføjelser Rådet skal fastlægge regler for.

22. Artikel 56 og 57 i Kommissionens forslag vedrørende den anvisningsberettigedebør ændres. Der er ingen grund til at foreslå, at den anvisningsberettigede forelægger regnskaber, når det ikke fremgår klart, hvilke regnskaber der er tale om. Endvidere bør hans ansvar for, at transaktionerne inden for hans område er lovlige og formelt rigtige, og for de interne kontrolsystemer præciseres. Som Retten flere gange har påpeget, vil det ikke kunne accepteres, at den centraliserede procedure med forudgående påtegning afskaffes, hvis der ikke som erstatning herfor indføres andre procedurer, som mindst giver lige så stor sikkerhed, og som kan involvere andre aktører end finansinspektøren.

23. Regnskabsførerens funktion på området regnskabsføring og opstilling af årsregnskabet vil blive styrket, navnlig i forhold til de anvisningsberettigede tjenester, men der bør også tilføjes nye bestemmelser til artikel 58.

24. Retten gør opmærksom på, at det i den foreslåede tekst (artikel 62) vedrørende den anvisningsberettigedes ansvar ikke er nævnt, hvilke handlinger der kunne betragtes som så alvorlige fejl, at der kunne træffes strafferetlige foranstaltninger eller rejses erstatningskrav mod de anvisningsberettigede, dvs. bestemmelser i lighed med dem, der foreslås vedrørende regnskabsførerne og forskudsbestyrerne i artikel 63 og 64. Det bør fremgå klart af forordningen, at de anvisningsberettigede kan blive holdt ansvarlige for handlinger (eller mangel på samme), som har påført budgettet tab, som de burde have forudset, eller som har skadet Fællesskabets finansielle interesser. Retten påpeger endvidere igen (som tidligere anført i punkt 5.20 i bilaget til udtalelse nr. 4/97), at de relevante bestemmelser i personalevedtægten ikke er tilstrækkeligt grundlag for at træffe de fornødne foranstaltninger i sådanne tilfælde; vedtægtens bestemmelser er ikke et egnet grundlag for at inddrive penge, og de har under alle omstændigheder aldrig været anvendt. Kommissionen bør derfor overveje, om det er muligt inden for de nuværende rammer at oprette en uafhængig struktur, som har beføjelser til at afgøre, om disse tjenestemænd og ansatte skal drages økonomisk til ansvar, og hvis retlige grundlag ikke er vedtægten.

Forvaltning af indtægter (del I, afsnit 3, artikel 65-69)

25. Det er ikke tilfredsstillende, at der i henhold til artikel 66, stk. 1, ikke skal fastlægges nogen form for fordring i forbindelse med de egne indtægter. Selv om der ikke kan opstilles et overslag over fordringen, når der er tale om traditionelle egne indtægter, fordi beløbet for disse indtægter først kendes på det tidspunkt, hvor medlemsstaterne overdrager dem til Kommissionen, bør den anvisningsberettigede som minimum have pligt til at opstille en foreløbig forfaldsplan, som gør det muligt at sikre kontrol med inkasseringen af de forskellige indtægter, som medlemsstaterne med bestemte mellemrum skal indbetale.

26. For så vidt angår de landbrugsindtægter, der er klassificeret som diverse indtægter, er det ikke præciseret i forslaget, om de skal behandles efter de almindelige regler, eller om de skal behandles efter lignende regler som dem, der er fastsat for de egne indtægter. Når disse landbrugsindtægter ikke er egne indtægter, bør de komme ind under den almindelige ordning.

Forvaltning af udgifter - indgåelse af udgiftsforpligtelser (del I, afsnit 3, artikel 70, 71 og 72)

27. Kommissionens forslag om, hvordan begrebet forpligtelse skal defineres, giver efter Rettens mening ikke svar på alle de spørgsmål, der melder sig, når man læser artikel 1, stk. 4, tredje afsnit, og artikel 36, stk. 2, i den nuværende finansforordning, og dette område volder konstant problemer i forbindelse med gennemførelsen af budgettet og regnskabsføringen.

28. Retten foreslår følgelig to ændringer af bestemmelserne i forslaget til forordning. For det første bør en "budgetmæssig forpligtelse" (commitment) defineres som en forpligtelse indgået på grundlag af en specifik og dokumenteret beslutning, som en institution eller et organ, den har bemyndiget hertil, har truffet om at bruge en given sum penge til et bestemt formål. I overensstemmelse med Kommissionens forslag vil de beløb, der er omfattet af sådanne beslutninger, skulle konteres under forpligtelsesbevillingerne. Sådanne beslutninger vil, som Kommissionen foreslår det, skulle omsættes til retlige forpligtelser over for tredjemand senest ved udgangen af det regnskabsår, som følger efter det, hvor den pågældende beslutning blev truffet. Retten mener, at man på dette stadium i proceduren bør anvende termen "legal obligation" (retlig forpligtelse over for tredjemand), så man undgår, at ordet "commitment" (forpligtelse) anvendes i en anden betydning end den beslutning, der træffes i budgetmæssig sammenhæng.

29. For det andet mener Retten som nævnt i punkt 6, der omhandler budgetprincipperne, at bestemmelsen i artikel 70, stk. 3, om, at forpligtelserne kan opdeles i trancher (hvis den grundlæggende retsakt åbner mulighed for det), er i strid med et af de centrale mål for forslaget, nemlig at bevillingerne og forpligtelsesbudgettet skal opdeles. Denne bestemmelse bør derfor stryges. Sigtet med det årlige forpligtelsesbudget er at godkende og fastlægge et maksimumsbeløb for de beslutninger om udgifter, som Fællesskaberne træffer i løbet af regnskabsåret. På grundlag af disse beslutninger indgås de budgetmæssige forpligtelser, hvorefter der så kan indgås retlige forpligtelser over for tredjemand. De budgetmæssige forpligtelser er den formelle godkendelse af de maksimale beløb, der kan bogføres vedrørende de tilsvarende retlige forpligtelser, som derefter indgås over for tredjemand. Et andet mål er, at det faktiske omfang af Fællesskabernes finansielle forpligtelser skal være kendt. Et sådant system er kun hensigtsmæssigt, hvis det anvendes konsekvent på samtlige beslutninger om udgifter og på alle områder af budgettet. Alle beslutninger om specifikke udgifter, som træffes i et givet regnskabsår, bør bogføres med det fulde beløb i dette regnskabsår. Forpligtelsesbudgettet bør derfor være stort nok til, at det kan dække alle de beslutninger om udgifter, der træffes i et givet regnskabsår, herunder dem, som vedrører programmer, projekter mv., hvor det er nødvendigt at fordele betalingerne over flere år. Hvis der ikke er afsat forpligtelsesbevillinger nok til at dække samtlige anslåede omkostninger forbundet med et program, bør den tilsvarende beslutning ikke vedtages, og der bør heller ikke indgås en retlig forpligtelse over for tredjemand.

30. Det betyder, at på de områder, som omfatter store flerårige programmer, hvor beslutningerne om udgifter træffes ved begyndelsen af programmeringsperioden, kan beløbet for forpligtelsesbevillingerne svinge betydeligt fra et regnskabsår til det følgende. Dette vil blot afspejle de faktiske forhold vedrørende gennemførelsen af de pågældende transaktioner og vil ikke kunne forenes med et årligt forpligtelsesbudget, der, som det har været tilfældet indtil nu, begrænses direkte af lineære finansielle overslag. I dag fastsætter de finansielle overslag (som hverken figurerer i traktaten eller i Kommissionens forslag, men som er nævnt i artikel 3 i den nuværende finansforordning) et loft for de egne indtægter, og dette loft anvendes så på de årlige budgetter og gælder både for forpligtelser og for betalinger, selv om det kun er betalingerne, der finansieres direkte med de opkrævede indtægter. For at undgå denne konflikt fremover bør lofterne i de finansielle overslag anvendes på forpligtelsesbudgetterne for hele den periode, der er omfattet af de finansielle overslag, og ikke på årlige budgetter.

31. Retten ønsker at understrege, at kriterierne i finansforordningen for indgåelse af udgiftsforpligtelser og for regnskabsføring af forpligtelser bør følges konsekvent på alle områder af budgettet, og der bør ikke være undtagelsesbestemmelser for bestemte udgiftsområder. Hvis Kommissionens forslag ikke ændres på grundlag af ovenstående, vil det være bedre, hvis der opstilles et budget udelukkende over betalinger uden forpligtelsesbevillinger. Institutionerne vil så fortsat skulle registrere oplysninger om de beslutninger om udgifter, de har truffet, og de forpligtelser, de har indgået over for tredjemand, og forelægge dem for budgetmyndigheden som dokumentation, når de anmoder om bevillinger til betalinger. Der vil imidlertid ikke blive fastlagt et maksimumsbeløb for beslutningerne om udgifter som led i den årlige budgetprocedure. Institutionerne vil fortsat skulle overholde budgetdisciplinen og forvalte deres anliggender på en sådan måde, at de ikke overskrider de betalingsbevillinger, budgetmyndigheden har stillet til rådighed for regnskabsåret.

Forvaltning af udgifter - betalinger (del I, afsnit 3, artikel 73-77)

32. Betalingerne (og ikke "udgifterne" som angivet i sektion 2-5 i kapitel 6) bør følges nøje på deres vej gennem regnskabs- og forvaltningssystemerne, så disse systemer viser stillingen for budgettransaktionernes gennemførelse på de endelige modtageres niveau. Med henblik herpå foreslår Kommissionen, at der i regnskabet sondres mellem de betalinger på det årlige budget, som er forfinansieringer, og de betalinger, som er godtgørelser af udgifter. Det er imidlertid også vigtigt, at beløbene vedrørende de forfinansieringer, som er opført på budgetter for foregående regnskabsår, men endnu ikke anvendt til finansiering af de endelige modtageres udgifter, samt beløbene for de budgetbetalinger, som endnu ikke er regnskabsmæssigt "afsluttet", regnskabsføres kumulativt, og at en oversigt over dem vises i årsregnskabet.

33. De fleste forfinansieringer er beløb, som udbetales til mellemled og ikke til de endelige modtagere, og kun de beløb, som helt klart kræves, for at Fællesskabet kan betale bidraget til den nødvendige forfinansiering af programmer, projekter og de aktiviteter, der gennemføres af kontorerne for teknisk bistand mv., bør opføres på budgettet. Hvis der skulle blive behov for yderligere midler, bør der kun udbetales beløb, som er godtgørelse for udgifter, som faktisk er afholdt. Hvis de første forskud ikke kan dække de faktiske behov for forfinansiering, udbetales der et yderligere forskud. Forskuddene bør absorberes, efterhånden som aktiviteterne under et program nærmer sig deres afslutning, og trækkes fra de sidste beløb, der skal udbetales som godtgørelse for udgifterne. Mekanismer med forskud, som udbetales gang efter gang, øger risikoen for, at man mister kontrollen, og giver et falsk billede af budgetgennemførelsen. Sådanne mekanismer bør derfor ikke være tilladt.

Indgåelse af offentlige aftaler (del I, afsnit 4, artikel 83-100)

34. Finansforordningen bør kun indeholde de helt grundlæggende bestemmelser, og bestemmelser, som ifølge deres art vil kunne ændres, bør indføjes i gennemførelsesbestemmelserne. De specifikke bestemmelser om udelukkelse og sanktioner (artikel 88, 89 og 90) tilhører f.eks. denne kategori.

35. Retten mener, at det er vigtigt at få strammet reglen i artikel 84, stk. 3 (ny artikel 96a), i forslaget vedrørende tilfælde, hvor der er mistanke om fejl, uregelmæssigheder eller svig, og at det gøres obligatorisk for institutionerne at anvende den, når kontrahenten har begået uregelmæssigheder eller svig.

36. Retten foreslår, at der indføjes en supplerende artikel (artikel 100b som følge af, at artikel 154 i Kommissionens forslag flyttes), hvori det fastslås, hvem der kan deltage i udbud på området bistand til tredjelande (jf. punkt 58).

Tilskud (del I, afsnit 5, artikel 101-114)

37. Dette afsnit bør kun omfatte generelle bestemmelser. Der er nemlig fastsat detaljerede gennemførelsesbestemmelser hertil i det nyligt udsendte Vademecum om tilskud, som i øvrigt burde offentliggøres som en kommissionsforordning.

38. Følgende elementer i forslaget til finansforordning bør ændres:

a) i artikel 101 bør der sondres klarere mellem et tilskud og en betaling afholdt inden for rammerne af en offentlig aftale

b) i samme artikel bør afsnittets anvendelsesområde også defineres bedre.

39. I betragtning af, at der ydes tilskud på så forskellige aktivitetsområder, f.eks. humanitær bistand, bør bestemmelserne i dette afsnit give mulighed for en vis smidighed:

a) i artikel 102 bør der ikke insisteres på samfinansiering og heller ikke stilles som betingelse, at modtageren ikke opnår en gevinst, hvilket i øvrigt er umuligt at efterprøve

b) i artikel 103 bør der åbnes mulighed for, at der kan udbetales et tilskud, uden at der foreligger et program

c) artikel 106 bør stryges, så man ikke automatisk lægger loft over, hvor stor en procentdel af driftsudgifterne der kan finansieres.

40. En række andre bestemmelser bør også stryges, fordi de er indlysende eller unødvendige, eller fordi de ikke vil kunne gennemføres. Det gælder bl.a. bestemmelserne i artikel 112, stk. 2 og 3, om tilbagebetaling af tilskud. Her vil den foreslåede ændring af bestemmelserne i stk. 1 i artikel 112 være tilstrækkelig.

Opstilling og aflæggelse af regnskaber (del I, afsnit 6, artikel 115-122)

41. Som nævnt i punkt 2 er der i de foreslåede bestemmelser ikke taget hensyn til resultaterne af ekspertgruppens undersøgelse. Denne undersøgelse er et solidt grundlag for at udarbejde de bestemmelser, som mangler i forslaget til omarbejdning (jf. også punkt 43 og de indledende bemærkninger til afsnit 6 i del I). De bestemmelser, Kommissionen har foreslået, bør ændres, før Rådet træffer endelig afgørelse. Retten minder også om, at ved den ændring af finansforordningen, Kommissionen foreslog i den "7. serie", og som Rådet stadfæstede i 1998(12), indføjede Kommissionen en bestemmelse i artikel 70 i den nuværende finansforordning om, at der skelnes mellem "budgetmæssige udgifts- og indtægtsposter" og "ikke-budgetmæssige udgifts- og indtægtsposter". Ændringen medfører, at der beregnes et bredere regnskabsresultat, for regnskabsresultatet opdeles i to særskilte niveauer, et, som viser resultatet af budgetgennemførelsen, og et, der beregnes ved, at man til det første regnskabsresultat lægger de regnskabsmæssige, men ikke-budgetmæssige transaktioner (afskrivninger, formålsbestemte reserver mv.). Det fastsættes også i artikel 70, at der skal opstilles en balance over den formuemæssige stilling på grundlag af "periodiseringsprincippet". Bestemmelserne om, at Fællesskabet skal gå over til et regnskabssystem baseret på "periodiseringsprincippet", findes således allerede i den nuværende finansforordning. Kommissionen burde have præciseret og udbygget dem i forslaget til omarbejdning, så de kunne anvendes fuldt ud. Når Kommissionen har gjort det, bør den træffe de fornødne foranstaltninger til at sikre, at de iværksættes.

42. Retten understreger, hvor vigtigt det er, at der fastlægges en grundlæggende regnskabsramme, før der træffes beslutning om regnskabsføring og aflæggelse af regnskaber. Med henblik herpå kunne det være nyttigt at lade sig inspirere af kompetente internationale organers arbejde på dette område, hvilket Retten allerede anbefalede i sin udtalelse nr. 4/97(13). I sin nuværende form er årsregnskabet kun af begrænset interesse for brugeren: f.eks. sondres der ikke mellem løbende udgifter og investeringsudgifter og heller ikke mellem mellemliggende og endelige betalinger, og det viser ikke de udgifter, der skal betales. Disse svagheder kunne afhjælpes ved, at der blev vedtaget en regnskabsramme baseret på periodiseringsprincippet, som er omhandlet i artikel 70 i den nuværende finansforordning.

43. At indføre en sammenhængende og præcis regnskabsmæssig og finansiel ramme er imidlertid et stort projekt. Der skal vælges en grundlæggende regnskabsramme, og derudover er det nødvendigt at definere målene for regnskabsopstillingen og for årsregnskabet, samt regnskabsprincipperne, -reglerne og -metoderne, som er bestemmende for, hvilke regler der skal gælde for regnskabsføringen og opstillingen af årsregnskabet, og for de elementer, årsregnskabet skal omfatte. Tidsplanen for opstillingen af årsregnskabet vil kunne fremskyndes, når mulighederne for en yderligere periode bortfalder (en sådan yderligere periode er ikke nødvendig, når man afskaffer bevillingsfremførsler og gør procedurerne for overførsel af betalingsbevillinger smidigere), og offentliggørelsen af driftsregnskabet skulle kunne sikre, at princippet om klarhed og åbenhed overholdes fuldt ud.

Ekstern kontrol og decharge (del I, afsnit 7, artikel 123-133)

44. Bestemmelserne i dette afsnit omhandler hovedsagelig Rettens funktion som ekstern revisor i forbindelse med Fællesskabernes finanser. Retten mener, at disse bestemmelsers naturlige plads er i traktaten, og at det er unødvendigt at gentage dem i finansforordningen. Hvis disse bestemmelser, navnlig dem, som omhandler Rettens funktion og dens ret til at få adgang til oplysninger (f.eks. artikel 123, (en del af) 125, (en del af) 127, 129 og (en del af) 130)), gentages, vil det kunne fortolkes restriktivt af nogle af de organer, som revideres af Retten. I overensstemmelse med traktatens bestemmelser bør Retten under alle forhold kunne udøve sit hverv uden restriktioner.

Særlige bestemmelser for EUGFL, Garantisektionen (del II, afsnit 1, artikel 134-140)

45. Det forekommer ikke hensigtsmæssigt at afsætte et helt afsnit til EUGFL, Garantisektionen. Man kunne nøjes med artikel 136, stk. 2, og indarbejde det i artikel 70.

46. Hovedparten af de undtagelsesbestemmelser, Kommissionen foreslår, skyldes, at man viderefører ordningen med ikke-opdelte bevillinger, og at procedurerne for kontering af betalingerne på de forskellige budgetposter giver problemer. Udgifterne under EUGFL, Garantisektionen, er i virkeligheden refusioner af udgifter, som medlemsstaterne har anmeldt, og som i første omgang betales uden for budgettet (fordi "forskuddene" er foreløbige refusioner) og siden hen opføres endeligt i budgettet.

47. Før sådanne endelige registreringer er det i mange tilfælde nødvendigt at foretage bevillingsoverførsler, før udgifterne kan bogføres på de relevante budgetposter. Desuden skal konteringen i dag være så specificeret, at der går uacceptabelt lang tid, inden en budgetbetaling registreres endeligt.

48. Med den ændring, Kommissionen foreslår af artikel 21, stk. 1, litra c), om bevillingsoverførsler mellem kapitler vedrørende aktionsudgifter, bør den kunne foretage de nødvendige overførsler uden at skulle afvente budgetmyndighedens godkendelse af forslagene til bevillingsoverførsler ved regnskabsårets udgang. Der er ikke nogen grund til, at Kommissionen skal være forpligtet til at indhente budgetmyndighedens godkendelse af overførsler mellem EUGFL, Garantisektionens budgetposter, når udgifterne er obligatoriske og medlemsstaterne allerede har fået refunderet beløbene.

49. For så vidt angår specificeringen af de udgifter, medlemsstaterne anmelder, skal medlemsstaterne under den gældende ordning senest den 10. i hver måned meddele Kommissionen de samlede udgifter, der er betalt i den foregående måned; mere detaljerede oplysninger, som skal anvendes til bogføringen på fællesskabsbudgettet af de udgifter, der er betalt i den foregående måned, skal sendes til Kommissionen senest den 20. hver måned. Derfor og fordi de afholdte udgifter tages med i regnskabet for EUGFL-regnskabsåret, dvs. frem til den 15. oktober, har Kommissionen oplysningerne i så god tid, at den kan foretage konteringen inden regnskabsårets afslutning(14).

50. Hvis man følger Rettens forslag til artikel 19 om kun at specificere bevillingerne på sektioner, undersektioner, afsnit, kapitler og artikler (og ikke på konti og underkonti), vil registrering af udgifterne på medlemsstat, på foranstaltning og på EUGFL-regnskabsår til brug for forvaltningen desuden ikke mere få indflydelse på registreringen i budgettet af de månedlige forskud til medlemsstaterne.

51. Meddelelserne om bestemte data kan have en usikkerhedsmargen. Derfor kan det blive nødvendigt at foretage korrektioner, selv efter afslutningen af regnskaberne for regnskabsåret. Når sådanne korrektioner ikke indvirker på regnskabernes rigtighed, er de imidlertid i overensstemmelse med almindeligt anerkendte regnskabsprincipper.

52. EUGFL, Garantisektionens bevillinger til udvikling af landdistrikterne og ledsageforanstaltninger anvendes til finansiering af flerårige aktioner, og beløbet for forpligtelserne indgået i et regnskabsår afviger i mange tilfælde fra beløbet for betalingerne afholdt i samme regnskabsår. Det er derfor ikke hensigtsmæssigt at fastslå i artikel 135, at forpligtelsesbevillingerne og betalingsbevillingerne er af samme størrelsesorden, og artikel 170 (underafsnittet om overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser) bør udgå.

Særlige bestemmelser for strukturfondene (del II, afsnit 2, artikel 141-145)

53. Det er ikke nødvendigt at afsætte et særligt afsnit, for Kommissionens forslag indeholder kun meget få undtagelser fra de almindelige bestemmelser.

54. Artikel 143 om "genopførelse" af frigjorte bevillinger svarende til forpligtelser indgået i tidligere regnskabsår er ikke nødvendig.

55. Artikel 144, som giver Kommissionen hjemmel til at foretage bevillingsoverførsler mellem strukturfondene (når bevillingerne er bestemt til de samme formål), og artikel 141, stk. 3, om decentraliseret forvaltning af førtiltrædelsesforanstaltninger på struktur- og landbrugsområdet bør indsættes på det relevante sted i del I, afsnit 1 og 3.

56. De øvrige artikler er overflødige:

a) fordi de omhandler indlysende forhold, nemlig at en række aspekter ved fondene forvaltes i overensstemmelse med "lovgivningen" om strukturfondene (navnlig forordning (EF) nr. 1260/1999), når der ikke er tale om undtagelser fra de almindelige bestemmelser (artikel 142, stk. 1, første afsnit, stk. 2 og 4, samt artikel 145)

b) eller fordi de er gentagelser af bestemmelser, der findes i del I (artikel 142, stk. 1, andet afsnit)

c) eller fordi der må være tale om en misforståelse. Efter artikel 142, stk. 3, skal "behandlingen af medlemsstaternes tilbagebetalinger af forfinansierede beløb og betydningen heraf for størrelsen af bidragene fra fondene reguleres ved den lovgivning, der er omhandlet i artikel 141". I den pågældende forordning, nemlig forordning (EF) nr. 1260/1999, omtales genopførelse af betalingsbevillinger slet ikke.

Særlige bestemmelser for forskning (del II, afsnit 3, artikel 146 og 147)

57. Det er ikke nødvendigt at afsætte et særligt afsnit til forskning. Undtagelserne fra de almindelige bestemmelser bør indføjes på de relevante steder i finansforordningen (artikel 146, stk. 1, andet afsnit, og stk. 3, samt artikel 147, stk. 3), de øvrige bør udgå, for de almindelige bestemmelser dækker de omhandlede tilfælde (artikel 146, stk. 2, og artikel 147, stk. 1 og 2).

Særlige bestemmelser for foranstaltninger udadtil (del II, afsnit 4, artikel 148-156)

58. Det er ikke nødvendigt at afsætte et særligt afsnit, for Kommissionens forslag indeholder stort set ingen undtagelser fra de almindelige bestemmelser. Der er nogle ændringer til bestemmelserne i del I, som bør indføjes under de relevante afsnit i samme del. Artikel 153, stk. 1, hvori det fastsættes, at gennemførelsesbestemmelserne indeholder særlige bestemmelser om beløbsgrænser og betingelser for indgåelse af aftaler med tredjelande, og artikel 154 om deltagelse i udbudsprocedurer bør stå i afsnit 4 i del I (jf. artikel 100a og 100b). Artikel 150, stk. 2, om, at modtagerlandet skal acceptere at bære det fulde ansvar for de fællesskabsmidler, det har fået udbetalt under ordningen med decentraliseret forvaltning, bør indføjes i artikel 50 i afsnit 3 i del I.

59. Bestemmelserne i artikel 148 og 149 er overflødige, for de findes allerede i artikel 50.

60. I henhold til artikel 150, stk. 1, skal Kommissionen, før den beslutter at overdrage forvaltningen af visse aktioner til myndighederne i et tredjeland under ordningen med decentraliseret forvaltning, konstatere, at det pågældende tredjeland er i stand til at anvende bestemte kriterier. Disse kriterier er ikke særlig realistiske og alt for ambitiøse. Medlemsstaternes forvaltninger skal ikke opfylde sådanne kriterier for at få overdraget beføjelser i forbindelse med delt forvaltning. Det forekommer ikke berettiget at definere sådanne kriterier i finansforordningen. Bestemmelserne i artikel 150, stk. 2, er fyldestgørende (jf. punkt 58).

61. Artikel 151 er ikke klar. Desuden er den overflødig. Det er allerede fastsat i artikel 50, stk. 3, at Kommissionen er ansvarlig for at foretage kontrol, selv når den delegerer en del af sine beføjelser som led i decentraliseret forvaltning.

62. I artikel 152 defineres de aftaleinstrumenter, der skal anvendes, når der iværksættes foranstaltninger udadtil. Denne definition burde findes i gennemførelsesbestemmelserne. Det bør nævnes i artikel 72, at finansieringsaftaler med eksterne modtagerlande sidestilles med forpligtelser over for tredjemand.

63. I henhold til artikel 152 skal individuelle kontrakter og aftaler om tilskud til gennemførelse af finansieringsaftalerne være indgået senest den 31. december i år n + 3(15), hvor år n er det år, hvor den budgetmæssige forpligtelse blev indgået. Disse bestemmelser er baseret på de bestemmelser, der anvendes under Phare-programmet, men de er ikke tilpasset til den gældende praksis for iværksættelse af udviklingsbistand, for den maksimale gennemførelsesfrist forekommer at være for kort. Der er her tale om et forvaltningsproblem, som der allerede er taget fat på i artikel 71, stk. 3, hvori det præciseres, at der ved alle budgetmæssige forpligtelser fastsættes en tidsfrist for indfrielse af forpligtelserne.

64. Artikel 153, stk. 2, hvori det er fastsat, at de procedurer, der skal følges ved indgåelse af aftaler, fastlægges i finansieringsaftalerne, kontrakterne eller aftalerne om tilskud, bør flyttes til afsnit 4 i del I.

65. Artikel 155, hvori det er fastsat, at nogle aktioner kan finansieres i deres helhed over budgettet, er en undtagelse fra de almindelige bestemmelser om tilskud i afsnit 5 i del I; Retten foreslår, at artikel 102, stk. 1, om, at tilskud ydes under overholdelse af princippet om samfinansiering, og artikel 106, stk. 1, om, at et tilskud ikke må finansiere modtagerorganisationens samlede driftsudgifter, udgår. Dermed bliver undtagelsen i artikel 155 overflødig.

66. Der er ikke nogen grund til at have artikel 156 om revision af regnskaberne med. Hvis der virkelig skal sådanne bestemmelser med i finansforordningen, bør de indsættes i afsnit 7 i del I, enten mellem artikel 126 og 127, eller mellem artikel 127 og 128.

Særlige bestemmelser for de europæiske kontorer og for driftsbevillinger (del II, afsnit 5, artikel 157-168)

67. Retten anbefaler, at to afsnit, afsnittet om Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer og afsnittet om Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, erstattes med ét afsnit om "europæiske kontorer". Der vil formentlig blive oprettet flere af den slags kontorer(16), og hvis de skal indføjes i finansforordningen hen ad vejen, skal finansforordningen ændres, hver gang der oprettes et kontor. Desuden bør der gælde ensartede bestemmelser for kontorerne.

68. Alle undtagelsesbestemmelserne om driftsbevillinger kan undværes, hvis man anvender opdelte bevillinger til sådanne udgifter. Naturligvis må der det første år, hvor denne nye bevillingsordning gennemføres, afsættes nok forpligtelsesbevillinger til, at de kan dække samtlige de afgørelser og retlige forpligtelser, institutionerne allerede har truffet og indgået.

Overgangsbestemmelser (del III, afsnit 1, artikel 169 og 170)

69. Disse bestemmelser er blevet gennemgået sideløbende med de særlige bestemmelser for EUGFL, Garantisektionen (punkt 45-52).

Afsluttende bestemmelser (del III, afsnit 2, artikel 171-176)

70. Det overordnede princip, der ligger til grund for Rettens forslag, er, at finansforordningen kun skal indeholde de væsentligste bestemmelser. Derfor bør finansforordningen dels give Kommissionen beføjelser til at vedtage gennemførelsesbestemmelser til samtlige disse bestemmelser, dels bør høringsproceduren for gennemførelsesbestemmelserne og vedtagelsen af dem gennemføres sideløbende med proceduren for vedtagelse af ændringer af finansforordningen. Det vil sikre, at den gældende lovgivning på området kommer til at hænge tidsmæssigt sammen, og det er særlig vigtigt, når selve finansforordningen kun kommer til at indeholde de grundlæggende bestemmelser. Desuden vil lovgiver dermed kunne danne sig et samlet overblik over de bestemmelser, der i sidste ende bliver gældende.

71. Hvis samrådsproceduren mellem Parlamentet og Rådet anvendes i forbindelse med en ændring af finansforordningen, og Parlamentet efter denne procedure afgiver en ny udtalelse, bør den nye parlamentsudtalelse - hvis bestemmelsen om, at Retten skal afgive udtalelse om alle forslag til finansielle bestemmelser, overhovedet skal have nogen mening - sendes til Retten, så den kan supplere sin egen udtalelse, hvis den finder det nødvendigt.

72. Grundlaget for EU-organernes særlige finansforordninger bør være en fælles ramme, Kommissionen udarbejder efter høring af Parlamentet, Rådet og Retten. De bør ikke være en kopi af finansforordningen vedrørende det almindelige budget, som ikke nødvendigvis er tilpasset til deres behov.

73. Kravene til de gældende finansielle bestemmelser om lovlighed, kohærens og enhed og om, at brugere og forvaltere skal kunne gennemskue og læse dem, indebærer, at der kun må være et meget begrænset antal undtagelser fra bestemmelserne i finansforordningen, og at de få tilladte undtagelser skal være omhandlet i finansforordningen. Derfor bør undtagelserne i de sektorspecifikke lovgivninger ophæves.

KONKLUSION

74. Generelt går Kommissionens forslag, for så vidt angår grundlæggende spørgsmål (f.eks. gennemførelsesmetoder, finansielle aktører, den interne revisor, indgåelse af offentlige aftaler og tilskud), i den rigtige retning. Men på nogle områder bør de foreslåede bestemmelser ændres, så de bliver fuldstændig klare, præcise, ufravigelige eller fleksible, alt efter omstændighederne.

75. Man bør fortsætte bestræbelserne på at forenkle finansforordningen:

a) ved yderligere at begrænse undtagelserne fra de generelle budgetprincipper

b) ved at overføre en lang række detaljerede bestemmelser til gennemførelsesbestemmelserne og

c) ved at lade del II, som omfatter særlige afsnit om forskellige udgiftsområder, udgå.

76. Retten bifalder de foranstaltninger i Kommissionens forslag, som tager sigte på at få rationaliseret strukturen i budgettet (anvendelse af opdelte bevillinger på alle områder og afskaffelse af negative udgifter), på at få begrænset bestemte fravigelser af budgetprincippet om etårighed og bruttoprincippet (afskaffelse af supplerende perioder, undtagen på EUGFL, Garantisektionens område; bortset fra på strukturfondsområdet skal bevillinger ikke kunne genopføres; og tilbagebetalinger skal ikke kunne genanvendes) og på at tillade mulighed for lånoptagelse udelukkende med henblik på finansiering af erhvervelse af materielle anlægsaktiver. Retten finder imidlertid, at rationaliseringen burde have omfattet endnu flere områder. Den er navnlig af den opfattelse, at bestemmelserne om fremførsel af bevillinger (punkt 7), om opretholdelse af de supplerende perioder på EUGFL, Garantisektionens område (punkt 49) og om genopførelse af bevillinger på strukturfondsområdet (punkt 54 og 56.c) ikke er nødvendige.

77. De faktiske forhold, der ligger til grund for transaktionerne, og Fællesskabernes finansielle stilling skal afspejles:

a) Grundlaget for budgetforpligtelser bør defineres klart. Alle indgåede retlige forpligtelser bør skulle godkendes inden for rammerne af forpligtelsesbudgettet. Det bør ikke være muligt at opdele forpligtelser i kunstige årlige trancher. Det forekommer ikke logisk, at de finansielle overslag skal have den virkning, at de "lægger loft over" de årlige forpligtelsesbudgetter. Vedtages Rettens ændringsforslag ikke, ville det være bedre at gå ind for ét enkelt budget over betalinger uden forpligtelsesbevillinger (punkt 6 og 27-31).

b) Derfor bør "forskud", der opføres på budgettet, ikke overstige de beløb, der er nødvendige til forfinansiering. Det bør fremgå klart af årsregnskabet, hvilken form for budgetbetalinger der er tale om, og hvor stor en procentdel af forskuddene de endelige modtagere har udnyttet (punkt 32 og 33).

c) Kommissionens forslag om et større spillerum med hensyn til overførsler af betalingsbevillinger er fornuftigt og bør fastholdes. Først når de retlige forpligtelser er indgået, bør betalingsbudgettet justeres, så det kan dække modtagernes legitime krav, som sjældent er nemme at forudse (punkt 10).

d) Tanken om at oprette en negativ reserve bør opgives, for den gør det muligt at vedtage et budget, som overskrider det tilsyneladende samlede beløb, der er godkendt (punkt 14).

78. Bestemmelserne i sektionerne om regnskabsføring og aflæggelse af regnskaberer ikke hensigtsmæssige. Det er det eneste vigtige område med væsentlige udeladelser, hvor Retten ikke foreslår ny tekst til forordningen. De bestemmelser, Kommissionen foreslår, bør revideres, før Rådet træffer endelig afgørelse (punkt 41, 42 og 43).

79. Bestemmelserne om den eksterne revisors beføjelser og rettigheder er overflødige, for traktatens bestemmelser er fyldestgørende (punkt 44).

Vedtaget af Revisionsretten i Luxembourg på mødet den 8. marts 2001.

På Revisionsrettens vegne

Jan O. Karlsson

Formand

(1) Kommissionens dokument 2000/203 (CNS) - KOM (2000) 461 endelig udg.

(2) Kommissionens arbejdsdokument vedrørende omarbejdning af finansforordningen (SEK(1998) 1228 endelig udg. af 22.7.1998).

(3) EFT C 57 af 23.2.1998, s. 1.

(4) Punkt 17 i Rettens udtalelse nr. 4/97.

(5) o.a: "finansielle oversigter" er hele teksten igennem ændret til "årsregnskab".

(6) Punkt 15 (første til fjerde led) i Rettens udtalelse nr. 4/97 og punkt 1.1-1.32 i bilaget.

(7) Punkt 31 i Rettens udtalelse nr. 1/2001 (EFT C 55 af 21.2.2001).

(8) Punkt 1.20 og 1.21 i bilaget til Rettens udtalelse.

(9) Punkt 16.c) i Rettens udtalelse nr. 4/97 og punkt 5.1-5.17 i bilaget.

(10) Rettens udtalelse nr. 1/2000 (EFT C 327 af 17.11.2000, s. 1).

(11) Punkt 11 i Rettens udtalelse nr. 1/2000.

(12) Rådets forordning (EF, EKSF, Euratom) nr. 2548/98 (EFT L 320 af 28.11.1998, s. 1).

(13) Punkt 15 (sjette til ottende led) og punkt 16.b) i Rettens udtalelse nr. 4/97 og punkt 1.33-1.48 i bilaget.

(14) For så vidt angår transaktionerne i forbindelse med offentlig oplagring, er fristen for indsendelse af korrektioner den 20. december. Regnskabsåret for denne kategori af udgifter afsluttes den 15. september, så denne frist for indsendelse af de sidste korrektioner forekommer ikke velbegrundet.

(15) Bortset fra kontrakter om revision og evaluering, som kan indgås senere.

(16) I begyndelsen af 2001 blev der således oprettet det nye Samarbejdskontor EuropeAid.

Rettens udtalelse

>TABELPOSITION>