Regionsudvalgets udtalelse om "Hjem- og boligløse"

(1999/C 293/07)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til præsidiets beslutning af 16. september 1998 om at afgive udtalelse i henhold til artikel 198 C, stk. 4, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og at henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 4 "Fysisk Planlægning, Bypolitik, Energi, Miljø",

under henvisning til Underudvalg 4's forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 376/98 rev. 1), som blev vedtaget den 4. februar 1999 med François Geindre som ordfører -

på den 29. plenarforsamling den 2.-3. juni 1999 (mødet den 3. juni) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

Regionsudvalget har besluttet sig til at behandle spørgsmålet om de hjemløse. Selv om problemet kommer til udtryk på forskellige måder i EU's medlemsstater, og selv om problemet ved første øjekast ikke synes at falde ind under EU's beføjelser, så ligger det ikke desto mindre fast, at tilstedeværelsen af hjemløse i byerne er et af de mest alvorlige udtryk for social udstødelse i EU, hvilket i allerhøjeste grad vedrører de lokale og regionale myndigheder. Denne udtalelse er først og fremmest set ud fra de lokale og regionale myndigheders synsvinkel.

1.1. Grundlaget for EU's initiativer til støtte for de hjemløse

1.1.1. Spørgsmålet om de hjemløse spiller en rolle i debatten om boligproblematikken i EU. Spørgsmålet har ligeledes tilknytning til tankerne om at styrke den europæiske socialpolitik og skal ses i sammenhæng med de europæiske initiativer og programmer til bekæmpelse af udstødelse samt i tilknytning til retningslinjerne for bypolitikken.

1.1.2. Man kan påberåbe sig flere retsgrundlag for at iværksætte støtteforanstaltninger og drage omsorg for de hjemløse.

1.1.3. I traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (Maastricht-traktaten), behandler afsnit XIV den økonomiske og sociale samhørighed, og artikel 130 A til 130 E fastlægger reglerne for EU's aktioner med henblik på at formindske forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer og forbedre situationen i de mindst begunstigede områder (bestemmelserne vedrørende strukturfondene).

1.1.4. Amsterdam-traktatens artikel 13, der kan anvendes, når traktaten træder i kraft, sigter mod at bekæmpe ulighed og forskelsbehandling i tilknytning til adgangen til arbejdsmarkedet. Den vil gøre det muligt at støtte projekter, hvis formål er at forebygge og mindske den sociale udstødelse. Amsterdam-traktatens artikel 137 giver eksplicit hjemmel til at iværksætte foranstaltninger i forbindelse med social udstødelse. I dag er EU tvunget til at bruge artikel 235 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som - hvis Rådet enstemmigt godkender det - gør det muligt at iværksætte aktioner uden udtrykkelig hjemmel i traktaten. Denne situation blokerer på en meget skadelig måde EU's initiativer på det sociale område.

1.1.5. Reformen af strukturfondene, som medlemsstaterne og Kommissionen på nuværende tidspunkt diskuterer, bør gøre det muligt at bekæmpe arbejdsløsheden og den sociale udstødelse på EU-niveau mere effektivt. Forslaget til rammeforordning nævner eksplicit i forbindelse med støtten, at den skal fremme social integration og lige muligheder. Forslaget opprioriterer en integreret udviklingsmodel og særlig sammenhængen mellem de aktioner, som gennemføres i forbindelse med de forskellige fonde og EU's prioriteter, beskæftigelsesstrategien, den økonomiske og sociale politik i medlemsstaterne samt medlemsstaternes regionalpolitik.

1.1.6. Der er endnu to forhold, som man skal tage højde for. Det drejer sig først og fremmest om Kommissionens godkendelse (den 15. oktober 1998) af rapporterne om den europæiske beskæftigelsesstrategi og retningslinjerne for 1999, der understreger fem hovedpunkter, herunder at alle skal have adgang til arbejdsmarkedet, også handicappede og etniske minoriteter. Desuden drejer det sig om den internationale dag til bekæmpelse af fattigdom den 17. oktober 1998, hvilket gav kommissæren med ansvar for sociale anliggender, Padraig Flynn, anledning til at minde om, at EU's politik skal forbedres, idet der skal tages højde for retsgrundlaget i artikel 137 med henblik på at forbedre integrationen af personer, der er udstødt fra arbejdsmarkedet - 17 % af husstandene i EU har en indkomst, der ligger under fattigdomsgrænsen.

1.1.7. Overvejelserne om situationen for de dårligst stillede, herunder de hjemløse, vinder større og større indpas i EU's politik.

1.2. Regionsudvalgets anbefalinger

1.2.1. Denne udtalelse er en analyse af alle aspekter af spørgsmålet om de hjemløse i EU. Den indeholder fem anbefalinger og betragtninger, som allerede på nuværende tidspunkt bør understreges.

1.2.2. På grund af alvoren og den komplicerede karakter af spørgsmålet om de hjemløse:

(i) anbefaler Regionsudvalget, at EU fortsat støtter bestræbelserne på gennem forskning at uddybe kendskabet til fænomenet,

(ii) foreslår det, at systemet til udveksling af viden og initiativer mellem de lokale myndigheder på EU-niveau konsolideres med støtte i eksisterende netværk,

(iii) anbefaler det, at målene for ESF udtrykkeligt skal omfatte denne problemstilling,

(iv) opfordrer det til, at man på europæisk niveau uddyber princippet om retten til anstændige boligforhold,

(v) ønsker det at fremhæve spørgsmålet om den sociale samhørighed og den europæiske integration set i lyset af problemstillingen om naboskab med dårligere stillede lande.

2. Generelle bemærkninger

2.1. De hjemløse er siden midten af 80'erne blevet langt mere synlige i de offentlige områder i EU's byer. Problemet er ikke nyt, men det har fået en ny dimension, særlig fordi alle er enige om, at ekstreme former for fattigdom ikke kan accepteres i rige velfærdssamfund. De hjemløses situation og levevilkår bliver af og til betragtet som en krænkelse af menneskerettighederne.

2.2. De hjemløse, der gennemgår en social udstødelsesproces, har i løbet af de sidste ca. femten år fremkaldt flere og flere reaktioner hos befolkningen (fjendtlige eller solidariske), de har været genstand for mediernes og videnskabens interesse (der er mange artikler, reportager, forskningsprojekter og bøger om emnet), og myndighederne har taget problemet op (styrkelse af retten til anstændige boligforhold, udvikling af strukturerede politikker og/eller enkeltinitiativer).

2.3. Spørgsmålet om de hjemløse hænger sammen med grundlæggende socio-økonomiske og kulturelle forhold i de enkelte europæiske lande. Problemet forvaltes på lokalt plan og giver anledning til reaktioner og løsningsmodeller, der strækker sig fra forfølgelse til solidaritet. For selv om de offentlige myndigheders foranstaltninger for at hjælpe de hjemløse har bred opbakning i forskellige lande, skal der alligevel tages højde for, at befolkningens følelser er blandede, og at de på lokalt plan kan give udtryk for modstridende ønsker om henholdsvis at modtage de hjemløse eller om at sende dem bort.

2.4. Alle problemstillingerne i forbindelse med spørgsmålet om de hjemløse (adgang til boliger, tiggeri, forstyrrelse af den offentlige orden, indslusning på arbejdsmarkedet, adgang til lægehjælp) kan ikke udelukkende behandles på det niveau, hvor de lokale myndigheder er ansvarlige. I virkeligheden drejer det sig om et problem, der skal løses gennem samarbejde mellem regioner og lokalområder, der nu - hvor grænserne forsvinder - skal foregå i større målestok.

2.5. Det er ikke ligegyldigt eller marginalt at beskæftige sig med spørgsmålet om de hjemløse. Det er et centralt problem, som ikke kan løses på helt kort sigt. For at nå målet om at sikre en højere grad af økonomisk og social samhørighed i hele Den Europæiske Union er det afgjort nødvendigt at tage højde for dette betydelige problem, der utvivlsom stadigvæk vil være en dagligdags foreteelse, der præger de europæiske byer i begyndelsen af det 21. århundrede. Efter Regionsudvalgets opfattelse bør man gøre alt for ikke at affinde sig med denne situation; det slår til lyd for, at man tager ethvert tænkeligt initiativ for at forebygge sådanne tilstande.

3. En befolkningsgruppe, som man stadig kender for lidt til

3.1. Et problem, som alle EU's medlemsstater beskæftiger sig med

3.1.1. Umiddelbart kan problemet med de hjemløse synes ikke at vedrøre EU-institutionerne. Der var ingen særlig omtale af de hjemløse i hvidbogen om den europæiske socialpolitik. Ikke desto mindre har forskellige europæiske initiativer og programmer til bekæmpelse af fattigdom og udstødelse (URBAN, INTEGRA, Fattigdom, projekter under ESF) gjort det muligt at støtte fornyende initiativer inden for rammerne af medlemsstaternes omsorgssystemer. I øvrigt viser den seneste udvikling i debatten i EU-landene en voksende interesse for disse problemstillinger.

3.1.2. I alle EU's medlemslande er man enige om, at problemet med de hjemløse er uværdigt for lande, der generelt er velstående. I alle landene er man ligeledes enige om, at spørgsmålet om de hjemløse er resultatet af sociale problemer og problemer i byerne. De hjemløse er således den mest synlige manifestation af den udstødelse, som er foregået, og som stadigvæk foregår i Europa.

3.1.3. Det er meget forskelligt, hvad man lægger i ordene fattigdom og udstødelse. Ikke desto mindre er det at leve på gaden overalt i EU i allerhøjeste grad noget, som af bybefolkningen selv anses for at være udtryk for fattigdom. I forbindelse med den generelle fornemmelse af utryghed, det stigende antal langtidsledige og angsten for social udstødelse har de hjemløse en central placering i denne problemstilling i de fleste af medlemsstaterne.

3.1.4. Siden slutningen af 80'erne er det antal personer, der lever på denne måde, blevet alarmerende stort. Selv om man objektivt kan konstatere, at fænomenet er taget til i omfang ved at se på det stigende pres, som det offentliges eller private organisationers hjælpearbejde udsættes for på lokalt plan, ved man i virkeligheden ikke ret meget om fænomenets omfang, ligesom man i det hele taget ikke har et særligt præcist kendskab til de hjemløse. Imidlertid er der med den seneste forskning gjort betydelige fremskridt på dette område.

3.1.5. Man er klar over, at denne befolkningsgruppe består af folk, som er meget fattige, og at en stor andel er enlige mænd. Der er ligeledes omfattende dokumentation for, at flere og flere kvinder og flere og flere unge bliver hjemløse; det fremgår af undersøgelser, som en lang række byer i EU har gennemført. Gruppen er ligeledes karakteriseret ved et stort alkohol- eller narkotikaforbrug, en meget dårlig sundhedstilstand, særlig i forbindelse med tuberkulose eller psykiske lidelser (selv om dette aspekt ikke bør overdrives). Man har gjort sig klart, at det er et alvorligt problem for den offentlige sundhed. Endelig har man gjort opmærksom på det stigende antal udenlandske hjemløse fra andre EU-lande samt fra Nordafrika, Centralafrika og Østeuropa, der i forskelligt omfang findes i de enkelte lande. Det stigende antal indvandrere blandt de hjemløse er et element, som skal tages i betragtning, naturligvis i forskelligt omfang i de enkelte lande.

3.1.6. Der er meget store forskelle mellem problemets synlighed og de former, det antager, alt efter hvilket land, hvilken velfærdsstatsmodel og hvilke byer der er tale om, men de fleste af medlemsstaterne har i 90'erne været præget af de samme fænomener. Der er mange steder opstået "gadeaviser", som sælges af de hjemløse; borgerne kræver i stigende omfang, at de offentlige myndigheder skal gribe ind, og private hjælpeorganisationer gennemfører initiativer.

3.1.7. De hjemløse har nu en fremtrædende placering på den politiske dagsorden på nationalt og kommunalt niveau. På visse tidspunkter i årets løb, særlig om vinteren, hvor situationen p.g.a. de klimatiske forhold bliver kritisk, giver det anledning til en forståelig medfølelse. På andre tidspunkter, når der almindeligvis er flere turister, fremkalder de hjemløse mere fjendtlige reaktioner, som i en række henseender er forståelige, men som man i en lang række andre henseender må forholde sig meget kritisk til.

3.1.8. På EU-niveau findes der en række NGO'er, som beskæftiger sig med hjemløse. De støtter forskning i emnet og lægger pres på de offentlige myndigheder. De oplyser om lighederne og forskellene mellem de enkelte lande. Det europæiske forbund af nationale sammenslutninger, der arbejder med hjemløse (FEANTSA), blev oprettet i 1989, og Kommissionen har fra 1991 givet det ansvaret for at forvalte et europæisk observationscenter for hjemløse, der fungerer med udgangspunkt i et universitetsnet af nationale samarbejdspartnere. Observationscenteret har gjort det muligt at indsamle og formidle oplysninger, der identificerer, kvantificerer og analyserer en befolkningsgruppe, som ikke figurerer i de resultater, som de traditionelle statistiske arbejdsmetoder kommer frem til, idet den traditionelle statistik sædvanligvis bygger på husstande.

3.2. En sammensat befolkningsgruppe

3.2.1. Spørgsmålet om de hjemløse er i løbet af de sidste godt ti år blevet mere og mere synligt, og det skyldes først og fremmest, at man mere og mere mærker tilstedeværelsen - uden at man dog præcist kan afgøre, hvor mange der bruger de offentlige områder i byerne på en alternativ måde. Visse typer kollektive aktioner har også gjort de hjemløse mere synlige: husbesættelser, fremkomsten og udviklingen af gadeaviser, aktive foreningers lobbyarbejde, demonstrationer og besættelser af ubenyttede offentlige områder eller bygninger.

3.2.2. Selv om det måske forekommer at være meget enkelt at beskrive en befolkningsgruppe, som alle europæiske borgere kan møde i byernes gader, er det i virkeligheden særdeles vanskeligt at få et præcist kendskab til denne befolkningsgruppe, især fordi man ikke umiddelbart kan identificere alle hjemløse på gaden.

3.2.3. Man har først og fremmest et så ringe kendskab til den hjemløse befolkningsgruppe, fordi der ikke findes nogen præcis definition eller faste juridiske rammer i de forskellige medlemslande. Ordet hjemløs dækker i hvert land over forskelligartede forhold. De forskellige medlemsstaters definitioner, normer og sædvaner gør billedet endnu mere kompliceret. På EU-niveau findes der på trods af bestræbelser på at skabe klarhed heller ikke nogen faste definitioner.

3.2.4. Visse undersøgelser og visse nationale forskrifter ligestiller ofte omrejsende grupper med hjemløse, for de har ikke nogen fast bopæl. At så forskellige personer grupperes i en og samme kategori kan føre til generel forvirring. Det er ikke desto mindre rigtigt, at gæstfriheden og tolerancen over for omrejsende grupper i mange henseender minder om holdningen over for de hjemløse.

3.2.5. Man har et dårligt kendskab til den hjemløse befolkningsgruppe, for grundlæggende drejer det sig om en gruppe, der er yderst sammensat, og som omfatter personer, der har meget forskellige vilkår. Det strækker sig fra mænd, der har levet på gaden længe - billedet af den traditionelle bums - til unge kvinder, der for ganske nylig er blevet smidt ud af deres bolig. Forskningsarbejdet har gjort det muligt at påvise, at det at være hjemløs er en situation, hvis varighed kan være meget forskellig. Det kan dreje sig om en kort periode, og det kan være en kronisk og permanent tilstand. Nogle har levet på gaden et stykke tid og vil fortsat gøre det længe, andre er kun hjemløse en ganske kort periode og bliver det aldrig igen, og andre igen befinder sig med mellemrum i den situation. I hvert enkelt tilfælde er det ikke nødvendigvis de samme organisationer, der repræsenterer dem, og det offentliges løsninger er ikke nødvendigvis de samme.

3.2.6. Spørgsmålet om de hjemløse hænger altså sammen med et vigtigt problem af sproglig karakter. I almindelig sprogbrug henviser man på en måde mere til den sociale status end til boligforholdene. Hjemløs, vagabond og bums eller hjemløs og tigger er almindeligvis synonymer. Diskussioner om spørgsmålet om de hjemløse udarter sig således ofte til diskussioner om tiggeri. Men ikke alle, der tigger, er hjemløse og omvendt. Desuden hænger spørgsmålet om de hjemløse i høj grad sammen med boligproblematikken. Men tilstedeværelsen af personer, der er identificeret som hjemløse i de europæiske byer, er ikke udelukkende et boligproblem.

3.2.7. I almindelig brug er ordet hjemløs en mere eller mindre klodset formulering, der omfatter de problemer, som de, der arbejder med de hjemløse, de, som interesserer sig for dem, og de, som deltager i omsorgsforanstaltningerne, dagligt konfronteres med. Således bliver en række ret forskelligartede problemer (boligmangel, udstilling af trøstesløshed på offentlige steder, tiggeri, omstrejfen, ekstreme typer fattigdom, ændringer på boligmarkedet og i boligpolitikken m.m.) knyttet sammen i én betegnelse.

3.2.8. De definitioner, som man almindeligvis er enige om, men som altid kan diskuteres, insisterer på en forbigående eller permanent mangel på faste boliger. Analyserne er enige i konstateringen af, at der er en glidende overgang mellem situationen for personer, der lever på gaden, de, der opholder sig på herberg eller i helt tilfældige eller meget dårlige boliger. Den hjemløse befolkningsgruppe kan således ikke afgrænses til den meget synlige og dramatiske situation, som de, der sover på gaden, befinder sig i, eller til en simpel opgørelse af antallet af personer, der kommer i kontakt med offentlige eller private hjælpeorganisationer.

3.2.9. De fleste undersøgelser lægger større vægt på den sociale proces, som foregår, snarere end udelukkende at fokusere på tabet af bolig. De hjemløse indgår således i forskellige udstødelsesprocesser, og man kan ikke udelukkende analysere, hvor boligmarkedet svigter.

3.2.10. De mest vidtgående undersøgelser opfordrer til altid at tænke i udstødelsesprocesser og ikke at stille sig tilfreds med udelukkende at beskrive de statistiske forhold. Set i dette perspektiv er den hjemløse befolkningsgruppe ikke en fast størrelse. Det er ved at tage højde for udsving, personlige livsforløb og personer, der bliver hjemløse og kommer ud af situationen igen, at man kan få en mere dækkende forestilling om de faktiske forhold. Det drejer sig om en kompliceret situation, som skal opfattes som en af de sidste meget vanskelige faser i en social udstødelsesproces.

3.2.11. Man skal således altid være opmærksom på, at den hjemløse befolkningsgruppe er en meget sammensat gruppe, og at den ikke kan anses for en fast social kategori. Situationer, der er yderst forskellige, f.eks. med hensyn til socialt netværk, boligsituation eller ret til sociale ydelser, samles under den samme betegnelse.

3.3. Usikre tal

3.3.1. På trods af disse vanskeligheder og risikoen for manglende præcision findes der dog statistikker over den hjemløse befolkningsgruppe i de enkelte lande og ligeledes på EU-niveau. Statistikkerne bør dog - og det anbefales i øvrigt af de forskere og observatører, der udarbejder og formidler dem - bruges med stor varsomhed.

3.3.2. For at overbevise beslutningstagerne og gøre indtryk på opinionen er det i dag tvingende nødvendigt at lave skøn med talangivelser. Viljen til at skabe opmærksomhed om de hjemløse ved hjælp af talangivelser har ofte ført til, at man nævner tal uden at afklare en række nødvendige spørgsmål (Hvem taler man om? I hvilket område? I hvilken periode?) og uden at anvende stringente metoder til opgørelsen eller stikprøverne. Således sidestiller de aktuelle vurderinger meget ofte antallet af personer, som er i hjemløse i et helt år, og antallet af de, som er hjemløse på et tidspunkt i løbet af året. De sammenblander ligeledes ofte det samlede antal forskellige hjemløse og det samlede antal af tilfælde, hvor hjælpeorganisationerne har draget omsorg for hjemløse. Arbejdet med at måle antallet vanskeliggøres af, at der ikke findes nogen fast definition af befolkningsgruppen, idet definitionen kan variere alt efter hvilke interesser, der står bag definitionen. Nogle foretrækker en omfattende definition (der både omfatter den hjemløse befolkningsgruppe i ordets egentlige betydning og personer med dårlige boligforhold), andre foretrækker en restriktiv definition, som kun omfatter de mest marginaliserede fra den fattigste befolkningsgruppe.

3.3.3. Der findes talangivelser for alle EU's medlemsstater, ofte udarbejdet på grundlag af opgørelser fra de private hjælpeorganisationer og af og til på grundlag af myndighedernes oplysninger. FEANTSA har samlet og formidlet dem, og giver klart udtryk for, at de skal bruges med forbehold (tabel A). De giver i højere grad et billede af, hvor omfattende forsorgssystemet i de enkelte lande er, end de danner grundlag for en velunderbygget vurdering af de faktiske forhold. Desuden afhænger de af den definition af problemet, som man anvender lokalt. Tallene bygger ikke alle på stringente metoder, de omfatter ikke den samme gruppe, og de gør det således ikke muligt at foretage detaljerede tværnationale sammenligninger. De giver dog en idé om fænomenets omfang og de meget forskelligartede forhold.

TABEL A

Overslag over det gennemsnitlige antal af personer, der årligt har fået hjælp fra de offentlige eller private hjælpeorganisationer for hjemløse i begyndelsen af 1990'erne

>TABELPOSITION>

Kilde:

FEANTSA.

3.3.4. Der er hver dag ca. 1,1 mio. borgere i EU, som får støtte fra hjælpeorganisationer for hjemløse. I løbet af et år stiger dette tal til 1,8 mio. Stadigvæk ifølge FEANTSA's overslag er der op mod 18 mio. borgere i EU, som bor i boliger af meget dårlig kvalitet eller "ukonventionelle" boliger, dvs., at de ikke er tænkt som boliger.

3.3.5. Der bør gøres opmærksom på, at oplysninger for en række lande (Tyskland, Belgien, Danmark, Finland, Storbritannien) viser, at antallet af personer, der i den seneste periode har nydt godt af støtte til hjemløse, er faldende, uden at man af den grund dog kan konkludere, at det samlede antal hjemløse er faldende, stagnerende eller måske stigende.

3.3.6. Under alle omstændigheder viser disse tal, at fænomenet antager meget forskellige former i EU, uden at der nødvendigvis er en tæt sammenhæng med den type velfærdsstat, som findes i de forskellige lande. Problemet synes at være statistisk ubetydeligt i en række lande i Sydeuropa (Spanien, Grækenland, Portugal) og i en række lande i Nordeuropa (Danmark, Finland, Sverige). Problemet er ligeledes ubetydeligt i Østrig, men langt mere omfattende i Tyskland, Frankrig, Italien og i Storbritannien.

3.3.7. Der er et påtrængende behov for talangivelser, og en lang række videnskabelige undersøgelser har derfor for nylig behandlet spørgsmålet om de hjemløses antal. De har gjort det muligt at diskutere perspektiverne af disse optællinger og at nå til klarhed om de metodologiske og etiske vanskeligheder ved rundspørgeundersøgelser blandt hjemløse og ved at afprøve metoder, som skal gøre det muligt at nå ud over de omtrentlige resultater, som omsorgssektoren altid må arbejde med.

3.3.8. Man har fremhævet, at det er af begrænset interesse udelukkende at tilvejebringe oplysninger med talangivelser, og forskningsarbejdet går nu et skridt videre og interesserer sig for de forhold, der karakteriserer de hjemløse og deres livsforløb over en længere periode. Der er udarbejdet metoder til optælling og til at give et mere overordnet overblik over befolkningsgruppen, og de er blevet anvendt i praksis (meningsmålinger, interviewundersøgelser i samarbejde med udvalgte hjælpeorganisationer, overslag over forholdet mellem hjemløse på gaderne og antallet af hjemløse i herbergerne). Der vil snart blive gennemført undersøgelser i en række lande i EU, hvor fremgangsmåderne vil sikre en vis troværdighed. På EU-plan ved man dog ikke noget præcist om hjemløse, der flytter mellem de forskellige lande. De ansvarlige for omsorgen gør dog opmærksom på disse problemer, særlig i de tilfælde, hvor unge strejfer rundt og f.eks. tager fra den ene festival til den anden. Spørgsmålet fortjener at blive langt bedre belyst.

4. Komplicerede problemer og forskelligartede løsninger

4.1. Et særlig kompliceret socialt problem

4.1.1. En lang række undersøgelser redegør for de politiske og sociale ændringer, der i højeste grad har bidraget til væksten i antallet af hjemløse. Man kan anføre ændringen af fattigdommens former, den stigende usikkerhed og det øgede antal langtidsledige, afinstitutionaliseringen af de psykiatriske hospitaler, forbruget af narkotika og alkohol, det øgede antal enlige familieforsørgere, nedskæringen af de sociale ydelser i en række lande - der ofte følges af yderligere nedskæringer, nogle mener med meget skadelige følger - og vanskelighederne med at få en bolig.

4.1.2. Alt efter hvilket perspektiv de forskellige sociale aktører anlægger, er spørgsmålet om de hjemløse først og fremmest et problem, der vedrører boligsituationen, et problem, der vedrører beskæftigelsen, et demografisk problem, et problem, der vedrører psykisk syge, et problem, der vedrører misbrug af ulovlige rusmidler eller alkohol, et problem, der skyldes vold i familien, et problem, som skyldes nedskæringer i de sociale udgifter - og der nedskæres stadig - et problem, der har forbindelse med tendensen til opløsning af familiebåndene og et problem, der har sammenhæng med den stigende fattigdom eller de ændrede former for fattigdom.

4.1.3. Man kan skelne mellem to hovedtyper af forklaringer på fænomenet hjemløshed. Man kan koncentrere sig om at analysere strukturelle forhold (arbejdsløshed, ændringer på boligmarkedet osv.). Man kan også koncentrere sig om de mere personlige årsager, som får et individ til at blive hjemløs (følelsesmæssige chok, sygdom, ugunstig social baggrund osv.). Tilhængerne af de forklaringsmodeller, der lægger vægt på individuelle forhold, kritiserer den strukturelle arbejdsmetode, som ikke tager højde for de særlige forhold i den enkeltes situation. De, som fremhæver fordelene ved at analysere den strukturelle dynamik, kritiserer de observatører eller kommentatorer, der fokuserer på de individuelle tilfælde, fordi de er med til at fordømme de hjemløse.

4.1.4. Løsningen på denne debat om struktur/indvid er utvivlsomt, at begge aspekter skal inddrages. De mest avancerede analyser lægger vægt på, at det er nødvendigt at forstå sammenhængen mellem udviklingen på boligmarkedet, omsorgssystemerne, arbejdsmarkedet, der skal kombineres med mere individuelle elementer såsom de løsere sociale bånd - særlig i familierne - visse personlige svigt og en meget ugunstig social baggrund. Årsagerne til hjemløsheden er ikke udelukkende de strukturelle problemer, og heller ikke udelukkende de individuelle problemer, men snarere en interaktion mellem de to kategorier. Denne kombination af faktorer skaber en ond cirkel, hvor nogle ender på gaden som hjemløse, idet problemerne indbyrdes forstærker hinanden.

4.1.5. Til syvende og sidst rejser spørgsmålet om de hjemløse både problemet om manglende strukturel tilpasning på institutionelt niveau og problemet om en effektiv omsorg for en række sårbare individer.

4.1.6. De konkrete og dagligdags aspekter af problematikken om de hjemløse er ligeledes komplicerede. Udover boligspørgsmålet drejer det sig også - af og til først og fremmest - om job, sundhed og manglende social tilpasning. Mange hjemløse befinder sig nemlig i herberg eller i midlertidige boliger, og det mest påtrængende problem er at finde et job. Andre igen har alvorlige sundhedsproblemer, som forhindrer dem i at få en bolig eller at beholde den. Nogle har en opførsel, der skaber problemer i de offentlige områder, som de bruger som tilflugtssted og som sted, hvor de udfolder sig. De forskellige mere eller mindre lovlige aktiviteter, som de udøver for at overleve, er i et vist omfang udtryk for manglende social tilpasning (sammenstimling, truende adfærd, aggressivt tiggeri). Det kan bidrage til forringelsen af livskvaliteten i byerne og øge følelsen af utryghed.

4.1.7. De foranstaltninger, der skal sikre adgang til en bolig, skal anskues mere overordnet som støtteforanstaltninger rettet mod social integration i form af en samlet indsats over for den vanskeligt stillede person, der omfatter sundhedsydelser og adgang til arbejdslivet.

4.2. Et dagligt problem for forvaltningen af de offentlige områder

4.2.1. For de lokale og regionale myndigheder og for de, som forvalter de offentlige områder (banegårde, indkøbscentre, offentlige anlæg osv.) er spørgsmålet om, hvordan man skal behandle de hjemløse et dagligdags problem, der omfatter spørgsmålet om solidaritet og reguleringen af de områder, som de er ansvarlige for.

4.2.2. De hjemløse (bare det, at de er det, eller deres adfærd) bliver ofte nævnt som et element, der bidrager til følelsen af utryghed. I øvrigt lever de hjemløse selv i særlig voldelige og farlige omgivelser.

4.2.3. Det er indlysende, at spørgsmålet om de hjemløses placering spiller en central rolle i den meget aktuelle problematik om følelsen af utryghed. Kommunale bestemmelser mod tiggeri har vundet udbredelse i en række byer i EU (i Tyskland, Belgien, Frankrig, Holland og Storbritannien), og siden midten af 90'erne har de ansporet til politiske diskussioner og vigtige debatter om retten til fri bevægelighed og ytringsfriheden. Det er ofte en ikke ubetydelig del af befolkningen, som kræver, at disse meget kritisable kommunale bestemmelser skal gennemføres. De er udtryk for et syndrom, som man på engelsk kalder NIMBY, hvilket står for "Not In My Back Yard" eller NIMEY, hvilket betyder "Not In My Electoral Yard", og i dette tilfælde består det i, at man frygter og nægter, at faciliteter for de hjemløse skal oprettes og få lov til at blive i nærheden af det sted, hvor man selv bor. Dette dilemma er et problem for de hjemløse, for selv om der er generel sympati over for dem, og selv om man ønsker, at der skal gennemføres foranstaltninger for at drage omsorg for dem, skal det ikke være i nærheden af det sted, hvor man selv bor.

4.2.4. Den kollektive følelse af forbitrelse i de kvarterer eller byer, hvor man konfronteres med problemet, giver anledning til at nuancere den forenklede påstand om, at alle er enige om at være solidariske med de hjemløse. Denne type reaktioner bygger ofte på, at man falder for fristelsen til at udstøde visse grupper, men ikke desto mindre viser de, at en alt for frelst holdning, der lægger vægt på, hvor dårligt de hjemløse har det, ikke kan bruges til noget. Spørgsmålet om de hjemløse er også et problem, der vedrører borgernes sikkerhed og manglende social tilpasning. I denne sammenhæng rejser det spørgsmålet om de politiske retningslinjer for politiets arbejde og metoderne til at regulere de offentlige områder.

4.2.5. Den daglige forvaltning af problemet med de hjemløse i byerne er tegn på de offentlige myndigheders vanskeligheder med at løse komplicerede problemer og gennemføre passende foranstaltninger, der på en afbalanceret måde gør det muligt at efterkomme forskelligartede og i mange henseender tvetydige krav fra borgere, der har medlidenhed med de hjemløse, eller som er foruroliget over deres tilstedeværelse i de gader og i de områder, hvor de færdes. Den gyldne middelvej er altid at finde en løsning mellem at give efter for fristelsen til at ville udstøde dem og på den anden side tendensen til at være for frelst. Man skal hele tiden minde visse personer om deres pligt, mens andre skal tilskyndes til at være mere tolerante.

4.2.6. Det er indlysende, at der ikke findes nogen mirakelløsning, der på en retfærdig og effektiv måde kan løse et sådant dilemma. Derimod har man gjort en række positive erfaringer med de offentlige områder, deres brugere og de hjemløse, som holder til der. En række virksomheder, vagtselskaber og kommuner overalt i EU har udviklet sådanne initiativer. Regionsudvalget konstaterer, at det ville være interessant at skabe et net til udveksling af erfaringer for at igangsætte en debat om disse fremgangsmåder og for at evaluere dem med henblik på at vurdere effektiviteten, om de er rimelige, og om der er mulighed for at gentage dem andre steder.

4.3. Et spørgsmål om lokalt og regionalt samarbejde

4.3.1. Spørgsmålet om de hjemløse er en lokal realitet. Det rejser det væsentlige spørgsmål om samarbejde mellem de forskellige byer i et område. Et hurtigt historisk tilbageblik er nødvendigt for at vise, hvor vigtigt det er.

4.3.2. Siden byernes opståen har vagabonderne overalt i Europa været et alvorligt problem for de lokale myndigheder. I middelalderen foregik hjælpen til vagabonderne, som blev opfattet forskelligt alt efter de sociale og politiske forhold på lokalt plan, i de enkelte byer. Men der var ikke nogen byer, som alene kunne sikre hjælpen på regionalt plan. Byerne havde kun to muligheder, nemlig at modtage de fattige, som ville ind i byen, eller sende dem væk. Men hvis et samfund af religiøse eller politiske årsager besluttede at modtage de fattige, kunne det ikke på nogen måde vide, om de andre samfund gjorde det samme, eller om de tværtimod udnyttede denne gæstfrihed til at sende de omstrejfende videre. Der var således et modsætningsforhold mellem vagabonderne på regionalt niveau og hjælpens lokale karakter. Da antallet af fattige og omstrejfende steg, øgedes dette modsætningsforhold i begyndelsen af den moderne tidsalder. Overalt i Europa blandede centralmagten sig for at sikre, at de fattige blev fast tilknyttet til et område. Men midlerne til at tage imod dem var utilstrækkelige, og systemet kunne let blive bragt ud af balance i tilfælde af krig, epidemi eller dårlig høst.

4.3.3. Efterhånden som byerne udviklede sig, og deres indbyrdes afhængighed blev øget, blandede statsmagten sig for at sikre, at et regionalt hjælpesystem supplerede den lokale velgørenhed, der var blevet utilstrækkelig. Man lukkede ikke længere de fattige inde for at holde dem i live eller for at straffe dem. De blev tilbudt opgaver, som skulle omvende dem, straffe dem, helbrede dem eller genopdrage dem. Værksteder, der var oprettet med henblik på velgørenhed, rummede alle tænkelige typer personer, og graden af tvang og kravet om at skulle arbejde havde et meget forskelligt omfang. Princippet var, at de sunde fattige skulle arbejde i et hjælpesystem, der var selvfinansierende. Centralmagten spillede på det tidspunkt en afgørende rolle ved at støtte byerne. Ved at yde en beskeden støtte til den lokale omsorg kunne de opretholde den overordnede samhørighed. De europæiske staters deltagelse i kampen mod vagabondering og i hjælpen til de fattige voksede således til stadighed. De lokale og regionale myndigheders uafhængighed forsvandt, efterhånden som der opstod mere og mere magtfulde stater, der styrede lokalsamfundene inden for deres territorium.

4.3.4. De centrale myndigheder mente først og fremmest, at kravet om, at hvert sogn skulle brødføde de trængende, ville dæmme op for de fattiges mobilitet. Forestillingen om tvangsarbejde vandt siden udbredelse, indtil man blev klar over, at det ikke var effektivt.

4.3.5. Denne gennemgang af vagabonderingens historie kaster nyt lys over en række aktuelle forhold. Man kan ud fra denne model konkludere, at selvstændige enheder ikke er i stand til at gennemføre kollektive aktioner for at styre vagabonderingen, uden at de centrale myndigheder griber regulerende ind. I den sammenhæng er formålet med statens indgreb at organisere overvågningen af bevægelser og samarbejde mellem byerne. At centralmagten bliver inddraget kan dog ikke helt fjerne de dilemmaer, som kommunerne står over for.

4.3.6. I dag forholder det sig stadig sådan, at hver lokal myndighed har tendens til kun at drage omsorg for de fattige, som den mener falder ind under dens ansvarsområde, samtidig med at den bekymrer sig om den holdning, som nabobyerne indtager. Den fælles styring af problemet med de hjemløse er altså et problem om at finde en balance og om at samarbejde på lokalt og regionalt plan. For en lokal myndighed drejer det sig om at gøre de sociale og politiske omkostninger ved at modtage hjemløse så små som mulige, samtidig med at de juridiske og moralske forpligtelser opfyldes. Man skal så afgøre, hvilke hjemløse der er "de rigtige", og som man vil modtage, og hvilke der falder ind under andre myndigheders ansvarsområde. Der er altid tale om et meget tilfældigt valg, som foregår på grundlag af den gamle opdeling mellem de fattige, som "har fortjent hjælp", og de andre.

4.3.7. Spørgsmålet om de hjemløse er altså fortsat et problem, der vedrører samarbejdet mellem de lokale myndigheder, og på nuværende tidspunkt har det administrative system vanskeligheder med at tilpasse sig til de faktiske forhold i kommunerne og regionerne. Samfundets behandling af spørgsmålet om de hjemløse kan i den sammenhæng ses som forsøg på hele tiden at sende personer og ansvar videre. Med åbningen af grænserne mellem medlemsstaterne og indvandring af dårligt stillede, særlig fra de fattigere nabolande, vil dette problem blive endnu mere alvorligt. Regionsudvalget gør opmærksom på, at det ganske afgjort falder ind under EU's beføjelser at forstå problemet bedre og at forsøge at indføre metoder, der kan sikre en mere retfærdig og effektiv regulering. EU er det rette niveau til at tage sig af problemer, der rummer betydelige tværnationale aspekter.

4.4. Fremskridt i retten til en bolig

4.4.1. Den stigende synliggørelse af spørgsmålet om de hjemløse, organisationernes pres og den offentlige opinion har medvirket til, at de nationale regeringer i alle lande har gjort fremskridt med at gennemføre retten til en bolig.

4.4.2. De femten medlemsstater har ratificeret alle internationale aftaler om menneskelig værdighed. De anerkender implicit, at retten til anstændige boligforhold er en grundlæggende menneskerettighed, for det er en forudsætning for at respektere den menneskelige værdighed. Siden konferencen Habitat II i juni 1996, hvor der var et vist modsætningsforhold mellem USA og EU i forbindelse med retten til en bolig, er man i Europa ved at nå frem til en fælles holdning til spørgsmålet om retten til en bolig, hvilket kommer til udtryk i, at staterne forpligter sig til at bestræbe sig på at overholde denne ret, selv om situationen, arbejdsmetoderne og lovgivningen er forskellig i de enkelte lande.

4.4.3. Retten til en bolig er blevet indarbejdet i forfatningen i en række medlemsstater (Belgien, Spanien, Finland, Holland, Portugal, Sverige). I Frankrig er der tale om et forfatningsmæssigt mål. I Storbritannien og Irland er der love, som ikke anerkender retten til en bolig, men som specifikt tager fat på problemet om de hjemløse ved at pålægge de lokale myndigheder at finde boliger til visse kategorier af personer, der skal have fortrinsret (Storbritannien), eller blot at optælle de hjemløse og opstille prioriteringer på boligområdet (Irland). I Tyskland skal delstaterne sørge for, at ingen sover på gaden. Med henblik på at opretholde den offentlige orden kan de beslaglægge tomme boliger. I Danmark er kommunerne forpligtet til at stille passende husly til rådighed.

4.5. Nødhjælpsinitiativer: iværksættelse og konsolidering

4.5.1. De hjemløse er mere synlige og nyder stor opmærksomhed i medierne, og det har fået opinionen og de offentlige myndigheder til at reagere med indignation og forargelse, hvilket har ført til, at diskussionen om social nød vinder udbredelse.

4.5.2. I løbet af de sidste ca. ti år er der blevet gennemført flere og flere foranstaltninger for at drage omsorg for de hjemløse, især som nødhjælp. De hjemløse er således blevet en målgruppe, som omfattes af særlige foranstaltninger og instrumenter. De traditionelle løsninger som herberg og måltider har vundet udbredelse og udgør på nuværende tidspunkt et kompliceret system, hvor offentlige og private hjælpeorganisationer tilbyder tjenesteydelser. På det seneste er der blevet etableret visse nye typer tjenesteydelser (mobile sociale hjælpetjenester, dagherberger, løsninger med tilpassede boliger m.m.). Meget forskelligartede aktører, både professionelle og frivillige, deltager fremover i en bred vifte af foranstaltninger.

4.5.3. I en situation, hvor den juridiske ramme er kompliceret, og hvor der er mange kompetencestridigheder og vanskeligheder med finansieringen, er det byerne og de private foreninger, som har været i stand til at skabe fornyelse. Det er især på lokalt plan, at man har eksperimenteret med nye typer arbejdsmetoder og foranstaltninger, og man har bygget på partnerskaber mellem de kommunale myndigheder og private organisationer.

4.5.4. Ikke desto mindre har størstedelen af de offentlige myndigheders initiativer for at hjælpe de hjemløse i alle landene stadig form af en række foranstaltninger, der består i herberg og nødhjælp, snarere end en egentlig strategi, der bygger på boligpolitik og social integration.

4.5.5. I forbindelse med faciliteterne til modtagelse af hjemløse og herbergerne ville det på nuværende tidspunkt være formålstjenligt at gennemføre en række evalueringer af de forskellige foranstaltninger med henblik på at vurdere deres kapacitet og de vanskeligheder, de møder. Tilsyneladende er der nemlig nogle typer herberg og foranstaltninger, der gør det muligt at drage omsorg for de hjemløse på en effektiv og værdig måde, hvilket påskønnes af brugerne. I andre tilfælde ønsker de hjemløse ikke at tage imod tilbudet om hjælp, fordi forholdene er uudholdelige p.g.a. vold og alt for lidt plads.

4.5.6. Observatører og aktører er enige om nødvendigheden af disse nødforanstaltninger, men også om deres begrænsninger, eftersom de i sagens natur kun har en midlertidig og forbigående virkning. De bemærker ligeledes, at der er en vis tendens til at institutionalisere nødhjælpen og at de foranstaltninger, som var tænkt som midlertidige, bliver permanente, uden at den finansielle støtte nødvendigvis et sikret, og uden at de hjemløse reelt får mulighed for at komme ud af denne udstødelsesproces, som de befinder sig i. Tendensen til opsplitning af de offentlige foranstaltninger på sundhedsområdet, på boligområdet, på beskæftigelsesområdet og i forbindelse med den sociale beskyttelse skaber en række vanskeligheder, som tidligere er understreget. Det er et alvorligt problem, som man ikke kan se bort fra i forbindelse med bestræbelserne på at styrke den europæiske politik til fremme af økonomisk og social samhørighed.

5. Konklusioner

Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab pålægger på den ene side Regionsudvalget at repræsentere de lokale og regionale myndigheder, og på den anden side giver den Regionsudvalget beføjelser til at behandle en række spørgsmål i tilknytning til den økonomiske og sociale samhørighed og de særlige mekanismer, der knytter sig til struktur- og samhørighedsfondene.

I henhold til disse to punkter fremsætter Regionsudvalget en række anbefalinger og bemærkninger.

5.1. Støtte til et forskningsprogram vedrørende den hjemløse befolkningsgruppe

5.1.1. Forskningen i de hjemløses forhold rummer en række paradokser. Få befolkningsgrupper har i et sådant omfang været genstand for opmærksomhed i medierne og tiltrukket sig opmærksomhed fra politisk og videnskabeligt hold. Der findes en meget stor mængde avisartikler, kollokvier, bøger, undersøgelser og taler. Forskningen har omhandlet mindst tre områder: de hjemløse som socialt fænomen, som livsform og som målgruppe for hjælp.

5.1.2. Disse bestræbelser har ubestrideligt gjort det muligt at uddybe forståelsen for en befolkningsgruppe, der i begyndelsen af 90'erne var ny, udefineret og svær at forstå. Ikke desto mindre synes den samlede mængde af indsamlet viden at være en smule diffus, de offentlige myndigheder anvender den kun i begrænset omfang, og det er stadig vanskeligt at give svar på de mange spørgsmål, som beslutningstagere, journalister eller borgere ofte stiller.

5.1.3. Et nyt program kan kun gennemføres med udgangspunkt i det, som man allerede har gennemført, og det skal ske i tæt samarbejde med de berørte aktører i de relevante institutioner. Visse spørgsmål, som man ikke har behandlet, bør undersøges nærmere, som f.eks. hjemløse, der rejser rundt mellem de forskellige EU- lande, og man bør også evaluere omsorgspolitikkerne. Andre spørgsmål, som allerede har givet anledning til nogle undersøgelser, som f.eks. det stigende antal kvinder blandt de hjemløse eller de hjemløses forhold til deres familie, bør være genstand for grundige analyser.

5.1.4. Dette program vil kunne give anledning til et europæisk forum, der skal arrangeres af et betydningsfuldt organ, som skal inddrage fremtrædende politikere og samle de lokale myndigheder og ngo'erne. Det kunne planlægges og foregå i forbindelse med Kommissionens arbejde med fremtidens by.

5.2. Konsolidering af eksisterende metoder til udveksling af ekspertise og initiativer

5.2.1. En af de mest alvorlige mangler, som en lang række observatører af spørgsmålet om de hjemløse gør opmærksom på, er mangelen på kommunikation mellem byerne og mellem aktørerne på europæisk niveau. En lang række net, særlig mellem organisationer, udveksler allerede informationer og erfaringer, hvilket fører til, at spørgsmålet for alvor er genstand for overvejelser på europæisk plan. Man kan f.eks. udover FEANTSA nævne det europæiske netværk for sammenslutninger til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse (EAPN) eller netværket omkring "Det europæiske charter for retten til en bolig og bekæmpelse af udstødelse".

5.2.2. Med udgangspunkt i den viden, som disse organer har indsamlet, og deres arbejdsmetoder foreslår Regionsudvalget, at der oprettes en ukompliceret struktur på EU-niveau for at gøre det muligt at registrere og formidle initiativer, eksempler på god praksis og lokale analyser (i form af dokumenter, seminarer og en hjemmeside på internettet). Det handler om i et lokalpolitisk perspektiv at videreføre og afslutte det arbejde, FEANTA har udført.

5.2.3. Udveksling af erfaringer og initiativer skal ses som et led i en gradvis harmonisering af de institutioner og instrumenter, der skal sikre adgangen og retten til en bolig inden for rammerne af medlemsstaternes boligpolitik.

5.3. Strukturfondenes retningslinjer vedrørende økonomisk og social udstødelse

5.3.1. Idet Regionsudvalget konstaterer, at det er ønskværdigt at EU yder støtte i forbindelse med spørgsmålet om de hjemløse, anbefaler det, at ESF's mål eksplicit skal omfatte denne problematik gennem tildeling af støtte, der støtter projekter til bekæmpelse af økonomisk og social udstødelse. Dermed vil chancerne for indslusning på arbejdsmarkedet forbedres. Ligeledes bør EFRU og EU-initiativer som URBAN eller INTERREG iværksætte foranstaltninger, der kan fremme de boligløses integrering. Det er således vigtigt, at der under Den Europæiske Socialfond i fremtiden ydes passende støtte til de initiativer, der iværksættes til fordel for vanskeligt stillede personer. I EU's tekster henvises der ofte til beskæftigelsen og arbejdsmarkedet, men det bør understreges, at de lokale og regionale myndigheder iværksætter forudgående aktioner (bolig, sundhedsydelser, skole), der på sigt muliggør en indslusning på arbejdsmarkedet. Derfor bør disse aktioner kunne komme i betragtning i de nationale beskæftigelsesplaner, der vil tjene som referenceramme for de nationale mål 3-programmer.

5.3.2. Regionsudvalget mener, at det er nødvendigt at disponere over forholdsvis fleksible midler, der kan gøre det nemmere at gennemføre lokale initiativer, som fremmer den europæiske integration og det europæiske samarbejde.

5.4. Uddybelse af princippet om retten til en bolig på EU-niveau

5.4.1. Idet Regionsudvalget mener, at en bolig er en forudsætning for, at en person kan komme ind på arbejdsmarkedet og deltage i samfundslivet, opfordrer det de europæiske organer til at undersøge spørgsmålet om princippet om retten til anstændige boligforhold grundigt.

5.5. Betragtninger vedrørende naboskabet med fattige lande og spørgsmålet om nye indvandringsbølger

5.5.1. Regionsudvalget ønsker at henlede opmærksomheden på de problemer, som opstår, fordi dårligt stillede personer flytter fra et land til et andet.

5.5.2. Spørgsmålet om de hjemløse rejser problemet om fattigdom i de rige lande og problemet om holdningen til og tolerancen over for dem, der kommer ind ved EU's ydre grænser. På nuværende tidspunkt er der blandt de hjemløse i en række lande i EU flere og flere udenlandske statsborgere, særligt fra østlandene, og det drejer sig både om politiske flygtninge og folk, der udvandrer af sociale årsager. Denne indvandring, som ikke bør give anledning til overdrevne forestillinger, foregår ikke desto mindre rent faktisk.

5.5.3. Dette følsomme spørgsmål bør klart understreges i lyset af EU's udvidelse og i sammenhæng med det grundlæggende mål om økonomisk og social samhørighed. Det nuværende problem med indvandring fra dårligere stillede lande rejser spørgsmålet om den fremtidige integration af disse lande, det tekniske spørgsmål om, hvordan man skal forvalte disse fænomener og det smertelige spørgsmål om, hvordan man skal modtage disse mennesker i en vanskelig situation - i de værste tilfælde er der tale om helt unge - eller ligefrem børn - der strejfer rundt i gaderne i de europæiske byer.

Bruxelles, den 3 juni 1999.

Manfred DAMMEYER

Formand for

Regionsudvalget