EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 7.12.2022 COM(2022) 695 final 2022/0402(CNS) Forslag til RÅDETS FORORDNING om kompetence, lovvalg, anerkendelse af retsafgørelser og accept af officielt bekræftede dokumenter vedrørende forældreskab og om indførelse af en europæisk forældreskabsattest

{SEC(2022) 432 final} - {SWD(2022) 390 final} - {SWD(2022) 391 final} - {SWD(2022) 392 final}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET •Forslagets begrundelse og formål Unionen sigter mod at skabe, opretholde og udvikle et område med frihed og retfærdighed, hvor der sikres fri bevægelighed for personer, adgang til domstolsprøvelse og fuld respekt for de grundlæggende rettigheder. For at nå dette mål sagde Kommissionens formand Ursula von der Leyen i sin tale om Unionens tilstand i 2020 følgende: "Hvis du er forælder i ét land, er du det i alle lande". Med denne erklæring henviste Kommissionens formand til behovet for at sikre, at forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat, anerkendes i alle andre medlemsstater til alle formål. Dette initiativ blev udpeget som en nøgleaktion i EU-strategien for børns rettigheder og i EU's strategi for ligestilling af LGBTIQ-personer. Formålet med forslaget er at styrke beskyttelsen af børns grundlæggende rettigheder og andre rettigheder i grænseoverskridende situationer, herunder deres ret til identitet, ikkeforskelsbehandling og privatliv og familieliv og til et privatliv og familieliv samt til arv og underholdspligt i en anden medlemsstat, idet der først og fremmest tages hensyn til barnets tarv. I overensstemmelse med dette mål understreges det i Rådets konklusioner om EU-strategien for børns rettigheder, at børns rettigheder er universelle, at alle børn har de samme rettigheder uden nogen form for forskelsbehandling, og at barnets tarv skal komme i første række i alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner. Yderligere formål med forslaget er at skabe retssikkerhed og forudsigelighed med hensyn til reglerne om international kompetence og lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer og om anerkendelse af forældreskab og at mindske sagsomkostningerne og byrden for familier og medlemsstaternes retssystemer i forbindelse med retssager om anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat. Behovet for at sikre anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne opstår, fordi borgerne i stigende grad befinder sig i grænseoverskridende situationer, f.eks. når de har familiemedlemmer i en anden medlemsstat, rejser inden for Unionen, flytter til en anden medlemsstat for at finde et job eller stifte familie eller køber ejendom i en anden medlemsstat. Det anslås imidlertid, at 2 millioner børn i øjeblikket kan stå over for en situation, hvor anerkendelsen af forældreskabet til dem som fastslået i én medlemsstat ikke anerkendes til alle formål i en anden medlemsstat. EU-retten kræver allerede, at medlemsstaterne anerkender forældreskabet til et barn som fastslået i en anden medlemsstat med henblik på de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten, navnlig EU-retten om fri bevægelighed, herunder direktiv 2004/38/EF om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, hvilket indebærer ret til ligebehandling og forbud mod hindringer i spørgsmål såsom anerkendelse af navne. EU-retten kræver imidlertid endnu ikke, at medlemsstaterne anerkender forældreskabet til et barn som fastslået i en anden medlemsstat til andre formål. Denne manglende anerkendelse kan have betydelige negative konsekvenser for børn. Det hindrer deres grundlæggende rettigheder i grænseoverskridende situationer og kan føre til, at de rettigheder, som de har som følge af forældreskab i henhold til national ret, nægtes. Børn kan således miste deres ret til arv eller underholdsbidrag i en anden medlemsstat, eller deres ret til at få en af deres forældre til at fungere som deres juridiske repræsentant i en anden medlemsstat i spørgsmål såsom om lægebehandling eller skolegang. Disse vanskeligheder kan tvinge familier til at indlede retssager for at få forældreskabet til deres børn anerkendt i en anden medlemsstat, men disse retssager indebærer tid, omkostninger og byrder for både familier og medlemsstaternes retssystemer og giver usikre resultater. Selv om medlemsstaterne er forpligtet til at anerkende forældreskab som fastslået i en anden medlemsstat med henblik på de rettigheder, der følger af EU-retten, kan familier i sidste ende blive afskrækket fra at udøve deres ret til fri bevægelighed af frygt for, at forældreskabet til deres børn ikke vil blive anerkendt i en anden medlemsstat til alle formål. Årsagerne til de nuværende vanskeligheder med anerkendelsen af forældreskab er, at medlemsstaterne har forskellige materielle regler om fastlæggelse af forældreskab i nationale situationer, som henhører og vil forblive under deres kompetence, men også forskellige regler om international kompetence og lovvalgsregler for fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer og om anerkendelse af forældreskab fastslået i en anden medlemsstat, hvor Unionen har kompetence til at handle. I dag indeholder EU-instrumenter om familieret med grænseoverskridende virkninger, herunder om forældreansvar og underholdspligt, om arv og om fremlæggelse af offentlige dokumenter i en anden medlemsstat, imidlertid ikke regler om international kompetence eller lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer eller om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne inden for deres anvendelsesområde. Borgernes klager, andragender til Europa-Parlamentet og retssager viser de problemer, som familier støder på i forbindelse med anerkendelse af forældreskabet til deres børn i grænseoverskridende situationer inden for Unionen, herunder når de flytter til en anden medlemsstat eller vender tilbage til deres oprindelsesmedlemsstat, og anmoder om anerkendelse af forældreskab til alle formål. For at løse problemerne med anerkendelse af forældreskab til alle formål og lukke det eksisterende hul i EU-retten foreslår Kommissionen, at der vedtages EU-regler om international kompetence med hensyn til forældreskab (fastlæggelse af, hvilken medlemsstats retter der er kompetente til at behandle spørgsmål om forældreskab, herunder fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer) og gældende ret (udpegelse af den nationale lovgivning, der bør finde anvendelse på forældreskabsspørgsmål, herunder fastlæggelse af forældreskab, i grænseoverskridende situationer), for derefter at lette anerkendelsen i en medlemsstat af det forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat. Kommissionen foreslår også, at der oprettes en europæisk forældreskabsattest, som børn (eller deres juridiske repræsentanter) kan anmode om og anvende til at dokumentere forældreskab i en anden medlemsstat. Eftersom alle børn i folkeretten, EU-retten og medlemsstaternes lovgivning har de samme rettigheder uden forskelsbehandling, omfatter forslaget anerkendelse af forældreskab til et barn, uanset hvordan barnet blev undfanget eller født, og uanset hvilken type familie der er tale om. Forslaget omfatter således anerkendelse af forældreskab til et barn med forældre af samme køn samt anerkendelse af forældreskab til et barn, der er adopteret nationalt i en medlemsstat. Forslaget berører imidlertid ikke medlemsstaternes kompetence til at vedtage materielle familieretlige regler såsom regler om definition af familie eller regler om fastlæggelse af forældreskab i nationale situationer. Forslaget berører heller ikke medlemsstaternes regler om anerkendelse af ægteskaber eller registrerede partnerskaber, der er indgået i udlandet. Forslaget finder anvendelse uanset børnenes nationalitet og deres forældres nationalitet. I overensstemmelse med eksisterende EU-instrumenter om civilretlige spørgsmål (herunder familieret) og handelssager kræver forslaget imidlertid kun anerkendelse eller accept af dokumenter, der fastslår eller beviser forældreskab, og som er udstedt i en medlemsstat, mens anerkendelse eller accept af dokumenter, der fastslår eller beviser forældreskab, og som er udstedt i et tredjeland, fortsat vil være underlagt national lovgivning. •Sammenhæng med de gældende regler på samme område I dag er medlemsstaterne allerede i henhold til gældende EU-ret forpligtet til at anerkende forældreskabet til et barn som fastslået i en anden medlemsstat med henblik på udøvelsen af de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten, navnlig om fri bevægelighed. Forslaget berører ikke denne forpligtelse for medlemsstaterne. Da der imidlertid ikke findes EU-regler om international kompetence og lovvalg i forbindelse med fastlæggelse forældreskab i grænseoverskridende situationer og om anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat med henblik på de rettigheder, som et barn har som følge af forældreskab i henhold til national ret, reguleres disse spørgsmål i øjeblikket af den enkelte medlemsstats lovgivning. Eksisterende EU-instrumenter regulerer anerkendelsen af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter på flere områder, der er direkte relevante for børn i grænseoverskridende situationer, såsom forældreansvar, underholdsbidrag og arv. Forældreskab er imidlertid ikke omfattet af disse instrumenters anvendelsesområde. Forordningen om offentlige dokumenter omhandler ægtheden af offentlige dokumenter på visse områder, herunder fødsel, forældreskab og adoption, men den omfatter ikke anerkendelse af indholdet af sådanne offentlige dokumenter. Vedtagelsen af fælles regler om international kompetence og lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer og om anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat vil supplere den nuværende EU-lovgivning om familieret og arv og lette dens anvendelse, da forældreskabet til et barn er et indledende spørgsmål, der skal løses, inden de eksisterende EU-regler om forældreansvar, underholdsbidrag og arv anvendes for så vidt angår barnet.

Da forslaget har til formål at beskytte børns rettigheder i grænseoverskridende situationer, er det i overensstemmelse med FN's konvention om barnets rettigheder, som fastsætter, at deltagerstaterne skal sikre, at barnet er beskyttet mod alle former for forskelsbehandling eller straf på grundlag af barnets forældres status eller aktiviteter (artikel 2), at barnets tarv skal komme i første række i alle handlinger vedrørende børn, uanset om de foretages af retter eller lovgivende organer (artikel 3) og at børn har ret til en identitet og til at blive passet af deres forældre (artikel 7 og 8). Forslaget er også i overensstemmelse med den europæiske menneskerettighedskonvention, som fastsætter retten til respekt for privatliv og familieliv, og med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols tilknyttede praksis, herunder med hensyn til anerkendelse af børn, der er født af surrogatmødre. Endelig er den også i overensstemmelse med det mål om beskyttelse og fremme af børns rettigheder, der er fastsat i traktaten om Den Europæiske Union (artikel 3, stk. 3, og artikel 3, stk. 5, i TEU) og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter "chartret"). Chartret garanterer ved anvendelsen og gennemførelsen af EU-retten beskyttelsen af børns og deres familiers grundlæggende rettigheder. Disse rettigheder omfatter retten til respekt for privatliv og familieliv (artikel 7), retten til ikkeforskelsbehandling (artikel 21) og børns ret til regelmæssigt at have personlig forbindelse og direkte kontakt med begge forældre, hvis det er i overensstemmelse med deres tarv (artikel 24). På grundlag af FN's konvention om barnets rettigheder fastsætter chartrets artikel 24, stk. 2, også, at barnets tarv skal komme i første række i alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner. •Sammenhæng med Unionens politik på andre områder Forslaget bygger på flere politiske initiativer. Disse omfatter Det Europæiske Råds Stockholmprogram fra 2010 — Et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse, Kommissionens handlingsplan om gennemførelse af Stockholmprogrammet og grønbogen fra 2010 med titlen "Mindre bureaukrati for borgerne: Fremme af fri cirkulation af offentlige dokumenter og anerkendelse af virkningerne af civilstandsattester". Desuden anmodede Europa-Parlamentet i 2017 Kommissionen om at fremsætte et lovgivningsforslag om grænseoverskridende anerkendelse af adoptionsbevillinger. I 2020 bebudede Kommissionen foranstaltninger, der skal sikre, at forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat, anerkendes i alle andre medlemsstater. Dette initiativ indgik i EU-strategien for børns rettigheder fra 2021 som en nøgleaktion til støtte for ligestilling og børns rettigheder og også i EU-strategien for ligestilling af LGBTIQ-personer fra 2020. Europa-Parlamentet glædede sig over Kommissionens initiativ i sin beslutning fra 2022 om beskyttelse af børns rettigheder i civil-, forvaltnings- og familieretlige sager. I Rådets konklusioner om EU-strategien for børns rettigheder understreges det, at børns rettigheder er universelle, at alle børn har de samme rettigheder uden nogen form for forskelsbehandling, og at barnets tarv skal komme i første række i alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner. Dette indebærer nødvendigvis, at der fastlægges en retlig ramme med ensartede regler om international kompetence og lovvalg for anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne, således at børn kan nyde godt af deres rettigheder i Unionen uden forskelsbehandling. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET •Retsgrundlag I henhold til EU-traktaterne henhører materiel ret i familiespørgsmål, herunder personers retlige status, under medlemsstaternes kompetence, hvilket betyder, at de materielle regler for fastlæggelse af en persons forældreskab er fastsat i national ret. Unionen kan imidlertid vedtage foranstaltninger vedrørende familieret med grænseoverskridende virkninger i henhold til artikel 81, stk. 3, i TEUF, f.eks. foranstaltninger, der skal gøre det lettere at få anerkendt forældreskabet i andre medlemsstater, når det først er blevet fastslået i en medlemsstat. Disse foranstaltninger kan omfatte vedtagelse af fælles regler om international kompetence, lovvalg og procedurer for anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat. Disse foranstaltninger vil ikke føre til en harmonisering af medlemsstaternes materielle ret om definitionen af familie eller om fastlæggelse af forældreskab i nationale situationer. Ligesom andre EU-retsakter om familieret har forslaget til formål at lette anerkendelsen af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter om forældreskab gennem vedtagelse af fælles regler om international kompetence og lovvalg. Forslaget har til formål at kræve anerkendelse af forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, navnlig med henblik på de rettigheder, der følger af forældreskab i henhold til national ret. Derfor er artikel 81, stk. 3, i TEUF det passende retsgrundlag. I henhold til protokol nr. 22 til TEUF er retsakter, der er vedtaget på det retlige område, ikke bindende eller gældende i Danmark. I henhold til protokol nr. 21 til TEUF er Irland heller ikke bundet af sådanne foranstaltninger. Dog kan Irland efter fremlæggelsen af forslag inden for dette område meddele sit ønske om at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af foranstaltningen og, når foranstaltningen er blevet vedtaget, meddele sit ønske om at acceptere foranstaltningen. •Nærhedsprincippet Mens det er op til medlemsstaterne at fastsætte regler for definitionen af familie og for fastlæggelse af forældreskab, deles kompetencen til at vedtage foranstaltninger vedrørende familieret og børns rettigheder med grænseoverskridende virkninger mellem Unionen og medlemsstaterne. Problemer med anerkendelse i en medlemsstat af forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, med henblik på rettigheder, der følger af enten national eller EU-ret, har en EU-dimension, da anerkendelse kræver, at to medlemsstater inddrages. Konsekvenserne af den manglende anerkendelse af forældreskab har også en EU-dimension, da familier kan blive afskrækket fra at udøve deres ret til fri bevægelighed af frygt for, at forældreskabet til deres barn ikke vil blive anerkendt i en anden medlemsstat til alle formål. Problemer med anerkendelse af forældreskab skyldes navnlig de forskellige medlemsstaters materielle regler for fastlæggelse af forældreskab og de forskellige medlemsstaters regler om international kompetence og lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer. Medlemsstater, der handler hver for sig, kan ikke på tilfredsstillende vis løse problemerne med anerkendelse af forældreskab, da medlemsstaternes regler og procedurer skal være de samme eller i det mindste forenelige, for at forældreskab kan anerkendes mellem medlemsstaterne. Der er behov for en indsats på EU-plan for at sikre, at en medlemsstat, hvis retter eller andre kompetente myndigheder fastslår forældreskab i grænseoverskridende situationer, anses for at have kompetence til at gøre dette, og at retterne og andre kompetente myndigheder i alle medlemsstater vil anvende den samme lovgivning til at fastslå forældreskab i grænseoverskridende situationer. På denne måde vil modstridende forældreskaber til den samme person blive undgået inden for Unionen, og hver medlemsstat vil anerkende det forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat. Derfor vil målene for dette forslag på grund af dets anvendelsesområde og virkninger bedst kunne nås på EU-plan i overensstemmelse med nærhedsprincippet. •Proportionalitetsprincippet Formålet med dette forslag er at lette anerkendelsen af forældreskab mellem medlemsstaterne ved at fastsætte bestemmelser om anerkendelse af i) retsafgørelser og ii) officielt bekræftede dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, og accept af officielt bekræftede dokumenter, der ikke har bindende retsvirkning i oprindelsesmedlemsstaten, men som har beviskraft i den pågældende medlemsstat. Med henblik herpå harmoniserer forslaget medlemsstaternes regler om international kompetence i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer og medlemsstaternes lovvalgsregler, der udpeger den lov, der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer. Dette forslag går ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål: Det griber ikke ind i den materielle nationale lovgivning om definitionen af familie, det berører ikke national lovgivning om anerkendelse af ægteskaber eller registrerede partnerskaber, der er indgået i udlandet, reglerne om kompetence og lovvalg finder kun anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer, det kræver, at medlemsstaterne kun anerkender forældreskab, hvis det er fastslået i en medlemsstat, og ikke når det er fastslået i et tredjeland, det berører ikke medlemsstaternes myndigheders kompetence til at behandle spørgsmål vedrørende forældreskab, og den europæiske forældreskabsattest er valgfrit for børn (eller deres juridiske repræsentanter) og erstatter ikke tilsvarende nationale dokumenter, der dokumenterer forældreskab. Forslaget er derfor i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. •Valg af retsakt Vedtagelse af ensartede regler om international kompetence og lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer kan kun opnås gennem en forordning, da kun en forordning sikrer en fuldstændig ensartet fortolkning og anvendelse af reglerne. I overensstemmelse med tidligere EU-instrumenter om international privatret er det foretrukne retlige instrument derfor en forordning.

3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER •Høringer af interesserede parter I forbindelse med udarbejdelsen af forslaget gennemførte Kommissionen omfattende høringer i 2021 og 2022, der omfattede alle medlemsstater (med undtagelse af Danmark). Høringerne var rettet mod en bred vifte af interessenter, der repræsenterer borgere, offentlige myndigheder, akademikere, retsvæsenets aktører, NGO'er og andre relevante interessegrupper. Høringerne bestod af i) offentlig feedback til den indledende konsekvensanalyse, ii) en åben offentlig høring, iii) et møde med interessenter og repræsentanter for civilsamfundet og iv) et møde med eksperter fra medlemsstaternes myndigheder. Ud over Kommissionens høringsaktiviteter blev der gennemført høringer af en ekstern kontrahent. Disse bestod af i) onlineundersøgelser henvendt til medlemsstaternes folkeregistratorer, ii) skriftlige spørgeskemaer til medlemsstaternes ministerier og retsvæsenet og iii) interview med medlemsstaternes retsvæsen og NGO'er. Generelt gik interessenter, der repræsenterer børns rettigheder, regnbuefamilier, retsvæsenets aktører og civile registratorer ind for, at Unionen bør løse de nuværende problemer med anerkendelse af forældreskab ved at vedtage bindende lovgivning. Derimod var organisationer, der repræsenterer traditionelle familier, og organisationer, der er modstandere af surrogatmoderskab, generelt kritiske over for et lovgivningsforslag. Offentlighedens synspunkter varierede. Den modtagne feedback dannede grundlag for udarbejdelsen af forslaget og den ledsagende konsekvensanalyse. Konsekvensanalysen indeholder et detaljeret resumé af resultaterne af de høringer, som Kommissionen har gennemført. •Indhentning og brug af ekspertbistand Ud over ovennævnte interessenthøringer indsamlede og anvendte Kommissionen også ekspertise fra andre kilder. Ved udarbejdelsen af forslaget indhentede Kommissionen ekspertbistand fra ekspertgruppen om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne, som den nedsatte i 2021. Kommissionen deltog også i ekspertmøder om forældre-/surrogatprojektet under Haagerkonferencen om International Privatret og konsulterede akademisk litteratur, rapporter og undersøgelser. Ved udarbejdelsen af konsekvensanalysen baserede Kommissionen sig på en undersøgelse foretaget af en ekstern kontrahent. Den eksterne kontrahent udarbejdede også landerapporter om bl.a. medlemsstaternes materielle ret og internationale privatret om forældreskab. Kontrahentens undersøgelse anvendte forskellige værktøjer til at analysere de eksisterende problemer med anerkendelse af forældreskab, virkningerne af dette forslag og de overvejede politiske løsningsmodeller. Disse værktøjer omfattede anvendelse af empiriske data indsamlet på forskellige måder (interviews, spørgeskemaer, nationale rapporter) samt statistikker og skrivebordsundersøgelser. I de tilfælde, hvor der ikke forelå kvantitative data, blev der anvendt kvalitative skøn. Undersøgelsen fra den eksterne kontrahent konkluderede, at den mest hensigtsmæssige løsning for Unionen til at nå sine politiske mål ville være vedtagelse af et lovgivningsinstrument om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne, herunder indførelse af en europæisk forældreskabsattest. •Konsekvensanalyse På grundlag af Kommissionens retningslinjer for bedre regulering og konklusionerne af den indledende konsekvensanalyse udarbejdede Kommissionen en konsekvensanalyse af forslaget. I konsekvensanalysen blev følgende løsningsmodeller overvejet: i) referencescenariet, ii) en henstilling fra Kommissionen rettet til medlemsstaterne, iii) lovgivningsmæssige foranstaltninger bestående af en forordning om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne og iv) lovgivningsmæssige foranstaltninger bestående af en forordning om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne, herunder indførelse af en valgfri europæisk forældreskabsattest. Alle disse politiske løsningsmodeller, herunder referencescenariet, vil blive ledsaget af visse ikkelovgivningsmæssige foranstaltninger for at øge bevidstheden, fremme god praksis og forbedre samarbejdet mellem myndigheder i medlemsstaterne, der beskæftiger sig med forældreskabsspørgsmål. I konsekvensanalysen blev hver af disse løsningsmodeller undersøgt med hensyn til deres forventede virkninger og deres effektivitet, virkningsfuldhed og sammenhæng med Unionens retlige og politiske rammer. På grundlag af denne vurdering var den løsningsmodel, der bestod af et forslag til forordning om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne, herunder indførelse af en valgfri europæisk forældreskabsattest, den valgte løsningsmodel. I konsekvensanalysen konkluderes det, at den valgte løsning i høj grad vil lette anerkendelsen af forældreskab for alle de anslåede 2 millioner børn af grænseoverskridende familier og ikke kun for dem, der i øjeblikket står over for de fleste problemer med anerkendelse af forældreskab. Navnlig vil den europæiske forældreskabsattest, der specifikt er udformet til brug i en anden medlemsstat, mindske den administrative byrde i forbindelse med anerkendelsesprocedurerne og oversættelsesomkostningerne for alle familier. Den valgte løsningsmodel vil også være den mest effektive løsning på problemerne med anerkendelse af forældreskab, da de positive juridiske, sociale og psykologiske virkninger vil være de største. Den valgte løsning vil have en klar positiv indvirkning på beskyttelsen af børns grundlæggende rettigheder, såsom deres ret til identitet, ikkeforskelsbehandling og privatliv og familieliv. Den ville også være det mest effektive middel til at beskytte de rettigheder, som børn har som følge af forældreskab i henhold til national ret, såsom deres ret til underhold og arv i en anden medlemsstat. Endelig vil løsningen også have en positiv social og psykologisk virkning, da den vil føre til, at børn i grænseoverskridende situationer behandles som lokale børn. Med vedtagelsen af ensartede EU-regler om international kompetence og lovvalg og anerkendelse af forældreskab, uden at der stilles krav om en specifik procedure, vil den valgte løsning fjerne de omkostninger og den byrde, der er forbundet med de administrative procedurer og retssager, som børn og deres familier i øjeblikket skal bære for at få forældreskab anerkendt i en anden medlemsstat. Det er blevet anslået, at de gennemsnitlige omkostninger pr. anerkendelsesprocedure vil falde med 71 % ved den valgte løsning og med 90 % for de familier, der i øjeblikket står over for de alvorligste problemer med anerkendelse af forældreskab. Den valgte løsning vil igen føre til betydelige besparelser med hensyn til omkostninger, tid og byrde for de offentlige myndigheder i medlemsstaterne. Det anslås, at omkostningerne til anerkendelsesprocedurer, som afholdes af de offentlige myndigheder, vil falde med 54 % under den valgte løsningsmodel. •Grundlæggende rettigheder Som forklaret ovenfor fører de nuværende problemer med anerkendelse af forældreskab til situationer, der krænker børns grundlæggende rettigheder og andre rettigheder i grænseoverskridende situationer. Fratagelse af børns retlige status og af det forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, er i strid med børns grundlæggende rettigheder med hensyn til identitet, ikkeforskelsbehandling og respekt for privatliv og familieliv samt i strid med deres tarv. Ved at lette anerkendelsen af forældreskab mellem medlemsstaterne har forslaget til formål at beskytte børns grundlæggende rettigheder i grænseoverskridende situationer og sikre kontinuiteten for forældrestatus i Unionen. 4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET

Medlemsstaterne kan pådrage sig engangsomkostninger for at tilpasse sig de nye regler i forordningen, navnlig omkostninger som følge af behovet for at uddanne dommere, civile justitssekretærer og andre kompetente myndigheder i de nye regler. Der kan forventes mindre tilbagevendende omkostninger til efter- og videreuddannelse af disse myndigheder. Ingen af disse omkostninger forventes at være betydelige, og de vil under alle omstændigheder blive opvejet af de effektivitetsgevinster og omkostningsbesparelser, som forordningen medfører. Bestemmelserne i forslaget om digital kommunikation gennem det europæiske elektroniske adgangspunkt inden for rammerne af det decentrale IT-system, der er oprettet ved forordning (EU) XX/YYYY [digitaliseringsforordningen], vil have en indvirkning på Unionens budget, som kan dækkes gennem omfordeling inden for programmet for retlige anliggender. Denne virkning vil være lille, fordi det decentrale IT-system ikke behøver at blive oprettet specifikt med henblik på anvendelsen af forslaget, men vil blive udviklet til mange EU-instrumenter om retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område i henhold til [digitaliseringsforordningen]. Medlemsstaterne vil også skulle afholde omkostninger til at installere og vedligeholde det decentrale IT-systems adgangspunkter på deres område og til at tilpasse deres nationale IT-systemer, så de bliver interoperable med adgangspunkterne. Som bemærket ville størstedelen af disse finansielle investeringer imidlertid allerede være foretaget i forbindelse med digitaliseringen af andre EU-instrumenter om retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område. Desuden vil medlemsstaterne kunne ansøge om tilskud til at finansiere disse omkostninger under de relevante EU-finansieringsprogrammer, navnlig fondene under samhørighedspolitikken og programmet for retlige anliggender. 5.ANDRE FORHOLD •Planer for gennemførelsen og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering En forordning gælder umiddelbart i alle medlemsstater og skal derfor ikke gennemføres i national ret. Forslaget indeholder bestemmelser om passende overvågnings-, evaluerings- og rapporteringsforpligtelser. For det første vil den praktiske anvendelse af forordningen blive overvåget gennem regelmæssige møder i Det Europæiske Retlige Netværk på det civil- og handelsretlige område med deltagelse af eksperter fra medlemsstaterne. Desuden vil Kommissionen foretage en fuldstændig evaluering af anvendelsen af forordningen, fem år efter forordningen finder anvendelse. Evalueringen vil blive foretaget på grundlag af bl.a. input fra medlemsstaternes myndigheder, eksterne eksperter og relevante interessenter. •Redegørelse for bestemmelserne i forslaget Forslaget består af ni kapitler: i) genstand, anvendelsesområde og definitioner, ii) kompetence i sager om forældreskab i grænseoverskridende situationer, iii) den lovgivning, der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer, iv) anerkendelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter med bindende retsvirkning, der er udstedt i en anden medlemsstat, v) accept af officielt bekræftede dokumenter, der ikke har bindende retsvirkning, og som er udstedt i en anden medlemsstat, vi) den europæiske forældreskabsattest, vii) digital kommunikation, viii) delegerede retsakter samt ix) almindelige og afsluttende bestemmelser. Kapitel I — Genstand, anvendelsesområde og definitioner I artikel 1 fastsættes forslagets genstand. Forslaget har til formål at nå sit mål om at lette anerkendelsen i en medlemsstat af forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, gennem vedtagelse af ensartede regler om i) international kompetence for fastlæggelse af forældreskab i en medlemsstat i grænseoverskridende situationer, ii) den lovgivning, der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i en medlemsstat i grænseoverskridende situationer, iii) anerkendelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, iv) accept af officielt bekræftede dokumenter, der ikke har bindende retsvirkning i oprindelsesmedlemsstaten, men som har beviskraft i denne medlemsstat, og v) indførelse af en valgfri europæisk forældreskabsattest, der gør det muligt for et barn eller en juridisk repræsentant at fremlægge bevis for forældreskab i en anden medlemsstat. Forældreskab fastslås typisk i henhold til lov eller ved en retsakt fra en kompetent myndighed, f.eks. en retsafgørelse, en afgørelse truffet af en administrativ myndighed eller et notarialdokument, hvorefter forældreskabet typisk registreres i medlemsstatens civil- eller folkeregister. Borgerne anmoder imidlertid oftest om anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat på grundlag af et officielt bekræftet dokument, som ikke fastlægger forældreskab med bindende retsvirkning, men som har beviskraft som følge af det forældreskab, der tidligere er fastslået i den pågældende medlemsstat på anden vis (i medfør af loven eller ved en retsakt fra en kompetent myndighed). Sådanne officielt bekræftede dokumenter kan f.eks. være en udskrift af folkeregistret eller en fødsels- eller forældreskabsattest. De ensartede regler i forslaget om, hvilken lov der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer, har til formål at lette accepten af officielt bekræftede dokumenter uden bindende retsvirkning, men med beviskraft i oprindelsesmedlemsstaten for enten det forældreskab, der tidligere er fastslået i den pågældende medlemsstat (f.eks. en fødselsattest), eller andre forhold end fastlæggelse af forældreskab (f.eks. en anerkendelse af faderskab eller meddelelse af samtykke til fastlæggelse af forældreskab). I artikel 2 om forslagets forhold til andre bestemmelser i EU-retten præciseres det, at forslaget ikke bør berøre de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten, navnlig rettighederne i henhold til EU-retten om fri bevægelighed, herunder direktiv 2004/38/EF. Forslaget har ikke til formål at fastsætte yderligere betingelser eller krav vedrørende anerkendelse af forældreskab med henblik på udøvelse af rettigheder, der følger af EU-retten, eller at påvirke gennemførelsen af sådanne regler. EU-retten om fri bevægelighed vil derfor fortsat finde anvendelse uden at blive berørt. Navnlig kan anerkendelse af forældreskab med henblik på udøvelse af de rettigheder, der følger af EU-retten, kun nægtes af grunde, der er tilladt i henhold til EU-retten om fri bevægelighed som fortolket af Domstolen. På grundlag af gældende EU-ret i henhold til artikel 21 i TEUF og den afledte ret, som fortolket af Domstolen, kan respekten for en medlemsstats nationale identitet i henhold til artikel 4, stk. 2, i TEU og en medlemsstats grundlæggende retsprincipper heller ikke tjene som begrundelse for at nægte at anerkende et slægtskabsforhold mellem børn og deres forældre, som har samme køn, med henblik på at udøve de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten. Med henblik på udøvelsen af de rettigheder, der følger af EU-retten, kan der desuden fremlægges bevis for forældreskab på en hvilken som helst måde. En medlemsstat har derfor ikke ret til at kræve, at en person fremlægger enten den attest, der er omhandlet i forslaget, som ledsager en retsafgørelse. eller et officielt bekræftet dokument om forældreskab, eller den europæiske forældreskabsattest, der indføres ved forslaget, hvis personen anmoder om anerkendelse af forældreskab med henblik på de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten om fri bevægelighed. Dette bør dog ikke forhindre en person i at vælge også at fremlægge den relevante attest eller den europæiske forældreskabsattest i sådanne tilfælde. I artikel 2 præciseres det også, at forslaget ikke vil berøre anvendelsen af forordningen om offentlige dokumenter, som allerede forenkler cirkulationen af offentlige dokumenter (såsom domme, notarialdokumenter og administrative attester) på visse områder, herunder fødsel, forældreskab og adoption, for så vidt angår deres ægthed. Ved artikel 3 fastsættes forslagets anvendelsesområde. Reglerne om kompetence og lovvalg finder anvendelse, når forældreskab skal fastslås i en medlemsstat i grænseoverskridende situationer. Reglerne om anerkendelse af forældreskab finder anvendelse, når det forældreskab, der skal anerkendes, er fastslået i en medlemsstat, så forslaget omfatter ikke anerkendelse eller i givet fald accept af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter, der fastslår eller beviser forældreskab, og som er udstedt eller registreret i et tredjeland. I disse tilfælde er anerkendelse eller accept fortsat underlagt den enkelte medlemsstats nationale lovgivning. Forslaget finder imidlertid anvendelse på anerkendelse af forældreskab til alle børn, uanset deres nationalitet og deres forældres nationalitet, forudsat at forældreskabet er fastslået i en medlemsstat og ikke i et tredjeland. Spørgsmål, der kan have tilknytning til forældreskabet til et barn, men som er omfattet af andre EU-instrumenter eller internationale instrumenter eller af national ret, er udelukket fra forslagets anvendelsesområde, f.eks. spørgsmål vedrørende forældreansvar, underholdsbidrag, arv, adoption mellem lande, eksistensen, gyldigheden eller anerkendelsen af barnets forældres ægteskab eller registrerede partnerskab og virkningerne af at registrere eller undlade at registrere barnets forældreskab i en medlemsstats relevante register. Ved at løse spørgsmålet om forældreskabet til barnet som et indledende spørgsmål vil forslaget imidlertid lette anvendelsen af eksisterende EU-instrumenter om forældreansvar, underholdsbidrag og arv for så vidt angår barnet. Forslaget omhandler heller ikke de rettigheder og forpligtelser, der følger af forældreskab i henhold til national lovgivning, f.eks. barnets nationalitet og navn. I artikel 4 defineres med henblik på forslaget begreberne "forældreskab", "barn", "fastlæggelse af forældreskab", "ret" og "retsafgørelse", "officielt bekræftet dokument", "oprindelsesmedlemsstat", "decentralt IT-system" og "europæisk elektronisk adgangspunkt". –Et barn er defineret bredt og omfatter en person af enhver alder, hvis forældreskab skal fastslås, anerkendes eller bevises. Da forældreskabsstatus er relevant i hele en persons liv, finder forslaget anvendelse på børn i alle aldre, dvs. både mindreårige og voksne. Barnets tarv og retten til at blive hørt skal imidlertid forstås som en henvisning til barnet som defineret i FN's konvention om barnets rettigheder, dvs. som en person under 18 år, medmindre myndighedsalderen nås tidligere i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på barnet. –Forældreskab, også kaldet slægtskab i lige linje, betyder det retlige forhold mellem forældre og barn, herunder den retlige status som barn af en eller flere bestemte forældre. I forbindelse med forslaget kan forældreskab være biologisk, genetisk, ved adoption eller i henhold til lov. Som nævnt omfatter forslaget forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat til både mindreårige og voksne, herunder et afdødt barn og et barn, der endnu ikke er født, uanset om det er for en enlig forælder, et de facto-par, et ægtepar eller et par i et registreret partnerskab. Det omfatter anerkendelse af forældreskab til et barn, uanset hvordan barnet er blevet undfanget eller født — dvs. også børn, der er undfanget ved hjælp af assisteret reproduktionsteknologi — og uanset barnets familietype — og dermed også børn med to forældre af samme køn, børn med en enkelt forælder og børn, der adopteres nationalt i en medlemsstat af en eller to forældre. –Ved fastlæggelse af forældreskab forstås den retlige fastlæggelse af forholdet mellem et barn og hver forælder, herunder fastlæggelse af forældreskab efter anfægtelse af et allerede fastslået forældreskab. Hvis det er relevant, kan dette udtryk også omfatte bortfald eller ophør af forældreskab. Forslaget finder ikke anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i indenlandske situationer uden grænseoverskridende elementer, såsom en indenlandsk adoption i en medlemsstat, selv om det finder anvendelse på anerkendelse af forældreskab, der er fastslået i sådanne nationale situationer i en medlemsstat.

–Officielt bekræftede dokumenter defineres bredt som i andre EU-forordninger om civilret. Officielt bekræftede dokumenter i henhold til forslaget omfatter således i) dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, såsom notarialdokumenter (f.eks. i forbindelse med adoption, eller hvor barnet endnu ikke er født), eller administrative afgørelser (f.eks. efter anerkendelse af faderskab) samt ii) dokumenter, der ikke fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, men som dokumenterer det forældreskab, der er fastslået på anden vis (f.eks. en udskrift af et civil- eller folkeregister, en fødselsattest eller en forældreskabsattest) eller bevis for andre forhold (f.eks. et notarialdokument eller et administrativt dokument, der bekræfter faderskab eller giver samtykke til anvendelse af assisteret reproduktionsteknologi). I artikel 5 præciseres det, at forslaget ikke berører spørgsmålet om, hvilke myndigheder i hver medlemsstat der har kompetence til at behandle spørgsmål om forældreskab (f.eks. retter, administrative myndigheder, notarer, registratorer og/eller andre myndigheder). Kapitel II — Kompetence For at lette anerkendelsen eller i givet fald accepten af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter om forældreskab fastsætter forslaget ensartede kompetenceregler for fastlæggelse af forældreskab med et grænseoverskridende element. Kompetencereglerne forhindrer også parallelle retssager i forskellige medlemsstater med mulige modstridende afgørelser. Da rettigheder vedrørende forældreskab i de fleste medlemsstater ikke kan afgøres eller frafaldes, giver forslaget ikke mulighed for partsautonomi med hensyn til kompetence (f.eks. værneting eller overførsel af kompetence). Forslaget indeholder alternative kompetenceregler for at lette adgangen til klage og domstolsprøvelse i en medlemsstat. For at sikre, at børn har adgang til en ret, der befinder sig i nærheden af dem, er kompetencereglerne baseret på deres nærhed til barnet. Kompetencen kan således alternativt ligge hos den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, hvor barnet er statsborger, hvor sagsøgte har sit sædvanlige opholdssted (f.eks. den person, over for hvem barnet gør krav på forældreskab), hvor en af forældrene har sit sædvanlige opholdssted, eller hvor en af forældrene er statsborger, eller hvor barnet er født. I overensstemmelse med Domstolens eksisterende retspraksis på området fastlægges det sædvanlige opholdssted på grundlag af alle de særlige omstændigheder i den enkelte sag. Hvis kompetencen ikke kan fastslås på grundlag af en af de generelle alternative kompetenceregler, bør retterne i den medlemsstat, hvor barnet befinder sig, have kompetence. Denne kompetenceregel kan navnlig finde anvendelse på flygtningebørn og internationalt fordrevne børn. Har ingen ret i en medlemsstat kompetence i medfør af forslaget, afgøres spørgsmålet om supplerende kompetence i hver enkelt medlemsstat efter medlemsstatens egen lovgivning. For at afhjælpe situationer med manglende adgang til domstolsprøvelse indeholder dette forslag også bestemmelser om forum necessitatis, der gør det muligt for en ret i en medlemsstat, som en sag har tilstrækkelig tilknytning til, at træffe afgørelse i en sag om forældreskab, der er nært knyttet til et tredjeland. Dette kan ske undtagelsesvis, f.eks. hvis en retssag viser sig umulig i det pågældende tredjeland, f.eks. på grund af borgerkrig, eller hvis barnet eller en anden berettiget part ikke med rimelighed kan forventes at anlægge sag i det pågældende tredjeland. Forslaget henviser også til, at børn under 18 år, som er i stand til at udtrykke deres mening, har ret til at få mulighed for at give udtryk for denne mening i sager vedrørende forældreskab, som børnene er omfattet af. Kapitel III — Lovvalg Forslaget bør skabe retssikkerhed og forudsigelighed ved at foreslå fælles regler for, hvilken lovgivning der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer. Sådanne fælles regler har til formål at undgå modstridende afgørelser om forældreskab afhængigt af, hvilken medlemsstats retter eller andre kompetente myndigheder der fastslår forældreskab. De har også til formål bl.a. at lette accepten af officielt bekræftede dokumenter, der ikke fastlægger forældreskab med bindende retsvirkning i oprindelsesmedlemsstaten, men som har beviskraft i denne medlemsstat. Den lov, der skal finde anvendelse i henhold til forslaget, har universel karakter, dvs. finder anvendelse, uanset om det er lovgivningen i en medlemsstat eller et tredjelands lovgivning. Som hovedregel bør den lov, der finder anvendelse på fastlæggelsen af forældreskab, være loven i den stat, hvor den person, der har født barnet, har sit sædvanlige opholdssted på fødselstidspunktet. For at sikre, at den lov, der finder anvendelse, kan fastlægges under alle omstændigheder, hvor den fødende persons sædvanlige opholdssted på fødselstidspunktet ikke kan fastslås (f.eks. hvis der er tale om en flygtning eller en internationalt fordrevet mor), bør lovgivningen i barnets fødselsland dog finde anvendelse. For at løse de hyppigste problemer med anerkendelse af forældreskab, der opstår i dag, kan myndighederne i en medlemsstat, der har kompetence i forældreskabsspørgsmål i henhold til forslaget, som en undtagelse fra ovennævnte regel, hvor denne regel resulterer i fastlæggelse af forældreskab for så vidt angår kun én forælder (typisk den genetiske forælder i et par af samme køn), anvende en af to subsidiære alternative regler, enten loven i det land, hvor en af forældrene er statsborger, eller loven i barnets fødselsland, for at fastslå forældreskabet for så vidt angår den anden forælder (typisk den ikkegenetiske forælder i et par af samme køn). Denne mulighed kan anvendes af myndigheder med kompetence, der først overvejer at fastslå forældreskab, men også af myndigheder med kompetence i en situation, hvor myndighederne i en anden medlemsstat allerede har fastslået forældreskab for så vidt angår kun én forælder. Når en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning for hver af forældrene i overensstemmelse med en af de love, der finder anvendelse i henhold til forslaget, er udstedt, udarbejdet eller registreret af en ret eller en anden kompetent myndighed i en medlemsstat, der har kompetence i henhold til forslaget, bør hvert af disse dokumenter, der fastslår forældreskabet for hver af forældrene, anerkendes i alle andre medlemsstater i overensstemmelse med de regler om anerkendelse, der er fastsat i forslaget. Desuden kan barnet (eller en juridisk repræsentant) anmode om og bruge en europæisk forældreskabsattest til at dokumentere forældreskabet for begge forældre i en anden medlemsstat. Almene hensyn bør gøre det muligt for retter og andre kompetente myndigheder, der fastslår forældreskab i grænseoverskridende situationer, under særlige omstændigheder at se bort fra visse bestemmelser i fremmed ret, når anvendelsen af sådanne bestemmelser i en given sag ville være åbenbart uforenelig med grundlæggende retsprincipper (ordre public) i deres medlemsstat. Sådanne myndigheder bør dog ikke kunne anvende denne undtagelse til at tilsidesætte lovgivningen i en anden stat, når dette ville være i strid med chartret og navnlig chartrets artikel 21, som forbyder forskelsbehandling. Denne undtagelse bør derfor ikke finde anvendelse på afvisning af at anvende en bestemmelse i en anden stat, der giver mulighed for forældreskab for så vidt angår to forældre i et par af samme køn, alene med den begrundelse, at forældrene er af samme køn. Kapitel IV — Anerkendelse Dette kapitel indeholder regler om anerkendelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, og som er udstedt i en anden medlemsstat. Anerkendelse i en medlemsstat af retsafgørelser truffet i en anden medlemsstat og af officielt bekræftede dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning i oprindelsesmedlemsstaten, bør baseres på princippet om gensidig tillid til hinandens retssystem. Denne tillid bør styrkes yderligere gennem vedtagelse af ensartede regler om international kompetence og om den lovgivning, der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer. Retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, og som er udstedt i en medlemsstat, bør anerkendes i en anden medlemsstat, uden at der stilles krav om en særlig procedure, herunder ajourføring af barnets civilstandsattester. Dette berører ikke muligheden for, at en berørt part kan anlægge sag for at opnå en afgørelse om, at der ikke er grund til at nægte anerkendelse af forældreskab eller en sag om manglende anerkendelse af forældreskab. En part, der ønsker at påberåbe sig en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning i en anden medlemsstat, bør fremlægge en kopi af retsafgørelsen eller det officielt bekræftede dokument og den relevante attestering. Attesteringer har til formål at lette læsbarheden af de dokumenter, de ledsager, og dermed deres anerkendelse. For så vidt angår officielt bekræftede dokumenter, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, tjener attesten også til at bevise, at den medlemsstat, hvis myndighed har udstedt det officielt bekræftede dokument, havde kompetence til at fastslå forældreskab i henhold til forslaget. Myndighederne i den medlemsstat, hvor forældreskabet påberåbes, har ikke ret til at kræve fremlæggelse af en attest, der ledsager en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument, der fastslår forældreskab med bindende retsvirkning, eller en europæisk forældreskabsattest, hvis forældreskab påberåbes med henblik på rettigheder, der følger af EU-retten, herunder retten til fri bevægelighed. Dette bør dog ikke forhindre en person i at vælge også at fremlægge den relevante attest eller en europæisk forældreskabsattest i sådanne tilfælde. I henhold til forslaget er listen over grunde til afslag på anerkendelse af forældreskab udtømmende i overensstemmelse med det underliggende mål om at lette anerkendelsen af forældreskab. Ved vurderingen af et eventuelt afslag på anerkendelse af forældreskab på grundlag af grundlæggende retsprincipper skal medlemsstaternes myndigheder tage hensyn til barnets interesser, navnlig beskyttelsen af barnets rettigheder, herunder bevarelsen af reelle familiemæssige bånd mellem barnet og forældrene. Begrundelsen for afslag på anerkendelse på grundlag af grundlæggende retsprincipper (ordre public) skal anvendes undtagelsesvis og i lyset af omstændighederne i hvert enkelt tilfælde, dvs. ikke til abstrakt at tilsidesætte anerkendelsen af forældreskabet til et barn, f.eks. når der er tale om forældre af samme køn. I et givet tilfælde skal en sådan anerkendelse være åbenbart uforenelig med grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, f.eks. fordi en persons grundlæggende rettigheder er blevet krænket i forbindelse med barnets undfangelse, fødsel eller adoption eller i forbindelse med fastlæggelsen af forældreskabet til barnet. Retterne eller andre kompetente myndigheder bør ikke kunne nægte at anerkende en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument, der er udstedt i en anden medlemsstat, hvis dette ville være i strid med chartret, navnlig artikel 21, som forbyder forskelsbehandling, herunder af børn. Medlemsstaternes myndigheder kan således ikke af hensyn til den offentlige orden nægte at anerkende en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument, der fastslår forældreskab ved adoption af en enlig mand eller fastslår forældreskab for så vidt angår to forældre i et par af samme køn, alene med den begrundelse, at forældrene er af samme køn. Forslaget vil ikke berøre de begrænsninger, der følger af Domstolens retspraksis vedrørende anvendelsen af grundlæggende retsprincipper til at nægte anerkendelse af forældreskab, når medlemsstaterne i henhold til EU-retten om fri bevægelighed er forpligtet til at anerkende et dokument, der fastslår et forældre-barn-forhold, og som er udstedt af myndighederne i en anden medlemsstat med henblik på udøvelse af de rettigheder, der følger af EU-retten. Navnlig kan anerkendelsen af et forældre-barn-forhold med henblik på udøvelsen af de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten, ikke nægtes under påberåbelse af grundlæggende retsprincipper med den begrundelse, at forældrene er af samme køn. Kapitel V — Officielt bekræftede dokumenter uden bindende retsvirkning

Forslaget indeholder også bestemmelser om accept af officielt bekræftede dokumenter, der ikke fastlægger forældreskab med bindende retsvirkning i oprindelsesmedlemsstaten, men som har beviskraft i denne medlemsstat. De bevismæssige virkninger kan henvise til den forudgående fastlæggelse af forældreskab på anden vis eller til andre faktiske omstændigheder. Afhængigt af den nationale lovgivning kan et sådant officielt bekræftet dokument f.eks. være en fødselsattest, en forældreskabsattest, et uddrag af fødselsregistret eller et notarialdokument eller et administrativt dokument, der bekræfter en anerkendelse af faderskab eller samtykke fra en mor eller et barn til fastlæggelse af forældreskab. Sådanne officielt bekræftede dokumenter bør have samme beviskraft i en anden medlemsstat, som de har i oprindelsesmedlemsstaten, eller de mest sammenlignelige virkninger. En person, der ønsker at anvende et sådant officielt bekræftet dokument i en anden medlemsstat, kan anmode den myndighed, der formelt har udstedt eller registreret det officielt bekræftede dokument i oprindelsesmedlemsstaten, om at udstede en attest, der beskriver dokumentets beviskraft. Accept af officielt bekræftede dokumenter, der ikke har bindende retsvirkning, men som har beviskraft, kan kun afslås af hensyn til grundlæggende retsprincipper (ordre public) med de samme begrænsninger, som gælder for denne afslagsgrund, når de anvendes på retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter med bindende retsvirkning, herunder med hensyn til overholdelse af chartret. Kapitel VI — europæisk forældreskabsattest Forslaget indeholder bestemmelser om indførelse af en valgfri europæisk forældreskabsattest ("attesten"). Denne ensartede attest har specifikt til formål at lette anerkendelsen af forældreskab inden for Unionen, da det vil blive udstedt "til brug i en anden medlemsstat". Attesten skal udstedes i den medlemsstat, hvor forældreskabet er fastslået i overensstemmelse med gældende lov, og hvis retter er kompetente i henhold til forslaget. Når attesten er udstedt, kan den også anvendes i den medlemsstat, hvor den er udstedt. Attesten er en valgfri attest, da medlemsstaternes myndigheder kun vil være forpligtet til at udstede den, hvis barnet eller en juridisk repræsentant anmoder herom. Personer, der har ret til at anmode om en attest, vil derfor ikke være forpligtet hertil og vil frit kunne fremlægge andre dokumenter, såsom en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument ledsaget af den relevante attest, når de anmoder om anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat. Ingen myndighed eller person, der får forelagt en kopi af attesten, der er udstedt i en anden medlemsstat, vil dog have ret til at anmode om, at der fremlægges en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument i stedet for attesten. Nationale fødsels- eller forældreskabsattester er typisk officielt bekræftede dokumenter, der har beviskraft som forældreskab. Nationale attester udstedes efter forskellige procedurer, i forskellige formater og på forskellige sprog i hver medlemsstat og har forskelligt indhold og forskellige virkninger afhængigt af udstedelsesmedlemsstaten. I henhold til forslaget kan de udsendes sammen med en fakultativ attest, der beskriver deres bevismæssige virkninger, og deres beviskraft skal accepteres, medmindre de strider mod de grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, hvor de fremlægges. Derimod udstedes en attest altid efter den samme procedure som den, der er fastsat i forslaget, i en ensartet standardformular (indeholdt i bilag V til forslaget) og med samme indhold og virkninger i hele Unionen som fastsat i forslaget. Attesten forudsættes nøjagtigt at vise de elementer, der er fastlagt i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse i henhold til forslaget, og behøver ikke at blive gennemført i et nationalt dokument, før den kan optages i det relevante register i en medlemsstat. Da attestformularen vil være tilgængelig på alle EU-sprog, vil behovet for oversættelser blive reduceret betydeligt. I betragtning af forældreskabsstatussens stabilitet i de fleste tilfælde vil attestens gyldighed og kopier heraf ikke være tidsbegrænsede, uden at dette berører muligheden for at berigtige, ændre, suspendere eller tilbagetrække attesten efter behov. Kapitel VII — Delegerede retsakter Hvis der er behov for at ændre standardformularerne for de attester, der ledsager en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument eller den europæiske forældreskabsattest, der er knyttet som bilag til dette forslag, vil Kommissionen have beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, efter at de påkrævede høringer af medlemsstaternes eksperter har fundet sted. Kapitel VIII — Digitalisering Dette kapitel indeholder bestemmelser om elektronisk kommunikation mellem fysiske personer (eller deres juridiske repræsentanter) og medlemsstaternes retter eller andre kompetente myndigheder via et decentralt IT-system og det europæiske elektroniske adgangspunkt, der er oprettet på den europæiske e-justiceportal. Medlemsstaternes retter eller andre kompetente myndigheder vil kunne kommunikere med en fysisk person via det europæiske elektroniske adgangspunkt, hvis den fysiske person på forhånd har givet udtrykkeligt samtykke til anvendelsen af dette kommunikationsmiddel. Kapitel IX — Almindelige og afsluttende bestemmelser Dette kapitel indeholder navnlig bestemmelser om forslagets forhold til eksisterende internationale konventioner, bestemmelser om databeskyttelse og overgangsbestemmelser om anvendelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt før datoen for forordningens anvendelse. 2022/0402 (CNS) Forslag til RÅDETS FORORDNING om kompetence, lovvalg, anerkendelse af retsafgørelser og accept af officielt bekræftede dokumenter vedrørende forældreskab og om indførelse af en europæisk forældreskabsattest

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —

under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 81, stk. 3, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet, efter en særlig lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1)Unionen har sat sig som mål at skabe, bevare og udbygge et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed under fuld overholdelse af de grundlæggende rettigheder, hvor der er fri bevægelighed for personer og adgang til domstolsprøvelse. Med henblik på en gradvis indførelse af et sådant område skal Unionen vedtage foranstaltninger, der skal sikre gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af domme og retsafgørelser i udenretslige sager i civilretlige spørgsmål og forenelighed mellem medlemsstaternes regler om lovvalg og civilretlig kompetence. (2)Denne forordning vedrører anerkendelse i en medlemsstat af forældreskab til et barn, der er fastslået i en anden medlemsstat. Den har til formål at beskytte børns grundlæggende rettigheder og andre rettigheder i spørgsmål vedrørende forældreskabet til dem i grænseoverskridende situationer, herunder deres ret til en identitet, til ikkeforskelsbehandling og til et privatliv og familieliv, idet der først og fremmest tages hensyn til barnets tarv. Denne forordning har også til formål at skabe retssikkerhed og forudsigelighed og mindske sagsomkostningerne og byrden for familier, nationale retter og andre kompetente myndigheder i forbindelse med sager om anerkendelse af forældreskab i en anden medlemsstat. For at nå disse mål bør denne forordning kræve, at medlemsstaterne til alle formål anerkender et barns forældreskab som fastslået i en anden medlemsstat. (3)Artikel 21, 45, 49 og 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) giver unionsborgere ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område. Bestemmelserne omfatter unionsborgernes ret til ikke at støde på hindringer og retten til ligebehandling i forhold til landets egne statsborgere i forbindelse med udøvelsen af den frie bevægelighed, herunder for så vidt angår visse sociale fordele, der defineres som enhver fordel, der sandsynligvis vil lette mobiliteten. Denne ret gælder også for familiemedlemmer til unionsborgere som defineret i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF i spørgsmål vedrørende stipendier, adgang til uddannelse, reduktion af udgifterne til offentlig transport for store familier, lavere priser for studerende til offentlig transport og nedsatte entréafgifter på museer. Den beskyttelse, som traktatens bestemmelser om fri bevægelighed giver, omfatter også retten til at få et navn, der lovligt er tildelt i en medlemsstat, anerkendt i andre medlemsstater. (4)Den Europæiske Unions Domstol ("Domstolen") har fastslået, at en medlemsstat er forpligtet til at anerkende et forældre-barn-forhold med henblik på at gøre det muligt for barnet uhindret at udøve den ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, der er sikret ved artikel 21, stk. 1, i TEUF, og at udøve alle de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten. Domstolens praksis kræver imidlertid ikke, at medlemsstaterne med andre formål end udøvelsen af de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten, anerkender forældre-barn-forholdet mellem barnet og de personer, der er nævnt i den fødselsattest, der er udstedt af myndighederne i en anden medlemsstat, som barnets forældre. (5)I henhold til traktaterne ligger kompetencen til at vedtage materielle familieretlige regler, såsom regler om definition af familie og regler om fastlæggelse af forældreskab til et barn, hos medlemsstaterne. I henhold til artikel 81, stk. 3, i TEUF kan Unionen imidlertid vedtage foranstaltninger vedrørende familieret med grænseoverskridende virkninger, navnlig regler om international kompetence, lovvalg og anerkendelse af forældreskab. (6)I overensstemmelse med Unionens kompetence til at vedtage foranstaltninger vedrørende familieret med grænseoverskridende virkninger opfordrede Det Europæiske Råd i 2010 med "Stockholmprogrammet — Et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse" Kommissionen til at overveje de problemer, der er opstået i forbindelse med civilstandsattester og adgangen til registre over sådanne dokumenter, og til i lyset af konklusionerne heri at fremsætte passende forslag og overveje, om gensidig anerkendelse af virkningerne af civilstandsattester kunne være hensigtsmæssig, i det mindste på visse områder. Kommissionens handlingsplan om gennemførelse af Stockholmprogrammet indeholdt planer om et lovgivningsforslag om fritagelse for formaliteterne i forbindelse med legalisering af dokumenter mellem medlemsstaterne og et lovgivningsforslag om gensidig anerkendelse af virkningerne af visse civilstandsattester, herunder for så vidt angår fødsel, forældreskab og adoption. (7)I 2010 offentliggjorde Kommissionen en grønbog med titlen "Færre administrative henvendelser for borgerne: Fremme af fri cirkulation af offentlige dokumenter og anerkendelse af virkningerne af civilstandsattester", hvorved den iværksatte en bred høring om spørgsmål vedrørende fri bevægelighed for offentlige dokumenter og anerkendelse af virkningerne af civilstandsattester. Den overvejede bl.a. muligheden for at indføre et europæisk civilstandsattest, der ville lette den grænseoverskridende anerkendelse af civilstand i Unionen. Formålet med høringen var at indsamle bidrag fra interesserede parter og den brede offentlighed med henblik på at udvikle Unionens politik på disse områder og de relevante lovgivningsforslag. I 2016 vedtog EU-lovgiveren forordning (EU) 2016/1191 om fremme af den frie bevægelighed for borgere gennem en forenkling af kravene vedrørende fremlæggelse af visse offentlige dokumenter i Den Europæiske Union, herunder dokumenter om fødsel, forældreskab og adoption. (8)Selv om Unionen har kompetence til at vedtage foranstaltninger vedrørende familieret med grænseoverskridende virkninger såsom regler om international kompetence, lovvalg og anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne, har Unionen endnu ikke vedtaget bestemmelser på disse områder for så vidt angår forældreskab. De bestemmelser i medlemsstaterne, der i øjeblikket finder anvendelse på disse områder, er forskellige. (9)På EU-plan omhandler en række EU-instrumenter visse rettigheder for børn i grænseoverskridende situationer, navnlig Rådets forordning (EF) nr. 4/2009, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 og Rådets forordning (EU) 2019/1111. Disse forordninger indeholder imidlertid ikke bestemmelser om fastlæggelse eller anerkendelse af forældreskab. Anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1191 omfatter offentlige dokumenter om fødsel, forældreskab og adoption, men nærværende forordning omhandler sådanne dokumenters ægthed og sprog og ikke anerkendelse af deres indhold eller virkninger i en anden medlemsstat. (10)Som følge af manglen på EU-bestemmelser om international kompetence og lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer og om anerkendelse af forældreskab mellem medlemsstaterne kan familier støde på vanskeligheder med at få forældreskabet til deres børn anerkendt til alle formål i Unionen, herunder når de flytter til en anden medlemsstat eller vender tilbage til deres oprindelsesmedlemsstat. (11)Børn har en række rettigheder som følge af forældreskab, herunder retten til identitet, navn, nationalitet (hvis reguleret af jus sanguinis), forældremyndighed og samværsret med deres forældre, underholdsrettigheder, arverettigheder og retten til at blive retligt repræsenteret af deres forældre. Manglende anerkendelse i en medlemsstat af forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, kan have alvorlige negative konsekvenser for børns grundlæggende rettigheder og for de rettigheder, som de har i henhold til national ret. Dette kan få familier til at indlede en retssag med henblik på at få forældreskabet til deres barn anerkendt i en anden medlemsstat, selv om resultatet af sådanne sager ikke er sikkert, og de medfører betydelige tids- og omkostningsmæssige konsekvenser for både familier og medlemsstaternes retssystemer. I sidste ende kan familier blive afskrækket fra at udøve deres ret til fri bevægelighed af frygt for, at forældreskabet til deres barn ikke vil blive anerkendt i en anden medlemsstat med henblik på rettigheder, der følger af national ret. (12)I 2020 bebudede Kommissionen foranstaltninger, der skal sikre, at forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat, anerkendes i alle andre medlemsstater. Dette initiativ indgik i EU's strategi for ligestilling af LGBTIQ-personer fra 2020 og EU-strategien for børns rettigheder fra 2021 som en nøgleaktion til støtte for ligestilling og børns rettigheder. Europa-Parlamentet glædede sig over Kommissionens initiativ i sin beslutning fra 2021 om LGBTIQ-rettigheder i EU og i sin beslutning fra 2022 om beskyttelse af børns rettigheder i civil-, forvaltnings- og familieretlige sager. (13)Denne forordning bør ikke berøre de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten, navnlig de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten om fri bevægelighed, herunder direktiv 2004/38/EF. Medlemsstaterne skal f.eks. allerede i dag anerkende et forældre-barn-forhold med henblik på at give børn mulighed for uhindret at udøve retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med hver af deres to forældre og til at udøve alle de rettigheder, som barnet har i henhold til EU-retten. Denne forordning fastsætter ikke yderligere betingelser eller krav for udøvelsen af sådanne rettigheder. (14)I henhold til artikel 21 i TEUF og den afledte ret, som fortolket af Domstolen, kan respekten for en medlemsstats nationale identitet i henhold til artikel 4, stk. 2, i TEU og en medlemsstats grundlæggende retsprincipper ikke tjene som begrundelse for at nægte at anerkende et slægtskabsforhold mellem børn og deres forældre af samme køn med henblik på at udøve de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten. I forbindelse med udøvelsen af sådanne rettigheder kan der desuden fremlægges bevis for forældreskab på en hvilken som helst måde. En medlemsstat har derfor ikke ret til at kræve, at en person fremlægger enten de attester, der er omhandlet i denne forordning, og som ledsager en retsafgørelse eller et officielt bekræftet dokument om forældreskab, eller den europæiske forældreskabsattest, der er oprettet ved denne forordning, hvis personen i forbindelse med udøvelsen af retten til fri bevægelighed påberåber sig rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten. Dette bør dog ikke i sådanne tilfælde forhindre en person i at vælge også at fremlægge den relevante attest eller den europæiske forældreskabsattest, der er fastsat i denne forordning. For at sikre, at unionsborgere og deres familiemedlemmer informeres om, at de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten, ikke berøres af denne forordning, bør de former for attester og den europæiske forældreskabsattest, der er knyttet som bilag til denne forordning, indeholde en erklæring om, at den relevante attest eller den europæiske forældreskabsattest ikke berører de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten, navnlig de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten om fri bevægelighed, og at beviset for forældre-barn-forholdet kan fremlægges på en hvilken som helst måde med henblik på udøvelsen af sådanne rettigheder.

(15)Denne forordning bør ikke berøre Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1191 for så vidt angår offentlige dokumenter ved fødsel, forældreskab og adoption, navnlig for så vidt angår borgernes fremlæggelse af bekræftede kopier og medlemsstaternes myndigheders anvendelse af informationssystemet for det indre marked ("IMI"), hvis de nærer begrundet tvivl om ægtheden af et offentligt dokument ved fødsel, forældreskab eller adoption eller en bekræftet kopi heraf, der forelægges dem. (16)I henhold til artikel 2 i De Forenede Nationers konvention om barnets rettigheder af 20. november 1989 ("FN's konvention om barnets rettigheder") skal deltagerstaterne respektere og sikre børns rettigheder uden nogen form for forskelsbehandling og træffe alle passende foranstaltninger for at sikre, at barnet beskyttes mod alle former for forskelsbehandling eller straf på grundlag af barnets forældres omstændigheder. I henhold til konventionens artikel 3 skal barnets tarv komme i første række i alle foranstaltninger, der udøves af bl.a. domstole og administrative myndigheder. (17)Enhver henvisning til "barnets tarv" i denne forordning bør finde anvendelse på børn som omhandlet i artikel 1 i De Forenede Nationers konvention om barnets rettigheder af 20. november 1989 ("FN's konvention om barnets rettigheder"), dvs. børn under 18 år, medmindre barnet bliver myndigt tidligere efter den lov, der gælder for barnet. Enhver henvisning til barnets tarv i denne forordning bør også fortolkes i lyset af artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ("chartret") og artikel 3 og 12 i FN's konvention om barnets rettigheder som gennemført i national ret. Enhver henvisning til "barnets tarv" i denne forordning bør forstås som en henvisning til barnets tarv og til børns tarv, uanset deres alder. (18)Artikel 8 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder af 4. november 1950 ("den europæiske menneskerettighedskonvention") fastsætter retten til respekt for privatliv og familieliv, mens artikel 1 i protokol nr. 12 til nævnte konvention fastsætter, at nydelsen af enhver i loven forudset ret skal sikres uden nogen diskrimination, herunder fødsel. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fortolket konventionens artikel 8 således, at den kræver, at alle stater inden for dens jurisdiktion anerkender det retlige forældre-barn-forhold, der er fastslået i udlandet mellem et barn, der er født af en surrogatmor og den biologiske tiltænkte forælder, og at der indføres en mekanisme for retlig anerkendelse af forældre-barn-forholdet med den ikkebiologiske tiltænkte forælder (f.eks. gennem adoption af barnet). (19)Domstolen har bekræftet, at EU-rettens væsentlige karakteristika har givet anledning til et struktureret netværk af indbyrdes afhængige principper, regler og retlige forbindelser, der er gensidigt bindende for Unionen selv og dens medlemsstater og indbyrdes mellem medlemsstaterne. En sådan retlig konstruktion er baseret på den grundlæggende præmis, hvorefter hver medlemsstat deler en række fælles værdier, som Unionen bygger på som anført i artikel 2 TEU, med samtlige andre medlemsstater og anerkender, at disse deler dem med den. Denne præmis forudsætter og begrunder, at der foreligger en gensidig tillid mellem medlemsstaterne med hensyn til anerkendelsen af disse værdier. (20)I henhold til artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union ("TEU") er ligestilling og ikkeforskelsbehandling blandt de værdier, som Unionen bygger på, og som er medlemsstaternes fælles værdigrundlag. Chartrets artikel 21 forbyder forskelsbehandling på grund af bl.a. fødsel. Artikel 3 TEU og chartrets artikel 24 indeholder bestemmelser om beskyttelse af børns rettigheder, og chartrets artikel 7 fastsætter, at enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv. (21)I overensstemmelse med bestemmelserne i internationale konventioner og EU-retten bør denne forordning sikre, at børn nyder deres rettigheder og bevarer deres retlige status i grænseoverskridende situationer uden forskelsbehandling. Med henblik herpå og i lyset af Domstolens praksis, herunder om gensidig tillid mellem medlemsstaterne, og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis bør denne forordning omfatte anerkendelse i en medlemsstat af forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, uanset hvordan barnet blev undfanget eller født, og uanset barnets familietype, og herunder national adoption. Med forbehold af anvendelsen af denne forordnings lovvalgsregler bør denne forordning derfor omfatte anerkendelse i en medlemsstat af forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, til et barn med forældre af samme køn. Denne forordning bør også omfatte anerkendelse i en medlemsstat af forældreskab til et barn, der er adopteret nationalt i en anden medlemsstat i henhold til reglerne for national adoption i den pågældende medlemsstat. (22)For at nå sine mål er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at denne forordning samler fælles regler om kompetence, lovvalg, anerkendelse eller i givet fald accept af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter om forældreskab samt regler om indførelse af en europæisk forældreskabsattest i en bindende og umiddelbart gældende EU-retsakt. (23)Denne forordning omfatter "civilretlige spørgsmål", som omfatter civile retssager og de deraf følgende afgørelser om forældreskab samt officielt bekræftede dokumenter om forældreskab. Begrebet "civilretlige spørgsmål" bør fortolkes selvstændigt i overensstemmelse med Domstolens faste praksis. Det bør anses for et selvstændigt begreb, som skal fortolkes under hensyn dels til denne forordnings mål og opbygning og dels til de almindelige principper, der kan udledes af de nationale retssystemer under ét. Begrebet "civilretlige spørgsmål" bør derfor fortolkes således, at det også kan omfatte foranstaltninger, der i henhold til en medlemsstats retssystem kan henhøre under offentlig ret. (24)I denne forordning kan forældreskab, også kaldet slægtskab i lige linje, være biologisk, genetisk, ved adoption eller i henhold til lov. Også i forbindelse med denne forordning bør forældreskab forstås som forholdet mellem forældre og barn, der er fastlagt ved lov, og det bør omfatte den retlige status som barn af en eller flere bestemte forældre. Denne forordning bør omfatte forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat til både mindreårige og voksne, herunder et afdødt barn og et barn, der endnu ikke er født, uanset om det er for en enlig forælder, et de facto-par, et ægtepar eller et par i et forhold, der i henhold til den lov, der finder anvendelse på et sådant forhold, har tilsvarende virkninger, såsom et registreret partnerskab. Denne forordning bør finde anvendelse uanset nationaliteten af det barn, hvis forældreskab skal fastslås, og uanset barnets forældres nationalitet. Udtrykket "forælder" i denne forordning bør i det omfang, det er relevant, forstås som en henvisning til den juridiske forælder, den tiltænkte forælder, den person, der hævder at være forælder, eller den person, over for hvem barnet hævder forældreskab. (25)Denne forordning bør ikke finde anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i en medlemsstat i en indenlandsk situation uden grænseoverskridende elementer. Denne forordning bør derfor ikke indeholde bestemmelser om kompetence eller lovvalg i forbindelse med fastlæggelse af forældreskab i indenlandske sager, såsom forældreskab til et barn efter en national adoption i en medlemsstat. For at beskytte børns rettigheder uden forskelsbehandling i grænseoverskridende situationer som fastsat i chartret bør bestemmelserne i denne forordning om anerkendelse eller i givet fald accept af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter om forældreskab under anvendelse af princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne som bekræftet af Domstolen imidlertid også finde anvendelse på anerkendelse af forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat i indenlandske situationer, såsom forældreskab fastslået i en medlemsstat efter en national adoption i den pågældende medlemsstat. Bestemmelserne i denne forordning vedrørende relevante attester og den europæiske forældreskabsattest bør derfor også finde anvendelse på forældreskab, der er fastslået i en medlemsstat i indenlandske situationer, f.eks. efter en indenlandsk adoption i en medlemsstat. (26)I denne forordning forstås ved en national adoption i en medlemsstat den medlemsstat, hvor barnet og adoptivforælderen eller -forældrene har deres sædvanlige opholdssted i samme medlemsstat, og hvor adoptionen skaber et permanent forældre-barn-forhold. For at tage hensyn til medlemsstaternes forskellige retstraditioner bør denne forordning omfatte national adoption i en medlemsstat, hvor adoptionen fører til ophør af retsforholdet mellem barnet og oprindelsesfamilien (fuld adoption) samt national adoption i en medlemsstat, som ikke fører til ophør af retsforholdet mellem barnet og oprindelsesfamilien (simpel adoption). (27)International adoption, hvor barnet og adoptivforælderen eller -forældrene har deres sædvanlige opholdssted i forskellige stater, er omfattet af Haagerkonventionen af 1993 om beskyttelse af børn og om samarbejde med hensyn til internationale adoptioner, som alle medlemsstater er part i. Denne forordning bør ikke finde anvendelse på grænseoverskridende adoption, uanset om den involverer to medlemsstater eller en medlemsstat og et tredjeland, og uanset om en grænseoverskridende adoption er omfattet af Haagerkonventionen eller ej. (28)Selv om fastlæggelse og anerkendelse af forældreskab i overensstemmelse med denne forordning er relevant for andre civilretlige områder, bør denne forordnings anvendelsesområde begrænses til kompetence, lovvalg, anerkendelse af retsafgørelser og accept af officielt bekræftede dokumenter vedrørende forældreskab. Af klarhedshensyn bør andre civilretlige områder, der kan anses for at have tilknytning til forældreskab, udtrykkeligt udelukkes fra denne forordnings anvendelsesområde. (29)Navnlig bør reglerne i denne forordning om kompetence, lovvalg, anerkendelse af retsafgørelser og accept af officielt bekræftede dokumenter ikke finde anvendelse på underholdspligt, der er reguleret ved Rådets forordning (EF) nr. 4/2009, arverettigheder, der er omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012, eller sager om forældreansvar, der er reguleret ved Rådets forordning (EU) 2019/1111. Da spørgsmålet om forældreskab til et barn imidlertid skal løses som et indledende spørgsmål, før der kan tages stilling til spørgsmål om forældreansvar, underholdsbidrag eller arv for barnet, bør denne forordning lette anvendelsen af ovennævnte EU-instrumenter om familieret og arveret. (30)Denne forordning bør ikke finde anvendelse på indledende spørgsmål såsom eksistensen, gyldigheden eller anerkendelsen af et ægteskab eller et forhold, der i henhold til den lov, som finder anvendelse på det, anses for at have tilsvarende virkninger, og som fortsat bør være underlagt medlemsstaternes nationale lovgivning, herunder deres internationale privatretlige regler, og, hvor det er relevant, Domstolens praksis om fri bevægelighed. (31)Kravene til registrering af forældreskab i et register bør udelukkes fra denne forordnings anvendelsesområde. Det bør derfor være lovgivningen i den medlemsstat, hvor registret føres, der bør afgøre, på hvilke retlige betingelser og hvordan registreringen skal foretages, og hvilke myndigheder der har ansvaret for at kontrollere, at alle krav er opfyldt, og at den fremlagte eller fastlagte dokumentation er tilstrækkelig eller indeholder de nødvendige oplysninger. For at undgå dobbelt udfærdigelse af dokumenter bør de nationale registreringsmyndigheder godkende de dokumenter, der er udarbejdet i en anden medlemsstat af de kompetente myndigheder, og hvis videregivelse er omfattet af denne forordning. Navnlig bør den europæiske forældreskabsattest, som er udstedt i henhold til denne forordning, udgøre et dokument, der er gyldigt til registrering af forældreskab i et register i en medlemsstat. Da proceduren for udstedelse af den europæiske forældreskabsattest og dens indhold og virkninger bør være ensartet i alle medlemsstater som fastsat i denne forordning, og den europæiske forældreskabsattest bør udstedes i overensstemmelse med de kompetenceregler og lovvalgsregler, der er fastsat i denne forordning, bør de myndigheder, der er involveret i registreringen, ikke kræve, at den europæiske forældreskabsattest først gennemføres i et nationalt dokument om forældreskab. Dette bør ikke forhindre de myndigheder, der er involveret i registreringen, i at bekræfte de betingelser, der er nødvendige for at fastslå ægtheden af den europæiske forældreskabsattest, eller i at anmode den person, der ansøger om registrering, om at fremlægge sådanne yderligere oplysninger, som kræves i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor registret føres, forudsat at oplysningerne ikke allerede er indeholdt i den europæiske forældreskabsattest. Den kompetente myndighed kan oplyse den person, der ansøger om registrering, om, hvordan de manglende oplysninger kan tilvejebringes. Virkningerne af at registrere forældreskabet i et register (f.eks., afhængigt af den nationale lovgivning, hvorvidt registreringen fastslår forældreskab eller kun dokumenterer det allerede fastslåede forældreskab) bør også udelukkes fra denne forordnings anvendelsesområde og bestemmes af lovgivningen i den medlemsstat, hvor registret føres. (32)Denne forordning bør ikke omfatte anerkendelse af retsafgørelser om forældreskab truffet i et tredjeland eller anerkendelse eller i givet fald accept af officielt bekræftede dokumenter om forældreskab, der er udstedt eller registreret i et tredjeland. Anerkendelsen eller accepten af sådanne dokumenter bør fortsat være underlagt den enkelte medlemsstats nationale lovgivning. (33)Fastlæggelsen af forældreskab bør betyde den retlige bestemmelse af retsforholdet mellem et barn og hver forælder og bør forstås således, at det omfatter fastlæggelse af forældreskab efter anfægtelsen af et tidligere fastslået forældreskab. Hvor det er relevant, bør denne forordning også finde anvendelse på bortfald eller ophør af forældreskab. (34)Uanset forskellene i de nationale lovgivninger fastslås forældreskab typisk i henhold til lov eller ved en retsakt fra en kompetent myndighed. Eksempler på fastlæggelse af forældreskab i henhold til loven omfatter forældreskab ved fødslen for så vidt angår den person, der har født, og forældreskab i henhold til en retlig formodning for så vidt angår ægtefællen eller den registrerede partner til den person, der har født. Eksempler på fastlæggelse af forældreskab ved en retsakt fra en kompetent myndighed omfatter fastlæggelse af forældreskab ved en retsafgørelse (f.eks. ved adoption eller i sager, hvor forældreskab anfægtes, eller i sager, hvor forældreskab påberåbes, f.eks. ved at bevise erhvervelse af familieretlig stilling ved faktisk anerkendelse), ved et notarialdokument (f.eks. ved adoption, eller hvis barnet endnu ikke er født), ved en administrativ afgørelse (f.eks. efter anerkendelse af faderskab) eller ved registrering. Forældreskab er typisk registreret i civilregisteret, personregistret eller folkeregisteret. Bevis for forældreskab kan fremlægges ved hjælp af det dokument, der fastslår forældreskabet (f.eks. retsafgørelsen, notarialdokumentet eller den administrative afgørelse om forældreskab). Bevis for forældreskab tilvejebringes dog oftest ved registrering af forældreskabet i selve registret, ved en udskrift af det relevante register eller ved en attest, der indeholder de oplysninger, der er registreret i det relevante register (f.eks. en fødselsattest eller en forældreskabsattest).

(35)Det er af fundamental betydning for Unionen, at den har et retligt område, der fungerer smidigt og korrekt, med respekt for medlemsstaternes forskellige retssystemer og traditioner. I den forbindelse bør den gensidige tillid til hverandres retssystemer fremmes yderligere. (36)For at lette anerkendelsen af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter om forældreskab bør denne forordning fastsætte ensartede kompetenceregler for fastlæggelse af forældreskab med et grænseoverskridende element. Denne forordning bør også præcisere retten for børn under 18 år til at få mulighed for at give udtryk for deres synspunkter i retssager, som de er omfattet af. (37)Denne forordning bør ikke berøre spørgsmålet om, hvilke myndigheder i hver medlemsstat der har kompetence til at behandle spørgsmål om forældreskab (f.eks. retter, administrative myndigheder, notarer, registratorer eller andre myndigheder). (38)Denne forordning bør respektere de forskellige ordninger for behandling af forældreskabsspørgsmål i medlemsstaterne. For så vidt angår "officielt bekræftede dokumenter" bemyndiger medlemsstaterne ofte myndigheder såsom notarer, administrative myndigheder eller registratorer til at udstede officielt bekræftede dokumenter, hvorved forældreskabet fastslås med bindende retsvirkning i den medlemsstat, hvor de er udstedt eller registreret ("officielt bekræftede dokumenter med bindende retsvirkning"), eller til at udarbejde officielt bekræftede dokumenter, der ikke har bindende retsvirkning i den medlemsstat, hvor de er udstedt eller registreret, men som har beviskraft i den pågældende medlemsstat ("officielt bekræftede dokumenter uden bindende retsvirkning"). Udtrykket "bemyndigelse" i denne forordning skal fortolkes selvstændigt i overensstemmelse med definitionen af "officielt bekræftet dokument", der anvendes horisontalt i EU-retsakter, og i lyset af målene for denne forordning. (39)For at beskytte barnets interesser bør kompetencen fastlægges på grundlag af kriteriet om nærhed. Derfor bør kompetencen så vidt muligt ligge hos den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted. For at lette barnets adgang til domstolsprøvelse i en medlemsstat bør der dog også gives alternativ kompetence til den medlemsstat, hvor barnet er statsborger, til den medlemsstat, hvor sagsøgte har sit sædvanlige opholdssted (f.eks. den person, over for hvem barnet påberåber forældreskab), til den medlemsstat, hvor en af forældrene har sit sædvanlige opholdssted, til den medlemsstat, hvor en af forældrene er statsborger, eller til den medlemsstat, hvor barnet er født. (40)I overensstemmelse med Domstolens praksis skal barnets sædvanlige opholdssted fastlægges på grundlag af alle de særlige omstændigheder i den enkelte sag. Ud over barnets fysiske tilstedeværelse på en medlemsstats område skal der vælges andre faktorer, som kan godtgøre, at denne tilstedeværelse ikke på nogen måde er midlertidig eller periodisk, og at den afspejler en vis grad af integration af barnet i et socialt og familiemæssigt miljø, som i praksis er centrum for barnets liv. Disse faktorer omfatter varigheden, regelmæssigheden, betingelserne for og grundene til barnets ophold på den pågældende medlemsstats område samt barnets nationalitet, idet de relevante faktorer varierer alt efter det pågældende barns alder. De omfatter også stedet og betingelserne for barnets skolegang samt barnets familiemæssige og sociale forhold i medlemsstaten. Forældrenes hensigt om at bosætte sig med barnet i en given medlemsstat kan også tages i betragtning, når denne hensigt kommer til udtryk ved konkrete skridt, såsom erhvervelse eller leje af en bopæl i den pågældende medlemsstat. Derimod er nationaliteten af den person, der har født, eller dennes tidligere bopæl i den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, ikke relevant, mens den omstændighed, at barnet er født i denne medlemsstat og er statsborger i denne medlemsstat, er utilstrækkelig. (41)Når der i denne forordning henvises til nationalitet som en tilknytningsfaktor med henblik på kompetence eller lovvalg, er spørgsmålet om, hvordan et barn eller en forælder med flere nationaliteter skal betragtes, et indledende spørgsmål, der falder uden for denne forordnings anvendelsesområde, og det bør overlades til national ret, herunder, hvor det er relevant, internationale konventioner, under fuld overholdelse af Unionens generelle principper. Ved anvendelsen af denne forordning kan et barn eller en forælder, der har flere statsborgerskaber, vælge den ret eller lov i en hvilken som helst af de medlemsstater, hvis nationalitet pågældende er i besiddelse af på tidspunktet for sagens anlæggelse ved retten eller på det tidspunkt, hvor forældreskabet fastslås. (42)Hvis kompetencen ikke kan fastslås på grundlag af de generelle alternative kompetenceregler, bør retterne i den medlemsstat, hvor barnet befinder sig, have kompetence. Med reglen om tilstedeværelse bør retterne i en medlemsstat navnlig kunne udøve kompetence over for børn, der er statsborgere i tredjelande, herunder ansøgere om eller modtagere af international beskyttelse såsom flygtningebørn og internationalt fordrevne børn som følge af forstyrrelser i deres stat eller sædvanlige opholdssted. (43)Hvis ingen ret i en medlemsstat har kompetence i medfør af denne forordning, bør kompetencen i hver medlemsstat afgøres efter denne medlemsstats lovgivning, herunder de internationale instrumenter, der gælder i den pågældende medlemsstat. (44)Med henblik på at afhjælpe situationer, hvor der ikke er adgang til domstolsprøvelse, bør der i denne forordning åbnes mulighed for forum necessitatis, således at en ret i en medlemsstat i undtagelsestilfælde kan træffe afgørelse i en sag om forældreskab, der er nært knyttet til et tredjeland. Et sådant undtagelsestilfælde kan foreligge, når det viser sig umuligt at føre sagen i det berørte tredjeland, f.eks. på grund af borgerkrig, eller når det ikke med rimelighed kan forventes af barnet eller en anden berettiget part, at denne anlægger eller fører en sag i dette land. Kompetence baseret på forum necessitatis bør imidlertid kun udøves, hvis sagen har tilstrækkelig tilknytning til den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende. (45)Hvis afgørelsen af en sag ved en ret i en medlemsstat, som ikke har kompetence i henhold til denne forordning, afhænger af afgørelsen af et bispørgsmål inden for denne forordnings anvendelsesområde, bør retterne i denne medlemsstat af hensyn til procesøkonomien og den processuelle effektivitet ikke af denne forordning forhindres i at tage stilling til spørgsmålet. Hvis sagens genstand f.eks. er en arvesag, hvor forældre-barn-forholdet mellem afdøde og barnet skal fastslås med henblik på denne sag, bør den medlemsstat, der har kompetence i arvesagen, derfor have mulighed for at afgøre dette spørgsmål i den verserende sag, uanset om den har kompetence i forældreskabsspørgsmål i henhold til denne forordning. En sådan afgørelse bør foretages i overensstemmelse med den lov, der finder anvendelse i henhold til denne forordning, og bør kun have virkning i den sag, den vedrører. (46)Af hensyn til en harmonisk retspleje bør det undgås, at der træffes uforenelige retsafgørelser i forskellige medlemsstater. Med dette for øje bør denne forordning fastlægge almindelige retsplejeregler, der svarer til dem, der findes i andre EU-instrumenter vedrørende samarbejde på det civilretlige område. (47)En sådan retsplejeregel er reglen om litispendens, som bør finde anvendelse, hvis den samme sag om forældreskab indbringes for forskellige retter i forskellige medlemsstater. Denne regel bør afgøre, hvilken ret der skal behandle forældreskabssagen. (48)Denne forordning bør fastsætte, hvornår en sag anses for anlagt ved retten med henblik på denne forordning. I lyset af de to forskellige ordninger, der findes i medlemsstaterne, som kræver, at det indledende processkrift enten først forkyndes for sagsøgte eller først indleveres til retten, bør det være tilstrækkeligt, at det første skridt i henhold til national ret er taget, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at tage eventuelle skridt, der kræves af vedkommende i henhold til national ret for at få iværksat det andet skridt. (49)Sager om fastlæggelse af forældreskab i henhold til denne forordning bør som et grundlæggende princip give børn under 18 år, der er genstand for disse sager, og som er i stand til at danne deres egen mening, i overensstemmelse med Domstolens retspraksis, en reel og effektiv mulighed for at give udtryk for deres synspunkter, og ved vurderingen af barnets tarv bør der lægges behørig vægt på disse synspunkter. Spørgsmålet om, hvem der skal høre barnet, og hvordan barnet høres, skal denne forordning dog lade national ret og nationale procedurer i medlemsstaterne afgøre. Hertil kommer, at selv om høringen af barnet forbliver en ret for barnet, bør den ikke udgøre en absolut forpligtelse, selv om den bør vurderes under hensyntagen til barnets tarv. (50)Denne forordning bør skabe retssikkerhed og forudsigelighed ved at fastsætte fælles regler for, hvilken lov der skal anvendes ved fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer. Sådanne fælles regler har til formål at undgå modstridende afgørelser afhængigt af, hvilken medlemsstats retter eller andre kompetente myndigheder der fastslår forældreskabet, og navnlig at lette accepten af officielt bekræftede dokumenter, der ikke har bindende retsvirkning i oprindelsesmedlemsstaten, men som har beviskraft i denne medlemsstat. (51)Som hovedregel bør den lov, der finder anvendelse på fastlæggelse af forældreskab i grænseoverskridende situationer, være loven i den stat, hvor den person, der har født barnet, har sit sædvanlige opholdssted på fødselstidspunktet. Denne tilknytningsfaktor bør sikre, at den lov, der finder anvendelse, kan fastlægges i langt de fleste tilfælde, herunder med hensyn til en nyfødt, hvis sædvanlige opholdssted kan være vanskeligt at fastslå. Fødselstidspunktet bør fortolkes strengt og henvise til den hyppigste situation, hvor forældreskab fastslås ved fødslen i henhold til loven og registreres i det relevante register inden for få dage efter fødslen. Denne lov bør både finde anvendelse på situationer, hvor den person, der har født, har sit sædvanlige opholdssted i fødselslandet (som den typiske situation), og på situationer, hvor den person, der har født, har sit sædvanlige opholdssted i en anden stat end fødselslandet (f.eks. når fødslen finder sted under en rejse). Loven i den stat, hvor den person, der har født barnet, har sit sædvanlige opholdssted på fødselstidspunktet, bør finde analog anvendelse, når barnets forældreskab skal fastslås, inden barnet fødes. For at sikre, at det under alle omstændigheder kan afgøres, hvilken lov der finder anvendelse, bør loven i barnets fødselsland finde anvendelse i de sjældne tilfælde, hvor den fødende persons sædvanlige opholdssted på fødselstidspunktet ikke kan fastslås (f.eks. i tilfælde af en flygtning eller en internationalt fordrevet mor). (52)Hvis den lov, der finder anvendelse, som hovedregel fører til fastlæggelse af forældreskab for så vidt angår den ene forælder (f.eks. kun den genetiske forælder i et par af samme køn), kan en af to subsidiære love, nemlig lovgivningen i den stat, hvor en af forældrene er statsborger, eller loven i den stat, hvor barnet er født, undtagelsesvis anvendes til at fastslå forældreskab for så vidt angår den anden forælder (f.eks. den ikkegenetiske forælder i et par af samme køn). Da både forældreskabet for så vidt angår den ene forælder og forældreskabet for så vidt angår den anden forælder i disse tilfælde vil blive fastlagt i overensstemmelse med en af de love, der finder anvendelse i henhold til denne forordning, bør forældreskabet for hver forælder, herunder hvis det er fastlagt af myndighederne i forskellige medlemsstater, anerkendes i alle andre medlemsstater i henhold til reglerne i denne forordning, hvis forældreskabet for hver forælder er blevet fastlagt af myndighederne i en medlemsstat, hvis retter har kompetence i henhold til denne forordning. (53)Enhver af de love, der er udpeget som gældende i henhold til denne forordning, bør finde anvendelse, selv om det ikke er loven i en medlemsstat. (54)For at sikre retssikkerheden og kontinuiteten i forældreskabet, når forældreskabet er fastslået i en medlemsstat i overensstemmelse med en af de love, der er udpeget som gældende i henhold til denne forordning, bør ændringen i lovvalget som følge af en ændring af det sædvanlige opholdssted for den person, der har født barnet, eller af den ene eller den anden af forældrenes nationalitet ikke berøre det forældreskab, der allerede er fastslået.

(55)En berørt part kan foretage en ensidig handling, der har til formål at få retsvirkning for et forældreskab, der er fastslået eller skal fastslås, f.eks. en anerkendelse af faderskab eller en ægtefælles samtykke til anvendelsen af assisteret reproduktionsteknologi. En sådan handling bør være gyldig med hensyn til form, hvis den opfylder formkravene i den lov, der skal anvendes i henhold til denne forordning, eller loven i den stat, hvor den person, der foretager handlingen, har sit sædvanlige opholdssted, eller loven i den stat, hvor handlingen blev foretaget. (56)Når det er begrundet i almene hensyn, bør det i ekstraordinære tilfælde være muligt for retter og andre kompetente myndigheder, der fastslår forældreskab i medlemsstaterne, at undlade at anvende visse bestemmelser i fremmed ret, når det i en konkret sag ville være klart uforeneligt med grundlæggende retsprincipper (ordre public) i den pågældende medlemsstat at anvende disse bestemmelser. Retterne eller andre kompetente myndigheder bør dog ikke kunne anvende ordre public-undtagelsen med henblik på at undlade at anvende en anden stats lovgivning, når dette ville være i strid med chartret og navnlig chartrets artikel 21, som forbyder forskelsbehandling. (57)Da der er stater, hvor to eller flere retssystemer eller regelsæt vedrørende de områder, der er omfattet af denne forordning, kan eksistere side om side, bør en bestemmelse regulere, i hvilket omfang denne forordning finder anvendel