Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om et udvalg for sikkerhed til søs og om ændring af forordningerne om sikkerhed til søs og forebyggelse af forurening hidrørende fra skibe", og

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiverne om sikkerhed til søs og forebyggelse af forurening forårsaget af skibe"

(2001/C 139/06)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 6. oktober 2000 under henvisning til EF-traktatens artikel 80, stk. 2, at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om de ovennævnte emner.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Transport, Energi, Infrastruktur og Informationssamfundet, som udpegede Anna Bredima-Savopoulou til ordfører og Daniel Retureau til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 30. januar 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 379. plenarforsamling af 28. februar og 1. marts 2001, følgende udtalelse enstemmigt.

1. Indledning

1.1. De foreslåede foranstaltninger er en del af Fællesskabets politik for sikkerhed til søs. De har til formål at oprette et udvalg for sikkerhed til søs, som skal erstatte de udvalg, der nævnes i de gældende rådsforordninger og -direktiver om sikkerhed til søs. Derudover sigter forslagene mod at lette den efterfølgende ajourføring af forordningerne og direktiverne om sikkerhed til søs i lyset af udviklingen af den internationale lovgivning. Den teknologiske udvikling i de senere år har medført et stigende antal standarder for sikkerhed til søs, og de internationale regler er konstant blevet ajourført. Ajourføring af EU-lovgivningen hænger i høj grad sammen med vedtagelsen af nye regler på internationalt niveau.

1.2. Foranstaltningerne inden for sikkerhed til søs er baseret på bestemmelserne i artikel 202 i traktaten, i henhold til hvilken Rådet kan tildele Kommissionen beføjelser til at gennemføre de af Rådet udfærdigede forskrifter. De har også til formål at lette gennemførelsen af Fællesskabets politik på et område, hvor ansvaret deles af Kommissionen og medlemsstaterne.

1.2.1. De påtænkte foranstaltninger er i overensstemmelse med Kommissionens forpligtelse til at ajourføre hele Fællesskabets lovgivning i lyset af Rådets afgørelse 1999/468/EF om udvalgsprocedurer. Formålet er at gøre det lettere for medlemsstaterne at gennemføre ændringer til internationale konventioner samt hindre, at Kommissionen så hyppigt skal ændre de grundlæggende retsakter vedrørende sikkerhed til søs.

1.3. I Kommissionens meddelelse om sikkerhed til søs (24. februar 1993) understregede man allerede fordelen ved, at blot et enkelt udvalg beskæftiger sig med spørgsmål inden for sikkerhed til søs, idet handlingsprogrammet, der beskrives i meddelelsen, eksplicit omfatter oprettelse af et udvalg for sikkerhed til søs.

I henhold til Kommissionens meddelelse sikrer oprettelsen af et sådant udvalg en sammenhængende gennemførelse af Fællesskabets foranstaltninger vedrørende sikkerhed til søs, idet udvalgsprocedurerne i direktiverne og forordningerne på dette område har ét tilfælles: det drejer sig hovedsageligt om at integrere ændringer til og ajourføringer af internationale konventioner og instrumenter i fællesskabsretten, idet disse er uadskilleligt forbundet hermed.

1.4. I henhold til en resolution, som Rådet vedtog den 8. juni 1993, godkendte Rådet principielt - i overensstemmelse med Rådets afgørelse 87/373/EØF af 13. juli 1987 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen - oprettelsen af et udvalg for sikkerhed til søs, som får til opgave at:

a) centralisere de opgaver, der varetages af udvalgene inden for sikkerhed til søs, og som er oprettet i forbindelse med gennemførelsen af førnævnte afgørelse, i den nuværende eller fremtidige fællesskabslovgivning vedrørende sikkerhed til søs

b) bistå og rådgive Kommissionen vedrørende alle spørgsmål forbundet med sikkerhed til søs og forebyggelse eller begrænsning af miljøforurening på grund af søfartsaktiviteter.

2. Kommissionens forslag

2.1. Der er udarbejdet to særskilte forslag(1):

- et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning, som nedsætter et udvalg for sikkerhed til søs, fastsætter procedurerne herfor samt anvendelsesområdet. Dette forslag ændrer endvidere de eksisterende forordninger inden for sikkerhed til søs både under hensyntagen til nedsættelse af udvalget for sikkerhed til søs og for at lette senere ajourføring under hensyntagen til udviklingen inden for sikkerhed til søs i international ret

- et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv, som har til formål at ændre de eksisterende direktiver om sikkerhed til søs, så de tilpasses udvalget for sikkerhed til søs, og for at lette senere ajourføring.

2.2. Med sit valg af retsakt til oprettelse af udvalget for sikkerhed til søs og med anvendelse af forskriftsproceduren i EF-lovgivningen respekterer Kommissionen princippet om parallelisme. Da udvalg oprettes i henhold til to typer retsakter, dvs. Rådets forordning eller Rådets direktiv, indebærer princippet om parallelisme, at bestemmelserne i gældende forordninger ændres ved en forordning, og at bestemmelserne i gældende direktiver ændres ved et direktiv i henhold til samrådsproceduren i artikel 251 i traktaten.

Endelig foreslår Kommissionen i sit forslag om ændring til de gældende direktiver at rette nogle redaktionelle fejl i direktiv 94/57/EF (om klassifikationsselskaber) og 98/18/EF (om passagerskibes sikkerhed).

2.3. Forslaget sigter mod at erstatte de fem eksisterende udvalg med udvalget for sikkerhed til søs, der er sammensat af repræsentanter for medlemsstaterne, og som har en repræsentant for Kommissionen som formand. Det sigter også mod at erstatte den gældende forskriftsprocedure for de eksisterende forordninger og direktiver, som bygger på afgørelse 87/373/EØF, med en ny forskriftsprocedure, som for nylig er blevet oprettet ved Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen, hvad angår Fællesskabets lovgivning inden for sikkerhed til søs. Afgørelse 1999/468/EF forenkler ovennævnte procedurer og sikrer Europa-Parlamentet og offentligheden mulighed for større deltagelse og bedre information, når det drejer sig om udøvelsen af disse beføjelser og navnlig udvalgenes arbejde. I henhold til Kommissionens meddelelse har oprettelsen af et udvalg for sikkerhed til søs positive praktiske følger, såsom færre møder og mindre omkostninger i forbindelse med tilrettelæggelse og afvikling af møder.

3. Generelle bemærkninger

3.1. Som det fremgår af ØSU's tidligere udtalelser(2), har det længe været ØSU's synspunkt, at internationale standarder er de mest effektive midler til at forbedre sikkerheden til søs og til miljøbeskyttelse p.g.a. søfartens internationale karakter. Det er vigtigt, at Kommissionen og medlemsstaterne ajourfører forordninger og direktiver, således at disse er i overensstemmelse med de internationale standarder og tekniske fremskridt.

3.2. Angående forslaget om at oprette et udvalg om sikkerhed til søs fremgår det af ØSU's udtalelse(3) om meddelelsen om sikkerhed til søs, at ØSU satte spørgsmålstegn ved, om det var nødvendigt at oprette endnu en administrativ instans. I betragtning af medlemsstaternes overordnede rolle mente ØSU, at det "ville virke knap så bureaukratisk og mere passende, hvis man benyttede sig af Rådets arbejdsgruppemekanismer med de nødvendige tilpasninger". Det blev fastslået, at der for at forbedre hørings- eller koordineringsproceduren ville være behov for en ordning, der gav mulighed for, at sådanne drøftelser mellem medlemsstaterne kunne finde sted. Meddelelsen om sikkerhed til søs angav dog ikke i detaljer, hvordan dette udvalg om sikkerhed til søs skulle sammensættes, og hvilken rolle det skulle have, hvorfor dette blev behandlet i ØSU's udtalelse.

3.3. Situationen har ændret sig i de sidste syv år siden vedtagelsen af ovennævnte meddelelse. Nogle af medlemsstaternes kompetenceområder inden for sikkerhed til søs er overgået til Fællesskabet. EU-lovgivningen om sikkerhed til søs dækker i dag de vigtigste områder inden for de gældende IMO-konventioner(4), idet hovedformålet er at sikre kendskab til og effektiv anvendelse af de internationale sikkerhedsregler i EU.

3.4. ØSU bifalder Kommissionens argument om, at en manglende handling kan føre til en forvirrende retsstilling og tunge administrative procedurer, fordi der på samme tid er flere forskellige udvalg, der virker i overensstemmelse med bestemmelserne i Rådets afgørelse 87/373/EØF, og nye retlige foranstaltninger, der omfatter et udvalg nedsat i overensstemmelse med afgørelse 1999/468/EF.

3.5. ØSU støtter formålet med forslaget om oprettelse af et udvalg for sikkerhed til søs, der skal erstatte de eksisterende udvalg, samt de foreslåede opgaver i forbindelse med den eksisterende EU-lovgivning om sikkerhed til søs. ØSU kan dog ikke helt se forbindelsen mellem forslaget og meddelelsen om sikkerhed til søs og olietransport (15. marts 2000) og meddelelsen om den anden pakke af fællesskabsforanstaltninger vedrørende søfartssikkerhed foranlediget af olietankskibet Erika's forlis(5), som indeholder et forslag om oprettelse af et europæisk søfartssikkerhedsagentur. Et sådant agentur skulle støtte Kommissionens og medlemsstaternes indsats for at anvende og kontrollere EU-lovgivningen og bidrage til forberedelsen af tekniske tilpasninger. Mere specifikt kunne det også udføre evaluerings- eller revisionsopgaver (f.eks. i forbindelse med klassifikationsselskaberne i henhold til direktiv 94/57/EF), vurdering af de nærmere forhold omkring medlemsstaternes kontrol med skibe, anvendelse af Kommissionens databaser (f.eks. database om inspektioner af passagerskibe i henhold til direktiv 1999/35/EF). Anvendelsen af selvsamme direktiver vil dog også være en opgave for det foreslåede udvalg for sikkerhed til søs.

3.6. ØSU deler Kommissionens synspunkt(6) om, at "disse opgaver bør udelukkende udføres af højt kvalificerede sikkerhedseksperter, som både er i besiddelse af en omfattende faglig viden, og som har et indgående kendskab til den europæiske og den internationale lovgivning om sikkerhed til søs og forureningsbekæmpelse". ØSU mener dog, at der ikke må forekomme overlapning mellem det foreslåede samlede forskriftsudvalg for sikkerhed til søs og det planlagte administrative søfartssikkerhedsagenturs rolle og kompetence. Selv om et agentur institutionelt set ikke kan have lovgivende og regulerende kompetence, er der et behov for en klar definition af søfartssikkerhedsagenturets rolle og kompetence for at undgå risiko for forvirring og for at undgå, at agenturet og udvalget for sikkerhed til søs laver dobbelt arbejde.

3.6.1. ØSU bifalder, at forslaget behandler det meget vanskelige spørgsmål om forholdet mellem EU's retssystem og international ret i forbindelse med medlemsstaternes gennemførelse af forordninger og direktiver på området sikkerhed til søs. IMO vedtager hyppigt ændringer til de nuværende internationale konventioner, resolutioner eller kodekser, der hurtigt træder i kraft på internationalt plan.

3.6.2. Ifølge Kommissionen får ajourføringen af fællesskabsretten grundet langvarige interne procedurer som regel først virkning efter ændringens ikrafttrædelse på internationalt plan. Dette efterslæb er blevet endnu større p.g.a. den frist, der sættes for gennemførelse af direktiver. Der er således en systematisk forsinkelse mellem ikrafttrædelsesdatoen på internationalt plan og gennemførelsesdatoen på fællesskabsplan. Dette skaber forvirring og retlig usikkerhed for de nationale myndigheder og for enkeltpersoner med hensyn til de bestemmelser, der skal anvendes. Det har også konsekvenser for sikkerhed til søs og miljøbeskyttelse, fordi de internationale ændringer, der generelt omhandler en skærpelse af sikkerhedsstandarderne, anvendes senere af medlemsstaterne. Fællesskabet fremstår således som et område, hvor der anvendes forældede eller mindre strenge standarder, hvilket påvirker dets anseelse.

Kommissionen foreslår derfor at iværksætte en procedure til forudgående overensstemmelseskontrol, der garanterer, at en international ændring, der er i direkte modstrid med Fællesskabets politik om sikkerhed til søs eller som sænker niveauet for sikkerhedsstandarder, ikke kan indføres på fællesskabsplan. En sådan procedure består i indkaldelse til hastemøde i udvalget for sikkerhed til søs på Kommissionens eller en medlemsstats initiativ for at træffe passende foranstaltninger. På hastemødet drøftes de pågældende ændringer, og der udarbejdes en udtalelse om passende fællesskabsforanstaltninger. Som en sikkerhedsforanstaltning kan Kommissionen også anmode medlemsstaterne om at indstille eller udsætte enhver planlagt accept eller anvendelse af de pågældende internationale ændringer.

3.6.3. ØSU deler Kommissionens synspunkt om, at den nuværende situation uden tvivl er utilfredsstillende, idet de langsommelige interne procedurer til vedtagelse af en retsakt ved udvalgsproceduren er nogle af de største hindringer for at fremskynde ajourføringen af Fællesskabets lovgivning. ØSU mener dog, at den forsinkelse, som den nuværende udvalgsprocedure medfører, er ubetydelig i forhold til den tid, der efterfølgende er nødvendig for at udføre en detaljeret undersøgelse af den internationale ændring før den endelige ikrafttrædelse af Fællesskabets retsakt og herefter dens gennemførelse i den nationale lovgivning. I hvert fald kræves der i de fleste tilfælde mere tid til gennemførelsen af fællesskabsproceduren i forhold til, hvad der normalt kræves før en ændring til en bindende retsforskrift træder i kraft ved anvendelse af IMO's procedure med stiltiende godkendelse, dvs. 18 måneder fra vedtagelsesdatoen. Derfor vil der ved den planlagte procedure selv med det nye agentur, der foreslås, altid være et uundgåeligt tidsinterval mellem ikrafttrædelsen på internationalt plan og den dato, hvor en bestemmelse skal anvendes i Fællesskabet. Derfor er der et behov for at oprette ordninger og procedurer, der sikrer lovmæssig harmoni og orden.

3.6.4. ØSU bemærker forslagets originalitet i forhold til den normale praksis. ØSU mener, at Kommissionen kun kan tildeles beføjelser inden for rammerne af traktatens artikel 202, tredje led (tidl. artikel 145). Ifølge Kommissionen er de beføjelser, der tildeles Kommissionen, "begrænset til anliggender inden for sikkerhed til søs, hvor de internationale standarder og normer stort set er af teknisk art". Ikke desto mindre bemærker ØSU, at ordlyden af de fastsatte mål lader til at udvide forslagets begrænsede anvendelsesområde og de begrænsede beføjelser, der tildeles udvalget.

3.6.5. ØSU mener, at man bør skelne mellem den fase, hvor der forhandles om en ændring til en international konvention i IMO, og den fase, der følger dens vedtagelse. Med hensyn til forhandlingsfasen og i henhold til De Europæiske Fællesskabers Domstols retspraksis(7) skal man skelne mellem tilfælde, hvor EU har enekompetence, og tilfælde, hvor EU og medlemsstaterne har fælles kompetence. EU har enekompetence inden for områder, der henhører under sekundær EU-lovgivning. På sådanne områder er medlemsstaterne ikke berettiget til at påtage sig internationale forpligtelser, og EU skal til at beslutte, hvordan disse beføjelser skal udøves. Når der ikke er vedtaget nogle sekundære EU-retsakter og i tilfælde, hvor EU og medlemsstaterne har fælles kompetence, kan medlemsstaterne fortsat påtage sig internationale forpligtelser, alt imens de er forpligtet til at overholde artikel 5 i traktaten, der omhandler pligten til at afholde sig fra alle foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af traktatens målsætning i fare(8). Alt i alt har EU og medlemsstaterne derfor pligt til at samarbejde(9) med henblik på at nå frem til en fælles holdning til en foreslået ændring i IMO-regi. Almindelig praksis viser, at EU og medlemsstaterne rent faktisk samarbejder i alle instanser i forhandlingsfasen. Derudover deler ØSU ikke Kommissionens bekymring for, at gennemførelsen af den internationale lovgivning om sikkerhed til søs i den nationale lovgivning kan resultere i, at EU-lovgivningen er forskellig fra medlemsstaternes lovgivninger, og at det skaber lavere sikkerhedsstandarder i EU. Kommissionen erkender(10), at den foreslåede mekanisme til overensstemmelseskontrol sjældent vil blive igangsat, og at sandsynligheden for en forringelse af de nuværende sikkerhedsniveauer (som følge af en ændring i de internationale sikkerhedsstandarder) er lille i praksis. Faktisk har hidtidige ændringer eller tilføjelser til internationale sikkerhedsstandarder haft til formål at forbedre sikkerhedsstandarderne i den internationale søfart.

3.6.6. Med hensyn til fasen efter IMO's vedtagelse af en ændring er det i forbindelse med proceduren med stiltiende godkendelse passende, at der efter en forudgående høring er fremsat indvendinger på vedtagelsestidspunktet. I denne henseende er det bemærkelsesværdigt, at medlemmerne af IMO kun i meget få tilfælde har udtrykt forbehold på vedtagelsestidspunktet, eller at de efterfølgende har gjort indsigelser. Derfor vil det være inkonsekvent, uheldigt og pinligt for både IMO og EU, hvis medlemsstaterne efterfølgende skulle være tvunget til formelt at gøre indsigelser, der i så fald ville få en meget begrænset virkning i praksis, hvis det overhovedet ville få en virkning.

3.6.7. Alle EU-medlemsstater er parter i de pågældende IMO-konventioner og er bundet af konventionernes bestemmelser. Alle EU-medlemsstater og EU selv er parter i De Forenede Nationers havretskonvention. I henhold til bestemmelserne i sidstnævnte konvention (f.eks. artikel 211) har parterne en større retlig forpligtelse til at sikre, at skibe, der sejler under medlemsstaternes flag, er i overensstemmelse med de bestemmelser om sikkerhed til søs og miljøbeskyttelse, der er fastsat af den kompetente internationale organisation, dvs. IMO. Derfor bør formålet med de foreslåede foranstaltninger være at sikre passende og fuldstændig gennemførelse af de internationale standarder, idet man skal have den opfattelse, at hvor disse måtte skønnes til at være lavere end eller uforenelige med de tilsvarende EU-standarder, kan der træffes passende foranstaltninger på EU-plan.

3.6.8. Derudover bemærker ØSU, at mens nærværende forslag henviser til afgørelserne 1999/468/EF og 87/373/EØF vedrørende udvalgsprocedurer, så er der ingen henvisning til beslutning 77/587/EØF(11). Med denne beslutning indføres en konsultationsprocedure vedrørende forbindelserne mellem medlemsstater og tredjelande på søtransportområdet samt vedrørende aktioner på dette område i de internationale organisationer. Det er netop denne konsultationsordning, som nærværende forslag lader til at ændre, uden at der en eneste gang henvises til den. ØSU bemærker også, at man i 1997 udarbejdede et forslag til beslutning(12) om ophævelse af beslutning 77/587, som man dog ikke gik videre med.

ØSU anførte i udtalelsen herom, at ØSU tilsluttede sig den foreslåede forudgående høringsordning, men foretrak udvalg, der fungerede som et organ under Rådet i stedet for et udvalg under Kommissionen med den begrundelse, at det skulle dække en række sager, der falder uden for EU's enekompetence.

3.6.9. I lyset af ovennævnte overvejelser anerkender ØSU formålet med foranstaltningerne, der vil finde anvendelse i meget få tilfælde, men mener i høj grad, at anvendelsesområdet og tidspunktet for overensstemmelseskontrollen skal tilpasses med henblik på at undgå retsstridigheder og problemer med den internationale lovgivning.

4. Særlige bemærkninger

4.1. Artikel 1 i forslaget til forordning

4.1.1. For at være mere specifik med hensyn til indholdet og anvendelsesområdet ville det være passende i artikel 1, stk. 1, at ændre definitionen af "internationale instrumenter" til "de internationale instrumenter, der henvises til i Fællesskabets lovgivning om søfart, som defineret i artikel 2, stk. 2".

4.2. Artikel 4, stk. 1, i forslaget til forordning

4.2.1. Kommissionen erkender, at en udsat anvendelse af ændringerne til de internationale standarder, der normalt udgør en forbedring inden for sikkerhedsstandarder, har en ugunstig indflydelse på søfartssikkerhed og miljøbeskyttelse. Kommissionen anfører dog samtidig i artikel 4, stk. 1, at en ændring af Fællesskabets lovgivning kun er mulig, hvis der er direkte fare for, at de internationale ændringer vil medføre lavere standarder for sikkerhed til søs eller miljøbeskyttelse, hvilket dog anses for utænkeligt.

4.3. Artikel 4, stk. 2, og artikel 4, stk. 3, i forslaget til forordning

4.3.1. ØSU har det synspunkt, at den relevante gældende fællesskabslovgivning, der fastsætter kompetencen for de eksisterende udvalg, ikke udelukker en forudgående høring. I hvert fald giver de foreslåede foranstaltninger udvalget for sikkerhed til søs mulighed for at være forebyggende frem for først at handle bagefter. Fordelene ved den nødvendige ændring er indlysende. Ændringer til IMO's internationale instrumenter behandles normalt af dets underudvalg og udvalg lang tid før, de godkendes og evt. vedtages. EU's medlemsstater har store muligheder for at påvirke resultatet - både individuelt og i forbindelse med høring og koordination. Derfor bør udvalget for sikkerhed til søs høres regelmæssigt på de forskellige stadier af ændringernes udarbejdelse, således at medlemsstaterne kan indtage en fælles holdning og fastsætte en fælles fremgangsmåde, især i tilfælde, hvor ændringer vedtages af IMO i henhold til proceduren med stiltiende godkendelse. I sådanne tilfælde, og hvor det er lovbestemt, er det passende, at alle indsigelser er indgivet formelt på vedtagelsestidspunktet.

4.3.2. I lyset af Rådets afgørelse 1999/468/EF og med det formål at fremskynde de interne procedurer mener ØSU, at der kunne oprettes en parallel høringsordning med Europa-Parlamentet, før en ændring vedtages i IMO, således at det på et tidligt stadium inddrages i fastlæggelsen af EU's lovgivning. Merværdien af en sådan ordning vil være, at det mindsker antallet af forskellige holdninger til specifikke emner og behovet for mægling.

5. Konklusioner

5.1. ØSU tilslutter sig formålet med den foreslåede oprettelse af et udvalg for sikkerhed til søs, der erstatter de eksisterende udvalg, samt de foreslåede opgaver i forbindelse med EU's lovgivning om sikkerhed til søs. Disse opgaver skal dog defineres klart, således at man kan undgå overlapning, og at udvalget og det europæiske søfartssikkerhedsagentur laver dobbelt arbejde.

5.2. Med hensyn til den foreslåede mekanisme til forudgående overensstemmelseskontrol anerkender ØSU formålet med foranstaltningerne, der vil finde anvendelse i meget få tilfælde, men ØSU mener, at anvendelsesområdet og tidspunktet for overensstemmelseskontrollen skal tilpasses med henblik på at undgå uønskede retsstridigheder og problemer med den internationale lovgivning.

Bruxelles, den 28. februar 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Forslagene er ændringer til direktiverne 94/57/EF, 93/74/EF, 94/58/EF, 95/21/EF, 96/98/EF, 97/70/EF, 98/18/EF, 98/41/EF, 1999/35/EF og forordningerne (EØF) nr. 613/91, (EF) nr. 2978/94 og (EF) nr. 3051/95.

(2) Udtalelse om foranstaltninger til fordel for søtransport, EFT C 56 af 7.3.1990. Udtalelse om Kommissionens meddelelse om en fælles politik for sikkerhed til søs, EFT C 34 af 2.2.1994, s. 47. Udtalelse om direktiv 94/57/EF (klassifikationsselskaber), EFT C 34 af 2.2.1994, s. 14. Udtalelse om direktiv 95/21/EF (havnestatskontrol), EFT C 393 af 31.12.1994, s. 50. Udtalelse om den nye søfartsstrategi, EFT C 56 af 24.2.1997, s. 9. Udtalelse om forslaget til direktiv om ændring af direktiv 93/75/EØF - Mindstekrav til skibe, som er på vej til eller fra Fællesskabets søhavne med farligt eller forurenende gods, EFT C 133 af 28.4.1997, s. 7. Udtalelse om sikkerhed til søs. Udtalelse om sikkerhed/bulkskibe.

(3) EFT C 34 af 2.2.1994, s. 47.

(4) Den Internationale Søfartsorganisation (IMO).

(5) KOM(2000) 802 endelig af 6.12.2000.

(6) Meddelelse om sikkerhed til søs og olietransport (15. marts 2000).

(7) Dette anliggende er uundgåeligt relateret til det juridiske problem med EU's eksterne kompetence. EF-Domstolen har allerede truffet en del retsafgørelser om emnet. Trods disse retsafgørelser er skillelinjen mellem de områder, hvor EU har enekompetence, områder, hvor kompetencen deles med medlemsstaterne, og områder, hvor medlemsstaterne har enekompetence, stadig ikke klart afgrænset. Der er dog ikke tvivl om, at der i alle ovennævnte tilfælde skal være et tæt samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen angående fastsættelse af deres holdninger.

I sag nr. 22/70 ERTA (Kommissionen mod Rådet, den 31. marts 1971, EU's Samling af Afgørelser 1971 s. 263) besluttede EF-Domstolen, at eftersom Fællesskabet fastsætter fælles indre regler, er det også kompetent på området eksterne forhandlinger, der kan have indflydelse på disse fælles regler.

I udtalelse nr. 1/76 (om udkast til aftale om oprettelse af fonde til fartøjer på indre vandveje, der midlertidigt er ude af drift, EU's Samling af Afgørelser 1977, s. 741), står der anført, at hvis EF har kompetence indadtil til opnåelse af et specifikt mål, har det derfor ekstern enekompetence i den pågældende sag, såfremt en sådan ekstern kompetence er nødvendig for opnåelse af målet. Domstolens udtalelse 1/94 (aftale om oprettelse af WTO den 15. november 1994, EU's Samling af Afgørelser, s. I-5267) peger i samme retning, idet det her påpeges, at der i tilfælde af fælles kompetence inden for eksterne forhandlinger er en forpligtelse til tæt samarbejde med medlemsstaterne med henblik på at fastsætte deres holding (jf. Domstolens dom af 9. juli 1987, i de fælles sager 281, 283, 284, 285, 287/85, EU's Samling af Afgørelser 1987, s. 3203). ØSU's udtalelse om forholdet mellem EU og ILO (EFT C 102 af 24.4.1995).

(8) Dok. 10201/97 MAR 52/29.07.1997.

(9) ØSU's udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets beslutning om indførelse af en konsultationsprocedure vedrørende forbindelserne mellem medlemsstater og tredjelande på søtransportområdet og vedrørende aktioner på dette område i de internationale organisationer samt en bemyndigelsesprocedure for aftaler vedrørende søtransport (EFT C 355 af 21.11.1997, s. 25).

(10) Begrundelse pkt. 19.

(11) EFT L 239 af 17.9.1977.

(12) KOM(96) 707 endelig af 14.3.1997, EFT C 355 af 21.11.1997, s. 25.