KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0MC94) 381 endelig udg. 
Bruxelles, den 14.09.1994 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
Beskæftigelsen i 
EUROPA 
1994 

Indholdsfortegnelse 
Indholdsfortegnelse 
Forord 
Resumé og konklusioner 
Del I Udviklingen i beskæftigelsen 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU - Tendenser og perspektiver 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Del II Opfølgning af Hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse: baggrundsanalyse af mulighederne for at 
påvirke udviklingen på arbejdsmarkedet 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet 
på arbejdsmarkedet 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale 
sikringssystemer samt skatter 
Kapitel 7 Arbejdsløsheden og arbejdsmarkedspolitikken 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt 
arbejdspladser? 
Fortegnelse over grafiske figurer og kort 
Kilder 
Î-3-4-5 
Indholdsfortegnelse 
6-
Resumé og konklusioner Resumé og konklusioner 
Efter tre års recession, lav netto­
vækst i beskæftigelsen og voksende 
arbejdsløshed er de umiddelbare 
udsigter for den europæiske økono­
mi nu lidt lysere. Produktionen er 
på vej opad igen, og stigningen i 
arbejdsløsheden synes at være 
standset de fleste steder i EU. Den 
positive udvikling er dog ikke ens­
betydende med, at problemerne 
med ekstremt høje arbejdsløsheds-
niveauer nu er ved at være løst, og 
endnu mindre, at det forhold, at EU 
ikke er i stand til at skabe tilstræk­
kelig beskæftigelse til alle dem, der 
ønsker at arbejde — uanset om de 
er registreret som arbejdsløse eller 
ej — er noget, der hører fortiden til. 
På trods af forbedringer på kort sigt 
i de økonomiske resultater er ar­
bejdsløsheden fortsat det største 
økonomiske problem i EU — både 
nu og i resten af tiåret. Selv om 
udsigterne for den resterende del af 
1994 og 1995 giver anledning til en 
vis optimisme, er udviklingen på 
længere sigt særdeles usikker. 
Om den økonomiske vækst kan op­
retholdes, og om det skal lykkes at 
transformere den til flere arbejds­
pladser, afhænger til dels af, om 
væksten i verdensøkonomien fort­
sætter og breder sig. Det afhænger 
dog også af, hvad der sker inden for 
ETT selv Snecielt. ^fihæp^r å*t nf, i landene, hvilket har ført til 
ustabilitet og lave økonomiske 
vækstrater; 
- manglende evne til at skabe et 
tilstrækkeligt beskæftigelsesin­
tensivt vækstmønster, hvilket 
har medført ikke blot høj regi­
streret arbejdsløshed, men også 
omfattende skjult arbejdsløs­
hed, fordi mange mennesker, 
specielt kvinder, helt har opgi­
vet at søge efter arbejde på 
grund af mangelen på job; 
- utilstrækkelig fleksibilitet på 
arbejdsmarkederne, hvilket har 
forsinket de strukturændringer 
i den økonomiske aktivitet, som 
er nødvendige for at oprethol­
de konkurrenceevnen; det har 
også medvirket til omfattende 
langtidsledighed; 
- utilstrækkelige investeringer 
i almen og erhvervsfaglig ud­
dannelse for at forbedre de 
færdigheder og kvalifikationer 
hos EUs arbejdsstyrke, som 
konkurrenceevnen i sidste ende 
afhænger af. 
Samtidig har disse problemer været 
ledsaget af — og medvirket til at 
skabe — stadigt større skævheder 
og voksende sociale problemer med 
hensyn til: 
' ";c ' intl „omstei og 
lir >r ~nelI er1 d1-*!, der 
ri , let 
Cl . i, »e 
. .iL- i„. . .* k-ek lene i levestandard og jobmulig­
heder mellem folk i forskellige 
regioner inden for Den Europæ­
iske Union på trods af den 
voksende økonomiske integra­
tion mellem EU-landene. 
Den i hvidbogen foreslåede strate­
gi til en effektiv løsning af disse 
problemer er baseret på to grund­
læggende elementer. Det ene er en 
styrkelse af den økonomiske 
vækst gennem bedre samordning 
af de nationale økonomiske poli­
tikker. Det andet er et mere 
beskæftigelsesintensivt produk­
tionsmønster for at få flere 
arbejdspladser ud af den økonomi­
ske vækst, som der nu er mulighed 
for at opnå. 
Den i hvidbogen skitserede strategi 
og den dertil hørende analyse blev 
godkendt af EU-landenes regerin­
ger på Det Europæiske Råds sam­
ling i Bruxelles i december 1993 og 
blev bekræftet på mødet på Korfu i 
juni 1994. Derudover har Rådet 
fastlagt syv centrale målområder 
for EU-landenes indsats. Disse om­
råder er følgende: 
- forbedring af fleksibiliteten in­
den for virksomhederne og på 
arbejdsmarkedet; 
- reorganisering af arbejdet i de 
enkute virksomheder; 
- ur ttede reduktioner af de 
aK :. k. srbejdskr.Tfiomkost-
"•/•••kek "•' X'^istitre 
de lav. 
: ïffere: valificero 
frTOlsk' ned 
al-. •:.'•>., ;. kel:.:^ .u .;,/• olient-
... ...'. .;*. aer or ïks;k ti! 
.npr-se af e,rbe,dsløshG-
Resumé og konklusioner 
- udvikling af nye beskæftigelses­
muligheder på nye aktivitetsom­
råder i tilknytning til nye krav 
og behov; 
- specifikke foranstaltninger, der 
tager sigte på unge mennesker 
uden den fornødne uddannel­
sesmæssige ballast; 
- forbedring af de almene og 
erhvervsfaglige uddannelses­
systemer, specielt efter- og 
videreuddannelse. 
Den foreliggende rapport er opbyg-
get omkring disse centrale 
målområder for indsatsen. Speci­
elt fokuserer rapporten på de fem 
første områder, som er detaljeret 
behandlet i hvert sit kapitel i 
del II. Rapporten kommer også ind 
på det sjette område — unge uden 
uddannelse — i forbindelse med 
undersøgelsen af udviklingen i 
ungdomsarbejdsløsheden (i kapi­
tel 7). 
I mange henseender kan det være 
vanskeligt at foretage kvantitative 
analyser i tilknytning til disse mål-
områder, hvilket ellers i de 
forløbne fem år har været et ken-
dingsmærke for rapporten om 
Beskæftigelsen i Europa. I forbin­
delse med spørgsmål som f.eks. 
fleksibiliteten på arbejdsmarkedet 
er det vanskeligt overhovedet at 
definere de begreber, der skal må­
les og undersøges. Ikke desto 
mindre er det vigtigt at fremlægge 
så meget empirisk materiale som 
overhovedet muligt for at give en 
bedre forståelse af, hvordan ar­
bejdsmarkeder fungerer, og 
hvordan beskæftigelsessystemer 
- bredere defineret for også at om-
fatte faktorer som almen og 
erhvervsfaglig uddannelse og soci­
al beskyttelse — opererer for at 
skabe arbejdspladser og skaffe folk 
arbejde og indkomst. 
Bedre forståelse er en afgørende 
forudsætning for at styrke grundla­
get for de politiske beslutninger. En 
stor del af d** politiske tiltag, der skal få beskæftigelsessystemerne 
til at fungere bedre og skabe øget 
vækst i beskæftigelsen, hører under 
EU-landenes eget ansvarsområde, 
mens det er en af Kommissionens 
vigtigste opgaver at levere informa­
tioner og analyser om udviklingen 
på centrale områder i hele EU på et 
sammenhængende og ensartet 
grundlag. 
Den foreliggende rapport bidrager 
til opfyldelsen af denne mission. 
Ligesom de tidligere rapporter er 
den bevidst kvantitativ i sin til­
gang, idet hovedformålet er at ska­
be et mere solidt grundlag for den 
politiske beslutningsproces, til 
dels ved at reducere risikoen for 
uoverensstemmelser og diskussio­
ner om rent faktuelle spørgsmål i 
relation til de problemer, der skal 
løses. 
Før behandlingen i del II af de cen­
trale målområder for den politiske 
indsats, er der dog i del I redegjort 
for omfanget af de beskæftigelses­
mæssige udfordringer, EU-landene 
står overfor. I del I gennemgås ho­
vedtendenserne i udviklingen i be­
skæftigelsen og arbejdsløsheden i 
den seneste tid, og der redegøres for 
udsigterne for den resterende del af 
1994 og for 1995. Desuden forklares 
det, hvorfor beskæftigelsen i EU er 
langt lavere i forhold til befolknin­
gen i den arbejdsdygtige alder end 
andre steder, og hvorfor arbejds­
styrken kan forventes at vokse gan­
ske betydeligt i de kommende år på 
trods af det forventede fald i antal­
let af unge nytilkomne på arbejds­
markedet. 
Del I omhandler også forholdet mel­
lem væksten i produktionen og 
væksten i beskæftigelsen på lang 
sigt i EU og i andre udviklede lande. 
Formålet er at skabe grundlag for 
en vurdering af mulighederne for 
fremover at transformere væksten 
til flere arbejdspladser. 
De vigtigste resultater og hoved­
punkter af analysen er resumeret 
ganske kort i det følgende. Udviklingstendenser 
i beskæftigelsen og 
arbejdsløsheden 
Ved den seneste tælling blev ar­
bejdsløsheden i EU opgjort til over 
11%, hvilket er væsentligt mere end 
i USA, Japan og EFTA-landene. 
EU's beskæftigelsesproblemer si­
den 1990 afspejles dog endnu tyde­
ligere i beskæftigelsesfrekvensen 
— det samlede antal beskæftigede i 
forhold til befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder. Dette mål ud­
trykker både virkningen af en lav 
erhvervsfrekvens og en høj arbejds­
løshed. I 1993 faldt beskæftigelses­
frekvensen til under 58%, da 
beskæftigelsen faldt med 2%, hvil­
ket er det største fald i antallet af 
beskæftigede siden årene umiddel­
bart efter Anden Verdenskrig. Re­
sultatet var, at den gennemsnitlige 
beskæftigelsesfrekvens i EU nu er 
endnu lavere end tidligere i forhold 
til beskæftigelsesfrekvensen i USA 
og Japan — hvor den begge steder 
ligger over 70%. Også i EFTA-
landene er beskæftigelsesfrekven­
sen, på trods af et ganske betydeligt 
faldt i beskæftigelsen i disse lande 
siden 1990, fortsat ca. ti procent­
point højere end i EU. 
Arbejdsløsheden blandt kvinderne 
er fortsat højere end blandt mænde­
ne i alle EU-landene, bortset fra 
Storbritannien. Forskellen er dog 
blevet noget mindre under den se­
neste recession, da langt flere 
mænd end kvinder mistede job­
bet, hvilket er normalt i sådanne 
perioder. 
Hvor mange 
arbejdsløse? 
Ifølge harmoniserede tal for be­
skæftigelsen, udarbejdet af EU's 
Statistiske Kontor, er der ca. 18 mio 
arbejdsløse i EU (herunder 1 mio i 
de nye tyske delstater), men de må­
nedlige tal, som offentliggøres i de 
8-
Resumé og konklusioner 
enkelte EU-lande, for, hvor mange 
der er registreret som arbejdsløse, 
giver et noget andet billede. Det kan 
give anledning til en vis forvirring, 
eftersom de officielle tal i visse 
tilfælde — Italien er et godt eksem­
pel — adskiller sig ganske væsent­
ligt fra de harmoniserede samlede 
tal på grund af forskelle i bereg­
ningsmetoden. De harmoniserede 
samlede tal er baseret på EU's Ar­
bejdsstyrkeundersøgelse af, hvor 
mange mennesker uden arbejde, 
der både står til rådighed for ar­
bejdsmarkedet og er aktivt arbejds­
søgende — den internationalt 
accepterede standarddefinition — 
mens de officielle tal for registrere­
de arbejdsløse i de enkelte lande 
afspejler en lang række forskellige 
regler og bestemmelser om, hvem 
der officielt regnes for arbejdsløs. 
Der er ikke blot tale om forskelle 
mellem de samlede tal, men der er 
også kun i begrænset omfang over­
lapning mellem, hvem der registre­
res i de to sæt tal. 11992 var ca. 22% 
af dem, der blev regnet som arbejds­
løse i Arbejdsstyrkeundersøgelsen, 
ikke registreret som arbejdsløse af 
de respektive nationale arbejdsfor-
midlingstjenester, mens kun 63% af 
dem, der indgik i de nationale tal, 
opfyldte den internationale stand­
arddefinition. 
Forskellen mellem de to målesyste­
mer synes desuden at blive endnu 
større med tiden, hvilket gør den 
poli tiske debat endnu vanskeligere, 
fordi den gør det sværere at følge 
med i, hvad der sker med arbejds­
løsheden, og at afgøre, hvem der 
reelt har brug for hjælp og støtte. 
Økonomiske udsigter 
på kort sigt 
Den økonomiske vækst i EU som 
helhed synes at have taget fart igen 
i første halvdel af 1993, og ifølge 
prognoser fra maj 1994 kan den for­
ventes at nå op på gennemsnitligt 
1,5% i 1994 og at stige yderligere 
til 2,5% i 1995. Det vil næppe være tilstrækkeligt til at forhindre be­
skæftigelsen i at falde i EU i 1994 
eller til at opnå andet end en meget 
beskeden stigning i 1995. 
I de fleste EU-lande vil stigningen i 
antallet af beskæftigede formentlig 
fortsat ikke blive stor nok til, at det 
vil kunne mærkes noget videre på 
arbejdsløsheden. På den anden side 
kan den lave vækst i beskæftigelsen 
få en neddæmpende virkning på 
stigningen i arbejdsstyrken, hvilket 
kan medvirke til et vist fald i ar­
bejdsløshedstallene i 1995, men 
kun i fire EU-lande forventes der 
mere end et marginalt faldt i ar­
bejdsløsheden (Danmark, Irland, 
Italien og Storbritannien). 
Stigning 
i arbejdsstyrken og 
øget erhvervsfrekvens 
Den utilstrækkelige nettovækst i 
beskæftigelsen i EU i forhold til alle 
dem, der ønsker at arbejde, hænger 
ikke blot sammen med det store an­
tal registrerede arbejdsløse, men 
også med den skjulte arbejdsløshed, 
ikke kun blandt kvinder, men også 
blandt ældre, der er blevet tilskyn­
det til at opgive deres arbejde og 
lade sig pensionere før tiden. 
Kvindernes voksende 
vægt i arbejdsstyrken 
Antallet af kvinder, der arbejder el­
ler søger beskæftigelse, er steget 
hurtigt i EU i de seneste to tiår. 
Stigningen viser ikke tegn på at 
tage af, for slet ikke at tale om at 
være slut. Som det fremgår af kapi­
tel 2, har dette været hovedårsagen 
til stigningen i arbejdsstyrken i EU 
i mange år. I alle EU-landene, spe­
cielt de sydlige, vil kvinderne fort­
sat få arbejdsstyrken til at vokse i 
de kommende år, hvilket både øger 
behovet for oprettelse af flere ar­
bejdspladser og gør det vanskelige­
re at nedbringe den nuværende 
arbejdsløshed. Kvindernes øgede vægt på arbejds­
markedet er et gennemgående 
træk i alle EU-landene, specielt i 
den sydlige del af EU, hvor hele 
eller næsten hele udvidelsen af 
arbejdsstyrken skyldes, at flere 
kvinder har meldt sig på arbejds­
markedet. Tendensen har været 
lige så udtalt efter 1980 som før. 
Kun i Tyskland — hvor der har 
været en omfattende immigra­
tion — og i Nederlandene har der 
kunnet registreres nogen større 
stigning i antallet af mænd i 
arbejdsstyrken. 
Mens andelen af kvinder i arbejds­
styrken er vokset næsten lige så 
meget i EFTA-landene som i EU, 
tegnede mændene sig for ca. 40% af 
tilvæksten i arbejdsstyrken i USA 
fra 1960 til 1992, og i Japan var det 
næsten 60%. 
Den stigende tendens i kvinder­
nes erhvervsfrekvens i EU, specielt 
blandt kvinder i deres *bedste' ar­
bejdsdygtige alder (25-49 år), har 
været ledsaget af et fald i erhvervs­
frekvensen for mænd i samme al­
dersgruppe — fra 97% til 94%. 
Denne tendens gør sig også gælden­
de i EFTA-landene og i USA, hvor 
næsten 10% af mændene i den på­
gældende aldersgruppe ikke var re­
gistreret som økonomisk aktive 
overhovedet. 
Andelen af mænd både over 55 år og 
under 25 år, som er i arbejde eller 
er arbejdssøgende, er faldet endnu 
mere markant. Disse tre tenden­
ser har i et vist omfang opvejet den 
kraftige stigning i kvindernes er­
hvervsfrekvens, således at den gen­
nemsnitlige erhvervsfrekvens kun 
har ændret sig forholdsvis lidt i lø­
bet af de sidste 30 år, hvilket giver 
et noget misvisende indtryk af sta­
bilitet. Eftersom den faldende ten­
dens i mændenes erhvervsfrekvens 
nu i det store og hele synes at være 
slut, vil den samlede erhvervsfre­
kvens i de kommende år formentlig 
blive præget af den stigende ten­
dens i kvindernes erhvervsfre­
kvens. 
-9-
T?Asnmé «c komklusioner 
Erhvervsfrekvensen 
blandt ældre 
Fra 1960 til 1992 faldt antallet af 
mænd over 55 år i arbejdsstyrken i 
EU ganske betydeligt, da mange EU-
lande for at bekæmpe den voksende 
arbejdsløshed indførte forskellige 
muligheder for førtidspensionering 
for at frigøre job. Der var også et 
markant fald i erhvervsfrekvensen 
blandt ældre mænd i EFTA-landene, 
mens erhvervsfrekvensen for denne 
aldersgruppe kun faldt ganske lidt i 
USA og Japan. 
Siden midten af 1980'erne er faldet 
i erhvervsfrekvensen for denne al­
dersgruppe i EU taget noget af, 
hvilket tyder på, at tendensen i ret­
ning af, at flere lader sig førtidspen­
sionere, måske snart er slut som en 
reaktion på de voldsomt stigende 
udgifter til en sådan politik, efter­
hånden som der bliver flere ældre. 
Resultatet af denne udvikling har 
dog været, at kun 6% af alle mænd 
over 65 år i EU fortsat var økono­
misk aktive i 1992, sammenholdt 
med 15% i USA og 40% i Japan. 
For kvinderne har den stigende ten­
dens i erhvervsfrekvensen i et vist 
omfang opvejet tendensen i retning 
af tidligere pensionering. Der har 
derfor ikke været store ændringer i 
EU i erhvervsfrekvensen for kvin­
der over 55 år. Den er stadig langt 
lavere end for samme aldersgruppe 
i både USA og Japan. 
Erhvervsfrekvensen 
blandt unge 
Siden 1960 er andelen af unge mel­
lem 15 og 19 år i arbejdsstyrken i 
EU faldet fra 55% til 30%, efterhån­
den som flere forbliver længere un­
der uddannelse. Et tilsvarende fald 
har kunnet registreres i Japan og i 
EFTA-landene, mens faldende er­
hvervsfrekvens blandt unge mænd 
i USA er blevet opvejet af stigen­
de erhvervsfrekvens blandt unge 
kvinder. For unge mellem 20 og 24 år er ten­
densen for de unge mænds vedkom­
mende til at forblive længere under 
uddannelse i de seneste år blevet 
ledsaget af en tilsvarende tendens 
for kvindernes vedkommende. Som 
helhed synes erhvervsfrekvensen for 
unge under 25 år fortsat at være 
faldende i EU, og den er allerede 
lavere end i EFTA-landene og USA. 
Erhvervsfrekvensen 
for kvinder 
i deres 'bedste' 
arbejdsdygtige alder 
Stigningen i erhvervsfrekvensen 
blandt kvinder mellem 25 og 49 år 
har i mange år været hovedårsagen 
til tilvæksten i arbejdsstyrken i 
Vesteuropa. I EU steg denne grup­
pes erhvervsfrekvens fra 34% i 1960 
til 67% i 1992, hvilket er en smule 
mindre end i EFTA-landene og USA, 
hvor den i begge tilfælde var over 
75% i 1992. I Japan har stigningen 
været langt mere beskeden, men den 
nuværende stigningstakt ligger dog 
meget tæt på stigningstakten i EU. 
Disse sammenligninger tyder på, at 
den opadgående tendens i erhvervs­
frekvensen blandt kvinder i denne 
aldersgruppe i EU langtfra er slut, 
specielt ikke i de EU-lande, hvor 
erhvervsfrekvenserne er forholds­
vis lave — Italien, Spanien, 
Grækenland, Irland og Benelux-
landene. 
I Spanien, Irland og det sydlige 
Italien kan en sådan fortsat stig­
ning resultere i en tilvækst i ar­
bejdsstyrken på over 3% om året i 
den resterende del af tiåret og vide­
re frem, hvilket medfører et ganske 
betydehgt behov for oprettelse af 
flere arbejdspladser. 
Erhvervsfrekvens 
og beskæftigelse 
Ændringer i erhvervsfrekvensen og 
dermed i udbuddet af arbejdskraft påvirkes i sig selv ganske betydeligt 
af væksten i beskæftigelsen. Erfa­
ringerne fra tidligere i EU viser helt 
klart, at jo mere beskæftigelsesmu­
lighederne vokser, jo større kan 
stigningen i erhvervsfrekvensen 
forventes at blive. Det forhold, at 
der oprettes flere arbejdspladser, 
vil derfor generelt tilskynde flere 
mennesker til at gå ind på arbejds­
markedet. 
I de tre år mellem 1990 og 1993, da 
nettovæksten i beskæftigelsen 
faldt, voksede arbejdsstyrken kun 
ganske lidt, med under 0,5% i alt, 
da mange mennesker rent faktisk 
forsvandt fra arbejdsstyrken. 
Efterhånden som opsvinget tager 
fart, kan disse mennesker forventes 
at vende tilbage i arbejdsstyrkesta­
tistikkerne og absorbere en ganske 
betydelig del af de nye arbejdsplad­
ser, der oprettes — ligesom det ske­
te i perioden fra 1985 til 1990 — og 
dermed reducere den positive 
indvirkning, som væksten i beskæf­
tigelsen skulle have på arbejds­
løsheden. 
Hvis væksten i beskæftigelsen til 
gengæld fortsat bliver beskeden, vil 
disse mennesker formentlig holde 
sig væk og hverken få den samlede 
arbejdsløshed eller den samlede ar­
bejdsstyrke til at vokse, hvilket vil 
være med til at dække over beskæf-
tigelsesproblemets reelle omfang. 
Økonomisk vækst 
og beskæftigelse 
Forholdet mellem økonomisk vækst 
og væksten i beskæftigelsen er helt 
afgørende for beskæftigelsespolitik­
ken i EU, der som en af sine vigtig-
ste målsætninger har at gøre 
væksten mere beskæftigelses­
intensiv. 
Som det fremgår af kapitel 3, ople­
vede alle de udviklede lande uden 
undtagelse et markant fald i den 
underliggende vækst i produktivi­
teten omkring midten af 1970'erne, 
10 
Resumé og konklusioner 
hvilket faldt sammen med faldende 
vækstrater i produktionen efter den 
første oliekrise. Siden da har en 
langt lavere vækst end tidligere i 
BNP været tilstrækkelig til at opnå 
en given vækst i beskæftigelsen. 
Den stigning i beskæftigelsen, som 
har fundet sted i EU siden midten 
af 1970'erne, har derfor i vidt om­
fang været kombineret med et fald 
i produktivitetsstigningen pr. be­
skæftiget. Et sådant fald kan måske 
forekomme gunstigt set ud fra et 
beskæftigelsesmæssigt synspunkt, 
men det vil kunne blive en kilde til 
bekymring for EU's konkurrenceev­
ne på verdensmarkederne. 
Det er imidlertid i vidt omfang pro­
duktivitetsstigningen i fremstil­
lingsindustrien fremfor i resten af 
økonomien, der er afgørende, efter­
som forarbejdede varer fortsat ud­
gør størsteparten af EU's handel 
med omverdenen. For at forstå den 
hidtidige udvikling i beskæftigelsen 
og kunne vurdere fremtidsudsigter­
ne er det vigtigt at sondre mellem 
fremstillingsindustrien og de øvrige 
sektorer i økonomien. 
Ændringer i beskæftigelsen i frem-
stillingsindustrien er endnu 
tættere relateret til væksten i 
produktionen, end det er tilfældet 
i økonomien som helhed. Der har 
ganske vist været et vist fald i pro­
duktivitetsstigningen i fremstil­
lingsindustrien siden midten af 
1970'erne, men det har været for­
holdsvis begrænset. 
I den øvrige økonomi er den årlige 
stigningstakt i produktiviteten de­
rimod blevet halveret. Dette fald 
har gjort det muligt at skabe mere 
beskæftigelse i sektorerne uden for 
fremstillingsindustrien i EU siden 
midten af 1970'erne, end det lykke­
des i de forudgående 20 år. Samti­
dig med at der har været en 
stigende tilvækst i arbejdsstyrken 
— mest markant i perioden fra 
1985 til 1990 — er væksten i pro­
duktiviteten faldet endnu mere. 
Faldet har dog ikke været tilstræk­keligt til at kompensere for næsten 
uafbrudte tab af arbejdspladser i 
fremstillingsindustrien og forhin­
dre arbejdsløsheden i at stige. 
I modsætning til tidligere år er pro­
duktiviteten i fremstillingsindu­
strien i USA i det seneste tiår 
vokset hurtigere end i EU. Derimod 
har den gennemsnitlige produktivi­
tetsstigning i sektorerne uden for 
fremstillingsindustrien i USA ikke 
været ret meget over nul siden 
1970'erne — enhver stigning i vær­
ditilvæksten er således blevet 
transformeret direkte til flere 
arbejdspladser. 
I Japan er produktivitetsstigningen 
i fremstillingsindustrien blevet hal­
veret i forhold til stigningstakter på 
over 10% om året i 1960'erne, efter­
hånden som væksten i produktio­
nen er faldet. Faldet har været 
endnu mere udtalt i resten af øko­
nomien, hvilket har forårsaget en 
højere vækst i beskæftigelsen i de 
seneste 20 år end tidligere og sikret 
et mere stabilt beskæftigelsesni­
veau end i EU og USA. 
En tilsvarende tendens gør sig tyde­
ligt gældende i EFTA-landene, i 
hvert fald frem til 1990.1 disse lande 
og i Japan har sektorerne uden for 
fremstillingsindustrien absorberet 
alle dem, der kom ind på arbejds­
markedet, på trods af en lavere 
vækst i produktionen, og det er der­
for indtil for nylig lykkedes at holde 
arbejdsløsheden nede. En tilsvaren­
de tendens har gjort sig gældende i 
EU, men den har ikke været stærk 
nok til at skabe samme resultat. 
I USA, hvor den underliggende 
vækst i produktiviteten også har 
været kombineret med et fald i væk­
sten i produktionen, har det været 
forbundet med langt større ustabi­
litet i beskæftigelsen — og med ar­
bejdsløshed. Det har også været 
ledsaget af en betydelig forøgelse af 
lønforskellene (gennemsnitslønnin­
gerne for de lavestlønnede faldt 
markant i faste priser i løbet af 
1980'erne). Produktivitet, 
reallønninger og 
arbejdskraft omkostnin 
ger pr. enhed 
Væksten i produktiviteten indvir­
ker på den omkostningsmæssige 
konkurrenceevne via samspillet 
mellem lønninger og vekselkurser. 
Alle tre variabler er derfor af afgø­
rende betydning for inflationen og 
handelsresultaterne, og dermed 
også for den økonomiske vækst og 
beskæftigelsen. 
I de seneste 20 år er reallønninger­
ne i fremstillingsindustrien i EU 
som helhed vokset på linje med 
væksten i arbejdskraftens produk­
tivitet, og fortjenestens andel af 
værditilvæksten har stort set kun­
net opretholdes. Det samme har væ­
ret tilfældet i de fire største 
EU-lande. 
Siden 1980 er lønningerne, når man 
tager højde for inflationen, i alle 
disse lande imidlertid steget min­
dre end produktiviteten, og fortje­
nesten har taget en større andel af 
værditilvæksten. Det har også væ­
ret tilfældet i USA, mens realløn­
nen i Japan er steget nogenlunde på 
linje med produktiviteten. 
Udtrykt i national valuta steg de 
nominelle arbejdskraftomkostnin­
ger pr. enhed i fremstillings­
industrien i EU dobbelt så meget 
som i USA og Japan mellem 1970 og 
1991, hvilket i sig selv er udtryk for 
en konstant forringelse af den om­
kostningsmæssige konkurrenceev­
ne. Vekselkurserne har dog i stort 
omfang opvejet disse forskelle, spe­
cielt i relation til Japan. Målt i ECU 
steg arbejdskraftomkostningerne 
pr. enhed i Japan således hurtigere 
end i EU i denne periode. 
Generelt er det snarere bevægelser 
i vekselkurserne end i forskellene 
mellem produktivitets- og lønstig­
ningerne, som har været den vigtig­
ste af de afgørende faktorer for de 
11 
Resumé OPT konklusioner 
europæiske producenters omkost­
ningsmæssige konkurrenceevne i 
forhold til deres konkurrenter i re­
sten af verden, samt mellem produ­
center i forskellige europæiske 
lande. Vekselkurserne har dog 
langtfra været stabile, men har de­
rimod svinget voldsomt i de seneste 
10-15 år, hvilket har forårsaget lige 
så voldsomme udsving i de relative 
produktionsomkostninger, og det 
har efter al sandsynlighed også væ­
ret til skade for verdenshandelen, 
den økonomiske vækst og beskæfti­
gelsen. 
Fleksibiliteten 
på arbejdsmarkedet 
Opretholdelsen af de europæiske 
producenters konkurrenceevne af­
hænger af deres evne til at kunne 
ansætte folk med de færdigheder, de 
har behov for, og til at ændre sam­
mensætningen og organiseringen af 
deres arbejdsstyrke i takt med æn­
dringer i deres produktionsmetoder. 
Selv om det er vanskeligt at afgøre, 
i hvilket omfang den evne er til ste­
de, er det vigtigt at få en bedre 
forståelse af, hvordan arbejdsmar­
kederne fungerer rundt omkring i 
EU. Et centralt aspekt i så henseen­
de er den lethed, hvormed det er 
muligt at komme ind i et job efter at 
have været arbejdsløs eller er-
hvervsinaktiv, samt spørgsmålet 
om arbejdskraftens mobilitet mel­
lem forskellige sektorer. Det er em­
net for kapitel 4. 
Bevægelser ind og ud 
af beskæftigelse 
Ændringer i det samlede beskæfti­
gelsesniveau fra det ene år til det 
andet dækker over omfattende be­
vægelser af personer ind og ud af 
arbejde. Bevægelser i begge retnin­
ger varierer til en vis grad i takt 
med nettovæksten i beskæftigelsen, 
selv om bevægelser ud af beskæfti­
gelse varierer mere end bevægelser 
ind i beskæftigelse. År med lav nettovækst i beskæftigel­
sen vil derfor generelt i højere grad 
være forbundet med omfattende tab 
af arbejdspladser end med færre ny­
tilkomne på arbejdsmarkedet. 
Både sandsynligheden for at få be­
skæftigelse og for at opgive beskæf­
tigelse er større for kvinder end for 
mænd. Fra 1984 til 1992 havde gen­
nemsnitligt 9% af alle kvinder i be­
skæftigelse været arbejdsløse eller 
erhvervsinaktive året før, sammen­
holdt med 6% af mændene. 
Det typiske omfang af bevægelser­
ne ind i beskæftigelse fra arbejds­
løshed eller erhvervsinaktivitet 
varierer ganske betydeligt mel­
lem EU-landene. Fra 1984 til 1992 
var det gennemsnitlige omfang af 
bevægelserne ca. 2-3 gange stør­
re i Storbritannien, Frankrig, 
Danmark, Irland og frem for alt 
Spanien end i de øvrige EU-lande. 
Forskellene i bevægelserne hænger 
imidlertid kun i meget begrænset 
grad sammen med væksten i be­
skæftigelsen og er kun løseligt rela­
teret til beskæftigelsesniveauerne. 
I Tyskland og Grækenland havde 
kun ca. 4% af dem, der var i beskæf­
tigelse, været uden arbejde året 
før, sammenholdt med ca. 10% i 
Storbritannien og 15% i Spanien. 
Bevægelserne ud af beskæftigelse 
udviser tilsvarende store forskelle. 
Tilgangen til 
beskæftigelse i de 
enkelte sektorer fra 
arbejdsløshed eller 
erhvervsinaktivitet 
Tilgangen til beskæftigelse i servi­
cesektoren, som var ca. 8% om året 
i EU som helhed, var konsekvent 
højere end tilgangen til beskæftigel­
se i industrien (6%), hvilket afspej­
ler forskelle i den relative vækst i 
beskæftigelsen i de to sektorer. Til­
gangen til beskæftigelse i landbru­
get var, måske noget overraskende, 
stort set den samme som tilgangen i industrien, og i flere nordlige 
EU-lande — specielt Frankrig og 
Tyskland — var den endda højere. 
Inden for servicesektoren udmær­
ker sektoren for distribution og ca­
tering sig ved at have en høj tilgang 
af nye i arbejdsstyrken, idet næsten 
10% af dem, der var beskæftiget i 
sektoren, ikke havde noget job et år 
tidligere. 
Inden for industrien var tilgangen i 
sektoren for anden fremstillingsin­
dustri — som omfatter basispro­
dukter som tekstiler og beklædning 
og næringsmidler — højere end in­
den for andre områder, som f.eks. 
maskinindustrien. For alle sekto­
rers vedkommende var tilgangen til 
arbejdsstyrken relativt højere for 
kvindernes end for mændenes ved­
kommende. 
Mobilitet mellem 
sektorerne 
De foreliggende data giver kun mu­
lighed for at vurdere arbejdskraf­
tens bevægelser mellem de 
forskellige sektorer på et forholds­
vis generelt sektorniveau (NACE-
sektorer med 1 decimal, hvilket 
svarer til en opdeling af økonomi­
en i 11 sektorer). På dette grundlag 
bevægede gennemsnitligt 4% af alle 
beskæftigede i EU sig fra én sektor 
til en anden mellem 1985 og 1992. 
Procentsatsen var imidlertid konse­
kvent højere i år med høj vækst i 
beskæftigelsen end i de år, hvor 
beskæftigelsen kun steg forholdsvis 
lidt eller ligefrem faldt. I 1990 
bevægede f.eks. 5% af alle i 
beskæftigelse sig mellem forskelli­
ge sektorer, mens det i 1992 kun var 
3,5%, der skiftede sektor. 
I dette tilfælde var mobiliteten 
mellem sektorerne generelt lavere 
i de sydlige EU-lande plus Irland 
og forholdsvis høj i de nordlige EU-
lande. De vigtigste undtagelser er 
Belgien og Tyskland, hvor kun ca. 
2,5% skiftede sektor hvert år. Det­
te skal sammenholdes med et tal 
-12 
Resumé og konklusioner 
på ca. 6% i Storbritannien — det 
højeste i EU — og ca. 5% i Frankrig 
og Danmark. 
Som det kunne forventes, var tilgan­
gen til beskæftigelse i landbruget fra 
andre sektorer forholdsvis lav i den 
pågældende periode. Mere overra­
skende er det, at tilgangen til be­
skæftigelse i industrisektorerne var 
stort set den samme som tilgangen 
til beskæftigelse i servicesektoren, 
på trods af den langt lavere vækst i 
beskæftigelsen i industrisektorerne. 
I servicesektoren var det først og 
fremmest sektoren for finansie­
ringsvirksomhed og forretningsser­
vice frem for mere elementære 
tjenesteydelser, der kunne udvise 
den procentvis største tilgang fra 
andre sektorer, mens der kun var 
ringe forskel på tallene for de for­
skellige industrisektorer. 
Der er en generel tendens til, at mo­
biliteten mellem sektorerne er høje­
re blandt kvinder end blandt mænd, 
men for EU som helhed var den gen­
nemsnitlige forskel kun marginal, og 
hele forskellen kunne tilskrives 
Storbritannien, hvor gennemsnitligt 
6,5% af alle kvinder i beskæftigelse 
hvert år skiftede sektor, sammen­
holdt med 5% af mændene. 
Som det kunne forventes, falder 
sandsynligheden for, at en person 
bevæger sig fra én sektor over i en 
anden, med alderen. Af unge under 
25 år gik gennemsnitligt godt 7% 
om året af de beskæftigede i EU i 
perioden fra 1984 til 1992 over i en 
anden sektor for at arbejde. I al­
dersgruppen mellem 25 og 49 år 
bevægede gennemsnitligt 4% om 
året sig mellem forskellige sektorer, 
mens procentsatsen i aldersgrup­
pen fra 50 år og derover kun var 
ca. 2% om året. 
'Gennemtræk' 
i arbejdsstyrken 
Tallene for bevægelserne mellem de 
forskellige sektorer og tallene for be­vægelserne ind i beskæftigelse fra 
arbejdsløshed og erhvervsinaktivitet 
giver tilsammen et indtryk af det 
samlede 'gennemtræk' i arbejdsstyr­
ken i EU. Fra 1984 til 1992 havde 
gennemsnitligt 11,5% af de beskæf­
tigede — det er mere end hver nien­
de — påbegyndt et nyt job i løbet af 
det forudgående år. Gennemsnitligt 
ca. 60% af dem, der startede i et nyt 
job, var tidligere arbejdsløse eller 
erhvervsinaktive, mens 40% havde 
været beskæftiget i en anden sektor. 
'Gennemtrækket' i arbejdsstyrken 
var størst i Spanien, hvor gennem­
snitligt næsten hver femte af de be­
skæftigede i en given sektor i 
perioden fra 1986 til 1992 ikke ar­
bejdede i den pågældende sektor 
året før, og i Storbritannien* hvor 
det var hver sjette. Mens 'gennem­
trækket' i førstnævnte land hoved-
sagelig skyldes omfattende 
bevægelser fra arbejdsløshed og er­
hvervsinaktivitet over i beskæfti­
gelse, var årsagen i Storbritannien 
en kraftig tilgang af nye arbejdsta­
gere i beskæftigelse kombineret 
med udpræget mobilitet mellem 
sektorerne. Frankrig og Danmark, 
de to eneste andre lande, hvor tal­
let ligger over EU-gennem snittet, 
ligner Storbritannien i denne 
henseende. 
I den anden ende af skalaen finder 
vi Tyskland og Grækenland, hvor 
gennemsnitligt kun hver femtende 
af alle i beskæftigelse var nye i de 
respektive sektorer hvert år. På 
sektorplan er 'gennemtrækket' la­
vest i landbruget, men selv her var 
gennemsnitligt ca. 7% af de beskæf­
tigede i EU i perioden fra 1984 til 
1992 kommet ind i sektoren i det 
forudgående år, mens 10% havde 
forladt den. 
I industrisektorerne lå tilgangen på 
gennemsnitligt 10% i hele perioden, 
og i servicesektoren var det 11,5%. 
I sidstnævnte sektor var afgangen 
dog også stor, idet sandsynligheden 
for, at en person ville opgive sit job 
i en servicesektor, var stort set den 
samme som i landbruget. 'Gennemtrækket' blandt kvinderne 
i arbejdsstyrken er væsentligt stør­
re end blandt mændene. Fra 1984 
til 1992 var gennemsnitligt 15% af 
de kvinder, der arbejdede i en given 
sektor, kommet ind i sektoren inden 
for det seneste år, mens gennem­
snitstallet for mændene var mider 
10%. Denne forskel gør sig gælden­
de for alle EU-landene, men speci­
elt for Irland, Storbritannien og 
Luxembourg. 
Der er således store forskelle mel­
lem EU-landene både med hensyn 
til 'gennemtræk' i arbejdsstyrken og 
med hensyn til mobiliteten mellem 
sektorer. Det tyder på, at det ek­
sterne arbejdsmarked udnyttes i 
langt højere grad i Storbritannien, 
Danmark og Frankrig end i Tysk­
land, Belgien og Grækenland. 
'Jobgennemtræk' 
EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
fra 1992 giver for første gang oplys­
ninger om, hvor mange mennesker 
der skifter job i årets løb. For EU 
som helhed viser undersøgelsen, at 
17% af de beskæftigede — det sva­
rer til hver sjette — ikke var i det 
pågældende job et år tidligere. Som 
det var tilfældet med 'gennemtræk­
ket' i arbejdsstyrken, var tallene 
højest i Spanien, Danmark og Stor­
britannien samt i Nederlandene og 
lavest i Grækenland og Italien (her 
foreligger der ingen data om 'gen­
nemtrækket' i arbejdsstyrken), 
nemlig under 13%, mens talle­
ne for Belgiens, Tysklands og 
Luxembourgs vedkommende kun 
var en smule højere (ca. 15%). 
Ændringer i arbejdsti­
den 
I mange år har der været en generel 
tendens i EU til et fald i den gen­
nemsnitlige arbejdstid for folk i be­
skæftigelse, hvilket har bidraget til 
at bringe flere mennesker i arbejde. 
Fra 1983 til 1992 faldt den gennem­
snitlige ugentlige arbejdstid i EU 
-13-
Resumé og konklusioner 
med knap 4%, som det fremgår af 
kapitel 5. Faldet i arbejdstiden var 
dog kun 1% eller endnu mindre i 
Storbritannien og Italien, mens det 
i Tyskland, Belgien og Danmark var 
ca. 5% og i Nederlandene 13%. 
Arbej dstidens 
fordeling 
I 1992 arbejdede 58% af de mandli­
ge lønmodtagere i industri og servi­
cesektor i EU mellem 38 og 40 timer 
om ugen, mens yderligere 13% ar­
bejdede mellem 35 og 37 timer. Kim 
6% af mændene havde en kortere 
arbejdstid end dette, og 23% havde 
en arbejdsuge på over 40 timer. 
Rent faktisk havde 12% af de mand­
lige arbejdstagere i industri og 
servicesektor i EU — i alt næsten 
7 mio — job, hvor arbejdstiden 
overskred det gennemsnitlige mak­
simum, som vil være tilladt i hen­
hold til EUs arbejdstidsdirektiv. 
Kvinderne har generelt en kortere 
arbejdstid end mændene i alle EU-
landene, idet 41% af de kvindelige 
lønmodtagere i industri og service­
sektor arbejdede mellem 38 og 40 ti­
mer i 1992, og 49% havde en kortere 
arbejdstid. Ganske mange af disse 
— i alt over 4% — havde en normal 
arbejdsuge på under 10 timer, og 
heraf arbejdede halvdelen normalt 
6 timer eller mindre om ugen. 
1 den anden ende af skalaen var der 
4% af de kvindelige lønmodtagere i 
industri eller servicesektor — i alt 
2 mio — der normalt arbejdede 
48 timer om ugen eller mere. Mens 
der er en meget lille forskel med 
hensyn til arbejdstidens fordeling 
mellem mandlige lønmodtagere i 
industrien og mandlige lønmodta­
gere i servicesektoren, var der en 
langt større del af kvinderne i servi­
cesektoren end i industrien, der ar­
bejdede under 35 timer om ugen, 
hvilket afspejler de mange deltids­
job i servicesektoren. 
For både mænds og kvinders ved­
kommende er der udprægede for­skelle med hensyn til arbejdstids-
ordningerne i EU. For mændene så 
billedet således ud: 
- i Grækenland, Spanien, Italien 
og Luxembourg var den nor­
male arbejdsuge i 1992 på 
40 timer; 
- i Frankrig og Irland var den 
normale arbejdsuge på enten 
39 eller 40 timer; 
- i Belgien, Tyskland og 
Danmark var arbejdsugen 
på mellem 37 og 38 timer; 
- i Nederlandene var arbejdsugen 
på enten 38 eller 40 timer; 
-, i Portugal var arbejdsugen på 
mellem 40 og 44 timer, men 
ganske mange arbejdede 45 ti­
mer eller endnu mere om ugen; 
- i Storbritannien arbejdede 55% 
af mændene over 40 timer om 
ugen, og det er flere end noget 
andet sted i EU. 
Den lange arbejdstid for mændene i 
Storbritannien forekommer endnu 
mere slående, når man betænker, 
at 28% af de beskæftigede i industri 
og servicesektor havde job med en 
arbejdsuge på 48 timer eller endnu 
mere, og det er 50% flere end i noget 
andet EU-land i 1992 og tre gange 
flere end i noget EU-land, bortset 
fra Grækenland, Spanien, Irland og 
Portugal. Tilsvarende var 44% af de 
mandlige lønmodtagere i ELT uden 
for landbruget, der havde en ar­
bejdsuge på 48 timer eller derover, 
beskæftiget i Storbritannien. 
For kvindernes vedkommende va­
rierer arbejdstidsmønsteret i EU-
landene stort set på samme måde 
som for mændene. Landene kan 
derfor inddeles i de samme grupper 
som i relation til typisk fuldtidsar­
bejde i 1992. Men i alle landene er 
det relativt færre kvinder end 
mænd, der har den angivne arbejds­
tid, specielt i de nordlige EU-lande, 
hvilket er begrundet i, at forholds­vis mange kvinder har deltids­
arbejde. 
Et betydehgt antal kvinder i tre af 
disse lande — Nederlandene (15%), 
Storbritannien (8%) og Danmark 
(6%) — havde job med en arbejds­
uge på under 10 timer, hvilket tyder 
på, at beskæftigelsestallene bør ju­
steres i nedadgående retning, når 
man foretager sammenligninger 
med andre lande. 
Ændringer i den 
ugentlige arbejdstid 
Den største ændring i arbejdstiden 
på EU-plan i det seneste tiår 
for både mandlige og kvindelige 
lønmodtagere har været en nedsæt­
telse af arbejdstiden for fuldtidsbe­
skæftigede med 1-2 timer om ugen. 
I 1983 arbejdede 51% af de mandli­
ge lønmodtagere i industri og 
servicesektor i EU normalt 40 timer 
om ugen, og 16% arbejdede mellem 
37 og 39 timer. I 1992 var det kun 
29% af mændene, der arbejdede 
40 timer om ugen, mens 36% arbej­
dede mellem 37 og 39 timer. De 
procentvise andele, der arbejdede 
enten mere eller mindre end dette, 
ændrede sig kim forholdsvis lidt. 
Ikke desto mindre steg andelen af 
mænd, der arbejdede 48 timer om 
ugen, fra 10 til 12% i denne periode. 
For kvindernes vedkommende faldt 
den andel, der havde en arbejdsuge 
på 40 timer, fra 33% til 17%, mens 
den andel, der arbejdede mellem 37 
og 39 timer, steg fra 17% til 29%. 
Den andel, der arbejdede mere end 
40 timer (10%), ændrede sig for­
holdsvis lidt, mens den andel, der 
arbejdede under 30 timer om ugen, 
steg en lille smule, nemlig fra 27% 
til 29%. 
Tyskland, Danmark og Nederlan­
dene kunne registrere de største 
nedsættelser af arbejdstiden for 
fuldtidsansatte mænd, typisk fra 
40 til 37 eller 38 timer. Også i 
Grækenland og Portugal var der 
tale om en markant nedsættelse af 
-14 
Resumé og konklusioner 
den normale arbejdstid for fuldtids­
ansatte, og andelen af mænd i job 
med over 40 timers arbejdsuge faldt 
ganske betydeligt. 
I Storbritannien voksede den andel 
af mændene, der havde en meget 
lang arbejdstid, mellem 1983 og 
1992. Andelen af mænd, der arbej­
dede 48 timer om ugen eller endnu 
mere, steg fra 22% til 28% i løbet af 
den pågældende periode. Men også 
syv andre EU-lande kunne regis­
trere en markant stigning i denne 
andel. 
Et tilsvarende udviklingsmønster 
for EU som helhed gør sig gælden­
de for kvindernes vedkommen­
de. I Tyskland, Nederlandene og 
Danmark var der tale om markante 
fald i arbejdstiden for fuldtidsan­
satte. I Belgien, Irland og Italien 
var der også et fald, men dog 
langt mindre. I Frankrig, Spanien 
og Luxembourg ændredes arbejds­
tiden for fuldtidsansatte kvin­
der kun ganske lidt, mens der i 
Grækenland og Portugal var tale 
om en betydelig indskrænkning i 
antallet af kvinder med en arbejds­
tid på over 40 timer om ugen. 
I modsætning hertil var der i 
Storbritannien en vis stigning i an­
delen af kvinder, der havde en me­
get lang arbejdstid, mens den 
relative andel, der arbejdede under 
35 timer om ugen, stort set ikke 
ændredes. 
De selvstændiges 
arbejdstid 
En meget stor del af dem, der har en 
lang arbejdstid i EU, er selvstændi­
ge erhvervsdrivende frem for løn­
modtagere. 11992 arbejdede 51% af 
mandlige selvstændige erhvervs­
drivende og 42% af kvindelige 
selvstændige erhvervsdrivende 
normalt 48 timer om ugen eller 
mere, og kun 12% af mændene og 
under 35% af kvinderne arbejdede 
under 40 timer om ugen. Dette møn­
ster går igen i alle EU-landene, men det er dog mindre udtalt i Spanien, 
Irland, Italien og Portugal, hvor un­
der 50% af de mandlige selvstændi­
ge erhvervsdrivende arbejdede 
mere end 48 timer om ugen, og 
mere udtalt i Tyskland og Benelux-
landene, hvor over 60% gjorde det. 
For både mandlige og kvindelige 
selvstændige erhvervsdrivende æn­
dredes mønsteret i arbejdstiden 
langt mindre fra 1983 til 1992, end 
det var tilfældet for lønmodtagerne. 
Deltidsarbejde og 
faktisk arbejdstid 
Deltidsarbejde berører hovedsage­
lig kvinderne, som besætter 85% af 
alle deltidsjob. Der er i EU tilsyne­
ladende stor forskel på, hvad man 
forstår ved et deltidsjob. Tal for del­
tidsbeskæftigelse, som er hentet fra 
rundspørger om, hvordan folk op­
fatter deres job, kan adskille sig 
væsentligt fra tal, der er hentet 
fra oplysninger om den faktiske 
arbejdstid. 
Generelt synes der i de nordlige EU-
lande at være væsentligt flere men­
nesker, specielt kvinder, der er 
registreret som deltidsbeskæftige­
de, end der er personer med en ar­
bejdstid svarende til et deltidsjob 
— det gælder specielt i Nederlande­
ne, Storbritannien og Danmark — 
mens det omvendte er tilfældet i de 
sydlige EU-lande, specielt i Italien. 
11992 betratede 31% af kvinderne i 
EU sig som deltidsbeskæftigede. 
Samtidig arbejdede 29% af kvinder­
ne under 30 timer om ugen, og 25% 
havde en arbejdsuge, der kan beteg­
nes som 'deltidsarbejdstid', nemlig 
mellem 10 og 29 timer. Yderligere 
6% af kvinderne arbejdede mellem 
30 og 34 timer om ugen, og de fleste 
af disse synes derfor at have betrag­
tet sig selv som fuldtidsbeskæftige­
de frem for deltidsbeskæftigede. 
I Nederlandene, hvor 59% af de 
kvindelige lønmodtagere havde del­
tidsjob i 1992, havde 36% en deltids­arbejdstid på mellem 10 og 29 timer 
om ugen. I Storbritannien havde 
33% af de kvindelige lønmodtagere 
deltidsarbejdstid, mens 44% havde 
deltidsjob, i Danmark var 37% klas­
sificeret som deltidsbeskæftigede, 
mens 23% havde en arbejdstid, der 
svarede til et deltidsarbejde. 
I modsætning hertil udgjorde i 
Italien, Grækenland og Portugal 
andelen af kvinder, der var klassifi­
ceret som deltidsbeskæftigede, un­
der halvdelen af dem, der havde en 
arbejdstid svarende til deltidsarbej­
de. I disse lande betragtede derfor 
ganske mange kvinder med en ar­
bejdstid på under 30 timer om ugen 
sig som værende fuldtidsbeskæf­
tigede. Det var også tilfældet i 
Belgien og Luxembourg. 
Mens en større andel af de kvinde­
lige lønmodtagere i Frankrig var 
klassificeret som deltidsansatte, 
end det var tilfældet i Italien, var 
andelen af kvinder, der havde en 
arbejdstid svarende til deltids­
arbejde, stort set den samme i de to 
lande i 1992. Tilsvarende var ande­
len af kvinder med deltidsarbejds­
tid i Belgien næsten lige så stor som 
i Storbritannien og væsentlig større 
end i Danmark, men en langt 
mindre del af kvinderne i Belgien 
var klassificeret som deltids­
beskæftigede end i både Storbritan­
nien og Danmark. 
Det samme gælder i vidt omfang for 
deltidsbeskæftigede mænd i disse 
lande, idet forskellen mellem EU-
landene med hensyn til det relative 
antal, der har en arbejdstid svaren­
de til deltidsarbejde, er væsentlig 
mindre end forskellen med hensyn 
til dem, der betragtes som værende 
deltidsbeskæftigede. 
Andelen af kvinder med en arbejds­
tid svarende til deltidsarbejde steg 
i perioden fra 1983 til 1992 væsent­
ligt mindre end andelen af kvinder 
med deltidsjob. I kun fem EU-lande 
var stigningen i førstnævnte grup­
pe større end to procentpoint i 
hele perioden. Det betyder, at den 
15-
Resumé og konklusioner 
registrerede stigning i deltidsbe­
skæftigelsen siden 1983 ikke så me­
get skyldes en nedsættelse af 
arbejdstiden som en stigning i an­
tallet af job, der klassificeres som 
deltidsjob, og som besættes af kvin­
der, i forhold til job, der klassifice­
res som fuldtidsjob, også selv om 
den faktiske arbejdstid måske kun 
er en smule — om overhovedet — 
kortere. 
Bijob 
Kun en begrænset del af mænd og 
kvinder i EU har mere end ét job—i 
begge tilfælde kun ca. 3%. Selv om 
der er større sandsynlighed for, at 
kvinder har bijob, jo kortere ar­
bejdstid de har i deres hovedjob — 
er det i alle EU-landene, bortset fra 
Frankrig og Portugal, under 10% af 
de kvinder, der arbejder mindre end 
20 timer i deres hovedjob, der har 
et bijob. 
Skæve og fleksible 
arbejdstider 
Det store flertal af arbejdstagere i 
EU arbejder i tidsrummet mellem 
kl. 8 om morgenen og kl. 7 om afte­
nen fra mandag til fredag. Job, der 
indebærer arbejde uden for denne 
normale arbejdstid, kan ud fra ét 
synspunkt betragtes som belasten­
de, og ud fra et andet som tegn 
på fleksibilitet. EU's Arbejds­
styrkeundersøgelse fra 1992, som 
indeholder oplysninger herom for 
første gang, viser, at ca. 5 mio mænd 
i EU — 7% — og 2 mio kvinder 
— 3% — regelmæssigt arbejder om 
natten, mens yderligere 11% af 
mændene og 5% af kvinderne gør 
det lejlighedsvist. 
Forskellene mellem EU-landene 
med hensyn til, hvor mange der 
regelmæssigt arbejder om natten, 
er ganske store og hænger tilsyne-
ladende ikke sammen med 
velstandsniveau eller økonomisk 
udviklingsstadium. Andelen er hø­
jere i Tyskland og Danmark — for både mænd og kvinder — end no­
get andet sted i EU og lavest i 
Nederlandene. Samtidig er den 
andel, der lejlighedsvis arbejder 
om natten, langt større i Storbri­
tannien end i de andre EU-lande, 
hvilket tyder på mere fleksible ar­
bejdstidsordninger her. 
Halvdelen af mændene og godt 40% 
af kvinderne i beskæftigelse i EU i 
1992 havde job, der indebar, at de 
skulle arbejde om lørdagen, i hvert 
fald lejlighedsvis. I modsætning til 
natarbejde synes lørdagsarbejde at 
være mere udbredt i den sydlige 
del af EU end i nord — specielt i 
Spanien og Italien. Også her var det 
relative antal, der lejlighedsvis ar­
bejdede om lørdagen, større i 
Storbritannien end andre ste­
der (over 40% af mændene), men 
det var også stort i Danmark og 
Frankrig (over 30%), mens under 
10% af mænd og kvinder i Spanien 
og Portugal havde job, der indebar 
lejlighedsvist lørdagsarbejde. 
Dette tyder på forholdsvis ufleksi­
ble arbejdstidsordninger i de to 
sidstnævnte lande. Desuden tyder 
den langt lavere andel i alle EU-
landene af kvinder, der lejligheds­
vis arbejder om lørdagen, også på, 
at kvinder generelt har mindre flek­
sible arbejdstidsordninger end 
mænd. 
Under halvt så mange lønmodtage­
re i EU arbejder om søndagen som 
om lørdagen (8% af både mænd og 
kvinder gør det regelmæssigt, og 
15% gør det lejlighedsvis). 
Mønsteret for søndagsarbejde i EU 
som helhed adskiller sig dog fra lør­
dagsarbejde, idet det ikke ser ud til 
at være mere udbredt i syd end i 
nord. I Italien, hvor lørdagsarbejde 
er meget udbredt, er andelen af 
mænd og kvinder, der arbejder om 
søndagen, blandt de laveste i hele 
EU, mens det omvendte gør sig gæl­
dende i Nederlandene. I Frankrig, 
Belgien og Luxembourg var det re­
lative antal, der arbejdede om søn­
dagen, også langt mindre end andre steder, mens det i Danmark, speci­
elt for kvindernes vedkommende, 
var det største i hele EU. 
Tallene for lørdags- og søndagsar­
bejde synes at vise, at sociale, kul­
turelle og religiøse faktorer har stor 
indvirkning på arbejdstidsordnin-
gerne. De indvirker på mønsteret i 
forbrugerefterspørgslen efter tjene­
steydelser og derfor også på er­
hvervslivets tilskyndelse til at 
beskæftige folk i weekenden. Talle­
ne tyder også på, at arbejdstidsord-
ningerne er mere fleksible i nogle 
lande end i andre — de sydlige EU-
lande har tilsyneladende forholds­
vis ufleksible ordninger — og 
tilsyneladende også mere fleksible 
for mænd end for kvinder. 
Arbej dskraft-
omkostninger, 
bidrag til sociale 
sikringssystemer 
samt skatter 
Et fremherskende træk ved de 
europæiske økonomier er det høje 
sociale beskyttelsesniveau, der er 
sikret gennem statslige eller stats­
støttede systemer. Finansieringen af 
fintmaskede sociale velfærdssyste­
mer giver anledning til stigende 
bekymring med hensyn til de even­
tuelle konsekvenser for konkurren­
ceevnen og væksten i beskæftigel­
sen. 
Det fremgår af kapitel 6, at følgende 
tre indbyrdes sammenhængende 
spørgsmål er af central betydning: 
- spørgsmålet om, i hvilket om­
fang midlerne til finansiering af 
de sociale sikringssystemer 
øger arbejdskraftomkostninger­
ne og afholder virksomheder fra 
at ansætte flere arbejdstagere; 
- spørgsmålet om, hvorvidt en 
anden finansieringsmetode vil­
le have mindre indvirkning 
på arbejdskraft- og produk­
tionsomkostningerne og dermed 
16 
Resumé og konklusioner 
kunne bidrage til at øge be­
skæftigelsen; 
- spørgsmålet om, hvorvidt 
et mindre omfattende og min­
dre udgiftskrævende socialt 
sikringssystem ville nedbringe 
arbejdskraftomkostningerne. 
Virkningen af skat 
på beskæftigelsen 
Virkningerne for produktion og be­
skæftigelse af øgede omkostninger 
for virksomhederne som følge af lov­
pligtige socialsikringsbidrag og 
skatter kan ikke udelukkende vur­
deres på grundlag af den umiddel­
bare incidens. Det er vigtigt at se 
på, i hvilket omfang virksomheder­
ne lader dem resultere i højere pri­
ser, eller hvorvidt de fører til lavere 
lønninger for lønmodtagerne i ste­
det for at komme til udtryk som 
lavere fortjeneste. Der vil normalt 
være forskel i så henseende både 
mellem økonomiske sektorer og 
mellem de enkelte virksomheder. 
Når man skal foretage sammenlig­
ninger mellem Europa og USA og 
Japan, er det også vigtigt at under­
strege, at specielt store virksomhe­
der i mange tilfælde betaler ganske 
betydelige beløb til private social­
sikringsordninger for deres medar-
bejdere. Det er desuden ikke 
sikkert, at disse beløb optræder som 
socialsikringsbidrag — eller ikke-
lønmæssige arbejdskraftomkost­
ninger — idet de i stedet kan være 
indarbejdet i lønskalaerne. 
Det er ikke altid let at vurdere virk-
ningerne for arbejdskraft- og 
produktivitetsomkostningerne af 
nedskæringer i socialsikringsbidra­
gene, hvis man også skal medregne 
virkningen af kompenseringen for 
det offentliges indtægtstab gennem 
forhøjelser af andre former for skat­
ter eller nedsættelser af udgifterne 
på det sociale område. 
Uanset virkningerne på lang sigt vil 
enhver større nedsættelse af social­sikringsbidragene på kort og mel­
lemlang sigt dog formentlig være et 
kraftigt incitament til at øge be­
skæftigelsen, når først de økonomi­
ske kræfter har fået lov at virke i 
fuldt omfang. Det afhænger specielt 
af omfanget af den skattemæssige 
'bid' af omkostningerne, der udgør 
forskellen mellem, hvad lønmodta­
gerne får i nettoløn, og hvad ar­
bejdsgiverne må betale for at have 
folk beskæftiget, og denne forskel 
kan både bidrage til at afholde ar­
bejdsgiverne fra at ansætte folk og 
være en tilskyndelse til at undgå 
eller omgå betalingen af skatter og 
socialsikringsbidrag. Det gælder 
formentlig først og fremmest for ar­
bejdstagere i den nedre ende af løn­
skalaen. (Af denne grund har 
Kommissionen foreslået en nedsæt­
telse af den samlede procentsats for 
skat og socialsikringsbidrag for be­
skæftigelsen, specielt i relation til 
lavere kvalificerede arbejdstagere, 
på 1-2% af BNP). 
Skatte- og 
bidragsprocenter 
Omfanget af de social sikringsbi­
drag, som arbejdsgiverne betalte 
— herunder både lovpligtige og 
frivillige bidrag — udgjorde i 1991, 
for en lønmodtager med en gennem­
snitsløn for en mandlig arbejdsta­
ger i fremstillingsindustrien, 
gennemsnitligt 22% af de samlede 
arbejdskraftomkostninger. Satsen 
varierede dog fra tæt ved 30% af 
arbejdskraftomkostningerne i 
Frankrig, Italien og Belgien, til un­
der 15% i Storbritannien og under 
5% i Danmark. Disse forskelle skyl­
des i vidt omfang forskelle i det 
lovpligtige element i socialsikrings­
bidragene som i sig selv varierede 
fra 60% i Storbritannien og Irland 
til over 95% i Belgien og Italien. 
I USA udgjorde socialsikringsbidra­
gene 21% af arbejdsla-aftomkostnin-
gerne i 1991, og i Japan var det 15%. 
Mens procentsatsen for socialsik­
ringsbidragene er steget i nogle EU-lande i de seneste år, er den faldet i 
andre. Kun i Belgien steg den med 
mere end 1% af arbejdskraftom­
kostningerne (for en person med en 
gennemsnitsløn for en mandlig løn­
modtager). I Storbritannien og 
Danmark var der tale om et betyde­
ligt fald. I Japan steg procentsatsen 
i samme periode, men kun med ca. 
1% af arbejdskraftomkostningerne. 
Den relativt stabile udvikling i EU, 
set i relation til en person med en 
gennemsnitsløn for en mandlig løn­
modtager, kan dog dække over 
større forskelle på forskellige lønni­
veauer. Specielt gælder det, at flere 
EU-lande siden 1991, men især si­
den midten af 1993 har nedsat bi­
dragene for unge arbejdstagere i et 
forsøg på at tilskynde erhvervslivet 
til at ansætte flere unge. 
Der er tilsyneladende større for­
skelle mellem EU og USA og Japan 
med hensyn til lønmodtagernes bi­
drag og skatten på lønindkomsten. 
Disse to elementer beløb sig til 10-
15% af arbejdskraftomkostninger i 
1991 i USA og Japan og over 20% 
i EU. Sammen med arbejds­
giverbidragene udgjorde de ca. 
45% af arbejdskraftomkostninger­
ne i EU i 1991 for en person med en 
løn svarende til gennemsnitslønnen 
for en mandlig arbejdstager i 
fremstillingsindustrien. Det bety­
der, at der er stor forskel på, hvad 
det koster for virksomhederne at 
beskæftige arbejdskraft, og den net­
toløn arbejdstagerne får udbetalt. 
Størrelsen af denne forskel for en 
person med en løn svarende til en 
gennemsnitsløn for en mandlig ar­
bejdstager varierede i det store og 
hele parallelt med BNP pr. indbyg­
ger, nemlig med over 50% af 
arbejdskraftomkostningerne i 
Belgien, Tyskland og Nederlandene 
i 1991, og kun en smule mindre i 
Danmark og Frankrig, til under 40% 
i Storbritannien, Spanien, Portugal 
og Grækenland. Luxembourg kunne 
dog registrere den laveste procent­
sats i hele EU, nemlig kun lidt over 
30% af arbejdskraftomkostningerne. 
-17 
Resumé og konklusioner 
I EU som helhed blev forskellen re­
duceret noget mellem 1985 og 1991 
— med næsten 2% af arbejdskraft­
omkostningerne. Kun i Frankrig, 
Belgien og Portugal var der tale om 
en stigning — begge steder med 
under 2% af arbejdskraftom-
kos ningerne — mens der kunne 
registreres betydelige fald i 
Luxembourg, Storbritannien og 
Nederlandene. 
Arbej dskraftomkost-
ninger og lønninger 
De gennemsnitlige månedlige om­
kostninger ved at beskæftige 
en mandlig manuel arbejdstager 
i fremstillingsindustrien i EU i 
1991 varierede fra ca. 2.750 ECU 
i Tyskland og godt 2.500 ECU i 
Belgien til under 1.000 ECU 
i Grækenland og under 600 ECU i 
Portugal. Disse forskelle svarer i 
det store hele til forskellene i vær­
ditilvækst. Men i relation til netto-
lønningerne er forskellene 
mindre på grund af de høje skatter 
og bidrag i landene med højere ind­
komster. 
I de fleste EU-lande er både ar­
bejdsgivernes og arbejdstagernes 
socialsikringsbidrag ligefrem pro­
portionale med lønningerne op til et 
vist niveau, hvorefter de bliver de­
gressive forstået på den måde, at 
satserne falder med højere lønnin­
ger. Skiftet sker dog generelt først 
på forholdsvis høje lønniveauer. 
Dette står i modsætning til skatter­
ne på lønindkomsterne, som i vidt 
omfang er progressive på de fle­
ste indkomstniveauer, idet dog 
Grækenland udgør en væsentlig 
undtagelse med proportionalitet i 
skatten op til et forholdsvist højt 
lønniveau. Storbritannien er det 
eneste land i EU, der opererer med 
progressive bidragssatser, mens 
Belgien og Portugal, hvor satserne 
er proportionale med lønningerne, 
er de eneste andre EU-lande, hvor 
satserne ikke bliver degressi­
ve på et vist lønniveau. I 9 af EU-landene virker de ikke-lønmæssige 
arbejdskraftomkostninger, der er 
pålagt af det offentlige, derfor for­
holdsmæssigt mere belastende for 
arbejdstagere i den nedre ende af 
lønskalaen end i den øvre ende. 
Skatte- og 
bidragsprocenter 
for mænd og kvinder 
Enlige kvinder behandles på lige 
fod med enlige mænd i relation til 
skatter og bidrag i alle EU-landene, 
selv om skatteprocenterne for kvin­
dernes vedkommende generelt er 
lavere end for mændene, fordi deres 
lønninger er væsentligt lavere. De 
relative omkostninger ved at be­
skæftige en kvinde med en løn sva­
rende til gennemsnitlønnen i 
fremstillingsindustrien var i 1991 
28% mindre end ved at beskæftige 
en mand; i Danmark var det dog 
kun 15% mindre og i Frankrig 20% 
mindre, mens det i Storbritannien 
og Irland var ca. 40% mindre. 
Fra 1985 til 1991 forblev forskellen 
mellem de gennemsnitlige arbejds­
kraftomkostninger for henholdsvis 
mænd og kvinder stort set uændre­
de i hele EU, idet forskellen 
kun indsnævredes i Frankrig, men 
voksede i Tyskland og Benelux-
landene. Incitamentet til at beskæf­
tige kvinder frem for mænd forblev 
derfor stort set det samme i denne 
periode. 
I fire lande, nemlig Belgien, 
Frankrig, Irland og Portugal — spe­
cielt de to sidstnævnte lande — be­
talte gifte kvinder i 1991 rent 
faktisk mere i skat end ugifte kvin­
der, hvilket måske i en vis udstræk­
ning kan afholde gifte kvinder fra at 
søge beskæftigelse. 
Marginalskat 
Progressiviteten i den samlede skat­
te- og bidragsprocent betyder, at 
marginalprocenterne ligger over gennemsnitsprocenterne i de fleste 
lande. Jo mere arbejdsgiverne udbe­
taler i løn til arbejdstagerne, jo min­
dre afstigningen går til arbejdstage­
ren selv, og jo mere går til staten, 
hvilket kan have en indvirkning på 
tilskyndelsen til at arbejde og tilbø­
jeligheden til at belønne højere pro­
duktivitetsniveauer. 
Denne potentielle virkning var 
størst i 1991 i Belgien, hvor den 
samlede marginalprocent var 63% 
på lønninger, der lå mellem 80% og 
100% af gennemsnitslønnen. Det vil 
sige, at dobbelt så meget af en løn­
stigning går til staten som til løn­
modtageren. Marginalprocenten 
var næsten lige så høj i Irland og 
Tyskland (begge steder over 60%). 
Kun i fem EU-lande — Luxembourg 
og Storbritannien samt Spanien, 
Grækenland og Portugal — var 
marginalprocenten under 50%. 
Med undtagelse af Belgien og 
Frankrig faldt den samlede margi­
nalprocent mellem 1985 og 1991, 
selv om faldet kun var meget be­
grænset i Spanien, Portugal og 
Irland, mens det største fald — over 
fem procentpoint — kunne registre­
res i Nederlandene og Grækenland. 
Marginalprocenterne i EU er højere 
end i USA (ca. 40%) og Japan (30%). 
For lavtlønnede arbejdstagere var 
den endnu lavere i USA på grund af 
de lave lovpligtige socialsikrings­
bidrag her, så det ikke koster ar­
bejdsgiverne ret meget mere at 
beskæftige folk end den nettoløn, de 
skal have udbetalt. 
I betragtning af, at en meget stor 
del af de arbejdsløse er lavt kva­
lificerede, er arbejdskraft­
omkostningerne i bunden af 
skalaen særdeles vigtige. Det politi­
ske mål må være at få nedbragt 
omkostningerne ved at beskæftige 
lavt kvalificerede arbejdstagere og 
dermed at tilskynde arbejdsgiverne 
til at ansætte sådanne arbejdstage­
re, samtidig med at man undgår en 
mærkbar nedsættelse af deres i for­
vejen lave nettoløn. 
18 
Resumé og konklusioner 
Lav løn og fattigdom 
Betydningen af at beskytte de svage­
ste på arbejdsmarkedet — hvoraf 
mange er kvinder — understreges af 
det forhold, at lav løn synes at være 
kombineret med fattigdom i mange 
EU-lande. I slutningen af 1980'erne 
havde næsten 10% af de husstande, 
hvor mindst ét medlem var i beskæf­
tigelse, et forbrug på under 50% af 
gennemsnittet for samtlige husstan­
de i det pågældende land — hvilket 
kan betragtes som en meget approk­
simativ indikator for fattigdom i re­
lativ betydning. Desuden var der i 
30% af disse husstande mindst to 
medlemmer i beskæftigelse. 
Lav løn er ikke den vigtigste årsag 
til fattigdom i noget EU-land, bort­
set fra Portugal, men i en tredjedel 
af de husstande, hvor forbruget lå 
50% under landsgennemsnittet i 
1988, havde husstandsoverhovedet 
lønnet beskæftigelse. Af disse var 
30% husstande, hvor husstands-
overhovedet var selvstændig er­
hvervsdrivende, hvilket er en 
væsentlig større procentdel end an­
delen af selvstændige i den samlede 
beskæftigelse. 
Lav løn synes at være en væsentli­
gere årsag til fattigdom i de sydlige 
EU-lande, idet husstandsoverhove­
det i 40% af husstandene med et 
forbrug under fattigdomsgrænsen i 
Grækenland, Spanien og Italien og 
over 50% i Portugal havde lønnet 
beskæftigelse — i mange tilfælde 
som selvstændig. 
Arbej dsløsheden 
og arbejdsmarkeds­
politikken 
Arbejdsmarkedspolitikken kan bi­
drage til at nedbringe arbejdsløshe­
den i hele EU. Men skal de 
arbejdsmarkedspolitiske tiltag 
være effektive, må de tilpasses de 
arbejdsløses særlige forhold i de for­
skellige egne af EU. Ungdomsarbejds­
løsheden 
11980'erne var ungdomsarbejdsløs­
heden et akut problem. Virkninger­
ne af de foranstaltninger, der blev 
gennemført for at bekæmpe proble­
met, tilligemed den kraftige vækst i 
beskæftigelsen og et fald i antallet 
af unge under 25 år, reducerede dog 
arbejdsløsheden for denne gruppe 
mellem 1985 og 1990 med over 
5% af de unge i arbejdsstyrken, 
hvilket var langt mere end faldet i 
arbejdsløsheden blandt voksne. Si­
den 1990 har forskellen mellem 
ungdomsarbejdsløsheden og vok­
senarbejdsløsheden ikke ændret sig 
ret meget. Mens arbejdsløsheden 
blandt unge kvinder kun er vokset 
langsomt siden 1990, er arbejdsløs­
heden blandt unge mænd dog øget 
kraftigt — mere end for nogen an­
den gruppe i arbejdsstyrken. 
Den gennemsnitlige ungdomsar­
bejdsløshed i EU — 21% i maj 
1994 — er fortsat dobbelt så høj som 
arbejdsløsheden for gruppen over 
25 år. I Italien og Grækenland var 
ungdomsarbejdsløsheden hen­
holdsvis 33% og 23%, hvilket var 
mere end det firedobbelte af ar­
bejdsløsheden blandt voksne. Selv 
om forskellen mellem ungdomsar­
bejdsløsheden og voksenarbejdsløs­
heden var langt mindre i Spanien, 
var ungdomsarbejdsløsheden ikke 
desto mindre oppe på ca. 38%, og i 
nogle regioner var den et godt styk­
ke over 40%. 
Ændringer i ungdomsarbejdsløs­
heden må dog vurderes i relation 
til antallet af unge under 25 år, 
og antallet af personer i denne al­
dersgruppe faldt med 1% i EU 
mellem 1985 og 1992. Samtidig 
faldt erhvervsfrekvensen for den 
pågældende aldersgruppe (som be­
skrevet i kapitel 2), således at 
ungdomsarbejdsløsheden faldt 
med 2%. Faldet i erhvervsfrekven­
sen mere end opvejede stigningen 
i antallet af unge i de EU-lande, 
hvor der kunne registreres en så­dan stigning — specielt Italien og 
Portugal. Kun i Nederlandene steg 
antallet af unge under 25 år i ar­
bejdsstyrken. 
I det omfang, faldet i erhvervsfre­
kvensen blandt de unge er udtryk 
for, at flere unge forbliver længere 
under almen og erhvervsfaglig ud­
dannelse, kan det betragtes som en 
potentiel fordel. Det er dog vanske­
ligt at vurdere, hvorvidt dette rent 
faktisk er tilfældet, på grund af for­
skelle mellem EU-landene med 
hensyn til, hvad man forstår ved 
almen og erhvervsfaglig uddannel­
se, og med hensyn til, i hvilket 
omfang unge regnes med i arbejds­
styrken. De store forskelle i 
erhvervsfrekvenser, der er tale om i 
EU, afspejler derfor måske snarere 
klassificeringsmæssige end reelle 
forskelle. 
Det betyder, at ungdomsarbejdsløs­
heden måske bedre kan måles ved 
at sætte antallet af unge arbejdslø­
se i relation til det samlede antal 
unge under 25 år frem for i relation 
til antallet af unge, der på grundlag 
af mere eller mindre tilfældige defi­
nitioner medregnes i arbejdsstyr­
ken. Målt på denne måde reduceres 
ungdomsarbejdsløsheden i Spanien 
til 20% og i Italien til 17%, mens den 
i Irland bliver 15% og i Grækenland, 
Frankrig, Nederlandene og 
Storbritannien ca. 10%. 
Ungdomsarbejdsløsheden var 
— målt efter de sædvanlige kriteri­
er — i maj 1994 højere i Frankrig 
og Belgien end i Nederlandene og 
Storbritannien, men det skyldes i 
vidt omfang, at langt færre er regi­
streret som værende med i arbejds­
styrken i de to førstnævnte lande. 
Målt i forhold til den pågældende 
befolkningsgruppe var ungdomsar­
bejdsløsheden stort set den samme 
i de fire lande. 
Den samlede virkning af disse æn­
dringer er, at mens unge under 
25 år udgjorde 43% af alle arbejds­
løse i 1985, udgjorde de i maj 1994 
kun 32%. 
19-
Resumé og konklusioner 
Langtidsledigheden 
Langtidsledigheden, som steg gan­
ske kraftigt i første halvdel af 
1980'erne, har også vist en faldende 
tendens siden 1985, men er dog fort­
sat ganske høj. Den del af de ar­
bejdsløse, som har været uden 
beskæftigelse i et år eller mere, 
faldt fra 1985 til 1992 fra 52% til 
43% — men kan dog godt være ste­
get noget siden da. Faldet var spe­
cielt udtalt i Spanien (fra 60% til 
45%) og Portugal (fra 53% til 30%), 
hvilket kan tilskrives den kraftige 
vækst i beskæftigelsen i disse to 
lande. I Grækenland, der kun kun­
ne registrere begrænset vækst i 
beskæftigelsen, steg langtidsledig­
heden (fra 43% til 50%). 
Andelen af langtidsledige under 
25 år faldt fra 1985 til 1992 fra 37% 
til 26% i EU som helhed. I alle de 
nordlige EU-lande, bortset fra 
Storbritannien og Irland, var lang­
tidsledigheden blandt de unge 15% 
eller derunder i 1992, og i Tyskland, 
Danmark og Luxembourg var den 
under 10%. I den nordlige del af EU 
er langtidsledighedsproblemet nu 
først og fremmest noget, der berører 
de ældre aldersgrupper, mens lang­
tidsledighed og ungdomsarbejdsløs­
hed fortsat hænger nøje sammen i 
den sydlige del af EU, hvor unge 
under 25 år stadig udgjorde 30% 
eller mere af de langtidsledige. 
Jobsøgningsmetoder 
De metoder, som de arbejdsløse be­
nytter til at finde beskæftigelse, va­
rierer ganske betydeligt i EU. 
I mange EU-lande er en stor del af 
de arbejdsløse, således som de er 
defineret efter internationale krite­
rier, ikke registreret på arbejdsfor-
midlingskontorerne. De har derfor 
ingen kontakt med den offentlige 
arbejdsformidling og benytter sig af 
andre metoder til at finde arbejde. 
Selv i lande, hvor størsteparten af 
de arbejdsløse er registreret, benyt­
ter de ikke nødvendigvis arbejdsfor-midlingstjenesten som den vigtig­
ste kanal til at finde beskæftigelse. 
I Tyskland og Spanien benyttede 
ca. 90% af de arbejdsløse — både 
mænd og kvinder — en offentlig ar-
bejdsformidlingstjeneste til at finde 
arbejde i 1992, mens over 80% gjor­
de det i Frankrig. I de øvrige lande 
var det kun i Nederlandene, at et 
stort flertal af de arbejdsløse benyt­
tede den offentlige arbejdsfor­
midling som deres vigtigste 
jobsøgningskanal. I Belgien var tal­
let under 40%, i Storbritannien og 
Portugal 30%, i Irland under 20% og 
i Grækenland under 10%, og talle­
ne er stort set ens for mænd og 
kvinder. 
Læsning af avisannoncer og indryk­
ning af en annonce selv var den 
mest anvendte metode i de fleste 
lande udover henvendelserne til 
arbejdsformidlings tjenes ten 
(40% anvendte denne metode i 
Storbritannien og Irland). I 
Portugal og Grækenland var det 
også meget udbredt at spørge sig for 
hos familie og venner og bekendte. 
Generelt er mindre formelle og min­
dre organiserede jobsøgningsmeto­
der derfor mere brugt i de fleste 
EU-lande end henvendelser til den 
offentlige arbejdsformidlingstjene-
ste. Desuden synes brugen af 
arbejdsformidlingstjenesten at 
være gået noget tilbage i betydning 
siden 1985, hvilket muligvis afspej­
ler en stramning af reglerne for, 
hvem der kan blive registreret som 
arbejdsløs. 
Udgifter til 
arbejdsmarkeds­
foranstaltninger 
Det offentliges udgifter til arbejds­
markedsforanstaltninger i EU-
landene med henblik på at hjælpe 
de arbejdsløse til at finde arbejde 
eller opretholde deres indkomstni­
veau, udgjorde i 1992 ca. 3% af BNP 
i EU. Heraf gik over halvdelen til indkomststøtte og yderligere 10% 
til finansiering af førtidspensions-
ordninger. 
Lidt over 1% af BNP i EU gik til 
aktive foranstaltninger, der tog 
sigte på at få de arbejdsløse i arbej­
de, og heraf gik halvdelen til uddan­
nelses- og ungdomsprogrammer, 
mens jobtilskud, støtte til handi­
cappede og driften af den offentlige 
arbejdsformidling tegnede sig for 
hovedparten af det resterende 
beløb. 
Arbej dsformidlingstjenesterne 
tegnede sig for 15% af udgifterne 
til aktive arbejdsmarkeds­
foranstaltninger — under 0,2% af 
BNP. Kun i Tyskland og Belgien 
udgjorde udgifterne til arbejdsfor-
midlingstjenesterne en større del. 
I de fire sydlige EU-lande samt i 
Danmark udgjorde udgifterne til 
arbej dsformidlingstjenesterne 
kun ca. 0,1% af BNP eller endnu 
mindre og ikke ret meget mere i 
Frankrig og Irland. 
Fra 1985 til 1992 ændredes det of­
fentliges udgifter til arbejdsmar­
kedsforanstaltninger i EU kun 
ganske lidt, selv om der var tale om 
en vis forskydning til fordel for ak­
tive foranstaltninger specielt til 
uddannelses- og ungdomsprogram­
mer og jobtilskud, hvilket til dels 
kan tilskrives faldet i arbejdsløshe­
den i denne periode. 
Størrelsen af udgifterne til aktive 
foranstaltninger variede ganske be­
tydeligt mellem EU-landene, spæn­
dende fra 1,8% af BNP i Danmark 
og over 1% i Irland og Tyskland 
(hovedsagelig som følge af den støt­
te, der ydes i de nye delstater) til 
under 0,5% af BNP i Storbritanni­
en, Luxembourg, Spanien og 
Grækenland. Udgifterne til aktive 
foranstaltninger steg i forhold til 
BNP i otte EU-lande fra 1985 til 
1992 — specielt i Tyskland, hvor 
de fordobledes — mens de faldt 
i Storbritannien, Irland og 
Luxembourg og forblev uændrede 
i Belgien. 
20 
Resumé og konklusioner 
Målt i forhold til den enkelte ar­
bejdsløse varierede udgifterne til 
passive foranstaltninger mellem 
EU-landene stort set på linje med 
BNP pr. indbygger. Fra 1985 til 
1992 ændredes de kun ganske lidt 
udtrykt i faste priser. 
Udgifterne pr. arbejdsløs person 
til aktive arbejdsmarkedsforan­
staltninger i 1992 varierede i EU-
landene på samme måde som 
udgifterne til passive foranstaltnin­
ger, idet niveauet i Luxembourg, 
Danmark og Nederlandene var 
langt højere end EU-gennemsnit-
tet, og niveauet i de sydlige EU-
lande var langt lavere, mens 
udgifterne i Storbritannien og 
Irland (hvor udgifterne målt i for­
hold til BNP er forholdsvis høje på 
grund af den høje arbejdsløshed) 
også lå under gennemsnittet. 
Fra 1985 til 1992 steg de faktiske 
udgifter pr. arbejdsløs til aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger 
udtrykt i faste priser i EU som hel­
hed, og stigningen var mest udtalt i 
Tyskland, Spanien og Portugal. 
Fra 1985 til 1990 steg udgifterne pr. 
arbejdsløs til aktive arbejdsmar­
kedsforanstaltninger i faste priser i 
de fleste lande. Fra 1990 til 1992, da 
arbejdsløsheden begyndte at stige 
igen, faldt udgifterne derimod i alle 
landene, bortset fra Tyskland, 
Nederlandene og Portugal, og faldet 
var særlig markant i Storbritanni­
en, hvor de faktiske udgifter pr. 
arbejdsløs til uddannelses­
foranstaltninger halveredes. 
Alt i alt er der derfor tale om store 
forskelle mellem EU-landene med 
hensyn til udgifterne pr. arbejdsløs 
til aktive arbejdsmarkedsforan­
staltninger, hvilket ikke kun kan 
tilskrives forskelle i BNP pr. ind­
bygger, men til dels også forskelle i 
politiske strategier og holdninger. 
Det samlede billede viser imidler­
tid, at i de fleste lande faldt den 
reelle værdi af støtten til de arbejds­
løse til at finde arbejde i begyndel­
sen af 1990'erne. Strukturen i 
beskæftigelsen i EU 
Selv om det er velkendt, at service­
sektoren i EU nu tegner sig for de 
fleste jobs, mangler der nøjagtige 
oplysninger om, inden for hvilke ak­
tiviteter disse jobs ligger. Der kan 
dog hentes nogle oplysninger fra 
EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse, 
selv om det meget begrænsede uds­
nit, denne undersøgelse er baseret 
på, betyder, at tallene kun kan være 
approksimative. 
Disse oplysninger viser, at der i 
1992 var flere mennesker beskæfti­
get i byggesektoren i EU end i 
landbruget; sektoren for forret­
ningsservice beskæftigede næsten 
lige så mange mennesker som land­
bruget, og der var lige så mange 
beskæftiget inden for fritids-, 
kunst- og kulturaktiviteter som i 
bilindustrien. Kun halvt så mange 
var beskæftiget i sektoren for per­
sonlige tjenesteydelser, som omfat­
ter f.eks. frisørsaloner og renserier, 
som i jern- og stålindustrien. 
Der er tale om markante forskelle i 
strukturen i beskæftigelsen mellem 
EU-landene, hvilket afspejler både 
kulturelle og andre forskelle, og det 
viser, hvor svært det er at sige noget 
generelt om, inden for hvilke områ­
der der er de største muligheder for 
at øge beskæftigelsen. 
I Tyskland er f.eks. 50% flere i ar­
bejdsstyrken beskæftiget i maskin-
og bilindustrien end andre steder, 
medens disse industrier i de mindre 
udviklede sydlige EU-lande kun 
tegner sig for en meget lille del af 
beskæftigelsen. Til gengæld er den 
del, der er beskæftiget inden for 
tekstiler, beklædning og fodtøj i de 
sidstnævnte lande, specielt i 
Grækenland og Portugal, noget 
større end i resten af EU. 
Inden for servicesektoren synes de­
tailsektorens betydning at være 
omvendt proportional med indkom­
sten pr. indbygger — specielt i Frankrig og Danmark er det kun en 
meget lille del af arbejdsstyrken, 
der er beskæftiget i denne sektor. 
Beskæftigelsen inden for husligt ar­
bejde følger samme mønster, idet 
den er langt større i Spanien og 
Portugal end andre steder, men dog 
også ganske betydelig i Frankrig. 
Forholdet er det omvendte inden for 
sociale tjenesteydelser, der tegner 
sig for 7-8% af den samlede 
beskæftigelse i Danmark og 
Nederlandene, men kun 1% i 
Spanien og Grækenland, og 0,5% 
i Portugal. Sundhedssektoren føl­
ger nogenlunde samme tendens, 
men dog med mindre ekstreme 
variationer, og det samme gør 
undervisningssektoren, mens 
beskæftigelsen inden for forret­
ningsservice også synes at variere 
med indkomsten pr. indbygger. De­
rimod er der ikke noget klart møn­
ster i relation til fritids-, kunst- og 
kulturaktiviteter, hvor en stor del 
af arbej dsstyrken var beskæftiget i 
Danmark, Nederlandene og specielt 
Storbritannien, men kun en lille del 
i Belgien, Tyskland og Portugal. 
Områder med vækst 
i beskæftigelsen 
1985-1992 
Størsteparten af stigningen i be­
skæftigelsen i perioden med den 
kraftige nettovækst mellem 1985 og 
1990 fandt sted i servicesektoren, 
men i modsætning til årene med lav 
nettovækst i beskæftigelsen tegne­
de industrien sig også for en betyde­
lig del afvæksten i beskæftigelsen i 
flere lande. 
I EU som helhed bidrog sektoren 
for forretningsservice mest til væk­
sten i beskæftigelsen, idet denne 
sektor tegnede sig for næsten hvert 
femte nye job. Også beskæftigelsen 
inden for sociale tjenesteydelser og 
renovation, fritids-, kunst- og 
kulturaktiviteter samt rejsebu­
reauvirksomhed og handel med fast 
ejendom voksede markant (med 
-21 
Resumé og konklusioner 
over 5% om året). Men den sektor, 
der kunne registrere det største fald 
i beskæftigelsen (6% om året), nem­
lig skibsfart, hørte også til service­
sektoren, og beskæftigelsen i 
jernbanesektoren gik også meget 
tilbage (med 3% om året). 
Inden for industrien kunne 14 af de 
22 særskilt definerede industri­
sektorer registrere en stigning i 
beskæftigelsen på EU-plan i denne 
periode med en nettovækst i 
beskæftigelsen inden for kontor­
maskiner, maskinindustri, 
gummi- og plastprodukter og byg­
geri på gennemsnitligt 3% om året 
— hvilket var mere end i mange 
servicefag. Disse 14 industrier teg­
nede sig for 25% af den samlede 
vækst i beskæftigelsen i EU i den­
ne periode (over 40% i Tyskland og 
Spanien). 
Ændringer 
i beskæftigelsen 
fra 1990 til 1992 
Beskæftigelsen i industrien faldt 
markant i EU i recessionsårene 
mellem 1990 og 1992, hvilket 
forstærkede det fortsatte fald 
i landbruget og opvejede hele net­
tovæksten i beskæftigelsen i 
servicesektoren. Kun 5 af de 22 
industrisektorer kunne registrere 
en stigning i beskæftigelsen. Alle 
de sektorer, der havde haft en kraf­
tig vækst mellem 1985 og 1990, 
oplevede omfattende tab af ar­
bejdspladser mellem 1990 og 1992, 
bortset fra maskinindustrien. 
I modsætning til i industrien fort­
satte beskæftigelsen i servicesekto­
ren med at stige fra 1990 til 1992, 
idet kun 9 ud af 25 servicesektorer 
kunne registrere et fald i beskæfti­
gelsen, men nogle af disse ni sekto­
rer (handel med fast ejendom, 
rejsebureauvirksomhed og forsk­
nings- og udviklingsinstitutter) 
havde været blandt de sektorer, der 
havde haft den kraftigste vækst 
før 1990. Ligesom i industrien var forskellen 
i stigningen i beskæftigelsen mel­
lem perioden med høj vækst og re-
cessionsperioden mest udtalt i de 
sektorer, der havde oplevet den 
kraftigste ekspansion. Recessionen 
synes derfor at ramme beskæftigel­
sen i vækstsektorerne uforholds­
mæssigt hårdt. 
Væksten i beskæfti­
gelsen på lang sigt i 
EU og andre steder 
De disponible data tyder på, at det 
er nogenlunde de samme områder, 
som har haft vækst i beskæftigelsen 
i EU og i USA, Japan og EFTA-
landene i de seneste 20 år. 
Den mest slående forskel vedrører 
således ikke de områder, hvor be­
skæftigelsen er vokset, men 
omfanget af nedgangen i beskæfti­
gelsen i de sektorer, der har været 
i tilbagegang. Det er disse tab af 
arbejdspladser, der tilsyneladende 
i vidt omfang er ansvarlige for den 
lavere samlede vækst i beskæfti­
gelsen i EU end andre steder. 
Servicesektoren har bidraget næ­
sten Hge så meget i EU som i Japan 
og EFTA-landene til væksten i 
beskæftigelsen. Halvdelen af disse 
job lå i EU inden for kollektive og 
personlige tjenesteydelser, og det 
samme var tilfældet i de andre 
lande. 
Til gengæld var faldet i beskæftigel­
sen i landbruget langt større i EU 
end i USA, og samtidig var der også 
tale om omfattende tab af arbejds­
pladser i industrisektoren, hvor be­
skæftigelsen steg i USA og Japan. 
Eftersom disse tab af arbejdsplad­
ser hovedsagelig fandt sted i den 
private sektor, opvejer de til dels 
væksten i beskæftigelsen i den pri­
vate del af servicesektoren. Det har 
direkte resulteret i, at en langt stør­
re del af nettovæksten i beskæfti­
gelsen i EU lå i den offentlige 
sektor, end det var tilfældet i USA 
og Japan. Sammenligner man perioden med 
høj vækst i beskæftigelsen i EU 
mellem 1985 og 1990 med andre år, 
fremgår det, at hovedforskellen lå i, 
at beskæftigelsen i industrien vok­
sede mellem 1985 og 1990 og faldt 
markant de øvrige år. Det er først 
og fremmest denne faktor, og ikke 
den stærkere vækst i beskæftigel­
sen i servicesektoren, der er ansvar­
lig for to tredjedele af forskellen i 
den samlede nettovækst i beskæfti­
gelsen mellem første og anden halv­
del af 1980'erne. Det gør sig også 
gældende for de enkelte EU-lande. 
Industrien kan næppe forventes at 
blive en vigtig kilde til vækst i 
beskæftigelsen i de kommende år, 
men omfanget af ændringer i denne 
sektor vil nok få stor indvirkning 
på, hvor meget beskæftigelsen som 
helhed vil stige. 
Ændrede 
kvalifikations­
behov i EU 
Det er ikke kun strukturen i 
beskæftigelsen, der er ved at æn­
dre sig i EU, det er også arbejdets 
karakter. Væksten i servicesekto­
ren fører til øget efterspørgsel efter 
højt kvalificeret arbejdskraft, men 
den skaber samtidig ganske man­
ge lavt kvalificerede job. 
Som helhed synes der dog at være 
tale om en forskydning i erhvervs­
strukturen i retning af mere kvali-
fikationskrævende job. Fra 1983 til 
1991 steg antallet af personer i libe­
rale og tekniske erhverv i EU med 
over 2,5% om året, sammenholdt 
med en vækst i den samlede beskæf­
tigelse på godt 1% om året. Samti­
dig var der tale om et fald på 2,5% 
om året i antallet af arbejdstagere i 
landbrugserhverv, og 0,5% om året 
i antallet af personer i produktions-
og transporterhverv. De liberale og 
tekniske erhverv, som i 1983 kun 
tegnede sig for 15% af den samlede 
beskæftigelse, var ansvarlig for 
40% af den samlede stigning i 
beskæftigelsen. 
22 
Resumé og konklusioner 
Forskydningen i erhvervsstruktu­
ren var langt mere udtalt i perioder 
med lav vækst i beskæftigelsen end 
i årene med høj vækst. I årene med 
lav vækst (1983 til 1985 og i 1991) 
var stigningen i antallet af personer 
i liberale og tekniske erhverv såle­
des kun lidt mindre end i perioden 
mellem 1985 og 1990 og tegnede sig 
for størsteparten af den meget 
begrænsede stigning overhovedet i 
beskæftigelsen. I modsætning her­
til faldt antallet af personer i pro­
duktions- og transporterhverv 
ganske betydeligt i årene med lav 
vækst, men det steg mellem 1985 og 
1990. Det samme gjorde sig i vidt 
omfang gældende for kontorområ­
det, som tegnede sig for en Hge så 
stor del af nettovæksten i beskæfti­
gelsen i disse år som de Hberale og 
tekniske erhverv (30%). 
Dette tyder på, at det i recessions-
perioder er de lavere kvalificerede 
job, der generelt går tabt, mens så­
danne job i perioder med vækst teg­
ner sig for en forholdsvis stor del af 
den samlede stigning i beskæftigel­
sen. Omfanget af ændringer i er­
hvervsstrukturen og forskydningen 
i retning af flere mere kvalifika-
tionskrævende erhverv synes 
derfor at afhænge af det fremher­
skende økonomiske klima. 
Mænds og kvinders 
erhverv 
I EU som helhed var der i 1992 
procentvis langt flere mænd end 
kvinder, der var klassificeret som 
ledere og mellemledere (henholds­
vis 9,5% og 6%). Det gælder for 
samtlige EU-lande, og forskellen er 
nogenlunde den samme overalt, 
hvis man ikke medregner de selv­
stændige erhvervsdrivende. Inden 
for de liberale erhverv var andelen 
af mænd og kvinder stort set den 
samme, mens andelen af kvinder 
inden for de tekniske erhverv i de 
fleste tilfælde var højere end ande­
len af mænd. 3tort set samme andel 
af kvinder som af mænd var derfor 
beskæftiget i disse tre forholdsvis højt placerede erhvervsgrupper i 
1992. 
Beskæftigelsen i små 
og mellemstore 
virksomheder 
De fleste af dem, der er beskæftiget 
i EU, arbejder i små virksomheder. 
I 1991 beskæftigede virksomheder 
med under 100 ansatte 55% af alle 
dem, der var beskæftiget i den pri­
vate sektor i EU, og virksomheder 
med under 10 ansatte tegnede sig 
for ca. 30%. Det er stort set samme 
procentsatser som i Japan. 
De små firmaer er dog langt mere 
udbredte i de sydlige EU-lande end 
i de nordlige, idet Danmark dog er 
en undtagelse. I Spanien var virk­
somheder med under 100 ansatte 
ansvarlige for 74% af beskæftigel­
sen i den private sektor i 1991, i 
Italien var det 69%, og i Portugal 
var det over 60%. I Belgien og Tysk­
land tegnede de sig dog kun for 46% 
af den samlede beskæftigelse i den 
private sektor, og i Storbritannien 
og Luxembourg var det under halv­
delen. 
Små virksomheder har langt 
mindre vægt i EU inden for frem­
stillingsindustrien end i servicesek­
toren. I 1991 arbejdede under 40% 
af de beskæftigede i fremstillingsin­
dustrien i virksomheder med under 
100 ansatte, mens det var 60% i 
servicesektoren. I Japan gør det 
samme fænomen sig gældende, men 
her tegner de små virksomheder sig 
for en større del af beskæftigelsen 
(45%) i fremstillingsindustrien, end 
det er tilfældet i EU, hvilket kan 
tilskrives, at de store koncerner i 
vidt omfang benytter sig af under­
entrepriser. Også i den sydlige del 
af EU tegner de små virksomheder 
sig for en forholdsmæssig større del 
af beskæftigelsen i fremstillingsin­
dustrien, end det er tilfældet i nord 
(60% i Italien og Spanien, sammen­
holdt med under en tredjedel i 
Storbritannien og 28% i Tyskland). I den private del af servicesektoren 
lå over halvdelen af beskæftigelsen 
i virksomheder med under 100 an­
satte i samtlige EU-lande, bortset 
fra Belgien (hvor de selvstændige 
erhvervsdrivende ikke er medreg­
net), og i Spanien og Italien var 
tallet over 75%. Inden for service­
sektoren tegner små virksomheder 
sig for over halvdelen af beskæfti­
gelsen i de to største vækstsektorer 
— andre tjenesteydelser (i dette til­
fælde hovedsagelig personlige tje­
nesteydelser) og forretningsservice. 
23 
Resumé og konklusioner 
24 
Udviklingen i beskæftigelsen 
Del 1 Udviklingen i beskæftigelsen 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU - Tendenser og perspektiver 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
-25-
Udviklingen i beskæftigelsen 
26 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Det økonomiske opsving er nu godt i gang i EU. 
Arbejdsløsheden er så småt ved at falde, men vil formentlig 
fortsat være et stort problem i lang tid fremover. På længere 
sigt er det usikkert, om der kan skabes tilstrækkeligt mange 
nye arbejdspladser til at få beskæftigelsen op på et 
acceptabelt niveau. 
Indledning 
Efter en periode med kraftig stig­
ning i beskæftigelsen i anden 
halvdel af 1980'erne har EU siden 
1990 oplevet en periode på tre år, 
hvor antallet af personer i beskæf­
tigelse er faldet progressivt, og 
arbejdsløsheden er steget stærkt. 
Selv om nedgangen i beskæftigel­
sen synes at være dæmpet markant 
i 1994, og udsigterne gradvis bfiver 
lysere, er det stadig et stort spørgs­
mål, hvor hurtigt opsvinget slår 
igennem, og hvor længe det varer. 
Det afgørende er, om væksten i 
beskæftigelsen vil nå op på de 
niveauer, der kunne registreres, før 
den nuværende recession satte ind, 
hurtigt nok til at få væsentlig ind­
virkning på den nuværende 
arbejdsløshed. 
Det forhold, at det ikke er lykkedes 
at skabe flere arbejdspladser i EU 
siden 1990 afspejles i beskæfti­
gelsesfrekvensen — forholdet 
mellem antallet af personer i 
beskæftigelse og befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder, dvs. alle mel­
lem 15 og 64 år — som i 1993 faldt 
til 58% fra 60% tre år tidligere (fi­
gur 1). Medens beskæftigelsen er 
faldet — det anslås med næsten 2% 
i 1993, hvilket er det største fald på 
et enkelt år siden 1950'erne — er 
befolkningen i den arbejdsdygtige alder fortsat med at vokse, omend 
langsomt. Samtidig er tendensen i 
retning af, at en voksende andel af 
kvinder i den arbejdsdygtige alder 
ønsker at arbejde, blevet bremset 
på grund af mangelen på job (se det 
indrammede felt vedrørende 
beskæftigelsesfrekvensen). 
Resultatet har været, at beskæfti­
gelsesfrekvensen i EU nu er endnu lavere end før i forhold til USA og 
Japan, hvor beskæftigelsesfrekven­
sen begge steder er over 70%. I USA 
steg beskæftigelsesfrekvensen igen 
i 1993, da der atter kom gang i øko­
nomien, og der blev skabt rigtigt 
mange nye arbejdspladser. Denne 
tendens forventes at fortsætte i 
1994. I Japan, hvor recessionen 
fortsætter, er beskæftigelses­
frekvensen blevet opretholdt på 
1 Beskæftigelsen i EU og andre steder, 1971-1993 
% af befolkningen (15-64) 
80 r 
70 
60 -i 80 
70 
H 60 
50 I _i i t i i i i i it i i i—i i i i i i i i i 5Q 
1971 1973 1975 1977 1979 1981 1983 1985 1987 1989 1991 1993 
-27-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Beskæftigelsesfrekvensen 
Beskæftigelsesfrekvensen er et mål for, i hvilket omfang det lykkes for en 
økonomi at skabe arbejdspladser, og som udgangspunkt tager man befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder. Men som det er tilfældet med alle andre 
'sammenstykkede' mål, er det nødvendigvis forholdsvis unuanceret og skal 
fortolkes med en vis forsigtighed. Specielt er det vigtigt at kende årsagerne 
til ændringer i beskæftigelsesfrekvensen over tid og til eventuelle forskelle 
mellem økonomierne, hvis man vil foretage en entydig vurdering af de 
komparative resultater. 
Beskæftigelsesfrekvensen er simpelthen forholdet mellem den samlede 
beskæftigelse og befolkningen i den arbejdsdygtige alder, og den er derfor 
først og fremmest influeret af forskelle i omfanget af deltidsarbejde og i den 
gennemsnitlige arbejdstid. For det andet influeres beskæftigelsesfrekven­
sen af forskelle i, hvor mange mennesker over den arbejdsdygtige alder der 
forbliver i beskæftigelse. Eftersom disse personer er medregnet i beskæfti­
gelsestallene, men ikke i tallene for befolkningen i den arbejdsdygtige alder, 
kan en økonomi, hvor mange over pensionsalderen fortsat er i arbejde, have 
en høj beskæftigelsesfrekvens, uden at en stor del af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder nødvendigvis er i arbejde. Som det fremgår af kapitel 2, 
har dette specielt betydning for sammenligningerne mellem EU og Japan. 
Selv om sammenligningen begrænses til personer mellem 15 og 64 år, kan 
registrerede forskelle mellem økonomier fortsat være misvisende. Det gæl­
der specielt i relation til de yngre aldersgrupper, hvor en lav 
beskæftigelsesfrekvens og en lav erhvervsfrekvens kan være udtryk for, at 
en større andel af den pågældende aldersgruppe fortsat er under uddannel­
se. En sådan konstellation ville normalt blive betragtet som gunstig frem 
for som et tegn på, at det ikke er lykkedes at skabe tilstrækkeligt mange 
nye job. På den anden side kan det forhold, at en stor del af de unge er under 
uddannelse, skyldes, at økonomien ikke er i stand til at tilbyde dem beskæf­
tigelse. De mange nye uddannelsesordninger for unge, som dukkede op i 
1980'erne, da ungdomsarbejdsløsheden begyndte at stige, og de unge derfor 
tilskyndedes til at forbUve længere under uddannelse, var til dels begrundet 
i et ønske om at øge de unges erhvervsmæssige færdigheder og kvalifikatio­
ner, men de afspejlede også mangelen på job. 
Også de ældre aldersgrupper kan give anledning til problemer, hvis f.eks. 
den reelle pensionsalder er under 65 år; det vil også være med til at 
nedbringe den registrerede beskæftigelsesfrekvens. Set ud fra ét synspunkt 
kan det betragtes som en fordel frem for en svaghed, eftersom det kan 
betyde, at økonomien er i stand til at forsørge en forholdsvis stor del af 
befolkningen på pension. 
Set ud fra et andet synspunkt kan det dog også betyde, at det ikke er 
lykkedes for økonomien at skabe tilstrækkeligt mange job til at holde de 
pågældende i beskæftigelse. De førtidspensionsordninger, der er indført i 
mange EUlande siden midten af 1970'erne, var i højere grad begrundet i et 
ønske om at frigøre job til andre aldersgrupper, specielt de unge, frem for 
at gøre noget for de ældre. Det, der betyder noget i denne sammenhæng, er, 
at de ældre bør have valget mellem at arbejde eller at gå på pension, og at 
deres færdigheder og erfaring på den anden side heller ikke bør gå tabt for 
erhvervslivet, blot fordi der ikke er arbejde nok til alle. 
Disse problemer betyder ikke, at beskæftigelsesfrekvensen ikke kan bruges 
som en arbejdsmarkedsindikator. Den er tværtimod i mange henseender et 
bedre mål end arbejdsløshedsprocenten, som udelukker de mange menne­
sker, som ikke er aktivt arbejdssøgende, men som ville arbejde, hvis der var 
mulighed for at få et job. Sammenligninger af beskæftigelsesfrekvensen er 
et vigtigt udgangspunkt i alle analyser af, hvorvidt det rent faktisk er 
lykkedes for en økonomi at skabe beskæftigelse til sin befolkning. trods af en meget svag vækst i pro­
duktionen. 
Til gengæld har EFTA-landene for 
første gang i flere tiår ikke været i 
stand til at opretholde beskæfti­
gelsesniveauet siden 1990, da 
recessionen begyndte at bide sig 
fast. Beskæftigelsesfrekvensen i 
disse lande er derfor faldet endnu 
kraftigere end i EU. Alligevel er den 
gennemsnitlige beskæftigelsesfre­
kvens i EFTA-landene dog fortsat 
væsentligt højere end i EU, nemlig 
ca. 68%. Samtidig skal det under­
streges, at der er tale om store 
interne forskelle i beskæftigelses­
frekvensen både i EU og mellem 
EFTA-landene. 11993 var den i EU 
helt oppe på 73% i Danmark, men 
helt nede på 45% i Spanien, mens 
den i EFTA-landene varierede fra 
73% i Schweiz til kun 59% i Finland. 
Alle EU-landene, undtagen 
Danmark, havde dog en lavere be­
skæftigelsesfrekvens end USA, 
Japan og EFTA-landene, bortset fra 
Finland. 
Disse ændringer i beskæftigelses­
frekvensen afspejles i vidt omfang i 
arbejdsløshedsprocenterne. I EU 
steg den gennemsnitlige arbejdsløs­
hed i 1993 til 10% fra under 8% i 
1990, og forskellen i forhold til USA, 
som indsnævredes, da recessionen 
satte ind der i 1990, er igen blevet 
større (figur 2). 
Stigningen i arbejdsløsheden i EU 
er dog ingenting i sammenligning 
med stigningen i EFTA-landene, 
hvor gennemsnittet steg fra kun 
2,5% i 1990 til næsten 8% i 1993, 
hvilket er en endnu kraftigere stig­
ning end stigningen i EU i 
begyndelsen af 1980'erne. 
Dette skyldes dog i vidt omfang den 
kraftige stigning i Finland, hvor ar­
bejdsløsheden steg fra 3,5% til 18% 
i løbet af de to år. I Østrig steg den 
til gengæld kun fra 3% til 5%. 
Selv om arbejdsløsheden i Japan 
også er steget siden 1990, har der 
hidtil kun været tale om en ganske 
28 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
lille stigning, og den ligger fortsat 
kun på ca. 2,5%, hvilket kan tilskri­
ves de japanske virksomheders 
omfattende strategier for at bevare 
arbejdspladser. Det er et åbent 
spørgsmål, hvor længe dette kan 
blive ved i betragtning af den meget 
lave vækst i produktionen. 
Stigningen i arbejdsløsheden synes 
at være dæmpet noget i EU i løbet 
af de første måneder af 1994. Ved 
den seneste optælling lå gennem­
snittet på 11% for samtlige 
EU-lande (ekskl. de nye tyske del­
stater), hvilket kim er en lille smule 
højere end niveauet i slutningen af 
1993 (figur 3). Kun i Tyskland, 
Spanien, Portugal og Luxembourg 
steg arbejdsløshedsprocenten med 
mere end 0,2% i løbet af de første 
fem måneder af 1994, og i to lande, 
Irland og Storbritannien, faldt den. 
Arbejdsløsheden 
blandt mænd 
og kvinder 
Som det har været tilfældet i mange 
år, var arbejdsløsheden højere for 
kvinder end for mænd — henholds­
vis 13% og 10% i maj 1994 (figur 4), 
og det på trods af at de samlede 
EU-tal omfattede lidt færre kvinder 
end mænd. Denne situation gør sig 
gældende for alle EU-landene med 
Storbritannien som den eneste und­
tagelse, hvor arbejdsløsheden er 
væsentligt højere for mændene end 
forkvinderne. 
Der er dog sket en vis udjævning af 
forskellene i de seneste år, hvor ar­
bejdsløsheden er steget. I syv af de 
tolv lande — specielt Tyskland, 
Frankrig, Portugal og Storbritanni­
en — har stigningen i højere grad 
ramt mændene end kvinderne. Det 
var specielt tilfældet i begyndelsen 
af recessionen. Men efterhånden 
som arbejdsløsheden har stabilise­
ret sig, er arbejdsløsheden steget 
lidt hurtigere for kvinderne end for 
mændene. Det kan betyde, at vi 
skal forvente en gentagelse af det, 2 Arbejdsløsheden i EU og andre steder, 1971-1993 
% af arbejdsstyrken 
12 r T 12 
H 10 
H 4 
H 2 
1971 1973 1975 1977 1979 1981 1983 1985 1987 1989 1991 1993 
3 Arbejdsløsheden i EU-landene, 1985,1990 og maj 1994 
% af arbejdsstyrken 
T 25 
29 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Arbejdsløshedstal 
Der er to hovedkilder til arbejdsløshedstallene. Den ene er Arbejdsstyrkeun­
dersøgelsen, der er baseret på et udsnit af husstande, og som gennemføres 
hvert år, i visse tilfælde hvert kvartal, i alle EU-landene. Med denne under­
søgelse forsøger man at finde ud af, hvor mange mennesker der står uden 
arbejde, men som både er til rådighed for arbejdsmarkedet, og som aktivt 
søger arbejde, hvilket er den internationalt anerkendte definition på arbejds­
løshed. EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse, som ledes af Eurostat og 
gennemføres af EU-landene hvert år, i de fleste tilfælde i løbet af foråret og 
på grundlag af fælles metoder, er hovedkilden til sammenlignelige arbejds­
løshedstal for EU som helhed. De tal, der er baseret på 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen, er rent faktisk de eneste pålidelige muligheder 
for at sammenligne arbejdsløsheden mellem EU-landene, og de eneste sam­
lede arbejdsløshedstal på EU-plan, som for størstepartens vedkommende er 
indbyrdes konsistente. 
Den anden hovedkilde er den månedlige optælling af ledige i de enkelte 
EU-lande, som i vidt omfang er baseret på, hvor mange der er registreret på 
arbejdsformidlingskontorerne som værende uden arbejde og arbejdssøgende, 
eller i visse tilfælde på, hvor mange der gør krav på arbejdsløshedsydelser. 
Det er grundlaget for de arbejdsløshedstal, der gengives i medierne i de 
enkelte lande, og hvortil der almindeligvis refereres i den offentlige debat. 
Der er stor forskel på, hvad disse tal dækker i de forskellige EU-lande, hvorfor 
de samlede tal ikke kan sammenlignes inden for EU. Desuden refererer de i 
de færreste tilfælde til ILO-definitionen på arbejdsløshed. 
F.eks. gælder det i Storbritannien, at kun personer, der søger fuldtidsarbejde, 
og som gør krav på arbejdsløshedsydelser, tælles med i de nationale tal, 
hvilket i praksis udelukker mange kvinder fra statistikkerne. I en række 
andre lande er de registrerede tal begrænset til de personer, der søger arbejde 
for mere end et bestemt antal timer om ugen (fuldtidsarbejde i Frankrig og 
Irland, 18 timer om ugen i Tyskland, 20 timer i Spanien, Luxembourg og 
Nederlandene). Sådanne begrænsninger bidrager til at reducere de registre­
rede tal i forhold til Arbejdsstyrkeundersøgelsens tal, som dækker alle 
arbejdssøgende. Kravet om, at de pågældende skal være registrerede, træk­
ker i samme retning. 
Der er dog nogle faktorer, der trækker i den modsatte retning. Specielt gælder 
det i Italien, at deltidsbeskæftigede, der arbejder under 20 timer; om ugen, og 
personer på tidsbegrænsede kontrakter på fire måneder eller derunder, 
regnes for arbejdsløse på linje med personer, som ikke har noget job overho­
vedet. I Arbejdsstyrkeundersøgelserne medregnes personer i begge de 
nævnte kategorier som beskæftigede. 
Mere generelt gælder det, at selv om de nationale tal i samtlige lande burde 
udelukke alle dem, der allerede har et job, det være sig i den formelle eller 
den uformelle økonomi, og burde omfatte alle dem, som står til rådighed for 
arbejdsmarkedet og aktivt søger arbejde, adskiller metoderne for vurdering 
af, hvorvidt disse betingelser er opfyldt, sig fra de metoder, der anvendes i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsens fortrolige rundspørge, men også fra land til 
land. Desuden kan det konstateres, at ikke i alle EU-landene slettes folk af 
arbejdsløshedsregisteret, så snart de har fundet arbejde. Der er således 
mange forskellige grunde til, at de registrerede tal kan være h«rjere end 
tallene fra Arbejdsstyrkeundersøgelserne. 
På trods af de definitionsmæssige forskelle og eventuelle ændringer i defini­
tionerne i de enkelte lande, anvendes den månedlige optælling til at justere 
og ajourføre Arbejdsstyrkeundersøgelsens tal, så man kan udarbejde harmo­
niserede overslag over arbejdsløshedsprocenterne hver måned i EU, som er 
nogenlunde sammenlignelige mellem EU-landene. (Det er disse tal, der 
offentliggøres hver måned af Eurostat i den månedlige arbejdsløshedsover-
sigt). der skete i midten af 1980'erne, da 
arbejdsløshedsprocenten for kvin­
derne fortsatte med at stige i mere 
end to år, efter at stigningen var 
standset for mændenes vedkom­
mende. Det skyldtes til dels, at der 
kom flere kvinder ind i arbejdsstyr­
ken, men det er dog for tidligt at sige 
noget om, hvorvidt det samme vil 
gøre sig gældende nu. 
Hvad er 
arbej dsløshed? 
Ovennævnte arbejdsløshedstal re­
fererer til de harmoniserede serier, 
der udarbejdes af Eurostat, og som 
både skulle være sammenlignelige 
mellem EU-landene og give et ens­
artet billede af udviklingen i 
arbejdsløsheden. Disse tal adskiller 
sig dog fra de tal, man normalt bru­
ger i de enkelte EU-lande, hvilket 
kan give anledning til forvirring og 
misforståelser. 
Det skal understreges, at der ikke 
findes noget enkelt sæt tal, der kan 
bruges som et entydigt mål for ar­
bejdsløshedens størrelse. Det 
skyldes dels, at arbejdsløshed kan 
defineres på forskellige måder, dels 
at arbejdsløshed ikke i sig selv er et 
præcist begreb. Specielt kan der 
være tale om en meget uklar skille­
linje mellem arbejdsløshed og 
erhvervsinaktivitet — dvs, mellem 
en person, som søger arbejde, men 
som ikke kan få noget, og en person, 
som har resolveret, at mangelen på 
job gør det nytteløst at søge arbejde, 
men som alligevel gerne vil arbejde. 
Ikke blot er de tal, der offentliggøres 
som mål for arbejdsløsheden, for­
skellige, men der er også en 
forståelig tendens til at betragte de 
samlede arbejdsløshedstal som et 
pålideligt mål for mangelen på be­
skæftigelse, selv om de i 
virkeligheden kun er et meget 
ufuldstændigt udtryk herfor (se ka­
pitel 2). 
De to vigtigste kilder til 
arbejdsløshedstallene er Arbejds-
30 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
styrkeundersøgelsen, der omfatter 
husstande, og som forsøger at få 
folk til selv at oplyse, hvorvidt de er 
arbejdsløse, ved at lægge interna­
tionalt anerkendte kriterier til 
grund for vurderingen, samt den 
månedlige arbejdsløshedstælling i 
de enkelte EU-lande, som omfatter 
alle dem, der er registreret på ar­
bej dsformidlingskontorerne (eller, 
som i Storbritannien, dem, der gør 
krav på arbej dsløshedsrelaterede 
ydelser). Det er de sidstnævnte tal, 
der er bedst kendt i EU-landene, 
mens det er det førstnævnte, der 
opfylder de internationale stand­
arddefinitioner, specielt den af ILO 
anbefalede, og som er mest sam­
menligneligt på tværs af landene 
(se det indrammede felt). 
For at udnytte fordelene ved disse 
to sæt tal og kunne udarbejde aktu­
elle overslag over arbejdsløsheden, 
som samtidig er internationalt 
sammenlignelige i størst mulig 
grad, må man kombinere tallene for 
at nå frem til en 'harmoniseret' ar­
bejdsløshedsprocent. Det giver 
generelt højere samlede tal for hele 
EU end Arbejdsstyrkeundersøgel­
sernes tal, men lavere end de 
enkelte landes officielle tal. I 1993 
var forskellen mellem de nationale 
officielle tal og de harmoniserede tal 
over 2 mio for EU som helhed, nem­
lig 18 mio sammenholdt med 
16 mio, svarende til arbejdsløsheds­
procenter på henholdsvis 11,9% og 
10,5% (figur 5). 
Det var dog kun ét land, nemlig 
Italien — hvor de nationale officiel­
le tal er baseret på en særdeles 
liberal fortolkning af begrebet ar­
bejdsløshed — der tegnede sig for 
hele forskellen. I Belgien, Tyskland, 
Frankrig og Portugal var de natio­
nale tal også væsentligt højere end 
de harmoniserede tal — i samtlige 
lande ca. 20% eller mere, mens de i 
Danmark og Irland kun var noget 
højere end de harmoniserede tal. 
Til gengæld var de harmonisere­
de EU-tal mindst 40% højere 
end de nationale officielle tal i 4 Arbejdsløsheden for mænd og kvinder i EU-landene, 
1990 og maj 1994 
% af arbejdsstyrken 
T 35 
nj 30 35 r 
30 r-
25 r-
20 
15 r 
10 r 
5 r 
L P D GR UK NL B DK E12 F I IRL 6 L P D HP. UK NL 8 DK 612 F I !RL E 
Mænd Kvinder 25 
20 
15 
10 
5 Arbejdsløsheden i EU-landene efter forskellige 
definitioner, 1986 og 1993 
25 r 
20 
15 h 
10 h % af arbejdsstyrken 
T 25 
H 20 
15 
10 
L P D GR UK NL B DK E12 F I IRL E L P D GR UK NL B DK E12 F I IRL E 
1986 1993 
-31 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
6 Andelen af arbejdsløse i Arbejdsstyrkeundersøgelsen, 
som var registreret ledige, 1986 og 1992 
100 r % af de arbejdsløse 
n 100 
Sammenligninger mellem 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen og antallet 
af registrerede ledige 
Skal man foretage brugbare sammenligninger af, hvor mange der er registreret som 
ledige, og som også regnes med i EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse som værende 
arbejdsløse, kræver det en vis bearbejdning af tallene. Det skyldes, at Arbejdsstyrke-
undersøgelserne gennemføres på forskellige tidspunkter i de forskellige EU-lande, 
hvilket i de fleste tilfælde betyder, at man ikke direkte kan sammenligne Arbejds-
styrkeundersøgelsens tal med de registrerede tal i en given måned. 
I nogle lande er sammenligningen forholdsvis simpel. I Tyskland f.eks. refererer 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen for 1992 ligesom de tidligere undersøgelser til en 
bestemt uge i slutningen af april, således at Arbejdsstyrkeundersøgelsens tal kan 
sammenlignes direkte med Arbejdsformidlingens registreringstal for samme 
måned (uden justeringer for sæsonmæssige udsving, eftersom Arbejdsstyrkeun­
dersøgelsens tal naturligvis ikke er justeret efter sæsonmæssige udsving). For de 
fleste landes vedkommende gælder det dog, at arbejdsstyrke undersøge Isen gen­
nemføres over flere uger — i Nederlandene er det helt op til 24 uger - fra januar 
til juni, men først og fremmest i perioden fra marts til maj. For at gøre de månedlige 
registreringstal sammenlignelige med Arbejdsstyrkeundersøgelsens overslag må 
de derfor vægtes efter, hvor stor en andel af de adspurgte i Arbejdsstyrkeundersø­
gelsen i de enkelte lande der har svaret i den pågældende måned. For Spaniens 
vedkommende, hvor ca. 16% af de adspurgte i Arbejdsstyrkeundersøgelsen var 
omfattet i marts og 42% i både april og maj, må disse procentsatser således 
anvendes på registreringstallene i hver af de pågældende tre måneder for at opnå 
et vægtet gennemsnitstal, der kan sammenlignes med de samlede tal i Arbejds­
styrkeundersøgelsen. Grækenland, Spanien og 
Nederlandene, medens forskellen i 
Storbritannien og Luxembourg gik 
i samme retning, men dog var langt 
mindre. 
Sammenligninger med tidligere år 
tyder på, at den samlede forskel 
mellem de harmoniserede tal og de 
officielle registreringstal er blevet 
større i tidens løb. Selv om Italien 
tegner sig for størsteparten af den­
ne stigning i relation til tallene for 
hele EU, er forskellen mellem de to 
sæt tal også blevet større i nogle få 
andre lande. I en række andre til­
fælde er forskellen dog blevet 
mindre. Mellem 1986 — hvor ar­
bejdsløsheden var lige så høj — og 
1993 blev forskellen væsentligt 
større i Grækenland, Spanien og 
Nederlandene, men mindre i 
Belgien, Danmark og Luxembourg, 
mens den i Frankrig, Irland, 
Portugal og Storbritannien vendte 
helt omkring. De to sæt tal er derfor 
ikke blot forskellige på et hvilket 
som helst tidspunkt, men for de fle­
ste landes vedkommende ændrer de 
sig også på forskellig måde over tid. 
Arbejdsløs eller 
ikke arbejdsløs? 
Selv ovenstående sammenligninger 
viser dog ikke det fulde omfang af 
forskellene mellem de to sæt tal. En 
stor del af de personer, som i EUs 
Arbejdsstyrkeundersøgelse regnes 
som arbejdsløse, er ikke registreret 
som arbejdsløse i de samlede natio­
nale arbejdsløshedstal, mens en 
endnu større del af dem, der er re­
gistreret i de enkelte EU-lande, 
ikke er medregnet i Arbejdsstyrke-
undersøgelsernes samlede 
arbejdsløshedstal som 'rigtigt' ar­
bejdsløse efter den internationale 
definition. De to sæt tal refererer 
derfor i vidt omfang til to forskellige 
persongrupper, som dog til en vis 
grad overlapper hinanden. 
Af de ca. 13 mio, der var registreret 
som arbejdsløse i EU's Arbejdsstyr­
keundersøgelse i 1992, var kun godt 
-32-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
10 mio, eller 78%, registreret som 
arbejdsløse i EU-landene (figur 6). 
(Disse tal er overslag beregnet 
på grundlag af 1992-Arbejds-
styrkeundersøgelsen for den 
periode i det pågældende år, hvortil 
undersøgelsen refererer - se det ind­
rammede felt vedrørende nærmere 
enkeltheder). Den registrerede an­
del var lavere for kvindernes 
vedkommende end for mændenes 
— henholdsvis 73% og 82%. 
Der var dog tale om meget store 
udsving mellem EU-landene med 
hensyn til denne andel. Mens den i 
Belgien og Spanien udgjorde over 
91% og i Tyskland og Frankrig over 
85%, var den kun 57% i 
Nederlandene, 53% i Luxembourg, 
49% i Portugal og helt nede på 13% 
i Grækenland. I halvdelen af EU-
landene — de fire sidstnævnte plus 
Storbritannien og Irland — var så­
ledes ca. 30% eller endnu flere af 
dem, der blev regnet som arbejdslø-
se i EU-statistikkerne, ikke 
medregnet i de nationale arbejds­
løshedstal. Desuden gjaldt det i alle 
disse lande, bortset fra Portugal, at 
under halvdelen af de kvinder, der 
blev regnet som arbejdsløse, ikke 
figurerer som arbejdsløse i de natio­
nale tal; i Portugal gjaldt det godt 
halvdelen af denne gruppe kvinder. 
Samtidig blev kun 63% af dem, der 
var medregnet i de samlede natio­
nale arbejdsløshedstal, regnet med 
i Arbejdsstyrkeundersøgelsen som 
arbejdsløse i 1992 (figur 7, hvor der 
dog for Spaniens vedkommende er 
en vis uoverensstemmelse mellem 
antallet af registrerede arbejdsløse 
og personer, som i Arbejdsstyrkeun­
dersøgelsen selv anførte, at de var 
registreret som arbejdsløse; sidst­
nævnte gruppe var større end 
førstnævnte). Det betyder, at i alt 
ca. 19 mio personer i 1992 blev reg­
net som arbejdsløse i EU enten efter 
EU-definitionen på arbejdsløshed 
eller efter den nationale definition 
— det er 6 mio flere end det samlede 
tal i Arbejdsstyrkeundersøgelsen 
(svarende til 4% af arbejdsstyrken) 
og 4 mio flere end tallet for alle registrerede arbejdsløse. Det vil 
med andre ord sige, at i stedet for 17 
mio arbejdsløse i EU (eksklusive de 
nye tyske delstater), hvilket er det 
samlede harmoniserede tal fra maj 
1994, var ca. 23 mio ved den sidste 
tælling regnet som arbejdsløse efter 
én af de to definitioner. I intet EU-
land, bortset fra Spanien — hvor 
alle, der var registreret som ar­
bejdsløse, også var medregnet i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsens sam­
lede arbejdsløshedstal — blev mere 
end 75% af dem, der figurerede i den 
officielle registrering, regnet med 
som arbejdsløse i Arbejdsstyrkeun­
dersøgelsen i 1992, og i halvdelen af 
landene var det under 60%. 
I de fleste lande — de eneste undta-
gelser er Frankrig, Italien og 
Nederlandene — var andelen af 
kvinder, som var registreret som 
arbejdsløse og regnet som arbejds­
løse i Arbejdsstyrkeundersøgelsen, 
mindre end andelen af mænd, og i 
tre af de fire sydlige medlemsstater 
— med Spanien som den eneste 
undtagelse — samt i Irland var det 
under 40%. I disse lande figurerede det store flertal af de kvinder, 
der optrådte i de nationale 
arbejdsløshedsregistre, ikke i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsens sam­
lede arbejdsløshedstal. 
Mens den andel af de arbejdsløse i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen, som 
også var registreret som ledige i de 
nationale statistikker, stort set var 
den samme i 1992 som i 1986, faldt 
andelen af registrerede ledige, som 
også blev regnet med i Arbejdsstyr­
keundersøgelsens samlede tal, 
ganske betydeligt i denne periode i 
næsten alle EU-landene (fra 72% 
til 63% i hele EU). Stadigt flere af 
de registrerede arbejdsløse i de en­
kelte EU-lande figurerer derfor 
ikke i de samlede EU-tal som væ­
rende arbejdsløse. Det betyder på 
sin vis, at diskussionerne om ar­
bejdsløshedsproblemet i en række 
EU-lande ikke refererer til samme 
gruppe af personer som diskussio­
nerne på EU-plan refererer til, 
hvilket ikke gør den politiske debat 
lettere, for slet ikke at tale om for­
muleringen af den nødvendige 
politik. 
7 Andelen af registrerede ledige, der i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen erklærede at være 
arbejdsløse, 1986 og 1992 
120 r 
100 r-120 
-\ 100 
33-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Beskæftigelsespro-
blemets omfang i EU 
Udsigterne til, at arbejdsløsheden 
vil falde i hele EU i løbet af de 
nærmeste år, afhænger i vidt 
omfang af, hvor hurtigt det økono­
miske opsving bliver, hvilken 
vækstrate der kan opretholdes på 
længere sigt, og hvorvidt det lykkes 
at omdanne vækst til flere job. I det 
følgende skitseres udsigterne for 
EU's økonomi i resten af 1994 og 
i 1995. 
Omfanget af udfordringen for EU 
med hensyn til at skabe øget be­
skæftigelse afspejles dog kun 
delvist i det nuværende arbejdsløs-
hedsniveau. Den væsentligste del af 
problemet ligger i den lave er­
hvervsfrekvens for personer i den 
arbejdsdygtige alder. Det er de to 
ting tilsammen, der er årsag til den 
lavere beskæftigelsesfrekvens i EU 
i forhold til andre lande, som er 
omtalt ovenfor. 
Som det også fremgår af kapitel 2, 
er den lave erhvervsfrekvens, speci­
elt blandt kvinder, tilligemed den 
klare tendens i retning af, at stadigt 
flere af dem, som i øjeblikket er 
erhvervsinaktive — og ikke regnes 
med i arbejdsstyrken — ønsker at 
arbejde, ensbetydende med, at be­
stræbelser på at nedbringe 
arbejdsløsheden til en vis grad sva­
rer til at skyde sig selv i foden. Jo 
bedre det lykkes at skabe flere job, 
jo flere personer, specielt kvinder, 
men også mænd i de ældre alders­
grupper, vil føle sig tilskyndet til at 
søge arbejde og derfor medvirke til 
at øge udbuddet af arbejdskraft. 
Dette skjulte potentielle udbud af 
arbejdskraft, som kun viser sig, når 
der skabes flere job, underminerer 
den traditionelle model for 
vurdering af balancen på arbejds­
markedet, som går ud på at 
sammenligne den forventede stig­
ning i antallet af job med en isoleret 
projicering af antallet af arbejdssø­
gende. De to led i ligningen er med andre ord stærkt indbyrdes relate­
rede. Det betyder også, at EU's 
resultater i denne henseende ikke 
udelukkende eller hovedsagelig bør 
bedømmes efter, hvad der sker med 
arbejdsløsheden — selv om det er 
den mest konkrete indikator for en 
given politiks succes eller fiasko — 
men mindst hge så meget efter, om 
erhvervsfrekvensen stiger til et ni­
veau, som er mere sammenligneligt 
med niveauet i andre dele af den 
udviklede verden. 
Det vil mere konkret sige, at udfor­
dringen for EU ligger i at få 
beskæftigelsesfrekvensen til at stige 
— dels ved at nedbringe arbejds­
løsheden, dels ved at øge 
erhvervsfrekvensen — med ca. 10% 
eller mere i de kommende år. I 
betragtning af den forventede — 
omend lille — stigning i antallet af 
personer i den arbejdsdygtige alder, 
som vil få antallet af nytilkomne på 
arbejdsmarkedet til at stige 
uafhængigt af, hvad der sker med 
erhvervsfrekvensen, kræver det en 
konstant stigning i beskæftigelsen 
på ca. 1,5% om året i de næste 10 år, 
hvis EU skal komme op på en be­
skæftigelsesfrekvens på Hnje med 
USA's inden år 2005. 
De økonomiske udsigter, som er 
beskrevet i det følgende, og deres 
forventede konsekvenser for 
stigningen i beskæftigelsen skal 
vurderes på denne baggrund. 
Økonomiske og bes­
kæftigelsesmæssige 
udsigter for 
1994 og 1995 
Den økonomiske situation og udsig­
terne for EU's økonomi er blevet 
betydeligt bedre i det seneste år. 
Den recession, som plagede økono­
mien i det meste af 1992 og 1993, er 
nu på retur, og de seneste tal tyder 
på, at det økonomiske opsving er 
ved at tage fart, og at grunden er 
lagt til en vedvarende, ikke-
inflationsskabende vækst i produktion og beskæftigelse på 
mellemlangt sigt. 
Det gradvise økonomiske opsving i 
EU synes at være begyndt i foråret 
1993, hvorefter BNP voksede med 
gennemsnitligt 1%-1,5% i den reste­
rende del af året (figur 8). Denne 
vækst var dog ikke tilstrækkeligt 
for EU som helhed til at forhindre 
et fald i BNP på 0,3% fra 1992 til 
1993. Foreløbige kvartalsvise tal ty­
der på, at opsvinget er blevet 
kraftigere i første halvdel af 1994. 
Ifølge prognoserne fra maj 1994 for­
ventes EU's BNP at vokse med 1,5% 
i 1994 og 2,5% i 1995, og opsvinget 
skulle gøre sig gældende i hele ELT. 
Alle de EU-lande, som kunne regi­
strere et fald i produktionen eller 
ingen stigning i 1993, forventes at 
få en stigning i 1994. Desuden for­
ventes der vækstrater over 
gennemsnittet i Irland, Danmark 
og Storbritannien. Udsigterne ty­
der på en yderligere stigning i 
væksten i 1995 med en gennemsnit­
lig vækstrate i de fleste EU-lande 
på ca. 2,5%. 
De faktorer, der ligger til grund for 
den forventede stigning i væksten, 
er følgende : 
- det forventes, at væksten i 
verdensøkonomien vil tage 
yderligere fart til gavn for EU's 
eksportvirksomheder som et re-
8 BNP, 1992-1995 
Årlig variation (%) 
1992 1993 1994 1995 
-34 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
sultat af den succesfulde afslut­
ning af Uruguay-runden, den 
kraftige forbedring af de økono­
miske resultater i USA og den 
dynamiske udvikling på en 
række asiatiske markeder; 
den korte rente i EU kan må­
ske blive endnu lavere på grund 
af faldende inflation og det for­
hold, at budgetsituationen og 
lønudviklingen i stigende grad 
synes at stemme overens med 
en vis stabilitet på det monetæ­
re område; 
tilliden i erhvervslivet og hos 
forbrugerne er ved at være gen­
skabt på grund af opsvinget, 
fjernelsen af usikkerheden om­
kring den europæiske 
integration og udvidelsen af EU 
med Østrig, Finland, Norge og 
Sverige. Denne styrkelse af til­
liden kan forventes at medføre 
øget forbrug både i erhvervsli­
vet og i de private 
husholdninger; 
det private forbrug vil vokse 
ikke blot som følge af den lave­
re rente og den øgede tillid, 
men også som følge af den me­
get begrænsede stigning i 
arbejdsløsheden, som giver 
øgede forventninger om jobsik­
kerhed og nedbringer behovet 
for opsparing af forsigtigheds-
hensyn. Til gengæld vil der som følge af løn­
tilbageholdenheden og den 
forholdsvis stramme finanspolitik 
kun blive tale om begrænset eller 
slet ingen stigning i de disponible 
realindkomster, hvilket kan bremse 
væksten på kort sigt. 
Opsvinget bæres i første omgang af 
eksporten. Efter et anslået fald på 
næsten 1% i 1993 forventes ekspor­
ten, udtrykt i mængde, at vokse 
med gennemsnitligt ca. 6% om året 
i 1994 og 1995. Dette skulle efter­
hånden smitte af på det 
indenlandske forbrug og medføre 
øgede investeringer. Efter et fald på 
næsten 5% i 1993 (figur 9) forventes 
de faste investeringer at stige en 
smule i 1994 og noget mere i 1995 
(til ca. 5%). 
På grund af den meget begrænsede 
stigning i den disponible realind­
komst forventes det private forbrug 
dog at halte noget bagefter stignin­
gen i produktionen både i 1994 og 
1995 (figur 10), selv om den øgede 
tillid gradvis skulle sætte gang i 
forbruget igen. Det forventede 
opsving i eksporten og investerin­
gerne er i tråd med den strategi, der 
ligger til grund for Kommissionens 
hvidbog Vækst, Konkurrenceevne og 
Beskæftigelse, og hvis vækstprogno­
serne for 1994 og 1995 holder stik, 
vil væksten i produktionen i EU 
som helhed kunne stige yderligere 
til 3% eller endnu mere i 1996. Inflation 
Inflationen faldt i 1992 (figur 11) og 
forventes at falde yderligere på kort 
sigt til gennemsnitligt knap 3% i 
1995 på trods af stigninger i de in­
direkte skatter. Inflationen er 
fortsat høj i Grækenland, Spanien 
og Portugal, men i begge de to sidst­
nævnte lande er den på vej ned. En 
af de mest afgørende faktorer herfor 
er den kraftige dæmpning af lønom-
kostningspresset. Reallønnen 
forventes overhovedet ikke at stige 
i 1994 og 1995, og arbejdskraftom­
kostningerne pr. produktionsenhed 
i faste priser forventes at falde med 
næsten 2% om året, hvilket vil bi­
drage til at forøge rentabiliteten. 
De offentlige finanser 
Opsvinget i produktionen tillige­
med lavere renter og en stram 
finanspolitik for at nedbringe bud­
getunderskuddene i EU — med 
formentlig 1% af BNP mellem 1993 
og 1995 — skulle bringe EU-lande­
nes samlede underskud ned på ca. 
5% af BNP. Der forventes væsentli­
ge fald i de strukturbetingede 
underskud i flere EU-lande, men 
specielt i Belgien, Tyskland, 
Spanien, Portugal og 
Storbritannien. Da produktionen 
fortsat vokser noget langsommere, 
vil de faktiske budgetunderskud 
9 Investeringer, 19924995 
Artig variation (%) 10 Forbrug, 1992-1995 
Arfig variation (%) 11 Inflation, 1992-1995 
Nuvawen 
Forventet i5 
1992 1993 1994 1995 1992 1993 1994 1995 1992 1993 1994 1995 
35 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
dog formentlig falde noget mindre. 
I de næste to år kan de største 
justeringer forventes i 
Storbritannien, hvor underskuddet 
skulle falde med ca. 3% af BNP mel­
lem 1993 og 1995. Der forventes 
også betydelige, men dog mindre 
markante fald i budgetunderskud­
dene i Belgien og Portugal. 
Omvendt forventes der kun en me­
get begrænset reduktion i 
Grækenland og Italien, hvor bud­
getsituationen i forvejen er mest 
problematisk. 
Udlandsbalancerne 
Som følge af den svage stigning i det 
indenlandske forbrug i forhold til 
andre lande og forbedringer i eks­
portresultaterne skulle EU's 
handelsoverskud vokse betydeligt i 
1994 og 1995 og nå op på 
90 mia ECU eller 1,5% af BNP i 
1995 (figur 12), hvilket er ensbety­
dende med et samlet overskud på 
betalingsbalancens løbende poster 
på 0,5% af BNP. 
Risiko- og usik­
kerhedsmomenter 
Med det opsving, som nu er i gang, 
drejer usikkerheden sig på kort sigt 
først og fremmest om, hvor kraftigt 
opsvinget bliver. Af forskellige år­
sager kan væksten vise sig at bliver højere end forventet. Specielt kan 
investeringerne blive langt større, 
hvis erhvervslivet reagerer krafti­
gere på den øgede efterspørgsel og 
forbedrede rentabilitet, og forbru­
get kunne vokse mere markant, 
hvis tilliden styrkes mere end 
forventes, efterhånden som ar­
bejdsløsheden ophører med at stige. 
På den anden side kan væksten 
også blive mindre, hvis de monetæ­
re vilkår og specielt den lange rente 
udvikler sig ugunstigt. Samtidig er 
der en vis usikkerhed med hensyn 
til væksten i EU's eksport, dels fordi 
ekspansionen på verdensmarkeder­
ne kan vise sig at blive mindre 
dynamisk end forventet, dels fordi 
den seneste svækkelse af den ame­
rikanske dollar kan gøre det 
vanskeligere for europæiske produ­
center at konkurrere. 
Beskæftigelsen 
Den forventede vækst i produktio­
nen vil i betragtning af den 
sandsynlige stigning i produktivite­
ten næppe være tilstrækkelig til at 
forhindre beskæftigelsen i EU som 
helhed i at falde i 1994 for tredje år 
i træk. I 1994 skulle der være ca. 
3,5% færre i beskæftigelse end i 
1991. Det er først i 1995, væksten i 
produktionen forventes at blive 
kraftig nok til at bringe faldet i be­
skæftigelsen til ophør og give plads for en fornyet stigning. Det vil dog 
tage 2-3 år med høj nettostigning i 
beskæftigelsen svarende til stignin­
gerne i perioden fra 1985 til 1990, 
før antallet af personer i beskæfti­
gelse er oppe på niveauet fra før, 
recessionen satte ind (figur 13). 
Det er således kun i Danmark, 
Irland, Luxembourg og 
Storbritannien, at beskæftigelsen 
forventes at stige i 1994, og kun i 
Irland regnes der med en stigning 
på over 1%. I Tyskland, Spanien, 
Italien og Portugal forventes be­
skæftigelsen tværtimod at falde 
med over 1% mellem 1993 og 1994. 
Selv om der forudses en vis stigning 
i beskæftigelsen i 1995 i alle EU-
landene, bortset fra Belgien, skulle 
stigningen kun i tre lande 
— Danmark, Luxembourg og 
Irland — blive over 1%. I de fleste 
lande vil nettostigningen i beskæf­
tigelsen derfor formentlig fortsat 
være så lav, at det ikke vil få nogen 
mærkbar indvirkning på arbejds­
løsheden. 
Arbej dsløsheden 
I betragtning af den fortsatte meget 
svage stigning i beskæftigelsen sker 
der næppe nogen større udvidelse af 
EU's arbejdsstyrke i 1994 eller 
1995, fordi mange, specielt blandt 
kvinderne, vil afholde sig fra at mel-
12 Handelsbalance, 1992-1995 
% af BNP 13 Beskæftigelse, 1992-1995 
Artig variation (%) 14 Arbejdsløshed, 1992-1996 
t% af arbejdsstyrken 
Forventet 1 14 
• 12 
• 10 
8 
6 
4 
2 
0 
1992 1993 1994 1995 1992 1993 1994 1995 1992 1993 1994 1995 
36 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
de sig på arbejdsmarkedet. På dette 
grundlag kan stigningen i arbejds­
løsheden, som allerede begyndte at 
vise tegn på en markant afdæmp­
ning i første del af 1994, måske blive 
bragt til ophør i første halvdel af 
1995 (figur 14). På det tidspunkt vil 
de arbejdsløse dog formentlig udgø­
re over 11,5% af EU's arbejdsstyrke. 
Kun i tre EU-lande — tre af de fire, 
hvor beskæftigelsen forventes at 
stige, nemlig Danmark, Irland og 
Storbritannien — skulle den gen­
nemsnitlige arbejdsløshedsprocent 
i 1994 blive lavere end i 1993. I 
Italien, hvor beskæftigelsen også 
forventes at stige, kan der ikke reg-
nes med nogen ændring i 
arbejdsløsheden.Desuden kan det 
forventes, at arbejdsløsheden i 
1995, på trods af den almindelige 
forbedring i beskæftigelsesvilkåre­
ne, i fem af de tolv EU-lande — 
Belgien, Tyskland, Grækenland, 
Spanien og Nederlandene — vil 
være højere end i 1994, og i tre EU­
lande — Portugal, Luxembourg og 
Frankrig — kan der kun forventes 
et ubetydeligt fald. 
Som det fremgår af det følgende 
kapitel, dækker disse arbejdsløs­
hedstal dog over den kendsgerning, 
at ganske mange i EU's potentielle 
arbejdsstyrke fortsat er uden for 
arbejdsmarkedet, først og fremmest 
fordi det ikke er lykkedes at skabe 
tilstrækkeligt mange arbejdsplad­
ser. Det er denne gruppe og dens 
sandsynlige indtræden på arbejds­
markedet, hvis opsvinget i 
beskæftigelsen skulle vise sig at ac­
celerere, som gør det vanskeligt at 
nedbringe arbejdsløsheden mærk­
bart på mellemlang sigt. Det er 
desuden også denne gruppe, der 
gør, som det er nævnt ovenfor og 
yderligere beskrevet i det følgende 
kapitel, at beskæftigelses­
frekvensen er en bedre indikator 
end arbejdsløshedsprocenten for, 
hvor godt det lykkes at takle be-
skæftigelsesproblemet i EU. 
37 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EUlandene, 1985 / tusinder 
(medmindre andet er angivet) 
B DK D GR E F 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbej dsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbej dsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbej dsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 9805 
6610 
3512 
53,1 
449 
11,3 
23,6 
127 
1119 
2266 
3,6 
31,9 
64,5 
4779 
3301 
2280 
69,1 
181 
7,4 
17,7 
89 
914 
1278 
3,9 
40,1 
56,0 
5026 
3309 
1231 
37,2 
267 
17,8 
29,8 
38 
205 
988 
3,1 
16,7 
80,2 5064 
3357 
2539 
75,6 
215 
7,8 
11,5 
170 
706 
1657 
6,7 
27,8 
65,5 
2501 
1689 
1400 
82,9 
95 
6,4 
10,0 
131 
526 
738 
9,3 
37,6 
52,7 
2562 
1668 
1139 
68,3 
119 
9,5 
13,2 
39 
180 
918 
3,4 
15,8 
80,6 59859 
42002 
26167 
62,3 
1932 
6,9 
9,8 
1349 
10728 
14090 
5,2 
41,0 
53,8 
28430 
20672 
15958 
77,2 
987 
5,8 
9,0 
711 
8114 
7133 
4,5 
50,8 
44,7 
31429 
21330 
10209 
47,9 
945 
8,5 
10,7 
639 
2614 
6956 
6,3 
25,6 
68,1 9656 
6259 
3589 
57,3 
304 
7,8 
23,9 
1037 
921 
1629 
28,9 
25,7 
45,4 
4662 
3002 
2371 
79,0 
142 
5,6 
17,5 
576 
720 
1074 
24,3 
30,4 
45,3 
4994 
3257 
1218 
37,4 
162 
11,7 
31,7 
461 
201 
555 
37,9 
16,5 
45,6 37549 
24306 
10834 
44,6 
2925 
21,3 
46,5 
1752 
3445 
5619 
16,2 
31,8 
51,9 
18235 
11930 
7658 
64,2 
1866 
19,6 
44,2 
1314 
2913 
3422 
17,2 
38,0 
44,7 
19314 
12376 
3175 
25,7 
1059 
25,0 
49,6 
439 
532 
2197 
13,8 
16,8 
69,2 52929 
34825 
21297 
61,2 
2436 
10,3 
25,8 
1734 
6871 
12610 
8,1 
32,3 
59,2 
25556 
17088 
12439 
72,8 
1155 
8,5 
22,9 
1108 
5167 
6116 
8,9 
41,5 
49,2 
27373 
17736 
8858 
49,9 
1281 
12,6 
28,8 
626 
1704 
6495 
7,1 
19,2 
73,3 
Bemærkning: Alle oplysninger for tyskland er exclusive de nye delstater 
Kilde: Eurostat, Arbejdsstyrkeundersøgelsen 1985; E1986 
38 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EUlandene, 1992 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocen 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 9963 
6635 
3770 
56,8 
271 
6,7 
109 
1164 
2498 
2,9 
30,9 
66,2 
4859 
3324 
2286 
68,8 
115 
4,8 
11,3 
72 
932 
1281 
3,2 
40,8 
56,1 
5104 
3311 
1484 
44,8 
156 
9,5 
15,2 
37 
231 
1216 
2,5 
15,6 
81,9 DK 
5112 
3467 
2637 
76,1 
262 
9,0 
136 
715 
1780 
5,2 
27,1 
67,5 
2521 
1752 
1414 
80,7 
128 
8,3 
12,1 
103 
524 
784 
7,3 
37,1 
55,6 
2592 
1714 
1222 
71,3 
134 
9,9 
12,6 
32 
190 
996 
2,7 
15,6 
81,5 / tusinder 
(medmindre andet er angivet) 
D GR E F 
63748 
43859 
29715 
67,8 
1286 
4,1 
1044 
11719 
16952 
3,5 
39,4 
57,0 
30938 
22173 
17538 
79,1 
681 
3,7 
4,2 
612 
8771 
8155 
3,5 
50,0 
46,5 
32810 
21687 
12177 
56,2 
605 
4,7 
4,3 
432 
2947 
8797 
3,6 
24,2 
72,2 9943 
6640 
3680 
55,4 
313 
7,8 
804 
933 
1942 
21,9 
25,4 
52,8 
4817 
3202 
2400 
74,9 
124 
4,9 
17,2 
467 
713 
1220 
19,5 
29,7 
50,8 
5125 
3438 
1280 
37,2 
189 
12,9 
34,2 
337 
221 
722 
26,3 
17,2 
56,4 38624 
25540 
12458 
48,8 
2684 
17,7 
1257 
4075 
7126 
10,1 
32,7 
57,2 
18745 
12604 
8360 
66,3 
1313 
13,6 
28,0 
910 
3403 
4047 
10,9 
40,7 
48,4 
19878 
12936 
4098 
31,7 
1371 
25,1 
39,8 
347 
672 
3079 
8,5 
16,4 
75,1 55478 
36386 
22021 
60,5 
2514 
10,2 
1301 
6497 
14187 
5,9 
29,5 
64,4 
26817 
17884 
12489 
69,8 
1105 
8,1 
18,6 
835 
4884 
6750 
6,7 
39,1 
54,0 
28661 
18501 
9532 
51,5 
1409 
12,9 
25,0 
466 
1613 
7437 
4,9 
16,9 
78,0 
Bemærkning: Alle oplysninger for Tyskland er exclusive de nye delstater 
KH^iEumstati 
-39 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
/ tusinder 
(medmindre andet er angivet) 
L NL P UK Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EUlandene, 1985 
IRL I 
lait 
Befolkning i alt 3472 56267 356 14103 10167 55769 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 2079 38048 250 9744 6562 36706 
Beskæftigelse i alt 1069 20583 148 5124 4225 24282 
Beskæftigelsesfrekvens i % 51,4 54,1 59,0 52,6 64,4 66,2 
Arbejdsløshed i alt 234 2154 4 601 408 3151 
Arbejdsløshedsprocent 18,0 9,5 3,0 10,5 8,8 11,5 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 25,1 32,2 6,5 17,7 20,3 18,2 
Beskæftigelse i landbruget 175 2258 7 269 909 563 
Beskæftigelse i industrien 319 6902 47 1436 1431 8274 
Beskæftigelse i servicesektoren 571 11422 93 3378 1878 15040 
Beskæftigelsen i landbruget i % 16,4 11,0 4,6 5,2 21,5 2,3 
Beskæftigelsen i industrien i % 29,8 33,5 31,7 28,0 33,9 34,1 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 53,4 55,5 62,9 65,9 44,5 61,9 
Mænd 
Befolkning i alt 1748 27267 175 6989 4879 27176 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 1053 18601 124 4907 3152 18333 
Beskæftigelse i alt 739 13955 97 3375 2541 14173 
Beskæftigelsesfrekvens i % 70,2 75,0 78,2 68,8 80,6 77,3 
Arbejdsløshed i alt 155 947 2 353 186 1903 
Arbejdsløshedsprocent 17,4 6,4 2,2 9,5 6,8 11,8 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 26,4 26,5 6,4 18,7 16,5 19,6 
Beskæftigelse i landbruget 152 1496 5 215 472 438 
Beskæftigelse i industrien 256 5278 42 1229 1019 6327 
Beskæftigelse i servicesektoren 329 7180 50 1904 1044 7145 
Beskæftigelsen i landbruget i % 20,5 10,7 4,9 6,4 18,6 3,1 
Beskæftigelsen i industrien i % 34,6 37,8 42,8 36,4 40,1 44,6 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 44,4 51,5 51,0 56,4 41,1 50,4 
Kvinder 
Befolkning i alt 1725 28999 181 7114 5288 28593 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 1026 19447 126 4837 3410 18372 
Beskæftigelse i alt 330 6628 50 1749 1684 10110 
Beskæftigelsesfrekvens i % 32,1 34,1 40,1 36,2 49,4 55,0 
Arbejdsløshed i alt 79 1207 2 247 222 1248 
Arbejdsløshedsprocent 19,3 15,4 4,3 12,4 11,6 11,0 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 23,5 39,3 6,5 16,7 25,3 16,6 
Beskæftigelse i landbruget 23 762 2 54 436 125 
Beskæftigelse i industrien 63 1624 5 206 412 1946 
Beskæftigelse i servicesektoren 242 4242 43 1473 834 7895 
Beskæftigelsen i landbruget i % 7,0 11,5 3,8 3,1 25,9 1,2 
Beskæftigelsen i industrien i % 19,0 24,5 10,0 11,8 24,5 19,2 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 73,3 64,0 86,7 84,2 49,5 78,1 
Kilde: Eurostat,Arbejdsstyrkmnd*™ 
-40-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EUlandene, 1992 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % IRL 
3494 
2191 
1149 
52,4 
203 
15,0 
22,7 
157 
322 
667 
13,7 
28,0 
58,1 
1744 
1104 
743 
67,3 
130 
14,9 
24,3 
143 
247 
351 
19,2 
33,3 
47,3 
1750 
1088 
406 
37,3 
73 
15,6 
20,8 
14 
75 
316 
3,5 
18,4 
77,8 / tusinder 
(medmindre andet er angivet) 
NL P UK 
56947 
39189 
21015 
53,6 
2191 
9,4 
28,2 
1657 
6962 
12396 
7,9 
33,1 
59,0 
27587 
19368 
13642 
70,4 
1014 
6,9 
24,4 
1050 
5283 
7309 
7,7 
38,7 
53,6 
29359 
19821 
7373 
37,2 
1176 
13,8 
32,9 
606 
1679 
5087 
8,2 
22,8 
69,0 382 
266 
165 
62,0 
3 
2,0 
3,7 
5 
47 
107 
3,2 
28,6 
65,1 
188 
135 
104 
76,9 
2 
1,6 
4,2 
4 
41 
56 
3,6 
39,5 
53,9 
193 
131 
61 
46,6 
2 
2,8 
3,1 
2 
6 
51 
2,5 
10,1 
84,2 14822 
10294 
6614 
64,2 
389 
5,6 
8,1 
247 
1571 
4503 
3,7 
23,8 
68,1 
7341 
5201 
4006 
77,0 
169 
4,0 
7,7 
189 
1310 
2384 
4,7 
32,7 
59,5 
7481 
5094 
2608 
51,2 
220 
7,8 
8,5 
58 
262 
2118 
2,2 
10,0 
81,2 9736 
6591 
4509 
68,4 
187 
4,0 
9,7 
517 
1468 
2523 
11,5 
32,6 
56,0 
4620 
3131 
2522 
80,5 
88 
3,4 
8,7 
261 
984 
1276 
10,4 
39,0 
50,6 
5117 
3460 
1987 
57,4 
99 
4,8 
10,8 
256 
484 
1247 
12,9 
24,4 
62,8 56772 
36941 
25630 
69,4 
2755 
9,7 
15,6 
569 
7715 
17237 
2,2 
30,1 
67,3 
27768 
18497 
14229 
76,9 
1857 
11,5 
18,9 
440 
5872 
7853 
3,1 
41,3 
55,2 
29003 
18444 
11400 
61,8 
898 
7,3 
11,7 
129 
1843 
9384 
1,1 
16,2 
82,3 
Klde: Euwstat,Arbej^ 
41 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EU — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EU 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 1965 
293,2 
188,0 
122,6 
65,2 
2,6 
2,1 
20,1 
49,5 
53,1 
16,4 
40,4 
43,3 
142,3 
83,0 
13,3 
38,0 
31,6 
16,0 
45,8 
38,0 
151,0 
39,6 
6,8 
11,5 
21,5 
17,2 
29,0 
54,2 1975 
312,4 
197,9 
124,3 
62,8 
5,3 
4,1 
13,9 
48,3 
62,2 
U,2 
38,8 
50,0 
152,0 
81,9 
3,3 
3,9 
9,1 
37,1 
35,7 
11,1 
45,3 
43,6 
160,2 
42,5 
2,3 
5,1 
4,8 
11,2 
26,5 
11,3 
26,4 
62,4 / millioner 
(medmindre andet er angivet) 
1985 1990 1992 1993 
322,0 
215,8 
122,7 
57,0 
15,0 
10,8 
23,3 
10,4 
41,3 
71,1 
8,4 
33,6 
57,9 
156,6 
107,3 
75,8 
70,6 
8,0 
9,4 
21,6 
6,7 
31,7 
37,3 
8,9 
41,9 
49,2 
165,4 
107,9 
46,9 
43,5 
7,0 
13,0 
25,0 
3,6 
9,6 
33,8 
7,7 
20,4 
71,9 327,7 
219,7 
132,8 
60,5 
12,2 
8,3 
16,8 
8,6 
43,0 
81,2 
6,5 
32,4 
61,2 
159,7 
109,5 
79,6 
72,7 
5,8 
6,6 
14,7 
5,6 
32,8 
41,2 
7,0 
41,2 
51,8 
168,0 
110,2 
53,2 
48,3 
6,4 
10,8 
19,1 
3,0 
10,2 
40,0 
5,7 
19,1 
75,2 331,0 
221,7 
132,0 
59,5 
13,9 
9,4 
18,4 
87,6 
41,0 
85,0 
5,8 
31,1 
62,9 
161,3 
110,7 
77,8 
70,3 
7,2 
8,1 
17,4 
5,0 
31,3 
41,5 
6,4 
40,2 
53,2 
169,7 
111,0 
53,9 
48,5 
6,8 
11,3 
19,5 
2,6 
9,7 
41,5 
4,8 
18,1 
77,1 331,6 
222,3 
128,8 
58,0 
15,8 
10,5 
20,1 
7,1 
39,3 
82,3 
5,5 
30,5 
63,9 
161,8 
111,0 
76,0 
68,4 
8,3 
9,3 
19,5 
4,8 
29,7 
41,4 
6,3 
39,2 
54,5 
169,8 
111,2 
53,5 
48,1 
7,5 
12,3 
21,0 
2,4 
9,4 
41,7 
4,6 
17,5 
78,0 
Bemærkning: Oplysningerne for alle årene er uden de nye tyske delstater 
Kilde: Eurostat, Nationale overslag over befolkning, beskæftigelsesfrekvens og arbejdsløshed til sammenligning mellem 
EUlandene; 1993-tallene er foreløbige; 1965-tal fraOECD. 
42-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Den lave beskæftigelsesfrekvens i EU er ikke blot udtryk 
for høj arbejdsløshed, men også for lav erhvervsaktivitet i 
befolkningen. Alt for få kvinder får mulighed for at arbejde, 
og alt for mange ældre er tvunget til at gå tidligt på pension. 
Kvindernes erhvervsfrekvens er dog kraftigt stigende, og 
udbuddet af arbejdskraft kan forventes at vokse i takt med 
den øgede beskæftigelse. 
Indledning 
Et af de træk, der adskiller EU fra 
andre sammenlignelige egne af 
verden, er den lave beskæftigelses­
frekvens. Som nævnt i kapitel 1 tid­
ligere, skyldes dette ikke blot den 
høje arbejdsløshed, som er vokset 
markant i løbet af de sidste 20 år, 
men også en lav erhvervsfrekvens 
blandt folk i den arbejdsdygtige al­
der. I modsætning til arbejdsløshe­
den har erhvervsfrekvensen kun 
ændret sig lidt i løbet af de sidste 20 
år eller mere, i hvert fald når man 
ser på den samlede erhvervsfre­
kvens. Rent faktisk er den gennem­
snitlige andel af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder, der er regi­
streret som værende erhvervsakti­
ve og med i arbejdsstyrken, kun en 
smule højere i dag end i 1960. Den­
ne relative stabilitet dækker imid­
lertid over klart divergerende 
udviklingstendenser for mænd og 
kvinder samt for de forskellige al­
dersgrupper. 
Det betyder, at den samlede er­
hvervsfrekvens er et særdeles mis­
visende grundlag for en vurdering 
af den fremtidige udvikling i 
arbejdsstyrken. Den kan specielt 
føre til en ganske betydelig under­
vurdering af forøgelsen af udbuddet 
af arbejdskraft i de kommende år og 
dermed til overoptimistiske vurde­ringer af den forventede udvikling i 
arbejdsløsheden. 
I dette kapitel redegøres der i 
detaljer for erhvervsfrekvensen i 
EU og de enkelte EU-lande for 
mænd og kvinder i forskellige 
aldersgrupper, og for, hvordan den­
ne erhvervsfrekvens har ændret sig 
i tidens løb. Formålet er at finde 
frem til de grupper, for hvilke for­
skellen i erhvervsfrekvens mellem 
EU og andre sammenlignelige egne 
af verden er størst, og som derfor 
udgør den væsentligste del af for­
klaringen på den relativt lave be­
skæftigelsesfrekvens. Kapitlet 
giver dog også en vigtig baggrund­
sanalyse for vurderingen af den for-
ventede forøgelse af EU's 
arbejdsstyrke i de kommende år. 
Rent konkret sammenlignes for det 
første forøgelsen af arbejdsstyrken 
i EU i de seneste tre tiår først med 
USA, Japan og EFTA-landene, idet 
der sondres mellem stigninger, der 
kan tilskrives forøgelse af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder, 
og stigninger, der kan tilskrives æn­
dringer i erhvervsfrekvensen, og 
endelig sondres der mellem udvik­
lingen i erhvervsfrekvensen for 
henholdsvis mænd og kvinder. 
For det andet undersøges de æn­
dringer, der gør sig gældende for de 
forskellige aldersgrupper i de fire regioner, idet der fokuseres på æl­
dre, dvs. personer på 55 år og der­
over, yngre, dvs. personer under 25 
år, og kvinder i deres 'bedste' ar­
bejdsdygtige alder, eftersom det er 
i disse grupper, der kan registreres 
de største ændringer i den pågæl­
dende periode. 
For det tredje sammenlignes 
erhvervsfrekvenser og ændringer 
i disse mellem EU-landene indbyr­
des. 
For det fjerde redegøres der for dis­
se tendensers konsekvenser for er­
hvervsfrekvensen fremover og for 
forøgelsen af udbuddet af arbejds­
kraft i EU i de kommende år, og der 
peges på sammenhængen mellem 
disse konsekvenser og forøgelsen af 
beskæftigelsesmulighederne. 
Forøgelsen 
af arbejdsstyrken 
siden 1960 
I løbet af de sidste 30 år er arbejds­
styrken i EU-landene vokset med 
ca. 30 mio. Ca. halvdelen af denne 
stigning modsvares af en stigning i 
beskæftigelsen, halvdelen af en 
stigning i arbejdsløsheden. Ud af 
disse 30 mio har over 25 mio været 
kvinder (figur 15), og denne skæve 
kønsfordeling går igen i EFTA-
-43 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
15 Faktorer af betydning for ændringer i arbejdsstyrken i 
EU, 1961-1992 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (1 £64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 1,5 2 2,5 3 
__! ) ( 1 
1961-70 tg Kvinder 
H Mænd 
1970-81 
1981-86 
1986-92 
-0,5 0 0,5 1 1,5 2 2,5 3 
Gennemsnitlig artig variation (% af arbejdsstyrken I basisåret) landene, hvor over 2 mio af de ca. 
2,5 mio, hvormed arbejdsstyrken 
udvidedes i samme periode, var 
kvinder (figur 16). 
Dette markante træk ved forøgel­
sen af arbejdsstyrken i EU gælder 
for samtlige EU-lande, men i for­
skellig grad. Det er mest udpræ­
get, hvilket måske kan overraske, 
i den sydlige del af EU, hvor for­
holdsvis få kvinder havde lønnet 
beskæftigelse i 1960'erne og 
1970'erne. I Italien og Portugal 
har der i de sidste 30 år slet ikke 
været nogen stigning i antallet af 
mænd i arbejdsstyrken, mens der i 
Spanien og Grækenland kun har 
været tale om en mindre stigning. 
Næsten hele forøgelsen af arbejds­
styrken i disse fire lande kan til­
skrives det forhold, at flere kvinder 
er blevet erhvervsaktive. Det gæl­
der også for Belgien og Storbritan­
nien, hvor antallet af mænd i 
arbejdsstyrken er faldet siden 
1960. 
16 Faktorer af betydning for ændringer i arbejdsstyrken i 
EFTA-landene, 1960-1992 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 56) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 65) 
Arbejdsstyrke 
-0,5 0 0,5 1 1,5 2 2,5 3 
Gennemsnitlig årlig variation (% af arbejdsstyrken i basisåret) Disse forskelle i stigningerne for 
den mandlige og den kvindelige del 
af arbejdsstyrken er ikke blevet væ­
sentligt mindre i de seneste år. Si­
den 1980 er EU's arbejdsstyrke 
forøget med næsten 15 mio, og an­
tallet af kvinder i arbejdsstyrken er 
vokset med over 12 mio. 
Samtlige EU-lande kunne registre­
re en kraftig forøgelse af den kvin­
delige arbejdsstyrke i denne periode 
— på over 50% i Spanien, Græken­
land og Nederlandene og næsten 
50% i Portugal. Kun i Tyskland — 
på grund af immigration — og i 
Nederlandene var der tale om en 
mærkbar forøgelse af den mandlige 
arbejdsstyrke. 
Den samlede virkning af dette har 
været, at andelen af kvinder i EU's 
arbejdsstyrke er vokset. I 1960 ud­
gjorde kvinderne under 30% af EU's 
arbejdsstyrke. I 1992 udgjorde de 
over 40%. I USA og Japan har for­
øgelsen af arbejdsstyrken været 
langt mere jævnt fordelt mellem de 
to køn. I Japan forøgedes arbejds-
-44-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
styrken med 21 mio i løbet af de 
sidste 30 år, og heraf var 12 mio 
mænd og kun 9 mio kvinder (fi­
gur 17), mens mændene i USA teg­
nede sig for ca. 40% af de yderligere 
57 mio, hvormed arbejdsstyrken 
forøgedes i denne periode (figur 18). 
Disse forskelle med hensyn til den 
relative stigning i antallet af er­
hvervsaktive mænd og kvinder kan 
ikke tilskrives forskelle i den relati­
ve stigning i antallet af mænd og 
kvinder i den arbejdsdygtige alder 
(defineret som alle mellem 15 og 
64 år). Rent faktisk har der i EU 
ligesom i resten af de udviklede lan­
de kunnet registreres en større stig­
ning i antallet af mænd i den 
arbejdsdygtige alder end i antallet 
af kvinder i denne alder i løbet af de 
seneste 30 år. Det skyldes derfor 
snarere et markant fald i erhvervs­
frekvensen for mænd i den arbejds­
dygtige alder i Europa og en endnu 
mere markant stigning i kvinder­
nes erhvervsfrekvens. Begge ten­
denser går igen i USA og Japan i 
samme periode, men dog langt min­
dre udpræget i det sidstnævnte 
land. 17 Faktorer af betydning for ændringer i arbejdsstyrken i 
Japan, 1960-1992 
Befolkning (15*4) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15*4) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens ( 15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
-0,5 0 0,5 1 1,5 2 2,5 3 
Gennemsnitlig årlig variation (% af arbejdsstyrken i basisåret) 
Ændringer 
i de ældres 
erhvervsfrekvens 
I Europa har der været tale om et 
markant fald i antallet af mænd 
over 65 år, som forbliver i arbejds­
styrken; i USA var faldet langt min­
dre udtalt, og i Japan var der slet 
ikke noget fald overhovedet (se det 
indrammede felt vedrørende en­
keltheder om de tal, der ligger til 
grund for denne analyse). 
Fra 1961 og til 1992 var udviklingen 
i EU den, at antallet af mænd over 
den arbejdsdygtige alder, som fort­
sat deltog i arbejdsstyrken, faldt 
med 2 mio. Antallet af kvinder over 
denne alder, som forblev i arbejds­
styrken, faldt med ca. 700.000. Til­
sammen reducerede disse to 
grupper EU's arbejdsstyrke med 18 Faktorer af betydning for ændringer i arbejdsstyrken i 
USA, 1960-1992 
-0,5 0 0.5 1 1,5 
Befolkning (1544) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervefrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens ( 15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 
Befolkning (15-64) 
Erhvervsfrekvens (15-54) 
Erhvervsfrekvens (over 55) 
Arbejdsstyrke 2,5 
-0,5 0 0,5 1 1,5 2 2,5 3 
Gennemsnitlig årlig variation (% af arbejdsstyrken i basisåret) 
45 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Data om arbejdsstyrke og 
erhvervsfrekvens 
Tallene for arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen for de 
enkelte aldersgrupper for perioden fra I960 til 1980 er 
taget fra ILO's Retrospective Year Book, som igen er 
baseret hovedsagelig på folketællinger i de enkelte lande, 
Selv om folketællingerne blev gennemført stort set samti­
dig i alle landene — omkring det første år i tiåret — var 
de i nogle få lande enten et år før eller et år senere. Dette 
skulle dog kun kunne påvirke de angivne ændringer i 
erhvervsfrekvensen marginalt. 
Eftersom der for Schweiz' vedkommende ikke foreligger 
data for de samme aldersgrupper som i de øvrige lande, 
har man ikke medtaget Schweiz i analysen. EFTA-tallene 
refererer derfor kun til Østrig, Finland, Norge og Sverige. 
For 1985 og 1992 er tallene for USA, Japan og EFTA-lan­
dene hentet fra ILO's Yearbook of Labour Statistics. For 
EU og EU-landenes vedkommende er tallene for 1986 og 
1992 baseret på EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse. Tal for 
tidligere år fra ILO-kilder er blevet approksimativt 
justeret, så de kan kombineres med Arbejdsstyrkeunder­
søgelsens tal, idet man har anvendt forholdet mellem 
sidstnævnte sæt tal på førstnævnte sæt tal for et givet år, 
for hvilket man råder over begge sæt tal. I praksis er 
denne justering i næsten alle tilfældene meget lille, efter­
som ILO-tallene og Arbejdsstyrkeundersøgelsens tal for 
arbejdsstyrken og specielt erhvervsfrekvensen ligger me­
get tæt på hinanden, for så vidt angår de forskellige 
aldersgrupper, der sondres mellem her. 
Selv om tallene er fra samme kilde og baseret på et sæt 
standarddefinitioner, kan der stadigvæk være forskelle 
mellem de konkrete metoder, de enkelte lande har valgt 
at benytte til deres mdsamling og kompilering af data. 
Specielt to områder, hvor der kan være tale om betydelige 
uoverensstemmelser» er definitionen af det at være er­
hvervsaktiv, som i høj grad afhænger af, hvor mange timer 
en person skal arbejde for at blive regnet med som beskæf­
tiget, og hvor aktivt de skal søge arbejde for at blive regnet 
med som arbejdsløse, samt af behandlingen af grupper 
som de væbnede styrker, deltidsansatte og studerende. 
De ændringer i erhvervsfrekvensen, man har registreret, 
specielt for kvindernes vedkommende, kan derfor i visse 
tilfælde vidover reelle ændringer også afspejle ændringer 
i den måde, hvorpå erhvervsaktivitet defineres i praksis. 
Det er ikke til at vide, hvor stor betydning denne faktor 
kan have i praksis, men over et tidsrum på 30 år kan det 
muligvis i nogle tilfælde være ganske meget. næsten 3 mio. Der var samtidig tale 
om et markant fald i antallet af 
personer i denne aldersgruppe i 
EFTA-landenes arbejdsstyrke, 
mens antallet af mænd over 65 år i 
arbejdsstyrken i USA kun faldt en 
smule, og antallet af kvinder i sam­
me aldersgruppe steg. I Japan steg 
antallet af både mænd og kvinder 
over 65 år i arbejdsstyrken ganske 
betydeligt (med over 2 mio), men 
det faldt dog sammen med en vis 
nedgang i erhvervsfrekvensen. 
Samtidig faldt erhvervsfrekvensen 
blandt ældre mænd i den arbejds­
dygtige alder også ganske betyde­
ligt i Europa, men kun i begrænset 
omfang i USA og Japan. Mellem 
1960 og 1992 faldt erhvervsfrekven­
sen i EU for mænd mellem 55 og 
64 år fra over 75% til under 55%, 
hvilket reducerede arbejdsstyrken 
med yderligere ca. 3 mio, og EFTA-
landene kunne registrere et tilsva­
rende fald i erhvervsfrekvensen for 
denne aldersgruppe (figur 19 og 20). 
Stort set hele nedgangen i erhvervs­
frekvensen for ældre mænd både 
over og under 65 år fandt dog sted i 
perioden fra 1960 til midten af 
1980'erne. Siden da er andelen af 
mænd over 55 år i arbejdsstyrken 
kun faldet ganske lidt. Den tendens 
i retning af tidligere pensionering, 
som var så udtalt i årene op til 1980, 
synes at være vendt. For Europa 
har det dog resulteret i en langt 
lavere erhvervsfrekvens blandt æl­
dre mænd end i både USA og Japan. 
Mens kun godt 35% af alle mænd 
mellem 60 og 64 år stadig var med i 
arbejdsstyrken i EU i 1992, var tal­
let i USA ca. 55% og i Japan næsten 
75% (figur 21 og 22). Mens kun ca. 
6% af alle mænd over 65 år stadig 
var økonomisk aktive i EU, var tal­
let i USA over 15% og i Japan næ­
sten 40%. Desuden ser det ud til, at 
både i USA og i Europa, er den 
tendens i retning af faldende 
erhvervsfrekvens blandt mænd i 
denne aldersgruppe, som kunne re­
gistreres før 1980, taget af i løbet af 
1980'erne, men specielt i de seneste 
-46 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Erhvervsfrekvensen for mænd i forskellige aldersgrupper 
i EU og andre steder, 1960-1992 
1 100 21 USA-mænd 
% 
100 
80 
60 
40 
20 
i .i i t t i i 100 
80 
60 
40 
20 
15-19 20-24 25-49 50-54 55-69 60-64 65+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
1 100 !0 EFTA-landene - mænd 
100 r ^åmmmmm' 
15-19 20-24 25-49 50-64 55-59 60-64 65+ 15-19 20-24 25-49 50-54 65-59 60-64 65+ 
-47 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Erhvervsfrekvensen for kvinder i forskellige aldersgrupper 
i EU og andre steder, 1960-1992 
23 EUR 12 -kvinder 
100 
80 
60 
40 
20 
'™'™fc""m" 100 
80 
A 60 
40 
20 25 USA-kvinder 
% 
100 
..•/'1960 ; 100 
80 
H 60 
40 
20 
15-19 20-24 25-49 50-54 55-69 6O64 65+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55-69 60-64 65+ 
24 EFTA-landene - kvinder 
% 
100 100 
15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60-64 65+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
48 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
5-6 år. Det synes at gøre sig gælden­
de i de fleste EU-lande (som det 
fremgår af det følgende). 
Forskellen i erhvervsfrekvensen for 
ældre mænd bidrager ganske meget 
til den samlede lavere erhvervsfre­
kvens i EU sammenlignet med an­
dre andre udviklede lande. Også 
lave erhvervsfrekvenser blandt 
kvinderne er dog en medvirkende 
faktor. Selv om den gennemsnitlige 
andel af kvinder over 55 år i ar­
bejdsstyrken ikke har ændret sig 
meget siden 1960, er den dog vokset 
for kvinder mellem 55 og 59 år, hvil­
ket afspejler tendensen til, at flere 
kvinder i de yngre aldersgrupper 
begynder at arbejde, mens den er 
faldet for kvinder over 60 år, hvilket 
kan tilskrives tendensen i retning 
af, at folk går tidligere på pension. 
I USA og EFTA-landene er denne 
andel dog steget, og i Japan er den 
forblevet på et forholdsvis højt ni­
veau (figur 23, 24, 25 og 26). 
I EU var kun godt 5% af alle kvinder 
over 60 år fortsat erhvervsaktive i 
1992 sammenholdt med 9% i EFTA-
landene, 14% i USA og næsten 25% 
i Japan. 
De unges 
erhvervsfrekvens 
Siden 1960 er andelen af unge mel­
lem 15 og 20 år, som enten er i 
arbejde eller aktivt arbejdssøgende, 
faldet markant i EU fra ca. 55% til 
30%, hvilket er udtryk for en vok­
sende tendens for både mænd og 
kvinder i denne aldersgruppe til at 
forblive længere under uddannelse 
eller påbegynde erhvervsfaglige 
kurser. Selv om dette fald i er­
hvervsfrekvensen var mere udtalt 
op til 1980 end i perioden efter, er 
den nedadgående tendens dog fort­
sat. Der er imidlertid store forskelle 
mellem EU-landene, som det frem­
går af det følgende. 
Tendensen gør sig også gældende i 
Japan, hvor erhvervsfrekvensen 
for 15-19-årige er faldet fra 50% til under 20% siden 1960, men dog 
synes at have stabiliseret sig i 
1980'erne. Også i EFTA-landene er 
de unges erhvervsfrekvens faldet i 
løbet af de seneste 30 år, selv om 
den i 1992 stadig var over 40%, 
hvilket er væsentligt højere end i 
både EU og Japan. I USA, hvor 
erhvervsfrekvensen for denne 
gruppe også er ca. 40%, er et fald i 
erhvervsfrekvensen blandt de 
unge mænd dog siden 1960 blevet 
opvejet af en højere erhvervsfre­
kvens blandt de unge kvinder, så 
det samlede resultat er en meget 
begrænset ændring. 
For unge mellem 20 og 24 år har der 
både i EU og andre steder været tale 
om modsatrettede tendenser for 
mænd og kvinder siden 1960. Mens 
erhvervsfrekvensen blandt mænd i 
denne aldersgruppe er faldet, sam­
tidig med at den relative andel af 
uddannelsessøgende er vokset — og 
der er ikke tegn på, at denne udvik­
ling er ophørt inden for de sidste få 
år — er erhvervsfrekvensen blandt 
kvinder i den pågældende alders­
gruppe steget, således at udviklin­
gen i retning af at flere kvinder 
begynder at arbejde, opvejer udvik­
lingen i retning af, at flere forbliver 
længere under uddannelse. I de sid­
ste få år synes den sidstnævnte ten­
dens dog at have været stærkere 
end den førstnævnte, og andelen af 
erhvervsaktive kvinder i denne al­
dersgruppe er faldet en smule. Det 
synes også at have været tilfældet i 
meget begrænset omfang i EFTA-
landene og USA. 
Erhvervsfrekvensen 
blandt mænd 
i den 'bedste' 
arbejdsdygtige alder 
En af de mest markante tendenser 
i de seneste 30 år har været faldet i 
erhvervsfrekvensen blandt mænd i 
den bedste arbejdsdygtige alder 
— mellem 25 og 49 år. I EU faldt 
erhvervsfrekvensen for denne grup­
pe fra 97% til 94%, hvilket måske ikke forekommer som nogen større 
ændring, men det betyder rent fak­
tisk, at ca. 3 mio mænd i denne 
aldersgruppe i 1992 hverken var i 
arbejde eller aktivt arbejdssøgende 
(hvilket svarer til næsten halvdelen 
af alle registrerede arbejdsløse 
mænd). Desuden kan halvdelen af 
dette fald henføres til de seks år fra 
1986 til 1992, da næsten 2 mio 
mænd rent faktisk forsvandt fra ar­
bejdsstyrken, tilsyneladende uden 
anden grund end mangel på 
beskæftigelsesmuligheder. 
En lignende tendens kan registre­
res i EFTA-landene og USA. 
I EFTA-landene var erhvervs­
frekvensen blandt mænd i den bed­
ste arbejdsdygtige alder i 1992 
faldet til 92% (fra 96% i 1960) og i 
USA til kun 91% (fra 95% i 1960), 
hvilket er væsentligt lavere end i 
EU. I Japan er erhvervsfrekvensen 
for mænd i samme aldersgruppe til 
gengæld kun faldet ganske lidt i de 
seneste 30 år, og i 1992 var den 
stadigvæk oppe på næsten 98%. 
Erhvervsfrekvensen 
blandt kvinder 
i samme aldersgruppe 
Det er erhvervsfrekvensen blandt 
kvinder i den bedste arbejdsdygtige 
alder, der har ændret sig mest radi­
kalt siden 1960 både i Europa og i 
USA. I EU er den steget fra 34% i 
1960 og fra 39% i 1970 til 67% i 
1992, og der er ikke meget, der tyder 
på, at stigningen tager af. Er­
hvervsfrekvensen for denne alders­
gruppe steg rent faktisk næsten lige 
så hurtigt fra 1980 til 1992 som i 
1970'erne og lige så meget i anden 
halvdel af perioden som i første 
halvdel. 
Denne stigning i erhvervsfrekven­
sen for kvinder i den bedste arbejds­
dygtige alder har været den 
vigtigste afgørende faktor for for­
øgelsen af arbejdsstyrken i EU i 
løbet af de sidste 30 år. Den var 
fra 1980 til 1992 f.eks. ansvarlig for 
49-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
10 mio af de 15 mio, hvormed 
arbejdsstyrken blev forøget. I be­
tragtning af den konstant opadgå­
ende tendens skulle der fortsat 
være rige muligheder for yderligere 
stigninger i de fleste egne af EU. 
Som det fremgår nedenfor, ligger 
den gennemsnitlige erhvervsfre­
kvens fortsat et godt stykke under 
erhvervsfrekvensen for samme al­
dersgruppe i EFTA-landene og 
USA, og det vil formentlig fortsat 
være den vigtigste afgørende faktor 
i flere år fremover. 
I EFTA-landene har stigningen i er­
hvervsfrekvensen for kvinder i den­
ne aldersgruppe været endnu mere 
udtalt, nemlig fra 44% i 1960 til 80% 
i 1992. Her kan der dog registreres 
en tydelig neddæmpning af stig­
ningstakten siden midten af 
1980'erne, idet erhvervsfrekvensen 
kun er steget med 2 procentpoint 
fra 1985 til 1992. Der kan derfor 
næppe forventes yderligere stignin­
ger af større omfang. 
I USA er erhvervsfrekvensen for 
kvinder i samme aldersgruppe i lø­
bet af de sidste 30 år kun steget en 
lille smule mindre end i EFTA-
landene, men mere end i EU, og i 
1992 var den 76%. 
I Japan er erhvervsfrekvensen for 
denne gruppe til gengæld steget 
langt mindre i løbet af de sidste 
30 år, nemlig fra 54% i 1960 til 65% 
i 1992, hvilket er næsten det samme 
niveau som i EU. Stort set hele stig­
ningen har dog været koncentreret 
til perioden efter 1980. Fra 1980 til 
1992 steg kvindernes erhvervsfre­
kvens næsten lige så hurtigt som 
i EU. 
Perspektiver 
for udviklingen 
i arbejdsstyrken 
de næste 10 år 
Tendenserne med hensyn til er­
hvervsfrekvensen i de sidste 30 år 
har været præget af : - faldende erhvervsfrekvens 
blandt unge under 25 år, efter­
hånden som flere forbliver 
længere under almen og er­
hvervsfaglig uddannelse; 
- faldende erhvervsfrekvens 
blandt ældre, specielt mænd, 
tildels som følge af en politik, 
der tilskynder folk til at lade 
sig pensionere tidligere for at 
frigøre job til yngre arbejdsta­
gere; 
- voksende erhvervsfrekvens 
blandt kvinderne, specielt kvin­
der i den bedste arbejdsdygtige 
alder mellem 25 og 49 år. 
De samme tendenser kan også re­
gistreres i andre lande. Faldet i 
erhvervsfrekvensen blandt ældre 
har dog været langt større i EU end 
i USA og Japan, mens erhvervsfre­
kvensen blandt kvinder er steget 
mindre og fortsat er væsentlig la­
vere end i USA og EFTA-landene. 
Den lavere erhvervsfrekvens 
blandt kvinder i den bedste ar­
bejdsdygtige alder og blandt ældre 
er de to hovedårsager til den sam­
lede lavere erhvervsfrekvens i EU. 
Det er — tilligemed en højere ar­
bejdsløshed end i andre lande — 
også forklaringen på den lavere 
beskæftigelsesfrekvens i EU i for­
hold til andre økonomier. 
Mens stigningen i kvindernes 
erhvervsfrekvens ikke synes at 
være et afsluttet fænomen, er der 
tydelige tegn på, at den faldende 
erhvervsfrekvens blandt de ældre 
er ved at tage af, efterhånden 
som EU-landene er begyndt at 
se anderledes på omkostningerne 
ved at forsørge de mange pensioni­
ster. I flere EU-lande er der såle­
des, som det fremgår af det 
følgende, tegn på, at udviklingen 
er ved at vende. Det tyder på, at 
den fremtidige tendens i erhvervs­
frekvensen i EU formentlig vil bli­
ve præget af, at stadig flere 
kvinder i den bedste arbejdsdygti­
ge alder melder sig til arbejdsstyr­
ken, medens det tidligere i vidt omfang blev opvejet af faldende 
pensionsalder. 
Tendensen har også tidligere — li­
gesom i andre økonomier — været 
opvejet af faldende erhvervs­
frekvens blandt de unge, hvilket af­
spejler den øgede deltagelse i 
videregående og højere uddannel­
ser. Faldet har dog været forholds­
vis begrænset i de seneste år, først 
og fremmest fordi erhvervsfrekven­
sen i de fleste EU-lande i forvejen 
var faldet til forholdsvis lave nivau-
er. Der kan forventes et vist yderli­
gere fald fremover i de dele af EU, 
hvor andelen af unge, som forbliver 
under uddannelse udover den sko­
lepligtige alder, fortsat er forholds­
vis begrænset, men det samlede 
fald for denne aldersgruppe i EU 
som helhed skulle næppe blive sær­
ligt stort. Det skulle derfor kun i 
begrænset omfang opveje den sti­
gende tendens i kvindernes er­
hvervsfrekvens i de kommende år. 
Konsekvensen er, at hvis erhvervs­
frekvensen blandt de yngre og æld­
re aldersgrupper kun ændrer sig 
lidt i den resterende del af tiåret, og 
hvis kvindernes erhvervsfrekvens 
fortsætter med at stige i samme 
takt som de seneste ti år, vil EU's 
arbejdsstyrke vokse med ca. 0,5% 
om året udover tilvæksten til be­
folkningen i den arbejdsdygtige al­
der. 
Aktuelle (Eurostat) prognoser for 
udviklingen i befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder forudser en stig­
ningstakt på ca. 0,2-0,3% om året 
frem til år 2000. Stigende erhvervs­
frekvens kan derfor få dobbelt så 
stor indvirkning som tilvæksten i 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder som kilde til forøgelsen af ar­
bejdsstyrken i denne periode. EU's 
samlede arbejdsstyrke kan derfor 
forventes at vokse med 0,7-0,8% om 
året i den resterende del af tiåret, 
hvilket vil betyde, at yderligere ca. 
7 mio vil melde sig til arbejdsstyr­
ken mellem 1993 og år 2000. De 
fleste af disse vil ligesom tidligere 
være kvinder. 
-50 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Eftersom de fleste af disse kvinder 
også vil være i den bedste arbejds­
dygtige alder, vil det desuden 
— tilligemed tilgangen af unge, 
der kommer ind på arbejdsmarke­
det for første gang — formentlig 
resultere i et vist fald i gennem­
snitsalderen i arbejdsstyrken, el­
ler i hvert fald modvirke en 
stigning. Selv om der fra visse si­
der har været udtrykt bekymring 
for udsigterne til stigende gennem­
snitsalder i arbejdsstyrken i EU i 
de kommende år som følge af fal­
dende fødselsrater, vil det dog 
næppe gøre sig gældende i større 
udstrækning inden for de næste 
10-20 år, i hvert fald ikke i EU som 
helhed. Nogle få EU-lande, speci­
elt dem, hvor kvindernes erhvervs­
frekvens i forvejen er høj, vil dog 
kunne forvente en vis stigning i 
gennemsnitsalderen i arbejdsstyr­
ken. 
Udfordringen for EU-landene lig­
ger i at sikre, at væksten i beskæf­
tigelsen bliver tilstrækkelig høj 
ikke kun til at skaffe arbejde til 
disse nytilkomne til arbejds­
markedet, men også til at nedbrin­
ge antallet af arbejdsløse i 
arbejdsstyrken. 
Erhvervsfrekvensen 
og arbejdsstyrken 
i EU-landene 
Der er dog markant forskel på, hvor 
stor en vækst i beskæftigelsen der 
skal til i de enkelte EU-lande dels 
for at nedbringe arbejdsløsheden, 
dels for at opveje den forventede 
forøgelse af arbejdsstyrken. Selvom 
den ovenfor beskrevne udvikling i 
erhvervsfrekvensen for størstepar­
tens vedkommende har været fæl­
les for samtlige EU-lande, har der 
dog været tale om store forskelle i 
stigningerne i de enkelte lande (se 
figur 27-38 vedrørende mændenes 
erhvervsfrekvens i de enkelte EU­
lande fra 1960 til 1992 og figur 39-
50 vedrørende kvindernes 
erhvervsfrekvens). De nuværende erhvervsfrekvenser, 
specielt kvindernes, varierer bety­
deligt mellem landene. Derfor er 
der også store forskelle i den forven­
tede stigning i erhvervsfrekvensen 
i de kommende år—helt bortset fra 
forskelle i den forventede tilvækst 
til befolkningen i den arbejdsdygti­
ge alder. 
Faldet i erhvervsfrekvensen blandt 
ældre mænd i 1980'erne sammen­
holdt med tidligere år er bremset i 
alle EU-landene. Det har været spe­
cielt udtalt i Tyskland, Italien, Por­
tugal og Storbritannien, hvor den 
nedadgående tendens i erhvervsfre­
kvensen for denne aldersgruppe sy­
nes at være taget betydeligt af i de 
seneste år. For Tysklands og Itali­
ens vedkommende er tendensen 
oven i købet begyndt at vende. Det 
har måske betydning, at der er tale 
om to lande, hvor den indfødte be­
folkning er ophørt med at vokse på 
grund af et fald i fødselsfrekvensen, 
og derfor kan tilvæksten til befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder i 
de kommende år, medmindre der 
sker en kraftig indvandring, forven­
tes at blive negativ eller i hvert fald 
kun meget begrænset. Det er også 
to lande, hvor man i vidt omfang har 
opgivet en politik, der tager sigte på 
at tilskynde til tidlig tilbagetræk­
ning fra arbejdsmarkedet. 
Det stejle fald i erhvervsfrekvensen 
betyder ikke desto mindre, at er­
hvervsfrekvensen blandt mænd 
over 55 år kun er 30% eller derun­
der i halvdelen af EU-landene, og 
kun i Irland og Portugal var er­
hvervsfrekvensen for denne gruppe 
i 1992 højere end USA's knap 40% 
(figur 51). For mænd over 65 år var 
erhvervsfrekvensen under 5% i 
Belgien, Tyskland, Spanien, 
Frankrig og Luxembourg og kun i 
Irland og Portugal over 15%. 
En lignende tendens synes at gøre 
sig gældende også for ældre 
kvinder. I de fleste lande er den 
nedadgående tendens i erhvervsfre­
kvensen for kvinder over 60 år til­
syneladende slut. I halvdelen af medlemsstaterne har erhvervsfre­
kvensen blandt kvinder mellem 
55 og 59 år oven i købet været sti­
gende i de seneste år — i Danmark, 
Tyskland, Spanien, Nederlandene, 
Portugal (hvor det samme også gør 
sig gældende for endnu ældre al­
dersgrupper) og Storbritannien. Re­
sultatet har været, at den 
gennemsnitlige erhvervsfrekvens 
blandt kvinder på 55 år og derover 
var under 10% i 1992 i halvdelen af 
EU-landene og kun i Storbritanni­
en, Danmark og Portugal over 15% 
(figur 52). Men selv i disse tre lande 
var erhvervsfrekvensen lavere end 
i USA (godt 25%). Ingen steder, 
bortset fra i Portugal, var erhvervs­
frekvensen blandt kvinder på 65 år 
og derover mere end 5%. 
Der er derfor kun meget ringe sand­
synlighed for et markant fald i er­
hvervsfrekvensen for de ældre, 
både mænd og kvinder, i nogen af 
EU-landene i de kommende år. Der 
er tværtimod en vis mulighed for en 
stigning, efterhånden som de politi­
ske tiltag til fordel for tidlig tilbage­
trækning fra arbejdsmarkedet 
opgives. 
Blandt de yngre aldersgrupper er 
mønsteret mere uensartet. I de fle­
ste EU-lande er erhvervsfrekven­
sen blandt mænd under 25 år faldet 
markant i de seneste 30 år og med 
næsten 10 procentpoint fra 1980 til 
1992 i EU som helhed (figur 53). I 
Nederlandene, Danmark og Stor­
britannien — de tre lande, hvor er­
hvervsfrekvensen var højest i 1992, 
og de eneste tre, hvor den var højere 
end i USA og Japan — steg er­
hvervsfrekvensen dog en smule i 
1980'erne, selv om den i de to sidste 
lande igen er faldet siden 1986. 
De forholdsvis høje erhvervsfre­
kvenser for de unge i disse tre lande 
— specielt i Storbritannien og 
Danmark — er til dels udtryk for, at 
forholdsvis mange er registreret 
som værende under fuldtidsuddan­
nelse samtidig med, at de er økono­
misk aktive — en kombination, som 
er langt mindre udbredt i andre 
-51 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Erhvervsfrekvensen for mænd i forskellige aldersgrupper i 
EUlandene, 1960-1992 
28 Danmark - mænd 
100 
15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60*4 66+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
1 100 30 Grækenland - mænd 
% 
100 
80 
60 
40 Y .': 
20 100 
80 
Å 60 
40 
20 
15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60-64 66+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60*4 65+ 
32 Frankrig - mænd 
100 T 100 
15-19 20-24 25-49 50-54 55-59 60*4 65+ 15-19 20-24 25-49 50*4 55-59 60-64 65+ 
-52-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Erhvervsfrekvensen for mænd i forskellige aldersgrupper i 
EUlandene, 1960-1992 
n 100 
15-19 20-24 25-49 50*4 55-59 60*4 65+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55*9 60*4 65+ 
35 Luxembourg - mænd 
% 
100 i 100 36 Nederlandene - mænd 
% 
100 100 
H 80 
15-19 20-24 2549 50-54 55*9 60*4 65+ 15-19 20-24 2549 50-54 55*9 60*4 65+ 
37 Portugal - mænd 
% 
100 
80 38 Storbritannien • mænd 
60 
40 
20 \ 100 
80 
60 
40 
20 
15-19 20-24 2549 50*4 55-59 60-64 65+ 15-19 20-24 2549 50-54 55*9 60-64 65+ 
53-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Erhvervsfrekvensen for kvinder i forskellige aldersgrupper i 
EUlandene, 1960-1992 
39 Belgien • kvinder 40 Danmark - kvinder 
Yioo 
15-19 20-24 2549 50-54 55-59 60*4 65+ 15-19 20-24 2549 50-54 55-59 60*4 65+ 
41 Tyskland - kvinder 
i 100 42 Grækenland - kvinder 
% 
100 1 100 
15-19 20-24 2549 50*4 55*9 60*4 65+ 15-19 20-24 25-49 50*4 55-59 60*4 65+ 
43 Spanien - kvinder 
% 
100 
80 
60 
40 
20 1981 r-si." -i 100 
H 80 
H 60 
40 
-I 20 44 Frankrig - kvinder 
:••'.*• 
100 
15-19 20-24 2549 50-54 55*9 60*4 66+ 15-19 20-24 2549 50-54 55*9 60*4 65+ 
54 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Erhvervsfrekvensen for kvinder i forskellige aldersgrupper i 
EUlandene, 1960-1992 
100 46 Italien • kvinder 
% 
100 100 
80 
60 
40 
20 
15-19 20-24 2549 50*4 55*9 60*4 65+ 15-19 20-24 25-49 50*4 55*9 60*4 65+ 
47 Luxembourg - kvinder 
% 
100 i 100 48 Nedeiiandene - kvinder 
% 
100 100 
15-19 20-24 25-49 50*4 55*9 60*4 65+ 15-19 20-24 25-49 50*4 55*9 60*4 65+ 
49 Portugal - kvinder 
% 
100 
80 
60 
40 
20 1960 ^ 100 
80 
60 
40 
20 50 Storbritannien - kvinder 
% 
100 100 
15-19 20-24 2549 50-54 55-59 60*4 65+ 15-19 20-24 25-49 50-54 55*9 60-64 65+ 
55-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
51 Erhvervsfrekvensen for mænd over 55 år i EU-landene og 
andre steder, 1980,1986 og 1992 egne af EU (f.eks. Belgien, Frankrig 
og Italien, hvilket muligvis afspej­
ler forskelle i omfanget af virksom-
hedsbaseret erhvervsuddannelse). 
Mens andelen af mænd i alderen fra 
15 til 19 år under almen eller er­
hvervsfaglig uddannelse varierer til 
en vis grad mellem landene, er for­
skellene langt mindre end forskelle­
ne i erhvervsfrekvensen. I 1992 
varierede erhvervsfrekvensen fra 
under 10% i Belgien og 15% i Fran­
krig til ca. 45% i Nederlandene, 55% 
i Storbritannien og 65% i Danmark. 
Stort set de samme forskelle gør sig 
gældende for kvinderne i denne al­
dersgruppe. Den høje erhvervsfre­
kvens i Storbritannien er til dels er 
udtryk for, at en forholdsvis be­
grænset andel af de unge forbliver i 
uddannelse efter at være nået ud 
over den skolepligtige alder, sam­
menholdt med andre lande (hvilket 
synes at ændre sig lidt med tiden), 
men det er ikke tilfældet i Dan­
mark. 
52 Erhvervsfrekvensen for kvinder over 55 år i EU-landene 
og andre steder, 1980,1986 og 1992 
% 
70 r 
60 
50 
40 1980 «1986 B1992 T 70 
60 
50 
40 Erhvervsfrekvensen blandt kvinder 
under 25 år har generelt ændret sig 
mindre — øget erhvervsfrekvens 
opvejes i et vist omfang af øget del­
tagelse i videregående uddannelse. 
Kun i Belgien, Italien og Irland har 
der været en konsekvent faldende 
tendens i erhvervsfrekvensen for 
denne gruppe fra 1980 til 1992 (fi­
gur 54). Halvdelen af EU-landene 
kunne registrere en stigning i den­
ne periode, men i samtlige lande var 
der tale om et fald fra 1986 til 1992. 
De relative niveauer i 1992 var stort 
set de samme som for mændene, 
idet erhvervsfrekvensen var højest 
i Danmark, Storbritannien og 
Nederlandene tilligemed Tyskland 
— det eneste EU-land, hvor den var 
højere end i USA — og lavest i Bel­
gien, Frankrig og Grækenland. 
Som helhed synes der ikke grund til 
at forvente et markant fald i er­
hvervsfrekvensen for de unge i de 
kommende år i EU-landene, selv om 
Danmark og Storbritannien, hvor 
erhvervsfrekvensen for de 15-19-
årige er langt højere end andre ste-
56 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
der, måske kan vise sig at være 
undtagelser. Selv i de sydlige EU­
lande er erhvervsfrekvensen for 
denne aldersgruppe i de fleste til­
fælde i forvejen lav. I Spanien og 
Grækenland er erhvervsfrekvensen 
for unge mænd under 30% og for 
unge kvinder under 25%, og det 
samme gælder for Syditalien. Kun i 
Portugal, hvor erhvervsfrekvensen 
for mænd i denne aldersgruppe er 
godt 40% og for kvinder ca. 30%, 
synes der at være mulighed for et 
yderligere fald. 
Det betyder, hvis man ser på EU 
under ét, at erhvervsfrekvensen 
for folk i den bedste arbejdsdygtige 
alder bliver den vigtigste afgøren­
de faktor for den fremtidige udvik­
ling på dette felt. Der har været en 
tendens i samtlige EU-lande til et 
fald i erhvervsfrekvensen for 
mænd i den bedste arbejdsdygtige 
alder, specielt i 1980'erne, mens 
hovedtendensen for kvinderne i 
denne aldersgruppe har været en 
stigning i erhvervsfrekvensen. Det 
gælder for alle EU-landene og var 
i 1980'erne mest udtalt i de egne af 
EU — Spanien, Irland, Tyskland 
og Nederlandene — hvor erhvervs­
frekvensen i forvejen var forhold­
vis lav. Men selv i Danmark, hvor 
kvindernes erhvervsfrekvens er 
væsentligt højere end andre steder 
— og næsten på linje med mænde­
nes — er den fortsat med at stige i 
de seneste år, men dog meget lang­
sommere end tidligere. (Se Beskæf­
tigelsen i Europa, 1993, kapitel 6 
vedrørende en detaljeret redegø­
relse for ændringer på lang sigt i 
erhvervsfrekvensen for kvinder 
mellem 24 og 49 år). 
Forskellene mellem EU-landene 
med hensyn til erhvervsfrekven­
sen for kvinder i denne aldersgrup­
pe er dog fortsat ganske store. I 
Irland lå erhvervsfrekvensen i 
1992 stadig kun på ca. 50%, i Spa­
nien og Grækenland under 55% og 
i Italien kun en smule højere, mens 
den i Portugal og Storbritannien 
var over 70%, i Frankrig over 75% 
og i Danmark næsten 90%. Det be-53 Erhvervsfrekvensen for mænd under 25 år i EU-landene og 
andre steder, 1980,1986 og 1992 
-i 100 
54 Erhvervsfrekvensen for kvinder under 25 år i EU-landene 
og andre steder, 1980,1986 og 1992 
100 
57-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
tyder, hvis man ser bort fra 
Danmark, at der må forventes 
yderligere stigninger i erhvervs­
frekvensen, specielt i de dele af 
EU, hvor kvindernes erhvervsfre­
kvens fortsat ligger væsentligt un­
der 60%. 
Det er i vidt omfang de områder, 
som fortsat er inde i en økonomisk 
udviklingsproces, og hvor der skul­
le være mulighed for høje vækstra­
ter — i lighed med, hvad der kunne 
registreres i slutningen af 1980'er­
ne mange steder. Den økonomiske 
vækst har dog ikke altid tidligere 
været ledsaget af en omfattende 
forøgelse af beskæftigelsen. I 
Irland steg beskætigelsen f.eks. 
langt mindre end i resten af EU fra 
1986 til 1990 på trods af en højere 
vækstrate end i nogen af de andre 
lande. 
Det vil dog også typisk være de om­
råder, hvor arbejdsløsheden er for­
holdsvis høj. I Spanien, Irland og 
Syditalien — hvor kvindernes er­
hvervsfrekvens er væsentligt lavere end i den nordlige del af landet—er 
arbejdsløsheden ca. 20%. 
Desuden er det områder, hvor til­
væksten i befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder i den sidste del 
af tiåret må forventes at ligge et 
godt stykke over EU-gennemsnit-
tet. I henhold til de seneste progno­
ser skulle befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder i Spanien og 
Irland vokse mere fra 1995 til år 
2000 end i noget andet EU-land 
— med over 10% ifølge fremskriv­
ningerne. Dette — kombineret 
med stigende erhvervsfrekvens 
blandt kvinderne — kan indebære 
en forøgelse af arbejdsstyrken på 
ca. 3% om året eller mere. Det vil 
med andre ord sige, at medmindre 
der bliver tale om omfattende emi­
gration, skal beskæftigelsen stige 
lige så meget for bare at forhindre 
arbejdsløsheden i at vokse. I denne 
forbindelse skal det bemærkes, at 
Spanien kun tre gange i løbet af de 
sidste 30 år har haft en vækst i 
beskæftigelsen på 3% eller der­
over, og i alle tre tilfælde efter 
55 Ændringer i beskæftigelsen og arbejdsstyrken i EU, 
1985-1993 
Årlig variation (%) 
2 r n 2 
H 1 
1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1986, og for Irland er det kun fore­
kommet to gange. 
I resten af EU forventes en til­
vækst i befolkningen i den arbejds­
dygtige alder på over 0,5% om året 
i seks andre EU-lande udover 
Spanien og Irland — i Danmark, 
Grækenland, Frankrig, Luxem­
bourg, Nederlandene og Portugal. 
I betragtning af den forventede 
stigning i erhvervsfrekvensen kan 
tilvæksten i arbejdsstyrken derfor 
blive ca. 1% eller mere i 8 af de 12 
lande og under ingen omstændig­
heder ret meget mindre end dette i 
Italien og Storbritannien. 
De eneste undtagelser er 
Danmark, hvor erhvervsfre­
kvensen i forvejen er meget høj 
og muligvis ikke vil stige yderlige­
re, og Tyskland, hvor befolknin­
gen i den arbejdsdygtige alder, 
medmindre der bliver tale om 
ganske omfattende immigration, 
skulle falde med over 1% om året. 
Selv om en fortsat stigning i 
kvindernes erhvervsfrekvens 
måske vil opveje dette fald, vil den 
næppe give anledning til nogen 
væsentlig forøgelse af arbejds­
styrken. 
Udsigterne for Tyskland afhænger 
dog i høj grad af omfanget af immi­
gration. I de seneste år har immi­
grationen været tilstrækkeligt stor 
til mere end at opveje den naturli­
ge afgang fra befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder og til at skabe 
en større tilvækst i denne befolk­
ning end i andre lande i EU (med 
næsten 1% om året fra 1986 til 
1991). Hvis immigrationen fra 
Central- og Østeuropa fortsætter i 
samme omfang som tidligere, vil 
der i givet fald blive tale om et 
forholdsvis begrænset fald i befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder, 
og forøgelsen af arbejdsstyrken 
kommer til at ligge tættere på den 
stigning, der forventes i de øvrige 
EU-lande. For de andre EU-lande 
vil immigration dog næppe blive en 
væsentlig årsag til en forøgelse af 
arbej ds styrken. 
58 
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
Ændringer 
i erhvervsfrekvens 
og beskæftigelse 
At få en forøgelse af beskæftigelsen 
til at gå op med forøgelsen af ar­
bejdsstyrken er ikke nogen let opga­
ve. Den hastighed, hvormed 
arbejdsstyrken forøges, vil forment­
lig i sig selv være afhængig af for­
øgelsen af beskæftigelsen, forstået 
på den måde, at jo flere beskæftigel­
sesmuligheder der bh ver, jo større 
kan stigningen i erhvervsfrekven­
sen forventes at blive. Det vil med 
andre ord sige, at erfaringerne har 
vist, at når der skabes flere arbejds­
pladser, føler flere mennesker, som 
i øjeblikket er økonomisk inaktive, 
sig tilskyndet til at gå ind i arbejds­
styrken. 
Som nævnt i tidligere rapporter om 
Beskæftigelsen i Europa resulterede 
den høje vækst i beskæftigelsen, 
som kunne registreres fra 1985 til 
1990, i højere grad i en stigning i 
antallet af medlemmer af arbejds­
styrken end i et fald i arbejdsløshe­
den. Af den nettostigning i antallet 
af job, der var tale om i denne perio­
de, blev ca. 70% besat med nytil­
komne på arbejdsmarkedet fremfor 
med personer, som var officielt regi­
streret som arbejdsløse. Mens be­
folkningen i den arbejdsdygtige 
alder voksede med godt 2% i disse 
fem år, bl.a. på grund af en omfat­
tende immigration fra Central- og 
Østeuropa i den sidste del af perio­
den, forøgedes arbejdsstyrken med 
4% som følge af en stigning i er­
hvervsfrekvensen (figur 55). 
Siden 1990 er arbejdsstyrken dog 
kun vokset meget lidt, samtidig 
med at nettostigningen i beskæfti­
gelsen atter er gået tilbage. Fra 
1990 til 1993 voksede arbejdsstyr­
ken med under 0,5% i alt, hvilket er 
mindre end tilvæksten i befolkmn-
gen i den arbejdsdygtige alder, som 
var ca. 1% i løbet af disse tre år. I 
1993 synes arbejdsstyrken således 
rent faktisk at være blevet væsent­ligt mindre (man skal dog være 
opmærksom på, at 1993-tallene, 
specielt for beskæftigelsens ved­
kommende, i vidt omfanger baseret 
på overslag og derfor nok skal revi­
deres). I stedet for at vokse er er­
hvervsfrekvensen således faldet 
siden 1990. Stigningen i arbejdsløs­
heden, som har været nok så omfat­
tende, giver derfor ikke noget 
korrekt billede af beskæftigelses-
problemets størrelse. 
Konsekvensen er, at indskrænknin­
gerne i beskæftigelsesmuligheder­
ne i de seneste få år har afholdt 
mange mennesker fra aktivt at søge 
arbejde, og de er derfor forsvundet 
fra arbejdsstyrken. Det kan dog 
næppe forventes at vare ved. Efter­
hånden som der igen begynder at 
blive skabt øgede beskæftigelses­
muligheder, er det sandsynligt, at 
de samme mennesker vil dukke op 
igen som arbejdssøgende og få EUs 
arbejdsstyrke til at vokse endnu en 
gang. 
På den anden side må man regne 
med, at hvis det ikke lykkes at ska­
be noget større opsving i beskæfti­
gelsen, vil tilvæksten i 
arbejdsstyrken formentlig fortsat 
være begrænset, hvilket vil medvir­
ke til at dæmpe stigningen i ar­
bejdsløsheden. Det betyder dog 
ikke, at beskæftigelsesproblemet er 
blevet mindre akut, men blot, at det 
i højere grad er skjult. 
59-
Kapitel 2 Arbejdsstyrken og erhvervsfrekvensen 
-60-
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Væksten i beskæftigelsen i EU hænger ligesom andre steder 
nøje sammen med væksten i produktionen, men stigningen 
i produktiviteten er gået væsentligt langsommere siden 
midten af 1970'erne, hvilket har sat fart i oprettelsen af nye 
arbejdspladser. Det har specielt været tilfældet i sektorerne 
uden for fremstillingsindustrien. 
Indledning 
Sammenhængen mellem den 
økonomiske vækst og jobskabelses­
processen er af central betydning 
for beskæftigelsen i EU. Dels viser 
. den, hvor meget beskæftigelsen kan 
forventes at stige, efterhånden som 
opsvinget begynder at tage fart, 
dels er den udtryk for, hvor stor en 
vækstrate der skal til for at opnå en 
given stigningstakt i beskæftigel­
sen. Desuden giver udviklingen 
(stabil eller ustabil) i sammenhæn­
gen over tid samt forskellene mel­
lem EU-landene et vist fingerpeg 
om, i hvilket omfang denne sam­
menhæng kan påvirkes af politiske 
tiltag. 
Den historiske udvikling viser, at 
der i praksis synes at være en nøje 
sammenhæng mellem væksten i 
produktiviteten og beskæftigelsen 
både i de enkelte lande og for EU 
som helhed. Denne sammenhæng 
har dog markant ændret karakter 
over en længere periode. Den varie­
rer også betydeligt mellem EU-lan­
dene samt mellem EU og andre 
udviklede økonomier. 
Således har nogle lande, som f.eks. 
USA, kunnet registrere en markant 
stigning i beskæftigelsen med en 
forholdsvis lav produktionsvæk­
strate, medens andre lande, som f.eks. Irland, har haft en meget be­
grænset stigning i beskæftigelsen 
på trods af en langt højere vækstra­
te. 
Den kendsgerning, at der er sådan­
ne forskelle, tyder på, at det er mu­
ligt via politiske tiltag at påvirke 
denne sammenhæng fremover og 
opnå et mere beskæftigelses­
intensivt vækstmønster. 
En central faktor, der ligger til 
grund for sammenhængen mellem 
produktion og beskæftigelse, er tek­
nologien, idet det teknologiske ud­
viklingsstade er særdeles afgørende 
for stigningen i produktiviteten. 
Brugen af teknologi og specielt bru­
gen af informationsteknologi vil for­
mentlig få afgørende indflydelse på 
udviklingen både i økonomien og i 
samfundet fremover og dermed 
også på væksten i beskæftigelsen. 
Dette spørgsmål berøres kun indi­
rekte i nedenstående analyse. 
BNP og væksten 
i beskæftigelsen 
i EU siden 1960'erne 
Antallet af personer i beskæftigel­
se i EU har nøje fulgt udviklingen 
i BNP-vækstraten i de seneste 30 
år. Høje vækstrater er til enhver 
tid inden for ca. seks måneder ble­vet efterfulgt af en øget stigning i 
beskæftigelsen, mens faldende 
vækst i produktionen lige så kon­
sekvent har medført faldende 
vækst i beskæftigelsen og ved visse 
lejligheder oven i købet absolutte 
fald — specielt i 1967, 1975, 1981 
og mest slående under den nuvæ­
rende recession (figur 56, hvor 
væksten i BNP er forsinket to 
kvartaler for at tage højde for be­
skæftigelsens forsinkede reaktion 
på ændringer i væksten). Mønste­
ret i væksten i beskæftigelsen 
siden begyndelsen af 1960'erne har 
været en næsten tro kopi af møn­
steret i væksten i BNP. 
Det, der har ændret sig, er imidler­
tid afstanden mellem de to, eller 
med andre ord stigningstakten i 
produktionen pr. beskæftiget per­
son, som er en indikator for stignin­
gen i produktiviteten (dog uden at 
tage højde for ændringer i det gen­
nemsnitlige antal udførte arbejdsti­
mer). I 1960'erne var den generelle 
stigning i produktiviteten i EU over 
4% om året, således at et fald i væk­
sten i BNP til lidt under 4% f.eks. i 
1967 medførte et fald i beskæftigel­
sen på næsten 1%. I begyndelsen af 
1970'erne var den generelle stig­
ning i produktiviteten faldet til ca. 
4% om året, men efter oliekrisen i 
1973-74 — da væksten i produktio­
nen faldt brat — faldt den yderlige­
re til ca. 3% om året. 
61 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Væksten i beskæftigelsen og BNP i EU, USA, 
Japan og EFTA-landene, 1962-1993 
56 EUR12 
Årlig variation (%) 
i 12 57 USA 
Årlig variation (%) 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
BNP (2 kvartaler i 12 
1 * ' .g 59 EFTA-landene 
Artig variation (%) 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
62 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Siden den anden oliekrise i 1979-80 
har der været en ny mærkbar ned­
dæmpning af den almindelige stig­
ning i produktiviteten til kun godt 
2% om året. Resultatet har været, 
at den vækst i BNP, som kunne 
registreres i sidste halvdel af 
1980'erne, og som var beskeden 
sammenlignet med væksten i 
1960'erne, var ledsaget af en større 
stigning i beskæftigelsen end på no­
get andet tidspunkt siden 1960. 
Dette direkte fald i den underlig­
gende stigning i produktiviteten 
kan betragtes som noget positivt, 
set ud fra et beskæftigelsesmæssigt 
synspunkt. Det tyder på, at den 
stigningstakt i produktionen, som 
skal til for at medføre en stigning i 
beskæftigelsen af tilstrækkeligt 
stort omfang til at få nogen mar­
kant indvirkning på arbejdsløs­
hedsproblemet i EU i den 
resterende del af 1990'erne, er langt 
lavere, end vi tidligere har været 
vant til. 
Men samtidig kan det også betrag­
tes som negativt i det omfang, det, 
specielt ved at svække konkurren­
ceevnen, sætter snævre grænser 
for, hvor stor en vækst i produktio­
nen vi kan opnå, og dermed også 
begrænser økonomiens evne til at 
skabe beskæftigelse. I denne hense­
ende er det af en vis betydning, i 
hvilke sektorer neddæmpningen af 
stigningen i produktiviteten har 
fundet sted. 
Som anført nedenfor betyder den 
kendsgerning, at der var tale om 
et fald i den samlede stigning i pro­
duktiviteten, ikke, at faldet var 
det samme i alle sektorer. Det kan 
sagtens forenes med vedvarende 
høj stigning i produktiviteten på 
centrale områder i økonomien — 
specielt i fremstillingsindustrien — 
hvor produktionens internationale 
konkurrenceevne er af afgørende 
betydning for handelsresultaterne 
og den økonomiske vækst på lang 
sigt. Det forhold, at arbejdskraften 
har bevæget sig fra sektorer med 
høj vækst i produktiviteten til sektorer med lavere vækst, har væ­
ret en vigtig faktor for forøgelsen af 
beskæftigelsen, samtidig med at 
det er en del af forklaringen på ned­
dæmpningen af den samlede stig­
ning i produktiviteten. 
En anden del af forklaringen på fal­
det i den underliggende stigning i 
produktiviteten synes at være et 
fald i det gennemsnitlige antal 
timer, de arbejdstagere, der er i 
beskæftigelse, rent faktisk arbej­
der. Siden 1988 har Arbejds­
styrkeundersøgelsen vist, at det 
gennemsnitlige antal timer, der ar­
bejdes om ugen (både det faktiske 
og det normale antal timer), er fal­
det gradvist. Denne tendens synes 
at have været lige så markant i 
1989 og 1990 på højden af det øko­
nomiske opsving, som i 1991 og 
1992, da recessionen satte ind. Det 
betyder i praksis, at en given mæng­
de arbejde er blevet delt mellem fle­
re mennesker, hvilket har bragt 
væsentligt flere i beskæftigelse og 
reduceret den direkte produktivi­
tet. 
Fra 1988 til 1992 kunne nedsættel­
sen af den gennemsnitlige arbejds­
tid fortolkes som ensbetydende 
med, at antallet i beskæftigelse i 
1992 var næsten 3 mio højere, end 
hvis der ikke var sket nogen æn­
dring i arbejdstiden. Dette er helt 
givet en overvurdering af den virk­
ning, som nedsættelsen af arbejds­
tiden har haft på beskæftigelsen. I 
visse sektorer af erhvervslivet kan 
karakteren af produktionsproces­
sen således sætte grænser for, hvor 
meget arbejdsstyrken kan reduce­
res, når mængden af arbejdet fal­
der, dvs. selv om arbejdstiden ikke 
var reduceret, havde man været 
nødt til at have det samme antal 
personer beskæftiget. Desuden kan 
nedsættelsen af arbejdstiden i visse 
tilfælde have været ledsaget af en 
stigning i produktiviteten, som ikke 
ville være forekommet, hvis den 
gennemsnitlige arbejdstid ikke var 
blevet kortere. I dette tilfælde ville 
antallet af personer i beskæftigelse 
have været det samme, men deres produktivitet ville have været 
lavere. Det er under alle omstæn­
digheder et udtryk for, hvor meget 
denne faktor kan betyde. 
Desværre er det ikke muligt med de 
foreliggende data at sondre mellem 
antallet af personer i beskæftigelse 
og den mængde arbejde, der er ble­
vet udført tidligere, og derfor heller 
ikke muligt at undersøge ændrin­
gen i stigningen i produktiviteten 
på et mere meningsfuldt grundlag 
end i relation til antallet af personer 
i beskæftigelse. 
Når man søger en forklaring på den 
faldende stigning i produktiviteten 
i EU, er det vigtigt at holde sig for 
øje, at det ikke blot er et fælles træk 
for samtlige EU-lande, men at det 
også gjorde sig gældende på nogen­
lunde samme tidspunkt i andre ud­
viklede egne af verden. 
BNP og væksten 
i beskæftigelsen 
i andre 
udviklede lande 
I USA har der været en lige så tæt 
sammenhæng mellem BNP og væk­
sten i beskæftigelsen som i EU (fi­
gur 57, hvor man skal være klar 
over, at tallene for væksten i BNP i 
årene før 1978 er baseret på årlige i 
stedet for kvartalsvise opgørelser, 
og hvor den normale forsinkelse på 
to kvartaler derfor kun er meget 
approksimativ, hvilket har betyd­
ning for den tidsmæssige placering 
af ændringerne i BNP-væksten og 
muligvis kan forklare, hvorfor de to 
rækker tal er mindre synkrone end 
i EU). Der er dog tre væsentlige 
forskelle i mønsteret i vækstrater­
ne. For det første har væksten både 
i produktionen, men specielt i be­
skæftigelsen, svinget langt mere 
end i EU siden 1960. Der har kun­
net registreres langt større stignin­
ger i beskæftigelsen — 4% eller 
derover i et enkelt år i mindst fire 
tilfælde, mens EU ikke på noget 
tidspunkt har været oppe på en år-
63 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
lig stigning på bare 2% — kombine­
ret med større udsving i nedadgåen­
de retning. 
For det andet er væksten i BNP i 
disse 30 år faldet mindre end i EU. 
De højeste BNP-vækstrater, som 
blev opnået i 1970'erne og 1980'er­
ne, lå på linje med de vækstrater, 
man oplevede i 1960'erne. Den vig­
tigste forskel i den sidstnævnte pe­
riode var, at der ind imellem kom 
langt større fald — og lavere cykli­
ske bølgedale — end i årene lige 
efter krigen. 
For det tredje har forskellen mellem 
væksten i produktionen og væksten 
i beskæftigelse — dvs. stigningen i 
produktiviteten — konsekvent væ­
ret mindre end i EU, nemlig gen­
nemsnitligt under 1% om året siden 
begyndelsen af 1970'erne. Ligesom 
i EU er dette udtryk for et fald i den 
underliggende stigningstakt sam­
menholdt med den stigningstakt, 
der gjorde sig gældende i årene før, 
på ca. 2% om året. USA har derfor i 
de sidste 30 år været i stand til at 
opnå betydeligt større stigninger i 
beskæftigelsen med en given BNP-
vækstrate, end det er lykkedes i 
EU, selv om man også har haft en 
langt hurtigere voksende arbejds­
styrke, som krævede, at der blev 
oprettet flere nye arbejdspladser. 
Udviklingen tyder på, at i modsæt­
ning til situationen i EU har denne 
lave stigningstakt i produktiviteten 
i hvert fald i det sidste tiår på ingen 
måde kunnet tilskrives et fald i den 
gennemsnitlige arbejdstid pr. per­
son i beskæftigelse. Fra 1983 til 
1992 steg således både det gennem­
snitlige antal arbejdstimer pr. uge 
og det gennemsnitlige antal ar­
bejdstimer pr. år en smule i USA 
(ifølge den amerikanske Arbejds­
styrkeundersøgelse). 
Sammenhængen mellem væksten i 
BNP og væksten i beskæftigelsen i 
Japan har på flere måder været den 
samme som i EU. Den økonomiske 
vækst er blevet dæmpet ganske 
markant siden 1960'erne—da væk­strater på 10% om året eller endnu 
mere var almindelige. Denne ned­
dæmpning har, ligesom i EU, været 
ledsaget af et markant fald i stig­
ningen i produktiviteten — fra ca. 
9% om året i 1960'erne til kun godt 
3% om året siden midten af 1970'er­
ne (figur 58). Resultatet har været, 
at den gennemsnitlige stignings­
takt i beskæftigelsen i de seneste år 
— ca. 1% om året — har været no­
genlunde den samme som i 1960'er­
ne. 
Sammenholdt med EU har væksten 
i beskæftigelsen i Japan dog varie­
ret langt mindre fra år til år. Kon­
trasten har været mest markant 
siden 1990, da den nuværende re­
cession satte ind. Selv om faldet i 
væksten i produktionen har været 
endnu mere udtalt i Japan end i EU, 
idet den faldt fra 5% til nul, er an­
tallet af personer i beskæftigelse 
fortsat med at vokse, medens det i 
EU faldt ganske brat. 
Desuden gælder det, at i modsæt­
ning til situationen i EU synes den 
gennemsnitlige arbejdstid for de be­
skæftigede i Japan at være forble­
vet nogenlunde uændret igennem 
det meste af 1980'erne (på et ni­
veau, der ligger mindst en tredjedel 
højere end EU-gennemsnittet). Si­
den 1989 er der dog tegn på et fald 
i arbejdstiden, samtidig med at 
væksten i produktionen dæmpedes, 
idet det gennemsnitlige antal ar­
bejdstimer om ugen faldt med ca. 
5% frem til 1992 (ifølge den japan­
ske Arbejdsstyrkeundersøgelse). 
Endelig har EFTA-landene også 
fulgt samme mønster som EU med 
hensyn til udviklingen i BNP og be­
skæftigelsen i de seneste 20 år. 
Både væksten i produktionen og 
væksten i produktiviteten er faldet 
siden midten af 1970'erne — sidst­
nævnte til stort set samme niveau, 
nemlig godt 2% om året, som i 
EU — medens væksten i beskæfti­
gelsen kunne fastholdes på ca. 1% 
om året helt frem til den nuværende 
recession (figur 59). Siden 1990, da 
recessionen satte ind, er beskæfti­gelsen dog faldet ganske betydeligt, 
nemlig med 2% i 1992 og med 4% 
(anslået) i 1993. 
Et fælles træk, der kan udledes af 
denne sammenlignende analyse, er, 
at væksten i produktiviteten 
— målt efter produktionen pr. be­
skæftiget — har været markant la­
vere i alle de udviklede økonomier 
efter midten af 1970'erne end tidli­
gere. I USA, Japan og — indtil for 
nylig — også i EFTA-landene har 
dette fald i stigningen i produktivi­
teten svaret til, hvad der var nød­
vendigt for at opretholde 
beskæftigelsen på det niveau, der 
skulle til for at holde arbejdsløshe­
den nede på acceptable niveauer. 
Det er med andre ord lykkedes for 
Japan og EFTA-landene at opveje 
de negative virkninger af det fald i 
væksten i BNP, som ud fra tidligere 
erfaringer måtte forventes at resul­
tere i en væsentlig stigning i ar­
bejdsløsheden. For EFTA-landenes 
vedkommende har successen dog 
vaklet noget siden 1990, mens det i 
Japan bliver stadigt vanskeligere 
for virksomhederne at klare om­
kostningerne ved at opretholde be­
skæftigelsesniveauet med en meget 
begrænset vækst i produktionen. 
I EU er situationen derimod den, at 
selv om stigningen i produktivite­
ten også er faldet mærkbart siden 
midten af 1970'erne, og selv om det 
har gjort det muligt at opretholde 
beskæftigelsen på et højere niveau, 
end det kunne forventes tidligere i 
betragtning af neddæmpningen af 
væksten i BNP, har faldet ikke 
været nok til at forhindre arbejds­
løsheden i at stige ganske betyde­
hgt. 
BNP og væksten 
i beskæftigelsen 
i EU-landene 
Den tætte sammenhæng mellem 
væksten i BNP og ændringer i be­
skæftigelsen gør sig også gældende 
64 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Væksten i beskæftigelsen og i BNP i Tyskland, Frankrig, 
Storbritannien og Italien, 1962-1993 
60 Tyskland 
Årlig variation (%) 61 Frankrig 
Artig variation (%) 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
62 Storbritannien 
Artig variation (%) 12 63 Italien 
Artig variation {%) 
i 12 
^ 8 
1962 1965 1988 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1988 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
65 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
i de enkelte EU-lande. I tre af de fire 
største økonomier — Tyskland, 
Frankrig og Storbritannien — har 
mønsteret i væksten i beskæftigel­
sen stort set været det samme som 
mønsteret i væksten i produktionen 
siden begyndelsen af 1960'erne 
(figur 60,61 og 62). I Italien er møn­
steret det samme, men beskæftigel­
sen har varieret mindre end BNP 
siden midten af 1970'erne (figur 63). 
I alle fire lande, men specielt i 
Frankrig og Italien, har der kun­
net registreres et fald i væksten i 
BNP siden midten af 1970'erne. 
Dette har i Tyskland været sløret 
af opsvinget i produktionen som 
følge af foreningen med det tidlige­
re DDR og i Storbritannien af de 
større cykliske udsving end andre 
steder i denne periode. Dette fald 
har været ledsaget af et markant 
fald i stigningen i produktiviteten, 
som har været mindre udtalt i 
Storbritannien på grund af den la­
vere generelle stigningstakt før 
midten af 1970'erne. I alle landene 
har den underliggende stignings­
takt i produktiviteten ikke været 
ret meget over 2% om året, dog en 
smule højere i Frankrig og Italien 
end i de to andre lande. 
I Tyskland er stigningen i produkti­
viteten, målt som produktionen i 
forhold til antallet af beskæftigede, 
blevet reduceret efter en ganske be­
tydelig nedsættelse af den gennem­
snitlige arbejdstid siden 1989. Målt 
i relation til antallet af udførte ar­
bejdstimer har stigningen i produk­
tiviteten i denne periode været 
nærmere 3% om året end 2%. For­
deling af det disponible arbejde mel­
lem flere mennesker har derfor i de 
sidste 3-4 år været en afgørende 
faktor for stigningen i antallet af 
personer i beskæftigelse, men dog 
ikke nok til at forhindre arbejdsløs­
heden i at vokse. 
I Italien og Storbritannien har 
ændringer i arbejdstiden til gen­
gæld bidraget til at gøre den direkte 
stigning i produktiviteten endnu 
større. I begge lande steg det gen­nemsnitlige antal udførte arbejdsti­
mer pr. person i årene med høj 
vækst for at imødekomme efter­
spørgslen efter øget produktion. 
Omvendt gælder det for begge 
lande, at antallet af arbejdstimer 
pr. person er faldet unden den nu­
værende recession. Nedsættelserne 
i arbejdstiden har derfor bidraget til 
at fastholde mange i beskæftigelse, 
samtidig med at der har været tale 
om en lav vækst i produktionen. 
Væksten i 
produktion og 
beskæftigelse 
i fremstillings­
industrien og i 
andre sektorer 
Den direkte neddæmpning af stig­
ningen i produktiviteten i EU, som 
kan forekomme gunstig set ud fra et 
beskæftigelsesmæssigt synspunkt, 
kan dog give anledning til 
bekymring med hensyn til konkur­
renceevnen. Eftersom EU-produ-
centernes evne til at konkurrere på 
verdensmarkederne afhænger af 
deres effektivitet, er stigninger i 
produktiviteten en forudsætning 
for EUs evne til at opretholde de 
ønskede økonomiske vækstrater. 
Det vigtigste i denne henseende er 
produktiviteten i eksportsektorer­
ne, de importkonkurrerende sekto­
rer og beslægtede sektorer snarere 
end produktiviteten i økonomien 
som helhed. 
Forarbejdede varer dominerer sta­
dig den internationale handel. 
Over 70% af EU's eksportindtæg­
ter stammer fra forarbejdede varer 
frem for primær produktion og 
tjenesteydelser. Selv om handelen 
med tjenesteydelser er vokset gan­
ske betydeligt i de seneste år, har 
stigningstakten ikke været højere 
end for de forarbejdede varers ved­
kommende. Det er i vidt omfang 
produktivitetsstigningen i frem­
stillingsindustrien frem for i 
resten af økonomien, der er af­gørende for vurderingen af konse­
kvenserne for konkurrenceevnen. 
Desuden er det lettere at måle pro­
duktivitetsstigninger i 
fremstillingsindustrien end i re­
sten af økonomien, eftersom 
problemerne med at måle ændrin­
ger i produktionen både i teori og 
praksis er langt mindre her end i 
servicesektoren, hvor produktio­
nen er langt mindre konkret og 
dermed vanskeligere at måle. 
Ændringer i beskæftigelsen i frem­
stillingsindustrien i EU er endnu 
tættere forbundet med væksten i 
produktionen, end det er tilfældet 
for økonomien som helhed. Siden 
slutningen af 1960'erne — proble­
mer med pålidelige data gør det 
vanskeligt at gå ret meget længere 
tilbage for et repræsentativt udsnit 
af EU-landene — har antallet af 
beskæftigede i denne sektor fulgt 
udsvingene i produktionen meget 
nøje, dog med en forsinkelse på ca. 
seks måneder (figur 64). 
Selv om produktion og beskæftigel­
se i resten af økonomien er noget 
løsere forbundet end i fremstillings­
industrien, har stigningen i antallet 
af beskæftigede ikke desto mindre 
varieret systematisk med væksten i 
produktionen i de seneste 25 år (fi­
gur 65). Der er dog en forskel med 
hensyn til stigningen i produktivi­
teten i de to dele af økonomien. Spe­
cielt har forskellen mellem væksten 
i produktionen og væksten i beskæf­
tigelsen hele tiden været mere kon­
stant i fremstillingsindustrien end 
i resten af økonomien. Mens der har 
været tale om et vist fald i stignin­
gen i produktiviteten i fremstil­
lingsindustrien siden midten af 
1970'erne, er den underliggende 
stigningstakt i begynderisen af 
1990'erne på ca. 3% om året kun en 
smule lavere end i begyndelsen af 
1970'erne, da den var ca. 4% om 
året, men ganske vist markant la­
vere end i 1960'erne. 
I andre sektorer er der tydeligere 
tegn på en indsnævring af forskel­
len mellem værditilvæksten og 
66 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Stigningen i værditilvækst og beskæftigelse i fremstillingsindustrien 
og i de andre sektorer i EU, USA og Japan, 1962-1993 
64 EUR 7 - Fremstillingsindustrien 
Årlig variation (%) 
MwaatfMàMMt* 
EUR?-B.DK,O.F,l,NUUK 12 66 EUR 7 - Andre sektorer 
Artig variation {%) 
B • 
4 • 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1988 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
66 USA - Fremstillingsindustrien 
12 Artig variation {%) 
^ -4 
' • • il., l.i<..t.il .8 12 67 USA - Andre sektorer 
Artig variation (%) 
VtonHhafcmtlmM« 1 12 
^ e 
1962 1986 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1969 1992 1962 1965 1968 1971 1974 «977 I960 1983 1986 1989 1992 
68 Japan - Fremstillingsindustrien 
Artig variation (%) 
12 69 Japan - Andre sektorer 
Artig variation^) 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1969 1992 
-67-
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
væksten i beskæftigelsen. I 
1980'erne synes væksten i produk­
tiviteten i sektorerne uden for 
fremstillingsindustrien at være 
faldet til 2% om året eller derun­
der, hvilket skal sammenholdes 
med 2,5% eller deromkring i slut­
ningen af 1970'erne og 4% eller 
derover i 1960'erne. Resultatet har 
været, at beskæftigelsen generelt 
er vokset hurtigere efter midten af 
1970'erne end før på trods af lang­
sommere vækst i produktionen. 
Men selv om neddæmpningen af 
stigningen i produktiviteten siden 
midten af 1970'erne har bevirket 
en kraftig forøgelse af beskæf­
tigelsen, har det i de færreste år 
været tilstrækkeligt til at holde 
beskæftigelsen højt nok oppe til at 
forhindre arbejdsløsheden i at 
stige som følge af næsten 
konstante tab af arbejdspladser i 
fremstillingsindustrien. (I 
fremstillingsindustrien er bes­
kæftigelsen kun steget i fire år 
siden 1974 og i alle tilfælde med 
under 1%). Desuden er det første 
gang i EU under den nuværende 
recession, at beskæftigelsen i 
andre sektorer end fremstillings-
sektoren er faldet målt i absolutte 
tal, samtidig med at der har væ­
ret et omfattende tab af 
arbejdspladser i fremstillingsindu­
strien. 
Hvad angår situationen i andre 
lande, kan der i USA og Japan også 
registreres en tættere sammen­
hæng mellem stigningen i 
produktionen og væksten i beskæf­
tigelsen i fremstillingsindustrien 
end i resten af økonomien. Udvik­
lingsmønsteret over længere tid er 
dog forskelligt i de to lande. I USA 
gælder det i endnu højere grad end 
i EU, at der er langt mindre tegn 
på en neddæmpning af stigningen 
i produktiviteten i fremstillingsin­
dustrien i de seneste 20 år. Den 
underliggende stigningstakt i 
1980'erne synes at have været ca. 
4% om året, hvilket formentlig er 
mere end i 1960'erne (figur 66). 
Produktiviteten i fremstillingsin­dustrien i USA er derfor steget 
hurtigere end i EU i løbet af det 
sidste tiår, medens det omvendte 
var tilfældet, før 1974. 
I andre sektorer af den amerikan­
ske økonomi er sammenhængen 
mellem produktion og beskæftigel-
se til gengæld langt mindre 
systematisk end i fremstillingsin­
dustrien. Beskæftigelsen har rent 
faktisk svinget mere end værditil­
væksten, og i nogle år er den 
indirekte produktivitet faldet mar­
kant (figur 67). Det var specielt 
tilfældet i 1970'erne. Siden har den 
gennemsnitlige stigningstakt i 
produktiviteten kun lige været 
over nul — hvilket betyder, at en­
hver stigning i værditilvæksten er 
blevet direkte transformeret til fle­
re arbejdspladser. Desuden har det 
gennemsnitlige antal udførte ar­
bejdstimer for de beskæftigede i 
andre sektorer end fremstillings­
industrien tilsyneladende været 
stort set uændret i denne periode 
og er endda steget ganske lidt i 
1980'erne. 
I Japan er stigningen i produkti­
viteten både i fremstillings­
industrien og i resten af økonomien 
faldet markant i de sidste 20 år, 
samtidig med at væksten i produk­
tionen er dæmpet. Siden midten af 
1970'erne har den underliggende 
stigningstakt i produktiviteten i 
fremstillingsindustrien, selv om 
den har været højere end i USA og 
EU, nemlig ca. 5% om året, tilsyne­
ladende kun været det halve af stig­
ningstakten i 1960'erne (figur 68). 
Faldet har været endnu mere udtalt 
i resten af økonomien, hvor stig­
ningstakten faldt til ca. 3% om året 
sammenholdt med stigningstakter 
på 8% eller mere i 1960'erne (da der 
var tale om kraftig økonomisk 
vækst — figur 69). Resultatet har 
været, at væksten i beskæftigelsen 
i andre sektorer end fremstillings­
industrien generelt har været høje­
re efter 1973 end før, ligesom i EU, 
og dermed har kompenseret for den 
lavere vækst i beskæftigelsen i 
fremstillingsindustrien. Denne kompensationseffekt har be­
tydet, at det i Japan er lykkedes at 
opnå en langt mere stabil stigning i 
det samlede antal beskæftigede i 
økonomien som helhed, end det har 
været tilfældet i EU, men specielt 
mere stabilt end i USA. Virkningen 
har været særlig udtalt i de år, hvor 
beskæftigelsen i fremstillingsindu­
strien faldt i absolutte tal, nemlig 
1975,1978 og 1987, da beskæftigel­
sen i andre dele af økonomien steg 
med mere end gennemsnittet. Den 
har også gjort sig gældende under 
den nuværende recession, som har 
været langt alvorligere end under 
den første oliekrise. Men denne 
gang synes kompensationseffekten 
— i hvert fald i begyndelsen — at 
have været ledsaget af stærkere be­
stræbelser på at bevare beskæfti­
gelsen i fremstillingsindustrien, 
end det var tilfældet i 1975, til dels 
hjulpet af en vis nedsættelse af ar­
bejdstiden. Hvis recessionen imid­
lertid fortsætter, vil det klart blive 
vanskeligere at opretholde beskæf-
tigelsesniveauerne i økonomien 
som helhed. 
Faldende stigning i 
produktiviteten i EU 
Sondringen mellem fremstillingsin­
dustrien og resten af økonomien 
kan give et vist indtryk af de formo­
dede årsager til den faldende vækst 
i BNP pr. beskæftiget, som har kim­
net registreres i EU. For det første 
er dette fald mere udpræget i sekto­
rerne uden for fremstillingsindu­
strien. Eftersom disse sektorer 
hovedsagelig består af service­
aktiviteter, hvor der i hvert fald tid­
ligere var mere begrænsede 
muligheder for at indføre mekanise­
ring og andre arbejdskraftbespa­
rende teknikker, er det måske kun, 
hvad man kunne forvente. 
For det andet gælder det, at efter­
som værditilvæksten i sektorerne 
uden for fremstillingsindustrien si­
den midten af 1970'erne konstant er 
vokset hurtigere end i fremstillings­
industrien — hvilket ikke var til-
68 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
fældet tidligere — tegner denne 
værditilvækst sig for en stadig stør­
re andel af BNP. Faldet i stigningen 
i produktiviteten i disse sektorer er 
derfor blevet forstærket af det 
faktum, at en større del af produk­
tionen har ligget i sektorer, hvor 
stigningen i produktiviteten er for­
holdsvis lav. 
Det fører til spørgsmålet om, hvad 
der har forårsaget faldet i produkti­
vitetsstigningen inden for disse to 
sektorer. Nedsættelser i den 
gennemsnitlige arbejdstid pr. be­
skæftiget er formentlig kun en me­
get lille del af forklaringen, og den 
gælder nok i højere grad for de and­
re sektorer end for fremstillingssek-
toren, og nok hovedsagelig kun i de 
seneste år (figur 64 og 65). 
Andre forklaringer kan ligge i 
måleproblemer, specielt i en sys­
tematisk undervurdering af 
værditilvæksten i faste priser i ser­
vicesektoren. Det er f.eks. muligt, 
at forbedringer i kvaliteten og ud­
buddet af tjenesteydelser, i et vist 
omfang ledsaget af teknologisk ud­
vikling og datamatisering, ikke er 
korrekt medregnet i målet for vær­
ditilvæksten i faste priser. Det er 
også muligt, at værditilvæksten i 
faste priser er blevet dæmpet no­
get af det forhold, at stadig flere 
kvinder får arbejde, og deres løn­
ninger — det vigtigste element i 
værditilvæksten — er generelt 
væsentligt lavere end mændenes. 
Det kan dog langtfra være hele 
forklaringen på det fald i produkti­
vitetsstigningen, der har kunnet 
registreres. Desuden kan ingen af 
forklaringerne give et fornuftigt 
svar på spørgsmålet om, hvorfor 
der var tale om et pludseligt fald i 
stigningen i produktiviteten i mid­
ten af 1970'erne. 
En anden faktor, der kan forklare 
denne udvikling, er selve teknologi­
en, specielt den informationstekno­
logiske revolution, der stort set 
faldt sammen med neddæmpnin­
gen afstigningen i produktiviteten. 
Dette sammenfald kan måske i praksis forekomme paradoksalt, 
men det kan dog hævdes, at udover 
den eventuelle indvirkning på må­
lingen af værditilvæksten har det 
været kompliceret at indføre og ud­
nytte den nye teknologi i fuldt om­
fang, netop på grund af dens meget 
vidtrækkende potentielle virknin­
ger for produktionsprocessen og 
tilrettelæggelsen af arbejdet. Argu­
mentet går på, at de meget store 
potentielle produktivitetsforøgelser 
har været længe om at slå igennem, 
men måske vil komme til at mærkes 
så meget desto voldsommere i de 
kommende år, når 'læretiden* er 
slut, produktionsstrukturen er æn­
dret og virksomhederne har tilpas­
set sig for at få det fulde udbytte af 
de muligheder, der er skabt. 
Uanset forklaringen viser udviklin­
gen i Japan og også i EFTA-landene 
dog, at EU ikke er den eneste øko­
nomi, der har oplevet et sådant fald 
i produktivitetsstigningen. Det 
hævdes, at faldet i disse økonomier 
til en vis grad skyldtes faldet i væk­
sten i BNP, som i praksis betød, at 
stigningen i produktiviteten måtte 
ned, hvis der skulle skabes tilstræk­
keligt mange nye arbejdspladser til 
det voksende antal nytilkomne til 
arbejdsmarkedet. 
Det stemmer med, at arbejdsmar-
kedskræfterne arbejder på at 
nedbringe produktiviteten som en 
reaktion på det overskydende ud­
bud af arbejdskraft, så dette 
overskud kan absorberes. Det 
synes dog at være lykkedes i Japan 
og EFTA-landene uden en nedgang 
i lønningerne for at tilskynde 
arbejdsgiverne til at ansætte mere 
arbejdskraft og uden en periode 
med høj arbejdsløshed. Det tyder 
på, at andre mekanismer har 
spillet ind, f.eks. en bevidst poli­
tisk strategi eller en regulær 
adfærdsændring fra arbejdsgiver­
nes side. 
I EU har de samme mekanismer 
muligvis også spillet ind, men dog 
mindre kraftigt, medens markeds­
kræfterne i USA synes at have haft større betydning for det nedadgåen­
de pres på lønningerne i sektorerne 
uden for fremstillingsindustrien og 
for tilskyndelsen til at oprette et 
betragteligt antal nye arbejdsplad­
ser. 
Produktion og 
beskæftigelse i frem­
stillingsindustrien 
i EU-landene 
Ændringer i sammenhængen mel­
lem væksten i produktionen og be-
skæftigelsen i 
fremstillingsindustrien i EU som 
helhed dækker over visse forskelle 
mellem EU-landene. Ligesom på 
EU-plan har beskæftigelsen gene­
relt ændret sig parallelt med pro­
duktionen i de fire største 
økonomier. Men mens der i Tysk­
land, Frankrig og Italien er tegn på 
et gradvist fald i den underliggende 
produktivitetsstigning siden 
1960'erne, har produktivitetsstig­
ningen i Storbritannien tilsynela­
dende været højere i 1980'erne — 
ca. 4% om året — end i 1960'erne og 
endnu højere end i anden halvdel af 
1970'erne, selv om produktionen i 
fremstillingsindustrien i den første 
periode kun voksede i to år, og da 
med under 2%, hvilket gør det van­
skeligt at fastslå nogen tendens 
overhovedet (figur 73). 
Tallene for produktionen pr. 
beskæftiget synes dog at overvurde­
re produktivitetsstigningen i Stor­
britannien i 1980'erne, eftersom 
specielt den gennemsnitlige ar­
bejdstid generelt steg i de perioder, 
hvor produktionen voksede. Den 
underliggende stigningstakt i pro­
duktiviteten ligger derfor nok tæt­
tere på 3% om året end 4%. 
Det gradvise fald i stigningstakten 
i produktiviteten i fremstillingsin­
dustrien er mest udtalt i Tyskland, 
hvor den underliggende stigning sy­
nes at være faldet fra ca. 5% om året 
i 1960'erne til 4% om året i 1970'er­
ne og til kun godt 2% om året i 
-69 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Stigningen i værditilvæksten og beskæftigelsen 
i fremstillingsindustrien i Tyskland, Frankrig, 
Italien og Storbritannien, 1962-1993 
73 Storbritannien 
Artig variation (%) 
12 70 Tyskland 
Årlig variation (%) 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
71 Frankrig 
Årlig variation (%) 72 Italien 
Artig variation (%) 
12 r 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1983 1986 1969 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 I960 1983 1986 1989 1932 
70 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Stigningen i værditilvæksten og beskæftigelsen 
i andre sektorer i Tyskland, Frankrig, 
Italien dg Storbritannien, 1962-1993 
74 Tyskland 
Artig variation (%) 
12 r 75 Frankrig 
Artig variation (%) 
1962 1965 1968 1971 1974 1977 1980 1963 1986 1989 1992 1962 1965 1968 1971 1974 1977 I960 1983 1966 1989 1992 
76 Italien 
Artig variation (%) 77 Storbritannien 
Artig variation (%) 
12 r 
4 h 
•4 
• ili.|lil|i..liii*l.)ill|.iil,iil.l., 12 
1962 1965 1966 1971 1974 1977 1980 1983 1966 1989 1992 1962 1965 1968 1671 1974 1977 1980 1983 1986 1989 1992 
71 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
1980'erne. En del af dette fald kan 
dog forklares med nedsættelser af 
arbejdstiden, som synes at have re­
duceret den registrerede stigning i 
produktionen pr. beskæftiget med 
ca. 0,5% om året eller deromkring 
siden 1984. 
Både i Frankrig og Italien har der 
kunnet registreres et gradvist fald i 
stigningstakten i produktiviteten i 
fremstillingsindustrien i de seneste 
20 år, men det har været mindre 
udtalt end i Tyskland. Den under­
liggende stigningstakt i produktivi­
teten synes stadig at være ca. 4% 
om året eller deromkring i begge 
lande, men ligesom i Storbritannien 
har ændringer i den gennemsnitlige 
arbejdstid bidraget til at forøge den 
registrerede stigning i produktio­
nen pr. beskæftiget. 
Produktion og 
beskæftigelse i 
sektorerne uden for 
fremstillingsindustrien 
i EU-landene 
Sammenhængen mellem stignin­
gen i værditilvæksten og beskæfti-
gelsen i sektorerne uden for 
fremstillingsindustrien i de fire 
største EU-lande er langt mindre 
systematisk. Det gælder dog i min­
dre grad Tyskland, hvor beskæfti­
gelsen generelt har fulgt 
udsvingene i produktionen tættere 
end i de tre øvrige lande. Her er der 
tegn på et fald i produktivitetsstig­
ningen siden midten af 1970'erne, 
selv om det forekommer mindre ud­
talt end i fremstillingsindustrien 
(figur 74). 
Det er specielt tilfældet, hvis be­
skæftigelsen måles i relation til det 
samlede antal udførte arbejdstimer 
i stedet for det samlede antal perso­
ner i beskæftigelse, eftersom der 
har været tale om omfattende ned­
sættelser af arbejdstiden i de sene­
ste år. Med denne justering synes 
den underliggende stigning i pro­
duktiviteten at have ligget på ca. 3% om året siden midten af 1980'er­
ne, hvilket er lige så meget som i 
fremstillingsindustrien. På grund 
af nedsættelserne af den 
gennemsnitlige arbejdstid er værdi­
tilvæksten pr. beskæftiget dog kun 
steget med ca. 2% om året eller end­
nu mindre. 
I alle de tre andre store EU-lande er 
den direkte stigning i produktivite­
ten også faldet i de seneste 20 år, 
specielt i Frankrig og Italien. I 
Frankrig lå stigningstakten i vær­
ditilvæksten pr. beskæftiget på ca. 
4% om året igennem 1960'erne, men 
siden 1975 har den svinget mellem 
1% og 3%, og målt i forhold til ar­
bejdstiden har udsvingene været 
endnu større (figur 75). Som helhed 
har væksten i beskæftigelsen i 
sektorerne uden for fremstillings-
sektoren dog i denne periode været 
større end tidligere, selv om antal­
let af beskæftigede under den nu­
værende recession for første gang er 
faldet markant. 
I Italien har væksten i beskæftigel­
sen i sektorerne uden for fremstil-
lingssektoren siden 1975 generelt 
også været højere end tidligere, idet 
faldet i stigningstakten i produkti­
viteten har mere end opvejet faldet 
i stigningstakten i værditilvæksten 
(figur 76). Til gengæld er antallet af 
beskæftigede, ligesom i Frankrig, 
også faldet under den nuværende 
recession, og det er første gang si­
den 1972, hvor faldet var koncentre­
ret i landbruget. 
I Storbritannien synes den 
underliggende stigningstakt i 
værditilvæksten pr. beskæftiget i 
sektorerne uden for fremstillingsin­
dustrien, som i forvejen var meget 
lavere end andre steder i EU før 
1973, at være faldet til under 2% om 
året siden da (figur 77). Ligesom i 
de andre lande har resultatet væ­
ret, at væksten i beskæftigelsen 
gennemsnitligt har været højere i 
denne periode end tidligere (selv om 
stigningen i værditilvæksten sam­
menholdt med andre lande er faldet 
mindre). Det vil med andre ord sige, at i alle 
de fire største EU-lande har en ned­
dæmpning afstigningen i produkti­
viteten i sektorerne uden for 
fremstillingssektoren i løbet af de 
seneste 20 år bidraget til at imøde­
komme det behov for højere vækst i 
beskæftigelsen, som kan tilskrives 
dels tab af arbejdspladser i fremstil­
lingsindustrien, dels hurtigere for­
øgelse af arbejdsstyrken. 
Nedsættelser af den gennemsnitli­
ge arbejdstid har også været en 
medvirkende faktor i alle fire lande 
under den nuværende recession, 
men specielt i Tyskland. Ingen af 
disse faktorer har dog været til­
strækkeligt stærke — og det gælder 
specielt i Frankrig, Italien og Stor­
britannien — til at forhindre en høj 
arbejdsløshed. 
Produktivitetsstig­
ningen i fremstillings­
industrien og 
konkurrenceevnen 
Stigningstakten i arbejdskraftens 
produktivitet er en afgørende faktor 
for produktionsomkostningerne i 
fremstillingsindustrien og dermed 
for den omkostningsmæssige kon­
kurrenceevne i forhold til producen­
ter i andre lande og regioner. Det er 
dog ikke den eneste afgørende fak­
tor. Den takt, hvori lønningerne sti­
ger, er lige så vigtig, og det samme 
er valutakurserne, som i sidste 
ende er bestemmende for omkost­
nings- og prisniveauet i forhold til 
andre lande. Samspillet mellem 
stigninger i produktiviteten, løn­
stigninger og valutakurser er helt 
afgørende for handelsresultaterne 
og inflationen og dermed også for 
den økonomiske vækst og beskæfti­
gelsen. 
Hvis lønstigninger skal undgå at 
presse priserne op, må de ikke være 
højere end stigningstakten i ar­
bejdskraftens produktivitet. Hvis 
man kan opnå det, vil arbejdskraft­
omkostningerne pr. produktionsen­
hed forblive konstante i løbende 
72 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
priser. Men i en verden med infla­
tion er tingene ikke helt så enkle. 
Hvis priserne generelt stiger, og 
lønningerne i fremstillingsindustri­
en kun steg i løbende priser i samme 
takt som produktiviteten, ville der 
næsten helt givet blive tale om et 
fald i reallønnen (medmindre stig­
ningen i produktiviteten i fremstil­
lingsindustrien var tilstrækkeligt 
meget højere end i resten af økono­
mien til at kompensere for inflatio­
nen). I så tilfælde ville en øget andel 
af værditilvæksten gå til fortjene­
ste. Det er klart, at den reelle løn­
nedgang generelt vil være større, jo 
højere inflationsraten er. 
I en inflationssituation vil lønstig­
ninger, der ikke overstiger stig­
ningstakten i produktiviteten plus 
stigningstakten i priserne, ikke øge 
inflationspresset — dvs. de vil ikke 
medføre højere inflation og de vil 
heller ikke reducere den andel af 
værditilvæksten, der går til fortje­
neste. 
I denne forbindelse skal man dog 
være klar over, at for at opretholde 
indtjeningsniveauet i fremstillings­
industrien er det vigtigt, at lønnin­
gerne pr. produktionsenhed (dvs. 
lønninger justeret for stigninger i 
produktiviteten) følger stigninger­
ne i priserne på forarbejdede varer 
frem for priserne på varer og tjene­
steydelser som helhed. Desuden 
gælder det, at hvis de ikke-lønmæs-
sige arbejdskraftomkostninger 
skulle stige i forhold til værditil­
væksten, måtte lønelementet i ar­
bejdskraftomkostningerne justeres 
for at forhindre, at den del af værdi­
tilvæksten, der går til fortjeneste, 
blev reduceret. 
Man skal naturligvis også være klar 
over, at der kan være omstændighe­
der, hvor det er ønskeligt, at lønnin­
gerne — dvs. de gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger multi­
pliceret med antallet af beskæftige­
de — falder i forhold til 
værditilvæksten, enten fordi fortje­
nesten er for lav i forhold til investe­
ringsbehovene, eller fordi der er tale om en stigning i produktionens 
kapitalforbrug (og et tilsvarende 
fald i arbejdskraftforbruget). 
Realløn og 
realproduktløn 
I praksis er arbejdsla*aftomkostnin-
gerne i løbende priser i fremstil­
lingsindustrien (dvs. lønninger plus 
arbejdsgiverbidrag samt andre 
ikke-lønmæssige arbejdskraftom­
kostninger) i den sidste snes år ste­
get med gennemsnitligt ca. 11% om 
året i EU som helhed — mere i 
1970'erne, mindre i 1980'erne og 
endnu mindre i 1990'erne. (Det skal 
bemærkes, at de gennemsnitlige ar­
bejdskraftomkostninger her refere­
rer til mænd og kvinder under ét). 
Stigningstakten i arbejdskraftens 
produktivitet i denne periode lå på 
gennesnitligt knap 4% om året. Pri­
serne på forarbejdede varer steg 
med gennemsnitligt 7% om året 
(stort set det samme, som lønstig­
ningerne oversteg produktiviteten 
med), således at fortjenestens andel 
af værditilvæksten i fremstillings­
industrien i det store og hele kunne 
opretholdes uændret. Det betyder 
med andre ord, at den såkaldte re­
alproduktløn (dvs. lønninger plus 
ikke-lønmæssige arbejdskraftom­
kostninger justeret med prisen på 
forarbejdede varer) steg parallelt 
med arbejdskraftens produktivitet 
(figur 78). 
Der var dog stor for­
skel på, hvad der ske­
te i 1970'erne, og hvad 
der er sket siden da. 
Fra 1970 til 1980 steg 
real(produkt)lønnen i 
fremstillingsindustri 
en i EU hurtigere end 
produktiviteten — 
med ca. 1% mere 
om året. Selv om 
reallønnen (plus ikke-
lønmæssige omkost­
ninger) målt i relation 
til forbrugsvarer steg 
mindre end dette, gik 
en væsentlig større del af værditilvæksten fra fortjene­
ste og over til lønninger. 
Siden 1980 er realproduktlønnen 
steget langsommere end produkti­
viteten, hvilket har medført, at en 
større andel af værditilvæksten nu 
atter går til fortjeneste. Således 
steg realproduktlønnen med godt 
2% om året, mens arbejdskraftens 
produktivitet steg med ca. 3%. Målt 
i relation til forbrugsvarer steg re­
allønnen i fremstillingsindustrien 
med gennemsnitligt under 2% om 
året. Samtidig dæmpedes inflatio­
nen mærkbart fra et gennemsnit i 
1970'erne på over 10% om året i EU 
som helhed til 6,5% i 1980'erne og 
til 4-5% siden da. Løntilbageholden­
heden har klart medvirket til denne 
proces, og det samme har faldet i 
energi- og råvarepriser. 
Selv om der er visse forskelle i ud­
viklingsmønsteret over tid i de en­
kelte EU-lande i perioden fra 1970 
til 1991 som helhed, steg realpro­
duktlønnen stort set parallelt med 
produktiviteten i de fire største lan­
de (figur 79,80,81 og 82). I alle disse 
lande gik stigninger i arbejdskraf­
tens produktivitet derfor i fuldt om­
fang til lønninger — eller mere 
præcist til arbejdskraftomkostnin­
ger — og lønningernes og fortjene­
stens andel af værditilvæksten 
forblev stort set uændret. Siden 
1980 er arbejdskraftomkostninger­
ne (justeret for inflation) dog steget 
mindre end produktiviteten i alle 
78 Stigningen i produktivitet og 
arbejdskraftomkostninger i faste priser i 
fremstillingsindustrien i EUR 7,1970-1991 
350 
300 
250 
200 h 
150 r 
100 
50 Indeks : 1970=100 T 350 
•\ 300 
'M#Mnkr*»Mg«l 
lM*|)ltMr<<MaMratm«d 
pfcarptftmMtMa 
ØJR7 . 8. DK. D, F, I. NL. UK 250 
200 
150 
100 
50 
1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 
73 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Stigningen i produktivitet og i arbejdskraftomkostninger 
i faste priser i fremstillingsindustrien i lyskland, Frankrig, 
Italien, Storbritannien, USA og Japan, 1970-1991 
79 Tyskland 
Indeks : 1970*100 
350 
300 
250 
200 
150 
100 
50 1 350 
300 
250 
H 200 
150 
100 
50 80 Frankrig 
Indeks : 1970.100 
350 
300 
250 
200 
150 
100 
50 (ils* (JS lirtøtirtHiils 350 
- 300 
250 
200 
150 
100 
50 
1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 
81 Italien 
Indeks : 1870-100 
350 82 Storbritannien 
300 
250 
200 
150 
100 
50 i i > 11 i i i i i i -I 350 
300 
250 
200 
•I 150 
100 
50 Indeks : 1970-100 
350 
300 
250 
200 
150 
100 
50 lull l»li« (<««««•«« 
ni i ,l ili, 350 
300 
• 250 
200 
150 
100 
50 
1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 
83 USA 84 Japan 
Indeks : 1970-100 
350 
300 
250 
200 
150 
100 
50 • 350 
• 300 
• 250 
200 
150 
100 
50 indeks: 1970-100 
350 
1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 
-74 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
landene, og fortjenesten har taget 
en større del af værditilvæksten og 
dermed genvundet, hvad den miste­
de i 1970'erne. 
Samtidig var der med hensyn til 
stigningen i arbejdskraftomkost­
ningerne i løbende priser (dvs. målt 
i forhold til forbruget) visse forskel­
le mellem landene med en gennem­
snitlig stigning i hele perioden på 
godt 2% om året i Frankrig og i 
Tyskland, godt 2,5% om året i Itali­
en og godt 3% om året i Storbritan­
nien. 
Forskellene har været mere udtalte 
siden 1980. Medens arbejdskraft­
omkostningerne i løbende priser i 
1970'erne gennemsnitligt steg i no­
genlunde samme takt i alle fire lan­
de (med ca. 3% om året), var 
stigningstakten i arbejdskraftom­
kostningerne i løbende priser fra 
1980 til 1991 væsentligt lavere i alle 
landene, bortset fra Storbritannien. 
I sidstnævnte periode steg arbejds­
kraftomkostningerne i løbende pri­
ser i Frankrig med kun godt 1% om 
året, i Tyskland med under 2% om 
året og i Italien med ca. 2% om året. 
Kun i Storbritannien steg de med 
ca. 3% om året — dvs. stort set det 
samme som i det forudgående tiår. 
Disse forskelle afspejler til dels for­
skelle i stigningen i produktiviteten 
i denne periode. Men eftersom den 
var højere i Italien end i Storbritan­
nien, afspejler de også forskelle i 
stigningstakten i priserne på forar­
bejdede varer i forhold til forbruget 
generelt. I Italien steg priserne på 
forarbejdede varer i en langt lavere 
takt end den almindelige inflation, 
specielt i 1980'erne, medens stig­
ningerne i Storbritannien stort set 
fulgtes ad. En given stigning i real­
produktlønnen var derfor langt 
mindre værd, målt i købekraft, i 
Italien end i Storbritannien. Det vil 
sige, at det krævede langt mere om­
fattende løntilbageholdenhed i Ita­
lien end i Storbritannien at holde 
realproduktlønnen i fremstillings­
industrien på linje med stigningen i 
produktiviteten, Løntilbageholdenheden var også 
ganske omfattende i Frankrig, hvor 
både realproduktlønnen i 
fremstillingsindustrien og arbejds­
kraftomkostningerne i løbende pri­
ser målt i relation til købekraften, 
steg med næsten 2% om året min­
dre end produktiviteten. 
Forholdet mellem stigningen i pro­
duktiviteten og i reallønnen i 
fremstillingsindustrien har været 
noget anderledes i USA og Japan, 
selv om der er visse lighedspunkter 
med udviklingen i Europa. Specielt 
steg realproduktlønnen (gennem­
snitslønnen deflateret med 
priserne på forarbejdede varer) i 
USA stort set parallelt med pro­
duktiviteten fra 1970 til 1991 
ligesom i Europa, idet lønningerne 
steg en smule hurtigere end pro­
duktiviteten i 1970'erne og en 
smule langsommere siden da (fi­
gur 83). 
I Japan steg realproduktlønnen i 
fremstillingsindustrien derimod 
med ca. 1% om året mere end pro­
duktiviteten fra 1970 til 1991 — 
6% sammenholdt med 5% — hvil­
ket medførte et fald i fortjenestens 
andel af værditilvæksten, men si­
den 1980 har stigningstakterne 
været stort set ens (figur 84). 
Ligesom i Italien steg arbejds­
kraftomkostningerne i faste priser 
(dvs. målt i relation til købekraf­
ten) dog langt mindre end 
realproduktlønnen — med 3% om 
året i stedet for 6% — dvs. kun en 
smule mere end EU-gennemsnit­
tet og mindre end i Storbritannien. 
Dette er ligesom i Italien udtryk 
for en meget langsommere stig­
ning i priserne på forarbejdede 
varer sammenholdt med forbru­
get som helhed. Det var også 
tilfældet i USA, hvor arbejdskraft­
omkostningerne i faste priser i 
fremstillingsindustrien steg med 
gennemsnitligt kun 1% om året fra 
1970 til 1991 og med under 1% om 
året efter 1980. Mellem 1985 og 
1991 var der rent faktisk slet ikke 
nogen stigning i de gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger i faste 
priser i fremstillingsindustrien, 
selv om realproduktlønnen steg i 
samme takt som produktiviteten. 
Der var derfor tale om omfattende 
løndæmpning både i USA og Ja­
pan. 
Arbejdskraft­
omkostninger pr. 
enhed i fremstillings­
industrien 
Ovennævnte analyse tyder på, at 
realproduktlønnen i fremstillings­
industrien i EU ligesom i USA og 
Japan er steget stort set parallelt 
med produktiviteten i de seneste 
20 år og en smule mindre siden 
1980. Det betyder, at arbejds­
kraftomkostningerne pr. 
produktionsenhed målt i faste pri-
ser er forblevet uændrede i 
perioden som helhed, selv om de er 
faldet en smule i løbet af det sene­
ste tiår. Det betyder også, at 
arbejdskraftomkostningerne pr. 
produktionsenhed målt i løbende 
priser er steget stort set i samme 
takt som priserne på forarbejdede 
varer, men dog lidt langsommere 
siden 1980. Men eftersom priserne 
på forarbejdede varer er steget i 
forskellig takt i de forskellige lan­
de, har der også været forskelle 
mellem arbejdskraftomkostnin­
gerne pr. enhed i løbende priser, 
målt i de nationale valutaer. 
Målt i de nationale valutaer steg 
arbejdskraftomkostningerne pr. 
enhed i løbende priser i EU med 
gennemsnitligt knap 7,5% om året 
fra 1970 til 1991, men dog kun med 
ca. 3,5% om året i anden halvdel af 
perioden, da inflationen faldt (fi­
gur 85). Derimod steg priserne på 
forarbejdede varer i USA med un­
der 4% om året for perioden som 
helhed, og stigningen har været 
marginal siden 1982. Forskellen i 
stigningstakt mellem EU og USA 
blev derfor kun en smule mindre i 
1980'erne sammenholdt med 
1970'erne. 
75 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
I Japan steg arbejdslauftomkostnin-
gerne pr. enhed i løbende priser med 
gennemsnitligt kim 3% om året fra 
1970 til 1991, og størsteparten afstig­
ningen var koncentreret til de første 
fem år i perioden. Efter 1975 steg 
arbejdskraftomkostningerne pr. en­
hed i løbende priser kun marginalt og 
faldt en smule i 1980'erne. Fra 1975 
til 1991 var der en nogenlunde 
konstant forskel mellem stignings­
takten i EU og stigningstakten i Ja­
pan på ca. 4% om året. 
Disse forskelle i inflationsraterne 
indebærer i sig selv en vedvarende 
forringelse af den omkostnings­
mæssige konkurrenceevne for EU's 
fremstillingsindustri i forhold til 
dens vigtigste konkurrenter i re­
sten af verden. Valutakurserne har 
dog i vidt omfang kompenseret for 
forskellene, specielt for så vidt an­
går Japan. 
Målt i en fælles valuta — i dette 
tilfælde ECU'en — steg arbejds­
kraftomkostningerne pr. enhed i 
Japan derfor i de fleste af årene fra 
1970 til 1991 hurtigere end i EU 
(figur 86). Dette gælder specielt pe­
rioden frem til 1986, da stigningen 
i arbejdskraftomkostningerne pr. 
enhed i Japan gennemsnitligt var 
over 2% om året højere end i EU. 
Men fra 1986 til 1991 faldt 
arbejdskraftomkostningerne pr. en­
hed i Japan målt i ECU, hvilket 
genskabte en stor del af den 
omkostningsmæssige konkurrence­
evne i forhold til EU, der var gået 
tabt i årene forud. 
Det forhold, at arbejdskraftomkost­
ningerne pr. enhed i løbende priser 
i fremstillingsindustrien i Japan 
konsekvent har været lavere end i 
EU, er derfor blevet opvejet af be­
vægelser i vekselkursen mellem 
ECU og yen. Det er snarere disse 
bevægelser end stigningstakterne i 
lønninger og produktivitet, der har 
været afgørende for ændringer i de 
europæiske fremstillingsvirksom­
heders omkostningsmæssige 
konkurrenceevne over for deres ja­
panske konkurrenter. Desuden har der været tale om gan­
ske kraftige bevægelser i vekselkur-
sen. De har på forskellige 
tidspunkter i løbet af de seneste 
20 år været årsag til voldsomme ud­
sving i de europæiske og japanske 
fremstillingsindustriers relative 
omkostningsmæssige konkurrence­
evne. Fra 1978 til 1981 faldt ar­
bejdskraftomkostningerne pr. 
enhed i fremstillingsindustrien 
målt i ECU i Japan f.eks. med over 
30% i forhold til de samme omkost­
ninger i EU, hvilket mere end gen­
skabte de foregående otte års tab af 
omkostningsmæssig konkurrence­
evne. Derefter steg de med næsten 
40% målt relativt fra 1982 til 1986, 
hvorefter de faldt med 30% fra 1986 
til 1991. I denne periode ændredes 
arbejdskraftomkostningerne pr. en­
hed i løbende priser i Japan målt i 
yen kun forholdsvis lidt, medens de 
i EU steg støt med ca. 3,5% om året 
fra 1982 til 1991. 
Udsvingene i USA's arbejdskraft­
omkostninger pr. enhed målt i ECU 
har været Uge så store, og også her 
er der tale om en markant kontrast 
til de samme omkostningers for­
holdsvis stabile udvikling, når de 
måles i den nationale valuta. Efter 
at været faldet markant i 1970'erne 
steg arbejdskraftomkostningerne 
pr. enhed i USA's fremstillingsindu­
stri i forhold til omkostningerne i 
EU med over 50% fra 1980 til 1985. 
Derefter faldt de med over 40% over 
de næste tre år. 
Disse ekstreme udsving i den 
omkostningsmæssige konkurrence­
evne skyldes næsten udelukkende 
udsving i vekselkurserne, specielt 
mellem den amerikanske dollar og 
yen, og er meget vanskelige at be­
grunde i økonomisk henseende. Det 
ville være endnu vanskeligere at op­
veje dem med ændringer i stig­
ningstakten i produktiviteten eller 
lønningerne. 
På lang sigt er der imidlertid en 
generel tendens til, at bevægelserne 
i vekselkurserne regulerer sig efter 
forskellene i inflationsraterne. Samtidig vil bevægelser i veksel­
kurserne over længere perioder ge-
nerelt også kompensere for 
forskelle i den underliggende kon­
kurrenceevne og i handelsresulta-
terne, som ikke er direkte relateret 
til produktionsomkostningerne pr. 
enhed. Opskrivningen på lang sigt 
af yen i forhold til både ECU og 
dollar og den deraf følgende relative 
stigning i arbejdskraftomkost­
ningerne pr. enhed skyldes i vidt 
omfang japanske fremstillingsvirk­
somheders komparative succes på 
verdens eksportmarkeder. Om­
vendt afspejler nedskrivningen på 
lang sigt af dollaren en forringelse 
af de amerikanske fremstillings­
virksomheders handelsresultater i 
forhold til deres europæiske og ja­
panske konkurrenter. 
Arbej dskraftomkost-
ninger pr. enhed i 
EU-landene 
Denne markante forskel i udviklin­
gen i arbejdskraftomkostningerne 
pr. enhed, alt efter om de måles i 
den nationale valuta eller i ECU, 
gør sig også gældende inden for EU. 
Siden 1970 har der været store for­
skelle i inflationsraterne i EU-lan­
dene, som er gået igen i lige så store 
forskelle i stigningen i arbejdskraft­
omkostningerne pr. enhed, selv om 
inflationen siden 1980 er faldet i 
alle landene og forskellene generelt 
er blevet mindre. 
Fra 1970 til 1991 steg arbejds­
kraftomkostningerne pr. enhed i 
løbende priser i fremstillings­
industrien i Italien med 
gennemsnitUgt 10% om året, og i 
Storbritannien med over 9% om 
året, hvilket er over det dobbelte af 
stigningen på kun 4% om året i 
Tyskland og væsentUgt mere end 
stigningen på 7% om året i Fran­
krig (figur 87). I samtUge tilfælde 
afspejler disse forskelle, som 
nævnt tidligere, i vidt omfang 
tilsvarende forskelle i de underlig­
gende inflationsrater. 
76 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Arbejdskraftomkostninger pr. enhed i løbende priser I national valuta 
og i ECU i EU, USA og Japan, 1970-1991 
86 EUR 7, USA og Japan • National valuta 
Indeks :1S70-100 
800 r 
600 
400 V 
200 i 800 
600 
•I 400 
••--"-••«.«iv.-r.vr.'.'i 200 86 EUR 7, USA og Japan -ECU 
: 1970-100 
800 
600 
400 
200 800 
600 
400 
.1 200 
1970 1973 1976 1979 1982 1985 1968 1991 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 
87 EU landene - National valuta 
Indeks: 1970-100 
800 r 
600 
400 
200 88 EU landene-ECU 
i : 1970-100 
1 800 
600 
A 400 
A 200 
1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 
-77 
Kapitel 3 Den økonomiske vækst og beskæftigelsen 
Målt i ECU i stedet for i nationale 
valutaer ser biUedet dog helt ander­
ledes ud. Nedskrivningen af den ita­
lienske lire i forhold til andre 
valutaer igennem det meste af pe­
rioden mere end ophævede den høje 
inflationsrate i ItaUen. Resultatet 
har været, at arbejdskraftomkost­
ningerne pr. enhed i fremstillings­
industrien i ItaUen målt i ECU steg 
mindre fra 1970 til 1991 end i noget 
andet større EU-land (figur 88). Til 
gengæld mere end opvejede den ty­
ske marks styrke den lave infla­
tionsrate i Tyskland, som medførte, 
at arbejdskraftomkostningerne pr. 
enhed for de tyske fremstillings­
virksomheder målt i ECU steg mere 
end i andre dele af Europa i denne 
periode og i samme takt som ar­
bejdskraftomkostningerne pr. en­
hed i Japan. 
Reguleringer af vekselkurserne 
både inden for EU og uden for har 
derfor i vidt omfang opvejet forskel­
lene i inflationsrater. Målt i ECU 
var forskellen i den gennemsnitlige 
stigning i arbejdskraftomkostnin­
gerne pr. enhed i de fire største lan­
de i perioden fra 1970 til 1991 kun 
godt 1% om året i stedet for over 6% 
om året, hvis man måler i nationale 
valutaer. 
På samme måde gælder det, at når 
inflationsraterne varierer betyde­
ligt meUem landene, som de har 
gjort i hele perioden, kan manglen­
de tilpasninger af vekselkurserne 
forårsage en hurtig forringelse 
af den omkostningsmæssige kon­
kurrenceevne. F.eks. blev den itali­
enske lire fra 1988 til 1991 fastholdt 
på en konstant værdi i forhold til 
ECU'en som led i EMS-politikken 
på et tidspunkt, da inflationen i 
Italien var højere end i de fleste 
andre EU-lande, og, hvilket er end­
nu vigtigere, på et tidspunkt, da 
realproduktlønnen i fremstillings­
industrien i Italien steg ganske be­
tydeligt. Konsekvensen har været, 
at arbejdskraftomkostningerne pr. 
enhed i fremstiUingsindustrien i 
Italien steg med næsten 20% i for­
hold til de tilsvarende arbejdskraft­omkostninger i resten af EU i denne 
treårs periode. Det bidrog til det 
pres på vekselkursen,.som til sidst 
slog igennem og resulterede i en 
nedskrivning af liren i september 
1992. 
Selv om bevægelserne i vekselkur­
serne i hvert fald på længere sigt 
synes at have fungeret som en effek­
tiv reguleringsmekanisme til at 
opveje virkningerne af inflations-
forskelle, må det dog erkendes, 
at det ikke nødvendigvis er om­
kostningsfrit at bruge denne 
mekanisme. Eftersom en valuta­
nedskrivning får importpriserne til 
at stige målt i national valuta, kan 
den også medføre en stigning i pro­
duktionsomkostningerne og bidra­
ge til stigende inflation generelt. 
Hvis der desuden opretholdes løn­
stigninger på linje med inflationen 
og uændrede fortjenstmargener, vil 
denne stigning fortsætte, og det vil 
resultere i behov for en yderligere 
nedskrivning, og så er der risiko for 
at starte en inflationsspiral, hvor 
priser og lønninger presser hinan­
den opad. 
For at undgå denne risiko har lan­
dene gennem velovervejede valuta-
og finanspoUtikker forsøgt at fast­
holde en stabil vekselkurs, hvis det 
overhovedet har været muligt. Det 
har betydet, at hovedansvaret for 
reguleringerne er kommet til at lig­
ge på lønningerne, og der har, som 
nævnt tidligere, været en generel 
tendens til, at stigninger i reaUøn-
ningerne — i hvert fald i fremstil­
lingsindustrien — har været meget 
beskedne i de seneste 10 år. Denne 
strategi har medvirket til at bringe 
inflationen ned i EU. 
78-
Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse: baggrundsanalyse af mulighederne far at påvirke udviklingen på arbejdsmarkedet 
Del II Opfølgning af Hvidbogen om vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse: 
baggrundsanalyse af mulighederne for at 
påvirke udviklingen på arbejdsmarkedet 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet 
på arbejdsmarkedet 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale 
sikringssystemer samt skatter 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt 
arbej dspladser? 
79-

Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse: baggrundsanalyse af mulighederne for at påvirke udviklingen på arbejdsmarkedet 
Del II Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse: 
baggrundsanalyse af mulighederne for at 
påvirke udviklingen på arbejdsmarkedet 
Som reaktion på analysen i 
Kommissionens hvidbog Vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse, 
som blev udsendt i slutningen af 
1993, og den strategi, der redegøres 
for i denne hvidbog, har Det Euro­
pæiske Råd peget på syv områder, 
hvor EU-landene bør sætte ind for 
at påvirke udviklingen. I denne del 
af rapporten ser man nærmere på 
disse områder. 
De følgende kapitler indeholder 
baggrundsinformation og analyser 
af fem af disse områder, nemlig : 
- fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
— i kapitel 4, der indeholder en 
redegørelse for arbejdskraftens 
sektormæssige mobiUtet; 
- ændret tilrettelæggelse af ar­
bejdstiden i virksomhederne 
— i kapitel 5, som omhandler 
de seneste ændringer i arbejds­
tiden; 
- målrettede reduktioner af de 
indirekte arbejdskraftomkost­
ninger — i kapitel 6, der 
indeholder en analyse af omfan­
get af arbejdsgivernes bidrag til sociale sikringsordninger og for­
skellen mellem 
arbejds-kraftomkostningerne og 
arbejdstagernes nettoløn; 
- bedre udnyttelse af de offentli­
ge midler, der er afsat til 
bekæmpelse af arbejdsløsheden 
— i kapitel 7, som omhandler 
ændringer i de problemstiUin-
ger, som 
arbejdsmarkedspolitikken skal 
finde løsninger på, samt omfan­
get og fordelingen af den 
offentlige finansiering til dette 
formål; 
- udvikUng af nye beskæftigelses­
tilbud i tilknytning til nye krav 
og behov — i kapitel 8, hvor 
man ser på nye områder for 
øget beskæftigelse i EU. 
Desuden redegøres der i kapitel 7 
mere detaljeret for ungdomsar-
bejdsløshedsproblemet, som blev 
stærkt fremhævet i hvidbogen. Det 
Europæiske Råd har således under­
streget behovet for at sikre, at unge 
får adgang til den fornødne uddan-
nelse for at forbedre deres 
muligheder for at få arbejde. Det skulle være ét af de vigtigste områ­
der for EU-landenes indsats. 
I det omfang, der overhovedet 
findes sammenlignelige EU-dæk-
kende data og informationer, har 
man brugt disse for at tydeliggøre 
problemstilUngerne og bidrage til 
en mere kvalificeret debat. Men så­
danne informationer er langt fra 
komplette. Flere spørgsmål, som 
f.eks. ændringer i den interne 
tilrettelæggelse af arbejdet i virk­
somhederne, er under alle 
omstændigheder vanskelige at ind­
passe i en kvantitativ analyse. For 
mange spørgsmåls vedkommende, 
som f.eks. udviklingen af nye 
beskæftigelsesområder, kaster de 
disponible data desuden kun i 
begrænset omfang lys over de cen­
trale aspekter. Alligevel har man i 
videst muligt omfang brugt de 
disponible data for at forsøge at give 
en bedre forståelse af de pågælden­
de problemstillinger og dermed 
bidrage til en mere kvalificeret 
debat centreret omkring spørgsmål, 
hvor der er tale om reelle og legiti­
me meningsforskelle, frem for 
omkring indiskutable kendsgernin­
ger. 
-81-

Kapitel 4 MobiUtet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibiUtet på arbejdsmarkedet 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og 
fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
Ændringer i beskæftigelsen giver ikke noget indtryk af, 
hvor mange mennesker der rent faktisk bevæger sig ind og 
ud af arbejde og mellem job. Omfanget af disse bevægelser 
varierer efter væksten i beskæftigelsen, men er konsekvent 
større i nogle EU-lande end i andre og langt større for 
kvinder end for mænd. 
Indledning 
De europæiske producenter 
opererer på stadig mere konkurren­
ceprægede markeder, hvoraf mange 
nu er af et så internationalt tilsnit, 
at det er helt afgørende løbende at 
kunne tilpasse sig ændringer på 
markedet og nye teknologiske krav 
og sikre, at de produkter, der leve­
res, appellerer til kunderne med 
hensyn til kvaUtet, design og efter-
salgsservice, men også med hensyn 
til pris. Denne evne afhænger ikke 
kun af viden, dømmekraft og 
organisatorisk ekspertise hos be­
slutningstagerne i en virksomhed, 
men også af den eksisterende ar-
bejdsstyrkes færdigheder og 
tilpasningsevne og mulighederne 
for at ansætte nye medarbejdere 
med de fornødne kvalifikationer. 
Det er den almindelige opfattelse, 
at disse forudsætninger ikke er til 
stede i tilstrækkelig grad mange 
steder i Europa, at virksomheder­
ne er langsomme til at tilpasse sig 
de nye krav, at det er vanskeligt at 
ændre på arbejdsmetoder og på de 
job, folk udfører, og at der alt for 
ofte er mangel på folk med de for­
nødne kvalifikationer, når 
virksomhederne skal ansætte nye 
medarbejdere. Normalt skyder 
man skylden på arbejdsmarkedet 
— både internt og eksternt — og hævder, at det ikke er fleksibelt 
nok til, at virksomhederne kan til­
rettelægge deres produktion og 
organisere deres arbejdskraft på 
den mest omkostningseffektive 
måde og ansætte — og fyre — med­
arbejdere, når og hvor der er behov 
for det. 
Der foreligger dog kun meget spred­
te faktuelle oplysninger om disse 
spørgsmål, og i praksis er det ikke 
let at vurdere, i hvilket omfang et 
usmidigt arbejdsmarked i forskelli­
ge egne af EU bidrager til at 
forringe de europæiske producen­
ters konkurrenceevne ved at 
hæmme flytning af arbejdskraft og 
kapital mellem forskelUge produk­
tionsområder for at følge med 
ændringerne i efterspørgslen og den 
internationale konkurrence. 
Et af de største problemer ved en 
sådan vurdering ligger i, at begre­
bet arbej dsmarkedsfleksibilitet 
ikke er let at definere og dermed 
heller ikke at måle. Den eneste 
brugbare fremgangsmåde består i 
at give et indtryk af, hvordan ar­
bejdsmarkedet i de forskeUige dele 
af EU fungerer, ved at undersøge de 
individuelle træk ét for ét og deref­
ter samle disse småstykker til et 
hele. 
Den følgende analyse benytter sig 
til denne opgave af EUs Arbejds-styrkeundersøgelse. Det skal dog 
understreges, at analysen kun ve­
drører det eksterne arbejdsmarked 
og ikke virksomhedernes interne 
arbejdsmarked, som er lige så vig­
tigt, men endnu vanskeligere at 
vurdere i relation til fleksibiUtet. 
I kapitlet fokuseres der på: 
- processen omkring oprettelse 
og nedlæggelse af arbejdsplad­
ser, 
- bevægelser ind og ud af beskæf­
tigelse, 
- arbejdskraftens mobiUtet mel­
lem forskellige økonomiske 
sektorer, 
- det samlede 'gennemtræk' i ar­
bejdsstyrken. 
Bevægelser ind og ud 
af beskæftigelse 
Tallene for de samlede ændringer i 
beskæftigelsen fra det ene år til det 
næste dækker over langt større be­
vægelser af personer ind og ud af 
arbejde, end de umiddelbart giver 
indtryk af. Formålet her er at un­
dersøge omfanget af disse 
bevægelser og se, hvordan de varie­
rer over tid og mellem forskellige 
egne af EU. Tallene dækker perio­
den fra 1983 til 1992, som omfatter 
83 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
Data om mobilitet mellem sektorer og jobskifte 
Analysen i dette kapitel er baseret på data fra EUs Arbejdsstyrkeunder­
søgelse i alle årene fra 1983 til 1992. Tallene refererer hovedsagelig til 
de adspurgtes svar på spørgsmålene om deres beskæftigelsesmæssige 
status ét år før — hvorvidt de var i beskæftigelse, og i bekræftende fald 
i hvilken NACE-aektor (én decimal) de arbejdede, eller hvorvidt de var 
arbejdsløse eller økonomisk inaktive. 
De normale forbehold gælder også for denne form for data, idet de er 
baseret på den enkeltes erindring om begivenheder et år tidligere, som 
måske ikke altid er korrekt. De afledte tal synes dog at være rimeligt 
overensstemmende fra år til år, hvilket giver en vis garanti for deres 
pålidelighed. 
De data, der er benyttet i kapitlets sidste afsnit om jobskift, er baseret 
på svar på et spørgsmål, som indgik første gang i 1992-Arbejdsstyrkeun-
dersøgelsen; spørgsmålet gik på, hvor længe de adspurgte havde været i 
deres nuværende job. Analysen refererer specifikt til dem, som på det 
tidspunkt havde været i deres job i mindre end et år. 
89 Tilgang til og afgang fra beskæftigelse samt stigningen 
i beskæftigelsen i EU (EUR 8), 1984-1992 
10 % af beskæftigede 
-5 h 
-10 T 10 
H 5 
H -5 
-10 
1984-85 1985-86 1986-87 1987-88 1988-89 1989-90 1990-91 1991-92 år med lav vækst i beskæftigelsen i 
begyndelsen, faldende beskæftigel­
se i slutningen og en række år i 
midten med kraftig nettovækst i 
beskæftigelsen (se redegørelsen for 
de anvendte data i det indrammede 
felt). 
I aUe landene under ét i perioden fra 
1983 til 1992 var gennemsnitUgt 
godt 7% af dem, der var i arbejde på 
det tidspunkt, undersøgelsen fandt 
sted, enten arbejdsløse eller er-
hvervsinaktive året før, og for 
halvdelen af disse var årsagen den, 
at de stadig var under uddannelse 
eller oplæring (figur 89). 
Selv om der er en vis tendens til, at 
antaUet af personer, der finder ar­
bejde, stiger i år med høj vækst i 
beskæftigelsen, er forskellen mel­
lem år med økonomisk opsving og år 
med recession mindre, end man 
skuUe tro. Det største antal nytil­
komne på arbejdsmarkedet blev 
registreret i 1989, da beskæftigel­
sen steg med 2%, og da 7,6 % af de 
beskæftigede havde været arbejds­
løse eUer erhvervsinaktive året før. 
Dette er imidlertid kun ét procent­
point mere end i 1991, hvor 
beskæftigelsen faldt en smule. De­
suden gælder det, at mens 
arbejdsstyrken i årene med høj 
vækst fra 1987 til 1990 — da be­
skæftigelsen steg med over 2% om 
året — forøgedes med gennemsnit­
ligt 7,4%, var den gennemsnitlige 
tilvækst stadigvæk 7,0%, da be­
skæftigelsen kun steg med 0,5% om 
året. 
Den procentvise andel, der finder 
arbejde efter at have været arbejds­
løse eUer erhvervsinaktive, er ikke 
ret meget mindre i år med lav net­
tovækst i beskæftigelsen end i år 
med høj nettovækst i beskæftigel­
sen. Men selv om forskeUen i den 
procentvise tilvækst til gruppen af 
beskæftigede måske ikke er ret 
stor, er det dog mange mennesker 
blandt de arbejdsløse og erhvervsin­
aktive, der berøres. En forskel på ét 
procentpoint i tilvæksten til grup­
pen af beskæftigede svarer til en 
-84-
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
forskel på 10-15% i antallet af ar­
bejdsløse. 
Samtidig gælder det, at eftersom 
den procentvise tilvækst til grup­
pen af beskæftigede varierer 
forholdsvis Udt fra år til år, må den 
procentvise andel af personer, der 
forlader arbejdsstyrken, variere 
mere. Tallene viser således, at i den 
undersøgte periode varierede den 
procentvise andel af personer, der 
opgav deres beskæftigelse for at 
blive arbejdsløse eller erhvervsin­
aktive, med dobbelt så meget som 
den procentvise andel af folk, der 
startede i beskæftigelse. I år med 
høj nettovækst i beskæftigelsen var 
gennemsnitligt 5,3% af alle dem, 
som havde været i beskæftigelse 
året før, ikke længere i arbejde på 
det tidspunkt, undersøgelsen fandt 
sted, idet det laveste tal overhove­
det, nemUg 4,9%, kunne registreres 
i 1990. Det skal sammenlignes med 
et gennemsnit på 6,7% i de andre år 
og 7,3% som det højeste i 1992. 
År med lav nettovækst i beskæfti­
gelsen er derfor typisk i højere grad 
forbundet med tab af mange ar­
bejdspladser end med rekruttering 
af færre arbejdstagere, idet ca. to 
tredjedele af forskellen i ændringen 
i beskæftigelsen fra år til år kan 
tilskrives forskelle i, hvor stor en 
andel af arbejdstagerne der må op­
give deres beskæftigelse, og kun en 
tredjedel kan tilskrives forskelle i, 
hvor stor en andel der starter i be­
skæftigelse. 
Disse konklusioner gælder også, 
hvis analysen udvides til at omfat­
te Spanien og Portugal, som kun 
råder over data for perioden efter 
1986. En konsekvent høj tilvækst 
til gruppen af beskæftigede i Spa-
nien i denne periode og et 
tilsvarende procentvist stort tab af 
arbejdspladser (som er nærmere 
forklaret i det følgende) trækker 
dog EU-tallene opad for folks be­
vægelser ind og ud af arbejde. For 
de ti EU-lande (Italien og Neder­
landene er ikke medregnet) lå 
andelen af beskæftigede, som tidli­gere havde været arbejdsløse eUer 
erhvervsinaktive, i et givet år 
mellem 1986 og 1992 på gennem­
snitligt godt 8% — dvs. ca. hver 
tolvte — med samme begrænsede 
variation som for de otte lande. 
Ændringer i mænds 
og kvinders 
beskæftigelse 
Fra 1984 til 1992 voksede kvinder­
nes beskæftigelse langt mere end 
mændenes. Over hele perioden steg 
antaUet af personer i beskæftigelse 
med ca. 8% i de otte EU-lande, for 
hvilke der foreligger komplette 
data. Kvinderne tegnede sig for ca. 
to tredjedele af denne stigning. De­
suden voksede forskellen mellem 
væksten i kvindernes beskæftigelse 
og i mændenes specielt i årene med 
lav nettovækst i beskæftigelsen i 
begyndelsen og slutningen af perio­
den — idet kvinderne tegnede sig 
for 90% af tilvæksten til gruppen af 
beskæftigede i disse år — medens 
der i år med høj nettovækst i be­skæftigelsen var forholdsvis lille 
forskel mellem de to køn. 
Dette udviklingsmønster gentager 
sig i tallene for brutt©bevægelserne 
ind og ud af beskæftigelse. I de otte 
EU-lande var andelen af kvinder, 
der skiftede fra at være arbejdsløse 
eller erhvervsinaktive til at være i 
job, konsekvent højere end andelen 
af mænd, og udgjorde i gennemsnit 
over 9% om året af de beskæftigede 
meUem 1984 og 1992, hvilket skal 
sammenholdes med under 6% for 
mændenes vedkommende (fi­
gur 90). Samtidig var der i et 
hvilket som helst år også procentvis 
flere kvinder end mænd, der opgav 
deres beskæftigelse, specielt i årene 
med forholdsvis høj nettovækst i be­
skæftigelsen. Stærk stigning i 
mændenes beskæftigelse synes der­
for snarere at hænge sammen med, 
at færre forlader deres job, end at 
flere kommer i beskæftigelse. 
Den mere ustabile karakter af 
mændenes beskæftigelse skjûdes 
det forhold, at mænd i modsætning 
til kvinder i langt højere grad er 
90 Tilgang til og afgang fra beskæftigelse for mænd og 
kvinder i EU (EUR 8)/1984*1992 
12 % af beskæftigede Tilgang Afgang 
8 b 
-4 r 
-8 h 
-12 -1 12 
"Å 0 
1984-85 1985-86 1986-87 1987-88 1988-89 1989-90 1990-91 1991-92 
85-
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
beskæftiget i industrien, hvor pro­
duktionen er mere følsom over for 
økonomisk vækst, end det er tilfæl­
det i servicesektoren. Det medfører, 
at jobskabelse og jobtab svinger 
mere fra år til år i industrien end i 
servicesektoren. Desuden betyder 
det langvarige fald i beskæftigelsen 
i industrien, at det i virkeligheden 
kun er i år med forholdsvis høj øko­
nomisk vækst, at der er nogen 
nettovækst i beskæftigelsen over­
hovedet i denne sektor. 
Sammenhængen 
med arbejdsløsheden 
Omfanget af bevægelser ind og ud 
af arbejde er influeret af det aktuel­
le arbej dsløshedsniveau, men har 
samtidig store konsekvenser for 
arbejdsløshedsproblemet. Alt andet 
Uge gælder det, at jo højere arbejds­
løsheden var, jo større var 
sandsynligheden for, at en person, 
der var i arbejde på det tidspunkt, 
undersøgelsen fandt sted, havde 
været arbejdsløs året før. I de egne 
af EU, hvor arbejdsløsheden var høj, burde man derfor kunne forven­
te, at procentvist flere også fik 
beskæftigelse. 
Men alt andet er ikke nødvendigvis 
lige. Specielt synes der at være store 
forskelle mellem EU-landene med 
hensyn til, hvor lang tid det tager 
for en arbejdsløs at finde et job, og 
dermed også forskelle i sandsynlig­
heden for, at den pågældende 
registreres som værende uden ar­
bejde i to på hinanden følgende 
undersøgelser. Desuden er kampen 
om jobbene ikke kun begrænset til 
de arbejdsløse, men omfatter også 
de unge, der kommer ind på ar­
bejdsmarkedet for første gang, og 
alle dem, der vender tilbage efter en 
erhvervsinaktiv periode — i flere 
EU-lande, f.eks. Storbritannien og 
Tyskland, er det specielt kvinder 
med familiemæssige forpligtelser. 
Ser man bort fra forskellene i ar­
bejdsløshedsprocent i de enkelte 
EU-lande, kan man ved at sammen­
ligne andelen af personer, der 
starter i beskæftigelse, med 
arbejdsløshedsprocenten det 
91 Tilgang til beskæftigelse i EU-landene» gennemsnit 
1984-1987,1987-1990 og 1990-1992 
% af beskæftigede 
20 r 
15 r 
10 h 1 20 
^ is 
10 
0 i^——_——--^—--1-——~——. o 
B DK 0 GR E F IRL L P UK 
I: ingen data; NU: data ikke pålidelige forudgående år få et indtryk af, hvor 
let eller svært det er for en person 
uden job at finde arbejde, og om­
vendt hvor stort et potentielt 
problem langtidsledigheden er. Det 
vil med andre ord sige, at jo flere der 
kommer i beskæftigelse i forhold til 
arbejdsløshedsprocenten, jo større 
'gennemtræk' kan der forventes at 
bUve blandt de arbejdsløse, og jo 
kortere tid kan de forvente at være 
uden arbejde. Mere begrænsede 
forskydninger i relation til arbejds­
løsheden betyder til gengæld, at det 
for en stor del af de arbejdsløse ikke 
lykkes at finde et nyt job inden for 
et år, eller at de, hvis det lykkes, 
mister det igen inden for et år. Sam­
menholdt med den førstnævnte 
situation vil arbejdsløsheden til 
gengæld i dette tilfælde generelt 
kun ramme en forholdsvis begræn­
set gruppe. 
Ændringer i 
beskæftigelsen i EU 
Det mønster i bevægelserne ind og 
ud af beskæftigelse, som tegner sig 
på EU-plan — dvs. at relativt flere 
starter i beskæftigelse, når beskæf­
tigelsen øges, og relativt færre, når 
beskæftigelsen falder — går også 
igen i de enkelte EU-lande. Omfan­
get af bevægelserne i begge 
retninger varierer dog ganske bety­
deligt og konsekvent mellem 
landene og har tilsyneladende in­
gen større sammenhæng med 
forskeUene i stigningstakten i be­
skæftigelsen. Selv om der er en vis 
sammenhæng med forskelle i ar­
bejdsløsheden, er der under ingen 
omstændigheder tale om en ensar­
tet sammenhæng. 
I hele perioden fra 1984 til 1992 var 
der tale om forholdsvis omfattende 
bevægelser i Storbritannien, 
Frankrig, Danmark, Irland og frem 
for alt Spanien (i dette tilfælde fra 
1986) og forholdsvis begrænsede be­
vægelser i Belgien, Grækenland, 
Portugal (også fra 1986), 
Luxembourg og specielt Tyskland 
(figur 91). (Selv om Nederlandene 
86 
Kapitel 4 MobiUtet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
også kan regi?trere væsentlige be­
vægelser ir>d og ud af arbejde, synes 
tallone at være usandsynligt høje 
for kvindernes vedkommende, idet 
næsten hver tredje af de beskæfti­
gede hvert enkelt år fra 1987 til 
1992 synes at have været arbejdsløs 
eller frhvervmnaktiv året før. Det 
kontrasterer med et tal på 9-10% i 
1983 og 1985, som kunne tyde på, at 
der efter 198 7 har været en tendens 
til, at Arbejdsstyrkeundersøgelsen 
har registreret mere løst korttidsar-
beide end tidligere). 
^ . v-'ste gruppe EU-lande omfat-
n-1? i . Spt'/uon og Irland —- hvor 
arb^idsiør.hf -i"'i var meget højere 
y.T.:> l'A ^or.r.'j/psmttet i hele perio­
de: . Vieil dt o ' in fatter også to lande 
— Frankrig og Storbritannien — 
hvor arbejdsløsheden var under 
gennemsnittet i halvdelen af tiden, 
o tf ét land — D an» i ark — hvor ar­
bejdsløsheden konsekvent var 
lavere end gennemsnittet, bortset 
fra 1991 og 1992, og i de fleste år 
kiidda betydeligt lavere. Den sidste 
grappe lande, hvor bevægelserne 
ind og ud af arbejde var forholdsvis 
begrænsede:,, omfatter de lande, der 
'havde den laveste arbejdsløshed det 
raeaif: af perioden — Luxembourg, 
Tyskland og Portugal —- og 
Grækenland,, hvor arbejdsløsheden 
ov;så Jå under EU-gennemsnittet, 
men gruppen omfatter også 
Belgien, hvor arbejdsløsheden i fem 
ud af de otte år var over gennem­
snittet. I en række tilfælde er 
forskellen mellem lande i de to 
grupper med hensyn til omfanget af 
bevægelser ind og ud af arbejde de­
suden iangt større end forskellen 
med l'K'r^yn til arbejdsløshed. 
. <tcl\' i) ' -idene med de 
i< hrvæt' ' r r i den første 
\ i J K ideue n.« i de mindste 
**'< LI i de;) Fidble gruppe var 
:i> t t T>M/U el 1er tredobbelte. I 
> \ h.3\cie gennemsnitligt næ-
f . ' '/ Åi "i ~ beskæftigede i årene 
iHo/ t)< «°.^ m^d høj netto-
's. o i bo ir^rrir-lsen været 
&A' s»- nW rV'ervsinaktive 
-' .iK'i1 hdt under den gennemsnitlige arbejdsløshedspro­
cent. Til gengæld var tallet kun ca. 
5% eller derunder i alle de øvrige 
lande i gruppen med en lav tilvækst 
til gruppen af beskæftigede. Det 
omfatter også Grækenland og 
Belgien, hvor 5% er væsentligt min-
dre end den gennemsnitlige 
arbejdsløshedsprocent i denne 
periode. 
I de to sidstnævnte lande synes det 
derfor at have været meget vanske­
ligere for de arbejdsløse at finde job, 
end det var i Spanien. Dette afspej­
les i den høje langtidsledighed i 
Belgien, hvor et gennemsnit på næ­
sten 65% af de arbejdsløse i den 
pågældende periode havde været 
uden arbejde i mindst et år sam­
menholdt med godt 50% i Spanien. 
Det afspejles også i den langt 
kraftigere stigning i erhvervsfre­
kvenserne i den pågældende 
periode i Spanien, sammenholdt 
med både Belgien og Grækenland, 
hvor kvindernes tilgang eller tilba­
gevenden til arbejdsmarkedet var 
langt mindre udtalt end i de øvrige 
sydlige EU-lande. 
Store forskeUe med hensyn til den 
procentvise tilgang til gruppen af 
beskæftigede afspejles i lige så store 
forskelle i den procentvise andel af 
folk, der opgiver deres beskæftigel­
se. I Belgien og Grækenland, men 
også i Tyskland og Portugal, måtte 
gennemsnitligt kun ca. 3-4% opgive 
deres arbejde hvert år mellem 1987 
og 1990 for at blive enten arbejdslø­
se eller erhvervsinaktive — det er 
ikke ret meget mere end den natur­
lige afgang ved pension. I Spanien 
var tallet til sammenligning 13%. 
Kontrasten er lige så markant mel­
lem Spanien og Irland. I 
sidstnævnte land, hvor arbejdsløs­
heden kun var en smule lavere end 
i Spanien, var den procentvise til­
gang til gruppen af beskæftigede 
kun ca. 8,5% fra 1986 til 1990, dvs. 
kun ca. det halve af tallet for 
Spanien. Det afspejles ligesom i 
Belgien i den høje langtidsledighed 
i denne periode, hvor gennemsnit­ligt 60% af de arbejdsløse havde væ­
ret uden arbejde i mindst et år. 
Ligeledes gælder det, at selv om 
Storbritannien havde en højere ar-
bejdsløshed end Tyskland i 
perioden fra 1984 til 1992, var sand­
synligheden for, at en person uden 
arbejde fandt job — uanset om den 
pågældende var arbejdsløs eller er-
hvervsinaktiv — tilsyneladende 
større i Storbritannien end i 
Tyskland. I Storbritannien lå til­
gangen til gruppen af beskæftigede 
på ca. 10-11% hvert år fra 1984 til 
1989, hvilket var 2-3 gange flere 
end i Tyskland, hvor det i de fleste 
år kun var 3-4%. Selv i 1991 og 
1992, da arbejdsløsheden faldt med 
over 2% i Storbritannien, var der 
stadigvæk gennemsnitligt ca. 8% af 
dem, der var i arbejde, som først 
havde fået et job efter at have været 
enten arbejdsløse eller erhvervsin­
aktive året før. Desuden var der selv 
i år med høj nettovækst i beskæfti 
gelsen stadigvæk procentvis 
forholdsvis mange, der opgav deres 
beskæftigelse, nemlig over 7% 
— væsentUgt flere end de 2-3% i 
Tyskland. 
Også her afspejles denne forskel i 
langtidsledigheden. På trods af en 
forholdsvis lav arbejdsløshed i 
Tyskland havde over 45% af de ar­
bejdsløse i hele perioden været uden 
arbejde i mindst et år, selv i 1991 
efter syv år med nettovækst i be 
skæftigelsen. Derimod var andelen 
i Storbritannien faldet til under 
30% i 1991. I Tyskland gjaldt det 
desuden i højere grad end andre 
steder, at de arbejdsløse ikke blot 
skulle konkurrere om de ledige job 
med dem, som tidligere havde været, 
erhvervsinaktive eller under ud­
dannelse, men også med nye 
indvandrere fra østlandene. 
I Frankrig var den procentvise 
tilgang til gruppen af beskæftigede 
kun en smule mindre end i 
Storbritannien, nemlig 8-9% af de 
beskæftigede, selv om nettostignin­
gen i antallet af beskæftigede var 
langt lavere i de fleste af årene (på 
-87 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
92 Tilgang til beskæftigelse i hovedsektorerne i EU (EUR 8), 
gennemsnit 1984-1987,1987-1990 og 1990-1992 
0 2 4 
EUR8 = 8, OK, D, GR, F, IRL, L, UK 10 12 
% af beskæftigede 
93 Tilgang til beskæftigelse i hovedsektorerne i EU-landene, 
gennemsnit 1984-1992 
10 15 20 
0 5 
I: ingen data; NL: data ikke pålidelige 10 15 20 
% af beskæftigede intet tidspunkt meget over 1% sam­
menholdt med 3,5% i 1988 og 1989 
i Storbritannien). Den procentvise 
andel hvert år af folk, der opgav 
der.es beskæftigelse, var derfor stort 
set den samme som i Storbritanni­
en. Ligesom i Storbritannien blev 
denne ganske omfattende bevægel­
se ind og ud af arbejde afspejlet i 
forholdsvis lav langtidsledighed, 
som på trods af den lave netto vækst 
i beskæftigelsen var faldet til under 
40% af aUe arbejdsløse i 1991, og det 
var mindre end i Tyskland. 
Tilgangen til 
beskæftigelse i 
de enkelte sektorer 
Tilgangen af personer, der fra at 
være arbejdsløse eUer erhvervsin­
aktive fik beskæftigelse i 
servicesektoren, var konsekvent 
højere end tilgangen til andre sek­
torer i hele perioden fra 1984 til 
1992, hvilket afspejler den relative 
nettovækst i beskæftigelsen. I de 
otte EU-lande, for hvilke der fore­
ligger komplette data, havde 
gennemsnitligt knap 8% af de be­
skæftigede i servicesektoren i et 
givet år været arbejdsløse eller er­
hvervsinaktive et år tidligere 
(figur 92). Udsvingene mellem de 
enkelte år var små (kun ca. et halvt 
procentpoint mellem år, hvor be­
skæftigelsen steg med 2,5% eller 
derover, og år, hvor den steg med 
1% eller derunder). For de otte lan­
de plus Spanien og Portugal var den 
gennemsnitUge tilgang til service­
sektoren fra 1986 til 1992 godt 8,5% 
af de beskæftigede med samme lille 
forskel meUem år med høj vækst og 
år med lav vækst. 
Tilgangen til industrien var over 
2 procentpoint lavere end i service­
sektoren i de otte EU-lande, nemlig 
ca. 5,5% af de beskæftigede, hvilket 
afspejler den lavere nettovækst i be­
skæftigelsen i denne sektor, men 
kun ca. 1,5 procentpoint lavere, 
nemlig 6,5-7%, hvis Spanien og 
Portugal medregnes. I Spanien var 
88 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
filgangen af arbejdsløse og er­
hvervsinaktive til beskæftigelse i 
industrien i den pågældende perio­
de højere end i servicesektoren 
(figur 93). Det gælder også for stør­
stedelen af perioden i Grækenland 
og Portugal, der ligesom Spanien 
hidtil har haft en langt mindre 
udpræget forskydning i beskæfti­
gelsen fra industri til servicesektor 
end de andre EU-lande. 
Desuden gjaldt det for disse tre lan­
de, at tilgangen afsåvel mænd som 
kvinder i industrien var højere end 
i servicesektoren, og dette fænomen 
gjorde sig også gældende i Danmark 
og Belgien i en række år. 
Det kan virke overraskende, at den 
procentvise tilgang af arbejdsløse 
eller erhvervsinaktive til beskæfti­
gelse i landbruget i EU som helhed 
var stort set den samme som i indu-
strien. Det strider imod den 
almindelige opfattelse af landbru­
get som en sektor med få nye 
arbejdstagere, hvor den eneste vir­
kelige mobilitet består i, at folk 
forlader landbruget, enten fordi de­
res job forsvinder, eller fordi de når 
pensionsalderen. I alle årene fra 
1984 til 1992 i de otte EU-lande 
havde mellem 5,5 og 6% af de be­
skæftigede i landbruget været 
arbejdsløse eller erhvervsinaktive 
et år tidligere, og tallet er mellem 6 
og 7%, hvis man medregner Spani­
en og Portugal. Ï en række lande i 
den nordlige del af EU var den pro­
centvise tilgang af personer uden 
arbejde til beskæftigelse i landbru­
get højere end i industrien i denne 
periode. Det var tilfældet i 
Frankrig, hvor gennemsnitligt 8,5% 
af dem, der arbejdede i landbruget i 
disse år, havde været arbejdsløse 
eller erhvervsinaktive året før 
— det er ca. 1,5 procentpoint flere 
end i industrien — men også i 
Tyskland, hvor den gennemsnitlige 
andel var 4,5% sammenholdt med 
kun godt 3% for industriens ved­
kommende. 
I disse to lande var den procentvise 
afgang fra landbruget derfor, når man tager nettofaldet i beskæftigel­
sen i sektoren i betragtning, 
væsentligt større end afgangen fra 
andre aktivitetssektorer. 
Det samme gjorde sig gældende i 
Storbritannien, hvor tilgangen af 
arbejdsløse eller erhvervsinaktive 
til beskæftigelse i landbruget i ca. 
halvdelen af årene i denne periode 
var større end i industrien, selv om 
antaUet af beskæftigede i landbru­
get i modsætning til de to andre 
lande her faldt mindre end antallet 
af beskæftigede i industrien fra 
1984 til 1991. Mens den højere pro­
centvise tilgang til landbruget end 
til industrien gjaldt for både mænd 
og kvinder i Frankrig og Tyskland, 
gjaldt den i Storbritannien kun for 
mændene. Hvert år i perioden, bort­
set fra 1985, men specielt i årene 
med lav vækst eller fald i beskæfti­
gelsen, havde en større andel af de 
mænd, der arbejdede i landbruget, 
været uden arbejde et år tidligere, 
end det var tilfældet i industrien. 
I de sydlige EU-lande, hvor 
landbruget er en langt større ar­bejdsgiver, som dog hurtigt, er ved 
at få mindre betydning, var den pro­
centvise tilgang til denne sektor 
væsentligt mindre end i industrien 
i den pågældende periode. Det 
gjaldt specielt i Grækenland og Por­
tugal, hvor kun ca. 2% eller endnu 
færre af de beskæftigede i landbru­
get i et hvilket som helst år ikke 
havde været i arbejde året før. Det 
gjaldt også for Spanien og Irland. I 
det førstnævnte land var andelen 
dog et godt stykke over 10% hvert 
enkelt år, hvilket er tegn på et kraf­
tigt 'gennemtræk' i arbejdsstyrken 
i denne sektor, og i sidstnævnte 
land var tallet ca. 5-6%, men det 
skyldtes udelukkende en ekstremt 
høj procentvis tilgang af kvinder. 
I Irland var situationen i de fleste af 
årene i den pågældende periode 
den, at hver fjerde kvinde, der var 
beskæftiget i landbruget — i nogle 
år var det mere end hver tredje — 
havde været arbejdsløs eller er-
hvervsinaktiv et år tidligere, mens 
det kun var ca. 3% for mændenes 
vedkommende, og under alle om­
stændigheder væsentligt flere end i 
94 Tilgang til beskæftigelse i NACE-sektorer (én decimal) i EU 
(EUR8), gennemsnit 1984-1992 
6UR8 « B. DK. D, GR, F. IRL, L, UK 10 12 
% af beskæftigede 
-89-
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
industri og servicesektor. (Et tilsva­
rende mønster gør sig gældende for 
Nederlandene, hvor der var tale om 
Uge så høje procentsatser for andre 
sektorer, men hvor der er tvivl om 
dataenes pålidelighed). Den pro­
centvise tilgang til landbruget er 
derfor ekstremt høj for kvindernes 
vedkommende, hvilket i betragt­
ning af den høje procentvise afgang 
også betyder, at der var tale om 
kraftig 'gennemtræk' af kvinder i 
arbejdsstyrken i denne sektor. 
I servicesektoren markerer distri­
bution og catering sig med en 
særdeles høj tilgang af nye arbejds­
tagere fra gruppen af arbejdsløse og 
erhvervsinaktive. I perioden fra 
1984 til 1992 gjaldt det for de otte 
EU-lande, der analyseres her, at 
gennemsnitUgt knap 10% af de be­
skæftigede i distribution og 
catering havde været arbejdsløse el­
ler erhvervsinaktive året før, og 
tallet er ca. 11%, hvis man medreg­
ner Spanien og Portugal (figur 94). 
Det gælder for stort set aUe EU­
landene, men den procentvise andel er helt oppe på 17-18% i Spanien og 
14-15% i Storbritannien. Det gæl­
der især også for kvinderne, for 
hvilke den gennemsnitlige andel af 
nytilkomne var ca. 12% i de otte 
EU-lande (13% med Spanien og 
Portugal medregnet), men taUet for 
mændenes vedkommende var også 
højere end i andre sektorer, nemlig 
gennemsnitligt 8-9% (figur 95). 
I kategorien andre tjenesteydelser, 
som omfatter undervisning og 
sundhedsvæsen samt en række per­
sonlige tjenesteydelser, er den 
procentvise tilgang til gruppen af 
beskæftigede kim en smule lavere, 
selv om antallet af beskæftigede i 
modsætning til, hvad der var tilfæl­
det for distribution og catering, steg 
ganske betydeligt fra 1984 til 1992. 
I perioden som helhed havde 8-9% 
af de beskæftigede i denne sektor i 
de otte EU-lande været arbejdsløse 
eller erhvervsinaktive et år tidlige­
re (9-10% med Spanien og Portugal 
medregnet). 
I industrien havde sektoren for an­
den fremstillingsvirksomhed, som 
95 Tilgang af mænd og kvinder til beskæftigelse i NACE-
sektorer (én decimal) i EU (EUR8), gennemsnit 1984-1992 
0 2 
EUR8 » B, DK, D, GR, F, IRL, L, UK 8 10 12 
% af beskæftigede hovedsagelig omfatter basis­
produkter såsom nærings- og 
nydelsesmidler, tekstiler og be­
klædning og fodtøj, samt 
byggesektoren konsekvent en for­
holdsmæssig højere tilgang af nye 
arbejdstagere end andre områder i 
den pågældende periode, selv om 
der heUer ikke her var tale om sek­
torer med tilsvarende høj stigning i 
beskæftigelsen. I disse to sektorer 
havde gennemsnitligt 6-7% af de be­
skæftigede hvert år mellem 1984 og 
1992 været arbejdsløse eller er­
hvervsinaktive året før i de otte 
EU-lande (8-9% med Spanien og 
Portugal medregnet). 
I begge tilfælde var taUene — lige­
som for de øvrige sektorers 
vedkommende — højere for kvinder 
end for mænd, idet gennemsnitligt 
9-10% af de beskæftigede kvinder i 
disse to sektorer havde været uden 
arbejde et år tidligere i de otte EU­
lande i den pågældende periode 
(10-11% med Spanien og Portugal), 
hvilket er stort set samme procent­
del som i servicesektoren, men for 
byggesektorens vedkommende 
dækker procentsatsen over 
forholdsvis få job (kun ca. 
800 000 kvinder arbejdede i denne 
sektor i hele EU i 1992). 
Bevægelser mellem 
sektorerne 
Det hævdes i stigende grad, at én 
af de vigtigste konsekvenser af de 
stadigt hurtigere teknologiske 
fremskridt i produktionsprocesser­
ne og de fortsatte ændringer i 
erhvervslivets struktur er, at folk 
ikke længere kan regne med at 
være beskæftiget i det samme job 
gennem hele deres arbejdsliv. 
Mange kan således blive tvunget 
til at arbejde med noget åndet end 
det, de er vant til, og dermed også 
blive nødsaget til at tilegne sig nye 
færdigheder, og det kan ske flere 
gange i løbet af deres arbejdsliv. 
Arbejdsstyrkens vilje og evne til at 
tilpasse sig på denne måde er for­
mentlig en vigtig afgørende faktor 
-90 
Kapitel 4 MobiUtet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
for den økonomiske konkurrence­
evne. 
Det er vanskeligt at skaffe konkrete 
oplysninger om jobmobilitetens 
aktuelle omfang. Data om de for­
skellige erhverv er (som nævnt i 
kap. 8 i denne rapport) nogle af de 
arbejdsmarkedsindikatorer, som 
vanskeligst lader sig sammenligne 
landene imeUem. Desuden mangler 
der informationer på kohorteni­
veau, som er nødvendige for at 
spore og analysere den enkeltes be­
vægelser. 
Analysen her er baseret på arbejds­
tagernes bevægelser mellem de 
økonomiske sektorer fra den ene 
Arbejdsstyrkeundersøgelse til den 
næste, og sektorerne er defineret på 
NACE-niveau med én decimal, hvil-
ket er ensbetydende med en 
opdeling af økonomien i 11 store 
industri- eller servicegrupper (op­
regnet i figur 95). Det er ikke noget 
helt tilfredsstillende analysegrund­
lag, eftersom flere af grupperne 
omfatter meget forskelligartede 
aktiviteter — sundhed og undervis-
ning er lagt sammen med 
personlige tjenesteydelser som 
f.eks. frisørfaget, detailhandelen er 
lagt sammen med hotelsektoren, og 
minedrift er lagt sammen med den 
kemiske industri, og bevægelser 
mellem disse kategorier vil således 
ikke være registreret. Desuden vil 
bevægelser meUem ensartede job i 
forskeUige sektorgrupper være re-
gistreret — selv om den 
afgrænsning af grupperne, der er 
anvendt her, gør det mindre sand­
synligt, at der er tale om ensartede 
job — men bevægelser mellem for­
skellige job inden for samme sektor 
vil ikke være registreret. 
Tallene giver dog et vist indtryk af 
jobmobiliteten og den måde,hvorpå 
den varierer dels inden for EU, dels 
over tid. Det forhold, at grupperne 
er meget bredt defineret, skulle så­
ledes betyde, at tallene underdriver 
den faktiske mobilitet og i endnu 
højere grad omfanget af 'jobgen­
nemtræk' (i det følgende redegøres der for visse data om dette 'gennem­
træk' i 1992). 
I de otte EU-lande, for hvilke der 
foreligger data for hele perioden, 
gik gennemsnitligt ca. 4% — én ud 
af 25 — fra én sektor over til en 
anden hvert år fra 1983 til 1992 
(figur 96). Procentsatsen varierede 
dog fra under 4% i de første år med 
lav vækst i perioden (samt i 1992) 
til over 5% — én ud af 20 — i 1990 
efter en periode med høj vækst i 
beskæftigelsen, hvilket tyder på, at 
høj nettovækst i beskæftigelsen til­
skynder til øget mobiUtet meUem 
sektorerne. 
Hvis Spanien og Portugal medreg­
nes i dette tilfælde, bliver tallene 
kun en smule lavere, eftersom mo-
bilititeten mellem sektorerne i 
begge landene ligger under EU-
gennemsnittet, nemlig på godt 
3% de fleste af årene i begge lande­
ne på trods af deres forholdsvis 
kraftige vækst i beskæftigelsen. 
Grækenland og Irland kunne også 
registrere lav mobilitet, i først­
nævnte land var det gennemsnitligt kun ca. 2% om året af de beskæfti­
gede, der i den pågældende periode 
gik over til at arbejde i en anden 
sektor, mens gennemsnittet i Irland 
var under 1,5% om året, hvilket er 
det laveste i hele EU (figur 97). 
I de mere udviklede EU-lande er 
mobiliteten generelt højere, dog 
med Belgien som den vigtigste und­
tagelse, hvor den procentvise andel 
af de beskæftigede, der bevægede 
sig mellem forskelUge sektorer i 
denne periode, var stort set den 
samme som i Grækenland (lige godt 
2% om året). Men også i Tyskland 
vargennemsnitstaUetkunca. 2,5%, 
hvilket er et godt stykke under EU-
gennemsnittet. I Storbritannien, 
Frankrig og Danmark var gennem­
snitstallet til gengæld over 5% — i 
Storbritannien næsten helt oppe på 
6%, og det var det land, hvor ar­
bejdstagernes mobilitet mellem 
sektorerne de fleste år var den høje­
ste i hele EU. (I Nederlandene, hvor 
der er mindre tvivl om disse tal end 
om taUene vedrørende tilgangen til 
gruppen af beskæftigede, var det fra 
1987 til 1992 gennemsnitligt knap 
96 Mobilitet mellem NACE-sektorer (én decimal) og stigning 
i beskæftigelsen i EU (EUR 8), 1984-1992 
% af beskæftigede 
5 r 1 5 
H 4 
H 3 
H 2 
Mobilitet mellem sektorer m Ændring i beskæftigelsen 
1984-85 1986-86 1986-87 1987-88 1988-89 1989-90 1990-91 1991-92 
EUR8 » B, DK, D, GR. F, IRL. t, UK 
91 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
97 Mobilitet mellem NACE-sektorer (én decimal) i EU­
landene, gennemsnit 1984-1987,1987-1990 og 1990-1992 
% af beskæftigede 
6 r 
4 r T 8 
H 6 
B DK D GR E 
I: ingen data F IRL L NL P UK 4% af de beskæftigede, der bevæge­
de sig mellem sektorerne). 
I hovedparten af landene og for EU 
som helhed er der en vis tendens til, 
at mobiliteten mellem sektorerne 
øges med væksten i beskæftigelsen, 
selv om det ikke er særligt udtalt i 
aUe tilfælde. I Storbritannien bevæ­
gede f.eks. gennemsnitligt 5% af de 
beskæftigede sig fra én sektor til en 
anden i 1991 og 1992, som var år 
med et fald i beskæftigelsen på over 
2%, sammenholdt med et gennem­
snit på 7% i årene fra 1987 til 1990, 
hvor beskæftigelsen steg ganske 
betydeligt. På den anden side var 
den gennemsnitlige mobilitet i 
Tyskland i årene med høj vækst fra 
1987 til 1990 stort set den samme 
som i de tre forudgående år og de to 
efterfølgende år, da væksten i be­
skæftigelsen var langt mindre. 
Mobiliteten i 
de enkelte sektorer 
98 Mobilitet mellem sektorer inden for hovedsektorerne i EU 
(EUR 8), gennemsnit 1984-1987,1987-1990 og 1990-1992 
6 r % af beskæftigede 
Landbrug 
Industri 
Service 
3 h 
2 h T 6 
A 5 
0 i 0 
1964-87 1987-80 1990-92 1984-87 1987-90 1990-82 1984-87 1887-80 1990-92 
EUR8 » B, DK, D, GR, F, IRL. L, UK Som det kunne ventes, gik langt 
færre ind i landbruget end i de øvri­
ge sektorer. I EU som helhed (både 
for de ti lande og for de otte) bevæ­
gede hvert år i perioden fra 1984 til 
1992 gennemsnitUgt kun ca. 1,5% af 
de beskæftigede i landbruget sig ind 
i denne sektor fra et job i en anden 
sektor (figur 98). For Irlands og 
Grækenlands vedkommende var 
andelen under 1%, og for Belgien 
var tallet kun en smule højere (fi­
gur 99). I Storbritannien steg tallet 
til gengæld til 4% i begyndelsen af 
1990'erne (fra ca. 2,5% i midten af 
1980'erne), mens det i Danmark var 
gennemsnitligt 2,5% for hele perio­
den. 
Det høje tal i Storbritannien kan 
muligvis tilskrives, at landet som 
stort set det eneste i EU kunne 
registrere en vis vækst i beskæfti­
gelsen i landbruget i denne periode, 
men det kan måske også skyldes, at 
meget få mennesker overhovedet 
var beskæftiget i landbruget — kun 
ca. 2% af arbejdsstyrken. Men i 
Nederlandene, hvor beskæftigelsen 
92 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibiUtet på arbejdsmarkedet 
i landbruget også steg, og hvor den 
procentvise andel af arbejdsstyr­
ken, der var beskæftiget i 
landbruget, ikke var ret meget stør-
re end i Storbritannien, lå 
gennemsnitstallet for mobiliteten 
ind i demie sektor omkring EU-gen-
nemsnittet. 
På trods af de meget forskellige 
stigningstakter i beskæftigelsen 
var mobiliteten mellem delsekto­
rerne i henholdsvis industrien og 
servicesektoren meget ensartede 
fra 1983 til 1992. I de otte EU­
lande gik hvert år gennemsnitligt 
godt 4% af de beskæftigede i de fem 
industrisektorer i denne periode 
over til en anden af industrisekto­
rerne. (Det omfatter dem, der gik 
fra én industrisektor over til en 
anden, men også dem, der gik ind i 
en industrisektor fra enten servi­
cesektoren eller landbruget). For 
de fem servicesektorer var gen­
nemsnittet 4,5%. 
For industriens vedkommende var 
der en tendens til, at relativt flere 
flyttede mellem sektorerne i år med 
høj vækst i beskæftigelsen — fra 
1987 til 1990 var gennemsnittet 
næsten 5%, mens det fra 1983 til 
1987 var under 4%. I servicesekto­
ren var forskeUen mindre markant, 
men dog tydelig. I begge sektorer 
synes mobiliteten at være vokset 
noget med tiden, men dog ikke me­
get. 
Det gælder også for begge sektorer, 
at den forskel mellem EU-landene 
med hensyn til mobilitet, der kan 
registreres dels for EU som helhed, 
dels for landbrugssektoren, også 
gør sig gældende inden for både in­
dustri og service. Den relative 
mobilitet i de forskellige lande er i 
virkeligheden meget ensartet i de 
tre hovedsektorer. 
I Storbritannien, Danmark og 
Frankrig var mobiliteten mellem 
sektorerne højere end andre steder 
i EU, både i industrien og service­
sektoren, idet gennemsnitligt 6-7% 
om året fra 1986 t il 1992 'flyttede' i begge sektorer i de førstnævnte to 
lande, mens tallet var 5,5% om året 
i Frankrig. Tilsvarende havde 
Irland, Grækenland, Belgien og 
Tyskland en mobilitet i begge sek­
torer i denne periode, som lå langt 
under gennemsnittet; for begge sek­
torers vedkommende var tallet ca. 
2,5% om året eller derunder og kun 
ca. 1,5% om året i Irland, og mobili­
teten i servicesektoren i Belgien var 
ikke ret meget højere. 
Inden for industri og service var der 
meget store forskelle mellem på den 
ene side tilgangen til de enkelte del-
sektorer af personer fra andre 
sektorer, og på den anden side til 
gangen af personer, som tidligere 
havde været arbejdsløse eller er­
hvervsinaktive. For sidstnævnte 
gruppe gik bevægelserne først og 
fremmest i retning af basisindustri­
er og basisservicesektorer som 
tekstiler og detailhandel. For dem, 
der i forvejen havde et job, kunne 
den største tilgang registreres i 
finansierings- og forretningssekto-
ren, hvor den procentvise andel af 
beskæftigede, som havde arbejdet i en anden sektor året før, var gen­
nemsnitligt 6% om året i EU fra 
1986 til 1992—i Storbritannien var 
gennemsnittet over 9%, i Tyskland 
under 3% (figur 100). Desuden var 
tilgangen inden for industrien stort 
set den samme i maskinindustrien 
som inden for anden fremstilUngs-
industri med et gennemsnit på ca. 
5% om året for hele perioden (i 
Danmark og Storbritannien var det 
7-8%, og i Tyskland var det un­
der 3%). 
I den anden ende af skalaen ligger 
offentlig administration, hvor der 
var den mindste tilgang til beskæf­
tigelse fra andre sektorer, nemlig 
gennemsnitligt kim 3% om året fra 
1986 til 1992 for EU som helhed 
— rækkende fra over 4% om året i 
Storbritannien til under 1% om året 
i Irland. 
Mobiliteten blandt 
mænd og kvinder 
For EU som helhed var der i perio­
den fra 1984 til 1992 større tendens 
99 Mobilitet mellem sektorer inden for hovedsektorerne i 
EU-landene, gennemsnit 1984-1992 
% af beskæftigede 
6 h T 8 
B OK D Q« IE F IHL L NL P UK B DK P OB E f IRL L NL P 
I: ingen data; E, NL, P: gennemsnit Î 986-92 OK o an a F IAL 
-93 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
100 Tilgang til NACE-sektorer (én decimal) fra andre sektorer 
i EU (EUR8), gennemsnit 1984-1992 
Banker, forretningsservice 
Distribution, hotetter 
Tekstiler, beklædning, andet 
Metal- og maskinindustri 
Transport og kommunikation 
Kemisk industri, minedrift 
Sundhed, undervisning, 
andet 
Byggeri 
Energi og vand 
Offentlig administration 
EUR8 = B, DK, D. GR, F, IRL, L, UK 4 6 
% af beskæftigede 
101 Mænds og kvinders mobilitet mellem sektorer i EU­
landene, gennemsnit 1984-1992 
% af beskæftigede 
6 r n 8 
EUR11 B DK O GR E F IRL L NL P UK 
I: Ingen data; EUR11, E, NL, P: gennemsnit 1986-92 blandt kvinderne end blandt mæn­
dene til at bevæge sig mellem 
forskellige sektorer. Forskellen var 
dog meget lille — gennemsnittet for 
kvindernes vedkommende var lige 
over 4% og for mændenes vedkom­
mende 4% (figur 101). Desuden 
kunne forskellen hovedsagelig 
tilskrives et enkelt land — Storbri­
tannien — hvor mobiliteten mellem 
forskellige sektorer for kvindernes 
vedkommende i gennemsnit var 
næsten 1,5 procentpoint højere end 
for mændene i den pågældende pe-
riode (6,5% af kvinderne i 
beskæftigelse kom fra en anden 
sektor hvert år, mens tallet var godt 
5% for mændenes vedkommende). 
For alle de andre lande gælder det, 
at der enten kun var meget lille 
forskel i mobiliteten blandt mænd 
og kvinder, eller at mobiliteten 
blandt mændene konsekvent var 
større. 
Ser man på de enkelte sektorer, er 
biUedet ganske interessant og noget 
uventet. Inden for landbruget er 
mobiliteten højere blandt mændene 
end blandt kvinderne i alle landene 
undtagen Storbritannien — hvor 
den procentvise tilgang af kvinder 
fra andre sektorer i gennemsnit var 
over 4% — og i de seneste år af 
perioden også i Danmark og Irland. 
I industrien var mobiUteten imid­
lertid markant højere blandt 
kvinderne end blandt mændene 
— næsten 1,5 procentpoint højere i 
gennemsnit for hele perioden for de 
otte EU-lande tilsammen (en smule 
mindre for de ti). Det var desuden 
tilfældet i aUe landene i de fleste af 
årene, undtagen i Grækenland, 
Portugal og Spanien, i sidstnævnte 
tilfælde dog kun i halvdelen af åre­
ne (figur 102). 
I servicesektoren var det omvendte 
til gengæld tilfældet. Selv om for­
skellene ikke er så markante som i 
industrien, var mobiliteten blandt 
mændene i de fleste lande konse­
kvent større end blandt kvinderne i 
perioden fra 1984 til 1992 (fi­
gur 103). Næsten eneste 
undtagelse er Storbritannien, hvor 
94 
Kapitel 4 MobiUtet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
forholdsvis flere kvinder end mænd, 
som i forvejen havde beskæftigelse, 
bevægede sig over i en af servicesek­
torerne i den pågældende periode, 
men igen var forskellen langt min­
dre end inden for industrien. 
Mobiliteten 
for forskellige 
aldersgrupper 
Sandsynligheden for, at en person 
bevæger sig fra én sektor over i en 
anden, falder med alderen. For 
unge under 25 år gik i perioden fra 
1984 til 1992 gennemsnitligt godt 
7% om året af de beskæftigede i EU 
over i en anden sektor for at arbej­
de; tallet var næsten 9% i 1989 og 
1990 i slutningen af perioden med 
høj vækst i beskæftigelsen (fi­
gur 104). I Danmark var tallet over 
10%, og i Storbritannien og 
Frankrig var det ikke ret meget 
lavere, mens det til gengæld kun 
var godt 2% i Irland, ikke ret meget 
over 3% i Grækenland og under 4% 
i Tyskland. 
I aldersgruppen meUem 25 og 49 år 
bevægede gennemsnitligt 4% sig 
meUem forskellige sektorer i denne 
periode i hele EU; taUet var oppe på 
5% i 1990, men faldt igen til under 
4% i 1992. Tilsvarende forskeUe gør 
sig gældende meUem EU-landene, 
idet Storbritannien, Frankrig og 
Danmark havde den største mobili­
tet — 5% eller derover af de 
beskæftigede i denne gruppe skifte­
de sektor hvert år — og Irland 
havde den laveste mobilitet på lige 
godt 1% om året, og tallet var ikke 
meget højere i Belgien og 
Grækenland. 
I aldersgruppen 50 år og derover 
var det gennemsnitligt kun 2% om 
året af de beskæftigede i EU, der 
skiftede sektor; tallene var godt 
0,5% om året i Belgien og Irland 
samt i Nederlandene, mens gen­
nemsnittet i Frankrig var næsten 
3% om året og ikke meget mindre i 
Storbritannien og Spanien. 102 Mænds og kvinders mobilitet mellem sektorer i 
industrien i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 
% af beskæftigede 
10 r 
6 h -i 10 
EUR11 B DK D GR E F IRL L NL P UK 
I: ingen data; EUR11, E, NL, P: gennemsnit 1986-92 
103 Mænds og kvinders mobilitet mellem brancher i 
servicesektoren i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 
8 r 
6 r % af beskæftigede 
» 2 
Q L^llllil II1HIU •—liillill —i lim •iiiniilll •—ii il in iw i il in wii li i lin i mm mi mim ••••• i i i min m m Q 
EUR11 B DK D GR E F IRL L. NL P UK 
I: ingen data; EUR11, E, NL, P: gennemsnit 1986-92 
95 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
104 Aldersgruppernes mobilitet mellem sektorer i EU­
landene, gennemsnit 1984-1992 
% af beskæftigede 
12 r _ _ T 12 
H 10 
105 "Gennemtræk" i arbejdsstyrken og stigning i 
beskæftigelsen i EU (EUR8), 1984-1992 
% af beskæftigede 
12 r 
10 
-2 n 12 
H 10 
H 8 
H 6 
H 4 
H 2 
1984-85 1985-86 1986-87 1987-88 1988-89 1989-90 1990-91 1991-92 
EUR8 « B, DK, D..ÛR, F, IRL, L. UK For derme aldersgruppe er varia-
tionsmønsteret i dette tilfælde stort 
set det samme for både mænd og 
kvinder. 
Sandsynligheden for, at en person 
går fra beskæftigelse i én sektor til 
et job i en anden sektor, falder der­
for med ca. 50%, når personen går 
fra aldersgruppen 15-24 år til al­
dersgruppen 25-49 år, og falder med 
yderligere 50% eller deromkring, 
når de kommer i aldersgruppen 
over 49 år. 
'Gennemtræk' i 
arbej dsstyrken 
De ovennævnte tal for bevægelser­
ne ind i beskæftigelse fra 
arbejdsløshed og erhvervs­
inaktivitet og bevægelserne mellem 
sektorerne giver tilsammen et ind­
tryk af det samlede 'gennemtræk' i 
arbejdsstyrken i EU. Specielt viser 
de, hvor mange af dem, der var be­
skæftiget i en bestemt sektor på et 
givet tidspunkt, som ikke arbejdede 
i den pågældende sektor året før. 
Fra 1984 til 1992 havde gennem­
snitligt 11,5% af de beskæftigede 
— det er mere end hver niende — 
påbegyndt et nyt job i løbet af det 
forudgående år i de otte EU-lande, 
for hvilke der foreligger komplette 
data. For de ti EU-lande, dvs. inklu­
sive Spanien og Portugal, stiger 
gennemsnittet for perioden fra 1986 
til 1992 til 12,5% eller hver ottende 
(figur 105). 
Den procentvise andel steg også i 
årene fra 1987 til 1990 med høj 
vækst — til 13% for de ti EU-lande 
og til næstenl2,5% for de otte,hvil-
ket skal sammenholdes med et 
gennemsnit på under 11% i de øvri­
ge år. Gennemsnitligt ca. 60% af 
dem, der startede i et nyt job, var 
tidUgere arbejdsløse eller erhvervs­
inaktive, mens 40% var beskæftiget 
i en anden sektor. 
Eftersom dataene om bevægelserne 
mellem sektorerne kun omfatter 
dem, der 'flyttede' meUem hoved-
96 
Kapitel 4 MobiUtet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
sektorerne, er disse tal helt klart for 
lave i forhold til den faktiske andel 
af personer, der hvert år startede et 
nyt job, og i forhold til det faktiske 
'gennemtræk' i arbejdsstyrken. De 
giver dog indtryk af en ganske bety­
delig fleksibilitet på EU's 
arbejdsmarked som helhed. 
Omfanget af 'gennemtrækket' i ar­
bejdsstyrken varierer dog markant 
mellem EU-landene. Spanien hav­
de det højeste gennemsnit på over 
18% om året, hvilket svarer til, at 
næsten hver femte af dem, der ar­
bejdede i en bestemt sektor i 
perioden fra 1986 til 1992, ikke var 
beskæftiget i den pågældende sek­
tor et år før (figur 106). 
Storbritannien havde det næst­
største tal med et gennemsnit på 
næsten 16% — hver sjette — i sam-
me periode, mens Frankrig og 
Danmark, der var de eneste to and­
re lande med procentsatser over 
EU-gennemsnittet, kom lidt længe­
re nede på skalaen med gennemsnit 
på 13%. 
Spanien og Storbritannien har næ­
sten lige stort 'gennemtræk' i 
arbejdsstyrken, men de sandsynU-
ge årsager hertil er, som nævnt 
tidligere, meget forskellige. Det 
høje tal i Spanien skyldes næsten 
udelukkende, at langt flere perso­
ner end gennemsnitligt i EU 
bevægede sig fra arbejdsløshed og 
erhvervsinaktivitet over i beskæfti­
gelse, mens mobiliteten mellem 
sektorerne var mindre end EU-gen­
nemsnittet. Derimod var tallene i 
Storbritannien forholdsvis høje 
både for nytilkomne i beskæftigelse 
og for mobiUteten meUem sektorer­
ne. Det samme gør sig gældende i 
Frankrig og Danmark. 
I den anden ende af skalaen finder 
vi Tyskland og Grækenland med 
det laveste 'gennemtræk' i arbejds­
styrken, og her var i samme periode 
gennemsnitligt under 7% af de be­
skæftigede — én ud af 15 — ikke 
beskæftiget i den samme sektor et 
år før, mens gennemsnittet i 
Belgien kun var en smule højere, nemlig 7%. (Det skal understreges, 
at i Tyskland er det sandsynUgt, at 
en større del af jobbene end andre 
steder blev optaget af immigranter 
i denne periode — dvs. personer, 
som ét år før slet ikke boede i landet, 
og som derfor ikke er medregnet 
her. Hvis man medregner 
immigranterne, vil det dog gennem-
snitligt kun forøge andelen af 
personer, der startede i beskæfti­
gelse i et givet år, med under 0,5%, 
hvilket ikke er nok til at bevirke en 
større forskel i sammenUgninger-
ne). 
'Gennemtrækket* i 
arbejdsstyrken i de 
enkelte sektorer 
På sektorplan er 'gennemtrækket' i 
arbejdsstyrken lavest i landbruget, 
som det kunne ventes i betragtning 
af den store og vedvarende ind­
skrænkning i beskæftigelsen i 
denne sektor. Men selv i denne sek­
tor er der også mange nytilkomne. 
For de otte EU-lande gjaldt det i perioden fra 1984 til 1992, at gen­
nemsnitligt 7% af dem, der 
arbejdede ved landbruget i et givet 
år, ikke var beskæftiget i denne sek­
tor ét år før, og de fleste af dem 
(80%) havde tidligere været ar­
bejdsløse eller erhvervsinaktive. 
Samtidig forlod over 10% af arbejds­
tagerne sektoren hvert år (figur 
107). 
ForskeUene mellem landene er dog 
ganske betydelig. I Spanien var den 
procentvise andel af nytilkomne til 
landbruget gennemsnitligt 13% om 
året fra 1986 til 1992, mens tallet i 
Storbritannien for samme periode 
var over 11% om året. I modsætning 
hertil var gennemsnitstallet for 
Grækenland kun 2,5% og for 
Portugal og Belgien 3,5%. 
I industrisektorerne var den pro­
centvise andel af nytilkomne 
gennemsnitUgt 10% i de otte EU­
lande fra 1984 til 1992 — og over 
11%, hvis Spanien og Portugal med­
regnes — med en gennemsnitlig 
procentvis afgang fra sektoren, som 
kun var en smule lavere. Igen kun-
106 "Gennemtræk" i arbejdsstyrken i EU landene, 
gennemsnit 1984-1992 
% af beskæftigede 
20 r 
16 h 
12 r 20 
16 
12 
D GR B P 
I, NL: ingen data, E, P: 1986-92 IRL DK UK 
97 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
107 "Gennemtræk" i arbejdsstyrken i hovedsektorerne i EU 
landene, gennemsnit 1984-1992 
20 r 
15 % af beskæftigede 
10 -i 20 
15 
10 
EUR10 B DK D GR E F IRL L 
I, NL: ingen data; E, P: 1986-92; EUR 10: 1987-92 P UK 
108 Mænds og kvinders "gennemtræk" i arbejdsstyrken i EU 
(EUR8), 1984-1992 
20 r 
15 h 
10 r % af beskæftigede 
i 20 
i 15 
10 
1984-85 1985-86 1986-87 1987-88 1988-89 1989-90 1990-91 1991-92 
EUR8 - 8, DK. O, GR, F, IRL, L, UK ne Spanien registrere det højeste 
tal, med en tilgang af nye til indu­
strisektoren på over 19% hvert år 
fra 1986 til 1992. Storbritannien, 
Frankrig og Danmark var de eneste 
andre lande, hvor tallet konsekvent 
var højere end EU-gennemsnittet 
(12,5-14%); det samme gjorde sig 
dog også gældende i Portugal i en 
række år, mens Irland lå lige under 
gennemsnittet. 
I den anden ende af skalaen finder 
vi Tyskland med langt den laveste 
procentvise tilgang af nye arbejds­
tagere til industrien, idet 
gennemsnitligt under 6% om året af 
de beskæftigede i en industrisektor 
i perioden fra 1984 til 1992 ikke 
arbejdede i den pågældende sektor 
året før. 
Servicesektoren havde, ikke overra­
skende, den højeste procentvise 
tilgang af nye arbejdstagere, idet 
gennemsnitUgt 11,5% om året star­
tede i et job i en servicesektor i de 
otte EU-lande fra 1984 til 1992 
(14%, hvis Spanien og Portugal 
medregnes). Servicesektoren havde 
imidlertid også en højere afgang 
end industrien, nemlig procentvis 
Uge så mange som i landbruget. Det 
vil sige, at sandsynligheden for, at 
en person i servicesektoren forlod 
sit job i disse år, var stort set lige så 
stor som sandsynligheden for, at en 
person i landbruget skuUe opgive 
sit job der. 
I servicesektoren kan man registre­
re de samme generelle forskelle 
mellem EU-landene med hensyn til 
'gennemtræk' i arbejdsstyrken, som 
kunne registreres for industriens 
vedkommende. Spanien havde den 
højeste procentvise tilgang af nye 
arbejdstagere til servicesektoren, 
idet gennemsnitligt ca. 19% hvert 
år i perioden fra 1986 til 1992 star­
tede i et job i servicesektoren; 
Storbritannien havde det næsthøje­
ste tal med et gennemsnit på 
næsten 17% i samme periode, hvil­
ket i dette tilfælde var va^sentligt 
højere end i Frankrig (15%) og 
Danmark (14%). Tyskland havde 
98 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
sammen med Belgien de laveste tal, 
nemlig gennemsnitligt kun ca. 7%. 
'Gennemtrækket' 
af mænd og kvinder 
i arbejdsstyrken 
For EU som helhed gælder det, at 
mændene gennemsnitUgt tegnede 
sig for en større andel end kvinder­
ne af aUe dem, der startede i nye 
job i perioden fra 1984 til 1992. 
Forskellen var dog ganske lille, 
idet mændene tegnede sig for 51% 
af 'gennemtrækket' i arbejdsstyr­
ken, og kvinderne for 49%. Men i 
betragtning af mænds og kvinders 
andel i arbejdsstyrken — over 60% 
mænd og under 40% kvinder — var 
der gennemsnitligt 50% større 
sandsynUghed for, at kvinder end 
at mænd skuUe skifte job fra én 
sektor til en anden eUer starte eUer 
genoptage beskæftigelse (figur 
108). Desuden steg kvindernes an­
del af bevægelserne på 
arbejdsmarkedet ganske betyde­
ligt i løbet af perioden, hvilket til 
dels afspejler kvindernes voksende 
deltagelse i arbejdsstyrken. Fra 
1989 til 1992 tegnede kvinderne 
sig således for en større del af'gen­
nemtrækket' i arbejdsstyrken end 
mændene. 
'Gennemtrækket' i arbejdsstyrken 
for kvindernes vedkommende 
oversteg således 15% i 1990, som 
var et år med høj vækst, og var 
gennemsnitligt kun lige under 15% 
fra 1987 til 1990, da der var tale om 
en betydelig nettovækst i beskæf­
tigelsen. Selv i år med økonomisk 
tilbagegang, som f.eks. 1991 og 
1992, var 'gennemtrækket' i ar­
bejdsstyrken stadigvæk ca. 13%. I 
modsætning hertil var 'gennem­
trækket' i arbejdsstyrken for 
mændenes vedkommende kun 
over 10% i år med høj vækst i be­
skæftigelsen og faldt til under 9% 
i 1992. 
Den markante forskel mellem 
bevægelserne i arbejdsstyrken for mænds og kvinders ved­
kommende gør sig gældende 
for alle EU-landene. Det er speci­
elt tilfældet i Irland, hvor 
gennemsnitstallet for kvindernes 
vedkommende hvert år i perioden 
fra 1984 til 1992 lå på ca. 14% af de 
beskæftigede, hvilket er dobbelt 
så meget som for mændenes 
vedkommende (figur 109). I Stor­
britannien og Luxembourg var det 
årlige 'gennemtræk' i arbejdsstyr­
ken for kvindernes vedkommende 
ca. 50% højere end for mændenes, 
og kun i Portugal og Grækenland 
var forskellen mellem de to tal un­
der 20%. 
Konsekvenserne 
for fleksibiliteten 
Man skal være yderst forsigtig 
med ud fra ovenstående tal at dra­
ge konklusioner om den samlede 
fleksibilitet på arbejdsmarkedet. 
Selv om tilgangen til gruppen af 
beskæftigede personer, der tid­
ligere var arbejdsløse eller erhvervsinaktive, er langt højere i 
nogle lande — specielt Spanien, 
Storbritannien, Frankrig og 
Danmark — end i andre — Tysk­
land, Belgien, Grækenland og 
Portugal — kan en del af forskellen 
tilskrives forskelle i arbejdsløs­
hedsprocenterne. Det er helt givet 
tilfældet for Spaniens vedkom­
mende sammenholdt med Portugal 
eUer Tyskland. Men det gælder i 
mindre grad for Spanien sammen­
holdt med Irland eller Belgien, 
eUer for Storbritannien, Frankrig 
og Danmark sammenholdt med de 
fleste andre lande. Her synes 'gen­
nemtrækket' blandt de arbejdsløse 
at have været højere end andre ste­
der og sandsynligheden for, at en 
arbejdsløs fandt arbejde, tilsvaren­
de større. 
Konsekvenserne af den tilsvaren­
de store variation i bevægelserne 
mellem sektorer synes dog mindre 
entydig. Arbejdskraftens mobilitet 
mellem sektorer frem for mellem 
geografiske områder er væsentligt 
større i Storbritannien, Frankrig 
og Danmark end i andre egne af 
109 Mænds og kvinders "gennemtræk" i arbejdsstyrken i EU 
landene, gennemsnit 1984-1992 
% af beskæftigede 
99 
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibiUtet på arbejdsmarkedet 
EU og væsentligt lavere i Tysk­
land, Belgien og Grækenland. I 
Grækenland skyldes det i vidt om­
fang landbrugssektorens størrelse, 
hvor den procentvise tilgang af nye 
arbejdstagere er meget lille. I 
Tyskland er den lave mobilitet 
mellem sektorerne muligvis til 
dels influeret af erhvervs­
uddannelsessystemet og kravet 
om, at folk skal have været 
igennem erhvervsuddannelses­
systemet, før de kan arbejde i en 
bestemt sektor. Uanset hvad der 
Ugger til grund, kan det hævdes, at 
med hensyn til mobiliteten mellem 
sektorer, er det eksterne arbejds­
marked langt mere fleksibelt i de 
tre førstnævnte lande end i de tre 
sidstnævnte. 
På den anden side er fleksibilitet i 
denne forstand ikke nødvendigvis 
ensbetydende med større effektivi­
tet. I aUe de tre førstnævnte lande 
og i Spanien var en større procent­
vis andel af dem, der arbejdede i en 
bestemt sektor, ikke beskæftiget i 
den pågældende sektor eUer havde 
slet ikke noget arbejde overhove­det året før. En stor del er derfor 
forholdsvis 'nye' og uerfarne, og de­
res produktivitet kan meget vel 
være lavere end de mere erfarne 
arbejdstageres. 
Desuden er der visse tegn på, at 
virksomhederne er mindre tilbøje­
lige til at investere i uddannelse, 
hvis 'gennemtrækket' i arbejds­
styrken er højt, fordi de 
pågældende virksomheder har 
mindre sikkerhed for at få gavn af 
deres investering. Det gælder mere 
generelt, at fleksibiliteten på 
arbejdsmarkedet i bredeste 
forstand kun kan vurderes 
korrekt, hvis man både ser på 
det interne og det eksterne ar­
bejdsmarked, hvilket først 
og fremmest betyder, at man 
samtidig skal undersøge arbejds­
kraftens tilpasningsevne i de 
enkelte virksomheder. I en række 
EU-lande med lav mobilitet mel­
lem sektorerne, specielt Tyskland 
og Belgien, synes den interne ar­
bejdsmarkedsstruktur at være 
veludviklet med investeringer i ud­
dannelse som et centralt element. 
110 Personer i nyt job i forhold til året før i EU landene» 1992 
% af alle beskæftigede 
30 r 'Jobgennemtræk' 
inden for sektorerne 
I ovennævnte analyse, som jo er ba­
seret på bevægelser mellem 
sektorerne, er ikke medregnet job­
skift inden for samme sektor. 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen fra 
1992 giver for første gang visse op­
lysninger om dette forhold, idet der 
indgår et spørgsmål om, hvor længe 
de adspurgte har været i deres nu­
værende beskæftigelse. Samler 
man svarene fra aUe dem, som har 
været i deres nuværende job i under 
et år, får man et indtryk af, hvor 
mange mennesker der enten har 
skiftet job i denne periode, eller som 
er begyndt at arbejde efter at have 
været arbejdsløse eller erhvervsin­
aktive — selv om man stadig ser 
bort fra alle dem, der skifter job 
inden for samme virksomhed. 
Resultaterne bekræfter i det store 
og hele ovenstående resultater for­
stået på den måde, at de lande, hvor 
der var et kraftigt 'gennemtræk' 
meUem sektorerne, også kunne re­
gistrere høj mobilitet inden for de 
enkelte sektorer, mens det omvend­
te var tilfældet for lande med 
begrænset mobiUtet meUem sekto­
rerne. For EU som helhed var ca. 
17% af de beskæftigede — ca. hver 
sjette — ikke i sit nuværende job ét 
år før (figur 110). Det skal sammen­
holdes med ovenstående tal på knap 
11% i samme år, hvis man ikke 
medregner dem, der skifter job in­
den for samme sektor, hvilket 
betyder, at den sidstnævnte gruppe 
— dem, der skifter til andet job i 
samme sektor — udgjorde ca. 6% af 
det samlede antal beskæftigede 
i 1992. 
Ligesom i ovennævnte analyse 
kunne Spanien, Danmark og Stor­
britannien — tilligemed 
Nederlandene — udvise de højeste 
procenttal for personer i arbejde, 
som ikke havde samme job året før 
— i Spanien var tallet helt oppe på 
28%, hvilket betyder, at mere end 
hver fjerde i arbejde enten startede 
-100 
Kapitel 4 MobiUtet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
i beskæftigelse eller skiftede ar­
bejdssted i det forudgående år, 
mens det i Danmark var mere end 
hver femte. 
I den anden ende af skalaen var 
mobiliteten under 13% i 
Grækenland og i ItaUen, som ikke 
er medtaget i den foranstående ana­
lyse på grund af manglende data, og 
kun ca. 15% i Belgien, Tyskland og 
Luxembourg— og i disse lande var 
der også tale om lav mobilitet, hvis 
man ikke medregner bevægelser 
meUem sektorerne. bel strategi end at forsøge at gen­
nemføre ændringerne ved hjælp af 
øget fleksibiUtet på det eksterne ar­
bejdsmarked. Til gengæld kan den 
større stabiUtet, der Ugger i i højere 
grad at basere sig på det interne 
arbejdsmarked, være forbundet 
med større potentiel produktivitet, 
hvis det styres korrekt. 
Alt i alt synes der at have været en 
vis tendens til, at mobfliteten inden 
for de enkelte sektorer er forholds­
vis høj i lande med lav mobiUtet 
meUem sektorerne. I Grækenland, 
Belgien og Tyskland, hvor mobilite­
ten meUem sektorerne i alle tilfælde 
var lav, var det en lidt større del af 
arbejdstagerne end gennemsnittet, 
der skiftede fra ét job til et andet 
inden for samme sektor, mens det 
omvendte var tilfældet i både 
Frankrig og Storbritannien. 
Lande med lav mobilitet mellem 
sektorerne synes derfor til en vis 
grad at kompensere herfor med høj 
mobiUtet inden for de enkelte sek­
torer, selv om det ikke nødvendigvis 
er ensbetydende med samme slags 
strukturændring som førstnævnte 
form for mobiUtet. Desuden kan det 
konstateres, at selv om man med­
regner jobskifte inden for samme 
sektor, er forskeUene mellem EU­
landene i den samlede jobmobiUtet 
fortsat ganske store. 
Som nævnt ovenfor kan lande med 
tilsyneladende lav arbejdskraftmo­
bilitet meget vel kompensere herfor 
gennem større jobmobilitet inden 
for virksomhederne og således er­
statte et mindre fleksibelt eksternt 
arbejdsmarked med et mere fleksi­
belt internt arbejdsmarked. 
At basere sig på mobilitet inden for 
virksomhederne for at opnå de nød­
vendige strukturændringer kan 
forekomme at være en mere risika-
101-
Kapitel 4 Mobilitet, bevægelser i arbejdsstyrken og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
-102-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Den normale arbejdsuge i EU er blevet kortere i løbet af det 
seneste tiår, men væsentligt kortere i nogle lande end i andre. 
Der er sket en generel nedsættelse af arbejdstiden for 
fuldtidsbeskæftigede, men ganske mange har stadigvæk 
en lang arbejdstid. Der er kommet mere deltidsarbejde, 
men det indebærer ikke altid kortere arbejdstid. 
Indledning 
I mange år har der været en 
generel tendens i hele EU til et 
fald i den gennemsnitUge arbejds­
tid for folk i beskæftigelse, hvilket 
har bidraget til at bringe flere 
mennesker i arbejde. Men omfan­
get af arbejdstidsnedsættelsen 
har varieret ganske betydeligt 
meUem EU-landene, og det sam­
me har de faktorer, der ligger til 
grund for nedsættelsen. 
I første del af dette kapitel 
redegøres der for ændringerne i 
den gennemsnitlige normale 
ugentlige arbejdstid i løbet af det 
seneste tiår. Der fokuseres på to 
forhold: For det første på de æn­
dringer, der er sket i, hvad der 
betegnes som den ugentlige fuld-
tidsarbejdstid, i hele EU fra 1983 
til 1992, og for det andet på stig­
ningen i deltidsbeskæftigelse i 
samme periode. 
Man skal være klar over, at der 
hermed ses bort fra eventuelle 
ændringer i antallet af arbejds­
uger om året, selv om den 
generelle tendens i retning af 
mere ferie også er en faktor, der 
medvirker til at nedbringe ar­
bejdstiden. Der foreligger dog 
endnu ikke komplette ajourførte og sammenlignelige data for hele 
EU om antallet af arbejdstimer 
pr. år. 
Det skal også understreges, at 
man i dette kapitel ikke kommer 
ind på de lige så vigtige spørgsmål 
vedrørende ændringer i arbejdstid 
og -mønstre i løbet af en arbejdsta­gers livstid, f.eks. i form af orlov til 
uddannelse, dyrkning af andre in-
teresser eller varetagelse af 
familiemæssige forpUgtelser. 
I anden del af kapitlet redegøres 
der for omfanget af weekend- og 
natarbejde og forskelle i EU på 
dette område. 
111 Udviklingen i den normale ugentlige arbejdstid i EU­
landene, 1983-1992 
% variation 
2 r 
-2 r 
-4 r 
-6 r 
-8 h 
-10 r 
-12 
•14 n 2 
-10 
-12 
-14 
I UK E IRL L F EUR12 P GR DK D B NL 
-103 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Ændringer i den 
gennemsnitlige 
ugentlige arbejdstid 
fra 1983 til 1992 
Fra 1983 til 1992 blev den gennem­
snitlige normale arbejdsuge i EU 
reduceret med knap 4% — eller med 
ca. halvanden time (figur 111 — se 
det indrammede felt vedrørende en 
redegørelse for data om arbejdstid). 
Langt den største arbejdstidsned-
sættelse kunne registreres i 
Nederlandene, hvor den gennem­
snitlige arbejdstid faldt med 13% — 
med fire timer om ugen (selv om en 
væsentlig del heraf skyldes ændrin­
ger i 1987 i metoden til måling af 
beskæftigelsen, hvorefter job med 
kortere arbejdstid fik langt større 
vægt). Til gengæld var reduktionen 
i Italien og Storbritannien kun 1% 
eller mindre — under en halv time 
om ugen — medens arbejdstiden i 
Spanien, Irland og Luxembourg 
blev reduceret med ca. 2%. I de re­
sterende lande blev arbejdstiden 
reduceret med fra 5% eUer mere i Danmark og Tyskland til 3% i 
Frankrig. 
Ser man på EU under ét, er det 
vanskeligt at skelne et ensartet 
mønster i de relative arbejdstids-
nedsættelser i denne periode. Mens 
faldet var forholdsvis stort i 
Nederlandene og Danmark, hvor 
den gennemsnitlige arbejdsuge i 
forvejen var forholdsvis kort, var 
faldet også over gennemsnittet i 
Grækenland og Portugal, hvor den 
gennemsnitlige arbejdsuge var 
forholdsvis lang, og under gennem­
snittet i Spanien og Irland, hvor den 
gennemsnitlige arbejdsuge også var 
lang. Der kan således ikke registre­
res nogen tydelig tendens i retning 
af større sammenfald i den gennem­
snitlige ugentlige arbejdstid i denne 
periode. 
De arbejdstidsnedsættelser, der 
kunne registreres, var resultatet af 
en kombination af forskelUge fakto­
rer i hvert enkelt land. For det 
første var der i de fleste EU-lande 
sket en forskydning i beskæftigel­
sen væk fra landbrug og industri 
112 Strukturændringernes indvirkning på udviklingen i den 
normale ugentlige arbejdstid i EU-landene, 1983-1992 
Ændring i antallet af udførte arbejdstimer pr. uge 
1 r 
-1 r 
-2 r 
-3 r 
-4 h T 3 
H 2 
A 1 
i -3 
I UK IRL F EUR12 P GR OK B NL over til servicesektoren. Eftersom 
den gennemsnitlige arbejdstid ge­
nerelt er kortere i servicefagene end 
i de to andre sektorer, specielt i 
landbruget, vil dette i sig selv med­
virke til at nedbringe den 
gennemsnitlige arbejdstid. 
For det andet har alle EU-landene i 
det seneste tiår oplevet en relativ 
stigning i kvindernes beskæftigel­
se, og da kvinder generelt arbejder 
færre timer end mænd i de enkelte 
lande (selv om kvinderne i nogle 
lande arbejder længere end mænde­
ne gør i andre lande), har denne 
udvikling formentlig også medvir­
ket til et vist generelt fald i den 
gennemsnitlige arbejdstid. Men 
hvorvidt det skyldes kvindernes be-
skæftigelse i sig selv eller 
karakteren af den beskæftigelse, 
der er blevet skabt — dvs. job med 
kortere arbejdstid end gennemsnit­
tet, som tilfældigvis er blevet besat 
med kvinder — er et åbent spørgs­
mål. Både den relative vækst i 
kvindernes beskæftigelse og væk­
sten i servicesektoren har været 
ledsaget af en stigning i deltidsbe­
skæftigelsen. 
Disse to tendenser synes at over­
skygge det fald i arbejdstiden, der 
har været tale om inden for de en­
kelte sektorer, dels fordi der i højere 
grad blev oprettet deltidsjob frem 
for fuldtidsjob, dels fordi der skete 
en nedsættelse af arbejdstiden for 
fuldtidsarbej dende. 
Overslag over virkningen af de to 
tendenser viser, at gennemsnitligt 
ca. 30% affaldet i arbejdstiden i EU 
som helhed fra 1983 til 1992 var et 
direkte resultat af strukturændrin­
ger i økonomien — med andre ord af 
faldet i beskæftigelsen i landbruget 
kombineret med øget beskæftigelse 
i servicesektoren (figur 112). I 
Italien, Storbritannien og Irland 
kan hele — eller næsten hele — 
faldet i den gennemsnitlige arbejds­
tid i denne periode tilskrives 
sådanne ændringer, medens halv­
delen af arbejdstidsnedsættelsen i 
Spanien og Portugal skyldtes 
104 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
sektormæssige forskydninger af 
denne art. Men i de fire lande, der 
kunne registrere de største arbej ds-
tidsnedsættelser — Nederlandene, 
Belgien, Tyskland og Danmark, var 
det kun i meget begrænset omfang 
sektormæssige forskydninger, der 
lå bag. 
Selv om kvindernes øgede beskæf­
tigelse var en mindre vigtig faktor, 
kan den dog alligevel forklare 10% 
af den samlede nedsættelse af den 
gennemsnitlige ugentlige arbejds­
tid i denne periode. I absolutte tal 
havde den relative vækst i kvin­
dernes beskæftigelse den største 
betydning for nedsættelsen af den 
gennemsnitlige arbejdsuge i 
Belgien og Nederlandene, men i 
begge tilfælde var nedsættelsen 
som følge af denne faktor kun tolv 
minutter i løbet af den ni-årige 
periode. I relative tal havde denne 
faktor dog størst betydning i 
Storbritannien, hvor den var år­
sag til 40% af den samlede meget 
begrænsede nedsættelse af 
arbejdstiden i denne periode 
(hvilket betyder, at hvis der tages 
højde for denne faktor og forskyd­
ningen i beskæftigelsen mellem 
sektorerne, steg den normale 
gennemsnitlige arbejdsuge i 
Storbritannien i denne periode). 
Til gengæld havde denne faktor 
kun forsvindende betydning i 
Danmark, Grækenland og Italien, 
fordi mænd og kvinder i disse 
lande har stort set samme gen­
nemsnitlige arbejdsuge. 
Når først der er taget højde for for­
skydningen i beskæftigelsen 
mellem sektorerne og den relative 
vækst i kvindernes beskæftigelse, 
havde kun fem ud af de tolv EU-lan­
de et fald i den gennemsnitlige 
arbejdstid på over én time om ugen 
i perioden fra 1983 til 1992, og kun 
i Nederlandene faldt arbejdstiden 
med mere end to timor. I Storbri­
tannien og Irland var der tale om en 
mindre stigning i åev, gennemsnit­
lige ugentlige arbejdstid, når man 
medregner virkningen af disse to 
faktorer. Arbejdstidens 
fordeling mellem 
lønmodtagerne 
Tallene for den gennemsnitlige ar­
bejdstid, der er gengivet ovenfor, 
siger ikke noget om, hvordan dette 
gennemsnit er fordelt på arbejds­
styrken, eller om, hvor mange 
mennesker der normalt har en læn­
gere arbejdstid end gennemsnittet, 
og hvor mange der har en kortere 
arbejdstid. De viser heller ikke, 
hvordan arbejdstidens fordeling 
ændrer sig over tid. 
I praksis viser de detaljerede tal om 
arbejdstiden, der indsamles som led 
i Arbejdsstyrkeundersøgelsen, at 
en stor del af lønmodtagerne gene-
relt har en meget ensartet 
arbejdstid, og at der i de fleste 
EU-lande klart tegner sig en stand­
ardarbejdsuge på et bestemt antal 
timer (selv om dette i nogle få EU­
lande, specielt Storbritannien, 
langtfra er tilfældet). 
11992 arbejdede 58% af de mandli­
ge lønmodtagere i industrien og 
servicesektoren i EU normalt mel­
lem 38 og 40 timer om ugen, mens 
yderligere 13% arbejdede meUem 
35 og 37 timer om ugen (figur 113). 
(Analysen her er begrænset til indu­
stri og servicesektor, fordi det er 
vanskeligt at måle den normale ar­
bejdstid i landbruget). Kun 6% af 
mændene havde en normal arbejds­
uge på under 35 timer, hvilket 
betyder, at 23% af de mænd, der var 
beskæftiget i disse to sektorer, ar­
bejdede mere end 40 timer om ugen. 
For en ganske stor del af disse var 
den normale arbejdsuge på 48 timer 
eller derover. Rent faktisk arbejde­
de 12% af alle de mænd, der var 
beskæftiget i industri og servicesek­
tor i EU i 1992, næsten 7 mio i alt, 
normalt mindst 48 timer om ugen 
— med andre ord mere end det 
maksimale antal timer, det i 
gennemsnit vil være tilladt at 
arbejde i henhold til Arbejdstids-Data om 
arbejdstid 
De data, der er brugt i 
dette kapitel, stammer 
fra EU's Arbejds­
styrkeundersøgelse og 
refererer til det antal ti­
mer, de adspurgte 
normalt arbejdede hver 
uge, inklusive alle 
former for overarbejde 
og ekstra timer med eller 
uden betaling, hvis det 
var normalt, samt even­
tuelt arbejde udført 
hjemme. I de tilfælde, 
hvor de adspurgte ikke 
var i stand til at oplyse et 
tal for det normale antal 
arbejdstimer, har man 
brugt gennemsnittet af 
det antal timer, der rent 
faktisk blev arbejdet i de 
fire forudgående uger. 
På grund af vanskelig­
heden ved at måle 
arbejdstiden i landbru­
get (der er f.eks. store 
forskelle mellem Ar-
bejdsstyrkeundersøgel 
sens tal herom og EUs 
landbrugsundersøgelse) 
og på grund af de store 
forskelle med hensyn til 
landbrugets betydning i 
de enkelte EU-lande, er 
analysen i vidt omfang 
begrænset til industri og 
servicesektor. Der er 
også sondret mellem 
lønmodtagere og 
selvstændige erhvervs­
drivende, eftersom 
problemstillingen ikke 
er helt den samme i de to 
tilfælde. 
105 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
113 Mandlige lønmodtageres normale ugentlige arbejdstid i 
industri og servicesektor i EU» 1983 og 1992 
60 
50 
40 
30 
20 
10 % af beskæftigede 
H 1992 
• 1983 
P 1986. E 1987, NI1991 -i 60 
H 50 
40 
30 
20 
10 
<10 10- 16- 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45- 50+ 
14 19 24 29 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 
114 Mandlige og kvindelige lønmodtagere med en ugentlig 
arbejdstid på 48 timer eller mere i EU-landene» 1983 og 
1992 
% af alle lønmodtagere 
30 r 
20 H 
10 r 30 
A 20 
d 10 
o —•—•—»—.--—- 0 
NL B L 0 6 OK ? I P Eia IRL GR UK NL B L D E OK F I f> Ê1Î IRL Qfl UK 
Mænd Kvinder direktivet (figur 114). Samtidig 
havde yderUgere 550.000 mænd, 
der var beskæftiget i landbruget, en 
normal arbejdsuge på mindst 48 ti­
mer om ugen. 
Selv om kvinderne de fleste steder i 
EU generelt arbejder færre timer 
end mændene, arbejdede 41% af de 
kvindelige lønmodtagere i industri 
og servicesektor normalt mellem 38 
og 40 timer om ugen i 1992 (fi­
gur 115). Men kun 10% havde en 
længere arbejdstid end dette, og 
kun 4% arbejdede 48 timer om ugen 
eller mere. Det drejer sig ikke desto 
mindre om ca. 2 mio kvinder i alt, 
og yderligere 500.000 kvinder hav­
de en lige så lang arbejdstid i 
landbruget. Knap 11 mio lønmodta­
gere i alt i EU i 1992 havde således 
en normal arbejdsuge, som oversti­
ger det maksimum, der vil være 
tilladt i henhold til Arbejdstidsdi­
rektivet. 
Næsten halvdelen af kvinderne i 
EU i 1992, nemlig 49%, arbejdede 
normalt under 38 timer om ugen, og 
næsten 30% arbejdede normalt un­
der 30 timer. En betydelig 
procentdel, over 4% — dvs. over 
2 mio — havde en normal arbejds­
uge på under 10 timer. Over 
halvdelen af disse — over 2% af alle 
kvindeUge lønmodtagere i industri 
og servicesektor i EU — arbejdede 
normalt seks timer eUer mindre om 
ugen — dvs. mindre end én fuld 
arbejdsdag om ugen. 
Sådanne kvinder arbejder naturlig­
vis i helt andre job end dem, der har 
en længere arbejdstid, selv om de 
ved blot at arbejde én time om uge 
er omfattet af den internationale 
standarddefinition (ILO's) af en 
person i beskæftigelse. Det er vig­
tigt at have disse informationer, 
men når man analyserer tallene for 
beskæftigelsen, er det nødvendigt 
i et vist omfang at tage højde for, 
at nogle arbejdstagere har en meget 
kort arbejdstid, og det kan eventu­
elt gøres ved at vægte de 
pågældende job lavere end andre. 
Det er potentielt vigtigt, når man 
-106-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
foretager sammenUgninger meUem 
landene, som det fremgår af det føl­
gende, eller når man skal vurdere 
nettovæksten i beskæftigelsen. 
Mere detaljerede sammenligninger 
af arbejdstiden tyder på, at der er 
meget UUe forskel for mændenes 
vedkommende på arbejdstidens for-
deling inden for industri og 
servicesektor, mens en væsentUg 
større del af kvinderne arbejder 
under 35 timer om ugen i service­
sektoren end i industrien, hvilket er 
udtryk for mere fleksible arbejds­
tidsordninger. 
Forskelle i 
arbejdstiden i EU 
Der er store forskelle på, hvordan 
arbejdstiden er fordelt i de enkelte 
EU-lande, men der er også visse 
fæUes træk. Specielt gælder det, at 
mændene normalt har en længere 
arbejdstid end kvinderne i alle lan­
dene, idet meget få mænd har 
mindre end fuldtidsarbejde, og gan­
ske mange mænd i flere EU-lande 
har en meget lang arbejdstid. Desu­
den gælder det i aUe EU-landene, at 
flere kvinder i servicesektoren end 
i industrien arbejder på deltid. De­
suden gælder det også for de fleste 
lande og i langt højere grad for 
mændene end for kvinderne, at der 
er et smalt 'bælte' af arbejdstimer, 
der udgør den normale fuldtidsar-
bejdsuge, og som omfatter det store 
flertal af lønmodtagere. 
Mandlige 
lønmodtagere 
I fem EU-lande — tre af sydlige 
lande, nemlig Grækenland, Spani­
en og Italien, plus Irland og 
Luxembourg — var den normale ar­
bejdsuge i 1992 40 timer. I fire af 
disse lande svarede det for over 
halvdelen af alle mandlige lønmod­
tagere til deres normale arbejdstid 
— 75% i Spamen, 88% i Luxem­
bourg og over 40% i Irland (figur 
119, 120, 123,122 og 124). I Frankrig var den normale arbejds­
uge på 39 timer, og for 54% af de 
mandUge lønmodtagere svarede det 
også til deres normale arbejdstid. 
(Figur 121). 
I tre EU-lande—Belgien, Tyskland 
og Danmark — var den normale 
arbejdsuge i 1992 mellem 37 og 
38 timer — tættere på 38 i de to 
førstnævnte og 37 i Danmark (fi­
gur 116,117 og 118). 
I ét EU-land, nemUg Nederlandene, 
synes de mandlige lønmodtagere at 
have været beskæftiget enten 40 ti­
mer om ugen (32% af alle) eller 
38 timer om ugen (38%) (figur 125 
— her refererer taUene til 1991 på 
grund af problemer med 1992-
dataene). 
I de to øvrige EU-lande — Portugal 
og Storbritannien — er billedet 
mindre entydigt. I begge tilfælde, 
specielt i Storbritannien — var den 
normale arbejdsuge for en stor del 
af de mandlige lønmodtagere væ­
sentligt længere end andre steder i 
EU. I Portugal arbejdede 27% af de mandlige lønmodtagere normalt 
40 timer om ugen i 1992, mens 21% 
havde en 44-timers uge og 26% en 
45-timers uge eller mere, og heraf 
arbejdede 8% normalt mindst 50 ti­
mer om ugen (figur 126). 
Storbritannien skiUer sig imidler­
tid ud som det land, der har langt 
den længste arbejdstid for mandlige 
lønmodtagere i industri og service­
sektor i EU. Kun 32% af de 
mandlige lønmodtagere i 
Storbritannien i 1992 havde en nor­
mal arbejdsuge på under 40 timer, 
og yderUgere 13% arbejdede 40 ti­
mer om ugen. For 55% af alle mænd 
i beskæftigelse i Storbritannien 
— væsentligt flere end andre steder 
i EU — var den normale arbejdsuge 
således på over 40 timer. For 39% af 
de mandlige lønmodtagere var den 
rent faktisk 45 timer eUer derover, 
og for 22% var den på 50 timer eUer 
endnu mere (figur 127). 
I relation til Arbejdstidsdirektivets 
bestemmelser er Storbritannien 
ikke overraskende det land, som vil 
blive mest berørt. I 1992 arbejdede 
115 Kvindelige lønmodtageres normale ugentlige arbejdstid 
i industri og servicesektor i EU, 1983 og 1992 
60 
50 
40 
30 
20 r 
10 r % af beskæftigede 
• 1992 
" D 1983 
P1986, E1987.NL 1991 1 60 
A 50 
A 40 
30 
20 
10 
< 10 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45- 50f 
14 19 24 29 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 
107 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Mandlige lønmodtagere i industri og servicesektor 
i EU-landene efter den normale arbejdstids længde, 
1983 og 1992 
116 Mænd-Belgien 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 
< 10- tS- 20- 28- 30- 35 3« S7 » 38 40 41 42 43 44 44- SO» 
10 14 19 24 2» 3« 46 
Arbejdstimer pr, uge 117 Mænd-Danmark 
% af beskæftigede 
90 
60 f 
30 
< 10- 1 S- 20- 25- 30- 35 38 37 38 3» 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 2» 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 
118 Mænd - Tyskland 
% af beskæftigede 
90 r 
60 
30 • 1992 
D1983 90 
60 
30 
< 10- 15- 20- 25- 30- 35 M 37 39 38 40 41 42 43 44 4». 50* 
10 14 1» 84 20 34 4» 
Arbejdstimer pr. uge 119 Mænd • Grækenland 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 
0 ' —»æ^^wi ii il MH o 
« 10- 15- 20- 28- 30- 35 38 37 38 38 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 1» 24 28 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 
120 Mænd • Spanien 
% af beskæftigede 90 
< 10- 15- 20- 28- 90- 35 36 37 36 38 40 41 42 43 44 48- SO» 
10 14 19 24 28 34 48 Arbejdstimer pr. uge 121 Mænd ' Frankrig 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 h • 1992 
• 1983 -i 90 
< 10- 18- 20- 28- 30- 35 36 37 38 38 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 18 24 28 34 * 48 Arbejdstimer pr. uge 
-108 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Mandlige lønmodtagere i industri og servicesektor 
i EU-landene efter den normale arbejdstids længde, 
1983 og 1992 
122 Mænd-Irland 
% af beskæftigede 
< 10-15-20-25-30- 35 36 37 38 38 4Û 41 42434445-50+ 
10 14 19 24 28 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 123 Mænd - Italien 
% af beskæftigede 
90r 
« 10- 15- 20- 28- 30- 35 36 37 36 39 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 18 24 28 34 49 
Arbejdstimer pr, uge 
124 Mænd - Luxembourg 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 
0 <-• 1992 
• 1983 90 
30 
< 10- 1$- 20- 28- 30- 35 30 37 33 38 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 28 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 125 Mænd • Nederlandene 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 • 1991 
O 1983 
« 10- 15-20-25-30- 353637383840 41 424344 45- 50+ 
10 14 19 24 29 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 90 
60 
30 
126 Mænd - Portugal 
% af beskæftigede 
< 10- 15. 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 28 34 49 
Arbejdstimer pr, uge 127 Mænd - Storbritannien 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 • 1992 
• 1983 i 90 
60 
30 
< 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 46- 50+ 
10 14 19 24 28 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 
-109-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Kvindelige lønmodtagere i industri og servicesektor 
i EU-landene efter den normale arbejdstids længde, 
1983 og 1992 
128 Kvinder - Belgien 
_- % af beskæftigede 
60 f • 1992 
D1983 i 90 
60 
J-JB 
< 10- 15- 20- 25- 30- SS 36 37 3» 38 40 41 42 43 44 45-»• 
10 14 19 24 29 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 129 Kvinder • Danmark 
M*-"~*-"»* i 90 
60 
30 
< 10-15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 38 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 28 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 
130 Kvinder - Tyskland 
% af beskæftigede 
90 r 
< 10- 15- 20- 28- 30. S3 36 S? » S» 40 41 42 43 44 4$. SO» 
10 14 19 24 29 34 40 
Arbejdstimer pr. uge 1S1 Kvinder • Grækenland 
% af beskæftigede 
< 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 4243444S-SO+ 
10 14 19 24 29 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 
132 Kvinder - Spanien 
% af beskæftigede 
90 r 
0 mÊmmmmmmmmmmmmm^^~-~*m Q 
< 10- 15- 20- 28- 30- 35 36 37 36 39 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 28 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 133 Kvinder «Frankrig 
% af beskæftigede 
« 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 38 40 41 42 43 44 48- 50+ 
10 14 18 24 28 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 
110 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Kvindelige lønmodtagere i industri og servicesektor 
i EU-landene efter den normale arbejdstids længde, 
1983 og 1992 
134 Kvinder - Irland 
% af beskæftigede 
< 10-15.20-25.30.353637363840 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 18 24 29 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 135 Kvinder-Italien 
% af beskæftigede 
< 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 18 24 29 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 
136 Kvinder-Luxembourg 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 
< 10-15-20-25-30- 35 36 37 363840 41 42434445-50+ 
10 14 18 24 » 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 137 Kvinder - Nederlandene 
% af beskæftigede 
90 
60 
30 • 1991 
O 1983 
togandai* 1982 
-*=3 0 90 
60 
30 
< 10-15-20.25-30.353637383940 41 424344 45-50+ 
10 14 18 24 29 34 48 
Arbejdstimer pr. uge 
138 Kvinder - Portugal 
% af beskæftigede 90 
60 
30 H 1992 
Q1966 
Ingen data 198345 90 
60 
30 
< 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 38 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 29 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 139 Kvinder - Storbritannien 
% af beskæftigede 90 
60 
30 • 1992 
D 1983 i 90 
60 
30 
< 10- 15- 20- 25- 30- 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45- 50+ 
10 14 19 24 29 34 49 
Arbejdstimer pr. uge 
-111 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
28% af mandlige lønmodtagere i be­
skæftigelse i Storbritannien 
48 timer om ugen eller mere, og det 
er 50% flere end det land, der har 
den næsthøjeste procentvise andel 
— Grækenland — og mere end tre 
gange mere end alle de øvrige EU­
lande, undtagen fire (Irland, 
Portugal og Italien udover 
Grækenland). Hele 44% af alle 
mandlige lønmodtagere, der nor­
malt arbejdede 48 timer om ugen, 
var således beskæftiget i 
Storbritannien. 
I den anden ende af skalaen er der 
i de fleste EU-lande en meget lille 
procentvis andel af mænd, der 
normalt arbejdede under 35 timer 
om ugen. Kun i Danmark og 
Nederlandene udgjorde denne an­
del over 10% i 1992, og i førstnævnte 
land kun ganske lidt over 10%. I 
Nederlandene var tallet dog 18%, og 
hele 6% havde en normal arbejds­
uge på under 10 timer (4% i 
Danmark, 2% i Storbritannien og 
under 1% alle andre steder). 
Kvindelige 
lønmodtagere 
I de fleste EU-lande ligger mænds 
og kvinders normale arbejdstid 
tæt på hinanden. Ser man på de fuld-
tidsbeskæftigede kvindelige 
lønmodtageres arbejdstid, kan lan­
dene derfor opdeles i de samme 
grupper som for mændenes vedkom­
mende. I Grækenland, Spanien, 
Italien, Irland og Luxembourg var 
den normale arbejdsuge for kvinde-
Uge lønmodtagere således 40 timer i 
1992 (figur 131, 132, 135, 134 og 
136), i Frankrig var den 39 timer 
(figur 133), i Belgien, Tyskland og 
Danmark var den 37 eller 38 timer 
(figur 128, 130 og 129), og i 
Nederlandene var den 38 eller 40 ti­
mer (figur 137). Men i alle landene 
var det en mindre andel af kvinderne 
end af mændene, der havde denne 
arbejdstid, hvilket i hvert fald i de 
nordlige EU-lande er udtryk for, at 
forholdsvis mange arbejdede mindre 
end fuld tid, specielt i Nederlandene (se nedenfor vedrørende en mere de­
taljeret analyse af deltidsarbejde). 
I de to øvrige lande, Portugal og 
Storbritannien, var arbejdstids­
mønsteret ligesom for mændenes 
vedkommende mere varieret. I 
Portugal synes den normale ar­
bejdsuge for kvinder i 1992 at have 
været enten 35 timer (16% af alle 
kvindelige lønmodtagere i beskæfti­
gelse) eller 40 timer (22%) eller 
44 timer (18%) (figur 138). 
I Storbritannien synes de fuldtids­
beskæftigede kvinders arbejdstid at 
være endnu mindre ensartet. Her 
arbejdede kun 31% af de kvindelige 
lønmodtagere normalt mellem 37 
og 42 timer om ugen, mens næsten 
12% havde en længere arbejdstid 
— 9% arbejdede 45 timer om ugen 
eller mere — mens 41% normalt 
arbejdede under 30 timer om ugen 
(figur 139). Heraf arbejdede hver 
femte eller 8% af alle kvindelige løn­
modtagere under 10 timer om ugen 
i 1992, og mere end halvdelen af 
disse arbejdede kun seks timer eller 
derunder om ugen. 
I Storbritannien må der derfor til en 
vis grad tages højde for de mange 
job med meget kort arbejdstid, når 
man skal vurdere væksten i beskæf­
tigelsen. Det gælder i endnu højere 
grad for Nederlandene, hvor næ­
sten 15% af de kvindelige 
lønmodtagere normalt arbejdede 
under 10 timer om ugen, og knap 
halvdelen af disse i 6 timer om ugen 
eller mindre. Også i Danmark ar­
bejdede en betydelig del af de 
kvindelige lønmodtagere under 10 
timer om ugen, nemlig 6%, medens 
det for de øvrige landes vedkom­
mende kun i Tyskland var mere end 
3%. 
Ændringer 
i arbejdstiden 
fra 1983 til 1992 
Den vigtigste ændring, der gør sig 
gældende i EU i relation til mønste­ret i arbejdstiden i det seneste tiår, 
er nedsættelsen af arbejdstiden for 
fuldtidsbeskæftigede med en time 
eller to om ugen. Det gælder både 
for kvinder og mænd. 
For mændenes vedkommende hav­
de 51% af lønmodtagerne i industri 
og servicesektor i EU en normal ar­
bejdsuge på 40 timer i 1983, mens 
16% normalt arbejdede mellem 37 
og 39 timer om ugen. Ni år senere i 
1992 arbejdede kun 29% af mænde­
ne normalt 40 timer om ugen, mens 
36% arbejdede mellem 37 og 39 ti­
mer. 
I den øvre ende af skalaen reduce-
redes andelen af mænd, der 
arbejdede mere end 40 timer om 
ugen, kun ganske lidt, nemlig fra 
24% til 23%, og i den nedre ende af 
skalaen voksede den andel, der nor­
malt arbejder under 35 timer om 
ugen, en smule, nemlig fra 4% til 
næsten 6%. 
På trods af det lille fald i andelen af 
personer, der arbejder over 40 timer 
om ugen, steg andelen af mænd, der 
arbejdede 48 timer om ugen, i indu­
stri og servicesektor fra 1983 til 
1992, nemlig fra 10 til 12%. Der var 
også tale om en marginal stigning i 
denne andel for kvindernes ved­
kommende, således at tendensen 
snarere går i retning af job med en 
lang arbejdstid end det modsatte. 
For både kvindernes og mændenes 
vedkommende gik den mest udtalte 
tendens i denne periode dog i ret­
ning af et mindre fald i den normale 
arbejdstid for fuldtidsbeskæftigede. 
I 1983 havde 33% af de kvindelige 
lønmodtagere, i EU en normal ar­
bejdsuge på 40 timer, og 17% 
arbejdede mellem 37 og 39 timer. 
I 1992 arbejdede kun 17% af kvin­
derne normalt 40 timer om ugen, 
mens 29% arbejdede mellem 37 og 
39 timer. Procentvis stort set lige 
mange de pågældende to år arbejde­
de mere end 40 timer om ugen 
(10%), mens der var tale om en min­
dre stigning i den procentvise andel 
af lønmodtagere, der arbejdede un-
-112-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
der 30 timer (fra 27% til 29%) — og 
en lige så begrænset stigning i an­
delen af lønmodtagere, der 
arbejdede under 10 timer om ugen. 
Ændringer i 
arbejdstiden i 
EU-landene fra 1983 
til 1992 
Nedsættelsen af arbejdstiden for 
fuldtidsbeskæftigede i løbet af de 
ni år frem til 1992 er tydeligst i 
Tyskland, Danmark og 
Nederlandene. I disse tre lande 
blev den normale ugentlige ar­
bejdstid for såvel kvinder som 
mænd i den pågældende periode 
reduceret fra 40 til 38 timer eller 
derunder. I Tyskland arbejdede 
f.eks. 87% af alle mandlige løn­
modtagere i 1983 normalt 40 timer 
om ugen; i 1992 var det kun 19%, 
der havde 40 timers arbejdsuge, 
mens 56% arbejdede i 37 eller 38 
timer. I Danmark arbejdede 75% 
af de mandlige lønmodtagere i be­
skæftigelse 40 timer om ugen i 
1983, i 1992 var det kun 6%, mens 
62% arbejdede 37 timer om ugen. 
I Nederlandene arbejdede 80% af 
mændene normalt 40 timer om 
ugen i 1983, i 1991 var det 32%. 
I Belgien, Itahen og Luxembourg 
kan der registreres en tilsvarende 
tendens, men dog mindre udtalt, 
medens den væsentligste ændring 
i Frankrig tilsyneladende består i 
en begrænset reduktion i den pro­
centvise andel af mænd, der 
arbejder 40 timer om ugen (fra 
15% til 11%) og en mindre stigning 
i den procentvise andel, der arbej­
der 39 timer om ugen (fra 49% til 
54%). 
I Spanien kan der kun konstateres 
meget begrænsede ændringer (i 
dette tilfælde dækker tallene dog 
kun perioden fra 1987 til 1992), 
mens der både i Grækenland og 
Portugal var tale om en betydelig 
reduktion i den procentvise andel 
af mænd, der normalt arbejder over 40 timer om ugen. Det var 
mest udtalt i sidstnævnte land, 
hvor andelen af mænd, der arbej­
der 45 timer om ugen eller mere 
faldt fra 58% i 1986 til kun 26% 
seks år senere. 
Endelig var der i Storbritannien — i 
stærk kontrast til udviklingen i de 
øvrige EU-lande — tale om en stig­
ning fra 1983 til 1992 i andelen af 
lønmodtagere med ekstra lang ar­
bejdstid. I 1983 arbejdede 51% af 
mændene normalt over 40 timer om 
ugen, og i 1992 var tallet steget til 
55%. Desuden steg andelen af 
mandlige lønmodtagere, der arbej­
der 45 timer om ugen eller mere fra 
33% til 39%. En tilsvarende stig­
ning kan registreres i samme 
periode i den procentvise andel af 
mænd, der normalt arbejder 48 ti­
mer om ugen eller mere, nemlig fra 
22% til 28%. Storbritannien står 
dog på ingen måde alene i så hense­
ende, idet syv andre EU-lande også 
kan registrere en stigning i andelen 
af job med så lang arbejdstid, og der 
er endda tale om markante stignin­
ger på ca. tre procentpoint eller 
mere i Irland, Italien og Portugal og 
en stigning på to procentpoint i 
Danmark og Frankrig. Det var rent 
faktisk kun i Nederlandene, der var 
tale om et væsentligt fald—på over 
ét procentpoint — i andelen af job 
med en arbejdstid på 48 timer om 
ugen eller derover i perioden fra 
1983 til 1992. 
Stort set det samme mønster i æn­
dringerne — eller mangel på 
samme—gør sig gældende for kvin­
derne som for mændene i de enkelte 
lande. I Tyskland arbejdede 60% af 
de kvindelige lønmodtagere nor­
malt 40 timer om ugen i 1983, men 
kun 13% i 1992. I Danmark og 
Nederlandene var det ca. 40% i 
1983 og kun 3% i Danmark og under 
15% i Nederlandene i 1992. Der kan 
registreres stort set samme fald i 
Belgien, Irland og Itahen, men dog 
i lidt mindre omfang, og i Italien 
blev et fald i den procentvise andel 
af kvinder, der arbejder 40 timer om 
ugen, modsvaret af en stigning i andelen af kvinder, der arbejder 
36 timer om ugen. 
I Frankrig, Spanien og Luxembourg 
ændredes den normale arbejdstid 
for fuldtidsbeskæftigede kvinder 
kun ganske lidt, mens der i 
Grækenland var en væsentlig æn­
dring i retning af, at kvinder nu 
arbejder 40 timer om ugen fra tidli­
gere at have haft en endnu længere 
arbejdstid (46% af de kvindelige ar­
bejdstagere havde en normal 
arbejdsuge på 40 timer i 1992 imod 
30% i 1983). Tilsvarende var der i 
Portugal et fald i den procentvise 
andel af kvinder, der havde en ar­
bejdsuge på 45 timer eller mere og 
en stigning i den procentvise andel, 
der arbejdede mellem 40 og 44 timer 
om ugen (41% af de kvindelige løn­
modtagere arbejdede normalt 
45 timer om ugen eller endnu mere 
i 1983, mens det i 1992 kun var 14%, 
og andelen af kvindelige lønmodta­
gere, der arbejdede mellem 40 og 
44 timer, steg fra 22% til 47%). 
I Storbritannien er der — igen i 
modsætning til de øvrige EU-lan­
de — tegn på en stigning i den 
procentvise andel af kvinder med 
job, der indebærer en lang arbejds­
tid. 11992 var 9% af de kvindelige 
lønmodtagere i Storbritannien be­
skæftiget i job med over 45 timers 
arbejde om ugen sammenholdt 
med 6% ni år tidligere, mens den 
procentvise andel af kvinder, der 
arbejder under 35 timer om ugen, 
forblev stort set uændret. 
Ligesom for mændenes vedkom­
mende var der i Storbritannien 
tale om en stigning fra 1983 til 
1992 i den procentvise andel af 
kvindelige lønmodtagere, der ar­
bejder 48 timer om ugen eller mere 
(fra 3% til 6%). Men i dette tilfælde 
kunne kun fire andre EU-lande — 
Danmark, Grækenland, Irland og 
Itahen — registrere en stigning i 
den procentvise andel af kvinder 
med en så lang arbejdstid, og kun 
i ét land, Grækenland, var stignin­
gen på linje med stigningen i 
Storbritannien. 
-113 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
140 Selvstændige mænd og kvinder med en ugentlig 
arbejdstid på 48 timer eller mere i EU-landene, 
1983 og 1992 
, »/„afalle 100 r 
80 h 
60 > 
40 h 
20 -i 100 
A 80 
A 60 
40 
20 
E IRL I P UK 612 OK L GW 0 NL f 8 E IRC I P UK Ê12 DK t M 0 NL F 8 
Mænd Kvinder 
141 Selvstændige mænd i industri og servicesektor i EU 
efter normal ugentlig arbejdstid; 1983 og 1992 
50 
40 
30 
20 
10 % af beskæftigede 
• 1992 
• 1983 
P1986.E1987.NL 1991 -t 50 
40 
30 
20 
10 
<10 10-14 15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50+ 
Arbejdstimer pr. uge Selvstændige 
erhvervsdrivende 
Den største forskel med hensyn til 
arbejdstid er ikke mellem sektorer 
— bortset fra landbruget — eller 
mellem mænd og kvinder, men mel­
lem selvstændige erhvervsdrivende 
og lønmodtagere. En stor del af de 
forholdsvis mange mennesker, der 
har en lang arbejdstid, er selvstæn­
dige erhvervsdrivende. I EU som 
helhed arbejdede således 51% af 
selvstændige mænd i industri og 
servicesektor og 32% af selvstændi­
ge kvinder normalt 48 timer om 
ugen eller mere i 1992 (figur 140). 
De selvstændige erhvervsdrivende 
udgjorde derfor næsten halvdelen 
af alle i EU med en meget lang 
arbejdstid. 
Konsekvensen af disse tal synes at 
være, at selvstændig beskæftigelse 
i mange tilfælde indebærer en lang 
arbejdstid for at sikre, at forretnin­
gen kører rundt, eller måske blot for 
at sikre et rimeligt indkomstniveau 
(se kapitel 7, hvoraf det fremgår, at 
de selvstændige erhvervsdrivende 
har større risiko for at ligge under 
fattigdomsgrænsen end lønmodta­
gerne). På den anden side kan de 
selvstændige erhvervsdrivende få 
større tilfredsstillelse ud af deres 
arbejde end lønmodtagerne og er 
derfor villige til at arbejde mere. 
Uanset årsagen arbejdede kun 12% 
af selvstændige erhvervsdrivende 
mænd i EU i 1992 under 40 timer 
om ugen (figur 141), mens det gjaldt 
under 35% af de selvstændig er­
hvervsdrivende kvinder (figur 142). 
Samtidig arbejdede dog 5% af selv­
stændige kvinder i industri og 
servicesektor normalt under 10 ti­
mer om ugen i 1992, hvilket er en 
smule mere end tallet for kvindelige 
lønmodtagere. 
En stor del af de selvstændige er­
hvervsdrivende havde en meget 
lang arbejdstid i alle EU-landene. 
Kun i ét land — Spanien — arbejde­
de under 40% af de selvstændige 
114 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
mænd i industri og servicesektor 
48 timer om ugen eller derover i 
1992, og i kun tre andre lande 
— Irland, Italien og Portugal — var 
andelen under 30%. I Nederlande­
ne, Tyskland, Luxembourg og 
Belgien var tallet over 60% — i 
Belgien var det næsten 70%. 
Tallene for de selvstændige kvinder 
er også høje i de fleste lande. I 
Belgien og Luxembourg var ande­
len over 50% i 1992, mens den i 
Grækenland, Frankrig og Portugal 
var 40% eller derover. Kun i 
Nederlandene og Irland var ande­
len under 20%. 
Ændringer i 
arbejdstiden 
for selvstændige 
erhvervsdrivende 
fra 1983 til 1992 
For de selvstændige erhvervsdri­
vende — og det gælder både mænd 
og kvinder — var ændringerne i 
mønsteret i arbejdstiden mindre 
markante end for lønmodtagerne. 
For mændenes vedkommende var 
der et mindre fald i den procentvise 
andel, der arbejder 50 timer om 
ugen eller mere, og den andel, der 
arbejder mellem 35 og 39 timer, led-
saget af en stigning i den 
procentvise andel, der arbejder mel­
lem 40 og 49 timer om ugen. For 
kvinderne var ændringen mere ud­
talt, idet forholdsmæssigt flere 
havde en normal arbejdsuge på 
40 timer eller derover, og færre en 
arbejdsuge på under 40 timer. 
I de enkelte EU-lande var mønsteret 
i arbejdstidsændringerne i den på­
gældende periode blandet, idet 
halvdelen af landene kunne registre­
re et fald i den procentvise andel af 
selvstændige mænd med meget lang 
arbejdstid, og 8 lande kunne regi­
strere et fald i den procentvise andel 
af kvinder med tilsvarende lang ar-
bejdstid — for både mænds og 
kvinders vedkommende var faldet 
særligt udtalt i Irland. Deltidsarbejde og 
arbejdstid 
Det generelle indtryk er, at deltids-
beskæftigelse er blevet mere 
udbredt i EU, og at der desuden er 
mulighed for en yderligere stigning 
for at skaffe flere i beskæftigelse i 
mange EU-lande, hvor deltidsarbej­
de på nuværende tidspunkt ikke er 
særligt almindeligt. En stor del af 
den politiske debat omkring del­
tidsarbejde foregår dog i mange 
tilfælde uden en klar definition af, 
hvad der forstås ved dette begreb. 
I sin simpleste betydning skal ud­
trykket deltidsarbejde forstås som 
det at arbejde mindre end fuld tid. 
Men eftersom sidstnævnte begreb 
kan variere ganske meget både mel-
lem landene med hensyn til 
gældende skik og brug og arbej ds-
praksis og mellem forskellige 
erhverv, kan det udmærket dække 
over store forskelle med hensyn til 
den faktiske arbejdstid. I nogle til­
fælde, hvor et normalt fuldtidsjob 
indebærer en lang arbejdstid, kan deltidsarbejde være ensbetydende 
med at arbejde lige så længe som en 
fuldtidsbeskæftiget i et andet er­
hverv eller land. 
Begrebet deltid kan også bruges, 
ikke så meget for at angive det fak­
tiske antal timer, der normalt 
arbejdes, men for at skelne den på­
gældende person fra én, der 
arbejder på fuld tid, idet de deltids­
beskæftigede er undergivet andre 
— i mange tilfælde mindre gunsti­
ge — ansættelses- og arbejdsvilkår. 
En deltidsbeskæftiget i denne be­
tydning kan også her i praksis 
udmærket have en arbejdstid, som 
ikke adskiller sig ret meget fra en 
fuldtidsbeskæftigets. 
Disse forskelle i skik og brug og 
almindelig arbej dspraksis gør det 
vanskeligt at sammenligne omfan­
get af deltidsbeskæftigelse mellem 
landene samt at fortolke ændringer 
over tid. De data om den faktiske 
arbejdstid, der er refereret i det for­
anstående, giver dog et klarere 
billede af, hvor mange der har en 
kortere arbejdsuge end det normale 
142 Selvstændige kvinder i industri og servicesektor i EU 
efter normal ugentlig arbejdstid, 1983 og 1992 
50 
40 
30 
20 
10 % af beskæftigede 
• 1983 
Dl992 
P 1986, E1987.NL 1991 50 
40 
30 
20 
10 
<10 10-14 15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 
Arbejdstimer pr. uge 40-44 45-49 50+ 
115-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
i de forskellige EU-lande, og hvor­
dan tallene har ændret sig i løbet af 
det seneste tiår. Desuden giver 
sammenligninger af tallene for den 
faktiske arbejdstid med dataene om 
deltidsarbejde fra Arbejds­
styrkeundersøgelser og 
virksomhedsrundspørger (de al­
mindeligste kilder) et indtryk af, 
hvor mange timer om ugen der be­
tragtes som deltidsbeskæftigelse i 
de forskellige egne af EU. 
Kvinders 
deltidsbeskæftigelse 
Selv om mange mænd har deltids­
beskæftigelse, er det kvinderne, 
der udgør det store flertal (85%) af 
de deltidsbeskæftigede i EU. I 
1992 var ifølge Arbejdsstyrke­
undersøgelsen 31% af de 
kvindelige lønmodtagere i indu­
stri- og servicesektor i EU 
beskæftiget på deltidsbasis (dvs. 
de opfattede selv deres job som 
værende deltidsjob, da de blev 
spurgt). I samme undersøgelse blev 29% af kvinderne registreret 
som havende en normal arbejds­
uge på under 30 timer, mens 6% 
arbejdede mellem 30 og 34 timer 
om ugen. Det er ensbetydende 
med, at godt to tredjedele af alle 
kvinder i EU med job på mellem 30 
og 34 timer om ugen betragtede sig 
selv som fuldtidsbeskæftigede 
frem for deltidsbeskæftigede (fi­
gur 143). 
Derudover arbejdede godt 4% af de 
kvindelige lønmodtagere i indu­
stri og servicesektor, som nævnt 
ovenfor, normalt under 10 timer 
om ugen, og halvdelen af disse ar­
bejdede 6 timer eller derunder. 
Hvis man ser bort fra denne grup­
pe som værende i en kategori af 
beskæftigelse, som adskiller sig 
meget fra andre lønmodtageres, 
havde godt 25% af kvinderne en 
arbejdstid, som kan betegnes som 
deltid (mellem 10 og 29 timer om 
ugen) i 1992. 
Antallet af kvinder, der kan beteg­
nes som værende i deltidsjob, 
143 Sammenligning mellem kvinders deltidsbeskæftigelse og 
antallet af kvinder med deltidsarbejdstid i EU-landene» 
1992 
% af beskæftigede 
70 r 
60 h 
50 
40 
30 
20 h 
10 h n 70 
Arbejder 30-34 timer 
Arbejder <10 timer 
Arbejder 10-29 timer 
Registreret som 
deltidsbeskæftigede varierer enormt i EU, nemlig fra 
59% i Nederlandene og 44% i 
Storbritannien til kun ca. 8% i 
Italien og Portugal og 6% i Græken­
land. Forskellene med hensyn til, 
hvor mange der arbejder mellem 
10 og 29 timer om ugen, er dog langt 
mindre, men fortsat markante. Det 
skyldes forskelle mellem EU-lande­
ne med hensyn til den normale 
fortolkning af deltidsarbejde. 
I Irland og Spanien synes således 
alle kvinder, der normalt arbejder 
mindre end 30 timer om ugen, at 
have været klassificeret som del­
tidsbeskæftigede i 1992 (andelen af 
kvinder med sådanne job er den 
samme som andelen af deltidsbe­
skæftigede kvinder). I Frankrig og 
Storbritannien blev alle sådanne 
job også betegnet som deltidsjob 
plus næsten halvdelen af alle job 
med en arbejdstid på mellem 30 og 
34 timer om ugen. I Danmark, 
Tyskland og Nederlandene synes 
størsteparten af alle kvinder med 
en arbejdstid på mellem 30 og 34 
timer om ugen at være blevet klas­
sificeret som deltidsbeskæftigede 
på linje med alle dem, der arbejdede 
under 30 timer ugen. 
I disse syv lande giver de to sæt tal 
derfor ens resultater. I Nederlande­
ne, Storbritannien og Danmark 
blev, som nævnt ovenfor, ganske 
mange kvinder imidlertid betegnet 
som deltidsbeskæftigede med un­
der 10 timers arbejde om ugen. Ser 
man bort fra disse og fra dem, der 
normalt arbejder 30 timer om ugen 
eller derover — som værende mere 
eller mindre fuldtidsbeskæftige­
de — når man frem til langt lavere 
tal for deltidsbeskæftigede, end 
hvis man benytter den sædvanlige 
målemetode. 
I Nederlandene arbejdede 36% af de 
kvindelige lønmodtagere mellem 10 
og 29 timer om ugen i 1992, mens 
59% blev betegnet som deltidsbe­
skæftigede; i Storbritannien var 
tallene henholdsvis 33% og 44% og 
i Danmark 23% og 37%. I de fire 
andre af disse syv lande er forskel-
116-
Deltidsarbejde i Nederlandene Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Deltidsarbejde er langt mere almindeligt i Nederlandene 
end i andre europæiske lande. Hvad der i de fleste andre 
medlemsstater ville være fire fuldtidsjob, udføres her af 
gennemsnitligt fem arbejdstagere. Ca. en tredjedel af alle 
arbejdstagere arbejder på deltid; de fleste af dem er kvinder, 
især inden for servicesektoren og med lavt kvalificeret ar­
bejde. Stigningen i antallet af deltidsansatte mænd er dog 
over gennemsnittet i industrien og i mere kvalifikations-
krævende job. 
Den eksisterende mangfoldighed af arbejdstidsordninger 
afspejles i, at området ikke er reguleret fra statslig side. 
Generelt er der ingen lovgivningsmæssige eller finansielle 
incitamenter, der fremmer en større udbredelse af deltids­
arbejde, men der er heller ingen større hindringer for 
oprettelse af deltidsjob i sammenligning med fuldtidsjob. 
For arbejdsgiverne er der i det store og hele tre forhold, der 
spiller en rolle, når de beslutter, om et bestemt job skal være 
et fuldtids- eUer et deltidsjob: 
— variationen i mængden af arbejde i løbet af ugen — dvs. 
omfanget af den spidsbelastningskapacitet, der er behov 
for, 
— den potentielt højere produktivitet blandt arbejdstage­
re, som udfører deres arbejde på tider efter deres eget 
valg, og som derfor kan være mere motiverede; 
— de potentielt højere faste omkostninger ved deltidsarbej­
de (i form af administration, ledelse og uddannelse). 
Arbejdstagernes motivation for at arbejde på deltid er at få 
mere tid til andre opgaver (såsom husholdningsarbejde og 
børnepasning) og fritidsaktiviteter. Der er således mange 
mennesker, der gerne vil have et skiftende antal ugentlige 
arbejdstimer i forskellige perioder af deres liv. 
Deltidsarbejdet har øget antallet af beskæftigede ganske 
meget. Det centrale nederlandske planlægningskontor har 
beregnet, at væksten i deltidsarbejde fik antallet af beskæf­
tigede til at stige med 300.000 i tidsrummet mellem 1979 og 
1990. Selv om den seneste recession har ført til en nedgang 
i beskæftigelsen beregnet i fuldtidsækvivalenter, er antallet 
af beskæftigede ikke faldet, fordi antallet af arbejdstagere 
på deltid hele tiden er steget. Den historiske forklaring på væksten inden for deltidsarbej­
de skal søges i situationen i 1960'erne, da der var en meget 
stærk efterspørgsel efter arbejdskraft. Op til 1960'erne hav­
de andelen af kvinder på arbejdsmarkedet i Nederlandene 
været meget lav i sammenligning med andre lande, og 
arbejdsgiverne var tvunget til at tilbyde kvinder job, der var 
skræddersyet til deres behov (på grund af pligter i familien 
og de begrænsede børnepasningsmuligheder), hvilket i 
praksis betød deltidsarbejde. Fra da af blev deltidsarbejde 
en accepteret del af arbejdsmarkedet, og det udviklede sig 
fra at være tilbud om andenklasses arbejde til gifte kvinder 
til fuldt ud accepterede job for alle kvinder og et stigende 
antal mænd. Arbejdsgivere bruger mere og mere deltidsbe­
skæftigelse som den bedste løsning, når særlige 
arbejdskraftbehov skal imødekommes, hvor det i 1960'erne 
var en nødløsning. 
Siden 1980 har regeringen støttet brugen af deltidsbeskæf­
tigelse med forskning, information, dialog med 
arbejdsmarkedets parter og lovgivning, der sigter på at 
fjerne forskelle mellem kontrakter for deltids- og fuldtidsar­
bejde. Inden for mange områder har kontrakter om 
deltidsarbejde nu samme juridiske status og vilkår (jobbe­
skyttelse, social sikring, pension, osv.) som kontrakter om 
fuldtidsarbejde. Der har aldrig været nogen finansielle inci­
tamenter (eller det modsatte) med hensyn til deltidsarbejde, 
da sådanne ville virke som et indgreb over for arbejdsgive­
rens og arbejdstagerens valg og dermed kunne medvirke til 
at nedsætte den økonomiske effektivitet. Forslaget om en 
ved lov fastsat ret for arbejdstagerne til deltidsbeskæftigelse 
blev nedstemt i parlamentet i 1993 hovedsagelig af disse 
grunde. 
Der er voksende enighed mellem arbejdsmarkedets parter 
om værdien af deltidsarbejde, og man er blevet enige om at 
fremme dette på linje med arbejdspladsernes kvalitet og 
kvantitet. 
Det allerede nu store antal deltidsjob i Nederlandene stiger 
fortsat relativ hurtigt, til dels også som følge af færre for­
domme over for den slags job, og fordi kulturbetingede 
barrierer med hensyn til deltidsarbejde forsvinder. 
Nyere forskning viser, at 21% af mændene og 23% af kvin­
derne ville foretrække at arbejde færre timer end nu med 
samme timeløn, mens 14% af de ansatte ville foretrække at 
få flere timer. Det betyder, at der kunne oprettes 
110.000 nye 32-timers job, hvis alle ansatte kunne få lov til 
at arbejde det antal timer, de ønsker. 
-117 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
lene mindre udtalte, men i alle til­
fælde var den andel af kvinder, der 
arbejdede mellem 10 og 29 timer om 
ugen, væsentUgt mindre end den 
andel, der normalt blev betegnet 
som deltidsbeskæftigede. 
I de resterende fem EU-lande — 
dvs. de sydlige EU-lande, bortset 
fra Spanien, plus Belgien og 
Luxembourg — er situationen helt 
anderledes, idet en meget stor del af 
dem, der arbejder under 30 timer 
om ugen, i 1992 blev betegnet som 
fuldtidsbeskæftigede frem for del­
tidsbeskæftigede. Det var specielt 
tilfældet i Itahen, Grækenland og 
Portugal, hvor andelen af kvinder, 
der blev registreret som deltidsbe­
skæftigede, udgjorde halvdelen 
eller derunder af alle dem, der ar­
bejdede mellem 10 og 29 timer om 
ugen. 
Målt efter det normale antal fakti­
ske arbejdstimer er der derfor langt 
mindre forskel i kvindernes ar­
bejdsmønster i disse lande 
sammenholdt med resten af EU, 
end tallene for deltidsbeskæftigelse synes at vise. Specielt var andelen 
af kvinder, der arbejdede under 
34 timer om ugen i Belgien, stort set 
den samme som i Storbritannien i 
1992, bortset fra at der var langt 
færre, der arbejdede under 10 timer 
om ugen (33% af kvinderne arbejde­
de mellem 10 og 29 timer om ugen i 
Storbritannien, 32% i Belgien; 6% 
arbejdede mellem 30 og 34 timer om 
ugen i Storbritannien, 6% i 
Belgien). Og alligevel var i Belgien 
kun 30% af kvinderne registreret 
som deltidsbeskæftigede sammen­
holdt med 44% i Storbritannien. 
En langt større del af kvinderne ar­
bejdede således mellem 10 og 
29 timer om ugen i Belgien end i 
Danmark, hvor en væsentligt større 
del af kvinderne er registreret som 
deltidsbeskæftigede. 
På tilsvarende måde var der ikke 
stor forskel mellem Italien og 
Frankrig med hensyn til andelen af 
kvinder i deltidsjob. 20% arbejdede 
normalt mellem 10 og 29 timer i 
Italien, 20% i Frankrig — og allige­
vel var næsten tre gange så mange 
144 Sammenligning mellem mænds deltidsbeskæftigelse og 
antallet af mænd med deltidsarbejdstid i EU-landene, 1992 
25 
20 
15 
10 
5 r % af beskæftigede 
• Arbejder 30-34 timer 
• Arbejder <i0 timer 
• Arbejder 10-29 timer 
M Registreret som 
deltidsbeskæftigede n 25 
A 20 
15 
10 kvinder registreret som deltidsbe­
skæftigede i Frankrig som i Italien. 
Desuden arbejdede procentvis næ­
sten lige mange mellem 10 og 
29 timer i Portugal og Grækenland 
som i Spanien, selv om kun halvt så 
mange blev registreret som deltids­
beskæftigede. 
Specielt i de sydlige EU-lande 
— men også i Belgien og 
Luxembourg — ligger den største 
forskel i forhold til resten af EU i 
denne henseende ikke så meget i 
det relative antal kvinder, der ar­
bejder på deltid, men i den måde, 
hvorpå sådanne kvinder registre­
res. Der er med andre ord ganske 
mange, der registreres som fuld­
tidsbeskæftigede, som i andre lande 
ville blive registreret som deltidsbe­
skæftigede. 
Mænds 
deltidsbeskæftigelse 
Kun 4% af de mandlige lønmodtage­
re i industri- og servicesektor i EU 
blev registreret som deltidsbeskæf­
tigede i 1992 sammenholdt med, at 
4% normalt arbejdede under 30 ti­
mer om ugen, og 1% arbejdede 
under 10 timer om ugen. 
De samme forskelle i praksis med 
hensyn til deltidsbeskæftigelse 
gælder også for mændenes vedkom­
mende, og EU-landene kan inddeles 
i de samme grupper som for kvin­
dernes vedkommende, dog med 
Frankrig som den eneste undtagel­
se. I den nordlige del af EU, bortset 
fra Belgien, Luxembourg og 
Frankrig, plus Spanien svarer et 
deltidsjob stort set til et job med 
under 30 timers arbejdsuge, selv om 
der dog er nogle få lande, specielt 
Nederlandene, hvori nogle af dem, 
der arbejder 30 timer om ugen eller 
mere, er registreret som deltidsbe­
skæftigede (figur 144). 
I de sydlige EU-lande, bortset fra 
Spanien, samt i Belgien, Frankrig 
og Luxembourg er en stor del af de 
mænd, der arbejder under 30 timer 
-118-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
om ugen i industri og servicesektor, 
registreret som fuldtidsbeskæftige­
de. Målt efter faktisk arbejdstid er 
der derfor, ligesom det var tilfældet 
for kvindernes vedkommende, 
langt mindre forskel i andelen af 
deltidsbeskæftigede mellem disse 
lande og resten af EU, end de sæd­
vanlige tal lader forstå. 
Selv om Grækenland og Belgien 
havde under 2% af de mandlige løn-
modtagere registreret som 
deltidsbeskæftigede i 1992 i mod­
sætning til 6% i Storbritannien, var 
der således en større andel, der rent 
faktisk arbejdede mellem 10 og 
29 timer om ugen (5%) i de to først­
nævnte lande end i det sidstnævnte 
(4%). Også i Itahen havde næsten 
samme procentvise andel af mæn­
dene en arbejdstid på mellem 10 og 
29 timer som i Storbritannien, men 
under en tredjedel af disse var regi­
streret som deltidsbeskæftigede. 
I Nederlandene og Danmark, hvor 
deltidsbeskæftigelse efter de nor­
male målemetoder er langt mere 
udbredt end andre steder (omfat­
tende over henholdsvis 15% og 10% 
af de mandlige arbejdstagere i indu­
stri og servicesektor), havde kun ca. 
halvdelen af disse rent faktisk job 
med en deltidsarbejdstid, mens en 
ganske betydelig del (6% og 4%) 
havde job med under 10 timers ar­
bejde om ugen. 
Ændringer i 
deltidsbeskæftigelsen 
fra 1983 til 1992 
Den andel af lønmodtagerne, der 
normalt arbejder mellem 10 og 
29 timer om ugen i industri og ser­
vicesektor, voksede langt mindre i 
EU fra 1983 til 1992 end den andel, 
der er registreret som deltidsbe­
skæftigede. Det vil med andre ord 
sige, at en væsentlig del af den 
tilsyneladende vækst i deltidsbe­
skæftigelsen ser ud til i højere grad 
at skyldes, at flere job betragtes 
som deltidsarbejde frem for fuld­tidsarbejde, end at der er sket en 
reel stigning i den procentvise andel 
af lønmodtagere i job med deltidsar­
bejdstid. 
I de ni år frem til 1992 steg den 
andel af de kvindelige lønmodtage­
re i industri og servicesektor i EU, 
der er registreret som deltidsbe­
skæftigede, fra 26% af alle 
kvindelige lønmodtagere i de to sek­
torer til 31%. I samme periode steg 
den andel af kvinderne, der rent 
faktisk havde deltidsarbejdstid i 
disse to sektorer, kun fra 23% til 
25% (figur 145). Samtidig steg den 
andel af kvinder, der havde job med 
under 10 timers arbejdstid, og dem, 
der havde job med en arbejdstid på 
mellem 30 og 34 timer om ugen, kun 
ganske lidt (i begge tilfælde med 
under ét procentpoint). 
Medens antallet af kvindelige løn­
modtagere, der var registreret som 
deltidsbeskæftigede, steg i alle EU­
landene, bortset fra Danmark og 
Grækenland, mellem 1983 og 1992 
i forhold til det samlede antal kvin­
delige lønmodtagere, og i de fleste tilfælde ganske betydeligt, var stig­
ningen i den andel, der arbejdede 
mellem 10 og 29 timer om ugen, kun 
i fem lande på over to procentpoint. 
Den største stigning kunne regi­
streres i Belgien, hvor andelen af 
kvinder med en arbejdstid på mel­
lem 10 og 29 timer om ugen steg fra 
23% til 32%, mens stigningen i 
Nederlandene, hvor der blev regi­
streret en kraftig stigning i henhold 
til den sædvanlige målemetode, var 
væsentligt mindre, nemlig kun fra 
33% til 36%. 
I Tyskland, Spanien, Irland, 
Portugal og Storbritannien var der 
enten tale om en meget lille stig­
ning i den andel, der havde en 
arbejdstid på mellem 10 og 29 timer 
om ugen, eller et mindre fald, me­
dens der i Danmark og Grækenland 
var tale om et ganske betydehgt fald 
(næsten tolv procentpoint i 
Danmark). 
For mændenes vedkommende var 
der til gengæld tale om en stigning 
i andelen af lønmodtagere med en 
ugentlig arbejdstid på mellem 10 og 
145 Mænd og kvinder med deltidsarbejdstid (10-29 timer) i 
EU-landene, 1983 og 1992 
40 
30 
20 
10 % af beskæftigede 
• 1983 • 1992 
P 1966, E 1987, NL 1991 40 
30 
20 
10 
ÛR P I E L RL F B 612 D DK UK NL Qfl P 1.6 L IflL F B E12 D DK UK NL 
Mænd Kvinder 
119-
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
146 Kvinder i EU med bijobs efter antal arbejdstimer i 
hovedjobbet, 1992 
20 % af kvinder med bijob 
15 F 
10 Kvinder med bijob 
Arbejdstid i bijobbet Gennemsnitlig ugentlig 
arbejdstid i bijobbet r 20 
15 
10 
<10 10- 15- 20- 25- 30- 35- 40- 45- 50* <10 10- 15- 20- 25-30-35-40-45-50+ 
14 19 24 29 34 39 44 49 14 19 24 29 34 39 44 49 
EogL tngendata Arbejdstid i hovedjobbet 
147 Kvinder i EU-landene med bijobs efter antal arbejdstimer i 
hovedjobbet, 1992 
% af kvinder med bijob 
30 r 
25 
20 
15 Normat ugentlig arbejdstid i hovedjobbet 
• <20 • 20-34 • 35-44 • 45+ 30 
A 25 
20 
A 15 29 timer fra 1983 til 1992 i alle 
EU-landene — bortset fra Græken­
land — med over ét procentpoint i 
Belgien, Frankrig, Nederlandene 
og Storbritannien. 
Ovennævnte analyse tyder stærkt 
på, at tallene for deltidsbeskæfti­
gelse skal fortolkes med den største 
forsigtighed, specielt når der foreta-
ges sammenligninger mellem 
EU-landene eller drages politiske 
konklusioner. 
Bijob 
Fortolkningen af ovennævnte ana­
lyse kan eventuelt blive påvirket af 
det forhold, at tallene om den fakti­
ske arbejdstid kun refererer til 
hovedjob. Det er muligt, at flere af 
dem, der arbejder forholdsvis få ti­
mer om ugen, også har et andet 
— eller endog et tredje — job. I 
praksis er det dog kun en meget lille 
del af både mænd og kvinder i hele 
EU med beskæftigelse, der oplyste, 
at de havde mere end ét job (ca. 3% 
i 1992 i begge tilfælde) — i hvert 
fald ifølge Arbejdsstyrke­
undersøgelsen. Omfanget af bijob er 
derfor langtfra stort nok til at kun­
ne indvirke på konklusionerne. 
Der er dog, i hvert fald for kvinder­
nes vedkommende, en vis tendens 
til, at andelen af kvinder i beskæf­
tigelse med bijob er højere, jo færre 
arbejdstimer de har i deres hoved­
job. Ca. 7% af de kvinder, der 
arbejdede under 10 timer om ugen i 
deres hovedjob i 1992, havde et bi­
job — som i gennemsnit gav en 
ekstra arbejdstid på yderligere 8 ti­
mer — sammenholdt med under 4% 
af dem, der arbejdede mere end 
20 timer, og under 2% af dem, der 
havde fuldtidsjob (figur 146). Sam­
tidig er der også en tendens til, at 
de få arbejdstagere med bijob også 
har en længere arbejdstid i bijobbet, 
hvis de arbejder mere end ganske få 
timer i deres hovedjob. 
Tendensen til, at andelen af kvinder 
med bijob er højere, hvis de har en 
120 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
kort arbejdstid i deres hovedjob, er 
generel i hele EU. Den er specielt 
udtalt i Frankrig, Nederlandene og 
Portugal, hvor det i alle tre lande 
var fire gange så sandsynligt, at 
kvinder med en arbejdstid på under 
20 timer i deres hovedjob havde et 
andet job, end det var for kvinder 
med fuldtidsjob (figur 147). Kun i 
Frankrig og Portugal havde mere 
end 10% af kvinderne med en ar­
bejdstid på under 20 timer i 1992 
dog et bijob. 
For mændene var andelen af løn­
modtagere med bijob til gengæld 
generelt højest for dem, der havde 
en "normal" deltidsarbejdstid 
— mellem 15 og 29 timer om ugen 
(figur 148). 11992 havde ca. 10% af 
disse et bijob med en gennemsnitlig 
arbejdstid på ca. 16 timer om ugen. 
For disse mænd betød de to job rent 
faktisk, at de i alt kom til at arbejde 
på fuld tid. 
Dette mønster er dog mindre typisk, 
når man ser på hele EU, end det er 
for kvindernes vedkommende. Det 
gør sig gældende i fem EU-lande 
— Danmark, Tyskland, Græken­
land, Italien og Nederlandene — 
men i de øvrige syv lande var det 
mere sandsynligt, at mænd, som ar­
bejdede under 20 timer om ugen i 
deres hovedjob, havde et bijob, end 
det var for dem, der havde en læn­
gere arbejdstid (figur 149). Det var 
i 1992 dog kun i Portugal, Dan­
mark, Frankrig og Nederlandene, 
at mere end 10% af de deltidsbe­
skæftigede mænd havde bijob. 
Skæve og fleksible 
arbejdstider 
Et andet aspekt af arbejdstiden dre­
jer sig om, hvornår i løbet af dagen, 
ugen eller året, arbejdet rent fak­
tisk udføres. Det store flertal af 
arbejdstagerne i EU arbejder nor­
malt på et eller andet tidspunkt 
mellem kl. 8 om morgenen og kl. 7 
om aftenen — tidligere i de nordlige 
EU-lande og senere i de sydlige — 
fra mandag til fredag med nogle få 148 Mænd i EU med bijobs efter antal arbejdstimer i 
hovedjobbet, 1992 
% af mænd med bijob 
20 r 
15 r 
10 Gennemsnitlig ugentlig 
arbejdstid i bijobbet _ 20 
A 15 
10 
<10 10- 15- 20- 25- 30- 35- 40- 45- 50+ <10 10- 15-20- 25- 30- 35-40-45-50+ 
14 19 24 29 34 39 44 49 14 19 24 29 34 39 44 49 
EogLingsndata Arbejdstid i hovedjobbet 
149 Mænd i EU-landene med bijobs efter antal arbejdstimer 
i hovedjobbet, 1992 
% af mænd med bijob 
30 r 
25 h 
20 -i 30 
Normal ugentlig arbejdstid i hovedjobbet 
• <20 • 20-34 • 35-44 D 45+ 
121 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Data om skæve 
og fleksible 
arbejdstider 
Dataene i dette aisnit er ba­
seret på besvarelserne fra de 
adspurgte personer, der 
deltog i EU's Arbejdsstyrke­
undersøgelse i 1992. 
Natarbejde er defineret som 
arbejde, der udføres på de 
tidspunkter, mennesker 
normalt sover, hvilket inde­
bærer, at den pågældende 
person får et abnormt søvn­
mønster. 
En person, som regelmæs­
sigt arbejder om natten, er 
ensbetydende med en per­
son, som arbejdede om 
natten mindst halvdelen af 
dagene i løbet af de seneste 
fire uger forud for reference­
perioden; en person, som 
lejlighedsvist arbejder om 
natten, har arbejdet mindst 
én nat i løbet af de forudgå­
ende fire uger. 
Lørdagsarbejde og søndags­
arbejde skulle referere til 
formelle aribejdstiâsordnin-
ger, og dataene skulle derfor 
udelukke alle dem, der arbej­
der på eget initiativ i 
weekenden. 
Regelmæssigt i denne sam­
menhæng betyder to eller 
flere lørdage i løbet af de 
forudgående fire uger; lejlig­
hedsvist betyder én lørdag i 
løbet af denne periode« 
Selv om dataene skulle være 
baseret på disse kriterier, er 
det dog muligt, at der har 
været visse fortolknings-
mæssige forskelle mellem 
EUlandene, da undersøgel­
sen blev gennemført, specielt 
eftersom det ver første gang, 
disse spørgsmål blev stillet ugers ferie hvert år, normalt om 
sommeren. Der er imidlertid i flere 
lande voksende interesse for at gøre 
dette typiske mønster mere fleksi­
belt og tilpasse det både 
arbejdsgivernes og arbejdstagernes 
individuelle forhold. 
Set ud fra én synsvinkel kan al ar­
bejdstid, der ligger uden for disse 
normale arbejdstimer, som f.eks. 
natarbejde eller weekendarbejde, 
betragtes som skæve og dermed be­
lastende. Tendensen på længere 
sigt i de udviklede lande er da også 
gået i retning af en indskrænkning 
af det arbejde, der udføres på sådan­
ne tidspunkter. 
Set ud fra en anden synsvinkel kan 
arbejde, der udføres på såkaldte 
skæve tidspunkter, imidlertid gøre 
erhvervslivet mere effektivt ved at 
give mulighed for en produktiv ud­
nyttelse af anlæg og maskiner i 
længere tid (i visse processer, som 
f.eks. stålproduktion, er det således 
helt nødvendigt at holde anlægget i 
konstant drift). Det giver også mu­
lighed for at imødekomme 
efterspørgslen hos forbrugerne ef­
ter service på et hvilket som helst 
tidspunkt af dagen, ugen eller året. 
Desuden giver det den enkelte stør­
re valgfrihed med hensyn til, 
hvornår på dagen eller ugen, der 
skal arbejdes, så man bedre kan 
tilrettelægge sin fritid. 
Set ud fra sidstnævnte synsvinkel 
kan det faktum, at mere arbejde 
udføres på de skæve tidspunkter, 
således ses som tegn på større flek­
sibiUtet i det produktive system og 
ikke nødvendigvis til skade for ar­
bejdstagerne — naturligvis under 
forudsætning af, at arbejdstagerne 
deltager frivilligt i disse arbejds­
tidsordninger. 
Hidtil har det været vanskeligt at få 
informationer om, hvor mange 
mennesker i EU, der arbejder uden 
for normal arbejdstid. Arbejdsstyr­
keundersøgelsen for 1992 
omfattede imidlertid for første gang 
spørgsmål og nat- og weekendarbej­de, som giver et vist indtryk af fæ­
nomenets omfang, hvordan det 
varierer mellem EU-landene, og i 
hvilke sektorer det er mest ud-
bredt.(Se det indrammede felt for 
oplysninger om data) 
Natarbejde 
11992 arbejdede ca. 7% af de mand­
lige lønmodtagere i EU — ca. 
5 mio — regelmæssigt om natten, 
mens det gjaldt 3% af kvinderne 
— knap 2 mio — (figur 150). Desu­
den arbejdede yderligere 11% af 
mændene og 5% af kvinderne lejlig­
hedsvist om natten, hvilket giver et 
samlet tal på over 16 mio lønmodta­
gere, der i hvert fald lejlighedsvist 
arbejder om natten. 
Natarbejde er mest udbredt inden 
for transport og kommunikation, 
hvor ca. 14% af mændene i 1992 
regelmæssigt arbejdede om nat­
ten, og yderligere 20% gjorde det 
lejlighedsvist, i energi- og 
vandforsyningssektoren og i mi­
neindustrien og den kemiske 
industri (nu om dage hovedsagelig 
kun i den kemiske industri), hvor 
12% af mændene regelmæssigt ar-
bejdede om natten i begge 
sektorer. Når man også medreg­
ner lejlighedsvist natarbejde, er 
natarbejde også ganske udbredt 
inden for offentlig administration 
(næsten 30% af mændene arbejde­
de i hvert fald lejlighedsvist om 
natten), som jo også omfatter poli­
tiet. Bortset fra byggesektoren, 
hvor der er indlysende begræns­
ninger for muligheden for 
natarbejde, er natarbejde mindst 
udbredt inden for finansierings­
virksomhed og forretningsservice, 
men selv her arbejdede 3% af 
mændene i 1992 regelmæssigt om 
natten. 
For kvinderne var det kun inden for 
transport og kommunikation og 
andre tjenesteydelser—som omfat­
ter sundhedssektoren — at over 
10% arbejdede om natten enten re­
gelmæssigt eller lejlighedsvist. 
122 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Natarbejdets udbredelse varierer 
ganske meget mellem EU-landene 
både som helhed og inden for de 
enkelte sektorer uden nogen klar 
sammenhæng med det økonomiske 
udviklingsstade eller velstandsni-
veauet. Der er højst en tendens til, 
at den del af arbejdstagerne, der 
regelmæssigt arbejder om natten, 
er højere i de mere udviklede end i 
de mindre udviklede lande, men der 
er under ingen omstændigheder 
tale om en systematisk sammen­
hæng. Desuden gælder det, at i de 
lande, hvor forholdsvis mange 
mænd arbejder om natten, er det 
samme tilfældet for en forholdsvis 
stor del af kvinderne. 
Den del af lønmodtagerne, der re­
gelmæssigt arbejdede om natten i 
1992, var højere for mændenes ved­
kommende i Tyskland end i noget 
andet land i EU, nemlig 11% (dette 
tal omfatter også arbejdstagere i de 
nye delstater), medens Tyskland for 
kvindernes vedkommende (med et 
tal på 5%) lå lige efter Danmark 
(6%), som til gengæld kunne regi­
strere det næsthøjeste tal for 
natarbejde blandt mændene (fi­
gur 151). I modsætning hertil 
arbejdede kun 2% af mændene 
regelmæssigt om natten i 
Nederlandene, og kun ca. 1% af 
kvinderne, mens det i Portugal for 
mændenes vedkommende var 
under 1% og for kvindernes ved­
kommende under 0,5% (selv om så 
lave tal rejser tvivl om pålidelighe­
den af de portugisiske data; denne 
tvivl forstærkes af det forhold, at 
stort set ingen blev registreret som 
havende lejlighedsvist natarbejde). 
Tallene for, hvor mange der lejlig­
hedsvist arbejder om natten, er lige 
så forskelligartede mellem EU-lan­
dene, i hvert fald for mændenes 
vedkommende. Mens den del af 
mændene, som lejlighedsvist arbej­
der om natten, var ca. 10% eller 
derover i seks EU-lande, var tallet i 
Storbritannien helt oppe på 21%, 
hvilket er væsentligt mere end i no­
get andet land. I den anden ende af 
skalaen lå tallet på kun ca. 6% i 160 Lønmodtagere med natarbejde i de enkelte sektorer i EU, 
1992 
% af lønmodtagers 10 
Landbrug 
Energi og vand 
MfnedrHL Kemisk Industri 
Metal-og maskinindustri 
Anden fmmstUHngslndusW 
Byggeri 
Distribution, hoteller 
Transport, kommunikation 
Sanker, finansiering, fersikring 
Offentlig administration 
Anden servicevirksomhed 
la» 
Landbrug 
Energi og vand 
Minedrift, kemisk Industri 
Metal- og maskinindustri 
Anden fremstillingsindustri 
Byggeri 
Distribution, notetler 
Transport, kommunikation 
Banker, finansiering, forsikring 
Offentlig administration 
Anden servlcevlrksomhsd 
lait 20 30 40 
Mænd 
Kvinder • Regelmæssigt 
H Lejlighedsvis 
IRL Ingen data 
10 20 30 40 
161 Lønmodtagere med natarbejde i EU-landene, 1992 
% af lønmodtagere 
40 r 
30 
20 
10 T 40 
30 
A 20 
10 
610 B OK O OR E F I L NI UK 610 B OK ' O OB 6 F I L NL UK 
Mænd Kvinder 
-123 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
Spanien, Luxembourg og 
Nederlandene (idet man ser bort fra 
Portugal, hvor tallene er klart upå­
lidelige). 
For kvindernes vedkommende er 
procentsatserne for, hvor mange 
der lejlighedsvist arbejder om nat­
ten, langt mere ensartede, nemlig 
mellem 4 og 6% i alle lande, und­
tagen Luxembourg, hvor tallet var 
lavt (2%) og Storbritannien, hvor 
det var højt (8%). 
Disse variationer, specielt for 
mændenes vedkommende, er ud­
tryk for meget forskellige 
arbejdstidsordninger i samme 
sektorer. F.eks. var det tilfældet i 
energi- og vandforsynings­
sektoren, at 45% eller deromkring 
af de mandlige lønmodtagere både 
i Tyskland og Storbritannien i 
hvert fald lejlighedsvist arbejdede 
om natten, mens det i Spanien var 
under 20% og i Nederlandene kun 
5%. I sektoren for anden fremstil­
lingsvirksomhed (som omfatter 
nærings- og nydelsesmidler og 
tekstiler og beklædning) arbejde­de næsten 30% af mændene i hvert 
fald lejlighedsvist om natten i 
Frankrig og Storbritannien, mens 
tallet i Spanien og Grækenland 
kun var godt 10%. I sektoren for 
finansieringsvirksomhed og for­
retningsservice var det under 5% 
af mændene, der overhovedet ar­
bejdede om natten i Italien, 
Grækenland, Luxembourg og 
Nederlandene, mens over 10% 
gjorde det i Frankrig, Tyskland 
og Danmark og over 20% i Stor­
britannien. 
Lørdagsarbej de 
Næsten halvdelen af alle mænd i 
beskæftigelse i EU i 1992 havde 
job, som indebar, at de arbejdede 
om lørdagen i hvert fald lejligheds­
vist, mens over 20% af mændene 
regelmæssigt arbejdede om 
lørdagen (figur 152). Den andel af 
kvinderne, der regelmæssigt 
arbejdede om lørdagen, var endnu 
større, nemlig 25%, mens 
yderligere 17% gjorde det lejlig­
hedsvist. 
162 Lønmodtagere med lørdagsarbejde i de enkelte sektorer i 
EU, 1992 
20 40 60 
Landbrug 
Energi og vand 
Minedrift, kemisk Industri 
Metal- og maakinlndustrt 
Anden frerràWflngsfndustrt 
Byggert 
Distribution, hoteller 
Transport, kommunikation 
Banker, finansiering, forsikring 
Offentlig administration 
Anden servicevirksomhed 
lait 
undbrug 
Energi og vand 
Minedrift, kemisk industri 
Metal- og maskinindustri 
Anden fremstillingsindustri 
Byggeri 
Distribution, hoteller 
Transport kommunikation 
Banker, finansiering, forsikring 
Offentlig administration 
Anden servicevirksomhed 
lait 80 
—i 
Mænd 
• Regelmæssigt 
M Lejlighedsvis 
IRL: Ingen data 
Kvinder 
i 
20 40 60 80 
% af lønmodtagere For både mænd og kvinder var lør-
dagsarbejde, som det kunne 
forventes, mest udbredt i landbru­
get og inden for distribution og 
catering (som også omfatter hotel­
ler). I sidstnævnte sektor arbejdede 
næsten halvdelen af de kvindelige 
lønmodtagere i 1992 regelmæssigt 
om lørdagen, og yderligere 20% 
gjorde det lejlighedsvist. Som det 
ligeledes kunne forventes, var der 
generelt relativt flere lønmodtage­
re, der arbejdede om lørdagen, i 
servicefagene end i industrien, dog 
med finansieringsvirksomhed og 
forretningsservice som en delvis 
undtagelse, idet kun ca. 30% af løn­
modtagerne her overhovedet 
arbejdede om lørdagen (40% af 
mændene, 20% af kvinderne), hvil­
ket er nogenlunde det samme som i 
fremstillingsindustrien. 
Det mere udbredte lørdagsarbejde i 
servicefagene end i industrien er 
grunden til, at relativt flere kvinder 
end mænd som helhed regelmæs­
sigt arbejder om lørdagen, selv om 
det i alle sektorer, bortset fra distri­
bution og catering, gjaldt, at 
forholdsvis flere mænd end kvinder 
arbejder om lørdagen. Eftersom 
kvinderne generelt først og frem­
mest arbejder i servicesektoren, er 
der større sandsynlighed for, at de 
arbejder om lørdagen, end der er for 
mændenes vedkommende, som ge­
nerelt i langt større udstrækning er 
beskæftiget i industrien. 
For mændenes vedkommende er der 
en vis tendens til, at den procentvise 
andel, der regelmæssigt arbejder om 
lørdagen, er større i de sydlige EU­
lande end i de nordlige, hvilket synes 
at gøre sig gældende i de fleste sek­
torer — dvs. at det ikke er udtryk for 
en forskel i beskæftigelses­
strukturen. Både i Italien og 
Spanien arbejdede ca. 30% af mæn­
dene regelmæssigt om lørdagen, og i 
Grækenland var det knap 25%, mens 
tallet for de fleste nordlige EU-lande 
var under 20% — i Belgien under 
10% — med Storbritannien som den 
største undtagelse med et tal på 23% 
(figur 153). 
-124 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
I Storbritannien var det desuden 
en væsentlig større del af mænde­
ne end andre steder i EU, der 
lejlighedsvist arbejdede om lørda­
gen — ca. 40% i alt — det gælder 
for alle sektorer, bortset fra land­
bruget. I stort set alle sektorer var 
det således ca. 60% eller flere af 
mændene, der arbejdede om lørda­
gen i 1992 enten som det normale 
eller lejlighedsvist, selv i metalin­
dustrien og maskinindustrien og 
byggeriet, hvor gennemsnittet for 
hele EU var 35% eller derunder. 
Bortset fra Italien, hvor den gen­
nemsnitlige andel var 55%, var det 
i alle de øvrige EU-lande under 
50% af mændene, der nogensinde 
arbejdede om lørdagen, og i tre 
lande, Belgien, Luxembourg og 
Portugal, var det under 30%. 
Denne markante forskel er udtryk 
for meget forskelligartede arbejds­
tidsordninger i EU, selv i de 
sektorer, som f.eks. distribution 
og catering, hvor der er udbredt 
behov for at kunne levere tjene­
steydelser om lørdagen (i de tre 
sidstnævnte lande havde f.eks. 
kun ca. 40% eller derunder af 
mændene i denne sektor job, som 
indebar lørdagsarbejde, i modsæt­
ning til 60% eller derover i de 
fleste andre lande). Forskellene 
mellem, hvor stor en andel der lej­
lighedsvist arbejder om lørdagen 
er også udtryk for store forskelle 
med hensyn til graden af fleksibi­
litet i disse ordninger, idet specielt 
Spanien og Portugal, hvor tallet 
var under 10%, synes at have 
forholdsvis usmidige ordninger, 
især sammenlignet med 
Storbritannien, Frankrig og 
Danmark, hvor det var 30% eller 
mere. 
Forskellene mellem EU-landene 
med hensyn til omfanget af lørdags­
arbejde er stort set ens for både 
kvinder og mænd. Både Italien og 
Spanien kunne i 1992 registrere den 
største procentvise andel af kvinder 
med regelmæssigt lørdagsarbejdede, 
nemlig over 30%, men i modsætning 
til, hvad der gjorde sig gældende for mændenes vedkommende, var tallet 
i Grækenland blandt de laveste i EU. 
Bortset fra Portugal og Storbritanni­
en var Grækenland således det 
eneste EU-land, hvor andelen af 
kvinder, der regelmæssigt arbejdede 
om lørdagen, var lavere end andelen 
af mænd med regelmæssigt lørdags­
arbejde. 
På den anden side gjaldt det i samt­
lige EU-lande uden undtagelse, at 
forholdsvis færre kvinder end 
mænd lejlighedsvist arbejdede om 
lørdagen, hvilket tyder på, at ar-
bejdstidsordningerne for kvinderne 
er mindre fleksible end for mænde­
ne. Det gælder specielt i 
Storbritannien og Frankrig, hvor 
der var en forskel på 12-15 procent-
point i 1992 mellem de to 
procentsatser, selv om der ikke de­
sto mindre var væsentligt færre 
kvindelige lønmodtagere, der lejlig­
hedsvist arbejdede om lørdagen, 
end i noget andet land i EU. 
Ligesom for mændenes vedkom­
mende er forskellene mellem 
EU-landene med hensyn til udbre­delsen af lørdagsarbejde nogenlun­
de ens i alle sektorerne, selv om der 
i alle landene, bortset fra Luxem­
bourg, generelt er forholdsvis 
mange kvinder beskæftiget inden 
for distribution og catering — ca. 
60% eller flere. 
Søndagsarbejde 
Mere end dobbelt så mange lønmod­
tagere i EU arbejder om lørdagen 
som om søndagen. 11992 havde ca. 
8% af både kvinder og mænd job, 
der indebar regelmæssigt søndags­
arbejde — det vil i alt sige ca. 9 mio. 
Yderligere 15% eller deromkring — 
18 mio — arbejdede lejlighedsvist 
om søndagen (figur 154). 
Søndagsarbejde varierer mindre 
mellem sektorerne end 
lørdagsarbejde. For mændenes 
vedkommende var der i 1992 i 7 af 
de 11 sektorer over 10%, der regel­
mæssigt arbejdede om søndagen, 
og kun inden for metalindustri og 
maskinindustri, byggeri og 
finansieringsvirksomhed og for-
163 Lønmodtagere med lørdagsarbejde i EU-landene, 1992 
80 r 
60 % af lønmodtagere 
40 
20 -l 80 
A 60 
40 
20 
E11 B DK D QP, E P I L NL P UK E11 B OK D OR E F I L NL P UK 
Mænd Kvinder 
-125 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
164 Lønmodtagere med søndagsarbejde i de enkelte sektorer i 
EU, 1992 
20 40 
Landbrug 
Energi og vand 
Minedrift, kemisk industri 
Metal- og maskinindustri 
Anden fremstHllngslnouttri 
Bygtjerl 
Distribution, hoteller 
Transport, komrnunlkatten 
Banker, finansiering, fersikring 
Offentlig administration 
Anden servlr^riowmnsd 
taft 
Landbrug 
Energi og vand 
Minedrift, kemisk Industri 
Metal- og maskinindustri 
Anden fremstillingsindustri 
Byggeri 
Distribution, hotaller 
Transport, kommunikation 
Banker, finansiering, forsikring 
Offentlig administration 
Anden servicevirksomhed 
lait 60 
—i 
Mænd 
Kvinder Regelmæssigt 
IRL: Ingen data 
20 40 60 
% af lønmodtagere 
166 Lønmodtagere med søndagsarbejde i EU-landene, 1992 
% af lønmodtagere 
T 60 
A 40 
20 
E11 B DK D QH E F 1 L NL P UK Ê11 B DK D QR E F I L NL P UK 
Mænd Kvinder retningsservice var det under 5%. 
For kvindernes vedkommende var 
den procentvise andel, der regel­
mæssigt arbejdede om søndagen, 
mindre end for mændenes ved­
kommende i alle sektorer, og kun 
i tre sektorer over 10% — land­
brug, distribution og catering og 
andre tjenesteydelser — i syv and­
re sektorer var det under 5%. Men 
også her betød koncentrationen af 
kvinder i servicefagene — og spe­
cielt inden for distribution og 
catering og andre tjenesteydelser 
— at den samlede procentsats for 
kvinder med søndagsarbejde var 
stort set den samme som for mæn­
dene. 
Mønsteret i søndagsarbejde i EU 
som helhed adskiller sig noget fra 
mønsteret i lørdagsarbejde. Speci­
elt er der ikke meget, der tyder på, 
at søndagsarbejde skulle være 
mere — eller mindre — udbredt i 
syd end i nord. Itahen, hvor lør­
dagsarbejde er mest udbredt, 
kunne i 1992 registrere nogle af de 
laveste procentsatser for både 
mænd og kvinder med regelmæs­
sigt søndagsarbejde, mens 
Nederlandene, som ligger under 
EU-gennemsnittet med hensyn til 
lørdagsarbejde, kunne registrere 
nogle af de højeste procenttal for 
både mænd og kvinder med regel­
mæssigt søndagsarbejde. 
Både for mænd og kvinder gælder 
det, at procenttallet for løn­
modtagere med regelmæssigt 
søndagsarbejde var højest i 
Danmark i 1992, nemlig ca. 15% 
for mænd og 20% for kvinder, og 
specielt sidstnævnte tal er væ­
sentligt højere end i noget andet 
land (figur 155). I den anden ende 
af skalaen ligger Belgien, 
Frankrig, Italien og Luxembourg, 
hvor tallet for begge køn kun var 
ca. 5-6%. 
Som det var tilfældet med lørdags-
arbejde, er den andel af 
lønmodtagere, der lejlighedsvist ar­
bejder om søndagen, væsentligt 
større i Storbritannien end andre 
126 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
steder. 11992 arbejdede over 30% af 
mændene og 17% af kvinderne lej­
lighedsvist om søndagen, og der var 
bemærkelsesværdigt små forskelle 
mellem de forskellige sektorer, idet 
tallet var lige så højt for mændene i 
maskinindustrien — 35% — som 
inden for transport og kommunika­
tion eller andre tjenesteydelser, og 
ikke ret meget lavere for kvinderne 
inden for finansieringsvirksomhed 
og forretningsservice end inden for 
distribution og catering. 
Helt op til 43% af mændene i 
Storbritannien havde således job, 
der indebar i hvert fald lejligheds­
vist søndagsarbejde, mens tallet i 
alle de øvrige lande, bortset fra 
Danmark, hvor det var 37%, og 
Grækenland, hvor det var 27%, kun 
var ca. det halve eller endnu min­
dre. For kvindernes vedkommende 
var Storbritannien, Danmark og 
Nederlandene de eneste lande, hvor 
det var mere end 20%, der nogensin­
de arbejdede om søndagen. 
Igen var der, som det var tilfældet 
med lørdagsarbej det, i samtlige 
EU-lande forholdsvis færre kvinder 
end mænd, der lejlighedsvist arbej­
dede om søndagen, hvilket 
bekræfter indtrykket af, at de gene-
relt har mere regelmæssige 
arbej dstidsmønstre. Desuden er der 
i modsætning til, hvad der var til­
fældet for mændene, en vis tendens 
til, at den del af kvinderne, der no­
gensinde arbejder om søndagen, er 
mindre i de sydlige EU-lande end i 
den nordlige del af EU. 
Forskellene med hensyn til søn­
dagsarbejdets udbredelse i de 
enkelte sektorer er nogenlunde de 
samme i alle landene — i alle EU­
landene var det forholdsvis få 
lønmodtagere, der arbejdede i hvert 
fald lejlighedsvist om søndagen i 
maskinindustrien og byggeriet, og i 
de fleste lande var det forholdsvis 
mange inden for transport og kom­
munikation, distribution og 
catering og andre tjenesteydelser. 
Forskellen i absolutte tal er imidler­
tid i visse tilfælde meget stor, hvilket tyder på, at der er ganske 
store forskelle i EU-landenes ar­
bejdstidsordninger. 
F.eks. gælder det i distributions- og 
cateringsektoren i Benelux-
landene, at under 20% af de 
beskæftigede i denne sektor overho­
vedet arbejder om søndagen, mens 
det i Danmark og Grækenland er 
over 50% af mændene og over 25% 
af kvinderne, der lejlighedsvist ar­
bejder om søndagen. Det kan helt 
klart være udtryk for forskelle i 
institutionelle og arbejdsmarkeds­
mæssige sædvaner og praksis, som 
indvirker på mønsteret i forbruger­
nes behov — som f.eks. behovet for 
at kunne købe ind om søndagen — 
og er ikke nødvendigvis et tegn på 
mindre fleksibel arbejdstid. På den 
anden side er der eksempler på lige 
så store forskelle inden for andre 
servicesektorer og inden for frem-
stillingssektoren, hvor forskelle i 
forbrugernes præferencer i de en­
kelte lande burde have forholdsvis 
begrænset indvirkning. 
I maskinindustrien er det i de fleste 
EU-lande f.eks. under 10% af mæn­
dene, der nogensinde arbejder om 
søndagen. I visse lande, som f.eks. 
Spanien og Portugal, er det under 
5%, men i Danmark er tallet 25%, 
og i Storbritannien 40%. Tilsvaren­
de gælder det inden for andre 
tjenesteydelser — som omfatter 
både sundhedssektoren og forskelli­
ge personlige og rekreative 
tjenesteydelser — at over 35% af 
kvinderne lejlighedsvist arbejder 
om søndagen i de to sidstnævnte 
lande samt i Tyskland, mens tallet 
i Spanien, Portugal og Italien er 
under 20%. 
127 
Kapitel 5 Ændringer i arbejdstiden 
-128-
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale 
sikringssystemer samt skatter 
Arbejdskraftomkostningerne er i mange EU-lande væsentligt 
højere end det, lønmodtagerne, selv de lavtlønnede, får i løn­
ningsposen, og det kan muligvis have negative konsekvenser 
for de lavere kvalificerede arbejdstageres beskæftigelsesmu­
ligheder. Udfordringen består i at medvirke til at øge 
beskæftigelsesmulighederne for denne gruppe, uden at 
det skaber flere fattige blandt arbejdstagerne. 
Indledning 
Et markant træk ved de fleste EU-
økonomier er det høje sociale 
sikringsniveau, som det offentlige 
sørger for. Det indebærer også, at 
de forskellige former for betaling, 
det offentlige opkræver af virksom­
hederne til finansiering af de 
sociale sikringssystemer — her 
tænkes specielt på de socialsik­
ringsbidrag, arbejdsgiverne 
betaler — er højere end i andre 
udviklede lande. Efterhånden som 
den internationale konkurrence er 
blevet skærpet, er der fra visse si­
der udtrykt bekymring for, at det 
kan få nogle virkninger for ar­
bejdskraftomkostningerne, som vil 
stille europæiske virksomheder 
konkurrencemæssigt ringere end 
virksomheder i andre lande og af­
holde dem fra at ansætte flere 
arbejdstagere. 
Man er også urolig for eventuel 
konkurrence mellem producenter i 
forskellige europæiske lande på 
grund af de store forskelle i denne 
form for omkostninger. Det er 
blevet fremført, at de lande, 
hvor arbejdsgiverne skal betale 
ganske store beløb til finansiering 
af sociale ydelser, i stigende grad risikerer at miste markedsande­
le og beskæftigelse til de lande, 
hvor dette krav ikke er så omfat­
tende. 
Virkningerne af de omkostninger, 
som de sociale sikringssystemer på­
lægger de europæiske producenter, 
giver anledning til i hvert fald fire 
spørgsmål: 
- for det første er det vigtigt at 
vide, i hvilket omfang de social­
sikringsbidrag, som de europæ­
iske arbejdsgivere skal betale, 
øger arbejdskraftomkostninger­
ne og dermed afholder virksom­
hederne fra at ansætte flere 
arbejdstagere; 
- for det andet kan man spørge, 
hvorvidt en anden metode til fi­
nansiering af de sociale udgifter 
ville få mindre indvirkning på 
arbejdskraft- og produktions­
omkostningerne og dermed 
være et incitament til at øge be­
skæftigelsen; 
- for det tredje er det et spørgs­
mål, hvorvidt et mindre omfat­
tende, mindre gavmildt og 
dermed mindre kostbart socialt 
sikringssystem ville nedbringe 
arbejdskraftomkostningerne; - og for det fjerde er det interes­
sant at se, om en forskydning i 
strukturen i disse bidrag, så 
der skal betales mindre for de 
lavest lønnede arbejdstagere, 
ville kunne skaffe flere i arbej­
de. 
Stillet over for disse spørgsmål har 
Kommissionen foreslået en nedsæt­
telse af bidragene til de sociale sik­
ringsordninger og skatten på 
beskæftigelse, specielt for de min­
dre kvalificerede arbejdstagere, på 
1-2% af BNP, idet det nøjagtige tal 
dog skal afhænge af den finansielle 
situation i de enkelte EU-lande. 
Virkningerne af skat 
på beskæftigelsen 
Det er ikke muligt udelukkende ud 
fra de umiddelbare virkninger at 
vurdere, i hvilket omfang de beløb, 
som arbejdsgiverne skal betale, 
øger omkostningerne ved beskæfti­
gelsen og produktionen. Udgifterne 
for virksomheden kan eventuelt 
bæres af virksomheden selv (hvil­
ket vil nedbringe fortjenesten og in­
citamentet til at ansætte folk), eller 
de kan skubbes over på kunderne 
(ved at hæve priserne), eller de kan 
føres tilbage på lønmodtagerne selv 
-129-
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
(ved at nedsætte lønningerne). 
Hvilken af disse tre muligheder, der 
er fremherskende — de vil normalt 
alle tre gøre sig gældende i et vist 
omfang — afhænger af balancen 
mellem de økonomiske kræfter på 
det pågældende produkt- og ar­
bejdskraftmarked. 
I ingen af tilfældene — når man ser 
bort fra eventuelt hæmmende virk­
ninger i relation til ansættelse af 
nye arbejdskraft — vil det nødven­
digvis bevirke en neddæmpning af 
den samlede efterspørgsel og pro­
duktion i økonomien, så længe ind­
tægten fra disse betalinger 
modsvares af tilsvarende udgifter 
fra det offentliges side, og så længe 
vekselkurserne justeres i fornødent 
omfang til at holde pris- og omkost-
ningsniveauerne nogenlunde ens­
artede mellem landene. 
Den måde, hvorpå efterspørgslen og 
produktionen er sammensat, ville 
imidlertid blive ændret, eftersom de 
faktiske omkostninger for virksom­
hederne vil variere afhængigt af de 
særlige forhold på det marked, 
hvorpå de opererer, og af 
arbejdskraftforbruget ved produk­
tionsprocessen. På tilsvarende 
måde indebærer øgede omkostnin­
ger ved at beskæftige arbejdskraft 
en vis tilskyndelse til at vælge 
mindre arbejdskraftintensive pro­
duktionsmetoder, i det omfang pro-
duktionsteknikkerne giver 
mulighed for et sådant valg. 
De socialsikringsbidrag, der betales 
af arbejdsgiverne, synes i vidt om­
fang at blive skubbet tilbage på løn­
modtagerne og bevirker derfor, at 
lønningerne bliver lavere, end de 
ellers ville have været. I lande med 
samme produktivitetsniveau (dvs. 
med samme niveauer for værdi­
tilvæksten pr. beskæftiget person) 
vil arbejdskraftomkostningerne 
normalt også ligge på samme ni­
veau, uanset hvor stor en del af so­
cialsikringsbidragene, der skal 
betales af arbejdsgiverne, mens der 
ofte vil være store forskelle i brutto­
lønningerne. Arbejdskraftomkost­ningernes og fortjenestens respekti­
ve andel af værditilvæksten vil der­
for også være den samme og 
påvirkes tilsyneladende ikke i stør­
re omfang af arbejdsgiverbidrage­
nes relative vægt i de samlede 
arbejdskraftomkostninger. 
I det omfang, dette er tilfældet, er 
det lønmodtagerne som gruppe, der 
sørger for en stor del af finansierin­
gen af de sociale sikringsordninger, 
der er indført for at støtte dem, når 
de ikke selv kan klare sig på grund 
af sygdom, invaliditet, alder eller 
arbejdsløshed. I den forstand ad­
skiller deres situation sig nok ikke 
meget fra arbejdstageres i andre 
udviklede lande med mindre velud­
viklede offentlige systemer, som er 
baseret på private forsikringsord­
ninger. 
Virksomhederne, specielt de store 
foretagender, kan som en alternativ 
eller ekstra mulighed sikre lønmod­
tagerne på et frivilligt frem for et 
lovpligtigt grundlag. Uden for EU 
er det først og fremmest tilfældet i 
Japan, hvor de største virksomhe­
der sikrer deres arbejdstagere et so­
cialt beskyttelsesniveau, som ligger 
helt på linje med det niveau, det 
offentlige kan tilbyde i de mest ud­
viklede europæiske lande. Udgifter­
ne hertil fremgår dog ikke altid 
tydeligt af dataene om ikke-
lønmæssige arbejdskraftomkost­
ninger. Selv om kun et mindretal af 
arbejdstagerne i Japan er beskæfti­
get i sådanne virksomheder, er det 
til gengæld de virksomheder, som 
er mest aktivt engageret i interna­
tional handel, hvor den omkost­
ningsmæssige konkurrenceevne er 
et vigtigt hensyn. På den anden side 
er der også en tendens til, at de 
større japanske virksomheder i vidt 
omfang anvender mindre virksom­
heder som underentreprenører, der 
står for en betydelig del af produk­
tionsprocessen, og arbejdstagerne i 
disse virksomheder er langt ringere 
beskyttet i så henseende. 
Samtidig er der også en række 
europæiske lande, hvor civilstand eller familiemæssige omstændighe­
der afspejles i bruttolønnen. Selv 
om lovpligtige eller frivillige bidrag 
kan have samme indvirkning på ar­
bejdskraftomkostningerne, kan de­
res sociale virkninger være meget 
forskellige, eftersom det generelt er 
mindre almindeligt at operere med 
frivillige ordninger for de lavest 
kvalificerede arbejdstagere og for 
deltidsbeskæftigede, som jo hoved­
sagelig er kvinder. 
Ikke desto mindre tyder udviklin­
gen på, at en nedsættelse af arbejds­
givernes bidrag til udgifterne til 
socialsikring i Europa ikke nødven­
digvis vil være helt så stor en fordel, 
som det kunne se ud til, i forhold til 
deres konkurrenter i andre lande, 
hvor de offentlige ordninger er min­
dre omfattende, men hvor private 
ordninger eller virksomhedsordnin­
ger er mere veludviklede. Meget af­
hænger af, hvordan nedsættelsen 
finansieres, og specielt af, hvorvidt 
den er ledsaget af en tilsvarende 
nedsættelse af niveauet for den so­
ciale sikring, der tilbydes arbejdsta­
gerne, eller hvorvidt andre skatter 
og afgifter forhøjes for at kompense­
re for det offentliges indtægtstab. I 
det omfang, arbejdstagerne stilles 
ringere, enten fordi den reelle værdi 
af den sociale sikring falder, eller 
fordi de skal betale mere i skat, vil 
der formentlig på lang sigt opstå et 
lønpres for at få kompensation for 
denne nedgang i realindkomsten, 
kombineret med en tendens til, at 
virksomhederne vil styrke det fri­
villige element i den sociale beskyt-
telse. I sidste ende, når de 
økonomiske kræfter har virket fuldt 
ud, vil forskellen i de samlede 
arbejdskraftomkostninger mellem 
Europa og andre lande i verden må­
ske ikke have ændret sig ret meget. 
Dette vil nok gælde på lang sigt, 
men nedsættelser i arbejdsgiverbi­
dragene kunne måske medvirke til 
at nedbringe prisen på arbejdskraft 
og tilskynde til at øge beskæftigel­
sen i en periode, mens denne juste­
ring foregår, hvilket udmærket kan 
strække sig over ganske mange år. 
130 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
En sådan nedsættelses indvirkning 
på arbejdskraftomkostningerne 
kan meget vel blive forstærket af, at 
virksomhederne de fleste steder i 
Europa betragter arbejdsgiverbi­
dragene som et væsentligt element 
i deres arbejdskraftomkostninger. 
Desuden udgør de bidrag, der 
betales af arbejdsgiverne og løn­
modtagerne tilsammen, når de læg­
ges oven i den skat, der skal betales 
af lønnen, en betragtelig "bid" af, 
hvad arbejdsgiverne betaler for at 
hyre arbejdskraft, i forhold til hvad 
arbejdstagerne får i lønningsposen. 
I så henseende udgør de også et 
kraftigt incitament for både ar­
bejdsgivere og lønmodtagere til at 
undgå disse omkostninger ved at 
aftale andre ordninger uden for den 
formelle økonomi. Enhver udjæv­
ning af forskellen mellem 
arbejdskraftomkostningerne og 
nettolønnen vil begrænse tilskyn­
delsen til at undgå eller omgå beta­
lingen af bidrag og skatter til det 
offentlige og kan derfor føre til en 
indskrænkning af den uformelle el­
ler "grå" økonomi og en stigning i 
BNP og beskæftigelsen, således 
som de registreres officielt. 
Desuden er socialsikringsbidrag og 
skatter ikke nødvendigvis neutrale 
i relation til tilskyndelsen til at 
ansætte folk på forskellige lønni­
veauer — og følgelig på forskellige 
kvahfikationsniveauer — og heller 
ikke, som tidligere nævnt, i relation 
til de forskellige former for varer og 
tjenesteydelser, der produceres. 
Enhver ændring i bidragsniveauet 
vil formentlig indvirke på sammen­
sætningen af efterspørgsel og pro­
duktion og vil, hvis bidragsniveauet 
ikke står i forhold til lønningerne, 
også medføre, at folk ansættes på 
forskellige lønniveauer. 
I denne henseende kan arbejdsgi­
verbidragene ikke ubegrænset væl­
tes over på lønmodtagerne. I 
bunden af lønskalaen kan lønnin­
gerne i de fleste tilfælde ikke redu­
ceres under et vist niveau uden at 
komme i konflikt med mindsteløns-
lovgivningen eller med almindelige normer for, hvad der udgør et eksi­
stensminimum, eller, hvis der ikke 
opereres med sådanne regler, under 
niveauet for de sociale ydelser, der 
udbetales til folk uden arbejde. 
På samme måde gælder det, hvis 
bidragene skubbes over på højere 
priser eller skal bæres af 
virksomheden selv, at produktions­
omkostningerne kan blive så høje, 
at det indvirker på forbrugernes vil­
lighed til at betale eller virksomhe­
dens villighed til at beskæftige folk, 
der kun bidrager marginalt til pro­
duktionen. Nedsættelser i arbejds­
giverbidragene kan med andre ord 
føre til, at den marginale produk­
tion bliver rentabel, og at det kan 
betale sig at beskæftige arbejdsta­
gere med lav produktivitet. 
Formålet her er ikke at foretage en 
detaljeret undersøgelse af 
sammenhængen mellem socialsik­
ringsbidragene og beskæftigelse. 
Formålet er i stedet at undersøge, 
hvor store bidrag der betales, og 
hvor store skatter der pålægges løn­
ningerne i de forskellige EU-lande, samt deres tilnærmelsesvise ind­
virkning på de komparative ar­
bejdskraftomkostninger og 
nettolønnen, og at sammenligne 
disse med niveauerne i andre lande. 
Formålet er også at angive, hvor 
forskellen er mellem arbejdskraft­
omkostningerne og nettolønnen, og 
hvordan denne forskel varierer med 
lønningerne. 
Skat- og 
socialsikringsbidrag 
Størrelsen af de socialsikringsbi­
drag, der betales af arbejdsgiverne 
— og det inkluderer både de lovplig­
tige og de frivillige beløb—varierer 
betydeligt i EU. I 1991 udgjorde 
disse bidrag for en lønmodtager 
med en gennemsnitsløn for mandli­
ge lønmodtagere i fremstillingsin­
dustrien fra tæt ved 30% af 
arbejdskraftomkostningerne i 
Frankrig, Itahen og Belgien til un­
der 20% i Irland og Luxembourg, 
under 15% i Storbritannien og un­
der 5% i Danmark, hvilket giver et 
EU-gennemsnit på ca. 22% 
156 Lønindkomstskat og socialsikringsbidrag (enlig mandlig 
arbejdstager i fremstillingsindustrien) i EU-landene, 1985 
og 1991 
fi0 % af samlede arbejdskraftomkostninger 
• Lønmodtagerbidrag + • Arbejdsgiverbidrag 
skat 
-Q _ Venstre søjle 1985, højre søjle 1991 
40 
30 
20 
10 60 
50 
40 
30 
20 
10 
L UK E GR P £11 l 
1:1988, ingen data for 1985 F IRL DK NL D B 
-131 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
Data om lønninger, socialsikringsbi­
drag og skatter 
De data, der danner grundlag for analysen i dette kapitel, 
stammer hovedsagelig fra Eurostat og er suppleret med op­
lysninger om de regler om sorialsikringsbidrag, der er 
offentliggjort i MISSOC, De refererer først og fremmest tø de 
skatter og socialsikringsbidrag, der i henhold til gældende 
skatte- og bidragsregler i de enkelte EU-lande skal betales af 
hver af seks kategorier af lønmodtagere, defineret i relation 
til civilstand, forsørgerpligt og lønindkomst i forhold til gen­
nemsnitslønnen for en arbejdstager med manuelt arbejde i 
fremstillingsindustrien (taget fra Eurostat), Net earnings of 
manual workers in manufacturing industry in the Commu­
nity . Der er således snarere tale om teoretiske end om faktiske 
beløb. De tager heller ikke højde for individuelle omstændig­
heder udover disse grundlæggende karakteristika, og kan 
derfor adskille sig fra de faktiske beløb, en person måtte betale 
i praksis. Der foreligger ingen data om dette aspekt for Italien, 
hvilket betyder, at Italien ikke er medtaget i analysen. 
Dernæst er disse data blevet kombineret med tal for arbejds­
givernes socialsikringsbidrag fra den undersøgelse af 
arbejdskraftomkostningerne, der er offentliggjort af Eurostat 
(ajourført til 1991 —Eurostat, Labour costs: updating 1989-
1991), som for hvert enkelt EU-land anfører de 
gennemsnitlige bidrag, arbejdsgivere i fremstillingsindustri­
en betaler. Det materiale, der er offentliggjort i MISSOC, om 
de satser for arbejdsgiverbidrag, der gælder for forskellige 
lønniveauer, er anvendt til at anslå bidragene ved andre 
lønninger end gennemsmtslønningerne i de lande, hvor satsen 
ikke er proportional inden for det lønudsnit, der er medtaget 
i analysen (dvs. Danmark, Nederlandene og Storbritannien). 
Eftersom det kun dækker lovpligtige bidrag, forudsættes det 
for samtlige lande, at frivillige bidrag varierer ligefrem pro­
portionalt med lønningerne, hvilket naturligvis ikke behøver 
at være tilfældet i praksis. Det skal understreges, at bemærk­
ningerne i teksten om forskellene i socialsikringsbidragene i 
relation til lønnen er baseret på de enkelte landes regler på 
området. 
I analysen er ikke medregnet forbrugsafgifter, som er vanske­
ligere at indarbejde både i teori og praksis, fordi de, eftersom 
de giver sig udslag i højere priser, tilligemed flere andre 
faktorer — som muligvis til dels også omfatter arbejdsgiver­
bidragene — generelt ikke betragtes på samme måde som 
fradrag i bruttolønnen. Deres påvirkning afhænger også af 
den enkeltes forbrugsmønster. 
Analysen udelukker i vidt omfang også modtagne ydelser og 
tjenesteydelser, der finansieres over skatter og socialsikrings­
bidrag, og som derfor kan betragtes som en del af nettolønnen 
i bredeste forstand. (figur 156; se det indrammede felt 
vedrørende en redegørelse for de 
anvendte data). 
Det er ikke så forskelligt fra 
satserne i USA for samme slags løn­
modtagere — 21% — men dog mere 
end de 15% i Japan. Specielt i Japan 
er der dog en tendens til, at en del 
af det, der i Europa er sociale 
ydelser og finansieres via arbej dsgi-
versbidragene — som f.eks. børne­
tilskud — indgår i lønnen. Den 
officielle sats for arbejdsgiverbidra­
gene i Japan angiver nok det sociale 
element i lønnen for lavt og kan 
derfor ikke sammenlignes med sat­
serne i Europa. 
I det store og hele skyldes forskel­
lene i arbejdsgiverbidragene i EU 
forskelle i de lovpligtige afgifter, 
virksomhederne skal betale, når 
de ansætter arbejdskraft, selv 
om de også kan tilskrives 
ikke-lovpligtige bidrag, der 
betales af arbejdsgiverne til 
lønmodtagerpensionsfonde, syge­
forsikringsordninger o.lign. 
Sådanne bidrag er i mange tilfælde 
frivillige, men dog ikke i fuldt om­
fang i alle landene, idet de ofte er 
resultatet af kollektive aftaler 
mellem arbejdsmarkedets parter. 
Vægten af dette element varierer 
fra ca. 40% af det samlede bidrag, 
der betales i Storbritannien og 
Irland (hvor det for størstepartens 
vedkommende er frivilligt), 30% i 
Frankrig og Nederlandene (hvor 
det hovedsageligt er resultatet af 
kollektive aftaler) til under 5% i 
Belgien, Itahen og Luxembourg. 
I USA er det ikke-lovpligtige ele­
ment større end i Europa og tegner 
sig for ca. en tredjedel af de 21% af 
arbejdskraftomkostningerne, der 
udgøres af det ikke-lønmæssige ele­
ment (ca. 7% af arbejdskraftom­
kostningerne). 
I de fleste EU-lande har satserne 
for arbejdsgiverbidragene i mange 
år været næsten uændrede. Kun i 
tre lande — Belgien, Danmark og 
Storbritannien — ændrede den re-
132 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
elle sats sig med mere end 1% af 
arbejdskraftomkostningerne fra 
1985 til 1991.1 Belgien, det eneste 
land — hvor der var tale om en 
betydelig stigning — steg satsen 
for en person med en gennemsnits­
løn i fremstillingsindustrien fra 
godt 24% til over 28% af arbejds­
kraftomkostningerne, mens der 
også i Tyskland, Irland, Græken­
land og Luxembourg var tale om en 
stigning, men dog langt mindre. 
Til gengæld faldt satsen i Dan­
mark fra 7% til 3% og i 
Storbritannien fra næsten 17% til 
12%. Resultatet for EU som helhed 
har været, at gennemsnitssatsen i 
1991 stort set var den samme som 
seks år tidligere. 
Denne stabilitet har dog ændret sig 
noget i de seneste år. I anden halv­
del af 1993 og første halvdel af 1994 
er der sket ændringer i flere EU­
lande først og fremmest med det 
formål at nedbringe arbejdsgiver­
nes bidrag for ufaglærte og unge 
arbejdstagere. 
I Japan er bidragene til de sociale 
sikringssystemer tilsyneladende 
steget fra 1985 til 1991, men kun 
med ca. 1% af arbejdskraftomkost­
ningerne. 
Forskellene mellem EU på den ene 
side og USA og Japan på den anden 
side synes at være mere udtalte 
med hensyn til lønmodtagernes bi­
drag og skatten på lønindkomsten 
(eftersom sidstnævnte i vidt omfang 
er influeret af individuelle omstæn­
digheder, er det dog vanskeligt at 
udregne de faktiske satser og sam­
menligne dem mellem landene). I 
USA og Japan beløb disse to ele­
menter sig tilsammen til kun ca. 
10-15% af arbejdskraftomkostnin­
gerne i 1991, mens de i EU i gen­
nemsnit udgjorde over 20%. Lagt 
sammen med arbejdsgiverbidrage­
ne tegner de sig således for en væ­
sentlig del af forskellen mellem, 
hvad det koster virksomhederne at 
ansætte arbejdskraft, og den netto­
løn, arbejdstagerne får hjem i po­
sen. I gennemsnit udgjorde de samlede 
socialsikringsbidrag og lønind­
komstskatten i EU for en ugift løn­
modtager med en gennemsnitsløn 
for en mandlig lønmodtager i frem­
stillingsindustrien ca. 45% af ar­
bejdskraftomkostningerne i 1991 — 
dvs. at den pågældende selv fik un­
der 55% af, hvad det kostede virk­
somheden at have ham ansat. 
Der er dog tale om ganske store 
forskelle på dette felt i EU, som i det 
store og hele — men dog ikke helt— 
svarer til forskellene i velstandsni-
veau, udtrykt i BNP pr. indbygger. 
For en ugift lønmodtager, som defi­
neret ovenfor, udgjorde den samle­
de skat plus bidrag under 35% i 
Spanien, Portugal og Grækenland i 
1991, men over 50% i Belgien, Tysk­
land og Nederlandene og ikke ret 
meget mindre i Danmark og Fran­
krig. I den anden ende af skalaen lå 
Luxembourg med den laveste pro­
centsats, lige godt 30%, og i Storbri­
tannien var tallet 35%. 
I de fleste EU-lande var der enten 
tale om et fald i de skatter og socialsikringsbidrag, som lønmod­
tagerne skulle betale, eller stort 
set ingen ændring fra 1985 til 1991 
i forhold til lønnen. De eneste to 
lande, hvor der var tale om en 
mærkbar stigning, var Frankrig og 
Danmark. (I sidstnævnte land 
skyldtes det til dels, at en del af 
skattebyrden blev flyttet fra 
arbejdsgiverne over på lønmodta­
gerne, selv om det samlede 
resultat blev, at forskellen mellem 
arbejdskraftomkostningerne kun 
reduceredes ganske lidt). I Luxem­
bourg, Storbritannien og 
Nederlandene var der tale om mar­
kante nedsættelser af skatten for 
lønmodtagerne kombineret med en 
kraftig indsnævring af forskellen 
mellem arbejdskraftomkostninger 
og nettolønninger. I Belgien var en 
nedsættelse af skatten for lønmod­
tagerne til gengæld kombineret 
med en udvidelse af forskellen på 
grund af en forhøjelse af arbejdsgi­
verbidragene. Det var dog kun ét 
ud af tre lande — de andre var 
Frankrig og Portugal — hvor skat­
teandelen blev større i denne 
periode. 
157 Lønindkomstskat og socialsikringsbidrag (ægtepar 
med to børn, én lønindtægt) i EU-landene, 1985 og 1991 
60 
50 
40 
30 h 
20 
10 % af samlede arbejdskraftomkostninger 
• Lønmodtagerbidrag, • Arbejdsgiverbidrag 
skat 
Venstre søjle 1985, højre søjle 1991 -i 60 
A 50 
40 
30 
20 
10 
L UK E GR P E11 
1:1988. ingen data for 1985 F IRL DK NL D B 
-133 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
Ved at fokusere på en ugift lønmod­
tager med en gennemsnitsløn får 
man kun et delvist indtryk af om­
fanget af og forskellene i de faktiske 
procentsatser i EU. Selv om social­
sikringsbidragene normalt udeluk­
kende beregnes på grundlag af 
bruttolønnen, varierer skatten på 
lønindkomsten i de fleste tilfælde 
efter individuelle forhold — specielt 
antallet af personer, som den på­
gældende har forsørgerpligt over­
for. I alle landene, bortset fra 
Grækenland, er skatten på lønind­
komsten således lavere, hvis den 
pågældende har forsørgerpligt over 
for en ægtefælle, end hvis han er 
ugift. Desuden udbetales der tillæg 
til familier med børn i alle lande, 
men af meget forskelligartet stør­
relse. 
Tager man f.eks. en gift arbejdsta­
ger med to børn og med en gennem-
snitsløn for en mandlig 
arbejdstager i fremstillingsindu­
strien, udgjorde de gennemsnitlige 
skatter og bidrag, der skulle betales 
for vedkommende i 1991 i EU som helhed 5% mindre af arbejdskraft­
omkostningerne end for en ugift, og 
ca. 10% mindre, hvis børnetilskud 
betragtes som en skatte­
kompensation (figur 157). I Belgien 
udgjorde den samlede skatteandel 
(til dels på grund af de meget høje 
familieydelser) over 15% mindre, og 
i Luxembourg og Danmark var det 
ca. 13% mindre. Til gengæld var 
forskellen i de fattigere lande i den 
sydlige del af EU langt mindre — 
4% i Spanien og Grækenland og 6% 
i Portugal. 
Den faktiske skatteandel er derfor 
mindre for arbejdstagere med 
forsørgerforpligtelser, idet netto­
lønnen i de fleste EU-landè 
gennemsnitligt udgjorde 65% 
eller mere af arbejdskraft­
omkostningerne i 1991. For en ugift 
blev skatteandelen reduceret fra 
1985 til 1991, men reduktionen var 
i de fleste tilfælde mindre — med 
Danmark og Portugal som markan­
te imdtagelser — mens der kun i 
Grækenland var tale om en mar­
kant forøgelse af skatteandelen. 
168 Fordelingen af de månedlige arbejdskraftomkostningers i 
EU landene, 1991 
ECU 
3000 r 
2500 
2000 
1500 r 
1000 
500 KKS 
-i 3000 
2500 
A 2000 
A 1500 
1000 
500 
0 •••»—••»»i— —•—»»---•- — o 
P GR E F UK 611 IRL L DK NL B O P GR E F UK 611 IRL L OK NL 8 0 
I: Ingen data Arbej dskraftomkost-
ninger og lønindkomst 
De gennemsnitlige månedlige 
omkostninger ved at have en mand­
lig manuel arbejder beskæftiget i 
fremstillingsindustrien i EU varie­
rede fra ca. 2.750 ECU i Tyskland og 
godt 2.500 ECU i Belgien til knap 
1.000 ECU i Grækenland og under 
600 ECU i Portugal—dvs. en forskel 
mellem højeste og laveste tal på over 
4:1 (figur 158). Det stemmer stort set 
overens med forskellen i værditil­
vækst pr. beskæftiget person. 
Udtrykt i nettolønindkomst er 
forskellene mindre, målt i ECU, ef­
tersom den procentvise andel af skat 
og sorialsikringsbidrag generelt er 
mindre i de fattigere økonomier med 
lavere produktivitet. Det giver imid-
lertid et fordrejet billede af 
forskellene i levestandard, eftersom 
arbejdstagerne i de sidstnævnte lan­
de også får lavere sociale ydelser, og 
serviceapparatet på sundhedsområ­
det er mindre veludviklet. 
På den anden side overdriver ECU-
tallene forskellene, fordi de ikke 
tager højde for forskelle i prisniveau­
er, som ikke er afspejlet i 
vekselkursen. Målt i købekraftstan­
darder (KKS) er forskellene mellem 
nettolønindkomsterne i EU-landene 
langt mindre — den månedlige 
nettoløn i Luxembourg var gennem­
snitligt under 3 gange større end i 
Portugal i 1991. Målt på denne måde 
har en ugift mandlig arbejdstager i 
fremstillingsindustrien i Spanien 
med en gennemsnitsløn en højere 
nettoløn end en tilsvarende arbejds­
tager i Danmark, men deres 
levestandard er ikke nødvendigvis 
den samme. 
Forholdet mellem 
skatteprocent og 
lønindkomst 
I de fleste EU-lande er social­
sikringsbidragene degressive 
-134-
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
— forstået på den måde, at den re­
elle procentsats falder, når lønnen 
stiger. Det gælder både for arbejds­
giver- og arbejdstagerbidrag. I mod­
sætning hertil er skatten på 
lønindkomsten i alle landene pro­
gressiv, idet den stiger forholdsvist 
mere end lønnen. 
Der er dog stor forskel mellem 
EU-landene på, hvor kraftig degres-
sivitet og progressivitet, der er tale 
om. Desværre giver de foreliggende 
data kun mulighed for en delvis EU-
dækkende analyse af, hvor meget 
bidrag og skatter varierer afhæn­
gigt af lønnen, eftersom de kun 
dækker et forholdsvis snævert lø­
nudsnit, nemlig mellem 80% og 
125% af gennemsnitslønnen for 
mandlige arbejdstagere i fremstil­
lingsindustrien. Det udelukker de 
lavere kvalificerede arbejdstagere, 
der ligger nederst på lønskalaen, og 
som udgør størsteparten af de ar­
bejdsløse og samtidig er den vigtig­
ste målgruppe for bestræbelserne 
på at skabe flere arbejdspladser. 
Det udelukker også en stor del af 
kvinderne, hvis gennemsnitsløn i 
fremstillingsindustrien i mange 
lande er mindre end 80% af mænde­
nes gennemsnitsløn og endnu lave­
re i mange servicefag, hvor 
kvinderne først og fremmest er be­
skæftiget. 
Inden for dette forholdsvis snævre 
udsnit af løns variationer er de soci­
alsikringsbidrag det offentlige op­
kræver hos arbejdsgiverne, i de 
fleste EU-lande — 8 ud af de 12 — 
ligefrem proportionale med lønnen 
(figur 159). I tre lande, Danmark, 
Nederlandene og Italien, er bidra­
gene let degressive (i sidstnævnte 
land bliver de dog først degressive 
fjor lønninger over gennemsnittet), 
idet de er større for lavtlønnede end 
for højtlønnede. Det gælder specielt 
i Danmark, hvor bidragene er be­
regnet som faste beløb, og hvor de 
derfor falder relativt markant, når 
lønnen stiger, selv om det kun har 
marginal betydning, fordi der er 
tale om meget små beløb. Storbri­
tannien er det eneste land i EU, hvor bidragene er progressive både 
inden for dette lønudsnit og i for­
hold til alle lønninger overhovedet, 
og hvor der slet ikke skal betales 
noget for arbejdstagere med meget 
lave lønninger og/eller arbejdstage­
re, der kun arbejder forholdsvis få 
timer om ugen. 
Kommer man over 125% af 
gennemsnitslønnen, bliver bidrags­
satserne imidlertid i de fleste EU­
lande degressive. I Tyskland, 
Grækenland og Irland er det 
tilfældet på lønniveauer fra gen­
nemsnitslønnen og op til det dobbel­
te af gennemsnitslønnen, idet 
bidragssatserne falder støt, når løn­
nen stiger — ved fire gange 
gennemsnitslønnen udgør procent­
satsen i alle landene kun ca. halv­
delen af satsen for lønninger, der 
ligger under gennemsnittet. Det 
samme gør sig gældende både i 
Frankrig og Italien, selv om faldet i 
procentsatserne i forhold til lønnin­
gerne er væsentligt mindre. I Spa­
nien og Luxembourg bliver 
bidragssatserne først degressive, når man når op over det dobbelte af 
gennemsnitslønnen i fremstillings­
industrien, men faldet er lige så 
stejlt som i de tre førstnævnte lan­
de. Kun i Belgien og Portugal er 
satsen proportional på alle lønni­
veauer, og kun i Storbritannien er 
satsen progressiv, men dog kun 
ganske lidt (ved lønninger over 
halvanden gange gennemsnitsløn­
nen forbliver marginalsatsen for 
arbejdsgiverbidraget konstant). 
I 9 af de 12 EU-lande er de 
ikke-lønmæssigearbej dskraftomk 
ostninger, det offentlige pålægger, 
således forholdsmæssigt større for 
arbejdstagere i den nederste ende af 
lønskalaen end for arbejdstagere i 
den øverste ende. I to af de tre andre 
lande er tillægget til omkost­
ningerne procentvist det samme, og 
i begge tilfælde er satsen højere end 
EU-gennemsnittet. Det eneste 
land, hvor differentieringen i bidra­
gene udgør et incitament for ar­
bejdsgiverne til at ansætte 
lavtlønnede arbejdstagere, er Stor­
britannien. 
159 Lønindkomstskat og socialsikringsbidrag ved 80% og 
125% af gennemsnitslønnen i EU landene, 1991 
% af arbejdskraftomkostninger 
Venstre søjle: B0% af gennemsnitslønnen, hajre søjle: 125% af gennemsnitslønnen (mandlig arbejdstager i 
fremstillingsindustrien}. I: Ingen data 
135 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
I praksis ser det ud til, at bidrags­
satserne i de fleste lande er fastsat 
uden særlig hensyntagen til syste­
mets potentielle virkninger for be­
skæftigelsen. Den umiddelbare 
forklaring på, hvorfor satserne er 
degressive, er, at de sociale ydelser, 
som betalingen af bidragene giver 
ret til, også i praksis er degressive i 
forhold til lønnen forstået på den 
måde, at der er øvre grænser for, 
hvor meget der udbetales til de 
ydelsesberettigede. Eftersom ydel­
serne falder i forhold til lønninger­
ne, når disse stiger, har man fundet 
det rimeligt, bidragene gør det sam­
me. Men eftersom de lovfæstede 
ydelser nu om stunder sjældent af­
hænger af de faktiske bidrag, den 
enkelte har indbetalt, eller som er 
indbetalt på hans vegne, er logik­
ken i dette argument noget tvivl­
som. Den bliver endnu mere 
tvivlsom, når man betænker den 
høje arbejdsløshed i de fleste af de 
pågældende lande. 
Lønmodtagernes bidrag varierer 
stort set på samme måde som ar­
bejdsgivernes, forstået på den måde, at de enten er ligefrem pro­
portionale med lønnen eller — og 
det er specielt i den øvre ende af 
lønskalaen — degressive. Det gæl­
der i dette tilfælde også i Storbri­
tannien, hvor bidragssatsen falder 
markant og vedvarende, når lønnen 
stiger til IV2 gang over gennem­
snitsniveauet. 
Derimod er skatten på lønindkom­
sten progressiv i alle EU-landene, 
men graden af progressivitet er 
langt mindre markant inden for det 
lønudsnit, for hvilket der foreligger 
sammenlignelige data, end på de 
højere lønniveauer. 
Kun i Grækenland er skatteprocen­
ten på lønindkomster på 125% af 
gennemsnittet den samme som på 
lønindkomster på 80% (figur 159). I 
alle de øvrige EU-lande stiger den 
reelle skatteprocent med lønnen in­
den for dette iønudsnit med det re-
sultat, at den samlede 
skatteprocent plus bidragene er 
progressiv. Graden af progressivi­
tet varierer også ganske betydeligt 
i EU og var i 1991 mest udtalt i 
160 Gennemsnitlige omkostninger ved kvindelig arbejdskraft i 
% af omkostninger ved mandlig arbejdskraft i EU-landene, 
1991 
% af gennemsnitlige omkostninger ved mandlig arbejdskraft 
100 
80 h 
60 B Arbejdsgiverbidrag 
• Lønmodtagerbidrag + skat 
• Nettoløn 
Venstre søjle: 1985. Højre søjle: 1991 
40 
20 1 100 
80 
60 
40 
20 
IRL UK L D P NL EUR10 
E: Ingen særskilte data for kvinder; I: Ingen data GR DK Luxembourg, Irland og Danmark (i 
sidstnævnte land mere end opveje­
de progressiviteten i skatten de-
gressiviteten i de sociale bidrag) og 
mindst i Storbritannien, Portugal, 
Frankrig og Nederlandene. 
Ved en lønindkomst på 80% af gen­
nemsnitslønnen beløb skatter og bi­
drag sig tilsammen stadigvæk 
gennemsnitligt til næsten 45% af 
arbejdskraftomkostningerne for en 
ugift i 1991 i EU som helhed i 1991, 
hvilket ikke var ret meget mindre 
end procentsatsen for gennemsnits­
lønningerne. I Nederlandene, Tysk­
land og Belgien udgjorde de 50%. 
Ved en lønindkomst på 125% af gen­
nemsnitslønnen var den samlede 
procentsats i gennemsnit knap 50% 
af arbejdskraftomkostningerne i 
EU, og tallet var over 55% i Tysk­
land og Belgien. 
Skatte- og 
bidragsprocenter 
for mænd og kvinder 
I relation til skatter og bidrag be­
handles ugifte kvinder på samme 
måde som ugifte mænd i alle EU­
landene. Eftersom kvinderne i alle 
landene normalt gennemsnitligt 
tjener mindre end mændene — for 
EU som helhed var det ca. 28% min­
dre for manuelle arbejdstagere i 
fremstillingsindustrien i 1991 (det 
skal dog understreges, at der er tale 
om en forskel mellem to gennem­
snit, og at det ikke refererer til 
mænd og kvinder i samme job) — er 
skatteprocenterne for en kvinde 
med en gennemsnitsløn generelt la­
vere end for en mand med en gen-
nemsnitsløn, hvilket skyldes 
skattesystemets progressive karak­
ter. 
Bidragsprocenterne er de samme, 
bortset fra i Danmark og 
Nederlandene, hvor de er en lille 
smule højere, og i Storbritannien, 
hvor de er en lille smule lavere, hvil­
ket skyldes, at procenterne varierer 
efter indkomsten i disse lande. I 
-136-
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
gennemsnit er forskellen mellem 
arbejdskraftomkostningerne og 
nettolønnen derfor næsten — men 
lidt mindre — den samme som den 
forskel, der kunne registreres for en 
mandhg arbejdstager med en løn på 
80% af gennemsnitslønnen, der er 
brugt som eksempel tidligere. 
De relative arbejdskraftomkostnin­
gerne for kvindehge lønmodtagere 
sammenholdt med mandlige varie­
rer dog ganske meget i EU. For 
manuelle arbejdstagere i 
fremstillingsindustrien udgjorde de 
gennemsnitlige arbejdskraftom­
kostninger for kvinder i 1991 fra 
85% af arbejdskraftomkostninger­
ne for mænd i Danmark og knap 
80% i Frankrig til kun 61% i Stor­
britannien og kun 59% i Irland (fi­
gur 160). Tilsvarende forskelle gør 
sig gældende for andre arbejdstage­
re i andre sektorer. 
Nettolønindkomsten for en 
kvindelig arbejdstager med en gen­
nemsnitsløn varierer dog noget an­
derledes, idet den er højest i forhold 
til en mandhg arbejdstagers lønind­
komst i Grækenland og Luxem­
bourg, hvor den samlede skatte- og 
bidragsprocent er forholdsvis lav, 
og mindst i Tyskland og Belgien, 
hvor den er forholdsvis høj. 
Fra 1985 til 1991 forblev de 
gennemsnitlige arbejdskraftom­
kostninger for kvinder i forhold til 
mænd stort set uændrede i EU som 
helhed, idet de steg en smule i 
Tyskland og Benelux-landene og 
faldt i Frankrig, men generelt ikke 
ændrede sig i nogen af de øvrige 
EU-lande. Nettolønindkomsterne i 
forhold til arbejdskraftomkostnin­
gerne steg dog marginalt i denne 
periode i Danmark, Nederlandene 
og Irland og mere udtalt i 
Storbritannien og Luxembourg, 
mens de faldt i alle de øvrige EU­
lande. 
Alt i alt har de relative arbejds­
kraftomkostninger for mænd og 
kvinder derfor tilsyneladende kun 
ændret sig meget lidt fra 1985 til 1991, og det samme gælder skat­
tens relative andel af arbejdskraft­
omkostningerne. Men eftersom de 
disponible data er begrænset til 
kvinder med en gennemsnitsløn for 
kvindehge manuelle arbejdstagere i 
fremstillingsindustrien, skal denne 
konklusion fortolkes meget forsig­
tigt. De fleste kvinder er beskæfti­
get i servicesektoren og tjener 
mindre end gennemsnitslønnen i 
fremstillingsindustrien. Desuden 
er de fleste kvinder med erhvervs­
arbejde gift, og for disse gælder der 
andre skatteregler i flere EU-lande. 
Mens det for EU som helhed gælder, 
at en mand og en kvinde med gen­
nemsnitslønninger, der rent skatte­
mæssigt behandles som ægtepar, 
betaler stort set samme skat og 
samme socialsikringsbidrag, som 
hvis de var enlige, var det ikke til­
fældet i 1991 i seks af de ti EU-lan­
de, for hvilke der foreligger 
sammenlignelige data (figur 161). I 
Grækenland og Storbritannien 
betalte et ægtepar med to gennem­
snitslønninger (dvs. de fik udbetalt 
en gennemsnitsløn for en mandhg manuel arbejdstager i fremstil­
lingsindustrien plus den tilsvaren­
de løn for kvinder) mindre i skat og 
bidrag end en enlig mand og en en­
lig kvinde. I Belgien og Frankrig 
betalte de imidlertid en smule 
mere, og i Irland og Portugal var det 
væsentligt mere, hvilket skyldes, at 
deres indkomster lægges sammen 
ved beregningen af skatten, hvilket 
giver dem en højere trækprocent. 
I de fire sidstnævnte lande, og spe­
cielt i Irland og Portugal, synes 
skattesystemet således at diskrimi­
nere gifte kvinder med erhvervsar­
bejde og dette kan måske få dem til 
at afholde sig fra at søge beskæfti­
gelse (eller måske fra at gifte sig). 
Marginalskat 
Progressiviteten i den kombinerede 
skatte- og bidragsprocent betyder 
naturligvis, at marginal­
procenterne er højere end gennem­
snitsprocenterne i de fleste lande. 
Det indebærer bl.a., at når arbejds­
giverne betaler mere i løn til deres 
161 Sammenligning af skat og socialsikringsbidrag for et 
ægtepar og to enlige med en gennemsnitsløn i EU-landene, 
1991 B 
% af arbejdskraftomkostninger 
H Lønmodtagerbidrag + 
skat Arbejdsgiverbidrag 
70 r 
60 h 
50 h Venstre søjle: Enlig mand + enlig -j 60 
kvinde, Højre søjle: Ægtepar 
A 50 
40 
30 
20 
10 T 70 
A 40 
30 
20 
10 
EUR10 B DK O GR F IRL 
E: Ingen særskilte data for kvinder; I: Ingen data NL UK 
137 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
arbejdstagere, vil forholdsmæssigt 
mindre af stigningen gå til lønmod­
tageren selv og forholdsmæssigt 
mere til staten, hvilket potentielt 
influerer både på tilskyndelsen til 
at arbejde og tilskyndelsen til at 
belønne højere produktivitet. I det 
omfang, det er tilfældet, giver det 
anledning til en potentiel konflikt 
mellem økonomiske effektivitets­
hensyn og retfærdighedshensyn. 
I 1991 var den samlede marginal­
procent højest i Belgien — det 
land, som også havde den højeste 
gennemsnitsprocent, idet 63% af 
alle stigninger i arbejdskraftom­
kostningerne over 80% af 
gennemsnittet gik til staten (fi­
gur 162). Det betyder — på mere 
forståeligt dansk — at hvis en ar-
bejdsgiver ønsker at give en 
medarbejder mere med hjem i løn­
ningsposen, må vedkommende 
være indstillet på at betale næsten 
dobbelt så meget som det, medar­
bejderen får, til staten. Det vil med 
andre ord sige, at de samlede 
omkostninger ved at give en med­arbejder mere i løn er næsten tre 
gange så meget som forøgelsen af 
nettolønnen. 
Det er oven i købet noget, der gør sig 
gældende i den nederste ende af 
lønskalaen. Når lønningerne stiger 
over gennemsnitslønnen, stiger den 
marginale indkomstskat også på 
grund af progressiviteten i skatte­
systemet således, at den samlede 
marginalskat og socialsikrings­
bidragene kan komme til at udgøre 
meget mere end de 63%. 
Marginalprocenten i Irland lå kun 
lidt under niveauet i Belgien, selv 
om gennemsnitsprocenten var væ­
sentligt lavere end i Belgien, og 
marginalprocenten var også over 
60% i Tyskland. Luxembourg, som 
kunne registrere den laveste gen­
nemsnitlige samlede procentsats, 
havde en højere marginalsats end 
Spanien, Portugal og Grækenland, 
men også højere end Storbritanni­
en, og disse fem lande var de eneste 
i EU, der havde en marginalsats på 
under 50%. 
162 Marginalskatteprocent i EU-landene, 1985 og 1991 
Arbejdsgiverbidrag 
0,8 \-
0,6 
0,4 
0,2 • Lønmodtagerbidrag + 
skat 
(ved løn på mellem 80% og 100% 
af gennemsnitslønnen) 0,8 
0,6 
0,4 
0,2 
0 MHL_MK_JMB-J^M, 0 
GR UK P E L F EUR11 NL DK D IRL B 
Venstre søjle: 1985, Højre søjle: 1991; I: Ingen data Med undtagelse af Belgien, hvor 
den samlede marginalsats steg en 
smule, og Frankrig, hvor den for­
blev uændret, blev marginalsatsen 
reduceret i alle EU-landene fra 
1985 til 1991, men dog kim ganske 
lidt i Portugal, Spanien og Irland. 
De største fald på fem procentpoint 
og derover kunne registreres i 
Nederlandene og Grækenland, 
hovedsagelig på grund af skattelet­
telser, mens et fald på ca. tre pro­
centpoint kunne registreres i 
Luxembourg og Storbritannien, i 
sidstnævnte land hovedsagelig på 
grund af lavere arbejdsgiverbidrag. 
Disse samlede procentsatser for 
marginalskat plus socialsikringsbi­
drag er højere i EU end i både USA 
og Japan. I USA udgjorde den sam­
lede marginalsats i 1991 ca. 40% af 
gennemsnitslønnen for en produk­
tionsarbejder (i henhold til OECD-
overslag), hvilket er lidt mindre end 
i Storbritannien, som havde den la­
ves te marginalsats blandt EU­
landene, mens satsen i Japan kun 
var ca. 30%. 
Specielt i USA var marginalsatsen 
for mange arbejdstagere væsentligt 
lavere på de lavere lønniveauer. Det 
skyldes ikke blot, at indkomstskat­
ten er relativt lavere for de lavere 
lønninger, men først og fremmest de 
forholdsvis begrænsede lovpligtige 
socialsikringsbidrag, som arbejds­
giverne skal betale, og dermed ar­
bejdsgivernes større frihed til at 
bestemme niveauet for de ikke-
lønmæssige arbejdskraftomkost­
ninger. Arbejdsgivere i USA har 
således mulighed for at ansætte 
arbejdstagere, uden at det koster 
dem ret meget mere end det, 
arbejdstageren selv får i lønnings­
posen, eftersom de kan — og i man­
ge tilfælde også gør det — reducere 
det frivillige element i socialsik­
ringsbidragene til et minimum, spe­
cielt i sektorer, hvor der er en 
forholdsvis svag eller slet ingen fag-
foreningsrepræs entation. 
Det gælder i praksis specielt for 
kvinder, som i mange tilfælde er 
138 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
beskæftiget på deltidsbasis og ikke 
er dækket af en sygeforsikring. 
I de fleste europæiske lande er dette 
ikke muligt — eller var det i hvert 
fald ikke indtil for nylig. Eftersom 
både arbejdsgivere og lønmodtage­
re, uanset lønniveauet, skal betale 
de lovpligtige socialsikringsbidrag 
til samme — eller i visse tilfælde en 
højere — sats som den, der gælder 
for gennemsnitslønnen, er der 
grænser for, hvor meget det 
ikke-lønmæssige element i arbejds­
kraftomkostningerne kan reduce­
res. 
I en række europæiske lande—Bel­
gien, Tyskland, Frankrig, Italien og 
Nederlandene specielt — udgjorde 
skattedelen, som den her er define­
ret, stadig 35% af arbejdskraftom­
kostningerne eller mere selv for 
arbejdstagere med en løn, der var 
for lav til overhovedet at udløse ind­
komstskat. Derimod gælder det i 
Storbritannien, at de lave satser for 
de lovphgtige bidrag, der skal beta­
les for arbejdstagere i den nederste 
ende af lønskalaen, at det ikke-løn­
mæssige element i arbejdskraftom­
kostningerne — og dermed også 
skatteandelen, kan reduceres til et 
meget lille beløb. Konsekvensen er, 
at de samlede omkostninger ved at 
ansætte folk i den nedre ende af 
skalaen er langt mindre i 
Storbritannien end i de fleste andre 
EU-lande, også selv om man ser 
bort fra det forhold, at der ikke ope­
reres med en lovfæstet mindsteløn, 
hvilket i andre lande i sig selv sæt­
ter en nedre grænse for omkostnin­
gerne ved at have arbejdstagere 
beskæftiget. 
For ganske nylig er der dog blevet 
indført nogle regler i flere andre 
lande med henblik på at nedbringe 
bidragssatserne for lavere kvalifice­
rede arbejdstagere og unge arbejds­
tagere. Eftersom en stor del af de 
arbejdsløse er ufaglærte med meget 
begrænsede kvalifikationer og et 
lavt uddannelsesniveau, er beskæf-
tigelsesomkostningerne i den nedre 
ende af lønskalaen særdeles rele­vante for alle politiske tiltag, der 
tager sigte på at nedbringe arbejds­
løsheden. Det blev også klart under­
streget i Kommissionens hvidbog 
om Vækst, konkurrenceevne og be­
skæftigelse. 
Det blev dog også understreget, at 
det er nødvendigt at forhindre, at 
den slags regler bidrager til at for­
ringe indkomstmulighederne for 
dem, der i forvejen står svagest på 
arbejdsmarkedet. Udfordringen for 
de politiske beslutningstagere be­
står i at få nedbragt omkostninger­
ne ved at beskæftige lavt 
kvalificerede arbejdstagere, så ar­
bejdsgiverne tilskyndes til at an­
sætte sådanne arbejdstagere, og 
samtidig undgå en større indkomst­
nedgang for denne gruppe og en 
stigning i antallet af fattige arbejds­
tagere. 
Den sidstnævnte målsætning er 
særlig vigtig på baggrund af, at så 
mange i EU i forvejen ligger under 
fattigdomsgrænsen, på trods af at 
de er i beskæftigelse, og på trods af 
at de har en lønindtægt — en kombination af uheldige omstæn­
digheder, som de sociale sikringssy­
stemer i de færreste EU-lande er i 
stand til at gøre noget ved. 
Mange af disse mennesker er kvin­
der, som i flere af EU-landene fort­
sat tjener væsentligt mindre end 
deres mandlige kolleger, og som ud­
gør det store flertal af de lavest løn­
nede arbejdstagere. Udfordringen 
for politikerne er derfor ikke kun at 
skabe tilskyndelse til at oprette nye 
arbejdspladser, men også at beskyt­
te kvindernes indtjeningsmulighe­
der. 
Lav løn og fattigdom 
Det er forholdsvis vanskeligt ud 
fra de disponible data at udarbejde 
overslag over, hvor mange lavtløn­
nede arbejdstagere der er i EU, 
men oplysninger fra husstands- og 
familiebudgetundersøgelser tyder 
på, at lav løn er forbundet med 
fattigdom i mange EU-lande. (Det 
skal understreges, at der er tale om 
rent foreløbige tal, eftersom 
163 Husstande i EU-landene med et forbrug under 
fattigdomsgrænsen efter antallet af medlemmer i 
beskæftigelse, 1988 
2Q % af alle husstande med mindst ét medlem i beskæftigelse „_ 
15 
10 H 15 
10 
OK NL D UK IRL 8 L F E12 6 GR I P 
Tallene over søjlerne angiver antallet af berørte husstande (i tusinder) 
-139 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
Data om fattigdom 
De data, der ligger til grund for analysen af lav løn 
og fattigdom, stammer fra nationale undersøgel­
ser af familiebudgetter og husstandsforbrug i 
EU-landene. For at være mere præcis,er tallene 
hentet fra "Poverty statistics in the late 80s: Re­
search based on micro data" - en undersøgelse 
udført for EUROSTAT af Aldi J. M. Hagenaars, 
Klaas de Vos og M. Asghar Zaidi fra Institut for 
Økonomisk Sociologi og Psykologi, Erasmus Uni­
versitet, Rotterdam (som forventes udgivet i 
slutningen af 1994) 
Selv om dataene i et vist omfang er blevet harmo­
niseret af Eurostat på et senere tidspunkt, er der 
markante forskelle mellem de nationale undersø­
gelser i den måde, hvorpå de er blevet gennemført, 
i antallet af adspurgte personer og i de anvendte 
definitioner og begreber. Det betyder, at resulta­
terne kun må betragtes som overslag og foreløbige 
og som en meget grov indikator for, hvor mange 
husstande der har et forbrug under 50 % af gen­
nemsnittet i de forskellige EU-lande. 
De nationale undersøgelser blev gennemført i 
1988 i seks af EU-landene, i 1986/87 i Luxem­
bourg, i 1987 i Danmark, Irland og Belgien, i 1989 
i Frankrig og i 1989/90 i Portugal. 
Fattigdom er her defineret som et husstandsfor­
brug på under 50% af gennemsnitsforbruget for 
husstandene i det pågældende land — dvs. det er 
snarere et relativt end et absolut mål og kun som 
et mål blandt mange andre. Selv om den interna­
tionale standarddefinition på fattigdom refererer 
til indkomsten frem for til forbruget, giver de un­
dersøgelser, hvorfra dataene er hentet, ikke 
mulighed for at foretage et pålideligt overslag over 
husstandsindkomsterne. Eftersom forbruget må 
forventes at være højere i forhold til indkomsten i 
de fattigere husstande end i de mere velstående, 
kan anvendelsen af forbruget som mål i givet fald 
kun forskyde tallene for, hvor mange husstande 
der ligger under fattigdomsgrænsen, i nedadgåen­
de retning. 
Husstandsmedlemmerne er vægtet for at gøre det 
lettere at sammenligne husstande af forskellig 
størrelse, idet husstandsoverhovedet er vægtet 
med 1, det næste medlem med 0,5 og hvert efter­
følgende medlem med hver 0,3. dataene ikke er harmoniseret mel­
lem EU-landene og desuden 
snarere refererer til forbrug end til 
indkomst — se det indrammede 
felt vedrørende nærmere enkelthe­
der). 
I slutningen af 1980'erne havde næ­
sten 10% af de husstande i EU, hvor 
mindst ét medlem var i beskæftigel­
se, et forbrug på under 50% af gen­
nemsnittet for husstandene i det 
pågældende land, hvilket kan bru­
ges som indikator for fattigdom i 
relativ forstand. Det svarer til i alt 
7,5 mio husstande eller 19 mio men­
nesker (figur 163). Desuden havde 
ca. 30% af disse husstande mindst 
to medlemmer i arbejde, og alligevel 
var lønindtægten fra beskæftigel­
sen ikke tilstrækkelig til at bringe 
deres indkomst op over fattigdoms­
grænsen. (Selv om analysen her er 
baseret på husstande, som er den 
normale enhed til måling af fattig­
dom, skal det dog ikke opfattes så­
dan, at den enkeltes indkomst og 
løn i sig selv ikke også er af betyd­
ning, specielt eftersom en lav løn 
kan gøre den pågældende afhængig 
af resten af husstandens indkomst). 
Som det kunne forventes, er der 
særligt mange fattige arbejdstagere 
i de mindre udviklede sydlige EU­
lande. I 1988 havde 19% af de por­
tugisiske husstande, hvor mindst 
én person var i beskæftigelse, et 
forbrug, som lå under fattigdoms­
grænsen (i næsten halvdelen af dis­
se husstande var mindst to 
medlemmer i arbejde), mens tallet i 
Italien var 16%, i Grækenland 14%, 
og i Spanien over 12%. I Frankrig, 
hvor indkomstniveauet pr. indbyg­
ger er blandt de højeste i EU, havde 
9% af de husstande, hvor mindst ét 
medlem var i beskæftigelse, et for­
brug på under 50% af gennemsnit­
tet. 
I den anden ende af skalaen finder 
vi Nederlandene, hvor under 4% af 
husstande med mindst én person i 
beskæftigelse havde et forbrug un­
der dette niveau, og Danmark, hvor 
tallet var under 3%. 
140-
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
Lav løn er ikke den vigtigste årsag 
til fattigdom i noget EU-land. I de 
fleste lande er alderdom, pension og 
dermed bortfald aflønnet beskæfti­
gelse hovedårsagen til, at folks for­
brug kommer til at ligge under 
fattigdomsgrænsen. I virkelighe­
den afspejler det dog til dels det 
faktum, at lønningerne var for lave, 
dengang den pågældende var i ar­
bejde, til at give en tilstrækkelig 
alderdomspension. Det afspejler til 
dels også, at mange kvinder er alene 
tilbage i deres alderdom med util­
strækkelige pensionsrettigheder til 
at nå op over fattigdomsgrænsen. 
Ikke desto mindre var husstands-
overhovedet i beskæftigelse i en 
tredjedel af de husstande, hvis for­
brug lå under fattigdomsgrænsen i 
1988. Det svarer til 5% af samtlige 
husstande i EU (figur 164). Af disse 
var gennemsnitligt 30% husstande, 
hvor husstandsoverhovedet var 
selvstændig erhvervsdrivende frem 
for lønmodtager. Det er relativt fle­
re end den procentvise andel af selv­
stændige erhvervsdrivende i den 
samlede beskæftigelse (21%), hvil­
ket tyder på, at der er langt større 
sandsynlighed for, at en selvstæn­
dig erhvervsdrivende har en ind­
komst under fattigdomsgrænsen, 
end det er tilfældet for en lønmod­
tager. 
Lav løn er generelt en væsentligere 
årsag til fattigdom i de sydlige EU­
lande end i de nordlige. 11988 hav­
de husstandsoverhovedet lønnet 
beskæftigelse i over 40% af de hus­
stande, der lå under fattigdoms­
grænsen i Grækenland, Spanien og 
Italien, mens tallet i Portugal var 
over 50%. 
Lav løn var imidlertid også en væ­
sentlig årsag til fattigdom i en ræk­
ke nordlige EU-lande. Det gælder 
specielt i Danmark og Luxembourg, 
men i førstnævnte land er det ho­
vedsagelig udtryk for, at fattigdom 
ikke er ret udbredt. I modsætning 
hertil er lav løn i Storbritannien en 
forholdsvis mindre væsentlig årsag 
til fattigdom, men i dette tilfælde er 164 Husstande i EU-landene under fattigdomsgrænsen 
efter socialgrupper, 1988 
% af alle husstande 
30 
H 25 
H 20 
H 15 
10 
o ——__—U-—^^«____KJ 0 
DK NL B L D F EUR12 IRL UK E GR I P 
NL. P, UK: Tallene for 'Uden lønnet beskæftigelse- omfatter de uarbejdsdygtige 
165 Husstande i EU-landene under fattigdomsgrænsen, 
hvor husstandsoverhovedet er arbejdsløs, 1988 
n 50 
-141 
Kapitel 6 Arbejdskraftomkostninger, bidrag til sociale sikringssystemer samt skatter 
det udtryk for, at en meget stor del 
af det samlede antal husstande har 
et forbrug på under 50% af gennem­
snittet (17% i 1988). 
I EU som helhed er der flere hus­
stande, hvis forbrug ligger under 
fattigdomsgrænsen på grund af lav 
løn end på grund af arbejdsløshed 
eller invaliditet. Kun i fire EU-lan­
de var det ikke tilfældet, nemlig 
Belgien og Nederlandene og speci­
elt Irland og Storbritannien, hvor 
det at være arbejdsløs var den vig­
tigste årsag til fattigdom. 
Selv disse tal kan oven i købet inde­
bære en undervurdering af proble-
met omkring lav løn. Andre 
oplysninger tyder på, at størstepar­
ten af de lavtlønnede er kvinder, 
som normalt ikke er den eneste løn­
modtager i en husstand, og hvis 
"fattigdomsløn" derfor skjules i hus­
standens samlede forbrug. 
Ikke desto mindre gælder det i både 
den sydlige og den nordlige del af 
EU, at det at være arbejdsløs inde­
bærer en stor sandsynlighed for et 
indkomstniveau under fattigdoms­
grænsen. I 1988 havde 38% af de 
husstande, hvor husstandsoverho­
vedet var arbejdsløs, et forbrug på 
under 50% af gennemsnittet, og tal­
let var helt oppe på 48% i Storbri­
tannien, kun en smule lavere i 
Portugal og over 40% i Tyskland og 
Luxembourg samt i Irland (fi­
gur 165). Kun i Grækenland — må­
ske noget overraskende — og i 
Nederlandene og Danmark var tal­
let under 25%; i Danmark var det 
helt nede på 5%, hvilket er langt det 
laveste i hele EU. 
Risikoen for, at en husstand kom 
under fattigdomsgrænsen, var gen­
nemsnitligt fire gange større i EU 
som helhed, hvis husstandsoverho­
vedet var arbejdsløs, end hvis ved­
kommende var i arbejde. Det synes 
at tyde på, at folk de fleste steder i 
EU føler sig forholdsvis kraftigt til­
skyndet til at undgå arbejdsløshed 
— men dog mere i nogle lande, som 
f.eks. Belgien, Tyskland, Irland, Nederlandene og Storbritannien, 
hvor risikoen var over syv gangen 
større i 1988, end i andre lande som 
f.eks. Danmark, hvor den var min­
dre end dobbelt så stor. Det tyder 
også på, at enhver form for nedsæt­
telse af de sociale ydelser til de 
arbejdsløse vil få alvorlige konse­
kvenser for deres relative forbrugs­
niveau. 
142-
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Arbejdsmarkedspolitikken må justeres i takt med, at 
arbejdsløsheden ændrer karakter i EU Der er stor forskel 
på, hvor meget der bruges på arbejdsmarkedspolitikken i de 
enkelte EU-lande, og der er ligeledes stor forskel på, i hvor 
høj grad den offentlige arbejdsformidling medvirker til at 
skaffe de arbejdsløse i beskæftigelse. 
Arbejdsløsheden er det største øko­
nomiske problem i EU. 11973 havde 
vi haft to tiår med høj og relativ 
stabil økonomisk vækst i EU, men 
derefter voksede arbejdsløsheden 
gradvist, kun med en afbrydelse i 
perioden fra 1985 til 1990; stignin­
gen gik fra en gennemsnitlig 
arbejdsløshed på under 3% til en 
arbejdsløshed på 11% i dag. I de 
15 år forud for 1973 var det kun 
Italien og Grækenland, der kunne 
registrere arbejdsløshedsprocenter 
over 5% og i så fald kun en smule 
over. Siden da er det kun 
Luxembourg blandt EU-landene, 
der konsekvent har haft en arbejds­
løshed under 5%. 
Selv om den seneste stigning i ar­
bejdsløsheden er ved at tage af, og 
selv om vi kan håbe på en meget 
begrænset stigning på kort sigt, er 
der på ingen måde grund til at tage 
let på problemet. Tallene fra de se­
neste 20 år viser klart, at det ikke 
er lykkedes for noget EU-land at 
nedbringe arbejdsløsheden i væ­
sentligt omfang og holde den på et 
lavt niveau i en længere periode, 
bortset fra Luxembourg. Der er kun 
ringe sandsynlighed for, at det vil 
lykkes fremover uden en markant 
ændring i den markedspolitik, der 
føres, eller uden radikalt ændrede 
omstændigheder. 
Hovedformålet med dette kapitel er 
at redegøre for, hvilke arbejdsmar­kedsforanstaltninger der gennem­
føres i EU-landene for at afhjælpe 
problemet, og hvor megen hjælp de 
arbejdsløse får til at finde beskæfti­
gelse. Det skal understreges, at der 
kun er tale om et enkelt aspekt af 
de mange politiske tiltag, der skal 
til for at løse arbejdsløshedsproble­
met effektivt, men Det Europæiske 
Råd har dog fremhævet betydnin­
gen af at udnytte de offentlige 
midler mere effektivt på dette om­
råde. 
Kapitlet indledes med en 
undersøgelse af, hvordan arbejds­
løshedsproblemet har ændret 
karakter i forskellige egne af EU. 
De to vigtigste træk ved arbejdsløs­
heden i 1980'erne var for det første 
det store antal arbejdsløse unge — i 
1985 var godt 40% af de arbejdsløse 
under 25 år, selvom de kun udgjor­
de ca. 20% af arbejdsstyrken. Det 
andet træk var den meget udbredte 
langtidsledighed — i 1985 havde 
halvdelen af de arbejdsløse været 
uden arbejde i mindst et år. 
I 1980'erne blev arbejdsmarkeds­
foranstaltningerne i stigende grad 
centreret omkring disse to proble­
mer. I det første afsnit i det følgende 
redegøres der for de to problemers 
nuværende omfang, og hvordan de 
kan forventes at ændre sig over tid. 
Dermed kommer man ind på en an­
den problemstilling, som også blev 
understreget i hvidbogen og frem­hævet af Det Europæiske Råd, nem­
lig det store antal unge i forskellige 
egne af EU uden tilstrækkelig ud­
dannelse. 
I det næste afsnit gennemgås de 
forskellige metoder, de arbejdsløse 
benytter for at søge arbejde, mens 
der, som nævnt ovenfor, i tredje af­
snit redegøres for de offentlige 
udgifter til arbejdsmarkedspolitik­
ken, og her tænkes både på 
indkomststøtte og mere aktive for­
anstaltninger, der tager sigte på at 
bedre de arbejdsløses muligheder 
for at finde beskæftigelse. 
Ungdomsarbej ds-
løsheden 
Arbejdsløsheden blandt de unge 
faldt markant i EU i anden halvdel 
af 1980'erne med den kraftige stig­
ning i beskæftigelsen i denne 
periode, de mange foranstaltninger, 
der var blevet iværksat for at af­
hjælpe problemet, og faldet i 
antallet af unge under 25 år. 
Ungdomsarbejdsløsheden faldt 
med over fem procentpoint fra 1985 
til 1990, hvilket var langt mere end 
faldet i arbejdsløsheden for perso­
ner over 25 år, som var forholdsvis 
begrænset (figur 166). Siden da har 
ungdomsarbejdsløsheden kun æn­
dret sig meget lidt i forhold til 
voksenarbejdsløsheden. Dette dæk-
-143 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Kl Ungdomsarbejdsløshedsprocenter, 1993 
af arbejdsstyrken 
166 Arbejdsløsheden i EU efter køn og alder, 1983 - maj 
1994 
% af arbejdsstyrken 
30 r 
25 r 
20 
15 r 
10 h >N .. 
Kvinder <25 
\---, -l 30 
25 
-4 20 
H 15 
lait 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 ker dog over en markant forskel i 
udviklingen i arbejdsløsheden 
blandt henholdsvis unge mænd og 
unge kvinder. Mens arbejdsløshe­
den for kvinder under 25 år kun er 
steget langsomt siden 1990, er ar­
bejdsløsheden blandt unge mænd 
vokset kraftigt — med over 5% af 
arbejdsstyrken—og langt mere end 
arbejdsløsheden for ældre mænd og 
kvinder. En forskel på 5% af 
arbejdsstyrken mellem arbejdsløs­
heden blandt unge mænd og unge 
kvinder i 1990 er — efter nogle års 
stilstand — blevet reduceret til en 
forskel på under 2% i maj 1994. 
Ungdomsarbejdsløsheden i EU som 
helhed, som lå på ca. 21% i maj 
1994, er derfor fortsat over dobbelt 
så høj som arbejdsløsheden blandt 
de voksne, som "kun" er ca. 9%. Det 
markante fald i ungdomsarbejds­
løsheden i forhold til 
arbejdsløsheden blandt de ældre, 
som fandt sted mellem 1985 og 
1990, sluttede, da recessionen satte 
ind, og beskæftigelsen begyndte at 
falde. Eftersom antallet af unge i 
den arbejdsdygtige alder, som 
nævnt i de følgende, fortsat er faldet 
i EU i denne periode, understreger 
det forhold, at det ikke er lykkedes 
at få ungdomsarbejdsløsheden til at 
falde tilsvarende, hvilke problemer 
de unge — og specielt de unge 
mænd — har haft med at finde be­
skæftigelse. 
Ungdomsarbejdsløsheden er mar­
kant højere end arbejdsløsheden 
blandt voksne i alle EU-landene, 
bortset fra Tyskland, hvor den i maj 
1994 var over 2% lavere. Forskellen 
var særligt udtalt i Grækenland og 
Itahen, hvor ungdomsarbejdsløshe­
den var henholdsvis ca. 23% og 33%, 
hvilket svarer til en forskel i forhold 
til arbejdsløsheden blandt voksne 
på mere end 4:1 (figur 167 og 168). 
På trods af den store ungdomsar­
bejdsløshed både i Spanien, hvor ca. 
38% af arbejdsstyrken under 25 år 
var arbejdsløs — langt flere end no­
get andet sted i EU — og i Irland, 
hvor tallet var ca. 27% — det tred­
jehøjeste — var forskellen mellem 
144 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
ungdomsarbejdsløsheden og ar­
bejdsløsheden blandt de voksne 
mindre end EU-gennemsnittet. 
Selv om ungdomsarbejdsløsheden 
fortsat er et alvorligt problem i 
mange egne i den nordlige del af 
EU, er problemet stadig mest akut 
i syd, hvor ungdomsarbejdsløshe­
den er steget til 40% eller endnu 
mere i mange spanske og italienske 
regioner (kort 1). 
Ændringer i ungdoms­
arbejdsløsheden og i 
arbejdsstyrken 
Udviklingen i ungdomsarbejdsløs­
heden i de seneste år skal vurderes 
i lyset af de ændringer, der er sket 
med hensyn til antallet af unge. I 
EU som helhed faldt antallet af 
unge mellem 15 og 24 år — dvs. de 
unge i den arbejdsdygtige alder — 
med ca. 1% om året fra 1985 til 
1992 — det seneste år, for hvilket 
der foreligger data (lidt mere for 
kvindernes end for mændenes ved­
kommende). Faldet har været 
mest markant i Tyskland, hvor an­
tallet af unge i denne aldersgruppe 
faldt med gennemsnitligt 3% om 
året i den pågældende periode, 
mens det i Storbritannien faldt 
med over 2% om året (figur 169). 
Til gengæld steg antallet i Italien, 
Spanien, Grækenland og Irland, 
men dog forholdsvis lidt, mens det 
i Frankrig kun faldt marginalt. 
Resultatet har været, at den del af 
den arbejdsdygtige befolkning (15-
64 år), som udgjordes af unge 
under 25 år, faldt fra 23% i 1985 til 
21% i 1992 i EU som helhed. I 
Tyskland faldt det imidlertid fra 
23% til 18% og i Storbritannien fra 
24% til 21%. Kun i Italien var der 
ikke tale om et fald i andelen af 
unge i den arbejdsdygtige befolk­
ning i denne periode, og i 
Grækenland, Spanien, Irland og 
Portugal — dvs. de mindst udvik­
lede lande i EU — var faldet under 
ét procentpoint. 167 Ungdomsarbejdsløsheden (< 25 år) i EU-landene, 
1985,1990 og maj 1994 
% af arbejdsstyrken 
50 r 
168 Arbejdsløsheden blandt personer over 25 år i EU­
landene, 1985,1990 og maj 1994 
% af arbejdsstyrken 
145 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
169 Ændringer i befolkning og arbejdsstyrke (15-24 år) i 
EU-landene, 1985-1992 
Årlig variation ( %) 
3 r 
2 r 
1 r 
-3 
-4 h n 3 
A 1 
A -1 
A -2 
A -3 
-4 
D UK B L NL DK EUR12 P F IRL E I QR 
170 Unge arbejdsløse i forhold til arbejdsstyrke og 
befolkning (15-24 år) i EU-landene, maj 1994 
% labour force (15-24) 
40 r 
30 r-% population (15-24) 
-i 40 
30 
20 
10 h d 20 
10 
D L OK P UK NL 612 B P OU IRL I 6 0 L OK P OK NL E12 8 F OH IF*. I 6 
QR: 1991, NL April 1994 Samtidig var der, som nævnt oven­
for, en generel tendens til faldende 
erhvervsfrekvens for både mænd og 
kvinder i denne aldersgruppe, hvil­
ket resulterede i et fald på ca. 2% 
om året i antallet af personer under 
25 år i arbejdsstyrken fra 1985 til 
1992. Faldet i erhvervsfrekvensen 
var af et sådant omfang, at det op­
vejede befolkningstilvæksten i de 
lande, hvor der overhovedet var tale 
om en tilvækst. I Itahen faldt ar­
bejdsstyrken under 25 år med 10% 
i denne periode, i Portugal med over 
20%, i Frankrig med 23% og i 
Belgien med 24%. Kun i 
Nederlandene, hvor der var tale om 
en kraftig stigning i erhvervsfre­
kvensen, voksede arbejdsstyrken i 
denne aldersgruppe (i dette tilfælde 
med 17% i løbet af den pågældende 
periode). 
Resultatet af faldet i antallet af 
unge, som er økonomisk aktive, er, 
at unge under 25 år nu udgør en 
mindre andel af arbejdsstyrken. I 
EU som helhed faldt denne andel 
fra 20% i 1985 til 16% i 1992, og det 
dækker over et fald i samtlige EU­
lande. I Tyskland var faldet fra 
20% til 14%, i Frankrig fra 17% til 
12% og i Storbritannien fra 24% til 
19%. Selv i Nederlandene, hvor der 
var tale om en stigning i antallet af 
unge i arbejdsstyrken, kunne der 
registreres et relativt fald på ét 
procentpoint i løbet af denne perio­
de. 
Det er ikke nødvendigvis en negativ 
udvikling, hvis den hænger sam­
men med, at en større andel af de 
unge forbliver længere under ud­
dannelse eller modtager mere 
omfattende erhvervsmæssig grund-
uddannelse. I det omfang, det 
forholdsvis generelle fald i er­
hvervsfrekvensen afspejler dette, 
kan det betyde, at disse unge bidra­
ger med øgede kvalifikationer til 
arbejdsstyrken, når de på et senere 
tidspunkt kommer ind på arbejds­
markedet. På den anden side kan 
faldet i erhvervsfrekvensen også 
blot være udtryk for, at der mangler 
job til de unge. 
146 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Det er forholdsvis vanskeligt ud fra 
de foreliggende data at afgøre, hvil­
ken af disse to muligheder der bedst 
beskriver, hvad der er sket, til dels 
på grund af forskelle mellem EU­
landene med hensyn til definitionen 
af almen og erhvervsfaglig uddan­
nelse og dermed også forskelle med 
hensyn til angivelsen af de unges 
status i Arbejdsstyrkeundersøgel­
sen. Samme problem gør sig 
gældende med hensyn til, hvor 
mange unge der regnes med i ar­
bejdsstyrken. Specielt de store 
forskelle mellem landene i de unges 
erhvervsfrekvens kan muligvis til­
skrives den måde, hvorpå man 
behandler f.eks. studerendes løse 
arbejde og/eller den måde, hvorpå 
arbejdsløshed defineres for unge 
under 25 år. 
Disse problemer betyder, at både 
erhvervsfrekvenserne for de unge 
og ungdomsarbejdsløsheds-
procenterne skal behandles med 
den største forsigtighed, når man 
vil drage politiske konklusioner. 
Selv om det på ingen måde er ideelt, 
kan det i betragtning af problemer­
ne med at afgøre, hvor mange af de 
unge der er økonomisk aktive være 
mere hensigtsmæssigt — eller i 
hvert fald lige så instruktivt — at 
sætte arbejdsløsheden blandt unge 
under 25 år i relation til hele denne 
aldersgruppe i befolkningen i stedet 
for — eller tilligemed — i relation 
til arbejdsstyrken. (Det ideelle ville 
være at kunne operere med en ens­
artet afgrænsning i samtlige 
EU-lande af unge under fuldtids­
uddannelse, under uddannelse 
kombineret med beskæftigelse, i 
fuldtidsbeskæftigelse og i deltidsbe-
skæftigelse, og unge, som ikke 
indgår i nogen af disse grupper, og 
som derfor er regulært økonomisk 
inaktive). 
Det giver et noget andet billede af 
arbejdsløsheden, end hvis den må­
les på den sædvanlige måde. Det 
viser specielt, at selv om Spanien og 
Italien i maj 1994 stadig havde den 
højeste ungdomsarbejdsløshed i for­hold til den pågældende alders­
gruppe — henholdsvis 20% og 17% 
— blev forskellen mellem disse to 
lande og de øvrige EU-lande kraf­
tigt reduceret, idet Irland kunne 
registrere en ungdomsarbejds­
løshed på ca. 15%, mens den 
i Grækenland, Frankrig, 
Nederlandene og Storbritannien 
var ca. 10% (figur 170). 
Desuden kunne det konstateres, at 
mens ungdomsarbejdsløsheden i 
Frankrig og Belgien på grund af det 
begrænsede antal unge, der blev 
medregnet i arbejdsstyrken, var hø-
jere end i Nederlandene og 
Storbritannien — ganske markant 
for Frankrigs vedkommende — var 
procenterne, målt i forhold til hele 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder, stort set på samme niveau 
eller lavere. Hvilken af de to 
procentsatser der giver det bedste 
indtryk af ungdomsarbejdsløsheds-
problemet, vil være et åbent 
spørgsmål, indtil der foreligger 
mere detaljerede data. 
Ungdomsarbej ds-
løsheden i forhold 
til den samlede 
arbej dsløshed 
Faldet i antallet af unge afspejles i 
den procentvise andel af de arbejds­
løse, som er under 25 år. I EU som 
helhed var ca. 32% af alle arbejdslø­
se i maj 1994 unge, og det var ca. to 
procentpoint mindre end i 1990 og 
ca. ti procentpoint mindre end i 
1985, da tallet var 43% og ungdoms-
arbejdsløshedsproblemet var størst 
(figur 171). I den forstand er 
arbejdsløshedsproblemet i løbet af 
denne periode i mindre grad blevet 
et spørgsmål om ungdomsarbejds­
løshed, selv om det først og 
fremmest skyldes faldet i antallet af 
unge i arbejdsstyrken. 
Omfanget af og udviklingen i ung-
domsarbejdsløsheden varierer 
ganske meget mellem EU-landene. 
Problemet er fortsat størst i Italien, hvor godt halvdelen af de arbejdslø­
se i maj 1994 var under 25 år. Det 
var dog væsentligt færre end i 1985, 
da tallet var over 60%. Det eneste 
andet EU-land, hvor tallet nærmer 
sig Italiens, er Grækenland, hvor 
ca. 45% af de arbejdsløse var under 
25 år ved den seneste tælling — det 
var i dette tilfælde i 1991 (der er 
problemer med de græske data efter 
dette tidspunkt); det var mere end i 
1985. I Italien og Grækenland er 
arbejdsløshedsproblemet derfor i 
langt højere grad et problem for de 
unge end noget andet sted i EU. 
Af de øvrige EU-lande var det kun i 
Irland, hvor tallet var ca. 36% i maj 
1994, at de unge arbejdsløse udgjor­
de mere end en tredjedel. Her var 
tallet desuden steget siden 1990, og 
det er det eneste land, udover 
Nederlandene og Luxembourg, 
hvor dette var tilfældet. 
I den anden ende af skalaen ligger 
Tyskland, hvor unge under 25 år 
kun udgjorde godt 10% af alle ar­
bejdsløse, og her var andelen faldet 
fra næsten 30% i 1985.1 intet andet 
EU-land, bortset fra Danmark, var 
tallet under 20%. 
Langtidsledigheden 
Problemet omkring langtidsledig­
heden, som steg kraftigt i første 
halvdel af 1980'erne, synes at være 
blevet lidt mindre akut i de seneste 
år, selv om det fortsat er alvorligt. 
Desuden kan langtidsledigheden, 
eftersom der ikke foreligger data for 
tiden efter 1992, da arbejdsløshe­
den var lavere end i skrivende 
stund, meget vel været vokset si­
den. 
Fra 1985 til 1992 faldt den andel af 
de arbejdsløse, som havde været 
uden arbejde i mindst et år, fra 52% 
til 43% (figur 172). Faldet var sær­
ligt udtalt i Portugal, hvor andelen 
af langtidsledige blev reduceret fra 
53% til 30% i denne periode, og 
Spanien, hvor der var tale om et fald 
fra næsten 60% til 45%. Det kan 
147 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
171 Unge arbejdsløse (< 25 år) i % af alle arbejdsløse i EU­
landene, 1985,1990 og maj 1994 
% af alle arbejdsløse 
n 70 
D L DK P UK NL EUR12 B F GR IRL 
GR: 1991, NL: April 1994 
172 Langtidsledigheden (> 1 år) i EU-landene, 1985 og 1992 
70 % af alle arbejdsløse 
B 1985 • 1992 
E & P 1986, IRL 1991 -i 70 tilskrives den kraftige vækst i be­
skæftigelsen, som begge disse lande 
oplevede i slutningen af 1980'erne. 
I Grækenland derimod, hvor be­
skæftigelsen voksede forholdsvis 
lidt, steg andelen af arbejdsløse, 
som havde været uden arbejde i 
mindst et år (fra 43% til 50%), og det 
var det eneste EU-land, hvor dette 
var tilfældet. I Irland, hvor væksten 
i beskæftigelsen også var meget 
svag i denne periode, faldt langtids­
ledigheden kun ganske lidt. 
I de øvrige EU-lande er der imidler­
tid ingen tæt sammenhæng mellem 
faldet i den procentvise andel af 
langtidsledige blandt de arbejdsløse 
og væksten i beskæftigelsen. Speci­
elt i Nederlandene, hvor væksten i 
beskæftigelsen fra 1985 til 1992 var 
den højeste i EU, i vidt omfang på 
grund af nedsættelser af arbejdsti­
den, faldt langtidsledigheden med 
mindre end EU-gennemsnittet, og i 
1992 lå den (knap 50%) fortsat over 
gennemsnittet. Det samme gjorde 
sig gældende i Tyskland, hvor der 
også var en forholdsvis kraftig stig­
ning i beskæftigelsen, men hvor 
langtidsledigheden også faldt min­
dre end i andre EU-lande. 
Disse tal refererer til foråret 1992 
— da Arbejdsstyrkeundersøgelsen 
blev gennemført — og de viser der­
for ikke, hvad der er sket under den 
nuværende recession, idet 
størsteparten af stigningen i ar­
bejdsløsheden i de fleste EU-lande 
er registreret efter, at dataene blev 
indsamlet. Erfaringerne fra den tid­
ligere økonomiske cyklus i første 
halvdel af 1980'erne, da langtidsle­
digheden først toppede i 1986, 
hvilket var et stykke tid efter, at 
recessionen satte ind, må det 
forventes, at den andel af de ar­
bejdsløse, som har været uden 
arbejde i mindst et år, kan være 
vokset siden 1992 og fortsat vokser 
ganske markant på indeværende 
tidspunkt. 
Den andel af de langtidsledige, som 
er under 25 år, er faldet i takt med, 
-148 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
at det relative antal af arbejdsløse i 
denne aldersgruppe er faldet. 11992 
var 26% af dem, der havde været 
uden arbejde i mindst et år, unge 
under 25 år, sammenholdt med 37% 
i 1985.1 nogle lande har faldet væ­
ret langt mere udtalt, hvilket er 
ensbetydende med et markant fald 
i langtidsledigheden blandt de 
unge. I Luxembourg faldt andelen 
til nul, mens den i Spanien faldt fra 
næsten 50% til under 30%, i 
Portugal fra godt 50% til godt 30% 
og i Frankrig fra over 30% til 15%. 
I alle de nordlige EU-lande, bortset 
fra Storbritannien og Irland, var 
andelen af langtidsledige under 
25 år således 15% eller derunder i 
1992 og under 10% i Tyskland og 
Danmark. 
Langtidsledigheden i den nordlige 
del af EU synes således at være 
blevet et mindre problem for de 
unge, men gør sig nu først og frem-
mest gældende for de ældre 
aldersgrupper. I den sydlige del af 
EU derimod er en væsentlig del af 
de langtidsledige under 25 år 
— over 40% i Italien og kun lidt 
færre i Grækenland, mens tallet i 
Spanien og Portugal stadig er oppe 
på ca. 30%. Ungdomsarbejdsløshe­
den og langtidsledigheden hænger 
derfor nøje sammen i disse dele af 
EU. 
Jobsøgningsmetoder 
De metoder, de arbejdsløse anven­
der til at finde et job, varierer 
ganske betydeligt i EU. Specielt 
gælder det, at de offentlige arbejds­
formidlingskontorer spiller en 
vigtig rolle i flere EU-lande, medens 
mere uformelle jobsøgningsmeto­
der synes at være fremherskende i 
andre EU-lande. 
Som nævnt i kapitel 1, er det på 
ingen måde alle arbejdsløse, og i 
visse dele af EU ikke en gang stør-
steparten af de arbejdsløse 
— specielt ikke de arbejdsløse kvin-
der — der er registreret på 
arbejdsformidlingskontorerne. De, der ikke er registreret, har i langt 
de fleste tilfælde ingen kontakt med 
den offentlige arbejdsformidhng og 
må benytte andre metoder til at fin­
de arbejde. Men selv om folk er 
registreret på arbejdsformidlings­
kontoret, benytter de sig ikke 
nødvendigvis af den service, disse 
kontorer kan tilbyde, som den vig­
tigste jobsøgningsmulighed. 
De steder, hvor en stor del af de 
arbejdsløse er registreret på ar-
bejdsformidlingskontorerne, er der 
dog en tendens til at benytte sig af 
disse kontorer i søgningen efter job. 
Specielt i Tyskland, Frankrig og 
Spanien, hvor registreringsprocen-
ten var over 85% i 1992, benyttede 
det store flertal af de arbejdsløse 
den offentlige arbejdsformidling 
som den vigtigste jobsøgnings-
mulighed — over 90% i Spanien og 
tæt på 90% i Tyskland (hvilket i 
begge tilfælde betyder, at alle de 
registrerede benyttede denne frem­
gangsmåde som den vigtigste 
mulighed), mens over 80% gjorde 
det i Frankrig (figur 173). I alle dis­
se tre lande gjaldt det i næsten hge 
så høj grad for kvinderne som for 
mændene (90% af de arbejdsløse 
kvinder i Spanien, 84% i Tyskland 
og 78% i Frankrig). 
Den eneste undtagelse fra denne 
generelle tendens er Belgien. På 
trods af at 91% af de arbejdsløse her 
var registreret på arbej dsformid­
lingskontorerne, benyttede kun 
38% af de arbejdsløse sig i 1992 (og 
der var kun lille forskel mellem 
mænd og kvinder) af den offentlige 
arbejdsformidlingstjeneste som den 
vigtigste jobsøgningsmulighed. 
I de fleste lande, hvor registrerings-
procenten er relativt lav, benytter 
forholdsvis få, selv af de 
registrerede, sig af den offentlige 
arbejdsformidling som deres 
vigtigste jobsøgningsmulighed. Re­
sultatet er, at kun i Nederlandene 
— hvor tallet var 63% — udover de 
tre ovennævnte lande, henvendte et 
flertal af de arbejdsløse sig til den 
offentlige arbejdsformidling for at finde arbejde. I Storbritannien og 
Portugal ca. 30%, i Irland under 
20% og i Grækenland helt nede på 
8%. Det betyder naturligvis ikke, at 
den offentlige arbejdsformidling i 
disse lande ikke blev brugt som én 
af jobsøgningsmulighederne, men 
kun, at det ikke var den vigtigste 
metode. 
I de fleste lande var det procentvist 
næsten lige så mange kvinder som 
mænd, der benyttede sig af kontak­
ten med den offentlige 
arbejdsformidling for at finde arbej­
de. De eneste undtagelser var 
Nederlandene og Luxembourg, 
hvor ca. 12% flere af de arbejdsløse 
mænd end af kvinderne benyttede 
den offentlige arbejdsformidling 
som den vigtigste jobsøgningsmu­
lighed, samt Storbritannien, hvor 
8% flere af mændene gjorde det. 
Kun en meget lille del af de arbejds­
løse i noget EU-land benytter sig af 
private formidlingsbureauer som 
den vigtigste metode til at finde ar­
bejde. I de fleste lande, bortset fra 
Belgien og Nederlandene, hvor tal­
let var tæt ved 10%, var det i 1992 
kun ca. 2% eller derunder, der be­
nyttede private bureauer som deres 
vigtigste jobsøgningsmulighed. 
Selv om der er en generel tendens 
til, at flere kvinder end mænd be­
nytter private bureauer — kun i 
Danmark og Italien var procentsat­
sen højere for mændenes 
vedkommende end for kvindernes 
— var det stadigvæk forholdsvis få, 
der gjorde det. De private formid­
lingsbureauer, som er dukket op i 
løbet af kort tid i flere EU-lande, 
synes derfor hovedsagelig at betje­
ne arbejdstagere, som i forvejen er i 
beskæftigelse, frem for de arbejds­
løse. 
Blandt de andre og mindre formelle 
jobsøgningsmetoder er de mest al­
mindelige i EU som helhed at læse 
avisernes stillingsannoncer eller 
selv indrykke en annonce. Der er 
dog stor forskel mellem EU-landene 
her. I Storbritannien og Irland be­
nyttede over 40% af de arbejdsløse 
149 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
173 Andelen af arbejdsløse i EU-andene, der benytter 
arbejdsformidlingskontorerne som vigtigste 
jobsøgningsmetode, 1992 
% af arbejdsløse 
100 r 
Private 
arbejdsformidlingsbureauer 
QQ j_ m Offentlige 
arbejdsformidlingskontorer -i 100 
174 Andelen af arbejdsløse i EU-landene, der benytter andre 
kanaler som vigtigste jobsøgningsmetode, 1992 
% af arbejdsløse 
100 r -i 100 aviserne som den vigtigste jobsøg­
ningsmulighed, og i Belgien og 
Luxembourg var det over 25%, 
mens det i Portugal og Danmark, 
hvor også et mindretal af de 
arbejdsløse benyttede arbejdsfor­
midlingskontorerne, var det kim ca. 
15% (figur 174). 
I alle EU-landene var det en større 
procentdel af kvinderne end mæn­
dene, der benyttede aviserne som 
deres vigtigste jobsøgningsmetode 
— forskellen var mest markant i 
Storbritannien og Irland, hvor beg­
ge steder mere end halvdelen af alle 
arbejdsløse kvinder (56% i 
Storbritannien) først og fremmest 
søgte efter job i aviserne. 
I de lande, hvor man ikke i så høj 
grad benytter aviserne, dvs. i 
Portugal og Danmark samt i 
Grækenland og Italien, var direkte 
henvendelser til arbejdsgivere for 
de fleste arbejdsløse den vigtigste 
jobsøgningsmetode udover hjælpen 
fra den offentlige arbejdsformid­
ling. Men i Grækenland og Portugal 
var henvendelser til venner, slægt­
ninge og andre også en vigtig 
jobsøgningsmetode for en stor del af 
de arbejdsløse. I disse to lande var 
det derfor noget mere end halvdelen 
af de arbejdsløse — 55% i Portugal 
og 70% i Grækenland — der hen­
vendte sig til arbejdsgivere eller 
folk, de kendte, for at finde beskæf­
tigelse. 
Selv om der er visse forskelle med 
hensyn til, hvor stor en del af hen­
holdsvis mændene og kvinderne der 
benyttede disse to metoder som de­
res vigtigste jobsøgningsmulighed, 
er der ikke tale om store forskelle, 
og de varierer heller ikke systema­
tisk mellem landene. 
Tallene fra 1992-Arbejdsstyrkeun-
dersøgelsen viser således klart, at 
der er udprægede forskelle i EU 
med hensyn til, hvordan de arbejds-
løse søger beskæftigelse, og 
generelt er det de mindre formelle 
og mindre organiserede metoder, 
der er fremherskende. I kun tre EU-
150-
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
lande — Tyskland, Spanien og 
Frankrig — spiller den offentlige 
arbejdsformidling en dominerende 
rolle, selv om flertallet af de 
arbejdsløse også benytter arbejds-
formidlingskontorerne som en 
jobsøgningsmulighed i Nederlande­
ne og i Italien. I de øvrige EU-lande 
benytter de arbejdsløse flere 
forskellige forholdsvis uformelle 
metoder i større omfang end den 
offentlige arbejdsformidlings tjene­
ste. 
Som nævnt tidligere betyder dette 
ikke nødvendigvis, at den offentlige 
arbejdsformidling ikke benyttes 
overhovedet af de fleste af de ar-
bejdssøgende i de sidstnævnte 
lande. Det er muligt, at de blev be-
nyttet i vidt omfang som en 
sekundær jobsøgningsmulighed 
mange steder. Desuden er det også 
muligt, at mange af de arbejdsløse i 
disse lande har benyttet sig af den 
værdifulde støtte, der tilbydes af de 
offentlige arbejdsformidlingstjene-
ster i flere lande i form af 
rådgivning og hjælp med ansøgnin­
ger, også selv om de benyttede 
andre kanaler til at skaffe sig arbej­
de. Tallene for, hvor mange penge 
der blev brugt på arbej dsformid-
lingstjenesten pr. arbejdsløs person 
var således højere i 1992 i f.eks. 
Belgien og Storbritannien, hvor 
kun et mindretal af de arbejdsløse 
benyttede dem som deres vigtigste 
jobsøgningsmulighed, end i 
Spanien og Italien, hvor flertallet 
gjorde det. 
Selv om der ikke findes fuldstæn­
digt sammenlignelige data 
fra tidligere år (spørgsmålenes 
udformning blev ændret i 1992-
Arbejds s tyrkeundersøgelsen), 
fremgår det dog, at brugen af den 
offentlige arbejdsformidlingstjene­
ste er gået tilbage i betydning i de 
seneste år. Det skyldes til dels li­
beraliseringen af reglerne om 
arbejdsformidlingstjenester i 
Tyskland og Spanien. Det er imid­
lertid også til dels udtryk for et 
markant fald i den procentvise an­
del af arbejdsløse — som defineret i Arbejdsstyrkeundersøgelsen — 
der er registreret på arbejdsfor-
midlingskontorerne, som det også 
anføres i kapitel 1, hvilket til gen­
gæld i visse lande er udtryk for en 
stramning af reglerne om registre­
ring. 
Resultatet er, at det kan blive van­
skeligere at hjælpe de arbejdsløse 
gennem forbedringer i den offentli­
ge arbej dsformidlingstjeneste 
mange steder i EU. 
Arbej dsmar keds-
politikken 
Det offentliges udgifter til arbejds­
markedspolitiske foranstaltninger 
med sigte på at få arbejdsmarkedet 
til at fungere bedre, hjælpe dem, der 
ikke kan finde arbejde, eller—mere 
aktivt — forbedre deres muUgheder 
for at finde beskæftigelse beløb sig 
til i alt ca. 3% af EUs BNP i 1992 
for alle EU-landene under ét. Over 
halvdelen af dette beløb gik til ud­
betaling af indkomststøtte til de 
arbejdsløse og yderligere 10% til 
finansiering af førtidspensionsord-
ninger, der tog sigte på at tilskynde 
ældre til at holde op med at arbejde 
og dermed frigøre flere job til de 
yngre (figur 175). 
Under 40% af de offentlige udgifter 
på dette område — dvs. ikke ret 
meget mere end 1% af EU's BNP — 
gik til aktive arbejdsmarkedsfor­
anstaltninger med henblik på at 
skaffe flere mennesker i arbejde. 
Heraf tegnede uddannelsesordnin­
ger og programmer, der specifikt 
tog sigte på at takle ungdom sar-
bejdsløshedsproblemet, sig for ca. 
halvdelen af de samlede udgifter 
til aktive foranstaltninger — ca. 
0,5% af BNP alt i alt (ikke alle 
EU-landene sondrer mellem disse 
to former for foranstaltninger, 
hvorfor det er vanskeligt at adskil­
le dem på EU-plan) — mens 
jobtilskud, ydelser til handicappe­
de og udgifter til den offentlige 
arbejdsformidlingstjeneste tegne­
de sig for den resterende del. Heraf blev ca. 15% (under 0,2% af BNP)af 
de samlede udgifter til aktive 
foranstaltninger brugt på de 
offentlige arbejdsformidlingstjene-
ster, der tilbyder rådgivning og 
hjælp til at finde beskæftigelse. 
Fra 1985 til 1992 ændredes de 
offentlige udgifter til arbejdsmar­
kedspolitiske foranstaltninger kun 
forholdsvis lidt i relation til BNP i 
EU som helhed. Der var dog tale om 
en vis stigning i den andel af udgif­
terne, der blev brugt til aktive 
foranstaltninger, hvilket til dels af­
spejler, at arbejdsløsheden var 
faldet en smule i 1992, hvorfor der 
blev brugt lidt færre penge på ind-
komststøtte. Udgifterne til 
uddannelse, ungdomsprogrammer 
og jobtilskud steg alle markant i 
forhold til BNP i denne periode, selv 
om de samlede beløb, der er tale om, 
stadig er forholdsvis små i forhold 
til udgifterne til arbejdsløsheds­
ydelser. 
Udgifterne i 
EU-landene 
Der er stor forskel på, hvor meget 
det offentlige bruger på arbej ds-
markedspolitikken i EU. I den ene 
ende af skalaen ligger Danmark, 
der brugte næsten 7% af BNP i 1992 
(og 1993), dvs. næsten dobbelt så 
meget som noget andet EU-land, på 
arbejdsmarkedsforanstaltninger 
(figur 176). Ca. 75% af udgifterne 
gik til arbejdsløshedsydelser og før-
tidspensionsordninger — såkaldte 
passive foranstaltninger — hvilket 
snarere er udtryk for de ret høje 
arbejdsløshedsydelser i forhold til 
andre lande end for, at der er mange 
arbejdsløse. Selv om kun 25% af 
udgifterne gik til aktive foranstalt­
ninger, var det dog ensbetydende 
med et beløb, som stadigvæk var 
større i forhold til BNP end noget 
andet sted i EU (1,8% af BNP). 
Udgifterne til aktive foranstalt­
ninger var også forholdsvis høje i 
Tyskland — ca. 1% af BNP eller 
mere i 1992 — på grund af en 
151 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
175 Offentlige udgifter til arbejdsmarkedsforanstaltninger i 
EU (EUR 11), 1985,1990 og 1992 
0,5 1,5 
Førtidspension 
Arbejdsløshedsydelse 
Invaliditet 
Jobtilskud 
Unge 
Uddannelse 
Offentlig 
arbejdsformidling 
0,5 1,5 
% af BNP 
176 Offentlige udgifter til aktive og passive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985 og 
1992 
Gfi 
E 
D 
DK 
% af BNP stigning som følge af optagelsen 
af de nye delstater, og også i 
Irland, hvor det skyldtes, at der 
blev brugt store beløb fra Den 
Europæiske Socialfond til 
uddannelsesformål. 
I den anden ende af skalaen ligger 
Storbritannien, Luxembourg, 
Spanien og Grækenland, hvor de 
offentlige udgifter til aktive foran­
staltninger kun udgjorde ca. 0,5% 
af BNP eller endnu mindre. For 
Luxembourgs vedkommende var 
det udtryk for, at der ikke var ret 
mange arbejdsløse, i Spanien 
skyldtes det derimod, at der blev 
brugt store beløb på indkomststøt­
te til de mange arbejdsløse, i 
Grækenland var det udtryk 
for manglende ressourcer, og i 
Storbritannien kunne det tilskri­
ves en generel tilbageholdenhed 
over for indgreb fra det offentliges 
side. 
Udgifterne til passive foranstalt­
ninger er dels udtryk for, hvor 
mange der er uden arbejde, dels 
udtryk for arbejdsløshedsydelser-
nes størrelse. Der blev brugt 
mange penge på passive foran­
staltninger i Spanien og Irland i 
1992 — ca. 3% af BNP — på grund 
af stor arbejdsløshed, og i Belgien 
og Nederlandene — over 2% af 
BNP — samt i Danmark på grund 
af store gennemsnitlige udbetalin­
ger til de arbejdsløse (dels er der 
mange af de arbejdsløse, der mod­
tager ydelser, dels er ydelserne 
forholdsvis høje). 
Fra 1985 til 1992 steg udgifterne 
til aktive foranstaltninger i forhold 
til BNP i otte af de tolv EU-lande, 
mest markant i Tyskland, hvor de 
fordobledes i forhold til BNP, fordi 
der blev brugt store ressourcer på 
at løse de omfattende arbejdsløs­
hedsproblemer i de nye delstater. I 
tre af de fire øvrige EU-lande 
— Storbritannien, Irland og 
Luxembourg — blev udgifterne 
til aktive foranstaltninger reduce­
ret i forhold til BNP, mens de i 
Belgien forblev uændrede. 
-152 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
De offentlige udgifters fordeling på 
forskellige former for aktive foran­
staltninger varierer ganske meget 
i EU. I Italien, Portugal, Frankrig 
og Irland blev der først og 
fremmest brugt penge på 
erhvervsuddannelse og ungdoms-
foranstaltninger, mens jobtilskud 
er mere fremherskende i 
Danmark, Spanien og Belgien og 
også har fået ganske stor betyd­
ning i Tyskland, hvor udgifterne til 
både erhvervsuddannelse og 
jobtilskud i 1992 som følge af ar­
bejdsløshedsproblemet i det 
tidligere Østtyskland var større i 
forhold til BNP end i noget andet 
EU-land (figur 177). 
Det skal samtidig understreges, at 
sondringen mellem ungdomsforan-
staltninger og tilskud i visse 
tilfælde er særdeles uklar, efter­
som tilskud kan anvendes som et 
middel til at tilskynde arbejdsgi­
verne til at ansætte unge (f.eks. 
blev der i Belgien indført en ord­
ning i slutningen af 1993, 
hvorefter arbejdsgiverne blev 
fritaget for at betale socialsik­
ringsbidrag, når de ansatte unge). 
Udgifterne til de offentlige ar-
bejdsformidlingstjenester beløb 
sig til under 0,2% af BNP i alle 
landene bortset fra Tyskland og 
Belgien, hvor det kun var en smule 
mere. I de fire sydlige lande 
— Grækenland, Italien, Portugal 
og Spanien — samt i Danmark 
udgjorde udgifterne til arbej dsfor­
midlingstjenesterne kun ca. 0,1% 
af BNP eller endnu mindre, og i 
Frankrig og Irland var det ikke ret 
meget mere. For Grækenlands, 
Portugals, Danmarks og Irlands 
vedkommende er de forholdsvis be­
grænsede udgifter begrundet i, at 
de offentlige arbejdsformidlings-
tjenester i alle disse lande, som 
nævnt tidligere, ikke er den vigtig­
ste kanal for de arbejdsløse til at 
finde beskæftigelse. I Spanien og 
Frankrig benyttes de til gengæld af 
et stort flertal af de arbejdsløse, og 
her er de begrænsede udgifter der­
for vanskeligere at forklare. Udgifter pr. 
arbejdsløs 
Tallene for udgifterne i forhold til 
BNP er vanskelige at fortolke, med­
mindre man tager hensyn til 
forskellene mellem, hvor mange der 
modtager bistand i de enkelte EU­
lande. Det er ikke let at indsamle 
ensartede informationer herom; de­
suden er der også andre aspekter, 
som f.eks. uddannelseskursernes 
længde, der er relevante. Den mest 
direkte metode består i at justere 
tallene efter antallet af arbejdsløse, 
selv om ikke alle udgifterne går til 
denne gruppe — det mest indlysen­
de eksempel er jobtilskuddene, der 
bruges som et middel til at forhin­
dre, at folk i beskæftigelse skal blive 
arbejdsløse, mens en del af udgifter­
ne til uddannelse i en række 
EU-lande i lige så høj grad går til 
folk i beskæftigelse som til de ar­
bejdsløse. På trods af sådanne 
hensyn giver overslag over udgifter­
ne pr. arbejdsløs et vist fingerpeg om, hvor meget der satses på ar-
bejdsmarkedspolitiske 
foranstaltninger i de forskellige 
EU-lande. 
De viser dog ikke nødvendigvis, 
hvor effektiv denne indsats er, fordi 
den formentlig også afhænger af 
andre faktorer, som f.eks. program­
mernes udformning, i hvor høj grad 
det lykkes at skræddersy dem til 
dem, der har brug for hjælp og støt­
te, og virkningerne for andre 
grupper på arbejdsmarkedet, som 
ikke får støtte (f.eks. er der meget 
der tyder på, at flere programmer i 
vidt omfang har hjulpet arbejdsløse 
til at få job på bekostning af dem, 
der i forvejen var i beskæftigelse). 
Der er i denne forbindelse ikke ta­
get hensyn til disse faktorer, selv 
om de er af afgørende betydning for 
en samlet vurdering af arbejdsmar­
kedspolitikken. 
Målt på denne måde er der store 
forskelle i EU med hensyn til, hvor 
store beløb der bruges. For så vidt 
177 Offentlige udgifter til aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1992 
% af BNP 
0,75 
0,5 
0,25 -i 1 
• Uddannelse 
H Unge 
• Jobtilskud 
LI Offentlig 
arbejdsformidling 0,75 
0,5 
0,25 
153 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
angår udgifter til passive foran­
staltninger (indkomststøtte plus 
førtidspensionering), varierede 
gennemsnitsniveauet pr. registre­
ret arbejdsløs (hvilket er den mest 
hensigtsmæssige indikator for ar­
bejdsløshed i denne sammenhæng) 
1992 fra ca. 27.000 ECU i Luxem­
bourg og 18.000 ECU i Danmark og 
Nederlandene til kun godt 
5.000 ECU i Irland og Spanien, ca. 
3.000 ECU i Grækenland og 
1.500 ECU i Portugal (figur 178 
— det skal bemærkes, at der i talle­
ne for Italiens vedkommende ikke 
er medregnet ydelser til de 
arbejdsløse, hvorfor de ikke er sam­
menlignelige med tallene for de 
øvrige lande). 
Denne variation svarer i det store 
og hele til forskellene i BNP pr. 
indbygger, selv om gennemsnitsni­
veauet for udgifterne i Frankrig i 
1992 var lavere, end hvad der kun­
ne forventes i denne henseende, og 
i Nederlandene noget højere (BNP 
pr. indbygger i ECU i Frankrig er 
væsentligt højere end i 
Nederlandene). Fra 1985 til 1992 ændredes det gen­
nemsnitlige niveau for udgifterne 
til passive foranstaltninger pr. ar­
bejdsløs for EU som helhed kun 
ganske lidt, udtrykt i faste priser 
(med BNP udtrykt i faste priser og 
med faste vekselkurser, hvilket vel 
at mærke kun giver en omtrentlig 
indikation af ændringen i ydelser­
nes realværdi i relation til 
købekraft). Kun i Frankrig og 
Irland var der dog en væsentlig re­
duktion i de reelle udgifter pr. 
person, men for Frankrigs vedkom-
niende skyldtes det udelukkende et 
fald i udgifterne til førtidspension. 
Samtidig var det kun i Spanien, 
Tyskland og Belgien, der kunne re­
gistreres nogen større stigning i det 
gennemsnitlige udgiftsniveau, selv 
om det for Tysklands vedkommen­
de udelukkende var resultatet af, at 
der blev brugt flere penge på før-
tidspensionsordninger, specielt i de 
nye delstater. 
De gennemsnitlige udgifter til akti­
ve foranstaltninger pr. arbejdsløs 
varierer på stort set samme måde 
som udgifterne til passive foran-
178 Udgifter pr. arbejdsløs til passive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985, 
1990 og 1992 
Udgifter (1000 ECU 11992-priser og 1992-vekselkurser) 
25 
20 h 
15 
10 r -i 30 
1985 
1990 
• 1992 
EUR 11 omfatter ikke I; DK, P: 1986; F, IRL, L: 1991 staltninger. Udgiftsniveauet i 
Luxembourg, Danmark og 
Nederlandene er langt højere end 
EU-gennemsnittet, mens det i de 
sydlige EU-lande er meget lavere 
(figur 179). I dette tilfælde er det 
imidlertid Spanien med de mange 
arbejdsløse, der bruger mindst på 
aktive foranstaltninger pr. arbejds­
løs. Det skal understreges, at 
Irland, som bruger langt mere end 
gennemsnittet på aktive foranstalt­
ninger målt i forhold til BNP, 
bruger væsentligt mindre målt i for­
hold til antallet af arbejdsløse. 
Som det var tilfældet med udgifter­
ne til passive foranstaltninger, 
varierer udgifterne til aktive foran­
staltninger pr. arbejdsløs stort set 
parallelt med BNP pr. indbygger, 
men også her var niveauet i 1992 
lavere, målt på denne måde, i 
Frankrig og højere i Nederlanden­
de, hvilket er udtryk for, at der i 
Nederlandene satses mere på akti­
ve foranstaltninger, end det er 
tilfældet i Frankrig. 
Fra 1985 til 1992 steg de gennem­
snitlige udgifter pr. arbejdsløs, 
udtrykt i faste priser, i EU som hel­
hed. Samtlige EU-lande kunne rent 
faktisk registrere en stigning i den­
ne periode, bortset fra Grækenland, 
hvor der var tale om et meget lille 
fald. Igen var stigningen særligt 
markant i Tyskland, selv om udgif­
terne pr. arbejdsløs også 
fordobledes, udtrykt i faste priser, i 
Spanien og Portugal, men her er 
niveauet dog fortsat lavt. Stignin­
gen kunne i vidt omfang tilskrives 
EU-finansiering. 
Ser man på de aktive foranstaltnin­
ger, som tog direkte sigte på de 
arbejdsløse — dvs. uddannelsesfor­
anstaltninger og offentlig 
arbejdsformidling — var udgifterne 
pr. person i 1992 i gennemsnit godt 
2.000 ECU i EU som helhed, — 
halvdelen af de samlede udgifter til 
aktive foranstaltninger — mens ud­
gifterne alene til den offentlige 
arbejdsformidling lå på gennem­
snitligt kun ca. 500 ECU. 
154 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Udgifterne til disse foranstaltnin­
ger var væsentligt højere i Tyskland 
end i noget andet EU-land, nemlig 
ca. 5.500 ECU pr. arbejdsløs, og væ­
sentligt lavere i de sydlige 
EU-lande — under 500 ECU pr. ar­
bejdsløs i Spanien, Grækenland og 
Portugal (figur 180). 
For så vidt angår denne mere snæ­
vert definerede gruppe af aktive 
foranstaltninger, er tendensen til, 
at udgifterne varierer i takt med 
BNP pr. indbygger — eller evnen til 
at finansiere sådanne foranstalt­
ninger — mindre udtalt. Ikke blot 
var udgiftsniveauet i Nederlandene 
højere end i Frankrig, men det var 
også højere i Tyskland end i 
Luxembourg og Danmark, og højere 
i Irland end i både Belgien og 
Storbritannien. 
I de fire sydlige lande var udgifterne 
pr. arbejdsløs til de offentlige 
arbejdsformidlingstjenester noget 
mindre end halvdelen af EU-gen­
nemsnittet, og det samme var 
tilfældet i Irland, mens det i 
Danmark ikke var ret meget højere. 
I alle disse lande, bortset fra 
Spanien og i lidt mindre grad 
Italien, blev den offentlige arbejds­
formidling, som nævnt tidhgere, 
kun benyttet af et mindretal af de 
arbejdsløse som den vigtigste job­
søgningsmulighed. I Tyskland, 
Luxembourg og Nederlandene var 
de gennemsnitlige udgifter pr. ar­
bejdsløs i modsætning hertil ca. 
1.000 ECU eller mere end det dob­
belte af EU-gennemsnittet, mens 
tallet i Belgien var lidt over gen­
nemsnittet, og i Frankrig og 
Storbritannien en smule under. 
Fra 1985 til 1992 steg udgifterne pr. 
arbejdsløs udtrykt i faste priser til 
sådanne aktive foranstaltninger i 
hele EU, men det kunne i vidt om­
fang tilskrives den kraftige 
forøgelse af udgifterne i Tyskland, 
specielt til uddannelsesforanstalt­
ninger. Der var også tale om en 
stigning i Belgien, Spanien, 
Frankrig, Luxembourg og 
Storbritannien, men i alle disse lan-179 Udgifter pr. arbejdsløs til aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985, 
1990 og 1992 
Udgifter 0 000 ECU i 1992-priser og 1992-vekselkurser) lo r 1 15 
180 Udgifter pr. arbejdsløs til aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985, 
1990 og 1992 
Udgifter (1000 ECU i 1992-priser og 1992-vekselkurser) 5 r 
3 r 
2 h 
1 h 
E P GR I UK IRL F EUR11 B DK D NL L 
Venstre søjle: 1985, Midterste søjle: 1990, Højre søjle: 1992 
-155 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
de indtraf stigningen i perioden fra 
1985 til 1990, mens udgifterne fra 
1990 til 1992 faldt, udtrykt i faste 
priser, men i de fleste tilfælde dog 
kun ganske lidt. Faldet var dog sær­
ligt udtalt i Storbritannien, hvor 
udgifterne til uddannelsesforan­
staltninger pr. arbejdsløs 
halveredes, udtrykt i faste priser, i 
løbet af disse to år. gifter i Tyskland. I andre lande gik 
tendensen i retning af et mindre 
fald i udgifterne pr. arbejdsløs. 
Med hensyn til de offentlige ar-
bejdsformidlingstjenester var der 
kun tale om en mindre stigning i 
udgifterne pr. arbejdsløs, udtrykt i 
faste priser, fra 1985 til 1992, men 
stigningen var koncentreret i perio­
den fra 1985 til 1990, hvorefter der 
kunne registreres et mindre fald. 
Det ser således ud til, at det kun er 
i Nederlandene og Luxembourg, at 
udgifterne til arbejdsformidlings-
tjenesterne, udtrykt i faste priser, 
er vokset fra 1990 til 1992, og i de 
fleste lande synes de at være faldet. 
Det vil med andre ord sige, at selv 
om det kan være risikabelt at side­
stille forskelle i udgiftsniveau med 
forskelle i den støtte, de arbejdsløse 
får, tyder de omfattende forskelle i 
udgiftsniveau mellem EU-landene 
på, at de arbejdsløse i visse lande 
får væsentligt mere hjælp end i and­
re lande fra de offentlige 
myndigheder til at finde arbejde el­
ler til at forbedre deres muligheder 
for at få beskæftigelse gennem øget 
uddannelse. Den økonomiske ind­
sats er i det store og hele afhængig 
af BNP, men det kan dog ikke for­
klare mange af de forskelle, der kan 
registreres, og som derfor tilsynela­
dende afspejler meget forskellige 
politiske holdninger og strategier i 
de forskellige lande. (Se det indram­
mede felt for en diskussion af 
forskellene i beskæftigelsessyste-
merne i EU) 
Ser man på ændringerne over tid, 
kunne der registreres en vis stig­
ning i udgifterne til aktive 
foranstaltninger for at hjælpe de ar­
bejdsløse i begyndelsen af 1990'erne 
i EU som helhed, men det skyldtes 
næsten udelukkende de øgede ud-
156 
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
Beskæftigelsessystemer i EU-landene 
EU-landene har i det store og hele samme beskæftigelsesmæssige målsætninger, som ganske kort 
går ud på følgende: 
— at opnå en tilstrækkelig stor vækst i jobskabelsen til at kunne holde arbejdsløsheden nede på et 
lavt niveau, 
— at sikre overensstemmelse og balance mellem de beskæftigelsesmuligheder, som virksomhederne 
tilbyder, og behovene og færdighederne hos dem, der ønsker at arbejde, 
- at sikre åben adgang til og løbende kontakt med arbejdsmarkedet på et varigt grundlag for dem, 
der ønsker at arbejde, 
— at sikre en vis indkomststøtte til dem, som mister deres job, og som ikke hurtigt får et andet, 
- at sikre specifik støtte til dem, der møder særlige vanskeligheder på arbejdsmarkedet, og risikerer 
at blive udelukket fra arbejdsmarkedet på grund af personlige eller sociale problemer, 
- at øge produktiviteten og gøre arbejdsstyrken mere fleksibel ved at give den enkelte mulighed for 
at udnytte sit potentiale gennem erhvervsuddannelse og oplæring. 
Arbejdsmarkedernes komplekse karakter og deres afgørende rolle for opfyldelsen afsåvel sociale som 
økonomiske målsætninger betyder imidlertid, at der er stor forskel mellem EU-landene med hensyn 
til de gældende institutionelle, lovgivningsmæssige, finansielle og overenskomstmæssige ordninger. 
Den måde, hvorpå beskæftigelsesmålsætningerne forfølges, de forskellige spørgsmål og problemer 
prioriteres og de forskellige typer instrumenter udnyttes, vil altid afhænge af bestemte faktorer: 
— økonomiske og sociale forhold — det økonomiske udviklingsniveau og industrialiseringsgraden, 
åbenheden over for andre økonomier, den arbejdsdygtige befolknings uddannelsesniveau og 
aldersstruktur, private virksomheder og offentlige institutioner og respektive roller og betydning, 
omfanget af kollektiv forsikring mod tab af arbejde og andre sociale risici, behandlingen af de 
svagest stillede; 
- kulturelle og historiske traditioner for, hvordan samfundet og økonomien er organiseret — her­
under karakteren af lovgivningssystemer, lovgivningsmæssige og finansielle instrumenters 
relative vægt i relation til incitamenter og støtteordninger, traditioner og praksis med hensyn til 
relationerne mellem arbejdsmarkedets parter osv. 
Sådanne forskelle er f.eks. afgørende for følgende: 
— virksomhedernes brug af det åbne arbejdsmarked for at kunne forblive dynamiske og tilpasse sig 
ændringer i efterspørgslen i stedet for at omstrukturere deres eksisterende arbejdsstyrke; 
— erhvervsuddannelsens integrering ikke blot i overgangen fra skole til arbejde, men i en række 
mere omfattende forhold som f.eks. relationerne mellem arbejdsmarkedets parter og de produk­
tive systemer som helhed; 
- de sociale beskyttelsessystemers samspil med jobskabelsesprocessen og disse systemers finansie­
ringsform. 
EU-landenes politikker vedrørende beskæftigelse og arbejdsløshed sammenlignes som oftest i rela­
tion til følgende: 
- resultaterne—arbejdsløshedsniveauet, omfanget af langtidsledighed, omfanget af deltidsbeskæf­
tigelse og selvstændig beskæftigelse osv.; 
- foranstaltningernes form og indhold — som f.eks. programmer, der skal hjælpe de langtidsledige 
og de unge til beskæftigelse; 
— effektiviteten af individuelle systemer — som f.eks. erhvervsuddannelsessystemer og arbejdsfor­
midling. 
Hvis man skal foretage meningsfulde sammenligninger af, hvor langt de forskellige EU-lande er nået, 
må sådanne resultater og foranstaltninger ses og forstås ikke isoleret, men sat i relation til de enkelte 
EU-landes beskæftigelsessystemer som helhed. 
EU-landenes systemer skal betragtes som integrerede systemer, men det betyder ikke, at de altid er 
sammenhængende og konsekvente. I virkeligheden er de i mange tilfælde under kraftigt pres og i 
konstant forandring. De bliver hyppigt påvirket af holdningsændringer, forskydninger i regeringer­
nes politik og omskiftelser i de herskende politiske ideologier. 
-157-
Kapitel 7 Arbejdsløshed og arbejdsmarkedspolitik 
At man accepterer, at der er forskelle mellem EU-landene, er ikke ensbetydende med, at alle systemer 
må bedømmes som værende lige gode til at opfylde generelle fælles målsætninger. Det betyder heller 
ikke, at der ikke er nogen grund til at tage hensyn til bredere, specielt EU-dækkende, politiske 
overvejelser. 
Det er derfor helt legitimt i fuld respekt for EU-landenes egne valg og præferencer at: 
- vurdere effektiviteten af de forskellige nationale systemer i relation til deres evne til at opfylde 
landets egne og Den Europæiske Unions beskæftigelsesmæssige målsætninger, herunder både 
de negative og de positive virkninger af bestemte politikker; 
- overveje, hvorvidt det er muligt at blande forskellige elementer fra forskellige nationale systemer 
for at forbedre de samlede resultater, eller hvorvidt systemerne i højere grad er selvstændige og 
gensidigt udelukker hinanden; 
- opfordre EU-landene til at samarbejde om udformningen af de fornødne poUtikker for at minimere 
omkostningerne og maksimere de forskningsmæssige fordele i relation til politikker og foranstalt­
ninger samt sikre, at de forskellige nationale systemer er kompatible i det omfang, de skal fungere 
i et samspil dækkende hele Den Europæiske Union. 
Forskelligartetheden er et ældgammelt og dybt rodfæstet element i den europæiske tradition i 
bredeste forstand, men den proces i retning af øget økonomisk konvergens, der foregår inden for Den 
Europæiske Union, kan måske tilskynde til øget konvergens også mellem EU-landenes arbejdsmar­
kedssystemer. Væsentlige elementer i denne henseende er følgende: 
- åbningen af det indre marked, den yderligere internationalisering af markederne og afviklingen 
af offentlige og halvoffentlige monopoler—som alt sammen er med til at styrke markedskræfterne 
og dermed begrænse de offentlige myndigheders muligheder for at gribe ind for at forfølge 
beskæftigelsesmæssige eller sociale målsætninger, eller i hvert fald gøre det dyrere for myndig­
hederne; 
- kvindernes øgede deltagelse i lønnet beskæftigelse i de sydlige EU-lande, efterhånden som disse 
samfund udvikler sig, hvilket øger behovet for mere varierede arbejdstidsmønstre, herunder også 
deltidsarbejde. 
På den anden side kan øget konvergens efter disse retningslinjer bidrage til at skabe forskelle i de 
politiske strategier, når EU-landene (og med dem regioner, lokalsamfund, virksomheder og arbejds­
tagere) officielt eller instinktivt skal tage stilling til ændrede økonomiske omstændigheder og udvikle 
nye strategier og poUtikker (diversificering, rationalisering, tilpasning til individuelle behov osv.) for 
at forbedre beskæftigelses- og/eller indkomstmulighederne. 
Det er Den Europæiske Unions vigtige opgave at skabe en ramme, inden for hvilken EU-landene frit 
kan vælge, med hvilke midler de vil forfølge de beskæftigelsesmæssige målsætninger. 
Den Europæiske Union har et særligt ansvar for at sikre: 
- at de nationale systemer ikke giver resultater eller fungerer på en måde, som strider imod de 
overordnede beskæftigelsesmålsætninger andre steder i Unionen, 
- at systemerne ikke fungerer på en måde, som strider imod almindelige vedtagne normer — som 
f.eks. brug af børn som arbejdskraft eller tilsidesættelse af fagforeningsrettigheder, 
- at EU-landene ikke forsøger at skabe eller fastholde beskæftigelse inden for deres egne grænser 
enten ved at indføre foranstaltninger, der virker konkurrencefordrejende ved at sænke vedtagne 
normer og standarder, specielt sociale standarder, eller ved at benytte andre finansielle incita­
menter end dem, der er tilladt i henhold til konkurrencereglerne om statsstøtte, 
- at arbejdskraften i praksis frit kan bevæge sig mellem EU-landene — på linje med kapital, varer 
og tjenesteydelser — så arbejdstagerne i sidste ende får reel mulighed for selv at vælge det mihø 
og det system, inden for hvilket de ønsker at arbejde. Det betyder i praksis, at Den Europæiske 
Union har et ansvar for at medvirke til forbedringer med hensyn til arbejdstagernes sundhed og 
sikkerhed, specielt inden for arbejdsmiljøet, og bør tilstræbe at harmonisere forholdene på dette 
område, samtidig med at de allerede opnåede forbedringer opretholdes. 
I denne henseende må der findes en passende balance mellem respekten for EU-landenes beskæfti­
gelsessystemer — inden for hvilke de forsøger at opfylde nationale mål — og respekten for 
EU-dækkende målsætninger og standarder, som er vedtaget i traktaten og i de forskellige politiske 
beslutninger, der i tidens løb er truffet af Rådet. 
158 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt 
arbejdspladser? 
Beskæftigelsesstrukturen i EU er i hastig forandring. 
Mange servicefag får stadig større betydning overalt, 
men der er stor forskel på den procentvise fordeling af 
beskæftigelsen mellem de enkelte erhverv, hvilket gør det 
vanskeligt at sige noget generelt om, i hvilke sektorer der 
bliver mulighed for at øge beskæftigelsen. 
Indledning 
De store sektormæssige forskyd­
ninger, der er sket i beskæftigelsen 
i EU længere periode, er velkendte. 
Resultatet har været, at servicesek­
toren nu tegner sig for ca. 64% af 
den samlede beskæftigelse og giver 
arbejde til ca. 82 mio mennesker i 
EU. Beskæftigelsen i industrien er 
dog fortsat ganske betydelig, nem­
lig ca. 30% af den samlede beskæf­
tigelse, svarende til ca. 39 mio job i 
alt, mens landbruget nu kun tegner 
sig for 6% af beskæftigelsen eller ca. 
7 mio job. 
Disse generelle ændringer — forår­
saget dels af ændringer i efter­
spørgslen, dels af teknologiske og 
produktivitetsmæssige ændrin­
ger — har været ledsaget af øget 
beskæftigelse inden for så forskel­
ligartede områder som sundheds­
væsenet og plejesektoren, kunst og 
kultur, turisme og miljøbeskyttelse. 
Det er først og fremmest inden for 
disse områder, som i mange tilfælde 
indebærer et kompliceret samspil 
mellem private og offentlige inter­
esser, der er skabt nye job. 
Desuden gælder det, at med det æn­
drede mønster i relationerne mel­
lem familie og arbejdsliv og kvin­
dernes øgede deltagelse på arbejdsmarkedet er der nu langt fle­
re aktiviteter, der giver mulighed 
for lønnet frem for ulønnet beskæf­
tigelse. 
Samtidig er arbejdets karakter i lø­
bende forandring — der er f.eks. 
øget behov for evnen til menneske­
lig kommunikation frem for fysiske 
færdigheder — alt sammen under 
stærk indflydelse af informations­
teknologierne, som nu er et integre­
ret led i en stor del af moderne øko­
nomisk aktivitet. 
På trods af at der er tale om omfat­
tende og betydningsfulde ændrin­
ger, mangler vi alligevel detaljerede 
og sammenlignelige informationer 
om dem. Specielt savner man oplys­
ninger om de nye sektorer og job, 
der er under udvikling, mens man 
råder over et væld af detaljerede 
oplysninger om beskæftigelsen i 
sektorer, der er i tilbagegang, som 
f.eks. landbruget og jern- og stålin­
dustrien. Desuden er en stor del af 
de data, der foreligger, mindst et år 
eller to gamle og nogle gange endnu 
ældre. 
En af de vigtigste opgaver er at gen­
skabe "informationsbalancen" mel­
lem forskellige sektorer og forbedre 
kvaliteten af informationerne om 
de områder, hvor der sker en udvik­
ling i beskæftigelsen. Man har dog for nylig fået adgang til nye data, 
som kaster et vist lys over disse 
spørgsmål, specielt over de ændrin­
ger i beskæftigelsen, der er sket si­
den 1985. 
Dette kapitel er baseret på disse 
nye data og opstiller sammenlignin­
ger med andre mere generelle data, 
som er indsamlet over en længere 
periode, for at kunne give en forelø­
big redegørelse for følgende: 
- beskæftigelsens omfang i for­
skellige aktiviteter og erhverv i 
hele EU; 
- de vigtigste områder, hvor der 
har været vækst i beskæftigel­
sen i de seneste år i EU; 
- fortsatte strukturbetingede for­
skelle i beskæftigelsen mellem 
EU-landene eller udjævning af 
disse forskelle, efterhånden 
som EU bliver stadigt mere in­
tegreret; 
- hvorvidt beskæftigelsesvæksten 
i de forskellige sektorer påvir­
kes af ændringer i det økonomi­
ske klima, eller hvorvidt ten­
denserne fortsætter både i 
"gode" og "dårlige" år; 
- hvorvidt den stærkt omdiskute­
rede ændring i efterspørgslen 
159 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Data om beskæftigelse 
Dataene om beskæftigelsen i de enkelte delsektorer — NACE-
sektorer med 2 decimaler — er hentet fra EUs 
Arbejdsstyrkeundersøgelse og er derfor kun baseret på et 
udsnit af de beskæftigede. Tallene må således forventes at 
give mindre pålidelige resultater, jo mere detaljeret sektorer­
ne er udspecificeret. Det gælder specielt for sektorer, inden for 
hvilke antallet af beskæftigede er begrænset. (Der foreligger 
mere detaljerede og pålidelige tal for beskæftigelsen i indu­
strien, men de er mindre ajourført, dækker ikke alle 
EU-landene lige detaljeret og omfatter naturUgvis ikke servi­
cesektoren, hvor størsteparten af væksten i beskæftigelsen 
har fundet sted). 
For EU som helhed vil fejlmargenen dog nok være noget 
mindre, eftersom udsnittet rent talmæssigt er langt større, og 
eftersom fejl og misvisninger for de enkelte EU-landes ved­
kommende generelt vil opveje hinanden. For et enkelt større 
land, nemlig Italien, findes der imidlertid ingen sammenlig­
nelige data på dette detaljerede niveau, mens der for 
Portugals vedkommende findes data, men for nogle af sekto­
rerne varierer de så meget fra år til år, at der er alvorlig tvivl 
om, hvorvidt de er pålideUge som indikatorer for udvikhngen 
over tid. 
For at have et komplet sæt data, der dækker hele EU for 1992, 
har man imidlertid anslået tallene for Italien for NACE-
sektorer med 2 decimaler ud fra de tal for NACE-sektorer med 
1 decimal (11 sektorer), der foreligger, på grundlag af den 
gennemsnitlige fordeling af beskæftigelsen inden for NACE-
sektorer med 1 decimal, der gælder for resten af EU. Selv om 
denne hypotese næppe holder stik i ret mange tilfælde, skulle 
den fejl, det indebærer for de samlede EU-tal, være forholdsvis 
begrænset, og under alle omstændigheder mindre end i de 
fleste af de overslag, der tidligere er udarbejdet på dette 
detaljerede niveau. 
For Portugals vedkommende er 1992-dataene indarbejdet i de 
samlede EU-tal for 1992, selv om de måske bør betragtes mere 
som vejledende, end det er tilfældet for de øvrige lande. 
Analysen afvæksten i beskæftigelsen er derfor for hovedpar­
tens vedkommende begrænset til 10 EU-lande. 
De data, der er benyttet til sammenhgningen af beskæftigel­
sesstrukturen i EU og i USA, Japan og EFTA-landene, er taget 
fra de serier, der er offentliggjort af OECD, baseret på ISIC 
(International Standard Industrial Classification), som er en 
opdeling af aktiviteter i hovedsektorer. Det har krævet visse 
overslag for at justere for huller i serierne for visse landes 
vedkommende, specielt nogle få EU-lande og EFTA-landene. 
Ikke desto mindre skulle tallene give et rimeligt påUdeligt 
fingerpeg om de relative ændringer, der har fundet sted i 
perioden fra 1970 til 1991. fra lavt til højt kvalificeret ar­
bejde er en realitet; 
- hvorvidt der er markant forskel 
mellem de job, der udføres af 
henholdsvis mænd og kvinder. 
Først præsenteres det eksisterende 
materiale om de forskellige sekto­
rers relative betydning som beskæf-
tigelseskilder i 1992 og forskellene 
mellem EU-landene. Dernæst føl­
ger en detaljeret gennemgang af de 
strukturændringer i beskæftigel­
sen, der har fundet sted i EU fra 
1985 til 1992, og perioder med 
henholdsvis høj og lav vækst gen­
nemgås hver for sig. Derefter 
sammenlignes de langsigtede sek­
tormæssige ændringer i beskæfti­
gelsen i EU med tilsvarende æn­
dringer i andre udviklede egne af 
verden, og endelig afsluttes kapitlet 
med en gennemgang af ændringer i 
erhvervsstruktur og kvalifikations­
behov. 
Beskæftigelses­
strukturen i EU i 1992 
Det er almindeligt kendt, at servi­
cesektoren nu er den største be-
skæftigelseskilde i EU, men man 
ved for lidt — først og fremmest 
fordi man ikke tidligere har haft 
konsistente data — om beskæftigel­
sens fordeling mellem forskellige 
servicefag og mellem delsektorer i 
industrien, og om forskellene mel­
lem EU-landene på dette område. I 
dette afsnit redegøres der således 
for, hvor mange mennesker der var 
beskæftiget i forskellige sektorer i 
1992, og for forskellene mellem EU­
landene i så henseende. 
Ser man på hovedsektorerne, kan 
tilbagegangen i landbruget f.eks. il­
lustreres ved at henvise til, at den 
nu tegner sig for væsentlig mindre 
beskæftigelse i EU som helhed end 
byggesektoren, som beskæftigede 
ca. 7,5% af arbejdsstyrken i 1992. 
Det gælder i alle EU-landene, bort­
set fra Grækenland, Irland, Portu­
gal og Spanien, hvor der var stort 
160 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
set lige mange beskæftigede i de to 
sektorer, nemlig 10% af den samle­
de arbejdsstyrke (figur 181). 
I den anden ende af skalaen ligger 
forretningsservice, som er den hur­
tigst voksende sektor i EU i det 
seneste tiår, og som nu beskæftiger 
næsten lige så mange mennesker 
— næsten 7 mio i 1992 (over 5% af 
den samlede beskæftigelse) — som 
landbruget og væsentligt flere end 
maskin- og elektroindustrien til­
sammen. Det gælder i alle EU­
landene, bortset fra Tyskland, hvor 
maskinindustrien har langt større 
vægt end i resten af EU. Samtidig 
er beskæftigelsen inden for forret­
ningsservice højere i de mere udvik­
lede lande end i de mindre udvikle­
de og tegner sig for over 7,5% af alle 
beskæftigede i Nederlandene i 
1992, ca. 6% i Frankrig og 
Storbritannien, men under 3,5% i 
Spanien, Grækenland og Portugal. 
Andre servicesektorer i kraftig ud­
vikling er også blevet vigtige be-
skæftigelseskilder. Over 2 mio men­
nesker i EU var i 1992 beskæftiget 
ved fritids-, kunst- og kulturaktivi­
teter, og det er lige så mange som i 
hele bilindustrien, og flere end i 
beklædnings- og fodtøjsindustrien. 
Rejse- og transportbureauer be­
skæftigede over 1,5 mio mennesker, 
hvilket er næsten dobbelt så mange 
som kontormaskiner og instru­
mentindustrien tilsammen, mens 
næsten hge så mange var beskæfti­
get i renovationssektoren. 4,5 mio 
mennesker var beskæftiget i den 
sociale og kollektive sektor, som 
ikke omfatter undervisning og 
sundhedsvæsen, men derimod reli­
giøse organisationer, arbejdsgiver­
organisationer og fagforeninger, og 
det var 1 mio flere end i nærings- og 
nydelsesmiddelindustrien. 50% fle­
re end i jern- og stålindustrien var 
beskæftiget i sektoren for personli­
ge tjenesteydelser, som bl.a. omfat­
ter frisørsaloner og renserier. 
Forskelle i erhvervsstrukturen, 
selv mellem lande på samme økono­
miske udviklingsniveau, viser dels, hvor vanskeligt det er at sige noget 
generelt om, på hvilke områder der 
er et stort beskæftigelsespotentiel, 
dels hvilken indflydelse institutio­
nelle, kulturelle og sociale faktorer, 
men også specifikke økonomiske 
stærke og svage sider måtte have. 
Et fremtrædende træk ved 
Tysklands økonomiske styrke er så­
ledes det forhold, at en stor del af 
beskæftigelsen ligger i industrien. 
Den del af arbejdsstyrken, der var 
beskæftiget i maskin- og elektro- og 
bilindustrien i Tyskland, var i 1992 
50% større end i andre EU-lande. 
Resultatet er, at næsten 40% af alle 
dem, der er beskæftiget i disse indu­
strier i EU, arbejder i Tyskland, når 
man ser bort fra de nye delstater, og 
et godt stykke over 40%, hvis man 
medregner de nye delstater. 
Industriens dominerende stilling 
betyder dog også, at en forholdsvis 
stor del af arbejdsstyrken er be­
skæftiget inden for jern- og stålpro­
duktion og fremstilling af metalpro­
dukter — igen over 50% flere end i 
resten af EU. 
Til gengæld tegner maskinindustri­
en sig kun for en meget lille del af 
beskæftigelsen i de mindre udvikle­
de EU-lande. Det gælder specielt i 
Grækenland, hvor kun 1% af den 
samlede arbejdsstyrke i 1992 var 
beskæftiget i maskin- og bilindu­
strien sammenholdt med over 6% i 
resten af EU, samt i Portugal, hvor 
disse industrier kun beskæftigede 
2% af den samlede arbejdsstyrke. 
Det skal sammenholdes med, at 
over 5% var beskæftiget i tekstil-, 
beklædnings- og fodtøj sindustrien i 
Grækenland, mens tallet var 8,5% i 
Portugal, dvs. begge steder betyde­
ligt flere end de kun godt 2% i resten 
af EU. 
Inden for servicefagene synes be­
skæftigelsen inden for detailhandel 
ligesom inden for beklædning og 
fodtøj at være omvendt proportional 
med landets økonomiske udvikling; 
disse sektorer tegnede sig for en 
forholdsvis lille del af beskæftigel­sen i Danmark og Frankrig — hen­
holdsvis 7% og 8,5% — mod over 
10% i resten af EU og over 11% i 
Spanien, Itahen og Storbritannien. 
En del af forklaringen på denne for­
skel — men kun en del — ligger 
muligvis i det forhold, at en ganske 
stor del af befolkningen er i beskæf­
tigelse i Danmark og Frankrig, og 
derfor vil et givet antal personer, 
der arbejder i detailsektoren for at 
dække lokale behov, udgøre en min­
dre andel af arbejdsstyrken her end 
i Spanien og Itahen. I Storbritanni­
en kan den forholdsvis omfattende 
beskæftigelse i denne sektor måske 
forklares ved den udbredte brug af 
deltidsansatte, idet gennemsnits ar­
bejdstiden pr. beskæftiget er over 
10% kortere end EU-gennemsnit­
tet. 
Selv om detailhandlen tidligere har 
bidraget kraftigt til beskæftigelsen, 
er der helt klart grænser for, i hvor 
høj grad denne tendens kan fortsæt­
te fremover, efterhånden som den 
økonomiske udvikling medfører 
stadigt mere effektive salgsmeto­
der. 
Beskæftigelsen i andre basisservi­
cefag, som f.eks. hotel- og restaura­
tionsvirksomhed, varierer også 
mellem landene, til dels på grund af 
forskelle i beskæftigelsesfrekven­
sen, til dels på grund af turismens 
relative vægt. Denne sektor tegne­
de sig derfor for en forholdsvis stor 
del af beskæftigelsen i 1992 i 
Spanien, Grækenland og Irland 
— 5% eller endnu mere af den sam­
lede beskæftigelse, sammenholdt 
med kun godt 3,5% i resten af EU 
og under 3% i Belgien, Danmark, 
Tyskland og Nederlandene. 
Beskæftigelsen inden for husligt ar­
bejde i private husholdninger følger 
samme mønster, idet relativt langt 
flere i Spanien og Portugal er be­
skæftiget i denne sektor — over 
2,5% af arbejdsstyrken i 1992 — 
end i andre EU-lande. Bortset fra 
Spanien og Portugal er det kun i 
Frankrig, beskæftigelsen inden for 
husligt arbejde tegner sig for over 
-161 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
181 Beskæftigelsens fordeling efter NACE-sektorer (2 decimaler) i EUlandene, 1992 
Landbrug 
% af den samlede beskæftigelse 
EUR12 B DK D GR EF IRL I L NL P UK 
% af den samlede beskæftigelse Energi og vand 
B, gas. vand 
Minedrtft, oftifaffinering 
nukleart brøndsel 
Mineraludvinding, kemiske produkter 
10 % af den samlede beskæftigelse 
Kemteke produkter, kemofibre 
Ikke-metaJholdge 
minefalske produkter 
MetalremstWng 10 
H 5 
0 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
Metalforarbejdning og maskinindustri 
% af den samlede beskæftigelse 
Instrumentindustri 
Anden transport 
Motorkøretøjer og tilbehør 
Bektroindustri 
Kontormaskiner 
Maskinindustri 
Metalprodukter 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P 
Anden fremstillingsvirksomhed 
2Q % af den samlede beskæftigelse 
Anden tremstHHnoslndutri 
Gummi- og ptastprodukter 
Papir og trykkerivirksomhed 
Træ og treemøbler 
Leader, fodtøj, bekædning 
Tekstiler 
Nærings- og nydelsesmidler 
EUR12 B DK D GR E F IRL 
Byggeri 
% af dan samlede beskæftigelse 
T 15 
10 
5 
o 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
162 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
181 Beskæftigelsens fordeling efter NACE-sektorer (2 decimaler) i EUlandene, 1992 
Distribution, hotel- og restaurationsvirksomhed 
% af den samlede beskæftigelse 
25 
Reparation af forbrugsvarer 
og 
Hotel-og 
restaijraliorBVirtnomhed 
Engroshandel, 
skrothandel, aoanturer 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
Transport og kommunikation 
% af den samlede beskæftigelse Kommunikation 
Transportstøttetjenester, 
rejseixireauvlrksomhsd 
Luftransport 
Skibsfart 
EUR12 B DK D GR E F IRL L NL P UK 
Finansieringsvirksomhed og forretningsservice 
% af den samlede beskæftigelse 
Udtajning og leasing 
Fomstnrngssefvfce, handel 
med last ejendom 
Forsikring (eksW. 
sodaMkring) 
Banker og finansiering 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
Andre tjenesteydelser 
% af den samlede beskæftigelse 
Private hustwWnirigaf-
Personø tjenesteydelser 
Forlystelser, 
kultur og sport' 
RernvaSon, kirkegårde Andre offentige tjenssleydeleer 
Sundheds-og 
vstorlnasrvawen 
Forskning og odvWng 
Undervtening 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
Offentlig administration 
15 r J/o af den samlede beskæftigelse 
10 •••••••altan 15 
10 
EUR12 DK GR NL UK 
163 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Beskæftigelsen i service­
sektoren i Tyskland 
Tyskland har en noget usædvanlig po­
sition med hensyn til beskæftigelsen i 
servicesektoren, Den del af arbejds­
styrken, der er beskæftiget i 
servicesektoren, er langt mindre, end 
det skulle forventes i betragtning af 
den tyske økonomis karakter og ind­
komstniveauet pr. indbygger. Ud fra 
dette skulle Tyskland (eksklusive de 
nye delstater) ligge et godt stykke over 
EU-gennemsnittet med hensyn til ser­
vicesektorens procentvise andel af 
beskæftigelsen, men rent faktisk lig­
ger det under gennemsnittet Det 
hævdes dog fra visse sider, at det sim­
pelthen er en statistisk illusion, og at 
der rent faktisk udføres stort set sam­
me job i Tyskland som i andre lande, 
men at de i højere grad er placeret i 
industrivirksomheder end i speciali­
serede servicevirksomheder. 
Dataene tyder på noget andet. De vi­
ser, at der rent faktisk udføres færre 
serviceaktiviteter i Tyskland end i 
andre sammenlignelige europæiske 
lande — eller i hvert fald er færre 
mennesker beskæftiget med disse ak­
tiviteter, hvilket eventuelt kan 
skyldes en højere produktivitet i ser­
vicefagene i Tyskland end andre 
steder. De største forskelle mellem 
Tyskland og andre europæiske lande 
med hensyn til beskæftigelsens sek­
tormæssige fordeling ligger dog ikke i 
forretningsservice — hvor de pågæl­
dende job meget vel kan være blevet 
udskilt fra industrien, men som rent 
procentvis kun tegner sig for en smule 
mindre af beskæftigelsen end EU-gen­
nemsnittet — men derimod i sektorer 
som undervisning, fritids-, kunst- og 
kulturaktiviteter samt hotel- og re­
staurationsvirksomhed. 
I de to førstnævnte sektorer kunne 
Tyskland dog registrere en større 
vækst i beskæftigelsen mellem 1985 
og 1992 end resten af EU, hvilket har 
indsnævret de beskæftigelsesmæssi­
ge strukturforskelle mellem Tyskland 
og andre udviklede EU-økonomier. 1%. I de fleste af de mere udviklede 
lande er det 0,5% eller endnu min­
dre. Der var i 1992 godt 1 mio ar­
bejdstagere beskæftiget i private 
husholdninger i EU, og næsten 40% 
af disse arbejdede i Spanien og 
Portugal og 20% i Frankrig. 
Det sociale serviceområde udviser 
det modsatte mønster, idet beskæf­
tigelsen er forholdsvis langt mere 
omfattende i de mere udviklede 
egne af EU end andre steder, nem­
lig 8% af den samlede arbejdsstyrke 
i Danmark og næsten 7% i 
Nederlandene i 1992, sammenholdt 
med kim ca. 1% i Grækenland og 
Spanien og kun 0,5% i Portugal. 
Tendensen er den samme i sund­
hedssektoren, selv om forskellene 
er mindre ekstreme her. Over 8% af 
arbejdsstyrken i Nederlandene var 
beskæftiget i denne sektor i 1992 og 
over 6% i Danmark og Frankrig 
samt i Irland, mens tallene i 
Grækenland og Spanien var under 
4%. Tendenserne i undervisnings­
sektoren er mere uensartede. Her 
varierede procenttallene fra næsten 
11% i Danmark og 9% i Belgien til 
ca. 5% i Grækenland, Spanien og 
Italien, mens tallet — noget overra­
skende — i Tyskland tilsyneladen­
de var under 4,5% (se det indram­
mede felt vedrørende den lave 
beskæftigelse i servicesektoren i 
Tyskland). 
I andre servicefag, bortset fra trans­
portområdet, er der også en vis sam­
menhæng med det økonomiske ud­
viklingsniveau, men der er dog tale 
om væsentlige undtagelser. Inden 
for både bank- og forsikringsvæsen 
var den relative beskæftigelse ikke 
overraskende under EU-gennem­
snittet i Grækenland, Spanien og 
Portugal. Tallet var dog også under 
gennemsnittet i Frankrig, men over 
EU-gennemsnittet i Irland. Inden 
for fritids-, kunst- og kulturaktivi­
teter var der forholdsvis mange 
beskæftiget i Danmark og 
Nederlandene, men specielt mange 
i Storbritannien, mens der var rela­
tivt få beskæftigede på dette områ-
164 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
de i Belgien og Tyskland samt i 
Portugal; tallene for Grækenlands 
og Spaniens vedkommende lå tæt 
på EU-gennemsnittet. Inden for rej­
sebureauvirksomhed var beskæfti­
gelsen forholdsvis høj i Belgien og 
Tyskland, men også i Grækenland, 
og forholdsvis lav i Spanien og 
Portugal samt i Frankrig. 
I sektoren for handel med fast ejen­
dom er beskæftigelsen også lav i 
Spanien og Portugal samt i 
Grækenland og Irland, men den er 
lige så lav i Tyskland og Belgien. Til 
gengæld er den høj i Frankrig, men 
allerhøjest i Storbritannien. 
I Storbritannien var således over 
300.000 mennesker beskæftiget i 
denne sektor i 1992, og det er lige så 
mange som i resten af EU tilsam­
men og næsten lige så mange som i 
hele lufttransportsektoren i EU. 
Sådanne forskelle afspejler helt 
klart institutionelle og markeds­
mæssige forskelle samt forskelle i 
boligejerforholdene. 
Områder med vækst 
i beskæftigelsen 
i de seneste år 
Ændringer i beskæftigelsen i perio­
den fra 1985 til 1992 afspejler de 
langvarige og velkendte struktur­
ændringer, som både i EU og i andre 
udviklede egne af verden har resul­
teret i, at servicesektoren tegner sig 
for størsteparten af den samlede be­
skæftigelse, og landbruget og indu­
strien for en gradvis mindre andel. 
For at kunne sammenholde netto­
væksten i beskæftigelsen i perioder 
med økonomisk opsving og i perio­
der med recession analyseres ud­
viklingen først fra 1985 til 1990, da 
det samlede antal personer i be­
skæftigelse i hele EU voksede med 
næsten 2% om året, og dernæst fra 
1990 til 1992, da antallet af beskæf­
tigede forblev stort set uændret. 
Det skal dog understreges, at om­
fanget af den relative nettovækst i beskæftigelsen i disse to perioder 
varierede ganske betydeligt mel­
lem EU-landene, hvilket til dels 
kan tilskrives tidsmæssige forskel-
le i den økonomiske cyklus. 
Forskellen mellem de to perioder 
var f.eks. langt mere markant i 
Storbritannien, hvor nedturen 
startede tidligere og var mere 
udtalt end i andre lande, end 
i Tyskland og Belgien, hvor der 
var tale om en betydelig vækst i 
1991. 
Størsteparten af stigningen i an­
tallet af arbejdspladser fra 1985 til 
1990 lå i servicesektoren. Antallet 
af beskæftigede i servicesektoren 
steg gennemsnitligt med over 2,5% 
om året, medens der i resten af 
økonomien var tale om en stigning 
på under 0,5% om året — en min­
dre stigning i industrien blev mere 
end opvejet af tilbagegangen i 
landbruget. Der var dog tale om 
store forskelle dels mellem tenden-
serne inden for industri og 
servicefag som helhed, dels mellem 
forskellige egne af EU. I halvdelen af EU-landene tegnede 
servicesektoren sig for hele — eller 
mere end hele — den samlede stig­
ning i beskæftigelsen fra 1985 til 
1990.1 Irland og Storbritannien var 
servicesektoren ansvarlig for ca. 
90% eller mere af nettovæksten i 
beskæftigelsen, i Tyskland, 
Nederlandene og Portugal for 80% 
og i Spanien for 70% (figur 182). De 
to sidstnævnte lande var de eneste, 
bortset fra Tyskland, hvor over 30% 
af de nye job lå i industrien — i 
Portugal var tallet 35%, og i 
Spanien var det 44%. 
I EU som helhed havde forretnings­
service den største stigningstakt i 
beskæftigelsen fra 1985 til 1990 
— 7,5% om året — og bidrog mest 
til væksten i beskæftigelsen. Gen­
nemsnitligt lå næsten hvert femte 
nye job i denne sektor, og det var 
tilfældet i alle EU-landene. Tilsva­
rende steg antallet af beskæftigede 
på det sociale område og renova­
tionsområdet og i sektoren for fri­
tids, kunst- og kulturaktiviteter 
med ca. 5% om året (figur 183). 
182 Hovedsektorernes bidrag til væksten i beskæftigelsen i 
EU-landene, 1986-1990 
4 r 
3 h Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede beskæftigelse i 1985) 
-. 4 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
165 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
183 Udviklingen i beskæftigelsen i NACE-sektorer (2 decimaler) i EU, 
1985-90 og 1990-92 
Vandtransport 
Mmedrtftoev. 
MataVrttmstllHng 
Jernbaner 
Landbrug 
Tekstiler 
Usder. todtal, bekleidnfng 
Anden transport 
Rap. «I fortorugavarar og 
motortorawi«' 
Navtng» og nydtlaaainHwr 
El, gas, vand 
Kamlalta prod., kampftt>m 
Pare. tjenesteydelser 
Inetrumentfnduatrl 
Metalprodukter 
Anden fremstllllngilnduetrl 
Kommunikation 
ikke-metatioWlge mlnar«l«lia prod. 
Undarvtamng 
Elekttolnduatri 
Sundhed»- og vetadnasnnsssn 
Papir, trykkerivirksomhed 
Tre», trewnsbkw 
Private husholdninger 
Oetaitiendai 
QffantHg adntlnialralion 
Bankar og Unansiaring 
Mptoricamajar 
Forelkitng 
Engroahandel 
Syggarl 
Hot* og iwtaunMonavlrkaornhad 
Lufttransport 
Qumml- og pKatproduMar 
Udendgeanlkjgender 
Ma«klfllndu*trl 
Anden landtransport 
Forskning og udvikling 
Kontormaskiner 
Pprtyetelsar, kukur og «port 
Andre off. tjenesteydelser 
Rejsebureauvirksomhed 
Udlejning, leasing 
Renovation 
Foiretntngssatvloe 
0 4 8 
Gennemsnitlig årlig variation i % 
166 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Andre servicefag, der kunne regi­
strere høj vækst i beskæftigelsen i 
denne periode, var rejsebureauvirk­
somhed og handel med fast ejendom 
— stigninger på over 5% om året i 
gennemsnit — forsknings- og ud­
vikling og vejtransport (både passa­
ger- og godstransport) — med stig­
ninger på ca. 3,5% om året. Disse 
servicesektorer tilsammen kunne 
også registrere en forholdsvis høj 
vækst i beskæftigelsen i samtlige 
EU-lande i denne periode med Græ­
kenland som den eneste undtagelse 
(figur 184). 
På den anden side lå den sektor, der 
havde det største fald i beskæftigel­
sen i denne periode, også inden for 
serviceområdet, nemlig skibsfart, 
hvor antallet af beskæftigede faldt 
med næsten 6% om året fra 1985 til 
1990. Tilsvarende var der tale om et 
generelt fald i beskæftigelsen inden 
for jernbanetransport, selv i lande 
som Danmark, Nederlandene og 
Frankrig, hvor der blev bygget man­
ge nye jernbanelinjer; der var tale 
om et gennemsnitligt fald på 3% om 
året i EU som helhed. Antallet af 
beskæftigede i sektoren for repara­
tion af biler og forbrugsvarer faldt 
også, men dog noget mindre — gen­
nemsnitligt 0,5% om året — og fal­
dene i de mere udviklede lande blev 
opvejet af stigninger i Spanien og 
Grækenland. 
Faldet i beskæftigelsen i de to 
transportsektorer var nogenlunde 
på linje med faldet inden for mine­
drift, jern- og stålproduktion og 
landbrug, som alle kunne udvise et 
fald på 3% om året eller mere i EU 
som helhed i denne periode, og det 
var kun nogle få lande, der undgik 
omfattende tab af arbejdspladser i 
disse sektorer. Det var dog ikke alle 
EU-landene, der fulgte dette møn­
ster, og både i Nederlandene og 
Storbritannien steg beskæftigelsen 
i landbruget fra 1985 til 1990. 
Storbritannien var således også det 
eneste land, der kunne udvise en 
stigning i beskæftigelsen i jern- og 
stålindustrien (hvilket måske til 
dels skyldes det massive fald i be­skæftigelsen i denne sektor de for­
udgående år). 
Andre industrier, der kunne regi­
strere tab af arbejdspladser i perio­
den fra 1985 til 1990 med høj vækst 
i den samlede beskæftigelse, var be­
klædning og fodtøj, dog ikke i 
Spanien og Grækenland, hvor be­
skæftigelsen steg betydeligt her 
(med henholdsvis 4% og 5% om 
året), tekstiler (dog ikke i Irland) og 
bygning af skibe og tog (dog ikke i 
Grækenland, Irland og Storbritan­
nien). 
Disse sektorer tilligemed nærings-
og nydelsesmiddelindustrien 
— hvor nedgangen i beskæftigel­
sen langtfra var generel — var dog 
de eneste industrisektorer, hvor 
antallet af beskæftigede faldt i 
denne periode. I ikke mindre end 
14 ud af de 22 industrisektorer 
steg beskæftigelsen. Nettovæk­
sten i beskæftigelsen i sektoren for 
kontormaskiner og maskinindu­
strien var således gennemsnitligt 
3% om året i hele EU — mere end 
i mange servicefag — og nettovæk­sten i sektoren for gummi- og plast-
produkter samt bygge- og 
anlægssektoren var gennemsnit­
ligt kun en smule mindre. Irland 
var det eneste land, som kunne re­
gistrere et væsentligt fald i 
beskæftigelsen i byggeriet. 
Sammen med bilindustrien, papir-
og trykkerivirksomhed og træ- og 
tømmerindustrien — hvor antallet 
af beskæftigede alle steder steg med 
over 2% om året fra 1985 til 1990 — 
var disse 7 industrier med høj vækst 
i beskæftigelsen ansvarlige for næ­
sten en fjerdedel af den samlede 
stigning i beskæftigelsen i EU un­
der det økonomiske opsving. Alene 
bygge- og anlægssektoren tegnede 
sig for over 10% af stigningen i hele 
EU og for næsten 25% af den kraf­
tige forøgelse af beskæftigelsen i 
Spanien og ca. 20% af de forholdsvis 
små stigninger i Frankrig og 
Belgien. 
Bortset fra Belgien og Irland var det 
relative mønster i udviklingen i be­
skæftigelsen både i industri- og ser­
vicesektorerne meget ensartet i 
184 Udviklingen i beskæftigelsen i servicesektorer med høj, 
middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1985-1990 
Gennemsnitlig årlig variation (% 
5 r 
3 h 
EUR10 B DK D GR E 
I, P: Ingen data IRL NL UK 
167 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
185 Udviklingen i beskæftigelsen i industrisektorer med høj. 
middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1985-1990 
Gennemsnitlig årlig variation i % 
8 r • Lav • Middel • Høj i 8 
4 h A 4 
186 Hovedsektorernes bidrag til væksten i beskæftigelsen i 
EU-landene, 1990-1992 
5 r 
3 r 
1 r Gennemsnftlig årlig variation (t % af den samlede beskæftigelse i 1990) 
T 5 
A 3 
A 1 
•3 
-5 
EUR12 8 DK D GR E F IRL I L NL P UK EU-landene i denne periode (fi­
gur 185). 
De 14 industrisektorer, hvor be­
skæftigelsen steg, bidrog med gen­
nemsnitligt 30% til den samlede 
stigning i beskæftigelsen i denne 
periode. I Tyskland og Spanien var 
det over 40%. Selv om det helt klart 
er mindre end, hvad servicesekto­
ren bidrog med, er det ikke desto 
mindre et væsentligt element i til­
væksten til beskæftigelsen, som 
man er tilbøjelig til at undervurde­
re. 
Recessionsperioden 
1990-1992 
Under recessionen efter 1990 skete 
der dog en væsentlig ændring i in­
dustriens og servicesektorens rela­
tive bidrag til beskæftigelsen. Fra 
1990 til 1992 var det samlede antal 
beskæftigede stort set uændret i EU 
som helhed, men beskæftigelsen i 
industrien faldt ganske betydeligt 
og forstærkede det fortsatte fald i 
landbruget. De to sektorer tilsam­
men var ansvarlige for et fald i be­
skæftigelsen på næsten 1% om året 
i disse to år, hvilket opvejede hele 
den nettovækst i beskæftigelsen, 
der kunne registreres i servicesek­
toren i samme periode (figur 186). 
Kun Belgien, Tyskland, 
Luxembourg, Irland og Italien kun­
ne registrere nogen vækst overho­
vedet i beskæftigelsen i industrien i 
denne periode. Kun i de første tre 
lande var denne stigning tilstræk­
kelig til at opveje tabet af arbejds­
pladser i landbruget. Kun i Belgien, 
hvor den samlede vækst i beskæfti­
gelsen rent faktisk var højere i disse 
to år, end den havde været i de fem 
forudgående år — det eneste land, 
bortset fra Luxembourg, hvor det 
var tilfældet — var den gennem­
snitlige stigning i beskæftigelsen i 
industrien over 0,5% om året. 
Kun 5 af de 22 industrisektorer 
kunne registrere nogen stigning i 
beskæftigelsen overhovedet, og to af 
168 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
disse —jern og stål og nærings- og 
nydelsesmiddelindustrien — var 
industrier, som havde mistet ar­
bejdspladser i perioden med økono­
misk vækst. Alle de industrisekto­
rer, hvor beskæftigelsen var steget 
med over 2% om året i de fem forud­
gående år (bortset fra maskin­
industrien, hvor beskæftigelsen 
fortsatte med at stige), kunne regi­
strere omfattende tab af arbejds­
pladser. Det gjaldt specielt fremstil­
lingen af kontormaskiner, hvor 
antallet af beskæftigede faldt dra­
stisk — gennemsnitligt med 6% om 
året. 
De fleste industrisektorer kunne re­
gistrere et fald i beskæftigelsen fra 
1990 til 1992, men nedgangstiderne 
mærkedes mest i de sektorer, der 
havde haft den højeste vækst i be­
skæftigelsen fra 1985 til 1990 (de 
sektorer, der havde haft en stigning 
på over 2% om året). Disse sektorer 
oplevede et gennemsnitligt fald i be­
skæftigelsen på 1,5% om året i den 
sidstnævnte periode sammenholdt 
med en gennemsnitlig stigning på 
over 2,5% om året i perioden med 
høj økonomisk vækst. I modsætning 
hertil gik industrisektorer med 
middelstor vækst i beskæftigelsen 
(alle de øvrige sektorer, som overho­
vedet havde haft vækst i beskæfti­
gelsen), fra en gennemsnitsstigning 
på 1% om året til et fald på knap 
1,5%, mens de sektorer, der havde 
haft fald i beskæftigelsen, gik fra et 
gennemsnitligt fald på 2,5% om året 
til et fald på over 3%. 
I halvdelen af de ti EU-lande, for 
hvilke der kan foretages sammen­
ligninger over tid — Belgien, 
Tyskland, Spanien, Irland og frem 
for alt Luxembourg — fortsatte be­
skæftigelsen i de industrisektorer, 
som havde været højvækstsektorer 
fra 1985 til 1990, med at stige fra 
1990 til 1992 (figur 187). Kun i 
Belgien og Luxembourg var den 
gennemsnitlige stigning dog over 
1% om året, mens beskæftigelsen i 
Tyskland steg mere i denne periode 
i de industrisektorer, der havde haft 
lav vækst i beskæftigelsen — speci­elt jern og stål — end i de sektorer, 
der havde haft høj vækst. 
Blandt de øvrige fem EU-lande, 
hvor beskæftigelsen i højvækstin­
dustrierne faldt, kunne Storbritan­
nien og Nederlandene registrere et 
fald på over 5% om året i disse sek­
torer — og det var mere end i andre 
industrisektorer, hvor der i de fem 
forudgående år havde været en 
langt mindre stigning i beskæftigel­
sen eller ligefrem et fald. 
I modsætning til i industrisektorer­
ne fortsatte beskæftigelsen i servi­
cesektoren med at stige i EU fra 
1990 til 1992. Kun 9 ud af de 25 ser­
viceområder udviste et fald i be­
skæftigelsen i denne periode, og to 
af disse — skibsfart og jernbane­
transport — oplevede også et fald i 
den økonomiske vækstperiode. På 
den anden side havde 3 af disse 
9 sektorer — handel med fast ejen­
dom, rejsebureauvirksomhed og 
forskning- og udvikling — været 
blandt de otte sektorer med den 
kraftigste vækst med hensyn til an­
tallet af arbejdspladser fra 1985 til 1990. Desuden havde yderligere 3 
af de 9 — detailhandel, forsikring og 
husligt arbejde—kunnet registrere 
en stigning i beskæftigelsen på 
mere end 2% om året i de fem forud­
gående år. Det sidste serviceområ­
de, hvor beskæftigelsen i EU faldt 
— kommunikation — er ganske op­
sigtsvækkende i betragtning af den 
informationsteknologiske udvik­
lings betydning for beskæftigelses­
udsigterne på lang sigt. 
Ligesom i industrien var den æn­
dring i beskæftigelsen, der kunne 
registreres mellem perioden med 
økonomisk vækst og perioden med 
recession, mest udtalt for de servi­
cefag, hvor udviklingen var gået 
hurtigst. Disse områder, hvor be­
skæftigelsen steg med mindst 3% 
om året fra 1985 til 1990, udviste 
et fald i beskæftigelsestilvæksten 
fra gennemsnitligt over 5,5% om 
året til under 2,5% mellem de to 
perioder (figur 188). Til gengæld 
fastholdt de servicefag, hvor der 
havde været lav vækst i beskæfti­
gelsen, dvs. hvor beskæftigelsen 
var steget med højst 2% fra 1985 til 
187 Udviklingen i beskæftigelsen i industrisektorer med høj, 
middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1990-1992 
Gennemsnitlig årlig variation i % 
8 r 
4 r Middel 
-4 h 
-8 A 4 
-4 
EUR10 B DK D GR E 
I, P: Ingen data F IRL L NL UK 
169 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
1990 — en gennemsnitlig stigning 
på tæt ved 1,5% om året. Sidst­
nævnte gruppe af serviceområder 
omfatter f.eks. undervisning, 
sundhedsvæsen og personlige tje­
nesteydelser, (hvor stigningen i 
efterspørgslen må formodes at 
være relativt stabil over tid — 
medmindre regeringerne vælger at 
ændre deres udgiftspolitik som led 
i finanspolitikken). 
Der er tale om ganske forskelligar­
tede tendenser mellem EU-lande­
ne. I de fleste lande kunne de områ­
der, der havde haft den kraftigste 
vækst fra 1985 til 1990, registrere 
det største fald i beskæftigelsestil-
væksten fra 1990 til 1992. Tre af de 
lande, hvor serviceområdet er for­
holdsvis imderudviklet — Spanien, 
Grækenland og Tyskland — havde 
imidlertid en fortsat stigning i be­
skæftigelsen i disse aktiviteter af 
ganske betydeligt omfang (med 
2,5% om året i Grækenland, over 3% 
i Tyskland og 4% i Spanien). Disse 
serviceområder fortsatte dog også 
med at stige i Belgien og Frankrig, 
hvor de i forvejen var veludviklede. Samtidig var der i de fleste EU-lan­
de — med Irland, Luxembourg og 
Storbritannien som de eneste und­
tagelser — en fortsat stigning i be­
skæftigelsen på de serviceområder, 
hvor der i den forudgående periode 
havde været tale om lav vækst. I 
fem EU-lande var det en stigning på 
1,5% om året eller mere. 
I de fleste EU-lande var sektoren for 
forretningsservice fortsat et områ­
de med kraftig vækst i beskæftigel­
sen fra 1990 til 1992, men i de to 
lande, hvor disse aktiviteter havde 
udviklet sig hurtigst i den forudgå­
ende periode, nemlig Nederlandene 
og Storbritannien, faldt beskæfti­
gelsen. Til gengæld oplevede detail­
sektoren, som havde været den 
næststørste beskæftigelseskilde 
mellem 1985 og 1990, et fald i be­
skæftigelsen i halvdelen af landene 
og et samlet fald i alle EU-landene 
under ét, hvilket formodentlig kan 
tilskrives neddæmpningen af det 
almindelige forbrug. Til gengæld 
fortsatte beskæftigelsen inden for 
offentlig administration, undervis­
ning, sundhedsvæsen og kollektive 
188 Udviklingen i beskæftigelsen i servicesektorer med høj, 
middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1990-1992 
Gennemsnitlig artig variation I % 
7 r I 
5 r 
3 r 
-1 h 
-3 A 5 
A 1 
-3 
EUR10 B DK O GR E 
I, P: Ingen data F IRL L NL UK og sociale tjenesteydelser, som til­
sammen tegnede sig for ca. 30% af 
nettovæksten i beskæftigelsen i den 
forudgående periode, med at vokse 
i de fleste EU-lande, bortset fra nog­
le få undtagelser (offentlig admini­
stration i Belgien, Tyskland og 
Danmark, undervisning i 
Luxembourg, Irland og Storbritan­
nien og kollektive og sociale tjene­
steydelser i Grækenland og Irland). 
Udviklingen i 
beskæftigelsen fra 
1970 til 1991 i EU 
og andre steder 
Det er ikke muligt at sammenligne 
udviklingen i beskæftigelsen i EU 
og andre steder i verden på samme 
detaljerede niveau, som i foregåen­
de afsnit. Men mere brede sektor­
mæssige data tyder på, at de gene­
relle områder, hvor der har været 
vækst i beskæftigelsen, har været 
stort set de samme i EU som i USA 
og Japan og EFTA-landene, og at 
udviklingsmønsteret er meget ens­
artet i disse forskellige økonomier. 
Den mest slående forskel mellem 
EU og de øvrige økonomier, specielt 
USA og Japan, har ikke noget at 
gøre med, i hvilke sektorer beskæf­
tigelsen er vokset eller faldet, men 
vedrører omfanget af tabet af ar­
bejdspladser i de sektorer, hvor der 
har været tilbagegang. 
Fra 1970 til 1991 voksede beskæfti­
gelsen i EU med gennemsnitligt 
godt 0,5% om året. Det var en smule 
mindre end stigningstakten i 
EFTA-landene, kun lidt over det 
halve af stigningstakten i Japan og 
en tredjedel af stigningstakten i 
USA. 
Hele nettovæksten i beskæftigelsen 
og mere til i EU i disse 21 år lå i 
servicesektoren, som alene fik den 
samlede beskæftigelse til at vokse 
med over 1% om året (figur 189). 
Nøjagtigt det samme var imidlertid 
tilfældet i EFTA-landene og Japan, 
170 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
hvor andre sektorer tegnede sig for 
et mindre fald i beskæftigelsen. I 
USA bidrog servicesektoren i endnu 
højere grad til væksten i den samle­
de beskæftigelse med næsten 2% 
om året, men der var samtidig tale 
om en mindre stigning i beskæfti­
gelsen i de øvrige områder af økono­
mien. 
Af de nye job, der blev skabt i servi­
cesektoren i EU, lå halvdelen inden 
for kollektive og sociale tjenestey­
delser og personlige tjenesteydelser 
— undervisning, sundhedsvæsen 
og offentlig administration samt 
områder som frisørsaloner og rense-
rier.(Omtalt som "ikke-kommerci-
elle serviceydelser" i figuren) Det 
var også tilfældet uden for EU. I 
USA bidrog disse aktiviteter med 
næsten 1% om året til den samlede 
vækst i beskæftigelsen i den pågæl­
dende periode, i EFTA-landene og 
Japan var det med ca. 0,5% om året 
ligesom i EU (figur 190). 
Det kan diskuteres, i hvilket om­
fang det forhold, at en større del af 
disse job udføres inden for den of­
fentlige sektor i EU og EFTA-
landene, end det er tilfældet i USA, 
har bidraget til forskellen i beskæf-
tigelsesvæksten. I Japan er det end­
nu mere begrænset end i USA, hvor 
stor en del af disse tjenesteydelser 
den offentlige sektor varetager, og 
alligevel var væksten i beskæftigel­
sen her kim en lille smule mindre 
inden for det pågældende område 
end i Europa. 
Beskæftigelsen inden for private 
sundhedstjenesteydelser voksede 
særligt hurtigt i USA, men også 
beskæftigelsen inden for personli­
ge tjenesteydelser og husligt 
arbejde voksede langt mere end i 
Europa. 
Ligesom der var stor forskel på om­
fanget af beskæftigelsestilvæksten 
i servicesektoren, er der også store 
forskelle på andre områder, som er 
medvirkende til den hurtigere 
vækst i beskæftigelsen i USA end i 
Europa. Det gælder specielt be­skæftigelsen inden for landbruget, 
som i forvejen var forholdsvis lav, 
men som er forblevet stort set uæn­
dret i de seneste to tiår, mens den 
faldt ganske markant og støt både i 
EU og i EFTA-landene — i først­
nævnte tilfælde bevirkede det et 
gennemsnitligt tab af arbejdsplad­
ser på over 400.000 eller noget over 
8 mio i løbet af de 21 år som helhed. 
I Japan var faldet i beskæftigelsen 
i landbruget endnu større og svare­
de til et fald i den samlede beskæf­
tigelse på næsten 0,5% om året. 
I Japan steg beskæftigelsen i indu­
strien dog næsten lige så meget, 
som beskæftigelsen i landbruget 
faldt. Beskæftigelsen i industrien 
voksede også i USA. I EU og i 
EFTA-landene faldt beskæftigelsen 
i industrien imidlertid, og det sam­
me gjorde beskæftigelsen i landbru­
get. I disse to sektorer tilsammen 
var der derfor tale om et samlet tab 
af arbejdspladser i EU på gennem­
snitligt ca. 750.000 om året, hvilket 
svarer til et samlet tab på næsten 
16 mio arbejdspladser mellem 1970 
og 1991. Selv om der var en stigning i beskæftigelsen i servicesektoren 
på gennemsnitligt næsten 1,4 mio 
arbejdspladser om året, hvilket 
mere end opvejede tilbagegangen i 
de to andre sektorer, gav det allige­
vel en samlet vækst i beskæftigel­
sen i EU, som var noget mindre end 
i Japan og væsentligt mindre end 
i USA. 
Tabet af arbejdspladser i landbru­
get og industrien har derfor været 
den vigtigste årsag til den lave 
vækst i beskæftigelsen i EU i den 
seneste snes år. Den kendsgerning, 
at de pågældende job hovedsagelig 
lå i den private sektor, er i matema­
tisk forstand årsagen til tendensen 
i retning af, at den offentlige sektor 
er blevet den vigtigste kilde til net­
tovæksten i beskæftigelsen. Vækst 
i beskæftigelsen i serviceområder, 
der falder ind under den private 
sektor— specielt finansieringsvirk­
somhed og forretningsservice og 
distribution og catering — har væ­
ret større både i EU og i USA end 
væksten i beskæftigelsen inden for 
kollektive og personlige tjenestey­
delser. 
189 Hovedsektorernes bidrag til væksten i beskæftigelsen i 
EU og andre steder, 1970-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (I % af den samlede beskæftigelse i 1970) 
2 r_ 
1.5 r 
1 r 
0,5 
-0,5 h T 2 
A 1.5 
H 0.5 
A -0,5 
EUR12 EFTA USA Japan 
-171-
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Ændringer i 
udviklingen i 
beskæftigelsen i de 
enkelte sektorer 
mellem 1970 og 1991 
Opdeler man årene mellem 1970 og 
1991 i tre delperioder, nemlig 1970-
1980, 1980-1985 og 1985-1991, får 
man et endnu klarere indtryk af 
udviklingen i beskæftigelsen under 
forskellige økonomiske vilkår. Den 
samlede vækst i beskæftigelsen var 
negativ i perioden fra 1980 til 1985 
og næsten dobbelt så høj mellem 
1985 og 1991 (1,5% om året) som 
mellem 1970 og 1980. 
Kollektive og personlige tjenestey-
delsers betydning som 
beskæftigelsesskabende sektorer 
fra 1970 til 1991 gjorde sig gælden­
de i hele EU. Specielt i de mere 
udviklede lande var det her, der 
kunne registreres den største net­
tovækst i beskæftigelsen. Desuden 
gav kollektive og personlige tjene­
steydelser stort set lige stor vækst i beskæftigelsen i alle tre perioder 
(figur 191). 
Både i USA og i EFTA-landene, 
hvor væksten i beskæftigelsen var 
mere stabil i den pågældende perio­
de som helhed, end det var tilfældet 
i EU, var der lidt større forskelle 
med hensyn til, hvor meget de kol­
lektive og personlige tjenesteydel­
ser bidrog til den samlede stigning 
i beskæftigelsen — i USA varierede 
det fra godt 0,5% om året i første 
halvdel af 1980'erne til 1% om året 
i 1970'erne. 
Også finansieringsvirksomhed og 
forretningsservice var en forholds­
vis stabil beskæftigelseskilde i alle 
tre delperioder i EU. Ligesom i 
Japan var stigningen dog større 
mellem 1985 og 1991 end tidligere, 
medens den største stigning i be­
skæftigelsen i USA kunne registre­
res mellem 1980 og 1985. Distribu­
tion og catering gav også mange 
arbejdspladser i alle tre delperioder 
i samtlige EU-lande, men som det 
var tilfældet for finansieringsvirk­
somhed, var stigningen større i EU 
190 De enkelte sektorers bidrag til væksten i 
beskæftigelsen i EU og andre steder, 1970-1991 
-0,5 0,5 
Ikke-kommercielle tjenesteydelser 
Distribution, hoteller 
Finansieringsvirksomhed 
Transport og kommunikation 
El, gas, vand 
Byggeri 
Minedrift 
Fremstillingsindustri 
Landbrug 
-1 -0,5 0 0,5 1 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede beskæftigelse 11970) i perioden fra 1985 til 1991, da den 
samlede vækst i beskæftigelsen var 
større. 
Den største forskel for EU's ved­
kommende mellem den seneste 
periode og de forudgående perioder 
lå dog i udviklingen i beskæftigel­
sen i industrien. Fra 1985 til 1991 
bidrog industrien til væksten i be­
skæftigelsen, omend i mindre 
målestok, mens den i begge de for­
udgående perioder måtte 
registrere tab af arbejdspladser. 
Ca. to tredjedele af den samlede 
forskel i nettovæksten i beskæfti­
gelsen mellem første og anden 
halvdel af 80'erne kan således for­
klares med dette omsving, og det 
samme kan over halvdelen af for­
skellen mellem anden halvdel af 
1980'erne og 1970'erne. 
Det gør sig gældende i lige høj grad 
for alle EU-landene. I samtlige til­
fælde — bortset fra Nederlandene, 
hvor væksten i beskæftigelsen acce­
lererede ganske markant i sidste 
del af 1980'erne, til dels af statisti­
ske årsager — var den vigtigste kil­
de til stigningen i beskæftigelsen en 
højere nettovækst i beskæftigelsen 
(eller lavere nettotab af arbejds­
pladser) i industrien frem for øget 
vækst i beskæftigelsen i servicesek­
toren. I Italien og Storbritannien er 
de forbedrede resultater i industri­
en i den seneste periode forklarin­
gen på hele forskellen i væksten i 
beskæftigelsen (selv om væksten i 
industrien stadigvæk faldt i 
Storbritannien), og i de øvrige lande 
er det årsag til over halvdelen af 
forskellen. I Nederlanene — den 
eneste undtagelse fra dette generel­
le mønster — bidrog beskæftigelsen 
i industrien også markant til den 
samlede forøgede stigning i beskæf­
tigelsen, men antallet af beskæfti­
gede i servicesektoren, hvoraf man­
ge arbejdede på deltid, steg endnu 
mere. (Væksten i beskæftigelsen i 
Nederlandene er dog til dels forår­
saget af en ændring i måden at 
definere beskæftigelsen på i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen 
i 1987). 
172 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
191 De enkelte sektoreres bidrag til væksten i beskæftigelsen i EU, 
EFTA, Japan og USA, 1970-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede beskæftigelse i basisåret) 
-173-
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Det har konsekvenser for den frem­
tidige udvikling i beskæftigelsen. 
Industrien kan ganske vist ikke be­
tragtes som den største direkte kil­
de til beskæftigelsesvækst frem­
over, men ændringer i denne sektor 
vil alligevel kunne bidrage markant 
til den samlede nettovækst i be­
skæftigelsen. Det vil med andre ord 
sige, at selv om de fleste — hvis ikke 
alle — de nye job fortsat vil ligge i 
servicesektoren, vil omfanget af 
stigningen i den samlede beskæfti­
gelse også komme til at afhænge af, 
hvorvidt der nedlægges arbejds­
pladser andre steder i økonomien. 
Det betyder, at de politiske beslut­
ningstagere må fokusere på alle 
sektorer, når de skal forsøge at fin­
de frem til, hvor der kan skabes øget 
beskæftigelse, og hvordan en sådan 
udvikling kan støttes. Selv inden 
for industrien er der således væ­
sentlige forskelle i det beskæftigel-
sesskabende potentiale i henholds­
vis vækst- og 
tilbagegangssektorerne. 
Desuden er det vigtigt at betragte 
industrien som andet og mere end 
fremstillingsindustrien, selv om 
den er den største enkeltsektor. En 
væsentlig del af forskellen i udvik­
lingen i beskæftigelsen mellem før­
ste og anden halvdel af 1980'erne 
kan tilskrives byggeriet, som miste­
de arbejdspladser mellem 1980 og 
1985, men som gav øget beskæfti­
gelse i de efterfølgende seks år. I 
Spanien tegnede omsvinget i bygge­
riet sig således for en forskel i væk­
sten i den samlede beskæftigelse på 
over 1% om året mellem disse to 
perioder, hvilket er næsten lige så 
meget som omsvinget i fremstil­
lingsindustrien. 
Ændrede 
kvalifikations­
behov i EU 
Det er kun muligt at foretage helt 
generelle analyser af de ændringer 
i erhvervsstrukturen i beskæftigel­sen, som hidtil har fundet sted i EU. 
Der kan på indeværende tidspunkt 
ikke siges noget sikkert om forskel­
lene mellem EU-landene med hen­
syn til jobstruktur. 
Der findes kun begrænsede data 
om folks erhverv, og det er vanske­
ligt at tilvejebringe yderligere 
materiale, til dels fordi mange job, 
specielt dem, der indebærer for­
skelligartede arbejdsopgaver, er 
vanskelige at kategorisere. Desu­
den opstår der hele tiden nye job, 
som ikke tidligere har eksisteret, 
mens karakteren af mange eksi­
sterende job ændrer sig, 
efterhånden som produktionstek­
nikken udvikles, og der opstår nye 
produkter og tjenesteydelser. Det 
er endnu vanskeligere at foretage 
sammenligninger mellem landene, 
ikke kun på grund af problemer 
med sammenligneligheden af for­
skellige klassifikationssystemer, 
men også fordi opfattelserne af be­
stemte job måske ikke er den 
samme, selv i lande med iøvrigt 
ensartede produktionssystemer. 
Det, der kan lade sig gøre med de 
eksisterende data, er at undersøge 
ændringer i større erhvervsgruppers 
relative vægt i EU-landene i perio­
den fra 1983 til 1991. Selv om disse 
data er baseret på et ældre klassifi­
kationssystem (ISCO 68), som siden 
er blevet erstattet afet nyere system, 
og ikke er særligt sammenlignelige 
mellem landene, giver de dog et vist 
fingerpeg om forskydninger inden 
for de enkelte lande. De giver også 
mulighed for at foretage sammen­
ligninger af erhvervsstrukturen i 
den mandlige og den kvindehge del 
af arbejdsstyrken. 
Fra 1983 til 1991 voksede antallet 
af personer i såkaldte liberale og 
tekniske erhverv i EU med over 
2,5% om året. Det skal sammen­
holdes med en vækst i den samlede 
beskæftigelse på godt 1% om året, 
og det er væsentligt mere end i 
nogen anden erhvervsgruppe. I 
samme periode faldt antallet af be­
skæftigede i landbrugserhverv med ca. 2,5% om året, mens antal­
let af personer i produktions- og 
transporterhverv steg med kun 
0,5% om året. 
De liberale og tekniske erhverv, 
som kun tegnede sig for 15% eller 
deromkring af det samlede antal job 
i 1983, var følgelig ansvarlige for ca. 
40% af den samlede stigning i be­
skæftigelsen i den pågældende pe­
riode. I modsætning hertil tegnede 
produktions- og transporterhverve­
ne, som omfatter den største enkel­
te erhvervsgruppe — en tredjedel af 
den samlede beskæftigelse — sig 
for under 15% afstigningen. 
Den forskydning i erhvervsstruktu­
ren, der således kunne registreres, 
var derfor ganske omfattende og i 
overensstemmelse med det forven­
tede, forstået på den måde, at der 
var en markant vækst i antallet af 
mere kvalifikationskrævende job i 
forhold til mindre kvalifikations-
krævende job. Der kan dog peges på 
yderligere et aspekt af denne udvik­
ling, hvis man inddeler perioden i 
delperioder på grundlag af den sam­
lede vækst i beskæftigelsen — dvs. 
årene med lav vækst fra 1983 til 
1985 og igen fra 1990 til 1991 og 
årene med høj vækst mellem 1985 
og 1990. 
I begge perioder med lav vækst i 
beskæftigelsen og i produktionen 
var forskydningen i retning af flere 
beskæftigede i liberale og tekniske 
erhverv langt mere udtalt end i åre­
ne med høj vækst. Fra 1983 til 1985 
voksede antallet af beskæftigede i 
denne erhvervsgruppe kun en smu­
le langsommere end i de fem efter­
følgende år og tegnede sig for 65% 
af alle de nye job, der blev skabt i 
EU. 11991 var denne erhvervsgrup­
pe ansvarlig for hele stigningen i 
beskæftigelsen og mere til, idet an­
tallet af beskæftigede her steg med 
næsten 2% sammenholdt med kun 
en marginal stigning i den samlede 
beskæftigelse. I modsætning hertil 
faldt beskæftigelsen i produktions-
og transporterhvervene i begge pe­
rioder (figur 192). 
- 174 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Til gengæld var der i perioden fra 
1985 til 1990 tale om en hurtigere 
stigning inden for de liberale og tek­
niske erhverv end inden for andre 
erhvervsgrupper, men forskellen 
var langt mindre markant. Liberale 
og tekniske erhverv tegnede sig for 
kun godt 30% af den samlede stig­
ning i beskæftigelsen i denne perio­
de — nogenlunde det samme som 
kontorerhverv og dermed beslægte­
de erhverv. Produktions- og trans­
porterhvervene voksede med 1% i 
denne periode og tegnede sig for 
over 20% af alle de nye job, der blev 
skabt. Samtidig steg beskæftigel­
sen både inden for salgs- og service­
erhverv i en hurtigere takt end den 
samlede beskæftigelse. Forskyd­
ningen i erhvervsstrukturen i ret­
ning af mere kvalifikationskræven-
de job var derfor væsentligt mindre 
udtalt i årene med høj vækst end i 
årene med lav vækst. 
Det samme mønster går i vidt om­
fang igen i næsten alle EU-landene. 
Bortset fra Irland og Benelux-
landene var den relative vækst in­
den for liberale og tekniske erhverv 
langt kraftigere i perioder med lav 
vækst i beskæftigelsen end mellem 
1985 og 1990 (figur 193). I begge de 
to perioder med lav vækst lå langt 
størsteparten af de job, der blev 
skabt i f.eks. Tyskland og Frankrig, 
inden for liberale og tekniske er­
hverv, mens de i perioden med høj 
vækst tegnede sig for langt under 
40%. På samme måde faldt beskæf­
tigelsen inden for produktions- og 
transporterhvervene i de fleste lan­
de i begge perioder med lav vækst, 
mens den steg mellem 1985 og 1990 
i alle landene, bortset fra Danmark, 
Frankrig og Luxembourg — hvor 
væksten i beskæftigelsen alle tre 
steder var langt mindre end EU-
gennemsnittet. 
Der kan drages to vigtige konklusio­
ner af disse oplysninger. For det 
første det faktum, at i perioder med 
lav økonomisk aktivitet og lav eller 
ingen vækst i beskæftigelsen går 
tendensen i retning af, at det er de 
mindre kvalifikationskræ vende job, der forsvinder, og dermed først og 
fremmest de lavere kvalificerede 
arbejdstagere, der kommer til at stå 
uden arbejde. Derimod påvirkes de 
mest kvalifikationskrævende job i 
sådanne perioder kun i begrænset 
omfang og fortsætter med at eks­
pandere. 
For det andet tegner de mindre kva­
lifikationskrævende job sig i perio­
der med økonomisk opsving og høj 
vækst i beskæftigelsen for en rela­
tivt stor del af den samlede vækst i 
beskæftigelsen, og det er først og 
fremmest til fordel for de lavere 
kvalificerede arbejdstagere. Æn­
dringen i erhvervsstrukturen og 
forskydningen i retning af flere 
mere kvalifikationskrævende er­
hverv synes derfor i vidt omfang at 
afhænge af det økonomiske klima 
og den samlede nettovækst i be­
skæftigelsen. 
Det må således forventes, at struk­
turændringer vil øge efterspørgslen 
efter højt kvalificerede arbejdstage­
re i EU fremover, mens mængden af 
mindre kvalifikationskrævende job formentlig i høj grad vil være påvir­
ket af den økonomiske vækst og den 
samlede stigning i beskæftigelsen. 
Hvis væksten er lav, vil de lavere 
kvalificerede arbejdstagere få stør­
re problemer med enten at forblive 
i beskæftigelse eller at finde nyt 
arbejde. 
Omvendt gælder det, at hvis der i de 
kommende år kan opnås vækstra­
ter svarende til de vækstrater, der 
kunne registreres i perioden fra 
1985 til 1990, vil der måske blive 
færre problemer, end det til tider 
hævdes, med hensyn til manglende 
overensstemmelse mellem de fær­
digheder, der bliver behov for, og de 
færdigheder, arbejdstagerne rent 
faktisk kan tilbyde. 
Denne påstand bør dog modificeres 
noget i betragtning af, at det med de 
foreliggende data kun er muligt at 
analysere udviklingen inden for 
meget generelle erhvervskategori­
er. Inden for disse hovedgrupper 
kan der være store forskelle med 
hensyn til de specifikke færdighe­
der, der tilbydes og efterspørges, 
192 Væksten i beskæftigelsen i de enkelte erhverv i EU 
(EUR 9), 1983-1991 
-0,5 
EUR9 - B, DK. D, GR. F. IRL. L. NL. UK 0,25 0 0,25 0,5 
Gennemsnitlig årlig variation (i % at den samlede beskæftigelse i basisåret) 
175-
Kapitel 8 Hvor Ugger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
193 Væksten i beskæftigelsen i liberale/tekniske/ledererhverv 
og andre erhverv i EU-landene, 1983-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede beskæftigelse i basisåret) 
4 r -i 4 
OKOaflecn.LNuPUK i w D« i r n i u r w i m on i r K L m r w 
194 Væksten i beskæftigelsen for mænd efter erhverv i EU 
(EUR 9), 1983-1991 
-0,5 -0,25 0 0,25 0,5 0,75 1 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samled» beskæftigelse for mænd i basisåret) 
EUR9 - 8. OK. D, OR. F. IRL, L, NU UK hvilket fortsat indebærer risiko for 
skævheder. 
Ændringer i 
erhvervsstrukturen 
for mænd og kvinder 
Forskydningen i retning af mere 
kvalifikationskrævende job og for­
skellene mellem perioder med høj 
og lav vækst gør sig gældende for 
både mænd og kvinder, men er dog 
særligt udtalt for mændenes ved­
kommende. 
I begge perioder med lav vækst, 
nemlig fra 1983 til 1985 og fra 1990 
til 1991, tegnede de liberale og tek­
niske erhverv sig for hele den 
stigning i mændenes beskæftigel­
se, der kunne registreres i EU. I 
perioden med høj vækst mellem 
1985 og 1990 tegnede disse erhverv 
sig for under en tredjedel af netto­
væksten. Stigningen inden for 
disse erhvervsgrupper var således 
mindre end i de to forudgående år 
og mindre end for produktions-
og transporterhvervene, som 
oplevede et betydeligt fald i 
beskæftigelsen i de andre år (fi­
gur 194). 
Dette mønster går igen i alle EU­
landene, bortset fra Belgien, hvor 
mændenes beskæftigelse ifølge Ar­
bejdsstyrkeundersøgelsens data 
rent faktisk faldt en smule mellem 
1985 og 1990. Det mest ekstreme 
tilfælde er Storbritannien, hvor be­
skæftigelsen inden for liberale og 
tekniske erhverv kun bidrog med 
godt 20% til den samlede netto­
vækst i mændenes beskæftigelse i 
perioden med høj vækst, medens 
beskæftigelsen inden for produk­
tions- og transporterhvervene stod 
for over en tredjedel, og beskæfti­
gelsen inden for kontorerhverv og 
dermed beslægtede erhverv, for 
næsten 40% (figur 195). 
For kvindernes vedkommende var 
væksten inden for liberale og tek­
niske erhverv forholdsvis stabil i 
-176-
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
hele perioden og bidrog med ca. 
0,5% om året til den samlede 
stigning i beskæftigelsen i EU. 
Selv om disse erhverv tegnede sig 
for en større del af væksten i 
beskæftigelsen mellem 1983 
og 1985 end i de fem efterfølgende 
år, var forskellen kun begrænset 
(36% sammenholdt med 32%). 
I den forudgående periode med 
lavere vækst, men også i perioden 
med højere vækst, bidrog kontorer­
hvervet mest til den samlede 
vækst i kvindernes beskæftigelse 
— over 40% i begge tilfælde (fi­
gur 196). 
11991, da kvindernes beskæftigelse 
kun voksede med 0,5% i EU og faldt 
i Storbritannien, Grækenland og 
Danmark, lå næsten hele nettovæk­
sten i beskæftigelsen imidlertid in­
den for de liberale og tekniske 
erhverv. Samtidig faldt beskæfti­
gelsen inden for kontorerhvervet, 
som de forudgående år var det om­
råde, der havde haft den største 
vækst i beskæftigelsen. 
Dette fald var særligt udtalt i 
Storbritannien og Danmark, men i 
sidstnævnte land var der i mod­
sætning til i Storbritannien også 
tale om et fald i beskæftigelsen in­
den for liberale og tekniske 
erhverv. Begge steder forårsagede 
tabet af arbejdspladser inden for 
kontorerhvervet et fald på over 
0,5% i kvindernes samlede beskæf­
tigelse i 1991 i skarp kontrast til 
væksten de fem forudgående år (fi­
gur 197). I Grækenland derimod, 
hvor kvindernes beskæftigelse 
også faldt i 1991, var denne er­
hvervsgruppe den eneste, der 
kunne registrere nogen stigning i 
beskæftigelsen. 
Desværre betyder ændringen 
af klassifikationssystemet, uanset 
hvor gavnligt det måtte være i and­
re henseender, at det ikke er 
muligt at undersøge, hvorvidt de 
forskydninger i erhvervs­
strukturen, der gjorde sig 
gældende i 1991, fortsatte i 1992, 
da beskæftigelsen i EU faldt. 195 Væksten i beskæftigelsen for mænd i liberale 
/tekniskeAedererhverv og andre erhverv i EU-landene, 
1983-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede beskæftigelse for mænd i basisåret) 
6 r T 6 
Andre erhverv 
LiMekn ./ledere 
I <t B 1 lllaBwlHllg [rtM J—BBB 
1983-85 1985-90 1990-91 -2 
-4 
BOKOOHIFM.LNLPUK I DK O « i f R. I K > W 8DKDOREflW.LK.PUK 
196 Væksten i beskæftigelsen for kvinder efter erhverv i 
EU (EUR 9), 1983-1991 
-0,5 -0.25 0,25 0,5 0,75 
-0,5 -0,25 0 
EUR9 « B. DK. D, GR. F, IRL, L. NL, UK 0,25 0,5 0,75 1 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede 
beskæftigelse for kvinder i basisåret) 
177 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
197 Væksten i beskæftigelsen for kvinder i liberale 
/tekniske/ledererhverv og andre erhverv i EU-landene, 
1983-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (i % af den samlede beskæftigelse for kvinder i basisåret) 
6 r 
4 r 
2 r 
•2 r 
-4 -i 6 
A 4 
A 2 
-4 
B DK D « E r H I «l P UK BDKOQBBFW.tNl.PUK I D« O OBI F MU ». P UK 
198 Beskæftigelsen i de enkelte erhverv i EU (EUR 10), 1992 
10 15 20 
Ledere og mellemleder 
Landbrug og fiskeri 
Væbnede styrker 
0 5 
EUR10 = B, DK, D, E, F, I. L, NL, P. UK 10 15 20 
% af den samlede beskæftigelse Mænds og kvinders 
erhverv 
Det eksisterende datamateriale gi­
ver ikke mulighed for at foretage 
pålidelige sammenligninger mel­
lem EU-landene med hensyn til er­
hvervsstrukturen i arbejdsstyrken. 
Væsentlige forskelle mellem økono­
mier med samme sektormæssige 
opdeling af beskæftigelsen kan for­
mentlig, i hvert fald delvist, tilskri­
ves statistiske uoverensstemmel­
ser. For EU som helhed kan disse 
uoverensstemmelser imidlertid me­
get vel opveje hinanden, så der er 
større chance for, at beskæftigel­
sens tilsyneladende fordeling på de 
forskellige erhverv ligger tættere på 
virkeligheden. 
På grundlag af det nye internatio­
nale standardsystem til klassifika­
tion af erhverv (ISCO 88) kan man 
se, at i 1992 var 8% af dem, der var 
i beskæftigelse, var ledere og mel­
lemledere, og mere end halvdelen af 
disse var selvstændige erhvervsdri­
vende, 11% var i liberale erhverv og 
12% teknikere. Disse tre kategorier 
tilsammen tegnede sig derfor for 
næsten en tredjedel af alle dem, der 
var i arbejde (figur 198). 
I den anden ende af skalaen var 
10% af arbejdsstyrken beskæftiget 
i såkaldte elementære erhverv, var 
3% beskæftiget ved landbrug eller 
fiskeri, 9% betjente anlæg eller 
maskiner og 15,5% var beskæftiget 
inden for håndværk eller dermed 
beslægtede fag. Resten var klassi­
ficeret som kontorarbejdere 
(13,5%) eller servicearbejdere 
(11,5%). 
Selv om den del af jobbene, der var 
klassificeret som ledende, liberale 
eller tekniske erhverv, lå omkring 
EU-gennemsnittet i de fleste EU­
lande, var tallet dog kun ca. 20% i 
Italien og Spanien, mens det i 
Frankrig og Nederlandene var over 
40%. Det er risikabelt at tillægge 
disse forskelle større betydning, før 
der er foretaget yderligere undersø-
178 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
gelser, eller før basisdataene er 
gjort mere sammenlignelige mel­
lem landene. 
Det kan lade sig gøre at foretage 
forsigtige sammenligninger af for­
delingen af mænd og kvinder på de 
forskellige erhverv i forskellige 
egne af EU, eftersom forskelle i 
klassifikationen mellem landene 
må formodes at gælde for begge køn. 
Mens de absolutte tal for henholds­
vis mænd og kvinder i de forskellige 
hovederhvervsgrupper således kan 
være behæftet med stor usikker­
hed, er de relative tal formentlig 
mere pålidelige. 
I EU som helhed var relativt væ­
sentligt flere mænd end kvinder 
klassificeret som ledere og mellem­
ledere i 1992 — 9,5% sammenholdt 
med 6% (figur 199). Hvis man desu­
den ser bort fra de selvstændige er­
hvervsdrivende, er forskellene med 
hensyn til mænds og kvinders re­
præsentation i denne gruppe for­
holdsvis ensartet i alle EU-landene, 
bortset fra Storbritannien, hvor der 
var mere end dobbelt så mange 
mænd som kvinder i sådanne job. I 
Storbritannien er forskellen mel­
lem de to køns repræsentation i 
denne erhvervsgruppe lidt mindre 
end 2:1. 
For de liberale erhverv var procent­
tallene stort set de samme for 
mænd og kvinder i 1992. Kun i 
Danmark, Tyskland og Frankrig 
var den andel af mændene, der var 
klassificeret inden for denne er­
hvervskategori, højere end andelen 
af kvinder, mens tallet i Belgien, 
Spanien og Italien var næsten dob­
belt så stor for kvinderne som for 
mændene. For de tekniske erhvervs 
vedkommende var disse tre lande 
tilligemed Storbritannien til gen­
gæld de eneste, hvor andelen af 
mænd i disse job var højere end 
andelen af kvinder. 
Tager man disse tre erhvervskate­
gorier under ét, og ser på EU som 
helhed, var der beskæftiget pro­
centvist lige så mange kvinder som mænd i disse forholdsvis højtplace­
rede job i 1992 (figur 200). 
Inden for andre erhverv er forskel­
lene mere udtalte. Relativt langt 
flere kvinder end mænd var beskæf­
tiget som kontorarbejdere eller 
servicearbejdere — gennemsnitligt 
tre gange flere i alle EU-landene — 
mens andelen af kvinder i elemen­
tære erhverv også var langt større i 
hele EU (over 40% større i gennem­
snit). Det omvendte gør sig gælden­
de for håndsværksfag og dermed 
beslægtede fag samt betjening og 
pasning af anlæg og maskiner, hvor 
mændene dominerer. 
Små og mellemstore 
virksomheder 
De fleste af de mennesker, der er 
beskæftiget i EU i den private sek­
tor, arbejder i mindre virksomhe­
der. Disse virksomheder tegner sig 
også for en stor del af de nye job, der 
er blevet skabt, selv om mangelen 
på pålidelige og konsistente data 
gør det vanskeligt at sætte tal på deres betydning for væksten i be­
skæftigelsen i EU. Talmateriale for 
et par lande tyder dog på, at de har 
ansvaret for en væsentlig del af den 
nettovækst i beskæftigelsen, som 
har kunnet registreres i den private 
sektor i det seneste tiår. Det for­
hold, at små virksomheder tegner 
sig for en stor del af beskæftigelsen 
i servicefagene, hvor størsteparten 
af nettovæksten i beskæftigelsen 
fandt sted — distribution og cate­
ring, hvor de små virksomheder er 
særligt talrige, andre tjenesteydel­
ser og finansieringsvirksomhed 
samt forretningsservice — er med 
til at underbygge formodningen om 
deres store betydning. 
I 1991 arbejdede ca. 55% af alle 
dem, der var i beskæftigelse i EU, i 
virksomheder (hvilket i realiteten 
udelukker den offentlige sektor) 
med under 100 ansatte, og næsten 
30% i virksomheder med under 10 
ansatte (figur 201). Det er procent­
vist stort set lige så mange som i 
Japan (hvor dataene refererer til 
lidt andre virksomhedsstørrelser og 
til 1992 frem for 1991). 
199 Mænds og kvinders erhverv i EU (EUR 10), 1992 
10 20 
Håndværker« oJkjn. 
B«t)enlng at anlæg og maskiner 
Liberale erhverv 
Teknikere 
Ledeie og metamleder 
Elementajra erhverv 
Kontorarbejders 
Servicearbejdere 
Landbrug og fiskert 
Væbnede »tyrker 
Håndværkere o.liga 
Bet|enhg af anlæg og maskiner 
Liberale erhverv 
Tekniker» 
Ledere og mellemleder' 
Elementåre erhverv 
Kontorarbejdere 
Servicearbejdere 
Landbrug og fiskeri 
Væbnede styrker Mænd 
H Håndværkere o lign. 
0 Lønmodtagere 
Kvinder 
EUR10 * 8, DK. D, E, F, I, L, NL, P. UK 10 20 
% af mænds/kvinders beskæftigelse 
179 
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
200 Mænds og kvinders erhverv efter hovederhvervsgrupper 
i EU-landene, 1992 
100 B Ledere, liberal« erhverv, H Kontor, servir» 
teknikere 
% af beskæftigelsen I HéruJværk. twtjenlno af O Landbrug, elementære 
maskiner ertivsrv 
80 §• 
60 
40 
20 100 
80 
60 
40 
20 
P L D E10 B UK DK F NL E I P l 0 E10 B UK DK F NL 
Mænd Kvinder Der er imidlertid stor forskel på de 
små virksomheders betydning i de 
enkelte EU-lande, idet der i de syd­
lige lande er en tendens til, at en 
langt større del af arbejdsstyrken er 
beskæftiget i små virksomheder 
— specielt meget små virksomhe­
der — end i de nordlige lande, bort­
set fra Danmark. I Spanien arbejde­
de således 74% af alle, der var i 
beskæftigelse i 1991, i virksomhe­
der med under 100 ansatte og over 
46% i virksomheder med under 
10 ansatte, mens tallene var en 
smule mindre for Italien (henholds­
vis 69% og 43%). De små virksom­
heders andel af beskæftigelsen lå 
også over EU-gennemsnittet i 
Portugal, hvor 60% af de beskæfti­
gede arbejdede i virksomheder med 
under 100 ansatte. (Desuden er det­
te tal nok lidt for lavt sat, idet det 
udelukkende refererer til lønmod­
tagere og ikke medregner selvstæn­
dige erhvervsdrivende, som i meget 
vidt omfang arbejder i små virk­
somheder — se det indrammede felt 
vedrørende dataene) 
201 Beskæftigelsen i SMV i EU-landene og Japan efter 
antallet af ansatte, 1991 
80 % af alle beskæftigede i virksomheder 
Antal ansatte: 
• 0-9 • 10-19 H 20-99 
60 r 
40 I: 1969; D, F: 1990; Japan; 1992 og 
størrelseskategoriar 1-4, 5-29, 30-99 
20 -i 80 
A 60 
40 
20 
B D UK L F EUR9 P DK Japan Bortset fra Danmark, hvor 64% var 
beskæftiget i virksomheder med 
under 100 ansatte, var de små virk­
somheders andel af beskæftigelsen 
i alle de nordlige EU-lande, for hvil­
ke der foreligger sammenlignelige 
data, imidlertid mindre end EU-
gennemsnittet. I Belgien og Tysk­
land arbejdede kun 46% af arbejds­
styrken i virksomheder med under 
100 ansatte (17-18% i virksomhe­
der med under 10 ansatte), mens 
tallet i Storbritannien og 
Luxembourg også var under 50%. 
(I Belgien refererer dataene dog 
også kun til lønmodtagere, hvorfor 
de små virksomheders betydning li­
gesom i Portugal må formodes at 
være undervurderet). 
Små virksomheder 
i industri- og 
servicesektor 
Små virksomheder er langt mere 
almindelige i servicesektoren end i 
180-
Kapitel 8 Hvor Ugger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
industrien i EU. I 1991 arbejdede 
knap 40% af de beskæftigede i indu­
strien i virksomheder med under 
100 ansatte i EU som helhed (idet 
Nederlandene ikke er medregnet på 
grund af manglende sammenligne­
lige data) og kun 12% i virksomhe­
der med under 10 ansatte (fi­
gur 202). I modsætning hertil 
arbejdede 60% af de beskæftigede i 
servicesektoren i virksomheder 
med under 100 ansatte og 36% i 
virksomheder med under 10 ansat­
te. 
Det samme fænomen gør sig gæl­
dende i Japan, selv om forskellen 
mellem industri og servicesektor er 
mindre udtalt. I Japan er små virk­
somheder rent faktisk mere ud­
bredte i industrien end i EU — virk­
somheder med under 100 ansatte 
tegnede sig for 45% af beskæftigel­
sen i industrisektoren i 1992 — og 
en smule mindre i servicesektoren 
— hvor de tegnede sig for 56% af 
beskæftigelsen. 
I betragtning af store koncerners 
tilsyneladende dominerende posi­
tion i Japan, specielt i den interna­
tionale handel, kan de små virk­
somheders betydning inden for 
industrien forekomme overrasken­
de. Forklaringen ligger imidlertid i 
de store industrikoncerners ud­
bredte praksis med at give væsent­
lige dele af fremstillingsprocessen i 
underentreprise til små virksomhe­
der. På denne måde kan de store 
koncerner opnå den fleksibilitet i 
produktionen og den innovation, 
der er knyttet til de små virksomhe­
der, samtidig med at de bevarer de 
omkostningsmæssige fordele ved 
samlefabrikker i stor målestok og 
fordelene ved massesalg og -rekla­
me tilligemed fordelene på lang sigt 
ved at markedsføre et bestemt 
mærke og image. Denne kombina­
tion af fleksibilitet i produktionen 
og stabilitet i salg og markedsføring 
og forfølgelsen af en koncern­
strategi har vist sig at være særde­
les effektiv for de japanske virksom -
heders konkurrenceevne på 
verdensmarkederne på trods af en Data om små virksomheder 
De data, som ligger til grund for analysen af små virksomheder, er 
hentet fra Det Europæiske Statistiske System om Små og Mellem­
store Virksomheder, som Eurostat udviklede i 1990 på grundlag af 
data, leveret af nationale statistiske institutter, hvor det overhove­
det var muligt, men suppleret fra andre kilder i en række tilfælde. 
Databasen klassificerer virksomhederne efter størrelse og NACE-
kategori. Eftersom der er visse forskelle i definitionerne mellem 
landene (med hensyn til f.eks. definitionen af en virksomhed), og 
der kun er mulighed for en begrænset harmonisering, kan det være 
vanskeligt at foretage direkte sammenligninger mellem EU-lande­
ne. Analysen i teksten bør derfor kun betragtes som en indikation 
af til situationen i hvert enkelt land. 
Opdelingen af virksomheder i kategorier efter antallet af ansatte 
kræver i visse tilfælde, at man i nogen grad baserer sig på overslag 
for at tage højde for manglende tal. De seneste disponible data er 
blevet brugt for hvert enkelt land, hvilket i de fleste tilfælde vil sige 
1991,1990 i andre tilfælde og 1989 for Italiens vedkommende. Det 
forhold, at dataene refererer til forskellige år, skulle ikke være 
afgørende for sammenligningerne, eftersom den størrelsesmæssige 
fordeling af virksomhederne næppe vil ændre sig markant i løbet 
afet år eller to. For Nederlandenes vedkommende mangler der data 
for de forskellige størreiseskategorier og for en række NACE-kate-
gorier, hvorfor dette land ikke har kunnet medtages i analysen. Da 
der ikke findes data for servicesektoren i Grækenland og Irland, 
omfatter analysen derfor for denne sektors vedkommende kun 9 
EU-lande, og for industriens vedkommende 11 EU-lande. 
Den samlede industrisektor er summen af NAC E-kategorierne 
(2-23) + 3 + 4. 
Den samlede servicesektor er summen af NAC E-kategorierne 6 + 7 
+ 8 + 9. Beskæftigelsen er det samlede antal personer, der er ansat 
i de virksomheder, der er klassificeret inden for den pågældende 
sektor. Ønskes mere detaljerede oplysninger om dataene, kan der 
henvises til Enterprises in Europe, Third Report, Eurostat, 1994. 
For Japans vedkommende er dataene hentet fra Year Book of 
Labour Statistics, 1992, som udgives af det japanske arbejdsmini­
sterium. 
Der skal gøres opmærksom på følgende for de enkelte lande : 
Belgien: dataene vedrører udelukkende lønmodtagere; størrelses-
kategorien 0-9 omfatter kun 1-9. 
Danmark: for NACE-kategori 7 foreligger der ingen data for stør­
relseskategorien 50-99. 
Tyskland: dataene refererer til 1990. 
Grækenland: der findes ingen data for størrelseskategorien 0-9 og 
for NAC E-kategorierne 5, 7, 8 og 9. 
Frankrig: dataene refererer til 1990. 
Irland: dataene refererer til 1990; størrelseskategorien 0-9 omfatter 
kun 3-9; der findes ingen data for NACE-kategorierne 5,6, 7, 8 og 
9. 
Italien: dataene refererer til 1989; der findes ingen data for NACE-
kategori 9; størrelseskategorien 0-9 omfatter kun 1-9. 
Luxembourg: dataene vedrører udelukkende lønmodtagere; størrel­
seskategorien 0-9 omfatter kun 1-9. 
Portugal: dataene vedrører udelukkende lønmodtagere; størrelses­
kategorien 0-9 omfatter kun 1-9. 
Japan: dataene refererer til 1992; størrelseskategorierne er 1-4, 
5-29 og 30-99. 
181-
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
202 Beskæftigelsen i SMV i industri og service i EU­
landene og Japan efter antallet af ansatte, 1991 
80 % af alle beskæftigede i virksomheder 
60 h 
40 h 
20 80 
A 60 
40 
20 
D UK L F Eli P DK I E ÛR I«. 
Industri O UK L f E» f OK I 
Service 
203 Beskæftigelsen i SMV i EU efter NACE-sektorer (1 decimal) 
og antallet af ansatte, 1991 
Byggeri og anlæg 
Distribution, hoteller 
Andre tjenesteydelser 
Anden 
fremstillingsindustri 
Banker, finansiering, 
forsikring 
Transport, kommunikation 
Metalforarbejdning 
Minedrift, kemisk industri 
20 40 60 80 100 
% af alle beskæftigede i virksomheder meget ugunstig prismæssig kon­
kurrenceposition som følge af den 
stærke japanske Yen. 
Små virksomheder har også stor be­
tydning i industrien i flere EU-lan­
de, først og fremmest i den sydlige 
del. I Italien, Spanien, Grækenland 
og Portugal tegnede virksomheder 
med under 100 ansatte sig for over 
halvdelen af beskæftigelsen i indu­
strisektoren ifølge de seneste dispo­
nible data — i Italien og Spanien 
var det ca. 60%. Disse tal afspejler 
imidlertid ikke nødvendigvis den 
samme organisering af produktio­
nen som i Japan, selv om der for 
Italiens vedkommende er visse lig­
hedspunkter — men snarere det 
forhold, at industrien i disse lande 
er mindre udviklet, og at der f.eks. 
er forholdsvis megen beklædnings-
og fodtøjsindustri, hvor stordrift 
ikke er så afgørende som inden for 
maskinindustrien. 
I modsætning hertil har de små 
virksomheder langt mindre betyd­
ning for industrien i de nordlige in­
dustrilande, hvor de store virksom­
heder dominerer. I Tyskland 
arbejdede kun 28% af alle, der var 
beskæftiget i industrien, i virksom­
heder med under 100 ansatte i 
1990, og i Luxembourg var det kun 
22%, mens andelen i Storbritannien 
var under en tredjedel. 
I servicesektoren lå til gengæld over 
halvdelen af beskæftigelsen i små 
virksomheder med under 100 an­
satte i alle EU-landene, bortset fra 
Belgien (hvor tallene, som tidligere 
nævnt, kun refererer til lønmodta­
gere og derfor angiver den del, der 
arbejder i små virksomheder, for 
lavt). I seks af de ni lande, for hvilke 
der foreligger data — undtagelser­
ne er Storbritannien og 
Luxembourg samt Belgien — var 
tallet 60% eller mere, og i to lande 
— Spanien og Italien — var det 
over 75%. 
Inden for servicesektoren er små 
virksomheder, som det kunne for­
ventes, specielt udbredte inden for 
-182-
Kapitel 8 Hvor ligger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
distribution og catering, hvor virk­
somheder med under 100 ansatte 
tegnede sig for over 70% af den sam­
lede beskæftigelse i sektoren i EU 
som helhed, mens meget små virk­
somheder med under 10 ansatte teg­
nede sig for næsten halvdelen af den 
samlede beskæftigelse (figur 203). I 
de to vigtigste vækstsektorer, nemlig 
"andre tjenesteydelser", som i dette 
tilfælde ikke omfatter sundhedsvæ­
sen og undervisning, samt finansie­
ringsvirksomhed og forretningsser­
vice, har små virksomheder også stor 
betydning som arbejdsgivere, der re­
præsenterer 60% af beskæftigelsen i 
førstnævnte sektor og 50% i sidst­
nævnte, mens 30-35% er beskæftiget 
i meget små virksomheder med un­
der 10 ansatte. 
I industrien er meget små virksom­
heder til gengæld af langt mindre 
betydning. Selv i sektoren for anden 
fremstillingsindustri, som omfatter 
beklædning og fodtøj samt 
næringsmiddelindustrien, lå under 
20% af beskæftigelsen i 1991 i virk­
somheder med under 10 ansatte, 
mens tallet inden for metalindustri 
og maskinindustri var et godt styk­
ke under 10%. I de to sidstnævnte 
sektorer dominerer de store virk­
somheder industrierne, idet 70% el­
ler mere af beskæftigelsen ligger i 
virksomheder med over 100 ansat­
te. 
Men selv om meget små virksomhe­
der er af mindre betydning, lå over 
halvdelen af beskæftigelsen i sekto­
ren for anden fremstillingsindustri 
i 1991 alligevel i små virksomheder 
med under 100 ansatte. Den be­
skæftigelsesmæssige forskydning 
over til servicefagene må dog i sig 
selv formodes at blive ledsaget af en 
forøgelse af beskæftigelsen i de små 
virksomheder. 
Små virksomheder er dog aller­
mest udbredt inden for byggeriet, 
hvor virksomheder med under 10 
ansatte tegnede sig for over 40% af 
beskæftigelsen i EU i 1991, og virk­
somheder med under 100 ansatte 
for næsten 80%. 
183 
Kapitel 8 Hvor Ugger de nye job, og hvor er der nedlagt arbejdspladser? 
Antallet af beskæftigede i NACE-sektorer (2 decimaler) i EUlandene, 1992 
1992 
Samlet beskæftigelse 
Landbrug 
Energi og vand 
Minedrift, olieraffinering, nukleart brændsel 
El, gas, vand 
Mlneraiudvfnding, kemiske produkter 
MetalfremstHIng 
lkke-metalhok*ge mineralske produkter 
Kemiske produkter, kemofbre 
Metalforarbejdning, maskinindustri 
Metalprodukter 
Maskinindustri 
Kontormaskiner 
Elektroindustri 
Motorkøretøjer og tilbehør 
Anden transport 
Instrumentindustri 
Anden frematlllngavlrksomhad 
Nærings- og nydelsesmidler 
Tekstiler 
Læder, fodtøj, beklædning 
Træ, træmøbler 
Papir og trykkerivirksomhed 
Gummi- og plastprodukter 
Anden fremsMingslndustri 
Byggert 
Distribution, notai- og restaurationsvirksomhed 
Engroshandel, skrothandel, agenturer 
Detailhandel 
Hotel- og restaurationsvirksomhed 
Reparation af forbrugsvarer og motorkøretøjer 
Transport og kommunikation 
Jernbaner 
Anden landtransport 
Skibsfart 
Lufttransport 
Transportstøttetjenester, rejsebureauvirksomhed 
Kommunikation 
Finansieringsvirksomhed, forretningsservlca 
Banker og finansiering 
Forsikring (ekskl. socialsikring) 
Forretningsservice, handel med fast ejendom 
Udlejning og leasing 
Andre tjenesteydelser 
Offentlig administration 
Renovation, kirkegårde 
Undervisning 
Forskning og udvikling 
Sundheds- og vetertnærvæsen 
Andre offentige tjenesteydelser 
Forlystelser, kultur og sport 
Personlge tjenesteydelser 
Private husholdninger 
Udenrigsanliggender 
Ikke anført 
NB: Tallene for Tyskland omfatter ikke de nye EUR12 DK D_90 GR IRL UK 
133347,1 3770,3 2636,6 29715,0 3680,0 12457,7 22021,4 1133,9 21015,1 164,6 6613,9 4509,1 25629,6 
7810,3 
1877,4 
788,4 
1033,2 
4828,1 
919,2 
1088,9 
1884,1 
13399,4 
2727,2 
2709,4 
406,0 
2603,8 
1766,8 
811,5 
413,4 
13113,3 
2857,1 
1059,6 
1660,3 
1634,7 
2105,6 
988,0 
507,4 
9977,5 
25348,8 
5209,6 
11103,2 
4105,5 
1408,3 
7909,1 
761,2 
2159,7 
188,1 
296,8 
1351,9 
1978,1 
11618,0 
2559,7 
1052,5 
5932,2 
570,8 
37041,0 
8677,1 
1167,0 
6855,2 
369,7 
6393,6 
3901,4 
1791,1 
1330,3 
1108,4 
123,8 
503,7 
delttater. 109,2 
44,2 
14,6 
32,6 
194,5 
55,4 
37,3 
94,1 
322,9 
90,4 
48,8 
15,7 
75,1 
67,9 
14,9 
10,0 
355.3 
115.7 
50,2 
39,0 
52,0 
54,2 
32,0 
12,3 
246,6 
670,8 
129,6 
367,6 
111,7 
61,8 
269.1 
40,2 
79,5 
7,8 
14,5 
57,0 
70,1 
327,5 
97,9 
47,9 
174,2 
6,6 
1230,2 
353,3 
34,8 
335,6 
7,7 
212,3 
148,7 
45,4 
59,8 
19,1 
13,5 
5,8 135,9 
21,5 
2.5 
18,5 
55,6 
8,3 
21,1 
24,1 
202.0 
54.9 
68.3 
0,0 
49,5 
4,7 
18,1 
4,8 
272,9 
102,2 
7,9 
22,3 
45,9 
57,5 
19,3 
16,6 
163,0 
403,4 
125,5 
178,6 
67,6 
27,3 
185,0 
21.7 
54,2 
16,3 
9,8 
34.3 
48,8 
240,7 
69,3 
23,1 
135,4 
10,6 
950,8 
165,3 
32,9 
284,9 
4,6 
•172,1 
210,0 
50,4 
18,8 
11,7 
0,0 
18,1 1044,0 
463,6 
244,6 
274,4 
1612,1 
463,1 
315,5 
772,5 
5533,3 
1170,3 
1240,9 
75,3 
1076,8 
818,5 
156,0 
193,6 
2852,7 
622,9 
269,5 
348,9 
506,9 
667,9 
334,1 
102,4 
2059,0 
4965,5 
1018,0 
2817,2 
765,3 
365.0 
1654,0 
253,1 
270,9 
35,0 
62,9 
499,2 
532,9 
2578,4 
751,5 
335,6 
1459,4 
31,9 
7754,5 
2473,8 
273,9 
1305,4 
86,5 
1754,3 
963,7 
333,1 
382,0 
121,3 
60,4 
5,6 804,3 
50,2 
27,7 
36,6 
87,3 
16,7 
30,6 
25,0 
111,7 
46,8 
14,4 
0,0 
19,2 
4,6 
25,1 
0,0 
438,2 
109,1 
42,6 
144,5 
65,6 
38,6 
20,3 
17,4 
245,9 
752,2 
117,2 
387,4 
181,3 
65,5 
250,4 
13,0 
105,5 
31,7 
6,4 
46,0 
47,8 
200.0 
53,5 
22,2 
120,0 
3,9 
739.9 
246,9 
15,5 
188,8 
4,3 
126,0 
34,3 
56,4 
42,4 
24,4 
0,0 
4,6 1256,9 
119,4 
77,1 
79,3 
418,6 
59,1 
185,1 
136,8 
933,6 
351,7 
129,1 
15,8 
147,5 
192,3 
74,9 
22,4 
1387,8 
383,0 
132,6 
293,4 
241,2 
197,6 
99,8 
40,2 
1215,9 
2766,1 
479,3 
1403,0 
665,7 
218,2 
734,5 
57,7 
388,8 
16,9 
30,5 
84,4 
156,2 
737,6 
235,9 
78,0 
403,8 
19,9 
2887,3 
785,0 
192,4 
616,4 
10,9 
466,2 
128,4 
183,5 
141,4 
362,0 
0,0 
1,7 1301,5 
253,3 
106,1 
188,9 
662,4 
115,0 
173,6 
331,2 
1958,0 
545,0 
318,3 
71,0 
477,6 
301,9 
176,0 
68,2 
1947,9 
646.8 
210,8 
228,2 
220,6 
349,1 
196,1 
96,3 
1675,8 
3783,5 
1035,7 
1900,0 
715,0 
132,8 
1345,8 
196,7 
423,1 
17,6 
50,2 
190,5 
465,2 
2098,9 
466,7 
160,3 
1314,7 
157,2 
8959,1 
2024,8 
196,6 
1558,0 
112,9 
1357,5 
853,0 
317,7 
228,7 
293,0 
17,1 
38,8 158,2 
13,6 
7,0 
14,0 
35,6 
1,9 
15,2 
14,2 
73,4 
17,3 
12,0 
8,3 
20,5 
2,5 
3,9 
8,8 
118,6 
43,7 
11.0 
14,0 
16,2 
17,4 
9,2 
5,5 
86,4 
221,3 
40,9 
108,9 
57,0 
9,9 
63,2 
4,4 
19,1 
2.2 
5,1 
9,3 
19,4 
102,8 
26,6 
11,3 
57,1 
1,6 
279,7 
65,1 
7,7 
63,4 
3,3 
72,1 
16,6 
21,1 
15,6 
5,3 
0,6 
4,2 1656,9 
288,3 
676,0 
1957,8 
2296,2 
1743,7 
4430,0 
1185.1 
1491,8 
5309,4 
1571,7 
0,0 10,3 
2,3 
0,0 
1,5 
10.4 
7,9 
2,0 
0,0 
5,1 
1,8 
2,1 
0,0 
0,0 
0,0 
0,0 
0,8 
11,7 
3,2 
0,0 
0,0 
0,8 
1,9 
5,3 
0,0 
17,7 
33,3 
7,2 
15,9 
8,8 
1,1 
11,2 
3,2 
2,7 
0.0 
1,7 
0,0 
3,3 
20,4 
13,3 
1,0 
6,0 
0,0 
42,2 
16,7 
2,4 
7,1 
0,0 
7,1 
3,4 
1,5 
1,6 
0,0 
2,3 
3,1 246,9 
58,8 
50,6 
41,5 
172,0 
0,0 
37,4 
99,1 
406,7 
102,9 
105,3 
0,0 
109,5 
30,4 
47,1 
11,6 
560.7 
172,1 
18,7 
24,3 
40,5 
168,1 
37,0 
98,7 
373,4 
1227,0 
395,9 
576,2 
176,8 
78,2 
409,1 
31,2 
151,7 
19,3 
32,1 
63,2 
111,6 
676,7 
129,0 
59,1 
479,1 
9,6 
2189,7 
485,8 
113,1 
418,9 
28,9 
517,1 
427,3 
122,6 
63,3 
10,8 
0,0 
298,5 517,2 
41,5 
23,4 
33,2 
152,8 
29,9 
58,2 
44,6 
190,3 
70,6 
30,9 
0,0 
41,9 
20,2 
21,8 
4,1 
716,4 
115,5 
130,5 
251,7 
106,6 
65,1 
19,5 
27,4 
387.6 
902,4 
146,2 
468,9 
199,7 
87,5 
219,6 
23.3 
82,2 
7,8 
18.3 
32,3 
54,3 
271,7 
90,6 
25,7 
146,7 
8,0 
1129,7 
324,6 
2,7 
340,3 
10,8 
193,6 
20,7 
46,3 
69,3 
119,6 
0,0 
9,8 569,0 
520,8 
234,9 
312,8 
748,9 
162,1 
212,8 
342,6 
2506.7 
275,5 
739.4 
218,9 
586,3 
323,9 
273,8 
89,0 
2155.1 
542,9 
185,7 
293,9 
338,4 
488,2 
215,5 
90.5 
1783,6 
5193,3 
796,2 
2879,7 
1156,5 
361,0 
1802,0 
116,9 
582,0 
33,6 
65,3 
335,8 
468,6 
2871.6 
625,6 
288,4 
1635,9 
321,6 
7569.6 
1735,7 
295,2 
1736,5 
99,9 
1515,2 
1095,4 
613,3 
307,5 
141,3 
29,9 
113,4 
-184 
Figurer 
Figurer 
1 Beskæftigelsen i EU og andre steder, 1971-1993 27 
2 Arbejdsløsheden i EU og andre steder, 1971-1993 29 
3 Arbejdsløsheden i EU-landene, 1985, 1990 og maj 1994 29 
4 Arbejdsløsheden for mænd og kvinder i EU-landene, 1990 og maj 1994 31 
5 Arbejdsløsheden i EU-landene efter forskellige definitioner, 1986 og 1993 31 
6 Andelen af arbejdsløse i Arbejdsstyrkeundersøgelsen, som var registreret ledige, 1986 og 1992 32 
7 Andelen af registrerede ledige, der i Arbejdsstyrkeundersøgelsen erklærede at være arbejdsløse, 1986 og 1992 33 
8 BNP, 1992-1995 34 
9 Investeringer, 1992-1995 35 
10 Forbrug, 1992-1995 35 
11 Inflation, 1992-1995 35 
12 Handelsbalance, 1992-1995 36 
13 Beskæftigelse, 1992-1995 36 
14 Arbejdsløshed, 1992-1995 36 
15-18 Faktorer af betydning for ændringer i arbejdsstyrken i EU, EFTA-landene, Japan og USA, 1960-1992 44-45 
19-22 Erhvervsfrekvensen for mænd i forskellige aldersgrupper i EU, EFTA-landene, USA og Japan, 1960-1992 47 
23-26 Erhvervsfrekvensen for kvinder i forskellige aldersgrupper i EU, EFTA-landene, USA og Japan, 1960-1992 48 
27-38 Erhvervsfrekvensen for mænd i forskellige aldersgrupper i de enkelte EU-lande, 19601992 52-53 
39-50 Erhvervsfrekvensen for kvinder i forskellige aldersgrupper i de enkelte EU-lande, 19601992 54-55 
51 Erhvervsfrekvensen for mænd over 55 år i EU-landene og andre steder, 1980,1986 og 1992 56 
52 Erhvervsfrekvensen for kvinder over 55 år i EU-landene og andre steder, 1980,1986 og 1992 56 
53 Erhvervsfrekvensen for mænd under 25 år i EU-landene og andre steder, 1980, 1986 og 1992 57 
54 Erhvervsfrekvensen for kvinder under 25 år i EU-landene og andre steder, 1980,1986 og 1992 57 
55 Ændringer i beskæftigelsen og arbejdsstyrken i EU, 1985-1993 59 
56-59 Væksten i beskæftigelsen og i BNP i EU, USA, Japan og EFTA-landene, 1962-1993 62 
60-63 Væksten i beskæftigelsen og i BNP i Tyskland, Frankrig, Storbritannien og Itahen, 1962-1993 65 
64-69 Stigningen i værditilvækst og beskæftigelse i fremstillingsindustrien og i de andre sektorer i EU, USA og Japan, 
1962-1993 67 
70-77 Stigningen i værditilvæksten og beskæftigelsen i fremstillingsindustrien og i andre sektorer i Tyskland, Frankrig, 
Italien og Storbritannien, 1962-1993 70-71 
78 Stigningen i produktivitet og arbejdskraftomkostninger i faste priser i fremstillingsindustrien i EUR 7,1970-1991 73 
79-84 Stigningen i produktivitet og i arbejdskraftomkostninger i faste priser i fremstillingsindustrien i Tyskland, Frankrig, 
Italien, Storbritannien, USA og Japan, 1970-1991 74 
85-88 Arbejdskraftomkostninger pr. enhed i løbende priser i national valuta og i ECU i EU, USA og Japan, 1970-1991 77 
89 Tilgang til og afgang fra beskæftigelse samt stigningen i beskæftigelsen i EU (EUR 8), 1984-1992 84 
90 Tilgang til og afgang fra beskæftigelse for mænd og kvinder i EU (EUR 8), 1984-1992 85 
91 Tilgang til beskæftigelse i EU-landene, gennemsnit 1984-87,1987-90 og 1990-92 86 
92 Tilgang til beskæftigelse i hovedsektoreme i EU (EUR 8), gennemsnit 1984-87,1987-90 og 1990-92 88 
93 Tilgang til beskæftigelse i hovedsektorerne i EU-landene, gennemsnit 1984-92 88 
94 Tilgang til beskæftigelse i NACE-sektorer (én decimal) i EU (EUR 8), gennemsnit 1984-92 89 
95 Tilgang af mænd og kvinder til beskæftigelse i NACE-sektorer (én decimal) i EU (EUR 8), gennemsnit 1984-92 90 
96 Mobilitet mellem NACE-sektorer (én decimal) og stigning i beskæftigelsen i EU (EUR 8), 1984-1992 91 
97 Mobilitet mellem NACE-sektorer (én decimal) i EU-landene, gennemsnit 1984-87,1987-90 og 1990-92 92 
98 MobiUtet mellem sektorer inden for hovedsektorerne i EU (EUR 8), gennemsnit 1984-87, 1987-90 og 1990-92 92 
99 Mobilitet mellem sektorer inden for hovedsektorerne i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 93 
100 Tilgang til NACE-sektorer (én decimal) fra andre sektorer i EU (EUR 8), gennemsnit 1984-92 94 
101 Mænds og kvinders mobilitet mellem sektorer i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 94 
102 Mænds og kvinders mobilitet mellem sektorer i industrien i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 95 
103 Mænds og kvinders mobilitet mellem brancher i servicesektoren i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 95 
104 Aldersgruppernes mobilitet mellem sektorer i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 96 
105 "Gennemtræk" i arbejdsstyrken og stigning i beskæftigelsen i EU (EUR 8), 1984-1992 96 
106 "Gennemtræk" i arbejdsstyrken i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 97 
107 "Gennemtræk" i arbejdsstyrken i hovedsektorerne i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 98 
-185 
Figurer 
108 Mænds og kvinders "gennemtræk" i arbejdsstyrken i EU (EUR 8), 1984-1992 98 
109 Mænds og kvinders "gennemtræk" i arbejdsstyrken i EU-landene, gennemsnit 1984-1992 99 
110 Personer i nyt job i forhold til året før i EU-landene, 1992 100 
111 Udviklingen i den normale ugentlige arbejdstid i EU-landene, 1983-1992 103 
112 Strukturændringernes indvirkning på udviklingen i den normale ugentlige arbejdstid i EU-landene, 1983-1992 104 
113 Mandlige lønmodtageres normale ugentlige arbejdstid i industri og servicesektor i EU, 1983 og 1992 106 
114 Mandlige og kvindelige lønmodtagere med en ugentlig arbejdstid på 48 timer eller mere i EU-landene, 1983 og 1992 106 
115 Kvindelige lønmodtageres normale ugentlige arbejdstid i industri og servicesektor i EU, 1983 og 1992 107 
116-127 MandUge lønmodtagere i industri og servicesektor i EU-landene efter den normale arbejdstids længde, 1983 og 1992 108-109 
128-139 Kvindelige lønmodtagere i industri og servicesektor i EU-landene efter den normale arbejdstids længde, 1983 og 
1992 110-111 
140 Selvstændige mænd og kvinder med en ugentlig arbejdstid på 48 timer eUer mere i EU-landene, 1983 og 1992 114 
141 Selvstændige mænd i industri og servicesektor i EU efter normal ugentlig arbejdstid, 1983 og 1992 114 
142 Selvstændige kvinder i industri og servicesektor i EU efter normal ugentUg arbejdstid, 1983 og 1992 115 
143 Sammenligning mellem kvinders deltidsbeskæftigelse og antallet af kvinder med deltidsarbejdstid i EU-landene, 1992 116 
144 Sammenligning mellem mænds deltidsbeskæftigelse og antaUet af mænd med deltidsarbejdstid i EU-landene, 1992 118 
145 Mænd og kvinder med deltidsarbejdstid (10-29 timer) i EU-landene, 1983 og 1992 145 
146 Kvinder i EU med bijob efter antal arbejdstimer i hovedjobbet, 1992 120 
147 Kvinder i EU-landene med bnob efter antal arbejdstimer i hovedjobbet, 1992 120 
148 Mænd i EU med bijob efter antal arbejdstimer i hovedjobbet, 1992 121 
149 Mænd i EU-landene med byob efter antal arbejdstimer i hovedjobbet, 1992 121 
150 Lønmodtagere med natarbejde i de enkelte sektorer i EU, 1992 123 
151 Lønmodtagere med natarbejde i EU-landene, 1992 123 
152 Lønmodtagere med lørdagsarbejde i de enkelte sektorer i EU, 1992 124 
153 Lønmodtagere med lørdagsarbejde i EU-landene, 1992 125 
154 Lønmodtagere med søndagsarbejde i de enkelte sektorer i EU, 1992 126 
155 Lønmodtagere med søndagsarbejde i EU-landene, 1992 126 
156 Indkomstskat og socialsikringsbidrag (enlig mandhg arbejdstager i fremstilUngsindustrien) i EU-landene, 
1985 og 1991 131 
157 Indkomstskat og socialsikringsbidrag (ægtepar med to børn, én lønindtægt) i EU-landene, 1985 og 1991 133 
158 Fordelingen af de månedUge arbejdskraftomkostninger i EU-landene, 1991 134 
159 Indkomstskat og socialsikringsbidrag ved 80% og 125% af gennemsnitslønnen i EU-landene, 1991 135 
160 Gennemsnitlige omkostninger ved kvindelig arbejdskraft i % af omkostninger ved mandhg arbejdskraft i EU-landene, 
1991 136 
161 Sammenligning af skat og socialsikringsbidrag for et ægtepar og to enUge med en gennemsnitsløn i EU-landene, 1991 137 
162 Marginalskatteprocent i EU-landene, 1985 og 1991 138 
163 Husstande i EU-landene med et forbrug under fattigdomsgrænsen efter antallet af medlemmer i beskæftigelse, 1988 139 
164 Husstande i EU-landene under fattigdomsgrænsen efter socialgrupper, 1988 141 
165 Husstande i EU-landene under fattigdomsgrænsen, hvor husstandsoverhovedet er arbejdsløs, 1988 141 
166 Arbejdsløsheden i EU efter køn og alder, 1983 — maj 1994 144 
167 Ungdomsarbejdsløsheden (under 25 år) i EU-landene, 1985,1990 og maj 1994 145 
168 Arbejdsløsheden blandt personer over 25 år i EU-landene, 1985, 1990 og maj 1994 145 
169 Ændringer i befolkning og arbejdsstyrke (15-24 år) i EU-landene, 1985-1992 146 
170 Unge arbejdsløse i forhold til arbejdsstyrke og befolkning (15-24 år) i EU-landene, maj 1994 146 
171 Unge arbejdsløse (under 25 år) i % af alle arbejdsløse i EU-landene, 1985,1990 og maj 1994 148 
172 Langtidsledigheden (over 1 år) i EU-landene, 1985 og 1992 148 
173 Andelen af arbejdsløse i EU-landene, der benytter arbejdsformidlingskontoreme som vigtigste jobsøgningsmetode, 1992 150 
174 Andelen af arbejdsløse i EU-landene, der benytter andre kanaler som vigtigste jobsøgningsmetode, 1992 150 
175 Offentlige udgifter til arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU (EUR 11), 1985,1990 og 1992 152 
176 Offentlige udgifter til aktive og passive arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985 og 1992 152 
177 Offentlige udgifter til aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1992 153 
178 Udgifter pr. arbejdsløs til passive arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985,1990 og 1992 154 
179 Udgifter pr. arbejdsløs til aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985,1990 og 1992 155 
180 Udgifter pr. arbejdsløs til aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger i EU-landene, 1985,1990 og 1992 155 
181 Beskæftigelsens fordeUng efter NACE-sektorer (2 decimaler) i EU-landene, 1992 162-163 
182 Hovedsektorernes bidrag til væksten i beskæftigelsen i EU-landene, 1985-1990 165 
183 Udviklingen i beskæftigelsen i NACE-sektorer (2 decimaler) i EU, 1985-90 og 1990-92 166 
184 Udviklingen i beskæftigelsen i servicesektorer med høj, middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1985-1990 167 
185 Udviklingen i beskæftigelsen i industrisektorer med høj, middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1985-1990 168 
186 Hovedsektorernes bidrag til væksten i beskæftigelsen i EU-landene, 1990-1992 168 
187 Udviklingen i beskæftigelsen i industrisektorer med høj, middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1990-1992 169 
188 Udviklingen i beskæftigelsen i servicesektorer med høj, middelhøj og lav vækst i EU-landene, 1990-1992 170 
186 
Kort 
189 Hovedsektorernes bidrag til væksten i beskæftigelsen i EU og andre steder, 1970-1991 171 
190 De enkelte sektorers bidrag til væksten i beskæftigelsen i EU og andre steder, 1970-1991 172 
191 De enkelte sektoreres bidrag til væksten i beskæftigelsen i EU, EFTA, Japan og USA, 1970-1991 173 
192 Væksten i beskæftigelsen i de enkelte erhverv i EU (EUR 9), 1983-1991 175 
193 Væksten i beskæftigelsen i liberale/tekniske/ledererhverv og andre erhverv i EU-landene, 1983-1991 176 
194 Væksten i beskæftigelsen for mænd efter erhverv i EU (EUR 9), 1983-1991 176 
195 Væksten i beskæftigelsen for mænd i Uberale/tekniske/ledererhverv og andre erhverv i EU-landene, 1983-1991 177 
196 Væksten i beskæftigelsen for kvinder efter erhverv i EU (EUR 9), 1983-1991 177 
197 Væksten i beskæftigelsen for kvinder i Uberale/tekniske/ledererhverv og andre erhverv i EU-landene, 1983-1991 178 
198 Beskæftigelsen i de enkelte erhverv i EU (EUR 10), 1992 178 
199 Mænds og kvinders erhverv i EU (EUR 10), 1992 179 
200 Mænds og kvinders erhverv efter hovederhvervsgrupper i EU-landene, 1992 180 
201 Beskæftigelsen i SMV i EU-landene og Japan efter antallet af ansatte, 1991 180 
202 Beskæftigelsen i SMV i industri og service i EU-landene og Japan efter antallet af ansatte, 1991 182 
203 Beskæftigelsen i SMV i EU efter NACE-sektorer (1 decimal) og efter antallet af ansatte, 1991 182 
Kort 
Kl Ungdomsarbejdsløshedsprocenter, 1993 144 
187-
Kort 
Kilder 
Den vigtigste datakilde, som er anvendt i denne rapport, er De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor 
(Eurostat) og især Arbejdsstyrkeundersøgelserne, som er den eneste kilde, der indeholder data om beskæftigelsen, 
arbejdsløsheden og de dertil knyttede variabler, som er sammenlignelige og komplette for alle EU-landene. Da 
Arbejdsstyrkeundersøgelserne er baseret på et rundspørge blandt husstande og anvender et fælles kodningssystem 
og en ensartet metode, er de ikke påvirket af forskelle mellem definitioner, klassifikationsmetoder og administra­
tive procedurer og regler i de enkelte EU-lande. 
Data fra nationale kilder kan derfor muligvis adskille sig noget fra de tal, der er gengivet i denne rapport. Det 
gælder specielt arbejdsløshedsstatistikkerne, som i de enkelte lande hovedsageligt er baseret på registreringer på 
arbejdsformidlingskontoreme (se kapitel 1 vedrørende en sammenligning af de to kilder). 
Arbejdsstyrkeundersøgelserne blev gennemført hvert andet år fra 1973 til 1981, og siden 1983 er undersøgelsen 
foretaget én gang om året. Resultaterne af de undersøgelser, der blev gennemført før 1983, er dog ikke helt 
sammenlignelige med resultaterne af senere undersøgelser. Desuden vil ændringer fra år til år, som er afledt ved 
at sammenligne successive undersøgelser, netop fordi der kun er tale om et udsnit af husstande, være behæftet 
med større fejl end ændringer over længere tid. 
1992-resultaterne foreligger for samtlige EU-lande, selv om man fortsat manglede visse data for Irland på det 
tidspunkt, denne rapport blev udarbejdet. I nogle af graferne kunne man derfor ikke medtage data for Irland, eller 
også refererer dataene til 1991 i stedet for 1992. 
I mange tilfælde er de anførte data trukket ud af Arbejdsstyrkeundersøgelsen og i visse tilfælde fra andre databaser 
af statistikere ved Eurostat, som har været til stor hjælp og støtte ved udarbejdelsen af rapporten. 
De kort tidsprognoser, der er gengivet ganske kort i kapitel 1, er udarbejdet på samme grundlag som dem, der 
offentliggøres Den Økonomiske Årsberetning af Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender, 
som også har leveret de data, der ligger til grund for analysen i kapitel 3. De kilder, der er anvendt til de enkelte 
grafiske figurer og kortet, er angivet nedenfor. Hvor det er relevant, er der givet en mere detaljeret redegørelse for 
de anvendte data i de indrammede felter i de pågældende kapitler. De fleste af de data, der er anvendt ved 
udarbejdelsen af Beskæftigelsen i Europa, er tilgængelige i elektronisk form i en række standardfilformater. 
Anmodninger om data bør være forsynet med en angivelse af den særlige grafiske figur eller det kort, for hvilken 
der anmodes om data. Henvendelse til: 
Europakommissionen 
GDV/B/1 
200, rue de la Loi 
B-1049 Bruxelles 
Belgien 
I visse tilfælde kan der blive opkrævet et mindre gebyr for at dække eventuelle omkostninger. 
Bemærkning 
Medmindre andet er oplyst, refererer data for Tyskland i denne rapport til den tidligere vestlige del af Tyskland 
(dvs. Forbundsrepublikken fra før 3. oktober 1990). 
Figurer og kort: Alphametrics Ltd. 
Layout: Edition & Technology 
Figurer 
1-2 OECD, arbejdsstyrkestatistikker (1993-vækstrater fra OECD Economie Outlook og 
Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (GDII), EUROSTAT, harmonisere­
de arbejdsløshedsstatistikker 
3-4 Eurostat, harmoniserede arbejdsløshedsstatistikker 
5 Eurostat, harmoniserede arbejdsløshedsstatistikker; nationale officielle arbejdsløshedsstatistikker 
6 Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
7 Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse; nationale officielle arbejdsløshedsstatistikker 
188 
Kort 
8-14 Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (GD II), 
Økonomiske Prognoser 1994-1995 
15 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics); Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
16-18 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics) 
19 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics); Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
20-22 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics) 
23 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics); Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
24-26 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics) 
27-54 ILO/FN (Yearbook of Labour Statistics); Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
55 Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (GD II); 
Eurostat, harmoniserede arbejdsløshedsstatistikker; Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
56-88 Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (GD II) 
89-155 Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
156-162 Eurostat, Net earnings of manual workers in the manufacturing industry in the Community, 1993; 
Eurostat, Labour Costs, ajourføring 1989-1991; Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle 
Anliggender (GD II); Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale 
Anliggender, MISSOC, Social beskyttelse i Europa 
163-165 Hagenaars, de Vos, Zaidi, 'Poverty Statistics in the late 80s: Research based on Micro-data', 
undersøgelse udført for Eurostat 
166-171 Eurostat, harmoniserede arbejdsløshedsstatistikker 
172-174 Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
175-177 OECD 
178-180 OECD, Eurostat, nationale officielle arbejdsløshedsstatistikker 
181-188 Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
189-191 OECD, Arbejdsstyrkestatistikker, 1971-1991 
192-200 Eurostat, EU's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
201-202 Eurostat, Enterprises in Europe, Third report, foreløbig udgave; det japanske arbejdsministerium, 
Yearbook of Labour Statistics, 1992 
203 Eurostat, Enterprises in Europe, Third report, foreløbig udgave 
Kort 
Kl Eurostat, REGIO-database 
•"v.. 
-189 
Kort 
Følgende emner er behandlet i de tidligere udgaver 
af Beskæftigelsen i Europa 
Beskæftigelsen i Europa 1989 
Kapitel 3 Beskæftigelsen i Fællesskabet og verdensøkonomien 
Kapitel 4 Vekselvirkningen mellem vækst og beskæftigelse 
Kapitel 5 Det indre markeds indvirkning på beskæftigelsen i de forskellige sektorer 
Kapitel 6 Jobkvalitet: Bedre eller dårligere? Små og mellemstore virksomheder og selvstændige erhvervsdrivende 
Kapitel 7 Kvindernes beskæftigelse 
Kapitel 8 Den demografiske 'tidsindstillede bombe' 
Kapitel 9 Erhvervsuddannelse og beskæftigelse 
Kapitel 10 Arbejdsløsheden: Et samfundsproblem og et arbejdsmarkedsproblem 
Kapitel 11 Den 'sorte' økonomi 
Kapitel 12 Den teknologiske udvikling: En strategisk udfordring for beskæftigelsen 
Kapitel 13 Nye former for samarbejde om jobskabelse: Udvikling på lokalt plan 
Kapitel 14 Mobiliteten og beskæftigelsesmarkedet i Europa 
Beskæftigelsen i Europa 1990 
Kapitel 3 Beskæftigelsen og det indre marked 
Kapitel 4 Lønninger og arbejdskraftomkostninger 
Kapitel 5 Miljø og beskæftigelse: En ny balance i den økonomiske udvikling 
Kapitel 6 Kvindernes beskæftigelse — Er det blevet lettere for kvinder at få et job? 
Kapitel 7 Ændringer i ledelsesstrukturen i de store virksomheder 
Kapitel 8 Udviklingen inden for erhvervsuddannelse 
Kapitel 9 De enkelte landes arbejdsmarkedspolitik 
Kapitel 10 Øget økonomisk og social sammenhæng — Fællesskabets strukturpolitik 
Beskæftigelsen i Europa 1991 
Kapitel 3 Det vanskelige problem med vedvarende arbejdsløshed 
Kapitel 4 Europæisk integration og regionale arbejdsmarkeder 
Kapitel 5 Beskæftigelsen i landbruget: Tilbagegang og spredning 
Kapitel 6 Beskæftigelsen i industrien: Et tiår med forandringer 
Kapitel 7 Mangel på uddannet arbejdskraft: Et voksende problem i EF? 
Beskæftigelsen i Europa 1992 
Kapitel 3 Arbejdsstyrken i EF: De seneste års stigning og den fremtidige udvikling 
Kapitel 4 Beskæftigelsen i servicesektoren: Forventninger om yderligere vækst 
Kapitel 5 Beskæftigelsessituationen i Central- og Østeuropa 
Kapitel 6 Mænd og kvinder på EF's arbejdsmarked 
Kapitel 7 Hjælp til de arbejdsløse: EF-landenes arbejdsløshedsstøtteordninger 
Beskæftigelsen i Europa — 1993 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EFarbejdsmarked 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Kapitel 7 EFlandenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
190-

ISSN 0254-1459 
KOM(94) 381 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 04 
Katalognummer : CB-CO-94-418-DA-C 
ISBN 92-77-80663-X 
Kontoret for De Exiropasiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg