Nr. C 131/70 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 12. 6. 76 
vigtig  udvikling,  således  at det  kan  bidrage  til 
gennemførelsen  af de almindelige  principper,  der 
er indeholdt  i Kommissionens  meddelelse  til 
Rådet.  Med  henblik  herpå  og for at åbne  mulig-hed for  den  ønskede,  regelmæssige  information 
bør der gøres  brug  af den  procedure,  der anven-
des i Udvalget  i forbindelse  med  den  økonomiske 
politik  på mellemlang  sigt. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den 31. marts  1976. 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg 
Henri  CANONGE 
Udtalelse  om samordning  af nationale  virkemidler  inden  for beskæftigelsespolitik-
ken 
Udvalgets  udtalelse  har ingen  tekst  som  grundlag. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Udvalget  besluttede  på sin 137.  plenarforsamling  den 25. og 26. februar  1976  på 
forslag  fra sit præsidium  at afgive  en udtalelse  om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 138.  plenarforsamling,  afholdt  i 
Bruxelles  den 31. marts  og 1. april  1976,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til artikel  20, fjerde  afsnit,  i sin 
forretningsorden, 
under  henvisning  til plenarforsamlingens  beslut-
ning  af 26.  februar  1976  om  efter  præsidiets 
forslag  at udarbejde  en udtalelse  om samordning 
af nationale  virkemidler  inden  for beskæftigelses-
politikken, 
under  henvisning  til udtalelse  vedtaget  af Afdelin-
gen for sociale  anliggender  den  11. marts  1976, under  henvisning  til beretning  udarbejdet  af ord-
føreren,  hr. Laval, 
under  henvisning  til forhandlingerne  på den  138. 
plenarforsamling  den  31.  marts  og 1. april  1976, 
mødet  den  1. april  1976,  og 
ud fra følgende  betragtninger: 
Beskæftigelsesproblemerne  i EF's  medlemsstater 
udviser  flere  og flere  fællestræk,  og det specielt  i 
den nuværende  krise,  som  er kendetegnet  af 
stigende  arbejdsløshed; 
12.6.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 131/71 
med baggrund  i traktatens  målsætninger  og 
ansporet  af Kommissionen  og Rådet  har  man 
søgt og søger  man  på forskellig  vis at formulere 
en beskæftigelsespolitik  og samordne  den  på 
EF-plan,  hvilket  også  Det  økonomiske  og sociale 
Udvalg  har anbefalet  i talrige  udtalelser; 
opfyldelsen  af disse  målsætninger  er forbundet 
med mange  problemer,  fordi  de enkelte  medlems-
stater  ikke  følger  de samme  fremgangsmåder, 
inden  for rammerne  af en politik,  der sigter  mod 
fuld og bedre  beskæftigelse,  må  de nationale 
arbejdsformidlingskontorer  i vore  dage  tillægges 
stor betydning  i forbindelse  med  en politik  om 
fuld og bedre  beskæftigelse; 
der må  skelnes  mellem  arbejdsmarkedspolitik  i 
ordets  snævreste  forstand  og de former  for be-
skæftigelsespolitik  i bredere  forstand,  som  Udval-
get skal  udtale  sig om; 
de enkelte  landes  mål  er meget  forskellige  og 
gennemføres  med  virkemidler,  der snart  er ensar-
tede og snart  ligger  langt  fra hinanden; 
der er indhøstet  en række  erfaringer  og samtidig 
konstateret  visse  mangler  — 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
énstemmigt, 
1. Hovedtrækkene  i de enkelte  medlemsstaters 
beskæftigelsespolitik 
1.1. Det  skal  først  understreges,  at en meget 
stor del  af beskæftigelsespolitikkens  virkemidler 
er blevet  til mellem  1945  og 1970,  dvs.  inden 
problemet  med  den  strukturelle  arbejdsløshed 
begyndte  at gøre  sig  gældende  i så høj  grad 
overalt  i EF. 
1.2. Det  sæt  af virkemidler,  man  råder  over, 
må derfor  udvides  væsentligt  i betragtning  af de 
problemer,  man  står  over  for,  ligesom  de fornød-
ne komplementære  instrumenter  må  skaffes  til 
veje. 
1.3. Siden  krisen  begyndte  har  Fællesskabets 
instanser  uafladeligt  været  holdt  i alarmbered-
skab,  især  af repræsentanterne  for arbejdstagerne, 
som er dem,  der  er blevet  hårdest  ramt  af 
arbejdsløshedens  følger. 1.4. De  senest  offentliggjorte  tal fra december 
1975  for EF viser,  at der  er indtrådt  en forvær-
ring,  idet  5,3  mill.  mennesker  er registreret 
arbejdsledige  i de 9 lande,  svarende  til i gennem-
snit 5,5%  af den  erhvervsaktive  befolkning  (10% 
i Irland),  hvilket  er en gennemsnitlig  stigning  på 
omkring  60%  i forhold  til 1974  (Danmark  + 
103,5%;  Det  forenede  Kongerige  4- 81,4%;  Bel-
gien 4- 79,5%;  Frankrig  + 71%;  Italien  + 12%, 
— en del af forklaringen  på det sidste  tal er, at de 
offentlige  myndigheder  ved  hjælp  af en subven-
tionspolitik  har  opmuntret  virksomhederne  til at 
gennemføre  arbejdstidsnedsættelse,  hvorved  af-
skedigelser  i stort  omfang  har kunnet  undgås). 
1.5. Det  skal  bemærkes,  at adskillige  uafhæn-
gige arbejdstagere  har haft  stigende  vanskelighe-
der med  at finde  lønnet  arbejde  i sekundære  eller 
tertiære  sektorer,  hvilket  har fået  underbeskæfti-
gelsen  til at vokse  i visse  sektorer  (landbrug, 
håndværk,  små  uafhængige  forretninger). 
1.6. Tallene  ville  have  været  endnu  større,  hvis 
ikke en del fænomener  havde  bidraget  til at holde 
dem nede:  et betydeligt  antal  personer  har  på 
grund  af krisen  midlertidigt  eller  definitivt  opgi-
vet at søge  arbejde,  og er trådt  ud af lønmodta-
gernes  rækker;  mange  fremmedarbejdere  er dra-
get tilbage  til deres  hjemland;  flere  lande  har 
iværksat  forskellige  foranstaltninger  til førtids-
pensionering  osv. 
1.7. Hertil  kommer,  at der i en række  lande  ud 
over de offentlige  ordninger  er blevet  udfærdiget 
systemer  med  beskæftigelsesgaranti,  hvorfor 
arbejdsløshedsrisikoen  i forhold  er lavere  i 1975 
end f.eks.  under  krisen  i 30erne. 
1.8. De  mangler,  man  har  konstateret  ved 
beskæftigelsespolitikken  skyldes  talrige  forhold, 
hvoraf  skal  nævnes  de vigtigste,  som  Udvalget 
skal analysere  i enkeltheder: 
1.8.1.  Beskæftigelsespolitikken  må  fastlægges 
og føres  samlet:  programmerne  for stimulering  af 
den økonomiske  aktivitet  har  været  præget  af 
manglende  samordning,  af dobbeltforanstaltnin-
ger og af selvmodsigelser;  da man  udarbejdede 
disse  programmer,  var man  i for høj grad  optaget 
af nationale  eller  endog  regionale  problemer,  der 
ofte udsprang  af tilfældigheder  i den  indenland-
ske politik  og således  helt  manglede  fællesskabs-
dimensionen,  selv  om  de undertiden  er blevet 
ændret  efter  møder  på fællesskabsplan. 
1.8.2.  En  beskæftigelsespolitik  skal  føres  under 
hensyntagen  til hele  den »globale«  og »strukturel-
Nr. C 131/72 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 12. 6. 76 
le« bredde  i krisen,  men  man  har  alt for længe 
villet  nøjes  med  en rent  »konjunkturmæssig« 
forklaring. 
1.8.3.  En  beskæftigelsespolitik  bør  tage  sit 
udgangspunkt  i den kendsgerning,  at en fjerdedel, 
ja i nogle  medlemsstater  endog  en tredjedel,  af de 
arbejdsløse  er under  25  år;  i analysen  af 
ungdomsarbejdsløsheden  hjælper  det ikke  blot  at 
henvise  til de klassiske  forklaringer  (bl.a.  arbejds-
givernes  afvisende  holdning  og de unges  mangel 
på faglig  uddannelse).  Nogle  finder  også  forkla-
ringen  på denne  ungdomsarbejdsløshed,  der sand-
synligvis  vil vedblive  med  at bestå  i de kommende 
år (også  til trods  for  de gunstige  udsigter  til 
økonomisk  opsving)  i de forandringer,  der sker  i 
samfundet  og i befolkningens  holdning. 
1.8.4.  En  beskæftigelsespolitik  bør  også  føres 
under  hensyntagen  til den  ændrede  holdning  til 
kvindens  rolle  og placering  som  er behandlet  i 
direktivet  om  ligebehandling  af mænd  og kvin-
der 0). 
1.8.5.  Uddannelsessystemerne  frembyder  sjæl-
dent  mulighed  for smidighed  og alsidighed  senere 
hen. Men  en beskæftigelsespolitik  forudsætter,  at 
uddannelserne  tilpasses  behørigt  efter  arbejds-
markedets  behov. 
1.8.6.  På  visse  områder  er der  markante  for-
skelle  mellem  medlemsstaterne,  f.eks.  med  hensyn 
til arbejdsformidlingens  målsætning  og med  hen-
syn til arbejdsgivernes  og arbejdsformidlingsorga-
nernes  respektive  rolle,  når  det  drejer  sig om at 
skaffe  arbejde  til arbejdsledige  (i Italien  gælder 
det f.eks.,  at den  arbejdsgiver,  som  søger  »nume-
risk«  arbejdskraft  er forpligtet  til at godkende  de 
ansøgere,  som  arbejdsanvisningskontoret  indstil-
ler). 
1.8.7.  De  nationale  arbejdsformidlingsmyndig-
heder  har  i de senere  år oplevet  en mangel  på 
arbejdskraft  og været  umiddelbart  afhængige  af 
regeringernes  politik.  Mulighederne  for at imøde-
gå den  aktuelle  situation  er derfor  som  regel 
utilfredsstillende.  Endvidere  har  man  ikke  til-
strækkeligt  kendskab  til virksomhedernes  rolle  i 
beskæftigelsespolitikken,  og undertiden  er den 
ikke samordnet  med  den  offentlige  arbejdsfor-
midlings  administration. 
1.9. De  nationale  arbejdsmarkedsmyndighe-
ders arbejde  er et led i de enkelte  medlemsstaters 
økonomiske  og sociale  politik,  som  de må følge; 
(l) EFT  nr. C 286  af 15.12.1975. deres  effektivitet  og det  bidrag,  de kan  yde  til 
samordning  af beskæftigelsespolitikken  på euro-
pæisk  plan,  er snævert  knyttet  til den  måde, 
hvorpå  medlemsstaternes  økonomiske  politik  og 
socialpolitik  føres  og koordineres. 
1.10.  De  nationale  arbejdsformidlingsmyndig-
heders  virkemidler  er i øvrigt  også  begrænsede, 
fordi  de bærende  elementer  i en aktiv  arbejdsmar-
kedspolitik,  der  sigter  mod  opnåelse  af fuld  og 
bedre  beskæftigelse,  også  er afhængig  af andre 
offentlige  sektorer  (investeringer,  skabelse  af 
arbejdspladser,  pengepolitik,  indgreb  på hjemme-
markedet  osv.). 
1.11.  De  økonomisk  prægede  løsninger, 
bekæmpelsen  af inflationen  og de pengepolitiske 
indgreb,  som  er afgørende  for bedre  beskæftigelse 
inden  for  Fællesskabet  er områder,  der  vil blive 
analyseret  af Det  økonomiske  og sociale  Udvalgs 
afdeling  for økonomiske  og finansielle  anliggen-
der under  hensyntagen  til den  foreliggende  udta-
lelse og ledsagende  beretning. 
1.12.  Den  foreliggende  udtalelse  vil derfor  ikke 
vove  sig ind på disse  emner;  den  ser det som  sin 
opgave  udelukkende  at søge  at finde  frem  til de 
faktorer,  der spiller  en afgørende  rolle  i samord-
ningen  af beskæftigelsespolitikken. 
1.13.  Udvalget  har  frem  for alt sat sig det mål 
at udarbejde  en oversigt  over  de virkemidler, 
medlemsstaterne  råder  over,  at sammenligne  dis-
se, fremsætte  nogle  værdidomme,  analysere  virke-
midlerne  i fællesskabsdirektiverne  og  vurdere 
dem på baggrund  af den  beskæftigelseskrise,  som 
vi gennemlever. 
1.14.  Som  Udvalget  for nogle  uger  siden  erklæ-
rede,  er denne  krise  på en gang  en udfordring  til 
industrisamfundet  og til Fællesskabet.  Det  økono-
miske  og sociale  Udvalg,  som  skal  være  Fælles-
skabets  »sociale  samvittighed«,  må sætte  alt ind 
på i en samarbejdsånd  at finde  frem  til løsninger 
på europæisk  plan,  hvilket  i første  række  forud-
sætter  kendskab  til de nationale  arbejdsformid-
lingsmyndigheders  opgaver  og opbygning  i de 
forskellige  medlemsstater. 
2. De nationale  arbejdsformidlingsmyndigheders 
opgaver  og opbygning  i de forskellige  med-
lemsstater 
2.1. De  oplysninger,  som  studiegruppen  har 
indsamlet  som  led i sit arbejde,  viser  faktisk,  at de 
forskellige  arbejdsformidlingsmyndigheder  be-
tragtet  i deres  helhed  i samtlige  medlemsstater 
12. 6. 76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 131/73 
varetager  stort  set de samme  funktioner,  hvoraf 
de vigtigste  findes  i oversigten  i beretningen  fra 
afdelingen. 
2.2. I  denne  sammenhæng  må  man  huske  på, 
at enkeltstaternes  lovgivning  for  hovedpartens 
vedkommende  hviler  på et fælles  grundlag,  som 
er skabt  gennem  de principper,  ILO  har  udarbej-
det med  hensyn  til arbejdsløshedsproblemer  og 
arbejdsformidling  (Washington-konventionen  af 
1925,  Konvention  nr. 88 og Henstilling  nr. 83 af 
1948,  Henstilling  nr. 37 af 1949  og Konvention 
nr. 122  af juni  1964). 
2.3. Som  hovedregel  er  det  de  nationale 
arbejdsformidlingsmyndigheders  vigtigste  opgave 
at skabe  bedre  balance  på arbejdsmarkedet,  både 
kvalitativt  og kvantitativt. 
2.4. En  nærmere  undersøgelse  afslører  imidler-
tid, at der  ud over  særlige  karakteristika  i visse 
medlemsstater  forekommer  betragtelige  forskelle 
med hensyn  til den  måde,  hvorpå  de forskellige 
funktioner,  der  er henlagt  til arbejdsformidlings-
organerne,  udøves.  Således  kan  administrative 
procedurer  og praksis  variere  væsentligt  fra  den 
ene medlemsstat  til den  anden.  Beføjelserne  er 
både  på centralt  og regionalt  plan  fordelt  forskel-
ligt, hvilket  ikke  blot  påvirker  sammenlignelighe-
den,  men  ikke  nødvendigvis  er en positiv  faktor, 
når det  gælder  samarbejde  mellem  national  og 
arbejdsformidlingsmyndigheder. 
2.5. Kommissionen  for  De europæiske  Fælles-
skaber  bemærkede  i en studie  vedrørende  med-
lemsstaternes  arbejdsformidling,  som  blev  offent-
liggjort  i 1967  bl.a.: 
»På dette  sted  skal  der blot  mindes  om,  at det i 
al væsentlighed  gælder,  at de vigtigste  funktio-
ner, der  henhører  under  arbejdsformidlingsor-
ganerne,  i alle  medlemsstater  følger  samme 
generelle  linje.  Det,  der  frem  for alt er forskel-
ligt, er de foranstaltninger,  som  staterne  råder 
over  til løsning  af en given  opgave;  de er ikke 
ført ud i livet  i samme  grad,  idet  problemerne 
og omstændighederne  ret  ofte  medfører,  at 
hovedvægten  lægges  på presserende  problemer 
af afgørende  vigtighed.« 
2.6. Også  Udvalget  har  måttet  konstatere,  at 
de nationale  arbejdsformidlingsmyndigheders  be-
føjelser  og opbygning  afviger  fra land  til land  og 
varierer  tidsmæssigt.  Alle  medlemsstaterne  råder 
således  over  et arbejdsformidlingsnet,  placeret 
under  en central  myndigheds  ledelse,  men  alle 
disse  organers  beføjelser  og kompetence  såvel som karakteren  af og  målsætningerne  for  de 
funktioner,  de udøver,  afviger  mærkbart  fra land 
til land.  I de fleste  tilfælde  varetages  arbejdsfor-
midlingen  af en statslig  myndighed,  men  i nogle 
tilfælde  udføres  den  af offentligretlige  organisa-
tioner  med  høj  grad  af selvbestemmelse.  Men 
hvilken  status  disse  organismer  end  har,  må man 
rejse  spørgsmålet  om deres  virkelige  betydning  — 
for eksempel  deres  reelle  rolle  i forbindelse  med 
arbejdsanvisning. 
2.7. Andre  vanskeligheder  opstår,  fordi  med-
lemsstaterne  er forskellige  med  hensyn  til arbejds-
styrkens  struktur  (demografiske  forhold,  de for-
skellige  erhvervs  relative  betydning,  den 
erhvervsaktive  befolknings  sammensætning, 
det økonomiske  og teknologiske  udviklingsniveau 
...). 
2.8. Beretningens  beskrivelse  af de forskelligt 
opbyggede  arbejdsmarkedsorganers  opgaver  sig-
ter mod  at sammenstille  de afgørende  tendenser, 
at understrege  de  vigtigste  lighedspunkter  og 
forskelle  og  at skabe  grundlag  for  konkrete 
slutninger  og  forslag  om  mulighederne  for 
samordning. 
3. Konklusion 
A. Beskæftigelsespolitik 
3.1. Efter  denne  hastige  gennemgang  er der  en 
ting man  umiddelbart  kan  konstatere:  det  er 
nødvendigt,  at de forskellige  definitioner  af be-
skæftigelsespolitikken  og målsætningerne  herfor 
finder  sammen  om nogle  fælles  holdepunkter: 
3.1.1.  Først  og fremmest  må  der  igen  tilveje-
bringes  en høj  og varig  vækstrate.  Man  har  lov til 
at mene,  at den  vestlige  verdens  økonomier  kun 
gennem  målrettet  vækst  og en tilpasset  beskæfti-
gelsespolitik  vil opnå  et passende  beskæftigelses-
niveau. 
3.1.1.1.  Vi  må imidlertid  på baggrund  af tidli-
gere,  nye  og mulige  fremtidige  holdninger  beskæf-
tige os med: 
— de unges  arbejdsindstilling; 
— visse  håndværksfags  forsvinden  og den  massi-
ve tilstrømning  af arbejdskraft  fra tredjelande; 
— afvandringen  fra  den  sekundære  sektor  til 
fordel  for servicesektoren. 
Nr. C 131/74 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 12. 6. 76 
3.1.1.2.  I  alle  de udviklede  industrilande  er 
målet  en  bedre  livskvalitet  og  oprettelsen  af 
organer,  der kan  skabe  nye  arbejdspladser.  I dette 
perspektiv  er en vis genoptagelse  af landbrugs-  og 
håndværksvirksomhed  ikke  udelukket  og indgår  i 
prioritetsrammen  for en virkelig  regionalpolitik.  I 
øvrigt  rejser  udviklingen  i forbindelse  med  visse 
former  for deltidsarbejde  nogle  vanskelige  proble-
mer,  som  det er nødvendigt  at undersøge. 
3.1.2.  Beskæftigelsespolitikken  må  derfor 
nødvendigvis  tage  hensyn  til den  nye  økonomiske 
verdensorden,  der  som  mål  har  nye  forbindelser, 
hvorom  der  forhandles  mellem  de rige  og fattige 
lande,  mellem  brugere  og producenter  af energi 
og råstoffer,  mellem  disse  og hine  og med  dem, 
der overhovedet  intet  ejer. 
3.1.2.1.  Man  må  regne  med  en ny internatio-
nal arbejdsopdeling  og gradvis  overdragelse  af 
aktiviteter. 
3.1.3.  Beskæftigelsespolitikken  må  derfor 
nødvendigvis  af hensyn  til udvikling  af nye  aktivi-
tetsformer  tage  hensyn  til uddannelsessystemerne, 
som i stigende  grad  formidler  viden;  forholdet  er 
imidlertid  det,  at mange  arbejdspladser,  navnlig 
inden  for industrien  kun  kræver  begrænset  viden. 
Man  må  imidlertid  fremhæve  de i almindelighed 
gavnlige  virkninger  af uddannelsesaktionen  på 
beskæftigelsen. 
3.1.4.  En  beskæftigelsespolitik  kan  derfor  kun 
udformes  under  hensyntagen  til den  stadig  større 
indflydelse,  de store  nationale  og de multinatio-
nale selskaber  har  på placeringen,  oprettelsen  og 
nedlæggelsen  af arbejdspladser. 
3.1.5.  Beskæftigelsespolitikken  bør  derfor 
udformes  uafhængigt  af konjunkturvanskelighe-
derne,  så visse  kroniske  sygdomme  kan  blive 
bekæmpet,  f.eks.: 
— manglende  regional  ligevægt; 
— industrier  og andre  økonomiske  aktiviteter  i 
tilbagegang,  (også  inden  for  landbrug  og 
håndværk); 
— visse  samfundsgruppers  problemer  (kvinder, 
handicappede,  vandrende  arbejdstagere,  de 
unge). 
3.1.6.  Inden  for  Fællesskabet  bør  alle  initiati-
ver, der  træffes  i forbindelse  med  regionalpolitik-
ken,  sektorbestemte  eller  samfundsgruppebestem-
te foranstaltninger  i vid udstrækning  også  omfat-
te beskæftigelsesproblemer.  I betragtning  af hvor vanskeligt  det er at udarbejde  globale  analyser  og 
samlede  prognoser  i beskæftigelsesspørgsmål, 
burde  dette  ske  på såvel  sektorielt  som  regionalt 
plan. 
3.1.7.  Der  melder  sig  umiddelbart  et generelt 
krav: 
Enhver  beslutning,  ethvert  forsøg  på at bringe  en 
løsning  i stand  og  anvendelse  af  et hvilket  som 
helst  instrument  kræver  samarbejde  fra  de offent-
lige myndigheders  side  og også  fra arbejdsmarke-
dets partneres  side,  og det,  som  gælder  for  den 
enkelte  medlemsstat,  gælder  naturligvis  også  på 
fællesskabsniveau. 
B. De  nationale  arbejdsformidlingsmyndigheders 
opgaver  og  opbygning 
3.2. I  hovedparten  af Fællesskabets  medlems-
stater  varetager  de nationale  arbejdsformidlings-
myndigheder,  der  kan  være  opbygget  meget  for-
skelligt  og kan  benytte  meget  forskellige  admini-
strative  fremgangsmåder,  en række  opgaver,  som 
Kommissionen  i ovennævnte  studie  har resumeret 
i oversigtstavlen,  der  findes  i beretningen  fra 
afdelingen. 
3.2.1.  Udvalget  foreslår  denne  fortegnelse 
udbygget  og  ajourført  af Kommissionen  på 
grundlag  af de seneste  oplysninger.  Det  spørge-
skema,  som  er forberedt  af studiegruppen  til 
udarbejdelsen  af dette  dokument,  kunne  eventuelt 
bruges  som  grundlag  for  et systematisk  forsk-
ningsarbejde.  Det  findes  i den  dokumentsamling, 
som er anvendt  ved  udfærdigelsen  af denne 
udtalelse. 
3.3. På  baggrund  af de oplysninger  studiegrup-
pen sidder  inde  med  er man  af den  opfattelse,  at 
følgende  punkter  er af betydning  for at beskæfti-
gelsesmyndighederne  kan  udføre  et effektivt 
arbejde: 
— det  vil være  hensigtsmæssigt  med  en sammen-
hængende  og  ensartet  ordning,  der  muliggør 
et samlet  syn  på de forskellige  af beskæftigel-
sesproblematikkens  aspekter:  arbejdsanvis-
ning,  arbejdsløshedsforsikring,  faglig  uddan-
nelse  og omstilling,  virksomhedsstøtte,  under-
søgelse,  forudsigelser  og statistikker  om  be-
skæftigelsesmarkedet  osv.,  skønt  man  kan 
være  i tvivl  om  den  tekniske  adskillelse  af 
støttefunktioner  (arbejdsanvisning)  og  kon-
trolfunktioner  (arbejdsløshedsunderstøttelse); 
— arbejdsmarkedets  parter  må  inddrages  meget 
direkte  i opbygningen  og ledelsen  af beskæfti-
gelsesmyndighederne; 
12. 6. 76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 131/75 
— inden  for  rammerne  af en aktiv  beskæftigel-
sespolitik  skal  det  være  målet  at opnå  en 
effektiv  »service«,  bl.a.  for den  del af befolk-
ningen,  som  er forbeholdne  over  for arbejds-
formidlingstjenester  (embedsmænd,  kvinder, 
unge  færdiguddannede,  arbejdere,  som  kom-
mer fra landbrug,  handel  og håndværk); 
— anvendelsen  af moderne  teknik  skal  gøre  det 
muligt  at få bedre  kendskab  til beskæftigelses-
markedet  takket  være  hurtig  og varig  infor-
mation  der kan  fremme  en afvejning  af udbud 
og efterspørgsel  med  det mål  at sikre  arbejds-
tagerne  en beskæftigelse,  der svarer  til deres 
behov  og at hjælpe  arbejdsgiverne  med  at få 
ansat  arbejdstagere,  der er i besiddelse  af de 
faglige  kvalifikationer,  der stilles  krav  om; 
— anstrengelser  for  at forbedre  det almindelige 
indtryk  af tjenestegrene  hos deres  »klientel«; 
— man  skal  til sin rådighed  have  højt  kvalificeret 
personale  navnlig  på arbejdsformidlingsområ-
det; 
— beskæftigelsesmyndighederne  skal  placeres 
rationelt,  og der skal  tilvejebringes  midler,  der 
giver  mulighed  for geografisk  udligning  mel-
lem udbud  og efterspørgsel; 
— samordningen  med  virksomhedernes  beskæfti-
gelsespolitik  skal  forbedres. 
Samtlige  disse  punkter  indgår  på  nuværende 
tidspunkt  i helheder,  der  har  en vis  grad  af 
administrativ  og budgetmæssig  autonomi. 
C. Samarbejdsmuligheder 
3.4. På  grundlag  af ovenstående  bemærkninger 
og under  hensyntagen  til traktatens  bestemmelser 
og de retningslinjer,  der anvistes  i anledningen  til 
dette  dokument,  mener  Udvalget,  at samarbejdet 
mellem  de nationale  beskæftigelsesmyndigheder 
til at begynde  med  først  og fremmest  må koncen-
treres  omkring  følgende: 
3.4.1.  Gensidig  orientering  og udveksling  af 
erfaringer,  man  har  om de nationale  beskæftigel-
sesmyndigheders  opbygning,  funktionsmåde  og 
arbejdsområde  (navnlig  på basis  af programmer 
med tjenestemandsudveksling).  Det  ville  være 
hensigtsmæssigt  om Kommissionen  udbyggede  og 
ajourførte  den  studie,  der i 1967  offentliggjordes 
om arbejdsmarkedsmyndighederne  i Det  euro-
pæiske  Fællesskabs  medlemsstater,  og videreførte 
det arbejde,  som  medlemsstaternes  arbejdsdirek-
tører  og tilsvarende  udførte  gennem  deres  regel-mæssige  møder.  De bør  bestræbe  sig på at få 
stillet  midler  til rådighed  til at sikre  et absolut 
påkrævet  fælles  sekretariat,  som  gør  det  muligt 
for de forskellige  nationale  myndigheder  bedst 
muligt  at organisere  de kontakter,  de finder 
ønskelige. 
3.4.2.  Der  må sættes  ind for at forbedre  mulig-
heden  for sammenligning  af de statistiske  oplys-
ninger  og  det  grundlag,  der  i de forskellige 
medlemsstater  benyttes  for eksempel  ved  defini-
tion af ledigheden  eller  arbejdsevne. 
3.4.3.  Undersøgelser,  tilrettelæggelse  og iværk-
sættelse  af fælles  aktioner,  der har et nøje  fastlagt 
sigte  og kan  give  konkrete  resultater,  når  det 
gælder  bestemte  befolkningsgrupper,  egne  eller 
sektorer,  hvilket  specielt  kræver  samarbejde  mel-
lem beskæftigelsesmyndighederne,  og dette  vil 
kunne  finde  rigeligt  med  emner; 
— vandrende  arbejdstagere, 
— grænsearbejdere, 
— ledighedsproblemet  blandt  unge  og kvinder, 
— beskæftigelsespolitikkens  regionale  aspekter, 
— udveksling  af erfaringer  med  hensyn  til opret-
telsen  af nye  arbejdspladser, 
— gennemførelse  af Fællesskabslovgivningen  om 
fri bevægelighed  for  arbejdstagerne,  i særde-
leshed  med  hensyn  til den  sociale  sikring. 
3.4.4.  Foranstaltninger,  der  giver  SEDOC-sy-
stemet  mulighed  for at øve  sin fulde  indflydelse 
ved at sørge  for  de nødvendige  justeringer  og 
udbygninger  på basis  af den  viden  og opfattelse, 
nationale  beskæftigelsesmyndigheder  har. 
3.4.5.  Anvendelse  af Den  europæiske  Social-
fond  som  beskæftigelsespolitikkens  fornemste 
instrument,  og støtte  til foranstaltninger,  der kan 
blive  et forbillede  med  hensyn  til europæisk 
samarbejde. 
3.4.6.  Iværksættelsen  af de nødvendige  forbin-
delser  mellem  alle  de organer,  hvor  der  kan 
udformes  en aktiv  beskæftigelsespolitik  (Det  stå-
ende  udvalg  for Beskæftigelse  og Den  tresidede 
konference),  og  Det  økonomiske  og  sociale 
Udvalg,  som  repræsenterer  alle  samfundsmæssige 
og erhvervsmæssige  interesser. 
3.4.7.  Aktiv  deltagelse  inden  for Fællesskabets 
rammer  i ILO's  virksomhed,  blandt  andet  i for-
bindelse  med  verdensbeskæftigelseskonferencen, 
Nr. C 131/76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 12. 6. 76 
forhandlingen  om  nye  overenskomster  og det 
arbejde,  der  vedrører  den  nye  internationale 
arbejdsdelings  følgevirkninger  på beskæftigelsen  i 
de industrialiserede  lande. — en stadig  indsats  fra  Udvalgets  side  for  at 
fremme  og organisere  kontakter  og samarbej-
de mellem  arbejdsmarkedets  parter  i medlems-
staterne,  i særdeleshed  på den  årlige  arbejds-
konference. 
3.4.8.  For  Det  økonomiske  og sociale  Udvalgs 
vedkommende  skulle  dette  samarbejde  blandt 
andet  give  sig udslag  i: 
— en systematisk  udveksling  af oplysninger  og 
dokumentation  mellem  ILO  (Den  Internatio-
nale Arbejdsorganisation)  og Udvalget, 
— deltagelse  ifølge  nærmere  bestemmelser,  som 
skal fastsættes  af repræsentanter  for Udvalget 
i visse  af ILO's  arbejdsområder  (konference 
om arbejdsformidling,  regionale  konferencer, 
seminarer  osv.), Generel  konklusion 
4. Hvis  de ovenanførte  forslag  fra Udvalget 
bliver  realiseret  vil de åbne  vejen  for  et bedre 
samarbejde  mellem  medlemsstaternes  og Fælles-
skabets  organer,  hvilket  umiddelbart  forekommer 
at være  en forudsætning  for væsentlige  fremskridt 
i retning  af en koordinering  af selve  beskæftigel-
sespolitikken;  disse  fremskridt  er igen  betinget  af, 
hvorledes  den  økonomiske  og monetære  union 
udvikler  sig og af de målsætninger,  der fastlægges 
for at opnå  fuld  og bedre  beskæftigelse. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den 1. april  1976. 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg 
Henri  CANONGE 
Udtalelse  om  forslag  til Rådets  forordning  om oprettelse  af en midlertidig  fælles 
markedsordning  for fårekød 
Den tekst,  som  har været  genstand  for udtalelsen,  er offentliggjort  i De Europæiske 
Fællesskabers  Tidende  nr. C 243  af 23. oktober  1975,  side  6. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Rådet  besluttede  den  26. september  1975  i medfør  af artikel  43 og 198  i Traktaten 
om oprettelse  af Det  europæiske  økonomiske  Fællesskab  at høre  Det  økonomiske 
og sociale  Udvalg  om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 138.  plenarforsamling,  afholdt  i 
Bruxelles  den 31. marts  og den 1. april  1976,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: