EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 29.9.2021 COM(2021) 592 final MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET, RÅDET, DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG OG REGIONSUDVALGET om anvendelsen af direktiv 2009/52/EF af 18. juni 2009 om minimumsstandarder for sanktioner og foranstaltninger over for arbejdsgivere, der beskæftiger tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold































Indledning Håndteringen af de udfordringer, der er forbundet med irregulær migration til EU, er en vigtig del af den samlede, langsigtede og bæredygtige tilgang til migration, der foreslås som led i den nye pagt om migration og asyl . Tilgangen sikrer sammenhæng i udarbejdelsen af EU's politik inden for migration, asyl, integration og grænseforvaltning og skal bidrage til forhindre farlige og irregulære indrejser til EU. Den nye pagt har til formål at forhindre irregulær migration og organiseret udnyttelse af migranter og at fremme bæredygtige og sikre lovlige veje for de personer, der har brug for beskyttelse. Den nye EU-handlingsplan for bekæmpelse af smugling af migranter for 2021-2025, som fremlægges sammen med denne rapport, giver redskaber til at bekæmpe kriminelle smuglernetværk og forhindre irregulær migration i et tæt partnerskab mellem medlemsstater, EU-institutioner og partnerlande. Hvis det skal lykkes at sætte ind over for irregulær migration, må der også ses på, hvilke faktorer der får migranterne til at foretage den farlige rejse til EU. En af faktorerne er muligheden for at skabe et bedre liv ved at finde arbejde i den uformelle økonomi og tjene penge, som kan bidrage til familiens underhold i oprindelseslandet, også selv om det gør migranterne sårbare over for misbrug og udnyttelse. Ulovlig beskæftigelse af irregulære migranter er et komplekst fænomen, som har indflydelse på flere områder, bl.a. migrations-, beskæftigelses-, social- og finanspolitik og respekten for den enkeltes rettigheder. Selv om der er stor forskel på, hvor omfattende og udbredt ulovlig beskæftigelse er i private husholdninger, små og mellemstore virksomheder og store virksomheder og i forskellige økonomiske sektorer, giver ulovlig beskæftigelse ikke desto mindre de arbejdstagere, som er rede til at omgå reglerne for at skære ned på arbejdskraftomkostningerne, mulighed for at udnytte de arbejdstagere, som er villige til at udføre ufaglært, lavt betalt arbejde i arbejdskraftintensive sektorer såsom bygge- og anlægsbranchen, landbruget, rengøringssektoren og hotel-/cateringsektoren. Derudover er ulovlig beskæftigelse af personer, som ikke har tilladelse til at opholde sig i EU – i lighed med sort arbejde, der udføres af personer, som har ret til ophold, men ikke til at arbejde, og den uformelle økonomi generelt – skadeligt set fra et økonomisk perspektiv, da det er ensbetydende med tab af offentlige finanser, skat og sociale bidrag, ringere løn og arbejdsvilkår og skaber en urimelig konkurrence mellem virksomhederne. Ulovlig beskæftigelse udsætter også migranter for risici for krænkelse af individuelle og sociale rettigheder, især udnyttelse af arbejdskraft, usikre leve- og arbejdsvilkår og begrænset eller ingen adgang til social beskyttelse. I visse tilfælde kan udnyttelse af arbejdskraften også være forbundet med alvorlig og organiseret kriminalitet enten i form af menneskehandel med henblik på udnyttelse af arbejdskraften eller smuglernetværks udnyttelse af irregulære migranter i form af gældsslaveri – hvor en person tvinges til at arbejde for at betale sin gæld – og arbejdsvilkår, der er ren udnyttelse. Kriminelle netværk udnytter også migranter, der allerede opholder sig ulovligt i EU, og tvinger dem til at arbejde under vilkår, der er ren udnyttelse, idet de udnytter, at migranterne er sårbare og villige til at acceptere enhver form for arbejde for at kunne blive i EU og have en indkomst. Det er vanskeligt at vurdere omfanget af ulovlig beskæftigelse i EU, fordi det er et skjult fænomen, der er knyttet til den uformelle økonomi i medlemsstaterne. Det tyder på, at ulovlig beskæftigelse af irregulære migranter er mere udbredt der, hvor andelen af de uformelle økonomiske aktiviteter er høj. Selv om den uformelle beskæftigelse i gennemsnit skønnes at udgøre 16,8 % af den samlede beskæftigelse i EU, er det langt sværere at sætte tal på beskæftigelsen af irregulære migranter, især med hensyn til køns- og børnespecifikke aspekter, eftersom det stadig er vanskeligt at kvantificere irregulær migration. Ud over en større indsats for at forhindre, at irregulær migration overhovedet finder sted, er et effektivt forbud mod at beskæftige irregulære migranter stadig et centralt element i bekæmpelsen af irregulær migration, da det også vil mindske dens økonomiske og sociale konsekvenser, bl.a. ved at beskytte den enkeltes rettigheder. 1.Formålet med meddelelsen I direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere fastlægges europæiske retsregler med henblik på at forhindre og sætte specifikt ind over for ulovlig beskæftigelse af irregulære migranter, som står i en mere usikker og sårbar situation end andre tredjelandsstatsborgere. Selv om det er lige så vigtigt at tackle krænkelser af de rettigheder, som migrantarbejdere med lovligt ophold har med hensyn til beskæftigelse, er de ikke omfattet af dette direktiv, men af EU's regler for lovlig migration og specifik national lovgivning. Direktivet indeholder regler om, at arbejdsgivere skal kontrollere tredjelandsstatsborgeres ret til ophold i EU, regler om sanktioner over for arbejdsgivere, som beskæftiger irregulære migranter, samt minimumsstandarder og ordninger, der gør det muligt at opdage ulovlig beskæftigelse. Det indeholder også foranstaltninger til at beskytte irregulære migranters rettigheder ved hjælp af ordninger, der gør det muligt at kræve efterbetaling af udestående løn, fremme klager, der kan afsløre tilfælde af ulovlig beskæftigelse, og udstede midlertidige opholdstilladelser til ofre, der har været udsat for særligt udnyttende arbejdsforhold, med henblik på at deltage i straffesager. Direktivet giver medlemsstaterne fleksibilitet til at anlægge forskellige tilgange til at opfylde målene, således at de kan tage hensyn til særlige nationale forhold vedrørende arbejdsmarkedet, den rolle, som ulovlig beskæftigelse og migration spiller, og graden af overtrædelse. Alle medlemsstater skal dog sikre, at reglerne kan forhindre irregulær migration og bekæmpe ulovlig beskæftigelse. Ineffektive nationale tilgange til bekæmpelse af ulovlig beskæftigelse, som ikke gør den uformelle økonomi mindre tillokkende for irregulære migranter, og som derfor ikke bidrager til at mindske antallet af irregulære indrejser, har konsekvenser for alle medlemsstater og for EU's migrationspolitik som helhed. I denne meddelelse ses der på den praktiske anvendelse af direktivet efter udmeldingen i den nye pagt om, at Kommissionen vil vurdere, hvordan direktivet kan gøres mere effektivt, og om der er behov for yderligere tiltag. Kommissionen vil i den forbindelse også rette henvendelse til den europæiske platform for forbedring af samarbejdet i forbindelse med imødegåelse af sort arbejde, som er arbejdsgruppen i den nyligt oprettede Europæiske Arbejdsmarkedsmyndighed (herefter "europæisk platform til imødegåelse af sort arbejde"). Med denne meddelelse opfyldes også forpligtelsen til regelmæssigt at aflægge rapport til Europa-Parlamentet og Rådet, jf. artikel 16 i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere. Den beskriver de tiltag, der er nødvendige for at forbedre direktivets gennemførelse, med fokus på de tre vigtigste indsatsområder: sanktioner over for arbejdsgivere, foranstaltninger til beskyttelse af irregulære migranters rettigheder samt inspektioner. Der ses bl.a. på gennemførelsen af artikel 6, stk. 2 og 5, vedrørende effektive procedurer til at fremsætte krav om efterbetaling og udstedelse af tidsbegrænsede opholdstilladelser i tilfælde af straffesager. Meddelelsen følger den første gennemførelsesrapport fra maj 2014 og bygger på de kvalitative og kvantitative oplysninger fra medlemsstaterne (herunder data om inspektioner i 2019 og 2020 og resultaterne heraf) og en bred vifte af interessenter, bl.a. fagforeninger, arbejdsgiver- og erhvervssammenslutninger, ikkestatslige organisationer og repræsentanter for migranter. Der tages også hensyn til den indsats, som Agenturet for Grundlæggende Rettigheder gør for at beskytte irregulære migranter mod udnyttelse af arbejdskraften. Selv om tanken med meddelelsen er at udstikke vejen frem, er der betydelige mangler i de oplysninger, som Kommissionen råder over, hvilket gør det vanskeligt at drage nogle endelige konklusioner om, hvilken virkning direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere har haft, og hvor effektivt det er. Meddelelsen indeholder forslag til konkrete foranstaltninger, der kan afhjælpe disse mangler. 2.Ulovlig beskæftigelse og sanktioner over for arbejdsgivere Effektive og afskrækkende finansielle og strafferetlige sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, er stadig afgørende for at mindske arbejdsgivernes incitament til at ansatte irregulære migranter ulovligt. Sanktionerne bør opveje den økonomiske gevinst ved at ansætte irregulære migranter. Sanktionerne over for arbejdsgivere bør også afspejle overtrædelsens grovhed og stå i rimeligt forhold til krænkelsens grovhed, således at de er større, hvis der er tale om særligt udnyttende arbejdsforhold (f.eks. vedvarende krænkelse, et stort antal beskæftigede irregulære migranter og ansættelse af ofre for menneskehandel). Sanktioner, som er effektive og står i rimeligt forhold til overtrædelsen, har en afskrækkende virkning, hvis risikoen for at blive opdaget og straffet er større end de økonomiske fordele ved at ansætte irregulære migranter. På grundlag af disse principper indeholder direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere minimumsstandarder for finansielle og strafferetlige sanktioner mod arbejdsgivere samt administrative foranstaltninger såsom tab af offentlige ydelser eller udelukkelse fra offentlige kontrakter med henblik på at bekæmpe ulovlig beskæftigelse. Medlemsstaterne har fleksibilitet til at fastlægge det faktiske niveau af sanktioner afhængigt af den specifikke nationale situation, overtrædelsens grovhed, eller om arbejdsgiveren er en fysisk eller juridisk person, og de kan også indføre højere standarder end de minimumsstandarder, der er fastsat i direktivet. I et område uden indre grænser er det samtidig vigtigt, at der for at forhindre irregulær migration træffes foranstaltninger til at bekæmpe ulovlig beskæftigelse på et fælles grundlag, og at alle nationale systemer fungerer effektivt. Huller i en eller nogle få medlemsstater vil undergrave foranstaltningernes afskrækkende virkning for så vidt angår irregulær migration og på ulovlig beskæftigelse af personer, som er villige til at arbejde i den uformelle økonomi, hvilket har konsekvenser for EU's migrationspolitik som helhed. Ulovlig beskæftigelse forekommer i forskellige økonomiske miljøer, bl.a. i private husholdninger, små og mellemstore virksomheder og store virksomheder. Det er vigtigt at sikre, at alle typer arbejdsgivere informeres om og er opmærksomme på, hvilke muligheder der er for lovlig beskæftigelse og rekruttering, hvilke skridt der skal tages for at forhindre og undgå ulovlig beskæftigelse, og hvilke risici og konsekvenser der er forbundet med at ansætte irregulære migranter.

Generelt set har medlemsstaterne gennemført direktivets bestemmelser om sanktioner i national lovgivning. Der er dog stor forskel på, hvilken tilgang de har valgt, da dette afhænger af en lang række forskellige faktorer (f.eks. af de forskellige nationale sanktionssystemer, de sociale konsekvenser og opfattelsen af ulovlig beskæftigelse, den økonomiske situation og lønniveaet samt af, hvor udbredt den ulovlige beskæftigelse er i økonomien). Dette afspejles i den betydelige variation, der er i udvalget og omfanget af finansielle sanktioner (tabel 1) og strafferetlige sanktioner (tabel 2), samt i medlemsstaternes valg af andre foranstaltninger (f.eks. udelukkelse fra offentlige tilskud eller EU-finansiering eller udelukkelse fra offentlige kontrakter). Derudover er der ikke noget sammenhængende og fuldstændigt overblik over de retssager, der er indledt mod arbejdsgivere, og de sanktioner, der er anvendt i praksis, hvilket gør det vanskeligt fuldt ud at vurdere, hvilken virkning direktivet har med hensyn til at sikre en effektiv sanktionstilgang til ulovlig beskæftigelse i alle medlemsstaterne og effektive og afskrækkende sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsens grovhed. 2.1. Finansielle sanktioner Det fastsættes i direktivet, at arbejdsgivere, der beskæftiger irregulære migranter, skal pålægges finansielle sanktioner, som skal stige proportionalt med antallet af beskæftigede irregulære migranter, og som kan nedsættes i tilfælde, hvor beskæftigelsen er til private formål (f.eks. hushjælp). Det fremgik af rapporten i 2014, at alle medlemsstater har gennemført reglerne om finansielle sanktioner over for arbejdsgivere. På grund af utilstrækkelige oplysninger om den praktiske anvendelse af de finansielle sanktioner over for arbejdsgivere, er det dog ikke muligt at nå til nogen endelig konklusion om konsekvenserne på dette område. Det fremgår af de begrænsede tilgængelige oplysninger, at der er betydelige forskelle på størrelsen af de bøder, som juridiske personer idømmes pr. beskæftiget irregulær migrant, med minimumssanktioner fra 300 EUR i Belgien til ca. 10 000 EUR i Kroatien og maksimumssanktioner fra 3 000 EUR i Belgien, Cypern og Estland til 43 000 EUR i Italien. For at give en idé om sanktionernes størrelsesorden kan de være fra ca. 1,5 gange den månedlige mindsteløn til 92 eller endda 700 gange den månedlige mindsteløn i den givne medlemsstat. I størstedelen af medlemsstaterne fastsættes beløbet eller minimumsbøden, og hvordan dette eller denne stiger proportionalt med antallet af beskæftigede irregulære migranter, i den nationale lovgivning, mens det i de øvrige medlemsstater er op til dommerne at fastsætte det nøjagtige beløb afhængigt af, hvor mange irregulære migranter der er tale om . Forskellen i medlemsstaternes bødeniveau afhænger af en række faktorer, bl.a. den økonomiske situation og mindstelønsniveaet. Sanktionens størrelse og art afhænger også af, hvilken type arbejdsgiver (husholdning eller virksomhed) der er tale om. Medlemsstaterne bør dog sikre, at forskellene på sanktionernes størrelse er berettiget, og at sanktionerne er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning i alle medlemsstater. Medlemsstater med et mere strengt sanktionssystem mener, at skrappe finansielle sanktioner har en god afskrækkende virkning på ulovlig beskæftigelse, mens medlemsstater med mildere sanktioner, eller hvor risikoen for sanktioner skønnes lav i forhold til den potentielle fortjeneste ved ulovlig beskæftigelse, mener, at sanktionerne ikke har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning . Elleve medlemsstater har derfor ændret deres lovgivning siden 2014 for at øge beløbet af de bøder, der idømmes. Agenturet for Grundlæggende Rettigheder anfører også, at i praksis er de sanktioner og bøder, som arbejdsgivere idømmes, ikke strenge nok til at afholde arbejdsgivere fra at benytte ulovlig beskæftigelse . Arbejdet i den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde viser desuden, at det ud over et velfungerende sanktionssystem og håndhævelsessystem også er vigtigt at have gode og klare strukturer for at motivere til og fremme overholdelsen af regler. 2.2. Strafferetlige sanktioner Ifølge direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere anvendes strafferetlige sanktioner (som kan være strafferetlige bøder, fængselsstraffe eller andre sanktioner) i alvorlige tilfælde af ulovlig beskæftigelse med skærpende omstændigheder såsom gentagne overtrædelser, beskæftigelse af et stort antal irregulære migranter eller beskæftigelse af dem under særligt udnyttende arbejdsforhold eller beskæftigelse af ofre for menneskehandel samt mindreårige. I et flertal af medlemsstater udgør ulovlig beskæftigelse i sig selv en strafbar handling, mens de resterende medlemsstater generelt har gjort ulovlig beskæftigelse strafbart i alle de tilfælde, der er beskrevet i direktivet. Der er siden 2014 sket visse fremskridt med lovgivningsændringer i Italien, Tyskland, Frankrig og Sverige, som gør det lettere at anvende de strafferetlige sanktioner i praksis. Italien har f.eks. afskaffet et krav om, at udnyttelsen skal finde sted gennem vold, trusler og intimidering, og klassificerer nu både beskæftigelse på vilkår, der har karakter af udnyttelse, og udnyttelse af beskæftigede som en strafbar handling. Tyskland har gjort selve udnyttelsen og den økonomiske vinding strafbar og ikke blot det at tvinge en person til beskæftigelse under udnyttende arbejdsforhold. Frankrig har udvidet arbejdstilsynets beføjelser til at omfatte registrering af overtrædelser i form af menneskehandel, tvangs- og pligtarbejde. Sverige har vedtaget lovgivning, der styrker kriminaliseringen af menneskehandel og tackler udnyttelse i form af vildledning eller udnyttelse af en anden persons afhængighedsforhold, sårbarhed eller vanskelige situation og udnyttelse gennem tvangsarbejde. Der er dog forskel på, hvor strenge medlemsstaternes strafferetlige sanktioner er, hvilket fremgår af tabel 2, både med hensyn til varigheden af en eventuel fængselsdom, som er fra otte til tolv år, og bødernes størrelse. Derudover er der en betydelig mangel på oplysninger om anvendelsen af de strafferetlige sanktioner over for arbejdsgivere i praksis og om antallet af indledte sager. Disse forhold tyder på, at direktivet har haft begrænset virkning med hensyn til at forhindre ulovlig beskæftigelse ved hjælp af sanktioner, og at det endnu ikke har resulteret i etableringen af en hensigtsmæssig ramme for effektive og afskrækkende sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, på EU-plan. Feedback fra interessenter, der repræsenterer fagforeninger og ikkestatslige organisationer, og som er indsamlet under målrettede høringer om emnet, understøtter denne konklusion, da den bekræfter, at sanktionerne over for arbejdsgivere, der udnytter arbejdskraften, stadig ikke står mål med fordelene ved sort arbejde og social dumping. Medlemsstaterne bør derfor tage stilling til, om deres strafferetlige sanktioner er strenge nok til at virke afskrækkende, og om de bidrager til en effektiv ramme for sanktioner mod ulovlig beskæftigelse. 2.3. Andre administrative foranstaltninger Ud over finansielle og strafferetlige sanktioner kan medlemsstaterne i overensstemmelse med direktivets artikel 7 pålægge arbejdsgiveren andre administrative foranstaltninger såsom tab af offentlige ydelser, udelukkelse fra offentlige kontrakter, midlertidig eller permanent lukning af forretningssteder eller inddragelse af en tilladelse til at drive forretning. Direktivet giver også mulighed for at offentliggøre en liste over de arbejdsgivere, der har begået en strafbar handling. Også her er der stor forskel på, i hvilken grad disse øvrige foranstaltninger er blevet anvendt i medlemsstaterne, bl.a. med hensyn til varigheden af deres anvendelse. Derudover indgår alle fire administrative foranstaltninger kun i ni medlemsstaters nationale lovgivning. Selv om alle medlemsstater har medtaget mindst én af foranstaltningerne i deres lovgivning, er det i praksis kun otte medlemsstater, der har oplyst, at de anvender dem. Dette gør det vanskeligt fuldt ud at vurdere, hvor effektive og virkningsfulde foranstaltningerne er. Den mest anvendte foranstaltning ser ud til at være midlertidig eller permanent lukning af forretningssted eller inddragelse af en tilladelse til at drive forretning, mens kun tre medlemsstater benytter sig af muligheden for udelukkelse fra offentlige ydelser og offentlige kontrakter, og ingen medlemsstater har oplyst, at de har inddrevet offentlig støtte. Kun seks medlemsstater giver mulighed for at offentliggøre listen over arbejdsgivere, der har benyttet ulovlig beskæftigelse. Andre foranstaltninger såsom udelukkelse fra offentlige udbud og national finansiering og EU-finansiering benyttes stadig ikke meget på trods af deres potentiale til at afholde arbejdsgivere fra at ansætte irregulære migranter. Det viser sig også, at arbejdstagere uden papirer i praksis ofte ansættes via komplekse ansættelsesforhold, der involverer underentrepriseaftaler, rekrutteringsvirksomheder og vikarbureauer samt onlineplatforme for kortvarigt arbejde (f.eks. levering af fødevarer og måltider og transporttjenester), hvilket gør det vanskeligere at fastlægge, hvilke arbejdsgivere der ansætter irregulære migranter. I den forbindelse er idéen med at holde hele kæden af arbejdsgivere ansvarlig at beskytte migranterne, især i de økonomiske sektorer, hvor brugen af underentrepriser er meget udbredt, f.eks. i bygge- og anlægssektoren, samt på det nye økonomiske område, hvor arbejde udbydes via onlineplatforme. Interessenterne er dog af den opfattelse, at disse bestemmelser har begrænset virkning i klageprocedurerne og for fastlæggelsen af kædens ansvar, da det er sandsynligt, at en kontrahent, som har opfyldt kravene om nødvendig omhu, ikke holdes ansvarlig, jf. direktivets artikel 8, stk. 3. I Belgien er kontrahentens krav om nødvendig omhu opfyldt, hvis vedkommende fremlægger en skriftlig erklæring fra en underleverandør om, at denne ikke har ansat og ikke vil ansætte irregulære migranter, da ethvert ansvar dermed er fjernet fra hovedentreprenøren. Medlemsstaterne bør gøre mere for at holde hovedentreprenørerne ansvarlige for overtrædelse i underleverandørkæden, herunder formidlere af irregulær beskæftigelse, da deres roller har meget til fælles med arbejdsgiverens rolle. 2.4.Foranstaltninger til at gøre sanktioner over for arbejdsgivere mere effektive På trods af at medlemsstaterne generelt har gennemført direktivet, er det ikke muligt at drage nogen endelig konklusion om, hvorvidt de sanktioner, der anvendes i praksis, har en afskrækkende virkning, er effektive og står i rimeligt forhold til overtrædelsen, og om de har en betydelig indvirkning på forebyggelsen af ulovlig beskæftigelse af irregulære migranter. Selv om medlemsstaterne har fleksibilitet til at fastsætte, hvor skrappe sanktionerne skal være på nationalt niveau, er der behov for en fælles forståelse af, hvad effektive og afskrækkende sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, vil sige i praksis, og hvilken virkning de har. Ud over en bedre rapporteringsmekanisme bør der være en udveksling af bedste praksis for at skabe kendskab til de forskellige nationale tilgange og navnlig til de tilgange, der har vist sig at være effektive og have en afskrækkende virkning. Kommissionen vil fremme gensidig læring om og udveksling af bedste praksis mellem medlemsstaterne og interessenterne med støtte fra de eksperter i forvaltnings- og strafferet, der sidder i Kommissionens ekspertgruppe om irregulær migration og direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere, som er oprettet til formålet. Gennem udveksling af god praksis vil Kommissionen kunne hjælpe medlemsstaterne efter behov med at fastlægge og tilpasse niveauet af sanktioner på nationalt plan, således at de er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning, indsamle oplysninger med henblik på at fremme en mere ensartet tilgang til sanktioner og sikre, at de bidrager til at reducere ulovlig beskæftigelse og udnyttelse.

Derudover er det nødvendigt at skabe opmærksomhed og oplyse arbejdsgiverne om de risici og konsekvenser, der er forbundet med at ansætte irregulære migranter, for derved at bidrage til at øge systemets afskrækkende virkning. Kommissionen vil hjælpe medlemsstaterne med at udforme effektive oplysningskampagner, der målrettes bestemte arbejdsgivere i de sektorer, hvor ulovlig beskæftigelse er mest udbredt, og de arbejdsgivere, der måske ikke har let adgang til disse oplysninger (f.eks. husholdninger og små virksomheder), idet den vil trække på ekspertisen i den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde. Kommissionen vil også yde finansiel støtte gennem Asyl- og Migrationsfonden. Kommissionen vil: sætte fornyet skub i arbejdet i Kommissionens særlige ekspertgruppe om irregulær migration og direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere som er et ekspertise-, udvekslings- og støttenetværk for medlemsstaterne. ·fremme dialogen mellem medlemsstaterne og interessenterne, idet den vil trække på eksperter i forvaltnings- og strafferet for at hjælpe medlemsstaterne med at fastlægge og tilpasse niveauet af finansielle og strafferetlige sanktioner på nationalt plan, og indsamle oplysninger fra de nationale myndigheder ·hjælpe medlemsstaterne med at fastlægge og gennemføre oplysningskampagner og forebyggelseskampagner rettet mod arbejdsgivere i risikosektorer med bistand fra den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde Medlemsstaterne bør: ·vurdere det niveau af finansielle og strafferetlige sanktioner, de har sat på nationalt plan, for at se, om sanktionerne er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og afskrækker fra ulovlig beskæftigelse ·styrke oplysningsarbejdet og oplyse arbejdsgiverne om, hvilke muligheder der er for lovlig beskæftigelse og ansættelse, hvilke foranstaltninger der er nødvendige for at forebygge ulovlig beskæftigelse, samt hvilke risici der er forbundet med at ansætte irregulære migranter og konsekvenserne heraf. 3.Foranstaltninger til beskyttelse af irregulære migranters rettigheder Irregulære migranter har i henhold til artikel 6, stk. 2, og artikel 13 i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere en række rettigheder, som skal sikre, at de er ordentligt underrettet om deres rettigheder som følge af ulovlig beskæftigelse, kan indgive klager over overtrædelse af arbejdsmarkedsbestemmelser og kræve efterbetaling af udestående løn. Følgende bestemmelser er vigtige for at beskytte migranter mod risikoen for udnyttelse og misbrug: Irregulære migranter, der indberetter overtrædelse af arbejdsmarkedsbestemmelser og samarbejder med myndighederne, kan bidrage til, at arbejdsgivere holdes ansvarlige for ubetalte lønninger, skatter og sociale bidrag, at der sikres retfærdige vilkår på arbejdsmarkedet, og at tilfælde af udnyttelse og misbrug af arbejdstagere opdages. Der bør stadig gøres mere, for så vidt angår gennemførelsen af de beskyttende elementer i direktivet, især med hensyn til adgang til oplysninger, adgang til domstolsprøvelse og inddrivelse af udestående løn samt indrømmelse af midlertidig opholdstilladelse. 3.1. Adgang til oplysninger Hvis irregulære migranter, især de, der misbruges af arbejdsgiveren, skal have effektiv adgang til domstolsprøvelse, forudsætter det, at de kan få oplysninger om deres rettigheder, og at der findes støtteordninger for indgivelse af klager og juridisk bistand. Direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere giver irregulære migranter nogle værktøjer til at udøve deres rettigheder effektivt, idet det sikrer, at de systematisk oplyses om deres ret til at indgive klage med henblik på efterbetaling af udestående løn inden fuldbyrdelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, at de kan modtage eventuel efterbetaling af udestående løn, selv efter at de er vendt tilbage til deres oprindelsesland, og at de kan indgive klage over arbejdsgivere enten direkte eller gennem tredjeparter (afsnit 3.2). Direktivet garanterer derfor, at migranter, som arbejder i EU uden opholdsret, kan udøve deres rettigheder effektivt inden for EU, men også om nødvendigt fra udlandet. Sådanne rettigheder skal respekteres, selv når tilbagesendelsesprocedurerne i tilbagesendelsesdirektivet finder anvendelse, navnlig efter at der er foretaget en overordnet vurdering af en migrantarbejders individuelle situation og vedkommendes migrantstatus er fastlagt. Størstedelen af medlemsstaterne giver kun generelle oplysninger om arbejdstagernes rettigheder og ikke målrettede oplysninger, der er relevante for irregulære migrantarbejdere og deres specifikke situation. I visse tilfælde er der kun oplysninger om sundhed og sikkerhed, men ingen om udestående løn. Selv om nogle medlemsstater giver målrettede oplysninger, sker dette ofte kun som led i tilbagesendelsesproceduren . Dette har negative konsekvenser for irregulære migranter, som ikke er tilstrækkeligt informerede om muligheden for at indgive klage eller modtage udestående løn inden deres tilbagevenden til deres oprindelsesland. Direktivet indeholder ingen regler om, hvordan oplysningerne skal gives til irregulære migranter, og der er forskel i national praksis på, hvornår, af hvem og hvordan oplysningerne gives . I størstedelen af medlemsstaterne skal arbejdstilsynsførende oplyse arbejdstagerne om deres rettigheder, hvilket er god praksis, som alle medlemsstater bør følge. Der er dog også andre metoder. I Østrig gives oplysningerne på et mødecenter for arbejdstagere uden papirer, mens de i Italien gives på en særlig formular, der beskriver irregulære migrantarbejderes rettigheder, bl.a. arbejdsgiverens pligt til at betale udestående løn, pension- og socialsikringsbidrag, og hvordan man kan lægge sag an mod arbejdsgiveren. Oplysningerne gives dog ikke systematisk og findes kun på et vist antal fremmedsprog. Kommissionen vil tilskynde medlemsstaterne til at udveksle bedste praksis og erfaringer, så de kan forbedre den måde, hvorpå de giver oplysningerne til irregulære migrantarbejdere, og øge kendskabet til gældende rettigheder og muligheder. Irregulære migranters ringe kendskab til deres rettigheder er en af de faktorer, der øger risikoen for udnyttelse af arbejdskraften, da irregulære migranter måske ikke selv er i stand til at se sådanne risici. Dette tyder på, at der er behov for at give arbejdsformidlere, arbejdsformidlingsbureauer og håndhævende myndigheder (herunder arbejdstilsyn) bedre adgang til oplysninger, således at de kan oplyse irregulære migrantarbejdere om deres rettigheder og om, hvor de kan søge støtte og klage. Interessenterne pegede også på dette problem og det deraf følgende behov. Det forhold, at oplysningerne til migranterne ofte er begrænsede, ikke gives systematisk og ikke er målrettet den specifikke situation, som irregulære migrantarbejdere befinder sig i, skader formålet med direktivet, som går ud på at give migranter objektive og pålidelige oplysninger, så de kan udøve deres rettigheder. Da medlemsstaterne ikke har givet tilstrækkelige oplysninger om, hvor mange krav om efterbetaling, der er indgivet og færdigbehandlet, og om de sager, der er indledt mod skruppelløse arbejdsgivere som følge af en irregulær migrantarbejders indberetning, er det på nuværende tidspunkt imidlertid ikke muligt at godtgøre dette. 3.2. Adgang til domstolsprøvelse, løn og udstedelse af midlertidige opholdstilladelser Selv når irregulære migrantarbejdere informeres om deres rettigheder, kan de blive afskrækket fra at indgive klage over arbejdsgivere for manglende udbetaling af udestående løn eller fra at anmelde mulige tilfælde af udnyttelse på grund af risikoen for at blive sendt tilbage eller miste deres indkomst og, i visse tilfælde, af frygt for gengældelse fra arbejdsgiverens side. For at undgå, at sådanne tilfælde undergraver den reelle adgang til domstolsprøvelse, er der i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere krav om at indføre specifikke ordninger, hvorigennem irregulære migranter kan indgive klage til de kompetente myndigheder, enten direkte eller gennem tredjeparter (f.eks. fagforeninger, arbejdstagersammenslutninger og ikkestatslige organisationer), også selv om de ikke længere opholder sig i medlemsstaten. Irregulære migrantarbejdere kan også i administrative eller civilretlige sager modtage bistand fra disse tredjeparter. Sådanne ordninger kan også fremme gennemførelsen af direktivet om ofres rettigheder og sikre, at irregulære migranter, der er ofre for kriminalitet, navnlig de strafbare handlinger, der er defineret i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere, ikke nægtes adgang til domstolsprøvelse. Medlemsstaterne har valgt forskellige metoder til at oprette en effektiv klageordning. En undersøgelse foretaget af Platform for International Cooperation of Undocumented Migrants (PICUM) viser, at der i 13 medlemsstater (ud af de 15, der er omfattet af undersøgelsen) findes civile og administrative procedurer, hvorigennem arbejdstagere kan indgive krav om efterbetaling af udestående løn, og at der i 11 medlemsstater endvidere er et kontrolorgan med kompetence til at behandle individuelle arbejdstageres klager over spørgsmål vedrørende for lave lønudbetalinger. Praksis viser også, at selv om migranter, der konstateres at være ulovligt beskæftiget (uanset om de har lovligt eller ulovligt ophold), kan indgive krav om efterbetaling af udestående løn i 20 medlemsstater på samme betingelser, som hvis de havde en gyldig ansættelseskontrakt , kunne klageordningerne fungere mere effektivt i praksis. Ifølge Agenturet for Grundlæggende Rettigheder anvender migranter, der befinder sig i en irregulær situation, i visse medlemsstater ikke de eksisterende klagesystemer. Det kan der være flere årsager til: mangel på incitamenter for arbejdstagerne til at stå frem, utilstrækkelig oplysning om deres rettigheder og den gældende klageordning, økonomiske hindringer såsom medlemskontingent til fagforeninger, der kun bistår egne medlemmer, og frem for alt frygten for at blive opdaget, tilbageholdt og tilbagesendt. De offentlige myndigheders samarbejde med arbejdsmarkedets parter og ikkestatslige organisationer er afgørende for at lette klageadgangen, da de ofte har direkte kontakt med arbejdstagerne og kan øge irregulære migranters kendskab til deres rettigheder, opbygge gensidig tillid og hjælpe arbejdstagerne med at konstatere tilfælde af sort arbejde og udnyttelse af arbejdskraft med henblik på at indgive klage. Arbejdsmarkedsparterne og de ikkestatslige organisationer spiller også en meget vigtig rolle med hensyn til at lette klageadgangen samt afdække tilfælde af udnyttelse og mindske irregulære migranters frygt for at blive genstand for tilbagesendelsesprocedurer, hvis de skulle blive opdaget af migrationsmyndighederne. I langt de fleste medlemsstater tillægges disse interessenter, navnlig fagforeninger, i henhold til loven stor betydning inden for den nationale ordning for lettere klageindgivelse. Ud over vanskelighederne med at indgive klage støder irregulære migranter også på hindringer i forbindelse med at få udbetalt udestående løn. Selv om direktivet foreskriver, at lønnen bør antages at være mindst lige så høj som mindstelønnen, og at arbejdsforholdet bør antages at vare mindst tre måneder, påpeger interessenterne en række mangler i den faktiske gennemførelse af mindstelønsbestemmelserne. Dette skyldes f.eks. manglende kendskab til de relevante bestemmelser hos arbejdstilsynsmyndighederne eller fagfolk, der bistår og rådgiver irregulære migrantarbejdere. I praksis kan irregulære migranter være udsat for, at formodningen om mindst tre måneders beskæftigelse ikke forudsætter fuldtidsbeskæftigelse , samtidig med at de skal fremlægge dokumentation for det udførte antal arbejdstimer samt forskellige andre former for dokumentation såsom beskeder, fotos eller vidneudsagn. Desuden støder irregulære migranter på hindringer i forbindelse med rent faktisk at få udbetalt lønnen på grund af varigheden af eller omkostningerne forbundet med den retslige procedure, hindringer i forbindelse med at åbne bankkonti uden at have lovligt ophold, arbejdsgivernes metoder til at unddrage sig betaling eller udfordringer med at få adgang til finansiering i tilfælde af insolvens hos arbejdsgiveren eller tilbagesendelse. Selv om ulovligt beskæftigede tredjelandsstatsborgere i henhold til direktivet kan indgive krav om efterbetaling efter at være vendt tilbage til deres oprindelsesland, synes der at mangle ordninger til at lette klageadgangen for personer, der ikke længere opholder sig i medlemsstaten, idet kun meget få medlemsstater har specifikke inddrivelsesordninger. Ikke desto mindre er det afgørende at oprette effektive ordninger for at sikre, at irregulære migranter, der vender tilbage, inden deres sager vedrørende krav om efterbetaling af udestående løn afsluttes, ikke stilles ringere i udøvelsen af deres rettigheder. I Belgien forholder det sig f.eks. sådan, at hvis de arbejdstilsynførende fastslår, at lønnen ikke er blevet udbetalt korrekt, og hvis arbejdstageren ikke er umiddelbart tilgængelig eller har forladt landet, er arbejdsgiveren forpligtet til at indbetale lønnen til den belgiske forbundsdepositokasse ("Caisse des Depôts et Consignations"); der er imidlertid ingen afdeling eller administrativ enhed, som er ansvarlig for at efterbetale den udestående løn eller informere migranten herom. I Frankrig udbetales lønnen i de tilfælde, hvor den irregulære migrant er frihedsberøvet eller ikke længere opholder sig i landet, til kontoret for indvandring og integration ("Office Français de l'Immigration et de l'Intégration", herefter "OFII") og udbetales derefter til migranten. Desuden har OFII ret til at inddrive lønnen i samarbejde med skattemyndighederne, hvis arbejdsgiveren ikke udbetaler den til migranten inden for 30 dage. For at beskytte børn og ofre for grov udnyttelse, lette klageadgangen med henblik på at afsløre disse alvorlige forbrydelser og straffe personerne bag, og for at lette efterbetalingen af udestående løn, kan medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 6, stk. 5, til irregulære migranter udstede opholdstilladelser af begrænset varighed, der er knyttet til varigheden af den relevante efterforskning eller den strafferetlige procedure eller til migrantens velvilje med hensyn til at samarbejde med myndighederne. Disse tilladelser kan forlænges indtil modtagelsen af eventuelle efterbetalinger af udestående løn. Tilladelserne udstedes normalt for en periode på mellem seks måneder og et år og kan forlænges. I flere medlemsstater kan midlertidige opholdstilladelser forlænges, indtil ofret har fået udbetalt sin udestående løn; der mangler imidlertid oplysninger om, hvor ofte denne bestemmelse anvendes.

I over halvdelen af medlemsstaterne udstedes der i henhold til national lovgivning specifikke midlertidige opholdstilladelser til ofre for særligt udnyttende arbejdsforhold, mens de øvrige medlemsstater udsteder dem til ofre for menneskehandel. Imidlertid har kun fem medlemsstater oplyst, at de i 2018 og 2019 udstedte sådanne opholdstilladelser til irregulære migranter for udnyttelse af disses arbejdskraft, hvoraf de fleste tilladelser er blevet udstedt i Frankrig, efterfulgt af Sverige, Tjekkiet, Tyskland og Polen. Sverige oplyste endvidere at have udstedt opholdstilladelse til ulovligt beskæftigede mindreårige. Selv om direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere har haft en positiv indvirkning på dette område, eftersom det har ført til oprettelsen af specifikke klageordninger og muligheden for at udstede midlertidige opholdstilladelser, viser interessenthøringer, at de irregulære migranter, der har været udsat for arbejdskraftudnyttelse, i praksis har svært ved at få adgang til procedurerne for opholdstilladelse eller til betingelserne for udstedelse af disse. Ifølge interessenterne mangler ofrene adgang til oplysning og juridisk rådgivning om de tilgængelige tilladelser og om, hvordan de ansøger eller anmoder om at få deres sag behandlet, samt om det faktum, at udstedelsen af tilladelser ofte er knyttet til anklager mod bestemte arbejdsgivere, og at tilladelsen er betinget af ofrenes deltagelse i straffesager, selv om dette ikke er påkrævet i henhold til direktivet. 3.3. Foranstaltninger til bedre beskyttelse af migranters rettigheder Adgang til oplysninger og domstolsprøvelse, inddrivelse af efterbetalinger samt lettere klageadgang udgør kernen i direktivets beskyttelsesforanstaltninger, der skal rette op på de uretfærdigheder, som irregulære migranter udsættes for. Indicier og indberetninger fra interessenter tyder på, at irregulære migranter mangler effektiv adgang til oplysninger og klageordninger. Eftersom der mangler data om anvendelsen af klageordningen og om udstedelsen af midlertidige opholdstilladelser, er det ikke muligt at nå frem til nogen endelig konklusion vedrørende dette spørgsmål. Ved hjælp af effektive klageordninger kan myndighederne bedre planlægge og målrette deres arbejdstilsyn, samarbejde med migrantarbejdere og tredjeparter om at opbygge stærke sager mod arbejdsgivere, der udnytter deres ansatte, og i sidste ende drage disse arbejdsgivere til ansvar. Medlemsstaterne bør sikre, at klageordningerne er let tilgængelige, og at der tages hensyn til fortrolighed, hvilket kan tilskynde irregulære migrantarbejdere til at indgive klage og kan afsløre tilfælde af udnyttelse. Medlemsstaterne bør indføre sikre rapporteringspolitikker eller -protokoller, således at irregulære migrantarbejdere kan anmelde arbejdsgivere, der overtræder reglerne, og samarbejde med de retshåndhævende myndigheder uden fare for, at deres migrantstatus påvirker udøvelsen af deres rettigheder. Inden for rammerne af Kommissionens særlige ekspertgruppe om irregulær migration og direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere vil Kommissionen fremme udveksling af god praksis med henblik på at indkredse effektive ordninger til indgivelse af efterbetalingskrav, modtagelse af løn og indgivelse af klager — under hensyntagen til behovet for sikre rapporteringspolitikker eller -protokoller — selv efter at en migrant er vendt tilbage til sit hjemland. Arbejdsmarkedets parter og ikkestatslige organisationer spiller også en central rolle med hensyn til at fremme og gennemføre beskyttelsesforanstaltningerne i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere samt styrke den opsøgende indsats rettet mod irregulære migranter. Kommissionen vil styrke dialogen med arbejdsmarkedets parter og ikkestatslige organisationer, der repræsenterer arbejdstagere uden papirer, og vil ved udviklingen af disse aktiviteter samarbejde med den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde. Det er nødvendigt at give irregulære migrantarbejdere bedre adgang til objektive og systematiske oplysninger om deres rettigheder og om ordningerne til at klage og opnå støtte. Med støtte fra EU-midler bør medlemsstaterne i samarbejde med erhvervsorganisationer, fagforeninger og ikkestatslige organisationer udvikle oplysnings- og bevidstgørelseskampagner rettet mod irregulære migrantarbejdere. I samarbejde med Agenturet for Grundlæggende Rettigheder vil Kommissionen udvikle en særlig uddannelse for arbejdstilsynsførende, således at de kan oplyse irregulære migrantarbejdere om deres rettigheder og om, hvordan de kan indgive krav på efterbetaling af udestående løn gennem de relevante ordninger, selv efter at de er vendt tilbage til deres hjemland. Kommissionen vil: Medlemsstaterne bør: ·støtte udveksling af god praksis om effektive klageordninger og praktisk politik eller protokoller, der kan lette irregulære migrantarbejderes samarbejde med de retshåndhævende myndigheder ·indlede en dialog med arbejdsmarkedets parter, arbejdsgiverforeninger, fagforeninger og ikkestatslige organisationer gennem indhentning af ekspertise fra den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde ·i samarbejde med erhvervsorganisationer, fagforeninger og ikkestatslige organisationer støtte udviklingen af oplysnings- og bevidstgørelseskampagner rettet mod irregulære migrantarbejdere vedrørende deres rettigheder. ·forbedre adgangen til klageordninger for at tilskynde irregulære migranter til at indgive klage i tilfælde af ulovlig beskæftigelse og udnyttelse ·indføre sikre rapporteringspolitikker eller -protokoller, således at irregulære migrantarbejdere kan samarbejde med de retshåndhævende myndigheder uden fare for, at deres migrantstatus påvirker udøvelsen af deres rettigheder ·hjælpe fagforeninger og civilsamfundsorganisationer med at yde oplysning og rådgivning, juridisk bistand og andre tjenester til irregulære migrantarbejdere. 4.Inspektioner 4.1. Inspektioner foretaget af medlemsstaterne Inspektioner er det vigtigste redskab til at afsløre arbejdsgivere, der ansætter irregulære migranter, og tilfælde af udnyttelse. Det er på grundlag af inspektionsresultaterne, at arbejdsgiverne kan drages til ansvar og straffes, og at der kan træffes de nødvendige foranstaltninger for at beskytte de irregulære migrantarbejdere, som er genstand for udnyttelsen. I henhold til direktivets artikel 14, stk. 1, skal medlemsstaterne sikre effektive og tilstrækkelige inspektioner baseret på risikovurderinger, der bidrager til at udpege de aktivitetssektorer, hvor risikoen for ulovlig beskæftigelse er størst, da det ellers ikke er muligt at nå målene i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere. Da direktivet ikke indeholder bestemmelser om definitionen af "effektive og tilstrækkelige" inspektioner, varierer praksis fra medlemsstat til medlemsstat, hvilket er tegn på, at der er flere faktorer, som gør inspektionerne mindre effektive: udpegningen af de økonomiske sektorer, hvor risikoen for ulovlig beskæftigelse er størst, det lave antal inspektioner, der foretages i medlemsstaterne (herunder i de sektorer, hvor risikoen for ulovlig beskæftigelse er størst), manglen på tilstrækkelige ressourcer samt vanskelighederne ved at indlede et samarbejde med de migranter, der under inspektionerne viser sig at være udnyttede. Som allerede nævnt er der væsentlige mangler i de inspektionsdata, som medlemsstaterne har indsendt. Hvis inspektionerne kan være effektive, skal de desuden målrettes mod de af medlemsstaternes sektorer, hvor risikoen for ulovlig beskæftigelse er størst. Det er i disse sektorer, at behovet for inspektioner er mest presserende. Medlemsstaterne foretager risikovurderinger for at fastlægge sådanne risikoområder på grundlag af nationale retningslinjer eller årlige handlingsplaner, indsamlede data og resultater fra tidligere inspektioner samt klager, anmeldelser eller henvisninger fra andre nationale myndigheder. Sektorerne med den største forekomst af ulovlig beskæftigelse lader til at være de samme i de fleste medlemsstater og er typisk arbejdskraftintensive sektorer med lavtuddannede/lavtlønnede arbejdstagere og stor personaleudskiftning. De typiske risikosektorer omfatter landbrugs-, bygge- og fremstillingssektoren, pleje i hjemmet og social støtte samt hotel- og restaurationsbranchen. I indberetningerne til Kommissionen udpeger flere af medlemsstaterne imidlertid ikke nogen risikosektorer, hvilket tyder på, at der er behov for en bedre prioritering af inspektionerne. Selv om risikosektorerne ser ud til at være de samme over en længere periode, kan den økonomiske udvikling føre til, at der opstår nye sektorer, hvor der er stor risiko for ulovlig beskæftigelse, såsom platformsarbejdere. Medlemsstaterne bør derfor regelmæssigt ajourføre listen over deres risikosektorer. Det antal inspektioner, der foretages i det nuværende system, vil sandsynligvis ikke afholde arbejdsgivere fra at ansætte irregulære migranter. Andelen af arbejdsgivere, der er aktive inden for en sektor, som bliver genstand for inspektion, er som regel meget lav; arbejdsgiverne kan derfor anse den økonomiske fordel, som de opnår gennem ulovlig beskæftigelse, for at opveje risikoen for at blive opdaget gennem inspektioner. Ifølge tabel 3 og 4, som viser medlemsstaternes oplysninger om de inspektioner, der er gennemført i alle sektorer , er der stor forskel på medlemsstaternes inspektionsindsats. Således blev under 1 % af arbejdsgiverne i samtlige sektorer i Bulgarien, Estland, Frankrig, Letland, Nederlandene og Sverige inspiceret i 2019; i 13 medlemsstater blev mellem 1 % og 10 % af arbejdsgiverne inspiceret ; i Østrig blev 14,5 % af alle arbejdsgivere inspiceret, mens andelen i Slovenien og Slovakiet var på over 30 %. Ifølge de oplysninger, som Kommissionen råder over, er inspektionerne i de fleste medlemsstater ikke rettet mod risikosektorer, hvilket ikke er i tråd med direktivets krav. Desuden indberetter medlemsstaterne og andre interessenter , at arbejdstilsynsmyndighederne ofte er underbemandede og mangler ressourcer, hvilket har betydning for, hvor mange inspektioner, der foretages, og hvor hyppigt de foretages. Ud over at afsløre tilfælde af ulovlig beskæftigelse tjener inspektionerne også til at konstatere tilfælde af sårbarhed og udnyttelse, navnlig i sager, der vedrører børns rettigheder, grundlæggende arbejdsstandarder og ligestilling mellem kønnene. Desuden fremhæver interessenterne , at arbejdstagere, der udnyttes, afskrækkes fra at indberette deres situation i forbindelse med inspektionerne på grund af risikoen for at blive pågrebet og tilbagesendt, navnlig når arbejdstilsyns- og politi-/immigrationsmyndighederne foretager fælles inspektioner. Interessenterne slår derfor til lyd for en klar adskillelse af arbejdstilsyn og retshåndhævelses-/immigrationsrelateret virksomhed, hvilket vil sikre, at irregulære migranter, der afsløres under inspektioner, ikke vil blive henvist til immigrationsmyndighederne med henblik på en tilbagesendelsesprocedure. Desuden bemærker Agenturet for Grundlæggende Rettigheder, at arbejdsmyndighederne og enheder til bekæmpelse af menneskehandel eller andre specialiserede enheder, der er uddannet inden for udnyttelse af arbejdskraft, ved at foretage inspektioner i fællesskab kan hjælpe med at finde frem til migranter, der er ofre for arbejdskraftudnyttelse eller menneskehandel. De ordninger, der skal gøre det lettere at indgive klage over arbejdsgivere via udpegede tredjeparter såsom fagforeninger eller ikkestatslige organisationer, har til formål at sikre, at tilfælde af udnyttelse kommer frem i lyset og anmeldes til de kompetente myndigheder. Det er af afgørende betydning, at ordningerne rent faktisk gennemføres (se afsnit 3.2), således at det sikres, at irregulære migrantarbejdere kan udøve deres rettigheder uden frygt for at blive genstand for tilbagesendelsesprocedurer. Desuden har visse medlemsstater truffet yderligere foranstaltninger, der skal gøre det lettere at anmelde tilfælde af udnyttelse. Nederlandene gennemfører f.eks. en politik kaldet "free-in, free-out", under hvilken irregulære migranter kan anmelde en forbrydelse til politiet uden at blive anholdt eller risikere at blive tilbagesendt, uanset hvilken type kriminalitet der anmeldes. Spanien har oprettet særlige politihold, hvis opgave det er at yde bistand til migranter, herunder irregulære migranter, ved at informere dem om deres rettigheder, rådgive dem om, hvordan deres status kan legaliseres, og hjælpe dem med at indgive klager over arbejdsgivere og andre personer for dårlig behandling og udnyttelse, uden at de risikerer at blive beordret tilbagesendt.

4.2. Foranstaltninger til at gøre inspektionerne mere effektive Hvis inspektionerne effektivt skal kunne afsløre ulovlig beskæftigelse og sikre beskyttelse af irregulære migranter, bør medlemsstaterne sørge for, at inspektionerne er rettet mod de økonomiske sektorer, hvor risikoen for ulovlig beskæftigelse er størst, omfatter et betydeligt antal arbejdsgivere i disse sektorer og gennemføres med jævne mellemrum. Derfor bør alle medlemsstater gennemføre omfattende og regelmæssige risikovurderinger, hvor der også ses på nye og fremspirende økonomiske områder såsom platformsøkonomien, med henblik på at udpege risikosektorer og underrette Kommissionen herom. Kommissionen vil i tæt samarbejde med medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter fremme udvekslingen af bedste praksis vedrørende inspektioner, risikovurderinger og samarbejde mellem nationale arbejdstilsyn, herunder hvad der kan anses for at være realistiske mål med afskrækkende virkning for årlige inspektioner i de risikosektorer, som medlemsstaterne har udpeget. For at gøre det lettere at konstatere tilfælde af udnyttelse og finde frem til ofre for menneskehandel i forbindelse med inspektioner, og for at bistå medlemsstaterne med at gennemføre forpligtelserne i direktivet, vil Kommissionen i samarbejde med Agenturet for Grundlæggende Rettigheder og ved indhentning af ekspertise fra den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde på struktureret vis fremme udvekslingen af god praksis, f.eks. vedrørende fælles inspektioner foretaget af arbejdsmyndigheder og specialiserede enheder uddannet inden for udnyttelse af arbejdskraft. Medlemsstaterne bør desuden tilbyde arbejdstilsynsførende uddannelse i irregulære migrantarbejderes rettigheder i henhold til direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere samt i at afdække tilfælde af udnyttelse og menneskehandel. Kommissionen vil sideløbende undersøge mulighederne for at bistå medlemsstaterne med uddannelse efter behov i samarbejde med Agenturet for Grundlæggende Rettigheder. Kommissionen vil: Medlemsstaterne bør: ·arbejde tæt sammen med medlemsstaterne om at fastlægge mulige årlige mål for inspektioner af arbejdsgivere i risikosektorer ·fremme udveksling af god praksis vedrørende inspektioner, udpegningen af risikosektorer og samarbejdet mellem arbejdstilsyn gennem indhentning af ekspertise fra den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde ·fremme udveksling af god praksis med hensyn til at konstatere tilfælde af udnyttelse og menneskehandel, herunder vedrørende fælles inspektioner med særlige enheder ·undersøge muligheden for at bistå medlemsstaterne med uddannelse af arbejdstilsyn i samarbejde med Agenturet for Grundlæggende Rettigheder. ·sikre, at inspektionerne er rettet mod de økonomiske sektorer, hvor risikoen for ulovlig beskæftigelse er størst, omfatter en betydelig del af arbejdsgiverne i disse sektorer og gennemføres med jævne mellemrum ·gennemføre omfattende og regelmæssige risikovurderinger, hvor der også ses på nye og fremspirende økonomiske områder såsom platformsøkonomien, med henblik på at udpege risikosektorer og underrette Kommissionen herom ·tilbyde arbejdstilsynsførende uddannelse i irregulære migrantarbejderes rettigheder i henhold til direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere samt i at afdække tilfælde af udnyttelse og menneskehandel. 5.Væsentlige mangler i oplysningerne I henhold til direktivet skal medlemsstaterne hvert år underrette Kommissionen om antallet og resultaterne af inspektionerne, om arbejdsgivernes efterbetalinger, om de andre trufne foranstaltninger og om sikring af en lettere klageadgang. Disse oplysninger er afgørende for at vurdere, hvordan foranstaltningerne i direktivet gennemføres, og hvilke konsekvenser de har. Medlemsstaterne giver imidlertid meget begrænsede og uensartede oplysninger, hvilket fører til væsentlige mangler i dataene om inspektionerne og resultaterne heraf, om anvendelsen af finansielle og strafferetlige sanktioner, om antallet af indledte straffesager samt om anvendelsen og resultaterne af klageordningerne. Der er endvidere mangel på fuldstændige og pålidelige data og oplysninger om anvendelsen af klageordningerne og resultaterne heraf samt utilstrækkelig rapportering fra medlemsstaterne om antallet af efterbetalingskrav, der er indgivet, og hvor der er givet medhold, og om sager indledt mod arbejdsgivere, der udnytter deres ansatte. Ingen medlemsstat har centraliserede data om antallet af vellykkede klager, som irregulære migranter har indgivet vedrørende betaling af deres udestående løn. Selv om arbejdstagerne får medhold i deres krav, er det derfor tit uvist, hvorvidt de i sidste ende modtager deres efterbetaling, idet arbejdsgiverne ofte erklærer sig konkurs eller forsvinder. Uden et samlet overblik over antallet og resultaterne af de indgivne klager er det vanskeligt at drage konklusioner om, hvor effektiv adgangen til domstolsprøvelse og klageordninger i medlemsstaterne er, samt hvor ofte og med hvilket resultat disse ordninger anvendes. Manglen på pålidelige og fuldstændige oplysninger gør det vanskeligt endegyldigt at vurdere, om direktivet har haft en virkning med hensyn til at afskrække fra og mindske omfanget af ulovlig beskæftigelse, og om de strafferetlige sanktioner i medlemsstaterne er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning. En bedre indsamling af oplysninger vil bidrage til en mere effektiv håndhævelsesstrategi på både nationalt plan og EU-plan. Hvis de væsentlige datamangler skal udbedres, og der skal kunne foretages en grundig vurdering af, om direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere er virkningsfuldt og effektivitet, er der behov for en bedre rapportering fra de nationale myndigheders side. For det første skal medlemsstaterne for at opfylde deres forpligtelser i henhold til kravene i direktivets artikel 16, stk. 2, give rettidige, fuldstændige og sammenlignelige oplysninger. For at hjælpe medlemsstaterne med at opfylde deres rapporteringsforpligtelser vil Kommissionen med støtte fra Det Europæiske Migrationsnetværk oprette et IT-rapporteringssystem og en tilknyttet database. Et sådant system vil lette indsamlingen af oplysninger fra de nationale myndigheder vedrørende de finansielle, strafferetlige og andre sanktioner, der pålægges arbejdsgivere, anvendelsen af klageordningerne — herunder om antallet af indgivne klager og resultaterne heraf, lønkrav og betalinger og udstedte midlertidige tilladelser — samt om de inspektioner, der er foretaget, og resultaterne heraf. Kommissionen vil i samarbejde med medlemsstaterne fastlægge klare rapporteringskriterier og -krav for at sikre, at indberetningerne er ensartede og af høj kvalitet, og at dataene er fuldstændige og sammenlignelige og indsendes rettidigt. Kommissionen vil: Medlemsstaterne bør: ·med støtte fra Det Europæiske Migrationsnetværk oprette et IT-rapporteringssystem og en tilknyttet database til indsamling af data og oplysninger vedrørende sanktioner, beskyttelsesforanstaltninger og inspektioner ·i samarbejde med medlemsstaterne fastlægge klare rapporteringskriterier og -krav. ·årligt og rettidigt aflægge rapport om inspektionerne og resultaterne heraf (f.eks. det samlede antal indledte og afsluttede sager, bøder og strafferetlige sanktioner) ·forbedre indsamlingen af data om anvendelsen af klageordningerne og resultaterne heraf (f.eks. antallet af efterbetalingskrav, resultaterne af de indgivne krav og antallet af sager indledt mod arbejdsgivere). 6.Intensivering af EU-indsatsen mod ulovlig beskæftigelse For at bekæmpe irregulær migration er EU nødt til at tage hånd om alle aspekter af dette fænomen gennem en samlet tilgang, som det også fremgår af den nye pagt. Ud over at tage fat på de grundlæggende årsager til migration, genoptage kampen mod migrantsmuglere i partnerskab med tredjelande og gøre mere for at åbne lovlige veje ind i EU, skal EU også styrke sin bekæmpelse af ulovlig beskæftigelse, som er en drivkraft for irregulær migration og en kilde til udnyttelse og misbrug. I den henseende er der behov for at sikre en mere effektiv gennemførelse og håndhævelse af direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere, som er vores vigtigste redskab, og som kan anvendes endnu bedre. Omfanget og graden af direktivets gennemførelse varierer fra medlemsstat til medlemsstat. Selv om forskellene i de forskellige tilgange afspejler den fleksibilitet, som medlemsstaterne i henhold til direktivet har til at gennemføre de løsninger, der passer bedst til deres nationale systemer, er de også tegn på, at reglerne om sanktioner, beskyttelsesforanstaltninger og inspektioner generelt kan anvendes mere effektivt til at afsløre arbejdsgivere, der udnytter deres ansatte, og beskytte migranter mod at blive udnyttet. I første omgang kan der allerede opnås betydelige forbedringer ved at fremskynde den effektive anvendelse af de vigtigste gældende bestemmelser i direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere. Kommissionen opfordrer medlemsstaterne til at følge de centrale anbefalinger, som den har fremsat i nærværende meddelelse. Kommissionen vil fremme dialogen med medlemsstaternes myndigheder og med flere forskellige interessenter, bl.a. ved i 2021 at genoptage arbejdet i Kommissionens særlige ekspertgruppe om irregulær migration vedrørende direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere. Ekspertgruppens arbejde har til formål at forbedre fastlæggelsen og udvekslingen af god praksis mellem medlemsstaterne og støtte dem i at fortolke og gennemføre direktivets bestemmelser på struktureret vis. Med dette for øje vil Kommissionen arbejde tæt sammen med interessenter såsom nationale arbejds- og immigrationsmyndigheder, fagforeninger, civilsamfundsorganisationer, arbejdsmarkedets parter og internationale organisationer. Kommissionen vil i det relevante omfang indhente ekspertise fra den europæiske platform til imødegåelse af sort arbejde. Kommissionen vil, samtidig med at den bistår medlemsstaterne i deres gennemførelsesbestræbelser, også løbende overvåge gennemførelsen af direktivet og fokusere på en effektiv håndhævelse heraf. Efter vedtagelsen af denne meddelelse vil Kommissionen samarbejde med de relevante myndigheder i medlemsstaterne om at indhente yderligere oplysninger om gennemførelsen af de vigtigste forpligtelser vedrørende sanktioner, inspektioner og beskyttelse af migranters rettigheder, der følger af direktivet, og forsøge at finde mulige løsninger. Kommissionen vil, hvor det er relevant, indlede traktatbrudsprocedurer. Kommissionen vil inden udgangen af 2022 gennemføre de foranstaltninger, der fremlægges i denne meddelelse, og aflægge rapport om de opnåede resultater i den næste gennemførelsesrapport, der skal foreligge senest i 2024. Når Kommissionen har set på, hvilke fremskridt der er opnået gennem anbefalingerne i denne meddelelse og den fornyede gennemførelses- og håndhævelsesindsats, vil den under hensyntagen til en eventuel udvikling inden for ulovlig beskæftigelse og til, hvorvidt direktivet om sanktioner over for arbejdsgivere stadig er egnet til at håndtere en sådan udvikling, overveje, om den gældende retlige ramme bør ændres.