Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Opfølgning af Verdenstopmødet om social udvikling"

(2000/C 168/10)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. april 1999 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om "Opfølgningen af Verdenstopmødet om social udvikling".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Eksterne Forbindelser, som udpegede Thomas Etty til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelsen den 14. april 2000.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 372. plenarforsamling af 27. april 2000 følgende udtalelse med 107 stemmer for, 1 imod og 6 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. På en særlig samling i Genève den 26.-30. juni 2000 vurderer De Forenede Nationers generalforsamling gennemførelsen af resultaterne af Verdenstopmødet om social udvikling i København (1995) og drøfter yderligere aktiviteter.

1.2. På "det sociale topmøde" i København i 1995 behandledes tre hovedtemaer:

- bekæmpelse af fattigdom

- fremme af social integration og

- fremme af fuld beskæftigelse.

1.3. Topmødet mundede ud i en erklæring om social udvikling og et handlingsprogram til gennemførelse heraf. Erklæringens hovedindhold var ti forpligtelser indgået af medlemsstaterne, hvoraf størstedelen var repræsenteret af deres stats- og/eller regeringschef.

Forpligtelse nr. 1: Vi forpligter os til at skabe et økonomisk, politisk, socialt, kulturelt og retligt klima, som gør det muligt for borgerne at opnå social udvikling.

Forpligtelse nr. 2: Vi forpligter os til at forfølge målet om at bekæmpe fattigdommen i verden ved hjælp af nationale aktioner og internationalt samarbejde. Der er tale om en både etisk, social, politisk og økonomisk pligt over for menneskeheden.

Forpligtelse nr. 3: Vi forpligter os til at fremme målet om fuld beskæftigelse som en grundlæggende prioritet i vore økonomiske og sociale politikker og til at gøre det muligt for alle mænd og kvinder at opnå sikre og bæredygtige indtjeningsmuligheder via en produktiv beskæftigelse, som de frit har valgt.

Forpligtelse nr. 4: Vi forpligter os til at fremme den sociale integration ved at udvikle stabile, sikre og retfærdige samfund, hvis grundprincipper er fremme og beskyttelse af alle menneskerettigheder, ikke-diskrimination, tolerance, respekt for mangfoldigheden, lige muligheder, solidaritet, sikkerhed og deltagelse af alle borgere i samfundslivet, herunder også dårligt stillede og udsatte grupper og personer.

Forpligtelse nr. 5: Vi forpligter os til at fremme fuld respekt for den menneskelige værdighed, skabe lighed og retfærdighed mellem kvinder og mænd samt anerkende og fremme deltagelse af og ledende roller for kvinder i det politiske, civile, økonomiske, sociale og kulturelle liv samt i udviklingssammenhæng.

Forpligtelse nr. 6: Vi forpligter os til at sikre og fremme universel og lige adgang til uddannelse af høj kvalitet og adgang for alle til primære sundhedsydelser og i den forbindelse yde en særlig indsats for at korrigere uligheder i de sociale vilkår på baggrund af race, national oprindelse, køn, alder eller handicap, respektere og fremme den fælles kultur og individuelle kulturer, bestræbe os på at styrke kulturens rolle i samfundsudviklingen, bevare grundpillerne i en bæredygtig udvikling med mennesket i centrum samt bidrage til den optimale udvikling af de menneskelige ressourcer og til den sociale udvikling. Formålet med disse aktiviteter er at bekæmpe fattigdommen, befordre fuld og produktiv beskæftigelse og fremme den sociale integration.

Forpligtelse nr. 7: Vi forpligter os til at fremskynde udviklingen af de økonomiske, sociale og menneskelige ressourcer i Afrika og de mindst udviklede lande.

Forpligtelse nr. 8: Vi forpligter os til at sikre, at strukturtilpasningsprogrammerne, når de er vedtaget, omfatter målsætninger for den sociale udvikling, navnlig fattigdomsbekæmpelse, fremme af fuld og produktiv beskæftigelse og forbedring af den sociale integration.

Forpligtelse nr. 9: Vi forpligter os til en kraftig forøgelse og/eller mere effektiv anvendelse af de midler, der afsættes til den sociale udvikling med henblik på at opfylde topmødets mål via nationale foranstaltninger og regionalt og internationalt samarbejde.

Forpligtelse nr. 10: Vi forpligter os til i partnerskabets ånd via De Forenede Nationer og andre multilaterale institutioner at forbedre og styrke rammerne for det internationale, regionale og subregionale samarbejde.

1.4. Forberedelsen til den særlige samling om opfølgningen af København-erklæringen og handlingsprogrammet blev indledt i september 1997 med oprettelsen af et forberedelsesudvalg.

FN's medlemsstater har i løbet af 1999 indgivet rapporter om, hvordan de har gennemført forpligtelserne. På et møde i FN's Økonomiske og Sociale Råds kommission om social udvikling i februar 2000 blev disse rapporter drøftet og vurderet.

1.5. Hvad angår de regionale forberedelser har FN udeladt Europa. Årsagerne hertil ligger ikke helt klart. Det ansvarlige FN-organ er ECE (som f.eks. står for den regionale forberedelse af opfølgningen af den internationale kvindekonference i Beijing i 1995). Europarådet er trådt til og har afholdt en forberedende europæisk konference om social udvikling i Dublin den 18.-19. januar 2000, hvor man drøftede rapporterne fra Europarådets medlemslande og i arbejdsgrupper fortsatte den grundige behandling af forpligtelse nr. 1, 2 og 4.

2. EU og det sociale topmøde

2.1. Det er naturligvis først og fremmest op til de enkelte EU-lande at gennemføre København-topmødets ti forpligtelser, hvilket er væsentligt at understrege i forbindelse med denne udtalelse. EU viste imidlertid stærk interesse for topmødet i København i 1994 og 1995. Det Europæiske Fællesskab offentliggjorde en meddelelse om topmødet og gennemførte omfattende høringer med civilsamfundet (herunder ØSU og de økonomiske og sociale interessegrupper, det repræsenterer). En stor EF-delegation deltog i "det sociale topmøde". ØSU var med i denne delegation.

2.2. Det Europæiske Fællesskab har ikke indgivet nogen gennemførelsesrapport til FN's sekretariat. Kommissionens meddelelse fra 1996 om Det Europæiske Fællesskabs opfølgning af verdenstopmødet om social udvikling er naturligvis ikke et passende grundlag for en vurdering på dette tidspunkt. ØSU er klar over, at Kommissionen ikke var forpligtet til at aflægge rapport. På baggrund af forpligtelse nr. 10 mener ØSU imidlertid, at Kommissionen har forpasset en chance for at vise det internationale samfund, hvordan samarbejdet mellem medlemsstaterne har føjet en merværdi til de respektive nationale politikker på fattigdoms-, integrations- og beskæftigelsesområdet.

2.3. EU's formandskab har i de forløbne år udtalt sig ved en række lejligheder om gennemførelsen af det sociale topmødes resultater, senest under FN-generalforsamlingens 54. samling.

3. Generelle bemærkninger

3.1. I sin udtalelse fra februar 1995 om topmødet i København fremsatte ØSU en række bemærkninger og forslag, som stadig forekommer relevante, bl.a. at:

- EU bør føre an i en kampagne for mere udbredt ratificering og fuld overholdelse af ILO-konvention nr. 144 om trepartskonsultation (i dag, i år 2000, kunne EU i en sådan kampagne rette opmærksomheden mod ansøgerlandene, mod sine partnere i Barcelona-processen, mod Mercosur-landene og AVS-landene),

- der bør gennemføres foranstaltninger, som skal udvirke, at den internationale handel i højere grad bidrager til den sociale udvikling (ØSU har uddybet disse forslag i sin udtalelse fra 1999 om WTO og i sine seneste udtalelser om EU's handelspolitik),

- der bør gennemføres foranstaltninger til bekæmpelse af børnearbejde (i 1999 vedtog ILO en ny konvention om de værste former for børnearbejde. EU kunne foretage en gestus over for det internationale samfund ved, at alle 15 medlemsstater hurtigt vedtog denne nye konvention. Endvidere bør de to medlemsstater, der endnu ikke har ratificeret ILO's konvention nr. 138 om en minimumsalder (Østrig og Storbritannien) gøre en indsats for at få den ratificeret i allernærmeste fremtid. ØSU ønsker desuden på dette tidspunkt at opfordre EU og alle medlemsstaterne til at yde finansiel støtte til ILO's programmer til bekæmpelse af børnearbejde),

- medlemsstaterne opfordres til at gøre deres indflydelse gældende over for IMF, Verdensbanken, OECD og de regionale udviklingsbanker for at overbevise disse institutioner om, at de skal samarbejde meget mere intensivt med ILO end hidtil (i dag kan vi føje WTO til listen og også opfordre EU-landene til at yde en fælles indsats for at demokratisere disse organisationer og øge deres gennemsigtighed),

- der bør skabes bedre sammenhæng mellem EU's udenrigs-, sikkerheds-, handels-, landbrugs- og udviklingspolitik (ØSU kan nu, fem år efter topmødet i København, tilføje, at den styrkede sammenhæng navnlig skal bruges i bekæmpelsen af fattigdommen i verden og i forebyggelsen af væbnede konflikter),

- EU skal yde et veldefineret bidrag til opfølgningsprocessen ved at gøre et begrænset antal initiativer inden for jobskabelse, bekæmpelse af fattigdom og social marginalisering til mål for en koordineret indsats i hele EU.

3.2. Selv om gennemførelsen, som tidligere anført, først og fremmest er medlemsstaternes ansvar, kan en samlet indsats fra EU's side indeholde en betydelig merværdi. Dette gav ØSU allerede udtryk for i sin sidste anbefaling i udtalelsen fra 1995 (punkt 13.2). I sin behandling af det regionale samarbejde fokuserede ØSU i 1995-udtalelsen på samarbejdet inden for EU. Udvidelsesprocessen, udviklingen af Euromiddelhavssamarbejdet og de styrkede forbindelser med AVS-landene viser i høj grad, at man på realistisk vis bør vurdere yderligere geografiske områder, hvor en EU-indsats væsentligt kunne forbedre muligheden for en vellykket "København-proces".

3.3. Hvis man ser på de centrale socialpolitiske områder, hvor EU har gjort betydelige fremskridt, som også kunne have relevans for andre landegrupper i betragtning af de begrænsede midler, der er til rådighed, og FN's dagsorden hvor fattigdomsbekæmpelsen i år vil indtræde en fremtrædende plads, da er det beskæftigelsespolitikken og dens iværksættelse, der især falder én på sinde. Det betyder naturligvis ikke, at EU og dens medlemsstater ikke bør gøre en indsats for at øge udviklingssamarbejdet og lette gældsbyrden for de fattigste udviklingslande. Det betyder derimod, at det navnlig er på beskæftigelsesområdet, at EU via regionalt samarbejde kan yde et særlig værdifuldt bidrag til de bestræbelser, der er i gang i bestemte partnerlande.

3.4. ILO, som FN i første omgang har givet ansvaret for at fremme fuld beskæftigelse (forpligtelse nr. 3) i København-processen, har ydet en betydelig indsats i de sidste fem år. ILO er nået til den konklusion, at selv om der i nogle få industrialiserede og nyindustrialiserede lande er gjort fremskridt med hensyn til jobskabelse og bekæmpelse af arbejdsløshed og underbeskæftigelse, er beskæftigelsessituationen og fattigdomsbekæmpelsen i mange dele af verden, især i udviklings- og reformlande, stadig utilfredsstillende, og i nogle lande er der endog sket en forværring(1). ILO har opfordret til, at der ydes en fornyet indsats inden for jobskabelse, forbedring af jobkvaliteten, uddannelse og ligestilling mellem kønnene på arbejdspladsen. ILO fastholder, at ratificeringen og gennemførelsen af ILO's centrale konventioner samt opfølgningen af ILO's erklæring fra 1998 om de grundlæggende principper og rettigheder på arbejdspladsen udgør en vigtig del af denne proces. ILO har opfordret til en ny beskæftigelsesstrategi med globale og nationale dimensioner.

For at dette kan lykkes, er en koordineret indsats fra ILO og andre FN-organer, navnlig Bretton Woods-institutionerne, OECD og regionale organisationer, helt afgørende. I den forbindelse konstaterer ØSU endvidere, at de seneste begivenheder har afsløret et akut behov for en reform af FN-institutionerne, navnlig hvad angår deres demokratiske karakter og gennemsigtigheden både af deres politiske beslutningstagning og af beslutningernes gennemførelse. Kritik af og modstand mod navnlig IMF, Verdensbanken og WTO skyldes klart den opfattelse, at disse institutioner ikke beskæftiger sig nok med den negative virkning af verdensøkonomiens globalisering.

4. Særlige bemærkninger

4.1. Allerede i 1995 ønskede ØSU, at ILO kom til at spille en fremtrædende rolle i forbindelse med gennemførelsen af det sociale topmødes resultater. Det mener, at aktiv fremme af ILO's 1998-erklæring i allerhøjeste grad kan bidrage til en effektiv global beskæftigelsesstrategi. ØSU anbefaler kraftigt, at EU yder en indsats på området, både politisk og finansielt. Som led i denne indsats bør EU også forsøge at sikre ratificering i alle medlemsstater af ILO's konventioner om de grundlæggende menneskelige rettigheder. Ud over visse medlemsstaters manglende ratificering af konventionen om en minimumsalder (nr. 138), som er nævnt i pkt. 3.1, minder ØSU endnu en gang om, at ILO's konvention mod forskelsbehandling (beskæftigelse og erhverv) (nr. 111) endnu ikke er ratificeret af Luxembourg.

4.2. ØSU er betænkelig ved, at stadig større dele af den økonomiske politik undslipper politisk kontrol. Derfor må EU og medlemsstaterne presse på for at opnå klare socialpolitiske retningslinjer for IMF's og Verdensbankens politikker. Retningslinjerne bør tage udgangspunkt i de forpligtelser, der blev fastlagt på topmødet i København, herunder ILO's grundlæggende arbejdsnormer, som topmødeforpligtelserne tillægger stor betydning. EU og medlemsstaterne bør endvidere fortsætte bestræbelserne på at etablere et permanent ILO/WTO-arbejdsforum for grundlæggende arbejdsnormer i multilaterale handelsaftaler. Specielt på baggrund af udviklingen på WTO-ministerkonferencen i Seattle ser ØSU med tilfredshed på ethvert initiativ, der kan føre til større forståelse for grundlæggende arbejdsnormer og følgelig til konkrete foranstaltninger til fremme heraf.

I deres aktiviteter i udviklingslande og reformstater skal multinationale virksomheder overholde OECD's retningslinjer for multinationale virksomheder og ILO's trepartserklæring om multinationale virksomheder og socialpolitik. ØSU håber, at den igangværende revision af OECD's retningslinjer vil resultere i, at der henvises til alle centrale ILO-arbejdsnormer, herunder foreningsfrihed, kollektive overenskomster, tvangsarbejde, diskrimination inden for arbejde og beskæftigelse samt børnearbejde.

4.3. Hvad angår ansøgerlandene i Central- og Østeuropa, anbefaler ØSU, at EU støtter udviklingen i disse lande af en beskæftigelsesstrategi i stil med Luxembourgprocessen. Dette vil samtidig gøre det lettere for disse landes regeringer at finde bæredygtige løsninger på deres beskæftigelsesproblemer og bidrage til at indføre et vigtigt element af den europæiske sociale model i disse lande.

4.4. Hvad angår forbindelserne med nabolandene i Middelhavsområdet, bør EU opfordre partnerregeringerne til i højere grad at inddrage arbejdsgiverorganisationer, fagforeninger og andre relevante socioøkonomiske interessegrupper i deres beskæftigelsespolitikker - også i en regional sammenhæng, hvor dette er muligt. Der bør også ske en videre udvikling af Barcelona-samarbejdets sociale dimension (erhvervsuddannelse, social dialog).

4.5. ØSU mener, at EU bør fortsætte de sidste par års bidrag til at oprette økonomiske og sociale råd i AVS-landene, navnlig i landene syd for Sahara (jf. forpligtelse nr. 7). Sådanne råd kan være vigtige instrumenter for socioøkonomiske interessegrupper i deres bestræbelser på at øve indflydelse på og bidrage til gennemførelsen af deres regeringers beskæftigelsespolitikker.

4.6. I forbindelse med realiseringen af de initiativer, der henvises til i pkt. 3.1, sidste led ønsker ØSU, at EU især retter sin politik mod de fattigste og socialt set mest marginaliserede grupper i EU.

4.7. FN's generalsekretær har opfordret til sammenhæng i opfølgningen af 1990'ernes "People's Summits". På baggrund heraf og med henvisning til udtalelsen om opfølgningen af kvindetopmødet i Beijing, som afgives samtidig med denne udtalelse, minder ØSU om, at det på Beijing-topmødet i 1995 blev fremhævet som et problem, at fattigdom i stigende grad rammer kvinder. ØSU henviser til punkt 3.3 og 3.4 ovenfor og understreger i den forbindelse kønsaspektets betydning for ILO's aktionsområder. Det samme gælder forslagene til EU-støtte til ansøgerlandene i Central- og Østeuropa, til Middelhavsområdet og til landene syd for Sahara (pkt. 4.3, 4.4 og 4.5).

4.8. Arbejdsmarkedsparterne og andre interesseorganisationer, der er repræsenteret i ØSU, spiller en særlig rolle i den sociale udvikling. Det kan overraske, at FN har givet ngo'er en særlig rolle i forberedelsen til opfølgningen af "det sociale topmøde" i 1995, men tilsyneladende ikke finder det vigtigt, at arbejdsgiverorganisationer, fagforeninger, forbrugere, landbrugsorganisationer, velfærdsorganisationer etc. tildeles nogen specifik rolle i denne sammenhæng. Arbejdsgiverorganisationernes og fagforeningernes rolle har især givet anledning til kontroverser mellem en lang række udviklingslande og industrialiserede lande, hvilket ØSU er yderst betænkelig ved. Kommissionen må tage dette op og på FN-generalforsamlingens særlige samling i Genève præcisere, at disse stærkt repræsentative organisationer er ganske særlige ngo'er, når det drejer sig om social udvikling, og at de ikke kun giver udtryk for deres medlemmers synspunkter, men ofte deltager i den nationale politiske beslutningsproces og i gennemførelsen af beslutningerne. Kommissionen må også gøre sit til, at arbejdsmarkedets parter og økonomiske interesseorganisationer er repræsenteret i medlemsstaternes nationale delegationer ved den særlige samling i Genève. Kommissionen opfordres endvidere til ligesom i 1995 at indbyde ØSU til at være repræsenteret i sin delegation.

Bruxelles, den 27. april 2000.

Beatrice Rangoni Machiavelli

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Jf. FN's "Human Development Report" og "Poverty Report" (1999).

BILAG I

til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Indledende vurdering af gennemførelsen af forpligtelserne

FN's sekretariat har modtaget rapporter fra en lang række medlemsstater (herunder alle 15 EU-lande), FN's regionale kommissioner (med undtagelse af ECE), FN's fonde og programmer, særorganisationerne inkl. Bretton-Woods-institutionerne, andre mellemstatslige organisationer såsom de regionale udviklingsbanker samt OECD.

Skønt rapporterne indeholder positive elementer, er det klart, at der i mange henseender kun er gjort begrænsede fremskridt, hvad angår de tre hovedtemaer i København-erklæringen. Ifølge FN's sekretariat vil adskillige af handlingsprogrammets mål ikke blive opfyldt inden for den aftalte tid, og i nogle tilfælde har der været betydelige tilbageskridt. Væsentlige medvirkende faktorer har været de alvorlige økonomiske vanskeligheder, som mange lande har oplevet inden for de sidste par år som følge af den økonomiske krise, og andre beslægtede begivenheder. Det vækker også bekymring, at den vægt, der på det seneste har været lagt på finansielle og økonomiske politikker, ikke har været udviklingsorienteret, og at et begrænset antal makroøkonomiske mål og parametre prioriteres på bekostning af og til skade for sociale, politiske, kulturelle og miljømæssige aspekter.

Ifølge FN's sekretariat er der gjort fremskridt på følgende områder:

- Øget bevidsthed om den sociale udviklings betydning som overordnet mål for regeringernes politik og som grundlag for mobilisering af civilsamfundet samt øget indsats på dette område.

- Fremskridt - skønt ulige fordelt, langsomme og tilfældige - i fattigdomsbekæmpelsen.

- Fornyet håb om at fuld beskæftigelse er et opnåeligt mål, skønt fremskridtene har været beskedne og ofte har været truet af skjult arbejdsløshed, en udvidelse af den uformelle sektor og manglende social beskyttelse.

- Fortsatte fremskridt hvad angår skrive- og læsefærdigheder, faldende børnedødelighed, forventet levealder, antallet af indskrevne elever i skolerne og adgang til grundlæggende sociale ydelser, skønt der har været lokale og til tider alvorlige tilbageskridt.

- I store dele af verden er man kommet nærmere lighed og retfærdighed mellem mænd og kvinder, bortset fra en gennemgående tendens til, at det først og fremmest er kvinder, der bliver tabere i krise- og omstruktureringstider.

- De fleste regeringer har investeret der, hvor deres umiddelbare interesser ligger, og har i relative, og ofte også i absolutte tal, øget den del af de nationale ressourcer, der går til social udvikling.

Følgende er ifølge samme kilde "regressionsområder":

- Lokale og regionale konflikter har forårsaget tilbagegang i den sociale integration i et stigende antal regioner i forskellige dele af verden.

- Der er generelt blevet større ulighed i verden, både hvad angår indkomst, beskæftigelse, adgang til sociale serviceydelser og mulighed for deltagelse i offentlige institutioner og i civilsamfundets institutioner.

- I modstrid med København-topmødets forpligtelser om at styrke samarbejdet om social udvikling via FN, har der været afsat færre midler til social udvikling inden for rammerne af det internationale samarbejde, og dette på trods af, at det internationale samfund har indgået nye forpligtelser til at nedsætte de fattigste landes gældsbyrde.

- Gældsbyrden er vokset markant siden det sociale topmøde og har yderligere mindsket de midler, der er til rådighed til social udvikling.

- Liberaliseringen af kapitalstrømmene har gjort verden mere sårbar over for pludselige finansielle chok, hvilket har haft alvorlige sociale følger. Finanschokkenes egentlige ofre står i stigende grad magtesløse og formår ikke at rette op på deres sociale situation.

FN's sekretariat havde i november 1999 identificeret følgende elleve tværgående problemstillinger i de modtagne rapporter, som det ønskede at analysere nærmere med henblik på at evaluere fremskridt/tilbageskridt og uddrage idéer til yderligere initiativer.

1. Ulighed: Hvordan kan udviklingens positive resultater i lyset af voksende ulighed inden for de enkelte nationer og nationerne imellem fordeles mere ligeligt inden for og mellem nationerne? Er ulighed den pris, man må betale for økonomisk vækst, eller er ulighed en hindring for vækst?

2. Finansiering af sociale tjenesteydelser: De sociale tjenesteydelser rettes i stigende grad mod samfundets mest sårbare grupper. Målretning og trangsvurdering af sociale ydelser kan imidlertid i nogle tilfælde føre til et sammenbrud i den sociale solidaritet, hvilket igen kan føre til, at ydelserne bliver af ringere kvalitet, og at der afsættes færre midler til dem. Hvordan kan solidaritet og bæredygtighed forenes med behovet for større effektivitet og selektivitet i de sociale tjenesteydelser?

3. Urbanisering: Mens de fleste fattige stadig bor i landdistrikter, forgår der i hele verden, og navnlig i udviklingslandene, en hastig urbanisering. Hvordan kan man i lyset af denne forvandling bedst fordele knappe ressourcer mellem landdistrikter og byområder? Hvordan kan den sociale udvikling bedst tage hensyn til de specifikke behov i de enkelte samfundssektorer?

4. Fattigdom blandt personer i beskæftigelse: Skønt arbejdsløsheden er faldet i mange dele af verden, er de nye job alt for ofte af lav kvalitet, lønningerne lave og den sociale sikring ringe. Det ses i stigende grad, at beskæftigelse ikke er nok til at bekæmpe fattigdommen. Hvordan har de forskellige lande tacklet det voksende problem med "fattige arbejdere", og hvad kan man gøre for at forbedre lønnen i den nederste ende af arbejdsmarkedet?

5. Den voksende uformelle sektor: I mange udviklingslande udgør beskæftigelsen i den formelle sektor en lille og faldende andel af arbejdsmarkedet. Hertil kommer, at den uformelle sektor ikke længere er begrænset til udviklingslandene. Over alt i verden vokser den uformelle sektor i tæt symbiose med den formelle sektor. Hvad kan man gøre for at forbedre indkomsterne og den sociale beskyttelse i den uformelle sektor uden at svække den formelle sektors evne til at skabe arbejdspladser?

6. Rehabilitering af den offentlige sektor: Den økonomiske reformproces har i mange tilfælde svækket statens evne til at fremme den sociale udvikling. En lære, man kan uddrage af de seneste finansielle kriser, er, at liberalisering og privatisering ikke bør finde sted på bekostning af en passende reguleringsmæssig ramme. Det er nødvendigt med en stærk og åben offentlig sektor, der kan overvåge den økonomiske reformproces og skabe et gunstigt klima for social udvikling.

7. Decentralisering: Der har været en klar tendens mod decentralisering af ansvar til lokale myndigheder. Decentralisering fremmer ofte større deltagelse og ansvarlighed, men ikke nødvendigvis en ligelig fordeling af ressourcer mellem regioner og befolkningsgrupper. Hvordan kan disse modstridende interesser forenes?

8. Faldende udviklingsbistand: Visse lande har øget den statslige udviklingsbistand, men den generelle tendens har været den modsatte på trods af de forpligtelser, der blev indgået i København. Hvilken strategi bør der anlægges for at vende denne udvikling?

9. Intervention i krisesituationer: Knappe udviklingsmidler bliver anvendt til intervention i et stigende antal kriser, som sluger langt flere menneskelige og finansielle ressourcer end kriseforebyggelse og mere langsigtet fremme af den menneskelige udvikling. Et stigende antal krige, lokale konflikter og naturkatastrofer har haft en negativ indvirkning på den sociale udvikling.

10. Behov for effektive strategier til gennemførelse af det sociale topmødes forpligtelser. Kløften mellem forpligtelserne og deres gennemførelse er stadig et stort problem. Der må arbejdes mere på at udvikle strategierne, værktøjerne og kapaciteten til en vellykket gennemførelse af det sociale topmødes forpligtelser.

11. Der foregår en kumulativ stigning i gældsbetjeningsbyrden, som går hårdt ud over den sociale udvikling. Hvordan kan man via gældssanering mest effektivt fremme øgede sociale bevillinger?

BILAG II

til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

ØSU's særlige bemærkninger til sin udtalelse om Verdenstopmødet om social udvikling (ØSU 4/95 - EFT C 110 af 2.5.1995)

1. Principper

1.1. ØSU kan tilslutte sig de principper, der er fastlagt i Kommissionens meddelelse, og som den ønsker at genfinde i resultaterne af topmødet om social udvikling. ØSU er specielt tilfreds med det første princip, at respekten for menneskerettighederne og demokratiet - herunder dialogen mellem arbejdsgivere og arbejdstagere og det civile samfunds aktive medvirken - ikke kan adskilles fra den sociale udvikling. Det er overbevist om, at der her er tale om ægte universelle og grundlæggende menneskerettigheder. ØSU håber, at man på verdenstopmødet vil godkende dette princip i samme utvetydige vendinger, som Kommissionen bruger, og opfordrer de medlemsstater, som endnu ikke har gjort dette, til at inkorporere det i deres lovgivning og til at følge det i deres nationale og internationale praksis for således at fremme en ægte social udvikling i hele verden.

1.2. ILO-konvention nr. 144 fra 1976 om trepartskonsultation til fremme af gennemførelsen af internationale arbejdsmarkedsnormer er et væsentligt instrument, hvormed man kan stimulere dialogen mellem arbejdsgivere og arbejdstagere og fremme det civile samfunds indflydelse på den sociale udvikling i verden. Det er beklageligt, at Kommissionen ikke nævner dette instrument, hvis anvendelse befordrer både demokratiet og roen på arbejdsmarkedet. ØSU mener, at Den Europæiske Union på grundlag af sit eget første princip bør føre an i en kampagne over for ILO's medlemsstater for mere udbredt ratificering og fuld overholdelse af denne konvention. Kampagnen bør indledes med konsultationer med det formål at få alle EU-medlemsstater til at ratificere konventionen.

2. Målsætninger

2.1. ØSU fremhæver og støtter Den Europæiske Unions bestræbelser for gennem en multilateral indsats at udvirke, at den internationale handel i højere grad bidrager til den sociale udvikling. Det er enigt i, at forhandlingerne om dette spørgsmål skal fortsættes inden for Verdenshandelsorganisationen (WTO) og ser med tilfredshed på EU's generelle holdning i dette spørgsmål. EU bør gøre en virkelig indsats for at opnå, at dette spørgsmål prioriteres inden for WTO. ØSU mener, at der navnlig bør lægges vægt på at tilskynde landene til at ratificere ILO's grundlæggende menneskerettighedskonventioner om foreningsfrihed og organisationsret (for arbejdsgivere og arbejdstagere) (1948), om retten til at føre kollektive forhandlinger (1949), om tvangsarbejde (1930) og om afskaffelse af tvangsarbejde (1957). Alle EU-medlemsstater har ratificeret konventionerne om foreningsfrihed og om kollektive forhandlinger; det samme gælder de andre konventioner om menneskerettigheder, som også er blevet ratificeret af et overvældende flertal af ILO's medlemsstater, herunder et stort antal udviklingslande.

2.2. ØSU beklager, at ILO-konventionen imod diskriminering i forbindelse med ansættelse og beskæftigelse (1958), som er af nøjagtig samme karakter og grundlæggende betydning som de tidligere nævnte konventioner og ratificeret i lige så udbredt grad som disse, ikke nævnes af Kommissionen i denne sammenhæng. Det må være en utilsigtet udeladelse. På mødet i den 3. komite til forberedelse af det sociale topmøde sidste måned i New York gav EU udtryk for, hvilken betydning den tillægger principperne i denne konvention. ØSU henstiller derfor kraftigt, at Den Europæiske Union korrigerer sig selv og lader denne antidiskriminationskonvention indgå i den foreslåede kampagne. Det ville være en logisk metode til at fremme Den Europæiske Unions synspunkter og intentioner vedrørende bekæmpelse af fattigdom og udstødelse af samfundet, som blandt andet kommer til udtryk i den anden konklusion i Kommissionens dokument (ligebehandling af mænd og kvinder).

2.3. ØSU lægger meget stor vægt på at forbedre kvinders status ved at give dem adgang til indtægter og uddannelse. Uddannelse, ikke mindst af kvinder og piger, er en nøglefaktor i kampen mod fattigdom og overbefolkning. Hvor kvinder får en uddannelse, falder såvel børnedødeligheden som fødselstallet.

2.4. Hovedindholdet i de under punkt 11.1 og 11.2 nævnte konventioner danner grundlag for den "sociale klausul", som ØSU allerede har foreslået i flere udtalelser - en idé, der selvfølgelig intet har med protektionisme at gøre. Tværtimod vil generel anvendelse af disse principper stimulere handlen, idet arbejdstagerne får del i fundamentale rettigheder, der er ens for alle, og forbrugerne får en rimelig garanti for, at de varer, de køber, ikke er produceret under umenneskelige vilkår. I den forbindelse henleder ØSU desuden opmærksomheden på de undersøgelser, som OECD i øjeblikket er i færd med at foretage på området; resultaterne af disse undersøgelser kan blive værdifulde argumenter for yderligere forhandlinger.

2.5. Regeringer kan effektivt tilskyndes til at rette sig efter og til at ratificere vigtige ILO-konventioner ved, at man ved ydelse af bistand og indrømmelse af handelspræferencer prioriterer lande, som iværksætter ægte, effektive strategier til fremme af den sociale udvikling. Dette kunne være et nyttigt bidrag fra Den Europæiske Union til den forøgelse af ressourcerne til social udvikling, som bliver nødvendig, også selv om det på topmødet skulle lykkes at sikre en mere effektiv udnyttelse af de eksisterende ressourcer. I den forbindelse hilser ØSU med tilfredshed Rådets forordning (EF) nr. 3281/94 af 19. december 1994 om anvendelse af et flerårigt arrangement med generelle toldpræferencer for perioden 1995-1998 for visse industrivarer med oprindelse i udviklingslande.

2.6. Kommissionens forslag kan bidrage til at skabe mere humane leve- og arbejdsvilkår for arbejdende børn. Børnearbejde kan gradvis afskaffes ved gennemførelse af generelle velfærdsfremmende foranstaltninger (arbejdsvilkår, uddannelsesmuligheder m.v.).

2.7. Ratificering og overholdelse af ILO-konventionerne er i samme grad som formulering af en effektiv socialpolitik et udslag af god regeringsførelse. Den handels- og bistandspolitik, der foreslås i det foregående punkt, vil sikre, at de eksisterende ressourcer udnyttes mere effektivt. Industrilandene og udviklingslandene bør sideløbende træffe foranstaltninger til at reducere de ulovlige fremgangsmåder i forretningsforbindelserne mellem nord og syd, som er en alvorlig hindring for det sociale og økonomiske fremskridt.

2.8. Hvis Den Europæiske Union virkelig ønsker, at den sociale udvikling skal indgå i de politikker, som IMF, Verdensbanken og de regionale udviklingsbanker formulerer, må den aktivt bruge sin indflydelse i disse institutioner til at overbevise dem om, at de skal samarbejde meget mere intensivt med ILO end hidtil, især når det drejer sig om strukturtilpasningsforanstaltninger. EU må tage højde for strukturtilpasningsprogrammers konsekvenser for de fattige, f.eks. i forbindelse med sundheds-, uddannelses- og landbrugspolitiske ændringer.

2.9. ØSU gentager et synspunkt, det har givet udtryk for i tidligere udtalelser, nemlig at det er på høje tid at skabe vilkår og instrumenter, som kan stimulere økonomisk vækst, handel og fordeling af velstand og muligheder i hele verden, og at kombinere dette med en udviklingsproces, som er forenelig med socialt fremskridt og beskyttelse af miljøet. Dette kræver, at EU forpligter sig til at styrke sammenhængen mellem sin udenrigs-, sikkerheds-, handels- og udviklingspolitik. ØSU opfordrer EU til at forpligte sig til dette på verdenstopmødet om social udvikling i København, som tidsmæssigt falder sammen med oprettelsen af WTO.

3. Midler: ressourcer og opfølgning

ØSU finder det betydningsfuldt, at Kommissionen vil hjælpe udviklingslandene (og især de fattigste) med foranstaltninger, som begunstiger den uformelle sektors gradvise integrering i økonomien. I denne sammenhæng fremhæver ØSU den vigtige rolle, som ikke-statslige organisationer, herunder landbrugsorganisationer, kooperative sammenslutninger og kvindeorganisationer, kan spille ved siden af arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationerne.

4. Konklusioner

4.1. ØSU ser med tilfredshed på, at Den Europæiske Union, som det kommer til udtryk i konklusionerne, er fast besluttet på at yde et større bidrag til multilaterale forhandlinger om normer og konventioner. Dette bør ske under overholdelse af en klar rolle- og ansvarsfordeling. ØSU henviser desangående til initiativudtalelsen om "Forholdet mellem EU og ILO", der blev vedtaget i januar 1995.

4.2. Sluttelig anbefaler ØSU kraftigt, at Den Europæiske Union med arbejdstagernes, arbejdsgivernes og andre relevante interesseorganisationers medvirken yder et veldefineret bidrag til opfølgningen af det sociale topmøde ved at gøre et begrænset antal initiativer inden for jobskabelse, fattigdomsbekæmpelse og social integration til mål for en koordineret indsats i hele EU. Gennemførelsen af topmødets beslutninger bliver de enkelte regeringers opgave. Men topmødet bør fremhæve betydningen af regionalt samarbejde i gennemførelsesfasen, hvilket sandsynligvis også vil ske. For topmødets succes er det vigtigt, at en stor gruppe af lande, som f.eks. dem, der er forenet i Den Europæiske Union, viser et eksempel på et sådant samarbejde i deres region. Kommissionen opfordres til på grundlag af eksisterende EU-politikker at udarbejde et forslag om beskæftigelse, fattigdom og social udstødelse.