DA Den Europæiske Unions Tidende C 100/44

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs Udtalelse om EU over for verdens fødevareudfordring

2009/C 100/08

Det franske EU-formandskab anmodede i et brev af 25. oktober 2007 til formanden for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg Dimitris DIMITRIADIS EØSU om i henhold til EF-traktatens artikel 262 at udarbejde en udtalelse om

EU over for verdens fødevareudfordring.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne og Miljø, som udpegede Seppo KALLIO til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. oktober 2008.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 448. plenarforsamling den 21.-23. oktober 2008, mødet den 22. oktober, følgende udtalelse med 73 stemmer for, 11 imod og 27 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og henstillinger

1.1. EØSU mener, at EU bør evaluere landbrugs- og handelspolitikkens langsigtede mål og undersøge, om fødevareforsyningen er sikker under de givne, ændrede vilkår i EU og globalt.

1.2. EU bør gøre adgangen til fødevarer til et centralt spørgsmål i landbrugspolitikken, som garanterer en bæredygtig produktion i alle EU's regioner, hvilket skal sikres i sundhedstjekket af den fælles landbrugspolitik.

1.3. Fødevareproduktionen skal have præference frem for energiproduktionen. Plantebaseret energiproduktion skal begrænses til planter og biomasse, som ikke er naturligt egnet til fødevareproduktion.

1.4. Rimelige producentpriser skaber et stabilt grundlag for produktionen af tilstrækkelige mængder af fødevarer (primær produktion og forædling) både i EU og globalt.

1.5. Der bør fastlægges bestemmelser for landbrugshandelen, som garanterer fødevareforsyningen i alle lande og under alle omstændigheder. Udviklingslandene skal indrømmes fordele, som bidrager til at styrke den nationale produktion.

1.6. EU bør udvide samarbejdet og støtte moderniseringen og effektiviseringen af fødevarekæderne i udviklingslandene.

1.7. EØSU understreger, at EU bør støtte producentorganisationernes og markedsorganisationernes aktiviteter i udviklingslandene og derved støtte grundlaget for fødevareforsyningen. Forslaget om at yde en milliard euro i støtte til udviklingslandenes landbrugere skal fastholdes.

1.8. EU bør øge investeringerne i udviklingen af ny teknologi, herunder bioteknologi, med henblik på praktisk anvendelse i produktionen.

1.9. Fremtidsstrategien skal gå ud på at forbedre fødevareprodukternes kvalitet, og produkternes sikkerhed skal øges ved hjælp af gennemsigtig oprindelsesmærkning og forbrugeroplysning.

1.10. Forbrugerpriserne for fødevarer må ikke sænkes kunstigt. I stedet bør priskompensation ske via socialpolitiske tiltag.

1.11. FN og andre internationale organisationer bør give fødevareproduktion førsteprioritet som udgangspunkt for fattigdomsbekæmpelse.

1.12. For at sikre adgang til fødevarer bør der etableres et program for obligatoriske lagre svarende til det program for oplagring af olie, der allerede findes i EU.

1.13. For at skabe forsyningssikkerhed er EU nødt til at etablere et bedre grundlæggende lagersystem i EU for de vigtigste produkter og produktionsfaktorer (proteiner, gødning, frø, skadedyrsbekæmpelsesmidler) samt træffe aktive foranstaltninger til at styrke samarbejdet mellem medlemsstater, EU og kommercielle aktører.

1.14. Hvis fødevareforsyningen skal garanteres, er det nødvendigt at øge uddannelsen på dette område for at møde de nye udfordringer som følge af fødevarekrisen både i EU og især i udviklingslandene.

1.15. EØSU mener, at EU bør etablere joint ventures i udviklingslandenes landbrugs- og fiskerisektorer for at forbedre disse landes økonomiske vilkår.

1.16. EØSU foreslår, at Kommissionen fremlægger forslag, der sigter på at få medlemslandene til at investere mere i forskning, udvikling og innovation inden for fiskerisektoren, hovedsageligt i byggeri og vedligeholdelse af havundersøgelsesskibe. Disse fartøjers undersøgelser og arbejde vil dels bidrage til opretholdelsen og udviklingen af et bæredygtigt fiskeri, dels til at forbedre fødevaresituationen og de socioøkonomiske forhold i de mindst udviklede lande.

2. Indledning

2.1. De europæiske borgeres helbred og bekymring for morgendagen, den senere tids voldsomme prisstigninger på landbrugs- og fødevareprodukter og det brændende problem med hungersnøden i verden generelt har sat de globale fødevareproblemer i centrum af samfundsdebatten. Prisen på landbrugs- og fødevareprodukter havde været på vej ned siden 1970'erne. Den opadgående korrektion i de sidste tre år er en udvikling i den rigtige retning, men den har skabt problemer for kædens svageste led, forbrugerne. De står over for priser på basale fødevarer, som i nogle tilfælde ligger væsentligt højere end den oprindelige pris, som landmanden modtager. En del af det europæiske landbrug har haft gavn af prisstigningerne, men det skal fremhæves, at situationen er kritisk for europæisk husdyravl, som ikke har råd til de øgede fodervarepriser og ikke kan sende regningen videre til forbrugerne. I denne udtalelse betragtes fødevareudfordringerne fra EU's perspektiv, og samtidig behandles EU-foranstaltningernes samfundsmæssige virkninger i en bredere sammenhæng (1).

2.2. Det centrale spørgsmål er fødevareforsyning og forsyningssikkerhed. Målet er at kortlægge de globale udfordringer og foreslå, hvordan disse udfordringer kan imødegås. De dramatiske ændringer på markedet har foranlediget visse vidtgående bemærkninger: Fra flere sider har man ligefrem foreslået en afkobling af landbrugs- og fødevarespørgsmål fra WTO-forhandlingerne og en tilbagevenden til produktionsbaseret støtte på EU-niveau. Til slut ser vi på disse udfordringer og muligheder i et fundamentalt samfundsperspektiv: Hvad betyder de for den europæiske forbruger, hvad betyder de for udviklingslandenes langsigtede fødevareforsyning, og hvordan støtter de landdistrikternes levedygtighed?

2.3. Først gennemgås kort udviklingen inden for EU's landbrugs- og fødevareproduktion og -politik; herefter tegnes konturerne af rammevilkårene for dagens landbrugs- og fødevareproduktion i EU. Dernæst vurderes de store, eksterne kræfter bag forandringerne, som skaber et pres for at udvikle de eksisterende rammer. På grundlag af gennemgangen udvikles en syntese, hvor de vigtigste fremtidige udfordringer for EU's landbrugs- og fødevareforsyning og brugbare alternative handlingsmodeller behandles. Til slut vurderes disse handlingsmodeller og EU's rolle som led i verdens fødevareforsyning, både som producent og som forbruger.

3. EU's landbrugs- og fødevarepolitik og sektorens udvikling

3.1. EØF's og EU's mål for fødevareproduktionen samt udvikling af sektor og marked

3.1.1. EU's landbrugs- og fødevareproduktion har gennem årtierne fulgt en udvikling parallelt med det øvrige samfunds udvikling. I begyndelsen fokuserede man på mængdeproduktion, hvilket førte til, at der allerede i 1980′erne var et stort eksportbehov. 1980′erne var et tiår, hvor man blev konfronteret med miljøproblemer, i form af gødskning i områder med intensiv produktion, vandforsyningsproblemer osv.

3.1.2. Som svar på den intensive produktion og miljøproblemerne opstod den økologiske produktion, som er et eksempel på diversificering af produkter — nogle forbrugergrupper er parate til at betale en merpris for produkter, som er fremstillet med produktionsmetoder, der anses for miljøvenlige. 1990′erne huskes som dyresygdommenes og zoonosernes årti — EU's kødkvægssektor og fødevareindustri blev rystet af kogalskab og svinepest. Fødevaresikkerheden blev et vigtigt hensyn i fødevareforsyningen, og mange lande begyndte at afsætte flere ressourcer til bl.a. bekæmpelse og forebyggelse af salmonella.

3.1.3. Ovennævnte problemer og de foranstaltninger, der blev truffet for at løse dem, har været med til at udforme landbrugs- og fødevarepolitikken i Den Europæiske Union. Blandt aktuelle spørgsmål, der er dukket op i de senere år, kan nævnes produktionen af bioenergi fra landbrugets råvarer, dvs. landbruget som råvarekilde til bioenergi.

3.1.4. Et andet spørgsmål, der er rykket i forgrunden, drejer sig om fødevarernes ernæringsmæssige kvalitet og dennes betydning for folkesundheden — man har diskuteret fødevareprodukternes sammensætning og fødevareproduktionens ansvar for det stadig voksende fedmeproblem i de vestlige lande. Fødevaresektoren må tage hensyn til dette spørgsmål i bl.a. planlægningen og markedsføringen af produkter, ligesom forbrugerne må tage hensyn til det i deres forbrugsbeslutninger. Et ansvarligt forbrug må støttes via forbrugeroplysning.

3.1.5. I øjeblikket handler det varme spørgsmål om den dramatiske prisstigning på fødevareprodukter og landbrugets slutprodukter og produktionsfaktorer — er prisstigningen varig, og hvordan vil den påvirke den internationale fødevareforsyning og fattige menneskers levevilkår? Beslutningstagerne bør også overveje de ændrede markedsvilkår: Er politikforanstaltninger, der er tilpasset et marked med lave og kontinuerligt faldende fødevarepriser, fortsat effektive under de nye vilkår?

3.2. Ændringer i EU's landbrugspolitik og fiskeri

3.2.1. EU's landbrugspolitik er baseret på et stærkt indre marked samt på markedsregulerende støtteløsninger, hvis mål er at sikre et stabilt udbud af fødevarer i alle lande og under alle omstændigheder. EU har baseret sin politik på en europæisk landbrugsmodel, som beskytter et mangfoldigt landbrug og sikrer, at der også kan drives landbrug i ugunstige områder. Målet har været at producere sikre fødevareprodukter af høj kvalitet til en rimelig pris for EU's forbrugere.

3.2.2. Landbrugspolitikkens internationalisering som led i globaliseringen har indebåret nye udfordringer for reformen af EU's fælles landbrugspolitik. Disse alvorlige udfordringer består i den voksende konkurrence og vanskelighederne med at styre politikken for landbrugernes indkomst. Landbrugsmarkedets problemer har i årevis skyldtes lave priser på produkterne, hvilket EU's landbrugsreformer har forsøgt at råde bod på.

3.2.3. Med landbrugsreformerne i 1999 og 2003 gik man over til en mere markedsorienteret ordning, hvor interventionsordningerne blev afviklet, administrationsomkostningerne nedbragt og forbindelsen mellem direkte støtte og produktionsmængde blev ophævet. Derefter har man desuden reformeret markedsordningerne for mange produkter, hvilket har skabt vanskeligheder for en del af EU's landbrugere. Disse ændringer danner grundlaget for EU's målsætninger for den igangværende handelspolitiske forhandlingsrunde i WTO.

3.2.4. EU forbereder for øjeblikket et såkaldt helbredstjek af den fælles landbrugspolitik med henblik på en eventuel finjustering af landbrugspolitikken. De vigtigste mål er at evaluere gennemførelsen af 2003-reformen af den fælles landbrugspolitik og foretage de nødvendige tilpasninger af reformprocessen for at forenkle landbrugspolitikken, således at markedets nye muligheder kan udnyttes, og de nye udfordringer fra marked og samfund kan håndteres. Sundhedstjekket gennemføres på et tidspunkt, hvor der hersker stor turbulens på verdensmarkedet for landbrugsprodukter, og fødevareforsyningerne forstyrres alvorligt.

3.2.5. Sammen med landbruget står fiskeriet for en betydelig del af vores fødevareforsyning. I 2005 nåede den samlede fiskeri- og akvakulturproduktion i verden op på næsten 142 mio. tons, hvilket svarer til 16,6 kilo fisk pr person og over 15 procent af verdensproduktionen af animalsk mel. Fiskeriprodukterne spiller som sådan en vigtig rolle i fødevareforsyningen. Desuden er aktiviteterne i forbindelse med fiskeri og akvakultur en vigtig kilde til ernæring, arbejdspladser og indtægter både i Europa og i udviklingslandene. EU bør sørge for, at også udviklingslandene kan styre og udnytte deres fiskereserver så effektivt som muligt.

3.2.6. EU-tiltag på dette område bør lægge vægt på en omfattende tilgang, der forener bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne og fattigdomsbekæmpelse og garanterer en balance mellem de udviklede lande og udviklingslandene baseret på følgende overvejelser:

1) EU bør udvikle lokale fangstmetoder og støtte en bæredygtig og ansvarlig udvidelse af fiskeri og akvakultur,

2) EU bør fortsætte med at importere fiskeriprodukter og styrke praksis i forbindelse med fødevaresikkerhed og forbrugerbeskyttelse,

3) EU bør støtte europæiske fiskersamfunds fiskeri i tredjelandes farvande, såfremt dette også er i disse landes og deres borgeres ubestridelige interesse,

4) Verdens oceaner og have er jordens naturressourcer og er vores globale arv. EU må forhindre overfiskeri i egne eller andre staters farvande.

3.3. EU's landbrugs- og fødevarepolitik og påvirkningen fra eksterne forandringsbehov

3.3.1. Rammerne for EU's landbrugs- og fødevarepolitik er i det sidste halve århundrede blevet udviklet som ovenfor beskrevet og er et resultat af både egne målsætninger og muligheder samt eksterne faktorer. De eksterne behov for at forandre og udvikle politikken skyldes især EU's handelspolitik, WTO's igangværende Doha-runde, den teknologiske udvikling og miljøudfordringerne samt tendenser på fødevaremarkedet.

3.3.2. WTO's multilaterale handelspolitiske forhandlingsrunde i Doha har allerede varet næsten 7 år. Forhandlingerne har ført til visse delløsninger, men som helhed har der kun været ringe fremskridt. EU har i processen været meget aktiv under forhandlingsrunde, der dækker et bredt spektrum af spørgsmål. En del lande har ikke ønsket fremskridt, så man kunne få et forhandlingsresultat i hus. EU har givet betydelige indrømmelser inden for bl.a. landbrug, industri og på bistandsområdet. At opnå et forhandlingsresultat er vigtigt, så det internationale handelssystem kan fungere efter hensigten.

3.3.3. Landbrugshandelen har grundlæggende været et vanskeligt punkt under forhandlingerne, da de fleste lande forsvarer deres egen produktion af tryghedshensyn. For det andet er nogle af forhandlingsparterne særdeles store eksportører, som imidlertid ikke ønsker at deregulere deres import. EU er en stor eksportør af visse produkter, men samtidig er EU verdens største importør af fødevarer. I 2007 eksporterede EU's fødevareindustri fødevareprodukter til en værdi af 54,6 mia. euro, mens EU importerede forædlede fødevareprodukter til en værdi af 52,6 mia. euro.

3.3.4. Såfremt forhandlingsrunden i Doha afsluttes i en nær fremtid, vil det indebære en ny situation for EU's landbrugsmarked. På basis af de udspil, der for øjeblikket er på bordet, vil eksportstøtten blive fjernet senest i 2014, og toldbeskyttelsen blive reduceret med over 50 %. Det vil for EU's landbrugssektor indebære et økonomisk tab på over 20 mia. euro. Den seneste stigning i landbrugspriserne vil påvirke handelens struktur og effekten af det endelige forhandlingsresultat.

3.3.5. EU har fremdraget forskellige vigtige faktorer i forbindelse med landbrugshandelen, f.eks. miljømæssige og sociale standarder samt dyrevelfærd, dvs. ikke-kommercielle faktorer. Desværre er man ikke nået videre med disse forslag. Produktionsbestemmelser og standarder bør harmoniseres for at sikre lige markedsvilkår i verdenshandlen.

3.3.6. EU har i forhandlingerne gjort betydelige indrømmelser over for de fattigste udviklingslande i form af toldfri import, hvilket forventes at forbedre udviklingslandenes muligheder for at handle med landbrugsprodukter. Samtidig er det vigtigt, at udviklingslandenes egen landbrugsproduktion tilføres ekstra ressourcer og modtager præferencebehandling og teknisk bistand. EU bør også støtte initiativer, der støtter produktion for hjemmemarkedet i udviklingslandene og fremmer organiseringen af landdistrikternes aktører. Udviklingslandene er, hvad handelsforudsætninger angår, meget forskellige, hvilket der skal tages højde for i de nye handelsregler.

3.3.7. Den senere tids dramatiske forandring i landbrugsprodukternes situation på verdensmarkedet vil påvirke fødevarehandelen og dennes struktur. Hvis prisændringerne er varige, vil det indirekte påvirke handelspolitikkens nye aftaler og betingelser. EU er da også begyndt at udvide de bilaterale handelsaftaler med mange handelspartnere. Det skyldes vanskelighederne i de multilaterale forhandlinger, men også hurtige ændringer, der sker på f.eks. fødevare- og energimarkedet. Målet skal være en aftale og en interventionsmekanisme, der kan bruges til at dæmpe fluktuationerne i produkternes priser og afbalancere markedet.

3.4. Miljøændringer og den teknologiske udvikling

3.4.1. Miljøspørgsmål

3.4.1.1. Den vigtigste miljøfaktor er de ændringer, som skyldes klimaændringerne, og især de politiske foranstaltninger, som den giver anledning til. Klimaændringerne indebærer nye klimavilkår på jorden, og produktionen er nødt til at tilpasse sig de nye betingelser, hvilket sænker landbrugets produktivitet. En anden indirekte påvirkning kommer via de politiske foranstaltninger: Foranstaltninger, der skal opbremse klimaændringerne, kræver ændringer af produktionsstrukturer og produktionsteknikker, hvilket i sig selv sænker produktiviteten. Foruden landbruget har også klimaændringerne en kraftig indvirkning på fødevareindustriens handlemuligheder og lønsomhed.

3.4.1.2. Man kan desuden fremhæve den landbrugsbaserede produktion af bioenergi. Fødevaremarkedet er i dag tæt forbundet med energimarkedet, da bioenergiproduktionen og fødevareproduktionen konkurrerer om de samme råvarer, og især da den nuværende landbrugsproduktion er kraftigt afhængig af brugen af fossile brændstoffer. På grund af konkurrencesituationen har prisudviklingen på energimarkedet og de derved forbundne politikforanstaltninger en direkte indvirkning på fødevaremarkedet.

3.4.1.3. Brugen af råvarer, der er egnet til fødevarer, som råvarer til bioenergi øger efterspørgslen efter landbrugsprodukter og skubber prisen i vejret.

3.4.1.4. Drivhusfænomenet er et altomfattende miljøaspekt, der overskygger mange andre miljøspørgsmål, men af disse er biodiversitet imidlertid vigtigt, da der er tale om et globalt spørgsmål. Betydningen af at beskytte en mangesidig arvemasse i EU understreges af, at beskyttelsesområder og oprindelige planter og dyrearter skal bevares som led i og ved siden af produktionen samt som genbanksaktivitet. Uden for Europa er der i princippet samme behov, men artsmangfoldigheden kan være langt større og de økonomiske muligheder ringere.

3.4.1.6. Foruden biodiversitet er smitsomme dyresygdomme og zoonoser samt fremmede arter problemer, hvis betydning vokser hurtigt som følge af international handel, trafik og samarbejde. I EU vil svinepest, BSE, FMD og salmonella nok være blandt de mest kendte biosikkerhedsproblemer (biosecurity). På verdensplan er fugleinfluenza en epidemi, som skaber uro. Sygdomme og skadedyr spredes hver på sin egen måde — til fælles har de alle, at de påvirker fødevareproduktionen direkte eller indirekte og gør forbrugerne usikre, når de skal træffe beslutninger om indkøb. Desuden har de en meget langsigtet effekt, hvilket er en faktor, der svækker forsyningssikkerheden.

3.4.2. Ny teknologi

3.4.2.1. Efterspørgslen efter landbrugsprodukter som råvare for bioenergi er taget til med de politiske foranstaltninger som følge af miljøtruslen, men også med den teknologiske udvikling. Bioteknologien frembyder et væld af nye muligheder for at gøre produktionen og forædlingen af produkter på fødevaremarkedet og nonfood-markedet mere effektiv. På energiområdet er cellulosebaseret bioenergi på vej til at blive et salgbart produkt ved siden af stivelsesbaseret bioenergi.

3.4.2.2. De bioteknologiske innovationer har ført til en lang række nye produktionsmetoder på markedet. Udviklingen af bioteknologi ses som et vigtigt skridt til at effektivisere produktionen. Den bør støttes via forsknings- og udviklingstiltag. Ved siden af fordelene må man også tage højde for eventuelle risici for miljøet og sundheden. Problemet er, at de bioteknologiske metoders eventuelle bivirkninger på dyrs, planters og økosystemers sundhed i mange tilfælde endnu ikke er klarlagt.

3.4.2.3. Mangelen på data og undersøgelser af de moderne bioteknologiers sekundære indvirkning på helbredet og miljøet har formet forbrugernes holdning til indførelsen af bioteknologiske metoder. Der skal tages alvorligt hensyn til forbrugernes holdninger og indvendinger under udviklingsarbejdet, og de markedsførte produkter skal mærkes korrekt.

3.5. Prisudviklingen på fødevaremarkedet

3.5.1. I de sidste to år er priserne på landbrugets råvarer og mange vigtige primære fødevarer steget voldsomt. Det skyldes bl.a. den øgede efterspørgsel som følge af befolkningstilvæksten, de højere energipriser, de reducerede lagre internationalt og den deraf følgende interesse i landbrugsvarer som investerings- og spekulationsgenstand samt klimaforholdene — såvel lokale klimachok som truslen om en mere varig ændring.

3.5.2. Ud fra prognoser er det vanskeligt at afgøre, hvordan markedet vil udvikle sig fremover. De senere måneders prisfald giver intet fingerpeg om, hvilket niveau priserne vil blive stabiliseret på. Under alle omstændigheder har prisudviklingen en klar indvirkning på udviklingslandene og berører også de udviklede lande, f.eks. i EU.

3.5.3. I EU har de styrkede priser på verdensmarkedet skabt en forestilling om et lidt større spillerum inden for landbrugs- og fødevarepolitikken end tidligere. Stigningen i fødevarepriser kan hurtigt mærkes af forbrugerne, og den har også haft en indvirkning på den samlede inflation i EU-landene. Et tilsvarende mønster, om end mere dramatisk, kan også ses i udviklingslandene — i mange lande er der i den senere tid blevet rapporteret om uroligheder i forbindelse med adgang til fødevarer og fødevarepriser. Samtidig er det blevet tydeligt, at prisstigningen har haft en stabiliserende indvirkning på visse produktionssektorer — i mange tilfælde kan de lokale producenter nu for første gang i årevis konkurrere med fødevarer importeret til verdensmarkedspriser. På lang sigt kan dette øge fødevareproduktionen samt skabe produktionsmuligheder for lokalbefolkningen. For at det skal lykkes, kræves der en sådan økonomisk udvikling, at forbrugerne har råd til at købe fødevarer.

3.5.4. Stigningen i verdensmarkedspriserne for fødevarer vil muligvis øge fødevareproduktionens omfang. Prisstigningen kan imidlertid forværre hungersnøden i verden, da de fattige får sværere ved at købe de fornødne fødevarer, især hvis en større andel af høsten end tidligere anvendes til nonfoodprodukter. Under alle omstændigheder påvirker den nye situation klart landenes interne indkomstfordeling og er derfor et politisk ømtåleligt spørgsmål. Verdensorganisationernes holdning til den kommende udvikling er endnu uklar.

3.5.5. Det drejer sig naturligvis heller ikke blot om markedet for slutprodukter — når priserne på slutprodukterne stiger, bliver produktionsfaktorerne almindeligvis også dyrere og omvendt. På samme måde er priserne på energi og gødning nu steget, og derfor har landbrugerne ikke nødvendigvis flere penge i tegnebogen end tidligere. Hvis fødevareindustrien ikke kan bevare en relativ andel af slutproduktets pris, vil den også lide under de øgede råvarepriser.

3.5.6. Prisstigningen afspejler den nye markedsbalance, som skyldes mange forskellige faktorer. I praksis er den en afspejling af den internationale fødevareindustris globale forsynings- og driftssikkerhed — dvs. dens evne til at brødføde mennesker efter deres behov. Tidligere hørte man ofte, at hungersnøden i verden ikke skyldes manglende produktionsmuligheder, men national og international politik. Denne konklusion vil være emnet for en ny evaluering i den nære fremtid — vil den fortsatte befolkningstilvækst, klimaændringerne og de nye nonfoodprodukter på baggrund af de mindskede fossile energiressourcer ændre situationen, så fødevaremanglen fremover ikke længere bare er et spørgsmål om politik, men også i stigende grad skyldes begrænsninger i de overordnede produktionsmuligheder?

3.5.7. For at kunne håndtere spørgsmålet om de basale fødevarers prisudvikling må man omhyggeligt undersøge hele dets komplekse struktur og sikre, at prisdannelsen i fødevareværdikædens forskellige led er gennemsigtig. Det er regeringernes ansvar at gøre det lettere at spore priserne gennem indførelse af kontroller, der kan afsløre uantagelig praksis fra visse operatørers side, og yde en intensiv pædagogisk indsats for at give forbrugerne sandfærdige og komplette oplysninger.

3.6. Fødevarernes kvalitet, sikkerhed og ernæringsmæssige egenskaber

3.6.1. Foruden fødevaremængden er fødevarernes kvalitet, sikkerhed, ernæringsmæssige egenskaber og forbrugernes smag også vigtige faktorer på fødevaremarkedet. Fødevaresikkerheden kontrolleres med standarder, som EU's fødevareagentur, EFSA, holder øje med.

3.6.2. Ernæring er i sig selv en kompliceret helhed. Forbrugerens valgmuligheder styres ikke bare af sundhedsfakta, men også af en kulturspecifik adfærd. De sundhedsmæssige virkninger af produkterne og hvem, som er ansvarlige herfor, diskuteres hele tiden, og markedsaktørerne er fortsat uenige herom.

3.6.3. Forbrugernes præferencer baseres på individuelle værdier og holdninger (f.eks. økologisk mad) og kulturelle faktorer, som ikke er målelige. Til trods herfor kan man ikke undervurdere deres betydning som en faktor, der påvirker fødevaremarkedet.

3.7. Forbrugernes stilling og rolle

3.7.1. Et ansvarligt og bæredygtigt forbrug, inklusive genanvendelse, er nødt til at blive gængs praksis. Det gælder i lige så høj grad forsyningskæden som forbrugerne. Målet kan nås ved hjælp af en bred samfundsdialog.

3.7.2. Den europæiske forbruger tager det for givet, at mad skal være af god kvalitet og sælges til en rimelig pris. Foruden prisen er valgfrihed og et bredt udvalg vigtigt for forbrugerne. Hvad fødevaresikkerheden angår, er folk ikke parate til at gå på kompromis.

3.7.3. I praksis foretager mange forbrugere dog kompromisser, når det gælder produkternes sikkerhed og kulturelt vigtige betydning. Også produkternes særlige egenskaber er vigtige for mange forbrugere — f.eks. økologisk produktion og GMO-råvarer påvirker den pris, der betales for produktet.

3.7.4. Kvalitetsspørgsmål understreger vigtigheden af informationsstyring — betydningen af risici og fordele i forbindelse med produktionsmetoder og produktionsfaktorer skal forklares til forbrugerne på en måde, som tydeliggør risikotænkningen i forbindelse med produkterne — vi skal væk fra en sort-hvid diskussion, så forbrugerne selv kan opveje fordele og ulemper ved forskellige egenskaber.

3.7.5. For forbrugeren er det livsvigtigt at kende baggrunden for den kvalitet, han/hun baserer sit valg på. Én forudsætning for at skabe tillid er, at forbrugerne har let adgang til information om produkternes kvalitet. I mange sammenhænge har forbrugerne bl.a. krævet, at der genindføres mærkning om oprindelsesland, også for europæiske fødevarer. Europæiske produkter klarer sig godt på EU-markedet ved hjælp af god forbrugeroplysning og åbenhed. Hensynet til forbrugerpolitikken er en nøglefaktor for den fremtidige udvikling af fødevareproduktionen.

3.8. Udviklingspolitik og fødevareproduktion

3.8.1. Den globale hungersnød er et problem, som der i internationale fora er truffet utallige politiske beslutninger om at udrydde, senest i milleniummålsætningerne. Hidtil har de konkrete resultater været yderst beskedne. Antallet af sultende stiger hele tiden, og der er fortsat ca. en milliard sultende i verden. Forøgelsen af landbrugsproduktionen har ikke holdt trit med befolkningstilvæksten, ligesom en omfordeling af fødevareproduktionen på globalt plan ikke er lykkedes. EU har deltaget i dette arbejde både via internationale organisationer samt bilateralt med udviklingslandene. EU har søgt at spille en aktiv rolle både i udviklingssamarbejdet og i handelspolitikken med henblik på at forbedre fødevareproduktionens stilling i udviklingslandene.

3.8.2. Fødevaresikkerheden må prioriteres højest i den internationale udviklingspolitik, så fattigdommen kan mindskes. Udviklingen af fødevareproduktionen bør være kernen i udviklingslandenes egen politik. Hvert udviklingsland skal have sin egen nationale landbrugspolitik, som skaber forudsætningerne for at tilrettelægge en forsyning med primære fødevarer til landets egne borgere.

3.8.3. For at nå dette mål kræves der tilstrækkelige uddannelses-, rådgivnings- og forskningsressourcer i udviklingslandene. Det internationale samfund og EU bør yde en mere resolut indsats for at inddrage disse mål i programmerne for udviklingspolitikken.

3.8.4. Landbrugerne i udviklingslandene må støttes ved at hjælpe producentorganisationerne med hensyn til at udvikle den hjemlige produktion, markedsføring og forædling og styrke deres egen markedsposition. Styringen af forskellige risici bør styrkes som led i indsatsen for at forbedre produktionsforholdene i udviklingslandene. Foruden produktionen bør der også fokuseres på sociale spørgsmål, børns skolegang og incitamenter hertil. FN-systemet er ligeledes nødt til at træffe mere effektive tiltag for at forbedre fødevareforsyningen.

3.8.5. Hvad handelspolitikken angår, bør det kunne lade sig gøre at garantere udviklingslandene en reel mulighed for en egen »grøn støtteordning«. Opfyldelsen af dette mål kræver omfattende knowhow-input i udviklingslandenes forvaltning vedrørende fastlæggelse af handelsbestemmelser og ordninger. EU kan spille en større rolle i udviklingen af udviklingslandenes kompetence. En klarere inddeling af udviklingslandene i grupper — LDC-landene over for de stærke eksportørlande — vil forbedre de allerfattigste landes stilling. EU har arbejdet på at fremme disse målsætninger som led i WTO-forhandlingerne.

4. EU's alternativer og deres begrænsninger

4.1. I de sidste årtier er der sket et skift i de problemer og emner vedrørende fødevaresektoren, der har optaget EU — fra overproduktion til miljøspørgsmål, dyrevelfærd og dernæst dyrs og menneskers sundhedsproblemer og folkesundhed. Fremover — og ikke nødvendigvis på lang sigt — vil vi formentlig se en tilbagevenden til »rødderne«: I Europa vender debatten tilbage til spørgsmålet om fødevarernes tilgængelighed og priser, hvilket debatten allerede har kredset om i nogle år.

4.2. Samtidig er det klart, at EU ikke er nogen ø: Fattigdommen og de problemer, den forårsager, vil fortsat være hovedproblemet i udviklingslandene — den globale sult vil ikke forsvinde på kort sigt. EU har fortsat et ansvar for at udrydde fattigdom.

4.3. Det grundlæggende problem i EU — også i fødevaresektoren — er adgangen til energi. Fødevaresektoren i sin nuværende form er baseret på et meget stort energiforbrug og kræver som sådan sikre energiforsyninger. En anden vigtig begrænsende faktor er vand, især på globalt niveau. Adgangen til vand er nødt til at blive sikret.

4.4. Der er flere forskellige alternativer. EU kan effektivisere sin landbrugsproduktion og sit fiskeri, men må så tage hensyn til miljøspørgsmål, dyrevelfærd og borgernes sundhed. Som led i sin effektivisering af produktionen kan EU øge sine bedrifters og produktionsenheders størrelse, men dette må også ske i overensstemmelse med miljø- og dyrevelfærdskrav — for ikke at forglemme producenternes velfærd og behovet for at sikre, at landdistrikterne forbliver befolkede.

4.5. EU kan styrke sin forsyningssikkerhed ved at opbygge lagre og f.eks. diversificere sine energikilder. Produktionen af bioenergi skal styrkes, men uden at fødevareudbuddet svækkes.

4.6. EU må også fortsætte ad humanismens vej og påtage sig sit ansvar for indvandringsspørgsmål og udviklingslandenes problemer og samtidig også minimere muligheden for eventuelle konflikter i nærområdet ved at søge at sikre menneskers eksistensmuligheder i deres hjemegne, både i og uden for EU.

EU bør støtte producenterne i udviklingslandene og deres arbejde med at organisere sig, så producenterne ved at arbejde sammen og lære af hinanden bedre kan imødekomme fødevarebehovene i deres regioner. De europæiske producenter bør deltage i samarbejdet »fra landbruger til landbruger«. I juli 2008 traf EU en principafgørelse om, at en milliard euro fra landbrugsbudgettet skal anvendes til at udvikle landbrugernes erhvervsmuligheder i udviklingslandene.

4.7. Det er også vigtigt at udvikle et globalt ansvarligt forbrug og sunde madvaner: Ved hjælp af en kost, der er rig på grøntsagsprodukter, kan menneskeheden opfylde sine fødevarebehov med væsentligt lavere energiinput end med en kost rig på animalske proteiner. På produktionssiden er det vigtigt at fortsætte udviklingen af produktionen og styrke den videnskabelige knowhow. I forbindelse med alle disse spørgsmål er EU nødt til at være initiativrig, både når det gælder EU's egne foranstaltninger og internationalt.

5. Forsyningssikkerhed — grundlaget for EU's fødevareforsyning

5.1. Den grundlæggende forsyningssikkerhed er en afgørende mekanisme for at bekæmpe risici og sikre mad og lægemidler under usædvanlige omstændigheder. De nationale forsyningssikkerhedsordninger varierer betydeligt mellem EU's medlemsstater. EU-medlemskab indebærer almindeligvis en mindskelse af den nationale forsyningssikkerhed, da EU mener, at det er i stand til at påtage sig det overordnede ansvar for forsyningssikkerheden ved krisestyring. EU's indre marked udgør et godt grundlag for at nå dette mål. Kriserne i løbet af de senere år har haft en kvalitativ karakter og ikke omfattet mangel på primære fødevarer.

5.2. Et af de vigtigste mål med styringen af fødevareforsyningen er at beskytte produktionen af råvarer til mad. I tilfælde af en krise kan man regulere og kontrollere fødevaredistributionen. På dette område er samarbejdet mellem landbrugere, handel, industri, myndigheder og andre aktører af afgørende betydning.

5.3. Som krisen varer ved, bliver adgangen til landbrugsproduktionens primære inputfaktorer afgørende. Disse er for eksempel gødning, energi som f.eks. olie, plantebeskyttelsesmidler, frø, dyremedicin, vand osv. Ifølge lovgivningen skal myndighederne sørge for forsyningen af produktionsfaktorer under usædvanlige omstændigheder. Dette forudsætter planer og en klarere arbejdsdeling mellem forskellige aktører. De nationale ordninger og beredskabet for forsyningssikkerheden varierer. EU er i færd med at etablere nye ordninger, især da spektrummet af internationale risici bliver bredere.

5.4. Forsyningssikkerheden i EU's fødevaresektor kræver stærkere mekanismer og ordninger, så EU kan forberede sig på nye eventuelle risici. Tilstrækkeligt store lagre, der dækker hele EU, er grundforudsætningen for forsyningssikkerhed. Et stabilt og velfungerende marked for landbrugsprodukter i medlemsstaterne og på EU's indre marked udgør grundlaget for forsyningssikkerhed. I tilfælde af en krise er de forskellige parters pålidelighed og reaktionshastighed altafgørende, når det drejer sig om at sikre forsyningssikkerheden.

Bruxelles, den 22. oktober 2008. Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) I forbindelse med udarbejdelsen af udtalelsen arrangerede EØSU den 22. september 2008 en høring om »Hvad er de virkelige udsigter for landbrugs- og fødevarepriser?«