MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN

Håndbog om artikel 34-36 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF)

(EØS-relevant tekst)

(2021/C 100/03)

FORORD

Den langsigtede handlingsplan for bedre gennemførelse og håndhævelse af reglerne for det indre marked (»handlingsplanen for håndhævelse«) (1), som blev vedtaget i marts 2020, sætter det indre marked og dets håndhævelse i centrum. For at forbedre overholdelsen og undgå markedssegmentering vil Kommissionen under handlingsplanens foranstaltning 1 give de nationale myndigheder og interessenter flere specifikke vejledningsredskaber. Den vil også ajourføre vejledningen om anvendelse af artikel 34-36 i TEUF.

Det er således i denne sammenhæng, at Kommissionen har ajourført denne vejledning. Dette dokument har til formål at lette anvendelsen af EU-retten om fri bevægelighed for varer, styrke håndhævelsen og bidrage til de fordele, som det indre marked for varer kan give både virksomheder og forbrugere i EU. Dokumentet har til formål at gøre anvendelsen af artikel 34-36 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) lettere at forstå i lyset af Den Europæiske Unions Domstols mest relevante retspraksis på dette område. Det har også til formål at styrke en sammenhængende anvendelse af princippet om varernes frie bevægelighed i hele det indre marked, så tilbageværende hindringer fjernes, og det undgås, at nye opstår.

Denne håndbog bygger på den tidligere udgave fra 2009 (2) og indeholder Domstolens mest relevante retspraksis fra de sidste 11 år med henblik på at sikre, at den giver et udførligt og aktuelt overblik over anvendelsen af artikel 34-36 i TEUF. Selv om den sammenfatter den relevante retspraksis og indeholder supplerende kommentarer, er den ikke udtømmende. Denne håndbog er ikke et juridisk bindende dokument.

Den EU-lovgivning og de afgørelser, der er nævnt i denne håndbog, kan findes på EUR-Lex (3), og Domstolens domme kan findes på Den Europæiske Unions Domstols hjemmeside (4).

INDHOLDSFORTEGNELSE

1. BETYDNINGEN OG VIGTIGHEDEN AF FRIE VAREBEVÆGELSER PÅ DET INDRE MARKED 41

2. TRAKTATBESTEMMELSERNE 41

3. ARTIKEL 34 I TEUF — ANVENDELSESOMRÅDE 42

3.1. Generelle betingelser 42

3.1.1. Ikke-harmoniseret område 42

3.1.2. Definition af »varer« 42

3.1.3. Modtagere 43

3.1.4. Aktive og passive foranstaltninger 44

3.2. Territorialt anvendelsesområde 45

3.3. Grænseoverskridende handel 45

3.4. Restriktionstyper i henhold til artikel 34 i TEUF 46

3.4.1. Kvantitative restriktioner 46

3.4.2. Foranstaltninger med tilsvarende virkning 46

3.4.2.1. Restriktioner for anvendelse 47

3.4.2.2. Diskriminerende former for salg 48

3.5. Princippet om gensidig anerkendelse 49

4. TYPE FORANSTALTNINGER 51

4.1. Nationale bestemmelser i forbindelse med importhandling (importlicenser, besigtigelser og kontroller) 51

4.2. Forpligtelser til at udnævne en repræsentant eller til at stille lagerfaciliteter til rådighed i den importerende medlemsstat 51

4.3. Nationale forbud mod specifikke varer/stoffer 52

4.4. Prisbaserede foranstaltninger 53

4.5. Godkendelsesprocedurer 55

4.5.1. Typegodkendelse 55

4.5.2. Indregistrering af biler 56

4.6. Reklamerestriktioner 56

4.7. Tekniske forskrifter, der indeholder krav om præsentationen af varer (vægt, sammensætning, præsentation, mærkning, form, størrelse, emballage) 57

4.8. Angivelse vedrørende oprindelse, kvalitetsmærker, tilskyndelse til at købe nationale varer 58

4.9. Restriktioner på fjernsalg (internetsalg, postordre mv.) 59

4.10. Forpligtelser til pantopkrævning 59

4.11. Refusion og parallelimport 60

4.12. Pligt til at bruge det nationale sprog 62

4.13. Restriktioner i importen af varer til personlig brug 62

5. LANDBRUGSPRODUKTER 63

6. UDFØRSELSRESTRIKTIONER (ARTIKEL 35 I TEUF) 64

6.1. Definition af »udførsel« 64

6.2. Kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning 64

7. BEGRUNDELSER FOR HANDELSRESTRIKTIONER 66

7.1. Artikel 36 i TEUF 66

7.1.1. Offentlig sædelighed, offentlig orden og offentlig sikkerhed 67

7.1.2. Beskyttelse af menneskers, dyrs og planters liv og sundhed (forsigtighedsprincippet) 68

7.1.3. Beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi 69

7.1.4. Beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret 69

7.2. Tvingende hensyn 71

7.2.1. Miljøbeskyttelse 72

7.2.2. Forbrugerbeskyttelse 73

7.2.3. Andre tvingende hensyn 73

7.3. Proportionalitetstest 74

7.4. Bevisbyrde 76

8. FORHOLD TIL ANDRE FRIHEDER OG ARTIKLER I TRAKTATEN, DER VEDRØRER DEN FRIE BEVÆGELIGHED FOR VARER 76

8.1. Grundlæggende frihedsrettigheder 76

8.1.1. Artikel 45 i TEUF — Arbejdskraftens frie bevægelighed 76

8.1.2. Artikel 49 og 56 i TEUF — Frihed til at etablere og levere tjenesteydelser 77

8.1.3. Artikel 63 TEUF ff. — Den frie bevægelighed for kapital og betalinger 79

8.2. Andre relevante traktatartikler 79

8.2.1. Artikel 18 i TEUF — Ikke-forskelsbehandling på grundlag af nationalitet 79

8.2.2. Artikel 28 og 30 i TEUF — Toldunionen 80

8.2.3. Artikel 37 i TEUF — Statsmonopoler 80

8.2.4. Artikel 107 i TEUF — Statsstøtte 82

8.2.5. Artikel 110 i TEUF — Skatteregler 83

8.2.6. Artikel 351 i TEUF 84

9. HÅNDHÆVELSE AF ARTIKEL 34 OG 35 I TEUF 84

9.1. Direkte virkning — privat håndhævelse 84

9.2. SOLVIT 84

9.3. Traktatbrudsprocedurer i henhold til artikel 258 og 260 i TEUF 85

9.3.1. Traktatbrudsprocedure 85

9.3.2. Klager 85

10. RELATEREDE INSTRUMENTER I AFLEDT RET 86

10.1. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/1535 af 9. september 2015 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester 86

10.2. Forordning (EU) 2019/515 — Forordningen om »gensidig anerkendelse« 87

10.3. Forordning (EF) nr. 2679/98 — Jordbærforordningen 87

1. BETYDNINGEN OG VIGTIGHEDEN AF FRIE VAREBEVÆGELSER PÅ DET INDRE MARKED

Det indre marked er et af EU's vigtigste resultater. Det er kernen i det europæiske projekt, har givet næring til den økonomiske vækst i de seneste årtier og har skabt konkrete fordele for europæiske forbrugere og virksomheder. Et velfungerende indre marked er endnu vigtigere under sundhedskriser som f.eks. covid-19-pandemien. Det muligt for produkter at cirkulere frit, så de er tilgængelige og når ud til dem, der har størst behov i EU.

Det indre markeds integritet er også et nødvendigt redskab i indsatsen for at fremme den kollektive genopretning af alle medlemsstaternes økonomier. I denne henseende kan det indre marked ikke kun bidrage til at give EU-borgerne et større udvalg af produkter, men giver også EU's erhvervsdrivende et stort hjemmemarked, hvilket stimulerer handelen og konkurrencen og forbedrer effektiviteten.

På det indre marked er det i dag nemt at købe og sælge produkter på tværs af de 27 medlemsstater, som har en samlet befolkning på mere end 450 mio. mennesker, og forbrugerne har adgang til et bredt udvalg af produkter. Samtidig er den frie bevægelighed for varer gavnlig for erhvervslivet, da omkring 75 % af handelen inden for EU omfatter varer. Det europæiske indre marked hjælper virksomheder i EU med at opbygge en stærk platform i et åbent, forskelligartet og konkurrencepræget miljø. Denne styrke fremmer væksten og jobskabelsen i EU og giver virksomheder i EU de ressourcer, de har behov for, for at få succes på det globale marked. Det vil sige, at et velfungerende indre varemarked er en afgørende faktor for EU's nuværende og fremtidige velstand i en globaliseret økonomi (5).

Juridisk set har princippet om varernes frie bevægelighed været et nøgleelement i skabelsen og udviklingen af det indre marked. Artikel 34-36 i TEUF definerer anvendelsesområdet og indholdet i princippet ved at forbyde uberettigede restriktioner for handel inden for EU. De finder dog kun anvendelse på ikke-harmoniserede områder.

Harmoniseringslovgivningen består af EU-forordninger og -direktiver, som har til formål at skabe fælles regler, der gælder i alle medlemsstater. Forordninger er umiddelbart gældende og bindende retsakter, som skal anvendes i deres helhed i hele EU, og direktiver er retsakter, som kun fastsætter et mål, som alle medlemsstater skal nå. Den harmoniserede lovgivning har præciseret betydningen af det indre marked på mange områder og har dermed skabt en konkret ramme for princippet om den frie bevægelighed for varer i forbindelse med bestemte produkter. Ikke desto mindre forbliver de traktatfæstede princippers grundlæggende funktion som omdrejningspunkt og sikkerhedsnet under det indre marked uændret.

Den frie bevægelighed for varer, som vi kender den i dag, omfatter mange politikker og passer let ind i et ansvarligt indre marked, der sikrer nem adgang til produkter af høj kvalitet i kombination med en høj grad af beskyttelse af andre almene hensyn.

2. TRAKTATBESTEMMELSERNE

De vigtigste bestemmelser i traktaten, der regulerer den frie bevægelighed for varer, er:

— artikel 34 i TEUF, som omhandler import inden for EU og forbyder »kvantitative restriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning« mellem medlemsstaterne. Den lyder: »Kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er forbudt mellem medlemsstaterne«

— artikel 35 i TEUF, som omhandler eksport fra én medlemsstat til en anden og forbyder ligeledes »kvantitative restriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning«. Den lyder: »Kvantitative udførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er forbudt mellem medlemsstaterne«

— artikel 36 i TEUF, som omhandler undtagelser fra frihederne på det indre marked ifølge artikel 34 og 35 i TEUF, som er begrundet med visse særlige hensyn. Den lyder: »Bestemmelserne i artikel 34 og 35 er ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, udførsel eller transit, som er begrundet i hensynet til den offentlige sædelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers, dyrs eller planters liv og sundhed, beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi eller beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Disse forbud eller restriktioner må dog hverken udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.«

Traktatens kapitel om forbud mod kvantitative restriktioner mellem medlemsstater omhandler regler om tilpasning af statslige handelsmonopoler (også i artikel 37 i TEUF). Dets rolle og forbindelse til artikel 34-36 i TEUF beskrives kort i kapitel 6 i denne håndbog, som også dækker andre af traktatens artikler.

3. ARTIKEL 34 I TEUF — ANVENDELSESOMRÅDE

3.1. Generelle betingelser

3.1.1. Ikke-harmoniseret område

Selv om artikel 34-36 i TEUF lagde fundamentet for princippet om den frie bevægelighed for varer, er de ikke den eneste målestok til at vurdere, hvorvidt nationale foranstaltninger lever op til reglerne for det indre marked. De nævnte traktatartikler finder anvendelse i de tilfælde, hvor et bestemt produkt ikke er dækket af harmoniserende EU-lovgivning eller kun delvist er dækket af harmoniserende EU-lovgivning. Dette ville f.eks. være tilfældet, hvis et givent produkt eller dets salgsbetingelser er underlagt harmonisering igennem direktiver eller forordninger, der er vedtaget af EU. Hovedreglen er derfor, at hvis et spørgsmål er omfattet af udtømmende harmonisering på EU-plan, skal enhver national foranstaltning, der omhandler dette, vurderes i henhold til bestemmelserne i den harmoniserende foranstaltning og ikke i henhold til primær ret (6). I tilfælde af ukorrekt gennemførelse af afledt ret, der har til formål at fjerne hindringer på det indre marked, kan borgere, som har lidt skade på grund af en sådan ukorrekt gennemførelse, dog regne med, at traktatens bestemmelser om fri varebevægelighed vil holde deres medlemsstat ansvarlig for at overtræde EU-retten (7).

Derfor skal alle nationale foranstaltninger, i tilfælde hvor afledt ret er relevant, vurderes i henhold til de harmoniserende bestemmelser (8). Dette skyldes, at harmoniserende lovgivning kan forstås som en underbygning af princippet om varernes frie bevægelighed, fordi den fastsætter faktiske rettigheder og forpligtelser, der skal overholdes i forbindelse med bestemte produkter.

Dette ses i sag C-292/12, Ragn-Sells, som vedrørte visse betingelser, som en kommune havde fastsat i udbudsmaterialet i forbindelse med et offentligt udbud angående en koncession til indsamling og transport af affald på dens område. Domstolen fastslog, at i og med at Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1013/2006 om overførsel af affald (9) har til formål at tilvejebringe en harmoniseret ordning med procedurer, hvorved overførsler af affald kan begrænses med henblik på at beskytte miljøet, var det ikke nødvendigt at efterprøve, om den nationale foranstaltning var i overensstemmelse med artikel 34-36 i TEUF (10). Selv efter årtiers arbejde fra EU-lovgiverens side med netop at tilvejebringe et harmoniseret sæt regler, er traktatens bestemmelser om fri bevægelighed for varer ikke blevet overflødige; de kan stadig i høj grad bruges. Det er ikke ualmindeligt, at visse områder slet ikke eller kun delvist er harmoniserede. I tilfælde hvor det ikke er muligt at finde harmoniseret lovgivning eller denne ikke er udtømmende, finder artikel 34-36 i TEUF anvendelse. På denne måde fungerer traktatens artikler som en slags sikkerhedsnet, der sikrer, at enhver hindring for handel på det indre marked kan blive undersøgt med hensyn til forenelighed med EU-retten.

3.1.2. Definition af »varer«

Artikel 34 og 35 i TEUF omhandler import og eksport af varer og produkter af enhver type. Alle varer kan være dækket af traktatens artikler, så længe de har en økonomisk værdi: »ved varer i [traktatens] forstand skal der forstås produkter, hvis værdi kan måles i penge, og som i sig selv kan være genstand for omsætning« (11).

Domstolen har i sin retspraksis præciseret den rette betegnelse for bestemte produkter. For eksempel skal kunstværker anses som varer (12). Mønter, der ikke længere er i omsætning som valuta, ville ligeledes falde ind under denne definition af varer såvel som pengesedler og ihændehaverchecks (13), men donationer i naturalier ville ikke (14). Affald skal betragtes som en vare, ligegyldigt om det kan genbruges eller genanvendes (15). Elektricitet (16) og naturgas (17) betragtes også som varer, og det samme gælder for menneskeligt blod, plasma og lægemidler baseret derpå (18).

Det er dog vigtigt at foretage en juridisk sondring mellem varer og tjenesteydelser i henhold til frihederne i traktaten (19). Eksempelvis udgør fisk varer, men fiskerirettigheder og fiskeritilladelser er ikke nødvendigvis omfattet af princippet om varers frie bevægelighed. De udgør snarere »levering af en tjeneste« i den betydning, der er omhandlet i traktatens bestemmelser om frihed til at levere tjenesteydelser (20). Hvis en statslig foranstaltning har indflydelse på såvel friheden til at levere tjenesteydelser som den frie bevægelighed for varer, kan Domstolen undersøge foranstaltningen i forhold til begge disse friheder. For eksempel i sag C-591/17, Østrig mod Tyskland, der vedrørte et gebyr for infrastrukturanvendelse og en fritagelse for motorkøretøjsafgift for køretøjer, der er registreret i Tyskland, undersøgte Domstolen sagen i henhold til artikel 34 i TEUF og friheden til at levere tjenesteydelser i medfør af artikel 56 i TEUF. Derudover undersøgte den også sagen med hensyn til principperne om ikke-forskelsbehandling i henhold til artikel 18 i TEUF og artikel 92 i TEUF, som omhandler forbud mod forskelsbehandling af enhver art inden for transport (21).

3.1.3. Modtagere

Artikel 34-36 i TEUF vedrører de foranstaltninger, som medlemsstater træffer. Disse bestemmelser er blevet bredt fortolket, således at de er bindende ikke blot for nationale myndigheder, men også alle landenes andre myndigheder, herunder lokale og regionale myndigheder (22) samt medlemsstaternes retslige og administrative organer (23). Dette omfatter tydeligvis foranstaltninger truffet af alle de organer, der er oprettet under offentlig ret som »offentlige organer«. Derudover kan artikel 34-36 i TEUF finde anvendelse for foranstaltninger truffet af ikke-statslige aktører eller andre organer i henhold til privatretten, såfremt de udfylder visse statslige funktioner, eller deres aktiviteter på anden vis kan tilregnes staten. Det kan altså være, at foranstaltninger, der træffes af et erhvervsorgan, der er blevet tildelt lovgivningsmæssige eller disciplinære beføjelser ved national lovgivning vedrørende dets fagområde, er omfattet af artikel 34 i TEUF (24).

Det samme gælder for virksomhed, som udøves af organer, der er etableret i henhold til privatretten, men oprettet ved lov, primært finansieret af regeringen eller gennem obligatoriske bidrag fra foretagender i en bestemt sektor, og/eller hvorfra medlemmerne udpeges af offentlige myndigheder eller overvåges af dem, således at de kan tilregnes staten (25). I sagen Fra.bo afgjorde Domstolen, at artikel 34 i TEUF fandt anvendelse horisontalt for et privatretligt certificeringsorgan. Produkter, der blev certificeret af dette organ, blev af de nationale myndigheder betragtet som værende i overensstemmelse med den nationale lovgivning. I kraft af denne de facto-erhvervede beføjelse havde certificeringsorganet desuden beføjelser til at regulere indføringen af produkter på det tyske marked; i dette tilfælde af kobberfittings (26). Domstolen har anerkendt, at erklæringer fremsat offentligt af en statstjenestemand til trods for deres manglende retskraft kan tilregnes en medlemsstat og kan udgøre en hindring for den frie varebevægelighed. Sådanne tilfælde opstår specifikt, hvis modtagerne af disse erklæringer med rimelighed kan formode, at der er tale om standpunkter, som tjenestemanden udtrykker med sit embedes autoritet (27).

Selv om termen »medlemsstat« er blevet fortolket bredt, gælder den ikke for »rent« private foranstaltninger eller foranstaltninger truffet af privatpersoner eller private virksomheder, da disse ikke kan tilregnes staten. I sag C-265/95, Kommissionen mod Frankrig, betragtede Domstolen dog det, at Frankrig ikke havde truffet alle nødvendige og rimelige foranstaltninger for at forhindre privatpersoners skadelige handlinger, som en overtrædelse af artikel 34 i TEUF sammenholdt med artikel 4, stk. 3, i TEUF; i dette tilfælde drejede det sig om franske landbrugere, der havde saboteret importerede landbrugsvarer (28). Selv om restriktionen var et resultat af enkeltpersoners handlinger, blev en medlemsstat her dømt for at overtræde EU-retten for ikke at have truffet tilstrækkelige foranstaltninger for at beskytte den frie varebevægelighed.

Endelig er artikel 34 i TEUF blevet anvendt på foranstaltninger truffet af EU-institutionerne. EU-lovgiveren skal dog med hensyn til domstolsprøvelse gives vide skønsbeføjelser. Dermed kan lovligheden af en foranstaltning truffet af en EU-institution udelukkende anfægtes, hvis foranstaltningen helt tydeligt er upassende med øje for det mål, som den kompetente institution søger at opnå (29).

3.1.4. Aktive og passive foranstaltninger

Artikel 34 i TEUF betegnes ofte som en forsvarsret, og når den anvendes imod nationale foranstaltninger, der lægger hindringer i vejen for grænseoverskridende handel, forudsætter det statens aktive handlen. Derfor udgør de foranstaltninger, der er omfattet af artikel 34 i TEUF, hovedsageligt bindende bestemmelser i medlemsstaternes lovgivning. Det er dog også muligt, at ikke-bindende foranstaltninger kan udgøre en overtrædelse af artikel 34 i TEUF (30). Dette er tilfældet ved administrative praksisser, der kan lægge hindringer i vejen for den frie bevægelighed for varer, hvis de har en vis grad af fasthed og almenhed (31).

Følgende er eksempler på administrative praksisser, som Domstolen anser som foranstaltninger med tilsvarende virkning: systematisk afvisning af typegodkendelse af postfrankeringsmaskiner, hvilket havde en protektionistisk eller diskriminatorisk karakter (32) systematisk klassificering af lægemidler efter funktion og at trække disse tilbage fra markedet, såfremt der ikke er givet en tilladelse til markedsføring, alene med den begrundelse, at varerne er fremstillet på grundlag af lægeplanter, som lovligt er fremstillet og/eller markedsført som kost- eller diættilskud i andre medlemsstater (33) automatisk klassificering af vitaminpræparater som lægemidler, når disse præparater er lovligt fremstillet eller markedsført som kosttilskud i de andre medlemsstater, når de indeholder mere end tre gange flere vitaminer (34), og krav om, at berigede levnedsmidler, som lovligt produceres og markedsføres i andre medlemsstater, kun kan markedsføres i Danmark, hvis der er et dokumenteret behov for næringsstofberigelsen hos den danske befolkning (35).

I betragtning af medlemsstaternes forpligtelse i medfør af artikel 4, stk. 3, i TEUF om at træffe alle passende foranstaltninger for at sikre opfyldelsen af traktatens forpligtelser og EU-rettens effektive virkning (effet utile), har Domstolen fundet, at artikel 34 i TEUF forbyder ikke blot statslig handlen, der fører til en overtrædelse, men også mangel på handlen. Dette kan forekomme i en situation, hvor en medlemsstat undlader at træffe foranstaltninger, der er nødvendige for at håndtere hindringer for den frie bevægelighed for varer, og den specifikke hindring kan sågar stamme fra privatpersoners handlinger. I sag C-265/95 blev Frankrig gjort ansvarlig for handlinger udført af franske landbrugere, der søgte at begrænse importen af landbrugsvarer fra tilstødende medlemsstater gennem standsning og tilbageholdelse af lastbiler, der transporterede landbrugsvarerne, og destruktion af disses lastede varer. De nationale myndigheders manglende indgriben over for disse handlinger blev betragtet som en overtrædelse af artikel 34 i TEUF, idet medlemsstaterne er forpligtede til at sikre frie varebevægelser på deres område ved at træffe nødvendige og passende foranstaltninger med henblik på at forhindre, at private personers handlinger forårsager restriktioner (36).

Desuden kan artikel 34 i TEUF skabe en resultatforpligtelse. Det udgør et brud på denne forpligtelse, hvis en medlemsstat ikke opfylder målsætningerne, grundet manglende handlen eller utilstrækkelige handlinger. I et forslag til afgørelse i sag C-309/02 vurderede Domstolen, at de tyske regler var i strid med artikel 34 i TEUF, fordi Tyskland ikke havde sikret, at private parter reelt kunne deltage i Tysklands obligatoriske returordning for engangsemballage til drikkevarer (37).

3.2. Territorialt anvendelsesområde

Pligten til at overholde bestemmelserne i artikel 34-36 i TEUF gælder for alle medlemsstater i EU. Desuden finder traktaternes bestemmelser anvendelse på de europæiske områder, hvis udenrigsanliggender varetages af en medlemsstat, og også på de oversøiske territorier, der er afhængige af eller på anden vis knyttet til en medlemsstat (38).

Se bilaget til denne håndbog for at se en redegørelse for de områder, som artikel 34 i TEUF finder anvendelse på.

Hvad angår EFTA-lande, der er underskrivende parter i EØS-aftalen, samt Tyrkiet, er det bestemmelserne i specifikke aftaler og ikke bestemmelserne i TEUF, der regulerer handelen med varer mellem disse lande og medlemsstaterne. De produkter, der er omhandlet i artikel 8, stk. 3, i EØS-aftalen, og dem, der stammer fra Island, Liechtenstein og Norge, er dermed omfattet af fri bevægelighed i EU i medfør af artikel 11 i EØS-aftalen. Industrivarer, der stammer fra Tyrkiet, har fri bevægelighed i EU i medfør af artikel 5-7 i afgørelse nr. 1/95 truffet af Associeringsrådet EF-Tyrkiet om iværksættelse af slutfasen af toldunionen (39).

3.3. Grænseoverskridende handel

Anvendelsesområdet for artikel 34 i TEUF er begrænset til hindringer for handel mellem medlemsstaterne. Der skal derfor være et grænseoverskridende element, for at en sag kan blive bedømt i henhold til denne bestemmelse. Rent nationale foranstaltninger, der udelukkende omfatter indenlandske varer, ligger uden for anvendelsesområdet for artikel 34-36 i TEUF. Det er tilstrækkeligt, at en foranstaltning er i stand til enten indirekte eller potentielt at hindre mellemstatslig handel i EU, for at opfylde kravet om et grænseoverskridende element (40).

Teoretisk set afholder kravet om et grænseoverskridende element i traktatens bestemmelser ikke medlemsstaterne fra at behandle deres indenlandske produkter dårligere end importerede produkter (»omvendt forskelsbehandling«), selv om dette er usandsynligt i praksis. Selv om artikel 34 i TEUF finder anvendelse i tilfælde, hvor indenlandske produkter genindføres eller forlader medlemsstaten, men føres ind igen (41), finder den ikke anvendelse i tilfælde, hvor genindførelsens eneste formål er at omgå indenlandske regler (42).

Kravet om et grænseoverskridende element kan også være opfyldt, hvis produktet blot føres igennem den pågældende medlemsstat i transit. I denne sammenhæng henviser artikel 36 i TEUF tydeligt til, at restriktionerne for varer i transit er omfattet af bestemmelserne i artikel 34 og 35 i TEUF.

Princippet om varernes frie bevægelighed gælder for produkter med oprindelse i medlemsstater og de tredjelande, som frit kan omsættes i medlemsstaterne. I artikel 29 i TEUF fastlægges det, at produkter fra tredjelande betragtes som frit at kunne omsættes i en medlemsstat, såfremt indføringsformaliteterne er blevet overholdt, og de relevante toldafgifter er blevet opkrævet. I sag C-30/01, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, bekræftede Domstolen, at de foranstaltninger, der træffes med henblik på handel inden for Unionen, i henhold til artikel 29, stk. 2, i TEUF gælder på samme vis for produkter, der har oprindelse i medlemsstater, som for dem, der har oprindelse i tredjelande (43).

Ifølge fast retspraksis er en national foranstaltning stadig omfattet af forbuddet i artikel 34-35 i TEUF, selv om den hindring, som den skaber, er beskeden, og selv om det er muligt for produkter at blive markedsført på andre måder (44). Selv hvis foranstaltningen er af forholdsmæssig lille økonomisk betydning, udelukkende gælder for en meget begrænset geografisk del af det nationale territorium (45) eller udelukkende påvirker et begrænset antal indførsler/udførsler eller erhvervsdrivende, kan den udgøre en forbudt foranstaltning, der har tilsvarende virkning.

Der kan god sondres mellem statslige foranstaltninger, der er for uvisse og indirekte til at have en begrænsende effekt på handelen mellem medlemsstater, og ovennævnte (46). I sag C-297/05 fandt Domstolen eksempelvis, at en af Nederlandene opstillet administrativ formalitet, der omfattede identificering af køretøjer, der blev indført i landet, forud for deres registrering, ikke anses for at have nogen som helst afskrækkende virkning for indførslen af et køretøj til Nederlandene eller gøre en sådan indførsel mindre attraktiv (47). Denne foranstaltning var derfor ikke omfattet af artikel 34 i TEUF.

3.4. Restriktionstyper i henhold til artikel 34 i TEUF

3.4.1. Kvantitative restriktioner

Kvantitative restriktioner er blevet defineret som foranstaltninger, der udgør en hel eller delvis begrænsning af indførsel eller varer i transit (48). En sådan foranstaltning kunne f.eks. være et direkte forbud mod indførsler eller et kontingentsystem (49), dvs. at kvantitative restriktioner finder anvendelse, når visse indførsels- og udførselslofter er nået. Det er dog kun ikke-toldmæssige kontingenter, der er omfattet af artikel 34 i TEUF, da toldkontingenter er omfattet af artikel 30 i TEUF, som omhandler forbud mod toldafgifter på indførsler og udførsler og andre afgifter med tilsvarende virkning.

En kvantitativ restriktion kan have baggrund i lovbestemmelser eller bare være en administrativ praksis. På denne måde vil selv et hemmeligt eller skjult kontingentsystem være omfattet af artikel 34 i TEUF.

3.4.2. Foranstaltninger med tilsvarende virkning

Termen »foranstaltning med tilsvarende virkning« har et meget videre omfang end en kvantitativ restriktion. Selv om det ikke er let at trække en præcis grænse mellem kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning, har dette ikke stor praktisk betydning, fordi reglerne generelt gælder på samme måde for både kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning.

I Dassonville-sagen fortolkede Domstolen betydningen og afgrænsningen af foranstaltninger med tilsvarende virkning (50):

»Enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet, må betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner«.

Denne definition blev stadfæstet i efterfølgende retspraksis med enkelte variationer. Udtrykket »bestemmelser for handelen« anvendes ikke længere så ofte, da Dassonville-dommen faktisk ikke begrænser sig til bestemmelser for handelen, men f.eks. også dækker tekniske bestemmelser og endda ikke-bindende akter.

I Dassonville-sagen understregede Domstolen, at det, der er vigtigst for at fastslå, hvorvidt en national foranstaltning er omfattet af artikel 34 i TEUF, er dens virkning (… som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt kan hindre …) (51). Det er derfor ikke nødvendigt for en national foranstaltning at have et diskriminerende element for at være omfattet af artikel 34 i TEUF.

Domstolens principielle dom i Cassis de Dijon-sagen stadfæstede denne tilgang (52). Ved at anerkende, at forskelle imellem medlemsstaternes nationale regler kan være til hinder for handel med varer, bekræftede Domstolen, at artikel 34 i TEUF også kunne omfatte nationale foranstaltninger, der gælder for indenlandske og indførte varer på lige vis. I så fald kunne medlemsstaterne fravige hovedreglen ved ikke blot at henholde sig til artikel 36 i TEUF, men også til de tvingende hensyn, som for første gang blev stadfæstet som begreb i denne dom.

Sammenfattende kan det siges, at artikel 34 i TEUF gælder for nationale foranstaltninger, der behandler indførte varer anderledes (såkaldte foranstaltninger, der finder anvendelse med forskel), og for nationale foranstaltninger, som retligt forekommer at gælde på lige vis for både indenlandske og indførte varer, men som i virkeligheden udgør en ekstra byrde for indførte varer (såkaldte foranstaltninger, der finder anvendelse uden forskel) (53). Denne byrde udspringer af, at de indførte varer skal opfylde to sæt regler: dem i producentens medlemsstat og dem i den medlemsstat, hvor de indføres.

Foranstaltninger med en virkning, der svarer til kvantitative restriktioner, er således kommet til at omfatte alle andre foranstaltninger, der kan hindre adgangen til markedet (54). I den sammenhæng har Domstolen fastslået følgende i sagen Kommissionen mod Spanien (55): Ud fra retspraksis står det klart, at en foranstaltning, selv om den ikke har til formål at medføre eller fører til mindre gunstig behandling af produkter fra andre medlemsstater, betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i henhold til definitionen i artikel 34 i TEUF, hvis den er til hinder for adgangen til en medlemsstats marked for varer, der har oprindelse i en anden medlemsstat.

Den præmis, der danner baggrund for den såkaldte markedsadgangstest, er, at adgangsbetingelserne på en eller anden måde er vanskeligere for indførte produkter. Domstolen fremhæver ofte en vurdering af, hvorvidt en given foranstaltning har haft en betydelig virkning på forbrugernes adfærd ved at gøre det mindre attraktivt at købe et indført produkt (56).

Definitionen af foranstaltninger med tilsvarende virkning er altså bred og i konstant udvikling. Domstolen fandt f.eks. i sag C-591/17, Østrig mod Tyskland, at et gebyr for infrastrukturanvendelse og en fritagelse for motorkøretøjsafgift for køretøjer, der er registreret i Tyskland, kunne begrænse adgangen til det tyske varemarked for andre medlemsstater og derfor udgjorde en restriktion for den frie bevægelighed for varer. Domstolen påpegede, at selv om infrastrukturafgiften ikke blev opkrævet for transporterede varer som sådan, kunne den ikke desto mindre påvirke varer, som leveres med personbiler med en totalvægt på op til 3,5 ton, der er indregistreret i en anden medlemsstat end Tyskland (57).

Sag C-573/12, Ålands Vindkraft, som vedrørte en national støtteordning for grøn elektricitet, er et andet eksempel på den dynamiske karakter af begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning. Under ordningen blev certifikater kun tildelt svenske producenter af vedvarende energi, selv om den elektricitet, de leverede eller anvendte, muligvis omfattede importeret elektricitet. Domstolen fandt, at en sådan ordning i det mindste indirekte og potentielt kan forhindre import af (grøn) elektricitet fra andre medlemsstater. Domstolen påpegede, at hvis en medlemsstat ikke træffer tilstrækkelige foranstaltninger til at fjerne hindringer for de frie varebevægelser, der er blevet skabt, kan dette lige så meget som aktiv indgriben være udtryk for, at der opstilles hindringer for samhandelen inden for EU. Domstolen konstaterede følgelig, at den pågældende lovgivning udgjorde en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner for import (58).

3.4.2.1. Restriktioner for anvendelse

Der er blevet tilføjet en kategori af restriktioner i Domstolens retspraksis inden for den senere tid: restriktioner for anvendelse. Sådanne restriktioner kommer til udtryk som nationale regler, der tillader salg af et produkt, men begrænser anvendelsen af det til et bestemt omfang. Restriktioner for anvendelse kan omfatte restriktioner med hensyn til formålet eller metoden til en bestemt anvendelse, sammenhængen eller tidspunktet for anvendelsen, omfanget eller typen af anvendelsen. Sådanne foranstaltninger kan i visse tilfælde være foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner.

Tre sager kan fremhæves i denne sammenhæng. For det første Kommissionen mod Portugal (59), som vedrørte en portugisisk lov om forbud mod fastsættelse af farvet film på motorkøretøjers ruder. Ifølge Kommissionen ville potentielt interesserede, forhandlere eller private ikke købe sådan film med kendskab til, at de ikke ville kunne fastsætte den på motorkøretøjers ruder (60). Domstolen syntes at godtage dette argument og konstaterede, at »... potentielt interesserede, forhandlere eller private, med kendskab til, at det er forbudt at fastsætte sådan film på forruden og på ruderne ved passagersæderne i motorkøretøjerne, praktisk taget ikke har nogen interesse i at købe sådan film« (61). Følgelig konstaterede Domstolen, at Portugal overtrådte sine forpligtelser i henhold til artikel 34 i TEUF.

For det andet i sagen Kommissionen mod Italien (62) var spørgsmålet, hvorvidt Italien, ved at fastholde regler, der forbød motorcykler at trække påhængsvogne, dermed ikke opfyldte sine forpligtelser i henhold til artikel 34 i TEUF. Med hensyn til påhængsvogne, som var særligt fremstillet til at spænde på motorcykler, fandt Domstolen, at deres anvendelsesmulighederne var marginale til anden anvendelse end motorcykler, og at forbrugere, når de vidste, at det var forbudt at anvende deres motorcykel med en påhængsvogn, der var særligt fremstillet til denne, praktisk talt ingen interesse havde i at købe en sådan påhængsvogn (63). Følgelig udgjorde det pågældende forbud en overtrædelse af artikel 34 i TEUF.

Sluttelig vedrørte Mickelsson og Roos (64) en anmodning om præjudiciel afgørelse om, hvorvidt artikel 34 og 36 i TEUF udelukkede de svenske regler om brug af vandscootere. Ifølge de svenske forskrifter var brug af sådanne fartøjer forbudt på vandveje, der ikke blev betragtet som offentlige vandveje, og i vandområder, hvor Länsstyrelsen havde forbudt brugen deraf, og overtrædelser blev straffet med bøde. Domstolen konstaterede, at i tilfælde, hvor sådanne regler bevirker, at brugerne af vandscootere forhindres i at anvende disse efter deres tilsigtede formål, eller begrænser brugen heraf væsentligt, har de til virkning, at disse varers adgang til det nationale marked forhindres. Da de reelle muligheder for at bruge vandscootere i Sverige blot var marginale, udgjorde de nationale regler foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner (65). Dog fastslog Domstolen, at de nationale regler kunne retfærdiggøres på grund af beskyttelse af miljøet, hvis visse yderligere krav blev overholdt (66). I sagen Sandström angav Domstolen endvidere de betingelser, hvor et forbud mod at bruge vandscootere uden for de offentlige vandveje, er berettigede (67).

Som det ses ovenfor, reguleres efterprøvelsen af restriktioner for anvendelse også af en markedsadgangstest. Ud over at vurdere markedsvirkningerne af foranstaltningen vurderer Domstolen endvidere de virkninger, det måtte have på forbrugernes adfærd. Foranstaltninger, der pålægger et totalt forbud mod brugen af et bestemt produkt, der forhindrer anvendelsen af produktet efter dets formål, eller begrænser brugen heraf væsentligt, kan således være omfattet af artikel 34 i TEUF.

3.4.2.2. Diskriminerende former for salg

Næsten 20 år efter Dassonville fandt Domstolen det nødvendigt at revidere sin retspraksis om omfanget af »foranstaltninger med tilsvarende virkning« i henhold til artikel 34 i TEUF. I den principielle dom i sagen Keck og Mithouard vedrørende fransk lovgivning om forbud mod videresalg med tab anvendte Domstolen i sin afgørelse derfor et nyt begreb »former for salg« (68). Domstolen fastslog, at »nationale bestemmelser, som begrænser eller forbyder bestemte former for salg, bringes i anvendelse på varer fra andre medlemsstater, kan ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne« som nævnt i Dassonville-dommen, forudsat:

1. at disse bestemmelser gælder for alle relevante erhvervsdrivende, der driver virksomhed inden for det nationale område, og

2. at bestemmelserne, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde (69).

Regler, der fastsætter krav, som skal overholdes af varer, behandles fortsat i henhold til Cassis de Dijon og anses dermed per se at falde inden for rammerne af artikel 34 i TEUF. Derimod falder former for salg kun inden for rammerne af artikel 34 i TEUF, hvis den part, der påberåber sig en overtrædelse, kan bevise, at vedkommende indfører forskelsbehandling på baggrund af varers oprindelse, enten retligt eller faktisk.

I sag C-591/17, Republikken Østrig, beskrev Domstolen former for salg som nationale regler, der vedrører de former, hvorunder varer kan sælges (70). Følgelig omfatter former for salg foranstaltninger i forbindelse med betingelser og metoder for markedsføring (jf. afsnit 4.6) (71), tidspunktet for salget af varerne (72), stedet for salget af varerne eller begrænsninger for, hvem varerne må sælges af (73), samt i nogle tilfælde foranstaltninger, der vedrører prisfastsættelse på produkter (jf. afsnit 4.4) (74). Det er relativt lettere at forstå, hvilke typer foranstaltninger der omhandler produkternes karakteristika, end hvilke typer foranstaltninger, der udgør former for salg. Foranstaltninger, der vedrører et produkts karakteristika, kan f.eks. være foranstaltninger angående varens form, størrelse, vægt, sammensætning, præsentation eller identifikation (jf. afsnit 4.7).

Som et eksempel på ovenstående: Domstolen fastslog i sagen Alfa Vita (75), at national lovgivning, som gjorde salget af »bake-off«-produkter til genstand for samme krav som dem, der gælder for den samlede fremgangsmåde til fremstilling og afsætning af brød og traditionelle bageriprodukter, var et brud på artikel 34 i TEUF, og ikke kunne betragtes som en salgsform. Domstolen nåede frem til denne konklusion på baggrund af, at kravet om, at sælgere af »bake-off«-produkter skulle overholde alle de krav, som var pålagt traditionelle bagerier, ikke tog hensyn til de pågældende produkters særegenhed og skabte yderligere omkostninger, hvorved afsætningen af produkterne blev vanskeligere (76).

Visse procedurer eller forpligtelser, der ikke har relation til produktet eller dets emballage, kan betragtes som former for salg, som påvist i sagen Sapod Audic og Eco-Emballages (77). Den nationale foranstaltning, som er sagens genstand, foreskrev, at en producent eller importør skulle bidrage til eller sørge for bortskaffelse af al deres emballageaffald. Domstolen fastslog, at foranstaltningen begrænser sig til at pålægge en »generel forpligtelse til at identificere den emballage, som skal aftages af en godkendt virksomhed med henblik på bortskaffelse« (78). Således fastslog Domstolen, at »forpligtelsen, som pålægges ved denne bestemmelse, ikke som sådan til produktet eller til dets emballage og udgør derfor ikke i sig selv en regel om, hvilke betingelser sådanne varer skal opfylde, såsom f.eks. betingelser om mærkning eller indpakning« (79). Som følge heraf kunne det anses som en form for salg.

For at rekapitulere, så er former for salg foranstaltninger, der er forbundet med markedsføring af varen snarere end med varens karakteristika (80), og som ligger uden for rammerne af artikel 34 i TEUF, såfremt de overholder de to kumulative betingelser, der er fastlagt i dommen Keck, som er forklaret ovenfor.

3.5. Princippet om gensidig anerkendelse

Tekniske hindringer for varernes frie bevægelighed kan opstå, når nationale myndigheder anvender nationale regler, der fastlægger krav, som skal overholdes af varer, der markedsføres lovligt i andre medlemsstater. Varer, der »markedsføres lovligt i en anden medlemsstat« er de varer eller varetyper, der overholder de relevante gældende regler i den pågældende medlemsstat eller ikke er underlagt sådanne regler i den pågældende medlemsstat, og som gøres tilgængelige for slutbrugerne i denne medlemsstat. Hvis nationale regler ikke implementerer afledt EU-ret, udgør de tekniske hindringer, som artikel 34 og 36 i TEUF finder anvendelse på, selv hvis disse tekniske forskrifter finder anvendelse på alle varer.

Princippet om gensidig anerkendelse er stadfæstet i Domstolens retspraksis. I dommen Cassis de Dijon (81) fastslog Domstolen, at i mangel af harmonisering udgør nationale regler, der fastlægger, hvilke betingelser varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, skal opfylde (f.eks. betegnelse, form, størrelse, vægt, sammensætning, præsentation, mærkning og emballering) foranstaltninger med tilsvarende virkning, som er forbudt i medfør af artikel 34 i TEUF.

Ifølge princippet om gensidig anerkendelse skal det, hvis en virksomhed lovligt sælger en vare i en medlemsstat i overensstemmelse med de gældende nationale tekniske regler for den pågældende medlemsstat, være muligt at sælge varen i en anden medlemsstat uden at skulle tilpasse varen til de nationale regler i den importerende medlemsstat.

Dermed kan bestemmelsesmedlemsstaten i princippet ikke begrænse eller nægte afsætning af varer, som ikke er genstand for EU-harmonisering, og som lovligt markedsføres i en anden medlemsstat, selv hvis de var fremstillet i henhold til tekniske regler og kvalitetsregler, der er anderledes end dem, som indenlandske varer skal overholde. Det samme gælder, hvis der ikke er tekniske regler, som gælder for det pågældende vare i oprindelsesmedlemsstaten.

Princippet er imidlertid ikke absolut: En restriktion kan være begrundet ud fra et alment hensyn.

Gensidig anerkendelse bør derfor ikke anses for at medføre lavere standarder for helbred, miljø eller sikkerhed eller for at begrænse de nationale myndigheders muligheder for markedsovervågning, men snarere for at finde den rette balance mellem varernes frie bevægelighed og mål begrundet i almene hensyn. Medlemsstater skal kun overholde princippet, hvis de legitime almene hensyn, der er omfattet af de gældende nationale tekniske forskrifter, er tilstrækkeligt beskyttede.

Undtagelser fra varernes frie bevægelighed skal fortolkes snævert (82). Hindringer kan kun accepteres, hvis de nationale foranstaltninger er nødvendige for at opfylde obligatoriske krav eller nogen af de interesser, der er opført i artikel 36 i TEUF, og står rimeligt forhold til det tilstræbte legitime mål. Dette er godt sammenfattet i en nylig dom fra Domstolens side, der omhandler nægtelse af at anerkende visse stempler, som følger:

»Hindringer for de frie varebevægelser, der i mangel af en harmonisering af de nationale lovgivninger følger af, at der på varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, i en medlemsstat anvendes regler om, hvilke betingelser sådanne varer skal opfylde, og det uanset om sådanne regler anvendes uden forskel på alle varer, udgør foranstaltninger med tilsvarende virkning, som er forbudt i medfør af artikel 34 TEUF, når en sådan anvendelse ikke kan begrundes ud fra et alment hensyn, der kan gå forud for hensynene til de frie varebevægelser.« (83)

I samme sag bemærkede Domstolen ligeledes, at princippet om gensidig anerkendelse ikke kan finde anvendelse på handel inden for EU med varer, der har oprindelse i tredjelande, og som er bragt i fri omsætning, hvis de ikke — inden deres udførsel til en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor disse er bragt i fri omsætning — lovligt er markedsført på en medlemsstats område (84).

Der kan således gøres undtagelse fra princippet om gensidig anerkendelse, som finder anvendelse på det ikke-harmoniserede område:

1) Den generelle regel er, at varer, der lovligt markedsføres i en anden medlemsstat, har retten til fri bevægelighed, og

2) den generelle regel finder ikke anvendelse, hvis bestemmelsesmedlemsstaten kan bevise, at det er afgørende at pålægge egne tekniske regler for de pågældende varer på baggrund af de i artikel 36 i TEUF anførte årsager, eller i de tvingende hensyn, som er udviklet i Domstolens retspraksis under forudsætning af overholdelse af proportionalitetsprincippet.

En ny Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/515 om gensidig anerkendelse af varer, der lovligt markedsføres i en anden medlemsstat (85), finder anvendelse fra den 19. april 2020. Den erstatter Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 764/2008 om procedurer for anvendelsen af visse nationale tekniske forskrifter på varer, der markedsføres lovligt i en anden medlemsstat (86).

4. TYPE FORANSTALTNINGER

Foranstaltninger med tilsvarende virkning i henhold til artikel 34 i TEUF findes i en række forskellige former. Nogle gange er de meget direkte foranstaltninger, som særligt er målrettet import, eller som tillader fortrinsbehandling af indenlandske varer, og nogle gange er de en uforudset sidevirkning ved generelle politikbeslutninger. I de seneste årtier er visse typer foranstaltninger gentagne gange forekommet i retspraksis og praktisk anvendelse af artikel 34-36 i TEUF i sager om brud på traktaten. Nedenfor beskrives et antal af dem.

4.1. Nationale bestemmelser i forbindelse med importhandling (importlicenser, besigtigelser og kontroller)

Nationale bestemmelser, der har direkte forbindelse med import af varer fra andre medlemsstater, kan gøre import mere besværlig og anses derfor jævnligt som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner i strid med artikel 34 i TEUF. Pligten til at indhente en importlicens, før en vare importeres, er et klart eksempel i den henseende. Eftersom formelle processer af denne art kan forårsage forsinkelser, selv hvor licenser gives automatisk, og den pågældende medlemsstat ikke søger at forbeholde sig retten til at tilbageholde en licens, kan denne forpligtelse overtræde artikel 34 i TEUF (87).

Besigtigelser og kontroller, såsom veterinære, sanitære, fytosanitære og andre kontroller, herunder toldundersøgelser ved import (og eksport), anses for at være foranstaltninger med tilsvarende virkning i henhold til henholdsvis artikel 34 og 35 (88). Det er sandsynligt, at sådanne besigtigelser besværliggør import eller eksport eller gør det dyrere som følge af forsinkelser, som er iboende besigtigelsesprocessen, og de yderligere transportomkostninger, som en erhvervsdrivende pådrager sig derved.

Etableringen af det indre marked den 1. januar 1993 eliminerede i det væsentligste tilbagevendende grænsekontrol for overførsler af varer. Siden da må medlemsstater ikke udføre kontroller ved deres grænser, medmindre de er led i et generelt kontrolsystem, der foregår i tilsvarende omfang på det nationale område, og/eller medmindre de udføres som stikprøvekontroller. Uanset hvor disse kontroller foregår, anses de dog, såfremt de svarer til en systematisk besigtigelse af importerede varer, for at være foranstaltninger af tilsvarende virkning (89). De kan kun undtagelsesvist være berettigede, hvis der opfyldes strenge betingelser (90).

4.2. Forpligtelser til at udnævne en repræsentant eller til at stille lagerfaciliteter til rådighed i den importerende medlemsstat

Domstolen fastslog, at en importørs pligt til at have et forretningssted i bestemmelsesmedlemsstaten for varer var i direkte strid med artiklerne om varernes frie bevægelighed på det indre marked. Domstolen fastslog, at adgangen til markedet i en medlemsstat kan gøres vanskelig eller umulig for visse virksomheder, navnlig små eller mellemstore virksomheder, hvis virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, pålægges udgifter til etablering af en repræsentant i den medlemsstat, hvortil varen indføres (91). En forpligtelse til at udnævne en repræsentant eller agent eller et sekundært forretningssted, kontor eller stille lagerfaciliteter til rådighed i den importerende medlemsstat er generelt set også i modstrid med artikel 34 i TEUF.

Nogle medlemsstater har forsøgt at begrunde sådanne krav ved at argumentere for, at de er nødvendige for at sikre korrekt håndhævelse af nationale bestemmelser i almenhedens interesse, herunder i visse tilfælde strafansvar. Domstolen har afvist dette argument. Den har fastslået, at sådanne foranstaltninger kun er berettigede, hvis visse betingelser er overholdt, selv om hver medlemsstat er berettiget til at træffe passende foranstaltninger inden for sit område for at sikre beskyttelse af de almindelige retsprincipper. Det skal godtgøres, at sådanne foranstaltninger er nødvendige for at opfylde kravet om, at der skal være tale om legitime almene hensyn, og at dette ikke kan opnås ved midler, der er mindre indgribende over for varernes frie bevægelighed (92). Domstolen fastslog, at »selv om strafferetlige sanktioner kan have en præventiv virkning over for strafbar adfærd, er denne virkning hverken sikret eller overhovedet skærpet ..., blot fordi der på det nationale område findes en person, der er beføjet til retligt at repræsentere denne fabrikant« (93). Således giver det, ud fra formålet med almen interesse, at kravet om, at en repræsentant skal etableres på nationalt område, ikke tilstrækkelige, yderligere garantier for at berettige en undtagelse for forbuddet som indeholdt i artikel 34 i TEUF.

Nationale krav, der regulerer lagring eller opbevaring af importerede varer, kan også udgøre en overtrædelse af artikel 34 i TEUF, hvis disse foranstaltninger påvirker importerede varer på diskriminerende vis i sammenligning med indenlandske produkter. Dette omfatter alle regler, der forbyder, begrænser eller kræver oplagring alene af importerede varer. En national foranstaltning, der kræver, at importeret spiritus fremstillet på basis af vin, skal oplagres i minimum seks måneder for at kunne kvalificere sig til visse kvalitetsbetegnelser, blev af Domstolen fastslået til at udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion (94).

Tilsvarende hindringer for handel med varer kan skabes af nationale regler, som helt eller delvist begrænser brugen af oplagringsfaciliteter til alene at omfatte indenlandske varer, eller gør oplagring af importerede varer til genstand for betingelser, der er anderledes end dem, der kræves for indenlandske varer, og som er vanskeligere at overholde. Som følge deraf kan en national foranstaltning, der opfordrer til oplagring af indenlandsk fremstillede varer, skabe hindringer for varernes frie bevægelighed i henhold til artikel 34 i TEUF.

4.3. Nationale forbud mod specifikke varer/stoffer

Et forbud mod markedsføring af en specifik handelsvare eller stof er den mest restriktive foranstaltning, som en medlemsstat kan anvende, set ud fra perspektivet om varernes frie bevægelighed. Størstedelen af de varer, der rammes af nationale forbud, er fødevarer, såsom vitaminer og andre kosttilskud (95) samt kemiske stoffer (96).

De begrundelser, der oftest påberåbes af medlemsstaterne for disse skærpede foranstaltninger, er beskyttelse af menneskers, dyrs og planters sundhed og liv inden for artikel 36 i TEUF, og de tvingende hensyn udviklet i Domstolens retspraksis, såsom beskyttelse af miljøet. Disse begrundelser er ofte kombinerede. En medlemsstat, der pålægger et nationalt forbud mod en vare eller et stof, skal vise, at foranstaltningen er nødvendig, og i givet fald at markedsføringen af de pågældende varer udgør en alvorlig risiko for f.eks. folkesundheden, og at reglerne er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet (97). Dette omfatter fremskaffelse af alle relevante beviser, såsom tekniske, videnskabelige, statistiske eller ernæringsmæssige data (98). I Humanplasma-sagen var formålet med restriktionen ganske vist at sikre kvaliteten af og sikkerhed ved blod og blodkomponenter, og dermed folkesundheden, men denne foranstaltning ansås for at gå ud over, hvad der var påkrævet (99).

Desuden bærer en medlemsstat bevisbyrden for, at det anførte formål ikke kan opnås på anden vis med en mindre restriktiv virkning på handel inden for EU (100). Domstolen har f.eks. i forbindelse med et fransk forbud mod at tilsætte koffein til drikkevarer ud over en vis grænse fastslået, at »[e]n passende mærkning, som oplyser forbrugerne om de berigede levnedsmidlers art, ingredienser og egenskaber, vil kunne gøre det muligt for forbrugerne, der kan være truet af et overdrevent indtag af et næringsstof, der er tilsat disse levnedsmidler, selv at afgøre, om de vil benytte dem« (101). Således fastslog Domstolen, at forbuddet mod tilsætning af koffein ud over en vis grænse ikke var den mindst begrænsende foranstaltning til rådighed, og derfor ikke nødvendig for at opnå målet om forbrugerbeskyttelse.

Sagen Danish Vitamins (102) omhandlede den danske administrative praksis med at forbyde berigelse af fødevarer med vitaminer og mineraler, hvis det ikke kunne fastslås, at denne berigelse opfyldte et behov hos den danske befolkning. Domstolen var oprindeligt enig i, at det var op til Danmark selv at bestemme om landets tiltænkte niveau for beskyttelse af menneskets sundhed og liv, idet anvendelsen af proportionalitetsprincippet blev taget i betragtning. Domstolen bemærkede dog, at Danmarks myndigheder havde bevisbyrden for »under hensyntagen til nationale kostvaner og internationale forskningsresultater, at godtgøre, at deres bestemmelser er nødvendige for effektivt at beskytte de interesser, der er nævnt i bestemmelsen, og navnlig, at markedsføringen af de pågældende varer frembyder en reel risiko for folkesundheden« (103). I sidste ende konkluderede Domstolen, at foranstaltningen ikke var berettiget på baggrund af en »reel risiko for folkesundheden«, som ville have krævet en detaljeret vurdering fra sag til sag af virkningerne af at tilsætte mineraler og vitaminer til fødevarer (104).

Generelt set har Domstolen indtaget en restriktiv tilgang til foranstaltninger af denne art. På områder med mangel på videnskabelig vished om indvirkningen af en specifik vare eller stof på folkesundheden eller miljøet har det dog f.eks. vist sig at være vanskeligere for Domstolen at afvise sådanne forbud (105). I disse sager spiller det såkaldte forsigtighedsprincip også en væsentlig rolle i Domstolens generelle vurdering af sagen (106).

Der kan også opstå situationer, der vedrører beskyttelsen af folkesundheden i sager, hvor medlemsstater ikke direkte forbyder tilsætning af et produkt eller stof, der er tilladt i en anden medlemsstat, men blot kræver forudgående godkendelse før tilsætningen. I de tilfælde vil medlemsstaterne kun overholde deres forpligtelse i henhold til EU-retten, hvis disse procedurer er tilgængelige og kan fuldføres inden for en rimelig tidsramme, og hvis forbuddet mod et produkt kan anfægtes ved de nationale domstole. Denne procedure skal udtrykkeligt gives for en foranstaltning med almen gyldighed, som er bindende for de nationale myndigheder i medlemsstaten. De karakteristiske træk ved denne »forenklede procedure« blev fastslået af Domstolen i sag C-344/90 (107).

4.4. Prisbaserede foranstaltninger

Selv om traktaten ikke indeholder specifikke bestemmelser angående national lovgivning om priskontroller, har Domstolen ved adskillige lejligheder anvendt artikel 34 i TEUF på national priskontrollovgivning.

Denne lovgivning dækker over et antal foranstaltninger: minimumspriser og maksimumspriser, prisstop, mindste og største bruttofortjenester og bindende videresalgspriser.

Minimumspriser: En minimumspris fastlagt på et specifikt beløb kan, selv om den finder anvendelse for alle indenlandske og importerede varer, begrænse importen ved at forhindre den laveste kostpris i at afspejles i detailsalgsprisen. Dette hæmmer importører i at anvende deres konkurrencemæssige fordel og er dermed en foranstaltning med en tilsvarende virkning i henhold til artikel 34 i TEUF, idet forbrugeren ikke kan få fordel af den pris (108). Minimumspriser kan imidlertid være reguleret på EU-niveau, f.eks. ved national lovgivning, der fastsætter minimumspriser for tobak, hvilket bør vurderes i lyset af Rådets direktiv 2011/64/EU af 21. juni 2011 om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak (109).

I sag C-221/15, Colruyt, som vedrørte prisfastsættelsen af tobaksvarer i Belgien, fastslog Domstolen, at den nationale lovgivning, der forbød forhandlere at sælge tobaksvarer til en enhedspris, der er lavere end den pris, som fabrikanten eller importøren har anført på den banderole, der er påført disse varer, for så vidt at denne pris frit var fastsat af sidstnævnte, ikke er udelukket i henhold til artikel 34 i TEUF (110). Domstolen fastslog i denne sag, at minimumspriser på tobaksvarer udgør en bestemt form for salg, som finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed på det nationale område, og som hindrer adgangen til det belgiske marked for tobaksvarer fra en anden medlemsstat, mere end de hindrer adgangen for indenlandsk fremstillede tobaksvarer.

I sagen Scottish Whiskey Association tog Domstolen stilling til, om den skotske regering havde overtrådt artikel 34 i TEUF ved at pålægge minimumspriser pr. alkoholenhed. Foranstaltningerne var beregnet på at eliminere meget lavt prissat alkohol fra markedet og søgte at være berettiget på grund af folkesundheden. Domstolen fastslog, at den omstændighed, at den nationale lovgivning udelukkede, »at den laveste kostpris for indførte varer kommer til udtryk i salgsprisen til forbrugerne«, udgjorde en foranstaltning med tilsvarende virkning (111).

Maksimumspriser: Inden afgørelsen i Keck fastslog Domstolen, at en maksimumspris, som gælder for alle indenlandske varer og importerede varer, ikke i sig selv udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, men at den kan den have en sådan virkning, hvis den er fastsat på et niveau, der gør salget af den importerede vare enten umuligt eller vanskeligere end dens indenlandske modstykke. Det kan fjerne en eventuel konkurrencemæssig fordel for importerede varer og/eller, hvis maksimumspris er sat for lavt, kan der måske ikke tages hensyn til de transportomkostninger, som en importør har betalt (112).

Prisstop: Før afgørelsen i Keck (se afsnit 3.4.2.2) anså Domstolen tilsvarende i sin tidlige retspraksis, at prisstop, der gælder i samme omfang for indenlandske varer og importerede varer, ikke i sig selv udgør en foranstaltning, der har en tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion. De kan dog fremkalde en sådan indvirkning de facto, hvis priserne er fastlagt på et sådant niveau, at markedsføringen af importerede varer bliver enten umulig eller vanskeligere end markedsføringen af indenlandske varer (113). Dette er tilfældet, hvis importører kun kan markedsføre importerede varer med tab.

Minimums- og maksimumsfortjenstmargener: Det er fortjenester, som er sat til et bestemt beløb frem for en procentdel af kostprisen. Ifølge Domstolens retspraksis forud for sagen Keck ville disse ikke nødvendigvis udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning efter artikel 34 i TEUF. Det samme ville gælde for en fast fortjenstmargen i detailhandel, som er en andel af detailprisen, som frit er afgjort af producenten, i det mindste når den udgør tilstrækkeligt vederlag til detailhandleren. Dog er maksimumsfortjenstmargenen, som er fastsat til et enkelt beløb, der gælder for både indenlandske varer og importerede varer, men som ikke tager hensyn til udgiften til import, omfattet af artikel 34 i TEUF (114).

Siden sagen Keck forekommer det, at Domstolen ofte har anset national priskontrollovgivning for at falde inden for begrebet »former for salg« (115). I den henseende falder de muligvis uden for rammerne af artikel 34 i TEUF. Det forhold, at »priskontroller« udgør »former for salg«, bekræftes af sagen Belgapom, hvor den belgiske lovgivning, som forbyder salg med tab og salg, der kun giver en meget lav fortjenstmargen, blev fastslået til at falde uden for rammerne af artikel 34 i TEUF (116).

I den senere LIBRO-sag klassificerede Domstolen imidlertid oprindeligt en regel om prisfastsættelse, der forbød importører af bøger på tysk i at fastsætte en pris, som var lavere end den fastsatte detailpris/anbefalet af forlaget, som en bestemt form for salg som defineret i Keck. Den konkluderede imidlertid, at reglen faktisk var en foranstaltning med tilsvarende virkning, for så vidt at den skabte en særskilt lovgivning, der behandlede varer fra andre medlemsstater mindre favorabelt (117).

I sagen Deutsche Parkinson Vereinigung anvendte Domstolen markedsadgangsmetoden i sin undersøgelse af et prisfastsættelsessystem på apotekers salg af receptpligtige lægemidler til human brug uden direkte at henvise til Keck-sagen i sin dom. Efter at have sammenlignet virkningen af prisfastsættelsen på apoteker, der var etableret i Tyskland og i andre medlemsstater, fandt Domstolen i sidste ende, at denne ordning var en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion på import (118). Postordreapoteker blev anset for at have begrænsede muligheder for at konkurrere med traditionelle apoteker med hensyn til ydelser og derfor primært konkurrerede på grundlag af priser og følgelig var mere påvirket af prisfastsættelse. I sin vurdering henviste Domstolen til DocMorris-sagen, der vedrørte tysk lovgivning, som forbød salget af lægemidler uden for apoteker og dermed online, som var baseret på Keck-sagen (119).

Som anført ovenfor konkluderede Domstolen i Scottish Whiskey Association, at minimumspriser udgjorde en foranstaltning med tilsvarende virkning på grundlag af markedsadgangstesten, uden udtrykkeligt at henvise til Keck-sagen. Den anførte, at »alene ... den omstændighed, at [den omhandlede lovgivning] udelukker, at den lavere kostpris for indførte varer kommer til udtryk i salgsprisen til forbrugerne, [kan] hindre adgangen« (120).

4.5. Godkendelsesprocedurer

Nationale systemer, som gør markedsføring af varer til genstand for forudgående godkendelse, begrænser adgangen til markedet i den importerende medlemsstat, og betragtes derfor som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion efter artikel 34 i TEUF (121). Domstolen har opstillet en række betingelser, i henhold til hvilke en sådan forudgående godkendelse kan være berettiget (122):

— Den skal bygge på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på velkendte forhold for de berørte virksomheder, således at det undgås, at de nationale myndigheder anvender deres skønsbeføjelser vilkårligt.

— Den bør ikke i det væsentligste gentage kontroller, der allerede er udført sammen med andre procedurer, enten i samme eller en anden medlemsstat.

— En procedure for forudgående godkendelse er kun nødvendig, hvis efterfølgende kontrol må anses for at ville blive udført for sent til at have nogen reel virkning og muliggøre, at det søgte mål opnås.

— Proceduren bør ikke afholde de pågældende erhvervsdrivende fra at gennemføre markedsføringen på grund af procedurens varighed og uforholdsmæssigt store omkostninger.

— Proceduren må ikke kræve tekniske analyser, hvis disse allerede er udført i en anden medlemsstat og resultaterne heraf er tilgængelige (123).

4.5.1. Typegodkendelse

Typegodkendelseskrav prædefinerer de lovgivningsmæssige, tekniske og sikkerhedsmæssige betingelser, en vare skal opfylde. I overensstemmelse hermed er typegodkendelse ikke begrænset til en særlig erhvervsgren, idet sådanne krav findes for varer så forskellige som udstyr på skibe, mobiltelefoner, personbiler og medicinsk udstyr.

Generelt kræves typegodkendelse, før en vare må bringes i omsætning. Overholdelse af typegodkendelseskrav er ofte angivet med en mærkning på varen. CE-mærkningen bekræfter f.eks. overholdelse af sådanne krav ved hjælp af enten en producents egenerklæring eller tredjepartscertificering.

Selv om fælles EU-dækkende typegodkendelseskrav normalt muliggør markedsføring af produkter på det indre marked, kan nationale typegodkendelser på ikke-harmoniserede områder skabe hindringer for varehandel. Forskellige varestandarder gør det endvidere vanskeligt for producenter at markedsføre samme vare i forskellige medlemsstater eller kan medføre højere udgifter til overholdelse. Forpligtelser, der kræver national typegodkendelse, før varer bringes i omsætning, anses derfor også for at være foranstaltninger med en tilsvarende virkning (124).

På baggrund af sundheds- eller sikkerhedsmæssige begrundelser kan en medlemsstat være berettiget til at kræve, at en vare, der allerede er blevet godkendt i en anden medlemsstat, skal underkastes en ny procedure med undersøgelse og godkendelse. I disse tilfælde skal den importerende medlemsstat dog tage højde for prøvninger eller kontroller, der udføres i den eller de eksporterende medlemsstat(er), som giver tilsvarende garantier eller beskyttelse (125).

I Kommissionen mod Portugal (126) blev en virksomhed nægtet den krævede godkendelse fra det tilsynsførende organ til installation af importerede polyethylenrør med den begrundelse, at disse rør ikke var blevet godkendt af et nationalt prøvningsorgan. Virksomhedens certifikater, som ikke blev anerkendt, var udstedt af et italiensk prøvningsinstitut. Domstolen fastslog, at myndigheder, i dette tilfælde Portugals myndigheder, skal tage hensyn til certifikater udstedt af certificerende organer i en anden medlemsstat, især hvis disse organer er godkendt til dette formål af medlemsstaten. I det omfang, de portugisiske myndigheder ikke havde tilstrækkeligt med oplysninger til at verificere de pågældende certifikater, kunne de have indhentet materialet fra myndighederne i den eksporterende medlemsstat. Der kræves en proaktiv tilgang fra det nationale organs side, hvortil der ansøges om godkendelse eller anerkendelse af en vare.

4.5.2. Indregistrering af biler

Der er generelt tre forskellige trin i processen for at opnå indregistrering for et motorkøretøj i henhold til EU-retten. For det første skal de tekniske karakteristika ved motorkøretøjet godkendes, i de fleste tilfælde ved en EF-typegodkendelse. Visse typer motorkøretøjer er dog stadig genstand for nationale godkendelsesprocedurer. For det andet udføres der teknisk kontrol af brugte køretøjer, hvis mål er at bekræfte, at det særskilte motorkøretøj er i god vedligeholdelsesstand på tidspunktet for indregistreringen. Endelig indregistreres motorkøretøjet, hvorved det godkendes, at det ibrugtages til vejtrafik, det pågældende motorkøretøj identificeres og der udstedes et indregistreringsnummer til det.

Domstolen behandlede også afvisningen af at indregistrere et køretøj, der har styretøjet, herunder placeringen af rattet, i højre side. Den fastslog i sagerne C-61/12 og C-639/11, at denne lovgivning udgør en foranstaltning med en tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner på import i det omfang, at dens virkning er at hindre adgang til markedet for køretøjer med styretøj i højre side, som er lovligt bygget og registreret i en anden medlemsstat. Domstolen erklærede, at et sådant krav ikke var nødvendigt for at opnå målet om trafiksikkerhed (127).

4.6. Reklamerestriktioner

Reklamens rolle er fundamental for adgang til markedet, især for varer, der lovligt markedsføres i en anden medlemsstat. Reklamens væsentlige rolle i at gøre det muligt for en vare fra en medlemsstat trænge ind på et nyt marked i en anden medlemsstat er også blevet anerkendt af generaladvokaterne (128) og Domstolen (129). Målet for og virkningen af reklamer er blandt andet at overtale forbrugeren til at skifte mærke eller købe nye varer.

Før Keck (jf. afsnit 3.4.2.2) fastslog Domstolen ofte, at nationale foranstaltninger, der pålægger reklamerestriktioner, var omfattet af artikel 34 i TEUF. En af disse sager var Oosthoek vedrørende et forbud mod at tilbyde eller give gratis gaver til salgsfremme. Domstolen fastslog, at »en lovgivning, som begrænser eller forbyder visse former for reklame og visse salgsfremmende metoder, kan, selv om den ikke direkte påvirker indførslerne, begrænse disses omfang, fordi den påvirker mulighederne for afsætning af indførte varer« (130). Siden Keck har Domstolen dog i visse henseender tilsyneladende anvendt en anden tilgang (behandling af reklamerestriktioner som former for salg). Uanset hvad, behandles foranstaltninger i forbindelse med reklame, der tilsyneladende falder inden for kategorien former for salg, som regler i forbindelse med produkter, hvor det forekommer, at de påvirker de betingelser, som varerne skal overholde (131).

Således følger Domstolen i dag øjensynligt den tilgang, at restriktioner for reklame og salgsfremme skal anses for at være former for salg, og hvis de ikke er diskriminerende, falder de uden for rammerne af artikel 34 i TEUF (132). Hvis den pågældende foranstaltning imidlertid udgør en forskelsbehandling, er den omfattet af artikel 34 i TEUF. Nationale reklamerestriktioner, der gør salget af varer fra andre medlemsstater vanskeligere end salget af indenlandske varer, kan derfor udgøre en foranstaltning af tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion. Domstolen har f.eks. fastslået, at »et fuldstændigt forbud mod reklamer for en vares egenskaber« (133) kan medføre større ulemper for adgangen til markedet for varer med oprindelse i andre medlemsstater end for indenlandske varer, som forbrugerne er mere fortrolige med (134).

Som det fremgår af ovenstående, synes Domstolen at forbinde omfanget af restriktion med forskelsbehandling. Hvis restriktionen er fuldstændig, antages det med andre ord, at den kunne have større påvirkning af importerede varer (135), og hvis den er delvis, at den kunne påvirke indenlandske og importerede varer på samme måde (136). Det skal dog understreges, at Domstolen i sagen Dior (137) og sagen Gourmet (138) anførte, at nogle reklameforbud ikke nødvendigvis ville påvirke importen national stærkere.

Domstolen har ligeledes understreget, at restriktioner angående reklamer på internettet ikke påvirker salget af varer, i dette tilfælde nationale lægemidler, på samme måde, som de påvirker salget af lægemidler, der stammer fra en anden medlemsstat (sag C-322/01, Deutsche Apothekerverband). Restriktioner angående reklamer på internettet kan derfor udgøre en hindring til artikel 34 i TEUF.

4.7. Tekniske forskrifter, der indeholder krav om præsentationen af varer (vægt, sammensætning, præsentation, mærkning, form, størrelse, emballage)

Krav, der skal overholdes af importerede varer, hvad angår form, størrelse, vægt, sammensætning, præsentation, identifikation eller opstilling kan tvinge producenter og importører til at tilpasse de pågældende varer til de gældende regler i den medlemsstat, hvor de markedsføres, f.eks. ved at ændre mærkningen af importerede varer (139). I sin dom i sag 27/80, Fietje (140), fastslog Domstolen, at en medlemsstats udvidelse af en bestemmelse, der forbyder salg af visse alkoholholdige drikkevarer med en beskrivelse, som var forskellig fra den, som er foreskrevet af den nationale lovgivning for drikkevarer importeret fra andre medlemsstater, og dermed gør det nødvendigt at ændre mærkningen, hvorefter den importerede drikkevare markedsføres lovligt i den eksporterende medlemsstat, skal anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, hvilket er forbudt i henhold til artikel 34 i TEUF.

Eftersom krav angående præsentation af varer er direkte koblet til selve varen, anses de ikke for at være former for salg. De anses snarere for at være foranstaltninger med tilsvarende virkning efter artikel 34 i TEUF (141).

Følgende foranstaltninger er f.eks. blevet anset for at være i strid med artikel 34 i TEUF:

— et skærpet krav om, at ikke-harmoniserede bygningsvarer skulle påføres et CE-mærke (142)

— et krav om, at margarine skulle sælges i en kubisk pakning for at skelne det fra smør (143)

— en medlemsstats forbud mod markedsføring af varer fremstillet af ædelmetaller uden de krævede (officielle nationale) stemplinger (144)

— et forbud mod markedsføring af videoer og DVD'er solgt via postordre og onlinesalg, som ikke er påført en mærkning om aldersgrænser svarende til en klassifikationsbestemmelse fra en højere regional myndighed eller et nationalt selvstyrende organ (145).

4.8. Angivelse vedrørende oprindelse, kvalitetsmærker, tilskyndelse til at købe nationale varer

Nationale regler, der kræver, at produktets oprindelse anføres på produktet eller mærkningen, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning efter artikel 34 i TEUF.

Domstolen har fastslået, at nationale regler om obligatorisk angivelse af oprindelse kan tilskynde forbrugerne til at købe nationale produkter frem for tilsvarende produkter fra andre medlemsstater (146). Ifølge Domstolen vanskeliggør sådanne regler afsætningen i en medlemsstat af varer af den omhandlede art, som er fremstillet i andre medlemsstater, og medfører ligeledes en opbremsning af den økonomiske integration inden for Unionen ved at lægge hindringer i vejen for, at afsætningsmønstret i højere grad er udtryk for en arbejdsdeling mellem medlemsstaterne (147). Domstolen har ligeledes understreget, at det kan være i den erhvervsdrivendes interesse på eget initiativ at angive oprindelsen på sine varer. I dette tilfælde kan forbrugerne beskyttes mod falske eller vildledende oprindelsesangivelser, som kunne i henhold til eksisterende regler, der forbyder sådan adfærd (148).

Domstolen har ligeledes fastslået, at kvalitetsordninger fastsat ved national lov, som vedrører produktets oprindelse, kan have tilsvarende virkning. Selv om en særlig kvalitetsordning er frivillig, betyder det ikke, at den ophører med at være en foranstaltninger med tilsvarende virkning, hvis brugen af dette mærke fremmer eller er egnet til at fremme afsætningen af de pågældende produkter i forhold til andre produkter, der ikke anvender mærket (149).

Domstolen har fastslået, at medlemsstaterne kan indføre kvalitetsordninger for landbrugsprodukter, der markedsføres på deres områder, og kan betinge benyttelsen af kvalitetsbenævnelser af overholdelse af disse ordninger. Sådanne ordninger og mærker kan dog ikke knyttes til det kriterium, at de pågældende produkters fremstillingsproces foregår i indlandet, men alene til, at der foreligger de objektive egne egenskaber, som giver produkterne den ved lov krævede kvalitet (150). En sådan ordning skal derfor være tilgængelig for en producent i Unionen eller anden potentiel operatør i unionen, hvis produkter overholder kravene. Et krav, der hindrer tilgængeligheden af denne ordning for produkter fra andre medlemsstater, bør undgås, idet det er sandsynligt, at det letter markedsføringen af produkter af indenlandsk oprindelse til skade for importerede produkter (151).

Domstolen accepterede kvalitetsordninger fastsat i national lovgivning, når de tillader import af produkter fra andre medlemsstater under de betegnelser, de bærer, selv om de er tilsvarende, lignende eller identiske i forhold til de betegnelser, der er fastsat i den nationale lovgivning (152).

En reklamekampagne, der gennemføres af medlemsstaternes myndigheder og omfatter kvalitets- og/eller oprindelsesmærkning, udgør ligeledes en foranstaltning med tilsvarende virkning efter artikel 34 i TEUF. Den mest berømte sag om en sådan tilskyndelse til at købe nationale produkter var sagen Buy Irish (153), der omfattede en kampagne i stor skala, som opmuntrede til at købe indenlandske produkter. Domstolen har også fastslået, at en ordning, som er indført for at fremme salget af visse produkter fremstillet i et bestemt land eller en bestemt region, kan opfordre forbrugerne til at købe sådanne produkter i stedet for importerede produkter (154).

4.9. Restriktioner på fjernsalg (internetsalg, postordre mv.)

Med udviklingen af informations- og kommunikationsteknologier handles varer i stadig højere grad inden for det indre marked via internettet. Antallet af sager vedrørende internettransaktioner, der omfatter overførsel af varer fra en medlemsstat til en anden, indbragt for Domstolen er derfor steget.

Spørgsmålene, der blev henvist til Domstolen i sagen DocMorris (155), opstod i nationale retssager vedrørende internetsalg af humanmedicinske lægemidler i en anden medlemsstat end den, hvor DocMorris var etableret. På daværende tidspunkt forbød tysk lov salg pr. postordre af lægemidler, som kun må sælges på apoteker.

Det første spørgsmål, der blev forelagt af den nationale domstol, var, om der sker brud på artikel 34 i TEUF, såfremt godkendte lægemidler, hvis salg er forbeholdt apoteker i den pågældende medlemsstat, ikke må importeres kommercielt via postordre gennem apoteker, der er godkendt i en anden medlemsstat, på grundlag af en individuel bestilling via internettet.

Domstolen begyndte med at behandle denne nationale restriktion som en form for salg, som kan være en overtrædelse af artikel 34, hvis den udgør en forskelsbehandling. For det første understregede Domstolen, i overensstemmelse med De Agostini-dommen (vedrørende vigtigheden af reklame for salget af det pågældende produkt) (156), vigtigheden af internettet for salget af et produkt. Dernæst forklarede den, hvordan et sådant direkte forbud er en større hindring for apoteker uden for Tyskland end for apotekerne i Tyskland. Dermed udgjorde foranstaltningen et brud på artikel 34 i TEUF.

Helt konkret fastslog Domstolen, at internettet udgør et mere betydningsfuldt middel til at få »direkte adgang« til det tyske marked (157) for apoteker, der ikke er etableret i Tyskland. Domstolen forklarede, at et forbud, der har en større indvirkning på apoteker etableret uden for Tyskland, kan hindre adgang til markedet for varer fra andre medlemsstater i højere grad, end det hindrer adgang for indenlandske varer.

I Ker-Optika (158), der drejede sig om national lovgivning, hvorefter kontaktlinser kun må sælges i specialforretninger for medicinaludstyr, bekræftede Domstolen, at den nationale foranstaltning ved at forbyde salget deraf online udgjorde et brud på Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF (159) og artikel 34-36 i TEUF med hensyn til forbuddet mod efterfølgende levering af kontaktlinser til kunder.

En nyere dom, Visnapuu, vedrørte den finske alkohollov, som bestemmer, at en sælger, der er etableret i en anden medlemsstat, skal have en detailhandelstilladelse for at importere alkoholholdige drikkevarer med henblik på detailsalg deraf til kunder, der bor i Finland. Domstolen fastslog, at kravet om, at handlende skal være i besiddelse af en detailhandelstilladelse for at importere alkoholholdige drikkevarer, forhindrer handlende, som er etableret i andre medlemsstater, i frit at importere alkoholholdige drikkevarer til Finland og dermed udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion på import efter artikel 34 i TEUF. Dog fastslog den også, at artikel 34 og 36 i TEUF ikke forhindrer denne lovgivning, under forudsætning af at den er hensigtsmæssig for at sikre virkeliggørelse af målet om at beskytte den offentlige sundhed og orden (160).

4.10. Forpligtelser til pantopkrævning

Pant- og tilbagetagelsesordninger, især i drikkevareindustrien, har forårsaget drøftelser i lyset af miljølovgivning og regler om det indre marked i de seneste årtier. For operatører, der driver virksomheder i flere medlemsstater, gør disse systemer det ofte vanskeligt at sælge samme produkt i samme emballage i forskellige medlemsstater. I stedet kræves det, at producenter og importører skal tilpasse emballagen til behovene i hver enkelt medlemsstat, hvilket normalt medfører flere udgifter. Effekten af sådanne systemer, dvs. opdeling af markederne, er ofte imod idéen om et ægte, indre marked. Derfor kan nationale krav i denne forstand betragtes som en handelshindring i henhold til artikel 34 i TEUF. Pantordninger kan dog være begrundet i årsager i forbindelse med beskyttelse af miljøet.

I to domme angående den tyske obligatoriske pantordning for engangsemballage til drikkevarer tidligt i 2000'erne bekræftede Domstolen, at som EU-retten er, har medlemsstater ret til at vælge mellem et pant- og retursystem, et globalt system til indsamling af emballage eller en kombination af de to systemer (161).

I dag er pantordninger imidlertid delvist omfattet af harmoniseringslovgivning, dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballering og emballageaffald (162). Dog er der fra 2020 ingen pantordning, der dækker hele Unionen. Når en national bestemmelse falder uden for rammerne af de relevante direktiver, vurderes dens kompatibilitet med artikel 34-36 i TEUF.

4.11. Refusion og parallelimport

Refusion: EU-retten begrænser ikke medlemsstaternes beføjelser til at organisere deres sociale sikringssystemer (163). I mangel af harmonisering på EU-niveau afgør hver medlemsstat lovgivning, under hvilke omstændigheder socialsikringsydelser gives. Dog kan denne lovgivning påvirke mulighederne for markedsføring og dermed påvirke omfanget af import. Det følger, at en national afgørelse om refusion for lægemidler kan have en negativ indvirkning på importen deraf.

Det følger desuden af Duphar-dommen, at bestemmelser i national lovgivning, der regulerer refusion for medicinsk udstyr inden for rammerne af den nationale sundhedsordning, kan være forenelige med artikel 34 i TEUF på visse betingelser. Beslutningen om, hvilke produkter der er omfattet af refusion, og de produkter, der ikke er omfattet, indebærer ikke nødvendigvis forskelsbehandling med hensyn til produkternes oprindelse og skal træffes på grundlag af kontrollerbare objektive kriterier. Endelig bør det være muligt at ændre listen over produkter med refusion, når overholdelse af de anførte kriterier kræver det. De »kontrollerbare objektive kriterier« som anført af Domstolen kan eksempelvis omhandle, at der på markedet findes andre billigere produkter med samme terapeutiske virkning, at produkterne frit kan forhandles uden recept, eller at produkterne af hensyn til beskyttelsen af den offentlig sundhed ikke refunderes af farmako-terapeutiske grunde.

Procedureregler for fastsættelse af beslutninger om national refusion blev specificeret i Rådets direktiv 89/105/EØF om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger (164).

I Decker (165) fastslog Domstolen, at nationale regler, hvorunder refusion af udgiften til lægemidler er genstand for forudgående godkendelse fra den kompetente institution i en medlemsstat, når de købes i en anden medlemsstat, udgør en restriktion for varernes frie bevægelighed efter artikel 34 i TEUF. Eftersom de ansporer forsikrede personer til at købe disse produkter i deres egen medlemsstat frem for i en anden medlemsstat, og dermed er det sandsynligt, at importen i andre medlemsstater begrænses.

Parallelimport: Parallelhandel med produkter er en lovlig type handel på det indre marked. Den er »parallel« i den forstand, at den omhandler produkter med samme beskrivelse, men er fra en anden batch end de produkter, der markedsføres gennem producenternes eller de oprindelige leverandørers salgsnetværk, men sker uden for (ofte ved siden af) disse netværk. Parallelhandel finder sted som følge af prisforskelle i lægemidler (166) eller pesticider (167), når f.eks. medlemsstater fastlægger eller på anden måde kontrollerer prisen på produkter, der sælges på deres respektive markeder. Parallelhandel skaber i princippet sund konkurrence og prisreduktioner for forbrugerne og er en direkte følge af udviklingen af det indre marked, hvilket garanterer varernes frie bevægelighed og forhindrer opsplitning af nationale markeder (168).

Selv om sikkerheden ved og den oprindelige markedsføring af lægemidler reguleres af EU-lovgivning, er principperne angående lovligheden af parallelhandel med disse produkter opstået ud fra Domstolens domme på baggrund af traktatens bestemmelser om varernes frie bevægelighed (169).

Det kan ikke kræves, at parallelimportører skal overholde de samme krav som dem, der gælder for erhvervsdrivende, som første gang ansøger om markedsføringstilladelse, under forudsætning af at beskyttelsen af menneskers sundhed ikke undermineres (170). Når de nødvendige oplysninger til beskyttelse af folkesundheden allerede er tilgængelige for bestemmelsesmedlemsstatens kompetente myndigheder som følge af den første markedsføring af en vare i denne medlemsstat, er et parallelimporteret produkt underlagt en tilladelse givet på baggrund af en proportionelt »forenklet« procedure (sammenlignet med en procedure for markedsføringstilladelse), under forudsætning af at:

— det importerede produkt er tildelt markedsføringstilladelse i oprindelsesmedlemsstaten, og uanset udløbet af markedsføringstilladelsen, især når referencegodkendelsen udløber af årsager, som ikke er beskyttelsen af folkesundheden, dvs. alene på baggrund af et ønske fra indehaveren af referencegodkendelsen (171), og

— det importerede produkt i det væsentligste er lig med et produkt, der allerede har opnået markedsføringstilladelse i bestemmelsesmedlemsstaten, hvilket betyder, at de to produkter ikke nødvendigvis skal være identiske i alle henseender, men de bør i det mindste være fremstillet i henhold til samme formulering, anvende samme aktive ingrediens, og de også har samme terapeutiske effekter (172). Dermed kan en afvisning af at udstede markedsføringstilladelse ikke begrundes med beskyttelse af folkesundheden, hvis afvisningen alene bygger på den omstændighed, at de to lægemidler ikke har samme oprindelse (173).

Nationale myndigheder kan desuden ikke afvise at give en tilladelse til parallelimport alene af årsager forbundet med fraværet af dokumentation i forbindelse med det lægemiddel, der parallelimporteres, hvis de har tilgængelige lovgivningsmæssige og administrative måder til at indhente den pågældende dokumentation (174). Hvad angår veterinærlægemidler, kan de heller ikke afvise en tilladelse til parallelimport for dem, der ønsker at importere til brug på deres egen husdyrbedrift (175).

Der skal desuden sondres mellem parallelhandel og genimport. Hvad angår lægemidler, betyder dette f.eks. transaktioner, hvor lægemidler importeres til en medlemsstat, hvor de er godkendt, hvor godkendelsen tidligere er indhentet af et apotek i en anden medlemsstat fra en grossist i den importerende medlemsstat. I denne henseende fastslog Domstolen, at en vare fremstillet i en medlemsstat, hvor varen eksporteres og genimporteres til denne medlemsstat, udgør en importeret vare på samme måde som en vare fremstillet i en anden medlemsstat (176). Dog fremhævede Domstolen, at disse forhold ikke gælder, hvis det fastslås, at de pågældende varer alene blev eksporteret med henblik på genimport for at omgå lovgivning som den omhandlede (177).

4.12. Pligt til at bruge det nationale sprog

Sprogkrav, der pålægges i ikke-harmoniserede områder, kan også udgøre en hindring for handel inden for EU, hvis de medfører en yderligere byrde på varer med oprindelse i andre medlemsstater. Dermed kan de være forbudt i henhold til artikel 34 i TEUF, når varer, som kommer fra andre medlemsstater, har fået en anderledes mærkning, da dette medfører yderligere udgifter til emballering (178). I visse tilfælde kan det dog være nødvendigt at anvende nationalt sprog for at sikre, at forbrugerne let forstår oplysningerne vedrørende den pågældende vare (179).

I sin dom i sagen Yannick Geffroy (180) fastslog Domstolen, at artikel 34 i TEUF »skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning [...], som påbyder anvendelsen af et bestemt sprog ved mærkningen af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog, der let forstås af køberne, eller for at køberne sikres de nødvendige oplysninger på anden måde«.

Når det drejer sig om at afgøre det sprog, der let forstås af forbrugerne, fastslog Domstolen i Piageme (181), at de forskellige faktorer kan tages i betragtning, såsom »eventuel lighed mellem ordene på flere sprog, den pågældende befolknings generelle kendskab til mere end ét sprog, særlige omstændigheder som f.eks. en omfattende oplysningskampagne eller varens store udbredelse, uden i sig selv at være afgørende dog udgøre relevante momenter, når blot det kan fastslås, at forbrugeren har fået tilstrækkelige oplysninger«.

Det følger af det generelle proportionalitetsprincip, at medlemsstaterne kan vedtage nationale foranstaltninger, der kræver, at bestemte oplysninger angående indenlandske eller importerede varer skal anføres på et sprog, som forbrugeren let forstår. Dog må den omhandlede nationale foranstaltning ikke udelukke muligheden for at anvende andre måder til at informere forbrugerne, såsom udformning, symboler og piktogrammer (182). Endelig skal en foranstaltning være begrænset til de oplysninger, som den pågældende medlemsstat har gjort obligatoriske, og hvortil anvendelse af midler ud over oversættelse ikke ville være egnet til at give forbrugerne de hensigtsmæssige oplysninger.

4.13. Restriktioner i importen af varer til personlig brug

Artikel 34 i TEUF giver ikke alene selskaberne ret til at importere varer til kommercielle formål, men berettiger også enkeltpersoner til at importere varer til personlig brug, som vist i Schumacher (183). Restriktioner med hensyn til import af varer til personlig brug er oftest relateret til varer, som er forbundet med potentielle risici for folkesundheden, såsom alkohol, tobak og lægemidler. I sagen Schumacher bestilte en privatperson et lægemiddelpræparat fra Frankrig til eget brug. Toldmyndighederne i Tyskland, hvor personen boede, nægtede imidlertid at klarere den pågældende vare.

Den nationale domstol forespurgte, om lovgivning, der forbyder en enkeltperson til sit eget brug at importere medicin, der var godkendt i den importerende medlemsstat, var tilgængelig der uden recept og var blevet købt på et apotek i en anden medlemsstat, var i strid med artikel 34 og 36 i TEUF. Domstolen fastslog, at en sådan lovgivning udgjorde en overtrædelse af artikel 34 i TEUF, hvilket ikke kunne retfærdiggøres på grundlag af beskyttelsen af folkesundheden. Den forklarede, at indkøb af medicinske præparater på et apotek i en anden medlemsstat indebærer en sikkerhed, der må sidestilles med den, der ville være en følge af, at præparatet var købt på et indenlandsk apotek.

Som det fremgår af Escalier og Bonnarel-sagen (184) kan privatpersoner, som importerer varer til brug på deres egen ejendom, imidlertid også være underlagt visse krav, der tillige gælder for importører af varer i kommercielt øjemed. I dette tilfælde blev der anlagt en straffesag mod to privatpersoner, som blev anklaget for at være i besiddelse af og have til hensigt at bruge ukrudtsbekæmpelsesmidler, der var beregnet til landbrug og ikke havde markedsføringstilladelse. Den anklagede anførte, at de nationale godkendelseskrav ikke kunne gælde for landbrugere, som importerede varer til eget brug. Domstolen fastslog, at medlemsstaterne er forpligtede til at undergive indførsler af plantebeskyttelsesmidler til deres område en undersøgelsesprocedure, der ligesom i det foreliggende tilfælde kan have form af en såkaldt »forenklet« procedure, der tilsigter at undersøge, om et plantebeskyttelsesmiddel skal have en markedsføringstilladelse, eller om det skal anses for allerede at være blevet godkendt i indførselsmedlemsstaten (185). Domstolen påpegede, at ovenstående principper gælder uanset formålet med indførslen.

5. LANDBRUGSPRODUKTER

Det er værd at bemærke, at landbrugsprodukter spiller en central rolle i Domstolens afgørelser vedrørende det indre marked. Dette punkt tager fat på nogle specifikke problemer vedrørende disse produkter. Udgangspunktet er artikel 38, stk. 2, i TEUF, der fastsætter, at bestemmelserne vedrørende det indre markeds oprettelse og funktion finder anvendelse på landbrugsprodukter, medmindre andet er bestemt i artikel 39-44 (de varer, på hvilke bestemmelserne, der henvises til i stk. 1 i denne artikel, er opregnet i bilag I til TEUF).

Domstolen har i en række nylige afgørelser behandlet spørgsmålet om, i hvilket omfang medlemsstaterne kan lovgive inden for områder, der er omfattet af en fælles markedsordning. Domstolen har fastslået, at medlemsstaterne under den fælles landbrugspolitik, som i henhold til artikel 4, stk. 2, litra d), i TEUF er en delt kompetence mellem Unionen og medlemsstaterne, har lovgivningskompetence til at gennemføre tiltag, i det omfang Unionen ikke har udøvet sin kompetence (186).

Det er endvidere fast retspraksis, at medlemsstaterne, når der er udstedt en forordning om oprettelse af en fælles markedsordning for en given sektor, er forpligtede til ikke at gøre undtagelser fra ordningen eller i øvrigt tilsidesætte den. Ordninger, der opstiller hindringer for, at en fælles markedsordning kan fungere efter hensigten, strider også mod denne ordning, selv om det pågældende spørgsmål ikke er udtømmende reguleret ved denne (187).

Med hensyn til fastsættelse af en minimumspris pr. alkoholenhed for detailhandel med vin er den frie fastsættelse af salgsprisen på grundlag af den frie konkurrence uden en prisdannelsesmekanisme en del af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 om en fælles markedsordning for landbrugsvarer (188) og er et udtryk for princippet om de frie varebevægelser på effektive konkurrencevilkår (189).

Ikke desto mindre er indførelsen af en fælles markedsordning ikke til hinder for, at medlemsstaterne anvender nationale bestemmelser, der forfølger andre samfundstjenlige formål end denne fælles markedsordning, selv om disse bestemmelser kan påvirke fællesmarkedets funktion i den pågældende sektor (190).

I sin dom i sagen Scotch Whiskey konkluderede Domstolen, at forordning (EU) nr. 1308/2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter skal tolkes således, at den ikke er til hinder for en national foranstaltning, der pålægger en mindstepris pr. enhed alkohol for detailhandel med vin, såfremt denne foranstaltning faktisk er egnet til at sikre målet om beskyttelse af menneskers liv og sundhed, og at den under hensyntagen til målsætningerne med den fælles landbrugspolitik og den fælles markedsordnings tilfredsstillende funktion ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for nå det nævnte formål om beskyttelse af menneskers liv og sundhed.

I sag C-2/18 fandt Domstolen, at Unionen ved at vedtage forordning (EU) nr. 1308/2013, særligt artikel 148, ikke på udtømmende vis har udøvet sin kompetence på området for kontraktforholdet mellem parterne i en kontrakt om levering af råmælk. Denne forordning kan ikke fortolkes som et principielt forbud mod, at medlemsstaterne vedtager foranstaltninger på dette område (191).

Domstolen fandt også, at det ikke kan fastslås ud fra henvisninger til visse urimelige praksisser, at det formål med at bekæmpe urimelig praksis, der forfølges med den omtvistede lovgivning, er omfattet af forordning (EU) nr. 1308/2013, for så vidt som denne forordning hverken har fastlagt regler for eller har identificeret disse praksisser i deres helhed (192). Domstolen fastslog, at den pågældende prøvelse af proportionaliteten skal ske særligt under hensyn til målsætningerne for den fælles landbrugspolitik og til den fælles markedsordnings tilfredsstillende funktion, hvilket kræver en afvejning af disse målsætninger og de mål, der forfølges med den nævnte lovgivning, dvs. bekæmpelse af urimelig handelspraksis (193).

I denne sag konkluderede Domstolen, at de omtvistede regler ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de mål, det forfølger. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret, som er enekompetent til direkte at pådømme den tvist, som den forelægges, at efterprøve, om de foranstaltninger, der er vedtaget for at bekæmpe urimelig handelspraksis, idet de styrker forhandlingsmagten hos de mælkeproducenter, der ikke tilhører en anerkendt mælkeproducentorganisation, og dermed for at bidrage til en bæredygtig produktionsudvikling, idet mælkeproducenterne sikres rimelige vilkår ved at begrænse princippet om fri prisforhandling, ikke går ud over, hvad der er nødvendigt (194).

6. UDFØRSELSRESTRIKTIONER (ARTIKEL 35 I TEUF)

Artikel 35 i TEUF anfører, at »kvantitative udførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er forbudt mellem medlemsstaterne«.

6.1. Definition af »udførsel«

I sammenhæng med artikel 35 i TEUF henviser begrebet »udførsel« til handel mellem medlemsstater, hvilket vil sige udførsel fra én medlemsstat til en anden. Det gælder ikke for eksport til et land uden for EU.

6.2. Kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning

Selv om artikel 34 og 35 i TEUF har en meget ens ordlyd, har Domstolen behandlet disse to bestemmelser særskilt. Grundlæggende finder artikel 35 i TEUF kun anvendelse på foranstaltninger, som forfordeler varer. Dette princip blev fastslået i Groenveld-sagen (195), hvori Domstolen erklærede, at artikel 35 i TEUF »omfatter nationale foranstaltninger, hvis formål eller virkning særligt er at hindre eksporthandelen og således skabe forskelsbehandling mellem handelen på hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel«. Hvis »der herved sikres den pågældende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarked en særlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater«, finder artikel 35 i TEUF anvendelse (196).

Der er flere årsager til Domstolens snævre fortolkning af artikel 35 i TEUF sammenlignet med dens fortolkning i retspraksis af artikel 34 i TEUF. Hvad angår import, kan ikke-forskelsbehandlende foranstaltninger udgøre en byrde for importørerne, hvis de skal overholde reglerne i deres eget land og i importlandet. Derfor anses sådanne foranstaltninger med føje for at være omfattet af EU-retten, der beskytter det indre marked. Dette er derimod ikke tilfældet for eksportører, som blot følger de vedtagne regler for hjemmemarkedet. Hvis anvendelsesområdet for artikel 35 i TEUF var for bredt, kunne det desuden omfatte restriktioner, som ikke har nogen betydning for handel inden for EU.

I Rioja-sagen skyldtes forskelsbehandlingen bedre produktions- eller handelsbetingelser for indenlandske virksomhe