Nr. C 12/8 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 1.91 
II 
(Forberedende retsakter) 
KOMMISSIONEN 
Forslag til Rådets direktiv om tjenesteydelsesansvar 
KOM(90) 482 endelig udg. — SYN 308 
(Forelagt af Kommissionen den 9. november 1990) 
(91/C 12/11) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — 
under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det 
Europæiske Økonomiske Fællesskab, særlig artikel 
100 A, 
under henvisning til forslag fra Kommissionen, 
i samarbejde med Europa-Parlamentet, 
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og 
Sociale Udvalg, og 
ud fra følgende betragtninger: 
Som understreget i Rådets resolution af 9. november 
1989 lægges der stor vægt på at iværksætte foranstalt­
ninger på fællesskabsplan med henblik på at fremme 
tjenesteydelsessikkerhed i forbindelse med en intensiveret 
forbrugerbeskyttelsespolitik; 
markedet for tjenesteydelser antager en fællesskabsdi-
mension; 
selv om samtlige medlemsstaters lovgivning og retspraksis 
vedrørende tjenesteyders ansvar for skader, der er 
forårsaget af hans tjenesteydelser, tager sigte på bedre 
beskyttelse af modtageren af en tjenesteydelse og tredje­
mand, varierer reglernes indhold og beskyttelsens 
omfang fortsat fra medlemsstat til medlemsstat; sådanne 
forskelle kan skabe hindringer for samhandelen og ulige 
vilkår på det indre marked for tjenesteydelser; på grund 
af disse forskelle nyder skadelidte ikke samme grad af 
beskyttelse mod skader på deres person, ligesom forbru­
gerne ikke nyder samme grad af beskyttelse mod skader 
på deres løsøre eller faste ejendom, som følge af en 
tjenesteydelse; 
på grund af disse forskelle og tjenesteydelsernes fælles-
skabsdimension er det mest hensigtsmæssigt at gøre en 
indsats på fællesskabsplan; 
på grund af det beskyttelsesniveau, der gælder ifølge 
medlemsstaternes nationale retsregler, er det mest 
hensigtsmæssigt at anvende princippet om omvendt 
bevisbyrde ved mangelfulde tjenesteydelser; et sådant princip findes allerede i flere landes lovgivning og rets­
praksis, men skal formaliseres og anvendes ensartet; 
tjenesteydelsers særpræg og navnlig deres »unikke«, 
undertiden uhåndgribelige karakter samt det forhold, at 
tjenesteydelser forlængst er blevet udført på det tids­
punkt, hvor skaden konstateres, og at skadelidte ikke har 
samme specifikke faglige indsigt som tjenesteyder, gør 
det berettiget, at der til fordel for skadelidte fastsættes 
omvendt bevisbyrde, således at det påhviler tjeneste­
yderen at bevise, at skaden ikke skyldes en af ham 
begået fejl; 
en tjenesteyders fejl skal vurderes i relation til den beret­
tigede forventning om, at tjenesteydelser ikke forvolder 
skade på personer, løsøre og fast ejendom, herunder 
genstanden for tjenesteydelsen; 
det forhold, at der på tidspunktet for tjenesteydelsens 
udførelse eller senere findes eller er mulighed for at få 
udført en mere effektiv tjenesteydelse, udgør ikke i sig 
selv en fejl; 
da tjenesteydelser er meget forskeligartede, og da Rådets 
direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af 
medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte 
bestemmelser om produktansvar (') allerede foreligger, er 
det hensigtsmæssigt at give en bred definition af tjeneste­
ydelser og henvise til den traditionelle sondring mellem 
tjenesteydelser og fremstilling af varer, tjenesteydelser og 
overdragelse af tinglige rettigheder; offentlige tjeneste­
ydelser med sigte på opretholdelse af den offentlige 
sikkerhed skal udelukkes fra nærværende direktiv på 
grund af deres særlige karakter; tjenesteydelser i forbin­
delse med pakkerejser og tjenesteydelser vedrørende 
affald, der er omfattet af særlig fællesskabslovgivning, 
skal ligeledes udelukkes; det samme gælder skader, der 
er omfattet af de ansvarsordninger, der falder ind under 
de internationale aftaler, som medlemsstaterne eller 
Fællesskabet har ratificeret; 
C) EFT nr. L 210 af 7. 8. 1985, s. 29. 
18. 1.91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 12/9 
da målet er at beskytte forbrugerne og skadesløsholde 
personer, der lider skade som følge af mangelfulde 
tjenesteydelser, er det ikke berettiget at sondre mellem 
private og offentlige tjenesteydere; derimod bør direk­
tivet omfatte tjenesteydelser, der udføres som led i et 
erhverv, og således ikke tjenesteydelser mellem privatper­
soner; 
beskyttelse af skadelidte indebærer, at der ydes erstat­
ning for skader på hans helbred og legeme; beskyttelse af 
forbrugerne indebærer, at der ydes erstatning for skader 
på deres løsøre eller faste ejendom; der skal ligeledes 
ydes erstatning for samtlige materielle skader, der 
affødes af sådanne skader; 
det er skadelidte, der skal bevise, at der er indtrådt en 
skade, og at der er årsagsforbindelse mellem skaden og 
tjenesteydelsen; 
parternes respektive situation gør det berettiget, at 
tjenesteyderens ansvar ikke begrænses, når skaden både 
skyldes fejl fra tjenesteyders side og en tredje persons 
adfærd, men at det kan begrænses (eller bortfalde), hvis 
skadelidte også har været skyld i skaden; 
beskyttelse af skadelidte indebærer, at tjenesteyder ikke 
kan begrænse eller fraskrive sig sit ansvar over for skade­
lidte; 
er flere personer ansvarlige for samme skade, indebærer 
beskyttelse af skadelidte, at disse personer hæfter soli­
darisk; 
på grund af forbrugerens stilling i forhold til på den ene 
side franchisegiver, som giver den tjenesteydende virk­
somhed sit navn, og på den anden side franchisetager, 
som forbrugeren henvender sig til, bør franchisegiver, 
franchisetager og hovedfranchisetager hæfte solidarisk; 
direktivet indskrænker ikke anvendelsen af Rådets 
direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse 
af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes 
sikkerhed og sundhed under arbejdet (') og de deraf 
afledte særdirektiver; 
den i nærværende direktiv fastsatte ansvarsordning og 
tjenesteydelsernes art gør det berettiget at fastsætte 
forholdsvis korte frister for forældelse af krav om 
skadeserstatning og ansvarets ophør, undtagen for 
tjenesteydelser i forbindelse med projektering og opfø­
relse af fast ejendom — 
(') EFT nr. L 183 af 29. 6. 1989, s. 1. UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV: 
Artikel 1 
Princip 
1. Tjenesteyderen er ansvarlig for skade, der på grund 
af en af ham begået fejl i forbindelse med tjenesteydelsen 
forvoldes på personer, løsøre eller fast ejendom, 
herunder genstanden for tjenesteydelsen. 
2. Det påhviler tjenesteyderen at bevise, at der ikke 
foreligger fejl. 
3. Ved vurdering af fejlen skal der tages hensyn til 
den adfærd, der udvises af tjenesteyderen, der på 
normale og rimeligt forudseelige vilkår sørger for at 
skabe den sikkerhed, der med rette kan forventes. 
4. Det forhold, at der på tidspunktet for tjenesteydel­
sens udførelse eller senere findes eller er mulighed for at 
få udført en mere effektiv tjenesteydelse, udgør ikke i sig 
selv en fejl. 
Artikel 2 
Definition af begrebet »tjenesteydelse« 
I nærværende direktiv forstås ved udtrykket »tjeneste­
ydelse« enhver erhvervsmæssig eller offentlig ydelse, som 
en erhvervsdrivende eller et offentligt organ udfører mod 
eller uden vederlag, og som ikke direkte og udelukkende 
tager sigte på fremstilling af varer eller overdragelse af 
tinglige eller immaterielle rettigheder. 
Nærværende direktiv finder ikke anvendelse på offent­
lige tjenesteydelser med sigte på opretholdelse af den 
offentlige sikkerhed. Det finder heller ikke anvendelse på 
pakkerejser og tjenesteydelser vedrørende affald. 
Desuden finder det ikke anvendelse på skader, der er 
omfattet af de ansvarsordninger, der falder ind under de 
internationale aftaler, som medlemsstaterne eller Fælles­
skabet har ratificeret. 
Artikel 3 
Definition af begrebet »tjenesteyder« 
1. Ved »tjenesteyder« forstås enhver privat- eller 
offentligretlig fysisk eller juridisk person, der som led i et 
erhverv eller som offentlig tjenesteydelse udfører en 
tjenesteydelse som omhandlet i artikel 2. 
2. En person, som til udførelsen af en tjenesteydelse 
selv får udført tjenesteydelser af en repræsentant eller en 
mellemmand, som ikke er juridisk selvstændig, anses 
fortsat som tjenesteyder efter dette direktiv. 
Nr. C 12/10 De Europæiske Fællesskabers Tidende 18. 1. 91 
3. Er den i stk. 1 omhandlede tjenesteyder ikke 
etableret i Fællesskabet, anses repræsentanten eller den 
ikke juridisk selvstændige mellemmand, som udfører 
tjenesteydelsen i Fællesskabet, dog ligeledes som tjene­
steyder efter dette direktiv, uden at det ansvar, der 
påhviler den i stk. 1 nævnte tjenesteyder, derved 
indskrænkes. 
Artikel 4 
Definition af begrebet »skade« 
Ved »skade« forstås: 
a) direkte skade på grund af død eller på en persons 
helbred eller legeme 
b) direkte skade på løsøre eller fast ejendom, herunder 
dyr, når de pågældende genstande: 
i) er af en sådan art, at de normalt er bestemt til 
privat brug eller forbrug 
ii) har været bestemt til eller af skadelidte anvendt til 
hovedsagelig privat brug eller forbrug 
c) enhver materiel skade af økonomisk art, der direkte 
affødes af de under litra a) og b) nævnte skader. 
Artikel 5 
Bevisspørgsmål 
Det påhviler skadelidte at bevise, at der er indtrådt en 
skade, og at der er årsagsforbindelse mellem tjeneste­
ydelsen og skaden. 
Artikel 6 
Medansvar og tredjemands adfærd 
1. Tjenesteyders ansvar nedsættes ikke, når skaden 
både skyldes en af ham begået fejl og tredjemands 
adfærd. 
2. Tjenesteyders ansvar kan nedsættes eller bortfalde, 
hvis skaden både skyldes en fejl fra hans side og en fejl 
begået af skadelidte eller af en person, for hvem skade­
lidte er ansvarlig. 
Artikel 7 
Klausuler om ansvarsfraskrivelse 
Tjenesteyder kan ikke begrænse eller fraskrive sig det 
ansvar, som påhviler ham over for skadelidte i henhold 
til dette direktiv. Artikel 8 
Solidarisk hæftelse 
1. Er flere personer i henhold til dette direktiv ansvar­
lige for samme skade, hæfter de solidarisk, dog således 
at de nationale bestemmelser om tjenesteyderes 
indbyrdes regresret finder anvendelse. 
2. Franchisegiver, hovedfranchisetager og franchise-
tager sidestilles med personer, der hæfter solidarisk efter 
stk. 1 i medfør af Kommissionens forordning (EØF) nr. 
4087/88 af 30. november 1988 om anvendelse af Trakta­
tens artikel 85, stk. 3, på kategorier af franchiseaf-
taler ('). 
Franchisegiver og hovedfranchisetager kan imidlertid 
frigøre sig fra deres ansvar, hvis de kan bevise, at skaden 
skyldes et produkt, som de på grundlag af forordning 
(EØF) nr. 4087/88 ikke selv har kunnet levere eller 
påtvinge. 
Artikel 9 
Fortabelse af rettigheder 
Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at skade­
lidtes krav i henhold til dette direktiv bortfalder efter 
fem år fra det tidspunkt, hvor tjenesteyder har udført 
den skadevoldende tjenesteydelse, medmindre skadelidte 
forinden har iværksat en judiciel eller administrativ 
procedure eller en voldgiftsprocedure mod tjenesteyder. 
Nævnte frist er 20 år, når tjenesteydelsen vedrører 
projektering eller opførelse af fast ejendom. 
Artikel 10 
Forældelse af erstatningskrav 
1. Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at 
erstatningskrav, der støttes på bestemmelserne i dette 
direktiv, forældes efter tre år fra det tidspunkt, hvor 
klageren har fået eller burde have fået kendskab til 
skaden, tjenesteydelsen og hvem tjenesteyder er. 
Nævnte frist er ti år, når tjenesteydelsen vedrører projek­
tering eller opførelse af fast ejendom. 
2. Medlemsstaternes bestemmelser om suspension eller 
afbrydelse af forældelsesfrister indskrænkes ikke af dette 
direktiv. 
(') EFT nr. L 359 af 28. 12. 1988, s. 46. 
18. 1. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 12/11 
Artikel 11 
Overgangsbestemmelse 
Dette direktiv finder ikke anvendelse på tjenesteydelser, 
der udføres, før de i artikel 12, stk. 1, nævnte bestem­
melser træder i kraft. 
Artikel 12 
Nationale gennemførelsesbestemmelser 
1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og 
administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme 
dette direktiv senest den 31. december 1992. De under­
retter straks Kommissionen herom. Når medlemsstaterne vedtager disse love og administra­
tive bestemmelser, henvises der deri til dette direktiv, 
eller de ledsages ved offentliggørelsen af en sådan 
henvisning. De nærmere regler for henvisningen fast­
sættes af medlemsstaterne. 
2. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de 
nationale bestemmelser, de vedtager på det af dette 
direktiv omfattede område. 
Artikel 13 
Afsluttende bestemmelse 
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.