MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET om et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked (Høringsdokument)

Resumé

Forordning EF/2560/2001 om grænseoverskridende betalinger i euro har bidraget til en væsentlig sænkning af prisen på grænseoverskridende betalinger på det indre marked og har tilskyndet betalingssektoren til at modernisere sine betalingsinfrastrukturer i hele EU.

Det har været et vigtigt skridt på vej mod etablering af et fælles betalingområde for non-cash-betalinger på det indre marked. Trods euroens indførelsen findes der endnu ikke et sådant område. Der skal imidlertid stadig gøres fremskridt, da der fortsat er en række tekniske og juridiske hindringer, som forhindrer EU-borgerne, selskaber og betalingsudbydere i at opnå de fulde fordele ved et reelt integreret betalingsområde for non-cash-betalinger. Det indre marked for varer og tjenesteydelser kan ikke fungere optimalt uden billige, effektive og sikre betalingsydelser.

Det nuværende retsgrundlag for betalinger er i vid udstrækning baseret på de nationale regler, som medfører en fragmentering af det indre marked. Det forhindrer udbydere af betalingsløsninger i at etablere paneuropæiske infrastrukturer. EU's lovgivning om betalingsydelser, som hovedsagelig gælder grænseoverskridende betalinger, skal også tages op til revision og konsolideres.

Det forventes, at en fjernelse af de tekniske og juridiske hindringer vil sikre effektive betalinger, konkurrence på lige vilkår, en passende beskyttelse af brugerne af betalingsydelser, sikkerhed omkring betalinger samt garantere retssikkerhed for alle berørte parter i betalingsprocessen.

Formålet med denne meddelelse er at høre alle berørte parters synspunkter om, hvilke generelle mål og principper, der skal danne grundlag for en modernisering og forenkling af reglerne for betalinger i detailleddet på det indre marked. På baggrund heraf kan Kommissionen fremlægge forslag til et nyt lovgrundlag for betalinger.

Meddelelsen omfatter 21 bilag, som behandler en række specifikke retlige og tekniske spørgsmål vedrørende et effektivt fælles betalingsområde.

Kommissionen modtager gerne kommentarer til de spørgsmål, der rejses i denne meddelelse. Bemærkningerne skal være Kommissionen i hænde inden den 31. januar 2004 og skal sendes til: EU-Kommissionen, Generaldirektoratet for Det Indre Marked, C107 01/04, B - 1049 BRUXELLES. E-mailadresse: markt-f4@cec.eu.int.

1. INDLEDNING

Denne meddelelse omhandler det retsgrundlag, hvorom der skal stilles forslag, for at der kan oprettes et fælles betalingsområde, som - på trods af, at euroen er indført - stadig ikke findes. Dette er en vigtig faktor for integrationen af detailmarkederne generelt og specifikt for integrationen af markedet for finansielle detailtjenesteydelser. Forordningen [1] (2560/2001) om grænseoverskridende betalinger i euro har bidraget til en væsentlig sænkning af prisen på betalingstransaktioner i det indre marked og har fremskyndet oprettelsen eller tilpasningen af de underliggende betalingsinfrastrukturer i hele EU. Denne proces bør ledsages af det lovgrundlag, der er nødvendigt for at kunne omarbejde og fuldstændiggøre de nuværende retsakter. Dette er begrundelsen for denne meddelelse.

[1] EFT L 344 af 28.12.2001, s. 13.

I denne meddelelse fra Kommissionen opfordres befolkningen til at fremsætte bemærkninger til de forskellige emner, der behandles i hoveddokumentet og bilagene, med hensyn til den kommende lovgivning om detailbetalingsydelser på det indre marked, der herefter vil blive benævnt "det nye lovgrundlag". De emner, der skal behandles, omfatter væsentlige og sammenhængende oplysningskrav til kunder, juridiske rettigheder og pligter for brugere og udbydere af betalingsløsninger, retssikkerhed i transaktionsprocessen osv. Disse spørgsmål er navnlig vigtige for brugerne, der både kan omfatte forbrugere og virksomheder, for banker, der fungerer som betalingsudbydere, og for betalingskortindustrien.

De emner, der behandles i bilagene, har så afgjort forskellig betydning for de forskellige markedsdeltagere eller i henhold til målsætningerne for det indre marked. Det er imidlertid vanskeligt at kvantificere og/eller prioritere dem. De fleste forslag eller emner til retsakter kan i forskelligt omfang i henhold til forskellige målsætninger samles under hovedoverskrifter som f.eks. betalingsmarkedseffektivitet, juridisk eller teknisk sikkerhed, beskyttelse af brugere af betalingsløsninger eller integration på det indre marked. I nærværende tekst afspejles resultatet af en omfattende offentlig høring [2], der blev indledt i foråret 2002. Under den offentlige høring blev der modtaget mundtlige og skriftlige bemærkninger fra en lang række forskellige respondenter (nationale ministerier, nationalbanker, forbrugerorganisationer, uafhængige banker og pengeinstitutter og sammenslutninger af banker og pengeinstitutter, betalingskortindustrien, telekommunikations virksomheder og -organisationer osv.).

[2] En mulig retlig ramme for et fælles indre marked for betalinger - Arbejdsdokument (MARKT/208/2001); Sammenfattende dokument (MRKT/4007/2002); diskussionsoplæg (MARKT/F-4/4002/2003).

I denne meddelelse tages der højde for de bemærkninger og forslag, som allerede er modtaget. For at efterprøve eller korrigere Kommissionens analyse af de forskellige juridiske emner er det i de kommende bemærkninger til denne høring imidlertid ikke tilstrækkeligt kun at udtrykke præference for en "mulig løsning" - det er ligeledes nødvendigt at fremsætte holdbare argumenter. Det er vigtigt at indhente oplysninger om de økonomiske fordele ved de forskellige forslag til retsakter og undgå overregulering.

2. BETALINGSLØSNINGER OG DET INDRE MARKED

De moderne økonomier, der er baseret på arbejdsfordelingsprincippet, kendetegnes af effektive betalingsmarkeder. Betalingssystemer og -midler udgør realøkonomiens usynlige finansielle slør. Betalingstransaktionerne fuldender udvekslingen af tilgodehavender og forpligtelser. De er resultatet af anskaffelsen af varer og tjenesteydelser, af utallige enkeltstående beslutninger om opsparing og investeringer eller omfatter den enkelte tjenesteydelse, der består i at sende penge.

Mange operatører tilbyder betalingsløsninger. Den glidende gennemførelse af det enorme antal daglige transaktioner [3] får befolkningen til at undervurdere den økonomiske præstation og merværdi af transaktionerne, der gennemføres næsten problemfrit på ethvert tidspunkt. Pålidelige betalingssystemer og udbydere bidrager til, at der skabes tillid til valutaen og til, at der opnås økonomisk stabilitet. I alle de nationale økonomier er et væsentligt antal personer beskæftiget inden for de funktioner, der vedrører betalingsløsninger.

[3] I 2001 udgjorde det samlede antal ikke-kontante betalinger i EU 52 mia. Dette svarer til 143 mio. transaktioner pr. arbejdsdag og er lig med 138 ikke-kontante betalingstransaktioner pr. indbygger i løbet af et år. Kilde: Den Europæiske Centralbanks blå bog.

Der findes effektive betalingssystemer og -midler i alle medlemsstaternes økonomier. Betalinger på nationalt plan gennemføres hurtigt, sikkert og billigt. I EU er betalingsmarkedet imidlertid stadig i høj grad opdelt i nationale betalingsmarkeder på den ene side og grænseoverskridende betalingsmarkeder på den anden side. Dette er uforeneligt med princippet for det indre marked [traktatens artikel 14, stk. 2], da der skabes grænsehindringer.

I de senere år er meget blevet gjort for at afhjælpe denne situation. Som det væsentligste omfatter disse tiltag euroens indførelse, Det Europæiske Centralbanksystems oprettelse af TARGET [4] og vedtagelsen af forordning (EF) nr. 2560/2001 om grænseoverskridende betalinger i euro. Alle tre initiativer har væsentligt forbedret den måde, hvorpå betalinger gennemføres i det indre marked, og har medført fordele for EU-borgerne og økonomien generelt:

[4] Trans-European Automated Real-Time Gross Settlement Express Transfer.

Borgere i hele euroland anvender de samme mønter og sedler. Der er ikke længere behov for at kende og købe anden valuta i forbindelse med rejser. Der findes ikke længere vekselgebyrer. Der skal ikke foretages yderligere omregningsberegninger ved betaling for varer og tjenesteydelser: Priserne kan umiddelbart sammenlignes. Folk har allerede glemt den tidligere byrde og udgift; fordelene tages for givet. For så vidt angår kontante betalinger i euro, eksisterer der et fælles betalingsområde: Euroland er faktisk blevet et indenlandsk kontantmarked [5].

[5] Se bilag 17.

I forbindelse med betalinger af store beløb i euroland har TARGET siden 1999 fungeret som en effektiv og hurtig tjenesteudbyder på højde med de nationale banker med hensyn til interbankbetalinger og grænseoverskridende kommercielle betalinger.

I forordningen bestemmes det, at gebyret på en grænseoverskridende betaling i euro på højst 12 500 EUR [6] i det indre marked skal være det samme som det gebyr, der opkræves for tilsvarende betalinger inden for den pågældende medlemsstat. Dette princip om ens gebyrer i hele EU har allerede været gældende for elektroniske betalinger siden den 1.juli 2002 og siden den 1. juli 2003 for pengeoverførsler. De tidligere grænsehindringer i form af væsentlige gebyrforskelle er blevet fjernet [7]. Markedet for ikke-kontante betalinger i euro skal fra brugeren af betalingsløsningens synspunkt anses for at være et hjemmemarked.

[6] Højest 50 000 EUR fra den 1. januar 2006. Princippet finder ligeledes anvendelse på SEK.

[7] F.eks. siden den 1. juli 2002, for så vidt angår kortbetalinger og pengeautomattransaktioner.

De europæiske banker har ligeledes ydet en indsats [8], men deres indvirkning på eurolands detailmarkeder for betaling har hidtil været forholdsvis begrænset og isoleret. Bankvæsenet i EU var ikke tilstrækkeligt forberedt på den hurtige vedtagelse og gennemførelse af forordningen: Virkningen af princippet om ens gebyrer var - på det tidspunkt - ikke blevet afspejlet i en passende betalingsinfrastruktur, der ville gøre det muligt at tilbyde de grænseoverskridende betalingsløsninger til samme pris.

[8] F.eks. Euro Banking Associations (EBA) system EURO1 og STEP1.

Bankvæsenet har imidlertid godkendt princippet og har straks iværksat væsentlige fælles tiltag. Der blev nedsat et "European Payment Council" i juni 2002. Rådet traf beslutning om et omfattende arbejdsprogram for et fælleseuropæisk betalingsområde med forslag om væsentlige ændringer af udformningen af betalingsløsninger i Den Europæiske Union. Disse planer omfatter navnlig beslutningen om at prioritere etableringen af en ny infrastruktur [9] for pengeoverførsler i euro med et meget lavt transaktionsgebyr og en hurtig gennemførelsestid på højest tre dage. Der er planlagt mange yderligere tiltag for at virkeliggøre det fælleseuropæiske betalingsområde. Andre markedsdeltagere (kortselskaber osv.) forbedrer ligeledes deres tjenesteydelser aktivt, og nye deltagere (f.eks. telekommunikationsoperatører) udvikler alternative og specialiserede metoder til at gøre EU's betalingsmarked mere effektivt.

[9] De første transaktioner inden for EBA's STEP2 blev gennemført den 28. april 2003.

3. BEGRUNDELSEN FOR KOMMISSIONENS INITIATIV

3.1. Behovet for en nøje, generel gennemgang af det nuværende lovgrundlag

Det er almindeligt anerkendt, at det indre marked for betalinger i euro skal anses for at være et indenlandsk betalingsmarked. Hvis man imidlertid kaster et blik på den juridiske situation i dette fælles betalingsområde, er situationen utilfredsstillende. Selv om der eksisterer et "Fællesskabets regelværk" om EU's lovgivning om betalinger, der gør det muligt at anse det indre marked for at være én retskreds, er en grundlæggende gennemgang af det nuværende lovgrundlag, for så vidt angår betalinger i det indre marked, tilsyneladende påkrævet af de årsager, der anføres nedenfor.

I overensstemmelse med Kommissionens politiske målsætning om "bedre lovgivning" indeholder nærværende meddelelse en fremlæggelse af den aktuelle "statusoversigt", der er baseret på langvarige, indledende drøftelser om og forberedelser af et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked. Umiddelbart efter vedtagelsen af forordning (EF) nr. 2560/2001 indledte Kommissionens tjenestegrene en intensiv gennemgang af EU's nuværende lovgivning om betalinger, hvori alle de relevante parter deltog, for at drøfte de nuværende mangler i lovgivningen, behovet for at tage højde for markedsudviklingen og den teknologiske udvikling, principperne for det indre marked og andre politiske målsætninger. Denne meddelelse er et supplerende høringsoplæg, og formålet med det består i at indsamle synspunkter og bemærkninger. Reaktionerne er vigtige for, at Kommissionen kender alle de relevante argumenter og vurderinger, inden den stiller forslag om de mest passende bestemmelser vedrørende et nyt lovgrundlag.

3.2. Målsætningerne fra topmødet i Lissabon og handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser

Forslaget til et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked indgår som en del af Kommissionens handlingsplan for finansielle tjenesteydelser (FSAP) [10] og udgør en central foranstaltning og et resultat af den nylige vedtagelse af forordning (EF) nr. 2560/2001. I dette initiativ fokuseres der ved hjælp af passende lovbestemmelser på at forbedre bekvemmeligheden for og beskyttelsen af kunderne og at støtte betalingssektorens indsats for at opnå et effektivt og sikkert betalingsmarked. Initiativet bidrager til finansiel stabilitet og til at gøre økonomien i EU velfungerende. De moderne betalingsinfrastrukturer bidrager til opnåelsen af de målsætninger, der blev fastlagt i Lissabon-topmødets konklusioner, om at gøre Europa til verdens mest konkurrencedygtige og videnbaserede økonomi inden 2010.

[10] Se den sjette midtvejsrapport vedrørende handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser (FSAP), der er tilgængelig på følgende adresse: http://europa.eu.int/comm/internal_market/en/finances/actionplan/.

3.3. Argumenter vedrørende det indre marked

3.3.1. Fjernelse af juridiske hindringer og usikkerhed

Liberaliseringen af kapital har muliggjort grænseoverskridende pengeoverførsler inden for EU, men det indre marked, navnlig for så vidt angår detailbetalinger, er endnu ikke så effektivt som de nationale markeder. Der er ligeledes forskelle mellem de nationale lovgivninger og konventioner med hensyn til betalingsløsninger i det indre marked. Det nye lovgrundlag skulle fjerne disse juridiske hindringer for et fælles betalingsområde, hvor dette er nødvendigt, navnlig hvis hindringerne umuliggør, at betalingsinfrastrukturerne og -systemerne i hele EU fungerer korrekt, da f.eks. de bestemmelser, der vedrører tilbagekaldelsen af en betalingsordre er forskellige, afhængig af hvor i det indre marked ordren er afgivet. Interoperabilitet, anvendelsen af fælles tekniske standarder og harmonisering af de grundlæggende lovbestemmelser har højeste prioritet.

Retlig uvished er en faktor, der hindrer betalingsudbydere og brugere af betalingsløsninger i at gennemføre transaktioner uden forbehold, hvis de overhovedet vælger at gennemføre dem. Dette gælder f.eks. direkte debettransaktioner, der endnu ikke findes på EU-plan (se bilag 16). Dette er navnlig tilfældet for regelmæssige, tilbagevendende betalinger (f.eks. stående ordrer på udenlandske aviser eller en offentlig tjenesteydelse i forbindelse med et sommerhus i en anden medlemsstat), for hvilke 'domicilering' ikke er mulig. Hvis brugerne, f.eks. forbrugere og SMV'er, skal kunne drage fuld nytte af det indre marked, skal de grænseoverskridende betalingsløsninger være lige så effektive som de nationale.

Der skal i det nye lovgrundlag derfor tages højde for dette, og forbrugernes tillid til og velfærd i et fælles betalingsområde i det indre marked skal øges.

3.3.2. Mere effektivitet på et større marked

Nogle af de gældende fællesskabsretsakter om betalinger finder kun anvendelse på grænseoverskridende betalinger, og andre finder anvendelse på alle betalinger. Integrationen i EU er nået tilstrækkeligt langt, og det indre marked skal ligeledes omfatte et integreret betalingsmarked. Bankvæsenets hensigt er at oprette et fælles eurobetalingsområde. Som følge heraf bør den nuværende lovgivning gennemgås med henblik herpå, og det nye lovgrundlag skal i det omfang, at det er nødvendigt, omfatte alle nationale og grænseoverskridende betalinger, der skal reguleres ved hjælp af de samme lovbestemmelser. Det nye lovgrundlag skal forenkle den nødvendige EU-lovgivning betragteligt i forhold til den nuværende situation, f.eks. for så vidt angår de gældende bestemmelser om grænseoverskridende pengeoverførsler (se navnlig forslagene i bilag 14). Dette vil være både være til fordel for betalingsudbyderne og brugerne af betalingsløsninger. Virkeliggørelsen af et nyt lovgrundlag og det fælles betalingsområde vil ligeledes skabe et potentiale for en øget betalingseffektivitet (se bilag 15), da dette skulle indebære en konsolidering af betalingsinfrastrukturen med et meget højere antal transaktioner end i hver af de enkelte medlemsstater til følge. Stordriftsfordele kan medføre lavere transaktionsgebyrer, hvorved den nuværende byrde, som er et resultat af det princip om lige gebyrer, der er fastlagt i forordningen, afhjælpes, og kan sågar gøre det muligt at opnå endnu lavere priser.

3.3.3. Udvidelsen

Selv om det nye lovgrundlag ikke vil være blevet vedtaget på tidspunktet for de nye medlemsstaters tiltrædelse, er udvidelsen endnu en grund til, hvorfor drøftelsen om lovgrundlaget er nødvendig. Gennemførelsen af "Fællesskabets regelværk" i lovgivningen om betalinger har som følge af gennemførelsesproceduren i disse kandidatlande føjet nye nationale lovbestemmelser til den allerede eksisterende mangfoldighed i nationale bestemmelser i de 15 medlemsstater. En sådan national mangfoldighed giver anledning til juridiske forskelle, der nemt kan komme til at udgøre hindringer for et velfungerende indre marked. Spørgsmålet skal behandles i lyset af, hvorvidt direkte bindende EU-bestemmelser ville være mere passende (se afsnit 3.5 nedenfor).

3.4. Forenkling og forbedring af gennemførelsen af EU-lovgivning

EU's nuværende lovbestemmelser om betalinger er fastlagt i forskellige former for fællesskabsretlige instrumenter: En forordning (forordning (EF) nr. 2560/2001) om indførelse af lige gebyrer for grænseoverskridende betalinger i euro i EU og tilsvarende nationale betalinger, der er direkte juridisk bindende uden gennemførelse i national lovgivning; et direktiv (97/5/EF) [11], der letter grænseoverskridende pengeoverførsler, idet der fastlægges nogle forbrugerbeskyttelseskrav, der skal gennemføres i national lovgivning for at finde anvendelse; en henstilling (97/489/EF) [12] om beskyttelse af kunder, der anvender elektroniske betalingsmidler, som f.eks. betalingskort, der - selv om den ikke er et juridisk bindende instrument - skulle være gennemført fuldt ud og finde anvendelse i EU. Det medfører forvirring [13], at alle de tre centrale retsakter finder anvendelse samtidig, da adskillige af bestemmelserne overlapper hinanden. Efter vedtagelsen af forordningen [14], er visse bestemmelser i direktivet blevet forældede. I en nylig rapport fra Kommissionen [15] om direktivet blev der påvist mangler. En undersøgelse [16] vedrørende henstilling 97/489/EF afslørede en utilstrækkelig gennemførelse af henstillingen i de nationale lovgivninger. Kommissionens hensigt om at stille forslag om bindende lovgivning blev allerede meddelt i henstillingen. Det forekommer slutteligt at være nødvendigt at "omarbejde" det nuværende lovgrundlag vedrørende betalinger.

[11] EFT L 43 af 14.2.1997, s. 25.

[12] EFT L 208 af 2.8.1997, s. 52.

[13] F.eks. indeholder alle tre retsakter foranstaltninger vedrørende de oplysninger, der skal gives. Dette er forvirrende for både bankvæsenet og forbrugerne: Brugerne af betalingsløsninger har ikke et samlet sæt krav, der er letforståeligt. Betalingsudbyderne befinder sig på samme måde i en situation, hvor de skal henvise til forskellige retsakter, der indeholder de samme krav, der imidlertid er formuleret forskelligt, uden at vide, om de oplysninger, som de giver, er tilstrækkelige i henhold til EU's lovgivning og den nationale lovgivning.

[14] Se f.eks. bilag 14.

[15] Rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/5/EF af 27. januar 1997 om grænseoverskridende pengeoverførsler (KOM(2002) 663 endelig).

[16] Undersøgelsen vedrørende gennemførelse af henstilling 97/489/EF om transaktioner med elektroniske betalingsmidler, især forholdet mellem udsteder og indehaver (maj 2001) kan findes på følgende adresse: http://europa.eu.int/comm/internal marked/payments/.

3.5. Gennemførelse af nye krav vedrørende hvidvaskning af penge i betalingsområdet

Den Finansielle Aktionsgruppe (FATF) [17] vedtog den 14. februar 2003 fortolkende bemærkninger om to særlige henstillinger om finansiering af terroristvirksomhed (særlig henstilling VI om "pengeoverførselsvirksomheder" og særlig henstilling VII om "oplysninger om betalingsafsenderen"), der begge omhandler emner vedrørende betaling. Kommissionen støtter tanken om at indarbejde disse krav i fællesskabslovgivningen, og det nye lovgrundlag er en passende lovgivningsramme. Bankvæsenet stiller krav om, at der fastlægges fuldstændigt harmoniserede bestemmelser inden for disse områder: Dette anses for at være vigtigt for at sikre ens spilleregler (lige betingelser for betalingsudbydere, adgang til betalingsløsninger, omkostninger ved at overholde bestemmelserne osv.) og af effektivitetshensyn ("ens krav til oplysninger om betalingsafsenderen for at muliggøre gennemførelse af betalinger fra kunde til kunde uden manuel behandling, "straight-through-processing, (STP))". Det er nødvendigt at behandle spørgsmålet om, hvorvidt dette bedst opnås ved hjælp af en EU-forordning (se afsnit 4.6 nedenfor samt bilag 1 og 8).

[17] Se FATF's webside: www.oecd.org/fatf.

3.6. Hensyntagen til den nye teknologiske udvikling og markedsudviklingen

Betalingsmarkedet befinder sig i en periode, der indebærer radikale omvæltninger, som følge af den generelle teknologiske udvikling og markedsudviklingen. Det er vigtigt at undersøge, hvorvidt den nuværende lovgivning om betalinger stadig er tilstrækkelig og passende til at udgøre rammen for markedet og markedsdeltagerne.

Brugerne af betalingsløsningerne mener, at nogle betalingstransaktioner - navnlig i den nuværende teknologiske fase - burde tilbydes til en særdeles lav pris og næsten i realtid. På disse betingelser er det sandsynligt, at kontante betalinger - der stadig oftest tilbydes gratis til enkeltpersoner ved, at udgiften afholdes gensidigt af hele samfundet - i stigende grad erstattes af moderne ikke-kontante betalingsmidler. Mange borgere sætter pris på disse moderne betalingsmidlers bekvemmelighed, hvis de giver tilstrækkelig sikkerhed og beskytter borgernes interesser. Dette gælder navnlig i forbindelse med betalingsformer ved e-handel og fjernsalg, men det gælder ligeledes i betalingssituationer på salgssteder og i andre direkte handelssituationer. Mange nye medietjenesteydelser tilbydes stadig oftere mod betaling af meget små beløb (mikro-betalinger). Sælgerne af disse varer og tjenesteydelser stiller krav om automatiserede, sikre betalingsafviklingsmetoder for at minimere deres administrative opgaver og forsikring om, at betalingen ikke kan annulleres. Kommissionen er særdeles interesseret i at stille forslag om de grundlæggende - nødvendige og tilstrækkelige - lovbestemmelser for brugere af betalingsløsninger på det indre marked under hensyntagen til denne udvikling. Disse bestemmelser skal grundlæggende omhandle krav til sikkerhed, oplysninger og retssikkerhed.

Betalingsudbyderne er for det meste klar over, at nogle af de traditionelle betalingsmidler og -systemer ikke længere er økonomiske, effektive, brugervenlige og hurtige nok. Betalingsløsningens transaktionsart indgår i stigende grad som en vigtig faktor i ledelsesovervejelser om effektivitet og afkast. På nationalt plan har bankerne foretaget enorme investeringer - navnlig i informationsteknologi. Behovet for at udnytte stordriftsfordele ved hjælp af et stort antal betalingstransaktioner har givet anledning til nye samarbejdsformer og konsolidering af betalingsinfrastrukturer. Interoperabilitet har forudsat anvendelse af fælles tekniske normer og grænseoverskridende konventioner, navnlig med henblik på gennemførelsen af det fælleseuropæiske betalingsområde.

Desuden har den teknologiske udvikling, omkostningshensyn og opfyldelse af kundernes behov medført en grundig revision af de nuværende betalingsformer. Der er ved at ske et klart skift til alternativer, og betalingsformer, der er nye i forhold til de traditionelle pengeoverførsler og checks, er under udvikling (f.eks. direkte debiteringer, betaling med kort, internet-, e- eller m-betaling). Denne udvikling følges ofte op af salgstilbud fra mange nye deltagere på betalingsmarkedet som reaktion på aktuelle nye eller alternative betalingsbehov som f.eks. mikrobetalinger på internettet eller m-betalinger. Den hastige fremkomst af nye deltagere på betalingsmarkedet er blevet ledsaget af disse deltageres ofte hurtige forsvinden på grund af for få vigtige betalingstransaktioner. I denne meddelelse bliver der opfordret til at fremkomme med bemærkninger og ideer til forbedring af de juridiske rammer for de nuværende og potentielle betalingsudbydere (se navnlig bilag 1). De emner, der skal behandles, omfatter markedsadgang og opfyldelse af forretningsbetingelser.

4. VEJLEDENDE PRINCIPPER FOR ET KOMMENDE FORSLAG TIL ET NYT LOVGRUNDLAG FOR BETALINGER I DET INDRE MARKED

Ud over at afholde denne høring vil Kommissionen ved udarbejdelsen af et formelt forslag til et nyt lovgrundlag overholde nogle vejledende principper, der anses for at være særligt relevante i forbindelse med EU's lovgivning om betalinger. I dette kapitel vil de vigtigste principper blive beskrevet.

Der henvises ligeledes til bilagene, som i mange tilfælde indeholder elementer af lovtekst, der allerede er formuleret som "mulige løsninger" i forbindelse med udarbejdelsen af Kommissionens kommende forslag til retsakt. Det bør imidlertid bemærkes, at der ikke er truffet nogen afgørelse om, at der absolut skal stilles forslag til lovbestemmelser i disse tilfælde, og at der heller ikke er truffet afgørelse om tekstens formulering. Det er vigtigt, at der fremsættes bemærkninger vedrørende sådanne bestemmelsers konsekvenser. Meddelelsen indeholder ligeledes separate beskrivelser af de kommende lovemner, der hidtil er blevet konkretiseret. Kommissionens endelige forslag til det nye lovgrundlag vedrørende betalinger på det indre marked vil komme til at indeholde de gældende bestemmelser fra

"Fællesskabets regelværk", idet disse bestemmelser vil blive indarbejdet i én samlet lovtekst i det omfang, hvor dette er nødvendigt.

4.1. Effektivitet som en vedvarende målsætning

I en rapport [18], der for nylig blev udarbejdet af "Committee of Payment and Settlement Systems", fastslås følgende: "Detailbetalingssystemer og -midler bidrager i væsentlig grad til den generelle effektivitet og stabilitet i det finansielle system og navnlig til forbrugernes tillid og et velfungerende handelsmiljø" og "Befolkningens tillid til valutaen kunne blive sat på spil, hvis detailbetalingssystemerne var ineffektive, upraktiske for brugerne og usikre". For alle de relevante parter i et forretningsforhold, navnlig forbrugerne og detailhandelssektoren, er effektive betalingsmidler og -metoder særdeles væsentlige.

[18] Bank for International Settlement, Committee of Payment and Settlement Systems, "Policy issues for central banks in retail payments", Basel, marts 2003.

Præcis derfor skal betalingssystemernes og -midlernes effektivitet være et anliggende og udgøre et vejledende princip for EU's lovgivende myndighed, når denne stiller forslag og træffer afgørelse om et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked. Dette er ikke blot en nødvendig målsætning, men en meget praktisk forudsætning for at kunne indfri brugerne af betalingsløsningernes overordnede forventninger, navnlig med hensyn til betalingernes sikkerhed, pris og gennemførelsestidspunkt.

Betalingsudbydere iværksætter væsentlige tiltag for konstant at forbedre deres salgstilbud, hvilket ligeledes skyldes konkurrencepres og indførelse af nye betalingsformer. "European Payment Council"'s arbejdsprogram om et fælleseuropæisk betalingsområde er et tydeligt skridt i denne retning, for så vidt angår betalinger i euro på det indre marked. Kortselskaber, telekommunikationsoperatører og andre er ligeledes forpligtet til at fremsætte nye tilbud.

Det største bidrag til det nye lovgrundlag er en undersøgelse af det nuværende lovgrundlag for betalinger. I denne undersøgelse skal det fastlægges, hvilke lovgivnings- eller reguleringsmæssige hindringer der ligger i vejen for forbedringer af betalingsmarkedernes, -systemernes, -udbydernes og -midlernes effektivitet. Sådanne lovgivningsmæssige hindringer for betalingernes effektivitet kan bunde i uforholdsmæssige lovkrav vedrørende markedsadgang (se bilag 1) eller anvendelse af et betalingsmiddel eller nye teknikker og kan forekomme i lovbestemmelser og derved forårsage utilstrækkelig retssikkerhed eller i unødvendige indberetningsforpligtelser osv. Det er hensigten, at disse spørgsmål skal behandles i det nye lovgrundlag. I kraft af denne meddelelse opfordres alle de relevante parter til at fremsende bemærkninger til Kommissionen.

4.2. Sikkerhed som en ufravigelig betingelse

Uden et højt sikkerhedsniveau for betalingssystemer og -midler vil brugeren af betalingsløsninger ikke vise tillid til disse, og usikre betalingsmetoder vil således kun blive anvendt i begrænset omfang. Der findes imidlertid ingen betalingsmetoder, der er fuldstændigt sikre - selv kontanter kan tabes, stjæles eller forfalskes.

Udviklingen af stadig mere sofistikerede betalingssystemer/-midler gør det endnu mere teknisk vanskeligt at gennemføre sikkerhedsvurderinger. Betalingsudbyderne er selv yderst interesserede i, at betalingsløsningerne forbliver så sikre og pålidelige som muligt, da betalingstransaktionerne er indbringende, og da udbyderne samtidig ønsker at bevare kundernes tillid til produkterne. Der sker imidlertid en afvejning af sikkerhedsniveauet i forhold til udgifterne til beskyttelse mod misbrug, der oftest finder sted i form af svig og forfalskning. Betalingsudbyderne og svindlerne har inden for de senere år været konkurrenter i et konstant kapløb inden for dette område, hvilket resulterede i, at sikkerhedsløsningerne generelt har udmøntet sig i et meget højt sikkerhedsniveau.

Kommissionen vil give høj prioritet til at øge betalingssikkerheden og bidrage til bekæmpelsen af svig i forbindelse med betalinger (f.eks. betalingskortsvindel, svig i forbindelse med e-betalinger). Selv om gennemførelsen af den økonomisk mest mulige sikkerhedsinfrastruktur for betalingsløsninger først og fremmest er bankvæsenets opgave og ansvar, bør det emne, der vedrører betalingssektorens retssikkerhed, behandles i det nye lovgrundlag. Dette omfatter sikkerhedsvurderingen for betalingssystemer og -midler, den juridiske beskyttelse i tilfælde af manglende, fejlagtig eller uautoriseret gennemførelse af betalingstransaktioner som f.eks. ved nedbrud i betalingsnetværket. Nogle af de andre spørgsmål, der skal behandles, er lovkravene vedrørende digital certificering af betalinger, men ligeledes foranstaltninger til bekæmpelse af svig, forfalskning og finansiering af terrorisme i forbindelse med betalinger. EU's lovgivning indeholder allerede bestemmelser, der forpligter medlemsstaterne til at ulovliggøre svig og forfalskning i forbindelse med andre betalingsmidler end kontanter [19]. Andre lovgivningsmæssige og ikke-lovgivningsmæssige foranstaltninger er under behandling i forbindelse med den tredje årlige handlingsplan for forebyggelse af svig [20] og gennemførelsen af FATF's særlige henstillinger (se punkt 2.5). I forbindelse med det nye lovgrundlag er Kommissionen interesseret i at høre meningstilkendegivelser om ønsket om yderligere lovgivningsmæssige sikkerhedsforanstaltninger og de fordele og ulemper, som disse måtte medføre.

[19] Se Rådets rammeafgørelse (2001/413/RIA).

[20] Se meddelelsen: Forebyggelse af svig og forfalskning i forbindelse med andre betalingsmidler end kontanter [KOM(2001) 11 endelig].

4.3. Konkurrence: Adgang til markeder og ens spilleregler

Gennemførelsen af konkurrencepolitikken på monopolområdet vil blive forstærket fra maj 2004, når forordning (EF) nr. 1/2003 træder i kraft, og EU-bestemmelserne finder ensartet og direkte anvendelse på alle medlemsstaterne. Målsætningen med at skærpe konkurrencen er at give markedet mulighed for at skabe fordele for kunderne. Betalingsmarkederne er kendetegnet ved et stort antal betalingsudbydere og brugere af betalingsløsninger. De fleste betalingstransaktioner kræver interoperable infrastrukturer for at kunne gennemføres. Desuden er betalingsløsninger en transaktionsaktivitet, der i henhold til sin natur er velegnet til opnåelse af stordriftsfordele: Omkostningen ved en betalingstransaktion falder i takt med, at antallet af transaktioner stiger; jo sjældnere de almindeligt anvendte infrastrukturer anvendes, jo flere stordriftsfordele er der. Oprettelse og drift af infrastrukturer til disse formål forudsætter ofte, at konkurrenterne indgår aftaler. Aftaler i den finansielle sektor er underkastet de samme EU-konkurrencebestemmelser som aftaler, der indgås i andre sektorer. Under visse omstændigheder er de tilladt (f.eks. hvis virksomhederne ikke kan opnå resultatet individuelt), men de overvåges nøje (for eksempel for at sikre, at nye konkurrenter ikke hindres i at indtræde på markedet, eller at aftalerne ikke indebærer en egentlig prisfastsættelsespolitik). Det er ikke nødvendigt, at disse emner behandles yderligere i det nye lovgrundlag, men aftalerne vil fortsat være genstand for almindelig overvågning og vil, hvis dette bliver nødvendigt, blive undersøgt.

Der kan navnlig opnås billige betalingsløsninger ved hjælp af automatisering og straight-through-processing. Dette forudsætter imidlertid en omfattende standardisering og aftaler om fælles normer. Industrien skal generelt føre an med hensyn til indførelsen af sådanne normer på frivillig basis. Der skal imidlertid findes en balance i befolkningens interesse mellem spørgsmålet om, i hvor høj grad der er behov for normer for at opnå det antal transaktioner, der er nødvendigt for at kunne gennemføre straight-through-processing og opnå interoperabilitet, og de mulige skadelige virkninger af fastlæggelsen af normer, der kan begrænse nyskabelserne, f.eks. ved at der tilskyndes til harmonisering af priserne, og/eller ved at nye markedsdeltagere frarådes at indtræde på betalingsmarkederne. Kommissionen er i princippet tilbageholdende med at involvere sig i standardiseringen af betalingstransaktioner, men er yderst interesseret i, at der opnås fremskridt på området.

Et væsentligt konkurrenceaspekt i betalingssektoren er åben adgang til infrastrukturer i et miljø, der lader sig kraftigt påvirke af den teknologiske udvikling og markedskræfterne.

I størstedelen af medlemsstaterne forudsætter udøvelsen af betalingsvirksomhed, at udbyderen er i besiddelse af en licens til at drive bank- eller e-handelsvirksomhed, men dette er ikke tilfældet i alle medlemsstaterne. Denne form for forskelle mellem betingelser for markedsadgang i medlemsstaterne skader det indre markeds funktion: Det er meget vanskeligt for betalingsudbydere, der driver lovlig virksomhed i de lande, hvor der ikke stilles krav om licens, at få adgang til markedet i de medlemsstater, der af forsigtighedshensyn fastholder kravet om en licens. Selv om enhver betalingsudbyder i fremtiden skal være registreret eller være i besiddelse af en tilladelse i henhold til FATF's nye særlige henstilling IV [for at bekæmpe finansiering af terroristvirksomhed og hvidvaskning af penge], forbliver spørgsmålet om et EU-enhedspas for betalingsudbydere, der blot er registreret i en medlemsstat, ubesvaret. Adskillige af denne type pengeoverførselsvirksomheder og andre nytilkomne deltagere (f.eks. telekommunikationsoperatører) har klaget over, at en opfyldelse af kravet om en banklicens - der er udarbejdet med henblik på, at udbyderen skal kunne udøve alle former for bankaktiviteter - er for dyr og byrdefuld for almindelige betalingsudbydere, og at kravet ikke står i forhold til den lille risiko, der er forbundet med denne aktivitet. Dette giver anledning til det generelle spørgsmål om, hvorvidt konkurrencen på betalingsmarkedet ikke vil blive skærpet som følge af en revurdering af omfanget af adgangsbetingelserne og andre krav, navnlig indberetningskrav, der kun ville finde anvendelse på virksomheder, der tilbyder betalingsløsninger. Kommissionens tjenestegrene undersøger navnlig dette spørgsmål, for så vidt angår mobiloperatører, og er interesserede i at modtage meningstilkendegivelser. Enhver afgørelse på dette område skal imidlertid træffes med udgangspunkt i princippet om ens spilleregler: Samme aktivitet, samme risici, samme krav.

4.4. Forbrugerbeskyttelse [21] på højt niveau

[21] Med "kunde" menes der de forbrugere og andre personer, såsom detailhandlere og SMV'ere, der anvender betalingsløsninger.

Forbrugerbeskyttelse er en vigtig målsætning, der ligger til grund for enhver form for lovgivning om betalingsmarkeder, -udbydere og -midler. Bankvæsenet er mere interesseret i at fremsætte levedygtige salgstilbud og tilbyde betalingsprodukter, end brugerne af betalingsløsninger ønsker. På det indre marked er forbrugernes tillid til betalingstransaktionerne særlig relevant, da transaktionerne ofte omfatter et grænseoverskridende element, og da tillid er nødvendig, når e-handelens potentiale udnyttes på det europæiske marked, der er større. I traktatens artikel 153 kræves der således et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, og dette anvendes som et vejledende princip for det nye lovgrundlag. Det er imidlertid nødvendigt at vurdere de omkostninger, der er forbundet med en sådan beskyttelse, da det i sidste ende er kunden, der kommer til at dække disse på den ene eller anden måde. Desuden skal man tage højde for de offeromkostninger, der er forbundet med den tilsyneladende manglende tillid til visse betalingsmidler.

I denne forbindelse er der en lang række emner vedrørende forbrugerbeskyttelse, der skal behandles, og størstedelen af disse emner bliver behandlet grundigt i bilagene. De er alle sammen yderst vigtige og kan sammenfattes som nedenfor:

Relevante, sammenhængende og brugervenlige informationskrav forud for og efter gennemførelsen af en betalingstransaktion. Der findes allerede mange bestemmelser inden for dette område i EU's nuværende lovgivning om betalinger, som skal gennemgås. En af de vanskeligste opgaver består i at foretage en korrekt afvejning med hensyn til indholdet og omfanget af oplysningerne, således at den bruger af betalingsløsninger, der læser dem, er i stand til at forstå og blive klar over sine rettigheder og pligter.

Lovgivningsmæssig beskyttelse af kunden i tilfælde af manglende, fejlagtige eller uautoriserede betalingstransaktioner. Dette emne er direkte forbundet med spørgsmålet om betalingssikkerhed, men spørgsmålet vedrørende bevisbyrde og ansvarsforpligtelse skal behandles.

Spørgsmålet om lovgivningsmæssig beskyttelse skal ligeledes behandles i forbindelse med fjernsalg, den begyndende anvendelse af direkte debiteringer eller i tilfælde af manglende adgang til elektroniske betalingssystemer osv.

Muligheden for at anvende alternative mekanismer for bilæggelse af tvister i tilfælde af klager. Direktiv 97/5/EF indeholder allerede bestemmelser om sådanne ordninger i forbindelse med grænseoverskridende sager, og FIN-NET-samarbejdsnetværket er blevet oprettet. I det nye lovgrundlag skal disse muligheder generaliseres, således at der kan ydes godtgørelse for alle betalinger i det indre marked.

EU-borgerne forventer at kunne foretage eller modtage betalinger med udgangspunkt i enkle, kendte lovbestemmelser om betaling. Brugerne af betalingsløsningerne er grundlæggende interesserede i at kunne gennemføre hurtige og sikre betalinger til lave priser. Gennemskuelighed og bekvemmelighed er grundlæggende principper. Dette gælder ligeledes for detailhandelssektoren, der fungerer som bruger af betalingsløsninger.

Kommissionens tjenestegrene har ligeledes gennemgået forslag om at kræve kontonummerportabilitet i forbindelse med betalinger lige som på telekommunikationsområdet. Set i lyset af erfaringerne fra Nederlandene og Det Forenede Kongerige, men ligeledes under hensyntagen til den nylige, obligatoriske indførelse af det fælles internationale bankkontonummer (IBAN) som følge af forordning (EF) nr. 2560/2001 ville dette forslag indebære høje omkostninger og give bagslag. På den anden side forholder det sig tilsyneladende sådan, at kunder fra tid til anden klager over for høje gebyrer for overførsel eller lukning af betalingskonti. Kommissionen opfordrer til, at der fremsættes bemærkninger om, hvorvidt og hvordan sidstnævnte problem kunne reguleres i det nye lovgrundlag.

Endelig drøfter Kommissionens tjenestegrene og de interesserede parter et projekt, der benævnes "Card Stop Europe", og hvis formål er at indføre et enkelt (og hvis det er muligt, et trecifret) telefonnummer til bankvæsenet og andre interesserede parter for hurtigt at kunne spærre betalingskort, der er blevet tabt eller stjålet inden for EU. Dette er et af forslagene i handlingsplanen for forebyggelse af svig. Det største problem består i, hvorvidt et sådant projekt kunne gennemføres som et samarbejde mellem de virksomheder, der tilbyder en sådan tjeneste på nationalt plan, eller om det er nødvendigt at lovgive herom.

Et højt forbrugerbeskyttelsesniveau udgør ligeledes en af målsætningerne i EU's lovgivning om databeskyttelse [22]. Det er nødvendigt at afveje interessen i databeskyttelse mod andre behov, såsom behovet for forebyggelse, efterforskning og retsforfølgning af sager i forbindelse med svig.

[22] Se betragtning 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31-50.

4.5. Lovbestemmelserne skal være teknisk neutrale

I de kommende lovbestemmelser skal der navnlig fokuseres på at sikre ens spilleregler for betalingsudbyderne for at sikre teknisk neutralitet med hensyn til de forskellige betalingsmidler, for at undgå unødvendige harmoniseringer af betalingsmidler og for ikke at hindre nyskabelser. Generelt skal lovgrundlaget ikke give anledning til "favorisering" af et betalingsmiddel frem for et andet. Konkurrencefordele, der er baseret på investeringer i ny teknologi, skal være et resultat af valgmulighederne på markedet - ikke et resultat af lovbestemmelser.

4.6. Omarbejdning af lovgivningen om betalinger skal skabe merværdi

Omarbejdningen af EU's lovgivning om betalinger på det indre marked skal gennemføres med omhu og i overensstemmelse med Kommissionens principper om "styreformer [23]" og "bedre lovgivning [24]". En vidtspændende og altomfattende lovgivning om betalinger kunne give bagslag og skabe unødvendige vanskeligheder og give anledning til uforholdsmæssige omkostninger i forbindelse med overholdelse, og det er uundgåeligt, at regningen til dækning af disse omkostninger enkeltvist eller samlet generelt vil blive sendt videre til brugerne af betalingsløsninger.

[23] Se meddelelsen om handlingsplanen om "bedre og enklere lovgivningsmæssige rammer" (KOM(2002) 278 endelig).

[24] Se meddelelsen om styreformer i EU: Bedre lovgivning (KOM(2002) 275 endelig).

Enhver form for lovgivning skal skabe merværdi med hensyn til finansiel stabilitet, effektivitet på betalingsmarkedet (herunder på det indre marked), betalingssikkerhed og bekvemmelighed for brugerne af betalingsløsninger. Selv om det er forholdsvis vanskeligt at foretage fuldstændige og objektive cost-benefit-vurderinger, skal de generelle målsætninger vedrørende velfærd overholdes.

4.7. Det kommende juridiske instruments form

Et andet spørgsmål vedrører fremgangsmåden. EU's lovgivende myndighed kan vedtage forordninger og direktiver, og Kommissionen kan vedtage henstillinger. Kommissionen kan ligeledes fremme samregulering [25] og tilskynde til markedsdeltagernes selvregulering [26]. Inden for de enkelte emneområder skal det relevante juridiske instrument udvælges på baggrund af de krav, der nævnes i afsnit 4.5. Det er nødvendigt at behandle spørgsmålet om et eller flere juridiske instrumenter (f.eks. en forordning, der er suppleret med nogle ikke-bindende bestemmelser i form af henstillinger). Desuden kan EU-lovgivning vedtages af Rådet og Europa-Parlamentet eller af Den Europæiske Centralbank inden for rammerne af de beføjelser, der er blevet tildelt banken i henhold til traktaten.

[25] Samregulering defineres som en mekanisme, hvorved opnåelsen af de målsætninger, der er fastlagt af den lovgivende myndighed, i henhold til en fællesskabsretsakt overlades til anerkendte parter på området (f.eks. økonomiske aktører, arbejdsmarkedets parter, ngo'er eller europæiske organisationer).

[26] Selvregulering defineres som den mulighed, som de økonomiske aktører, arbejdsmarkedets parter, ngo'er eller organisationer har for i fællesskab og med sig selv som målgruppe at vedtage fælles retningslinjer på europæisk plan (adfærdskodekser, sektoraftaler osv.).

Når der er blevet valgt et fællesskabsretligt instrument, skal der erindres om, at Det Europæiske Råd på sit møde i Stockholm opfordrede Kommissionen til "at overveje oftere at gøre anvendelse af forordninger, når dette både er retligt muligt og vil bidrage til at fremskynde lovgivningsprocessen". Spørgsmålet i forbindelse med det nye lovgrundlag er, om betalingsmarkedet og betalingsudbyderne og brugerne af betalingsløsningerne ikke ofte er bedre stillet med en direkte juridisk bindende EU-forordning som følge af omarbejdningen [27]. Bankvæsenet opfordrede f.eks. Kommissionen til at gennemføre FATF's særlige henstilling VII ved hjælp af en forordning med den begrundelse, der er gengivet i afsnit 3.5. Betalingsudbyderne må have en stor interesse i at være fuldt ud bekendt med den omfattende fortegnelse over grundlæggende (nødvendige og tilstrækkelige) juridiske krav for at opfylde kravet om retssikkerhed og drive virksomhed i henhold hertil (f.eks. krav til, hvilke oplysninger, der skal videregives til kunderne). Derved fastlægges der ligeledes ens spilleregler, men det skulle ikke forhindre nogen betalingsudbyder i frivilligt at tilbyde bedre betingelser.

[27] I henhold til Den Europæiske Unions bestemmelser kan et EU-retligt instrument under alle omstændigheder kun ændres til et instrument af samme eller højere rang (f.eks. kan et direktiv kun ændres til et nyt direktiv eller til en forordning).

På samme måde fremgår det af Eurobarometer-undersøgelser [28], at de europæiske forbrugere er ivrige tilhængere af tydelige, forståelige og grundlæggende bestemmelser på højt niveau om deres rettigheder og forpligtelser på EU-plan. Forskning i Det Forenede Kongerige konkluderer desuden, at f.eks. de oplysninger, der skal videregives til forbrugerne om finansielle tjenesteydelser, skal være relevante og begrænsede, for at de overhovedet bliver læst. En EU-forordning kunne bidrage væsentligt til at løse problemet med manglende juridisk klarhed og enkelthed, da risikoen for varierende nationale lovtekster ville blive ryddet af vejen - eftersom der ikke ville være tale om gennemførelse af bestemmelserne i 25 nationale lovgivninger. Navnlig brugere af betalingsløsninger, der er en finansiel detailydelse, som allerede anvendes i stort omfang på tværs af grænserne, foretrækker at være bekendt med og omfattet af den samme beskyttelse, uanset hvor de gennemfører en pengetransaktion i det indre marked.

[28] Se f.eks. Eurobarometer-undersøgelse nr. 175 "Views on Business-to-Consumers Cross-border Trade" på websiden (http://europa.eu.int/comm/public_opinion/).

5. BETALINGSFORMER, DER ER OMFATTET AF DET NYE LOVGRUNDLAG FOR BETALINGER

Det nye lovgrundlag burde i princippet finde anvendelse på alle nationale detailbetalingsmidler, der har betydning for det fælles betalingsområde. Nationale betalinger på det indre marked omfatter både "nationale" og "grænseoverskridende" transaktioner, undtagen de transaktioner, hvis modtager- eller afsenderland er et tredjeland. Der bør fokuseres på betalingsmidler, der er tilbydes og anvendes som alternativer til lovlige betalingsmidler, dvs. sedler og mønter. De omfatter grundlæggende pengeoverførsler, direkte debitering, kortbetaling og forskellige betalinger, der gennemføres elektronisk i situationer, som både omfatter direkte salg og fjernsalg. Det er sandsynligvis ikke nødvendigt at behandle betalingsmidler, der er udviklet til et bestemt formål, og som kun har begrænset anvendelighed, såsom benzinkort osv., på EU-plan. Hvis disse betalingsmidler, der er udviklet til et bestemt formål, skulle blive udviklet til at opfylde kravet til et almindeligt betalingsmiddel, ville de naturligvis blive omfattet af de relevante bestemmelser i det planlagte retsmiddel.

Checks bliver ikke omfattet af det nye lovgrundlags anvendelsesområde [29], da de hovedsagelig anvendes på nationalt plan i de fleste medlemsstater. Behandlingen af checks er relativt dyr, og det frarådes i stigende grad, at de anvendes. Argumentet er endnu stærkere, for så vidt angår grænseoverskridende betalinger med checks, for hvilke der kræves høje gebyrer som følge af, at checks skal behandles på den traditionelle måde. Der er ingen udsigt til, at dette vil ændre sig.

[29] Se artikel 3 i forordning (EF) nr. 2560/2001.

Meget konkrete betalingsmidler, som f.eks. veksler, pengemarkedspapirer og handelsveksler, hvis hovedformål almindeligvis ikke er betaling, er ligeledes udelukket fra anvendelsesområdet.

De bestemmelser, der skal fastlægges i det nye lovgrundlag, skal - så vidt muligt - være neutrale, for så vidt angår de forskellige betalingsmidler. Nyskabelser og nye betalingsmidler, der konkurrerer med de betalingsmidler, der er omfattet, skal ligeledes integreres. Det er sandsynligt, at der udvikles nye betalingsløsninger, hvor der anvendes elektronisk udstyr eller kommunikationsteknologi, da der fortsat er behov for mikrobetalinger, interoperable e-punge i euro osv.

De betalingsløsninger, der er omfattet af det nye lovgrundlag, skal være dem, som fysiske eller juridiske personer (betalingsudbydere) tilbyder befolkningen inden for rammerne af deres virksomhed. Bestemmelserne i det nye lovgrundlag finder anvendelse på såvel enkeltbetalinger som store mængder betalinger. I forbindelse med enkeltbetalinger skal der fortsat være mulighed for, at betalingsudbyderen og brugeren af betalingsløsninger kan indgå kontraktmæssige aftaler om særlige bilaterale ordninger. Enkelttransaktioner kan være udtrykt i en af EU-valutaerne og må ikke overstige et beløb, der svarer til 50 000 EUR. Der kan imidlertid blive behov for at gøre undtagelser eller udarbejde særordninger for valutaer, der ikke er euro-valutaer.

6. SAMARBEJDE MED DEN EUROPÆISKE CENTRALBANK

Forberedelserne til og høringen vedrørende det nye lovgrundlag er hele tiden - så vidt som muligt - blevet gennemført ved hjælp af drøftelser og et tæt samarbejde med Den Europæiske Centralbank (ECB). Både ECB og Kommissionen har i mange år været forpligtet sig til at forbedre den måde, hvorpå det fælles betalingsområde fungerer. Mens ECB's fokus i højere grad retter sig mod euroland og det betalingsmarked, der vedrører store beløb i euro og detailbetalinger, er Kommissionens opmærksomhed rettet mod det indre marked. Begge organer har den fælles målsætning, at de europæiske detailbetalingssystemer og -tjenester skal tilbyde det samme serviceniveau, som de allerede tilbyder på nationalt plan, eller som det, der allerede siden euroens indførelse har eksisteret for betalinger af store beløb.

I henhold til kompetencefordelingen i traktaten tildeles både Fællesskabet og ECB beføjelser [30] til at regulere (detail)betalinger. ECB's kompetencer ligger helt klart inden for området for tilsyn med betalinger og mere tekniske bestemmelser med hensyn til sikkerhed og effektivitet i afviklingen af betalinger. Kommissionens opgave med at tage initiativer og fremlægge forslag til retsakter om betalingsmarkeder ligger i højere grad inden for det område, der omfatter generelle rammebestemmelser om navnlig beskyttelse af brugere af betalingsservice. I forbindelse med det nye lovgrundlag er det hensigten at fortsætte med det tætte samarbejde og behandle dette emne bilateralt set i lyset af resultatet af høringerne.

[30] Se artikel 22 i vedtægterne for ECBS og ECB. Desuden skal ECB i henhold til traktatens artikel 105, stk. 4, og artikel 4 i vedtægterne for ECBS og ECB høres om ethvert forslag til fællesskabsretsakt inden for dens kompetenceområder.

7. NØDVENDIGHEDEN AF AT INDDRAGE ALLE DE INTERESSEREDE PARTER

Den store indsats, der er gjort i forbindelse med det nye lovgrundlag og navnlig fra det europæiske bankvæsens side (det fælleseuropæiske betalingsområde osv.), vil kun give et tilfredsstillende resultat, hvis alle de relevante parter yder et bidrag.

Bidragene indledes med bemærkninger til denne meddelelse og vil blive fulgt op af deltagelse i de kommende drøftelser og initiativer. Allerede nu er det yderst vigtigt, at f.eks. bankvæsenet åbner mulighed for og betalingsafsenderen anvender IBAN [31] og BIC [32] som bestemt i forordning (EF) nr. 2560/2001. Betalingsudbydere og brugere af betalingsløsninger er ikke blot bankerne og deres almindelige privatkunder. Brugerne af betalingsløsninger omfatter navnlig alle initiativtagere til store mængder og ofte gentagne betalinger som dem, der forekommer inden for den offentlige sektor (offentlige forsyningsvirksomheder, skattemyndighederne, e-forvaltningsydelser), men ligeledes i private virksomheder, der fakturerer massivt.

[31] Det internationale bankkontonummer.

[32] Bankidentifikationsnummeret (SWIFT-koden).

Den aktive inddragelse af alle de interesserede parter lønner sig i form af mere effektive betalingssystemer i det fremtidige indre marked.

8. Næste skridt

Meddelelsen er udarbejdet med henblik på fastlæggelsen af det nye lovgrundlag for betalinger på det indre marked. I hoveddokumentet og bilagene behandles der en lang række emner, hvorom Kommissionen ønsker at høre meningstilkendegivelser. Bemærkningerne skal være Kommissionen i hænde inden den 31. januar 2004 og skal sendes til:

Europa-Kommissionen

Generaldirektoratet for Det Indre Marked

MARKT/kontor F-4

C107 01/04

B - 1049 Bruxelles

Tlf.: +32.2.295.47.49

Fax +32.2.295.07.50

E-mail: markt-f4@cec.eu.int

BILAG

TIL KOMMISSIONENS MEDDELELSE OM ET

NYT LOVGRUNDLAG

FOR BETALINGER I DET INDRE MARKED

BILAGSFORTEGNELSE

>TABELPOSITION>

Bilag 1: RET TIL AT UDBYDE BETALINGSLØSNINGER TIL BEFOLKNINGEN

* Hvad er problemet/spørgsmålet?

Hvem må tilbyde betalingsløsninger i Den Europæiske Union? I dag er bestemmelserne meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat [33]. Som følge af disse forskelle er der ingen klarhed om hverken friheden til at tilbyde betalingsløsninger eller et enhedspassystem med gensidig anerkendelse af retten til at tilbyde betalingsløsninger på det indre marked, undtagen for så vidt angår de virksomheder, der tilbyder disse løsninger, og som er i besiddelse af en bank- eller e-pengelicens.

[33] Virksomheder, som tilbyder betalingsløsninger, er omfattet af meget forskellige retskrav fra medlemsstat til medlemsstat. I mange medlemsstater har levering af betalingsløsninger som forretningsaktivitet traditionelt været begrænset til virksomheder med tilladelse til at drive bankvirksomhed. I forbindelse med den seneste markedsudvikling er situationen tilsyneladende meget forskellig fra land til land. Den samme aktivitet, der udøves af en virksomhed, der tilbyder betalingsløsninger, kan kræve et banklicens i land A, et e-pengelicens i land B, et særligt licens i land C og anses for at være en ureguleret aktivitet i land D. En tabel, der indeholder bestemmelser, som vedrører retten til at tilbyde betalingsløsninger (MARKT/4007/2003 - endeligt udkast) kan findes på Generaldirektoratet for Det Indre Markeds webside (http://europa.eu.int/comm/intern_market/payments/).

På grund af den hastige teknologiske udvikling hersker der en vis uvished på markedet om, hvorvidt en given betalingsløsning hører under den nuværende fællesskabslovgivning, og hvorvidt et pas således ville komme virksomheden til gode (f.eks. telekommunikationsoperatørernes forudbetalte tjenester). Ud over denne juridiske uvished findes der også de nye markedsdeltagere, der tilbyder eller ønsker at tilbyde betalingsløsninger, men som anser det nuværende lovgrundlag for at være upassende og for byrdefuld for deres aktivitet.

Den nedenstående tekst udgør ikke en bogstavelig fortolkning af den nuværende fællesskabslovgivning, som f.eks. definitionen af e-penge eller indlånsvirksomhed. Der er imidlertid medtaget nogle vejledende principper for og ideer til mulige løsninger for at fremme en åben diskussion om den bedste løsning. I denne forbindelse fremhæves der navnlig to former for betalingsløsninger: Pengeforsendelsestjenester og betalingsløsninger til "særlige" formål, såsom forud- og efterbetalte konti med små beløb, der anvendes til tredjemands betalingsløsninger [34].

[34] Tredjemands betalingsløsninger betyder i denne sammenhæng indkassering af betalinger på tredjemands vegne.

Spørgsmålet om pengeforsendelser skal behandles på EU-plan, da der ikke foreligger nogen fælles strategi for denne betalingsform [35]. Det kan derfor blive nødvendigt med en licensordning, der er gyldig for hele EU's område. I FATF's særlige henstilling VI om alternativ forsendelse [36] bestemmes det ligeledes, at retskredsene skal kræve, at pengeforsendelsesvirksomheder er i besiddelse af en licens eller er registrerede. I henhold til denne henstilling skal virksomheder, der tilbyder denne tjeneste uden at være i besiddelse af en licens eller registrering, sanktioneres.

[35] Se ovenstående tabel (MARKT/4007/2003).

[36] Se FATF's webside: www.oecd.org/fatf.

På nuværende tidspunkt er der kun få virksomheder, der ville tilbyde e-pengetjenester som defineret i e-pengedirektivet [37]: Et forudbetalt betalingssystem, hvor den pengeværdi, der er udstedt, cirkulerer som et rigtigt ihændehaverinstrument fra indehaver A til indehaver B til indehaver C og så videre. Formålet med e-pengedirektivet var at udarbejde bestemmelser, der omfatter pengeværdier, som cirkulerer som en elektronisk erstatning for mønter og sedler mellem uafhængige personer, enten i et åbent kommunikationsnetværk, som f.eks. internettet, eller fra en elektronisk anordning til en anden i direkte transaktioner. Sådanne ordninger er ikke blevet udarbejdet, hvilket er i strid med de forventninger, der blev udtrykt før direktivets vedtagelse. Dette skyldes vanskeligheder med de tekniske og økonomiske muligheder. Desuden gennemføres ordninger, der ligger mere eller mindre tæt op ad de virkelige e-penge-systemer, i dag hovedsagelig af virksomheder, der er i besiddelse af en banklicens.

[37] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/46/EF om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med sådan virksomhed (direktivet) blev vedtaget den 18. september 2000. I henhold til artikel 10 i direktivet skulle medlemsstaterne gennemføre foranstaltningerne senest den 27. april 2002. Indtil videre er der kun blevet udstedt syv licenser (Det Forenede Kongerige 1, Nederlandene 3, Danmark 3), hvoraf nogle af disse er udstedt til bankers datterselskaber.

Der findes imidlertid betalingsløsninger, der kan anses for ikke at være omfattet af e-penge-direktivet, og som kunne have potentiale til at udvikle sig til EU-ordninger, da de opfylder nogle behov, som f.eks. mikrobetalinger via internettet eller trådløse kommunikationstjenester. Nogle af betalingsprodukterne på markedet, såsom mobiloperatørkonti og virtuelle konti (f.eks. PayPal), kan bedre sammenlignes med pengeoverførsler i et centraliseret kontosystem end med rigtige ihændehaverinstrumenter.

Nye deltagere, der er interesserede i at tilbyde betalinger af små beløb (f.eks. mikrobetalinger) i forbindelse med nogle konkrete formål, anser de nuværende tilsynsbestemmelser for at være for byrdefulde og irrelevante for deres aktivitet. De hævder, at disse bestemmelser enten blev fastlagt med sigte på en meget større risiko (bankvirksomhed) eller med sigte på betalingsløsninger, der kunne komme til at erstatte sedler og mønter (e-pengevirksomhed).

Set i lyset af den lange række nye betalingsløsninger og behovene på markedet, mener Kommissionen, at det er vigtigt at analysere, hvilket lovgrundlag der ville være det mest passende for denne type tjenester. Denne analyse skal baseres på de relevante tilsynsrisici, der skal uddybes yderligere i denne forbindelse. Nedenfor fremlægges der tre mulige løsningsforslag, så alle de interesserede parter kan give deres mening til kende om den bedste løsning. Enhver løsning skal som minimum baseres på følgende tre principper:

- Alle betalingsløsninger skal være omfattet af relevante forbrugerbeskyttelsesbestemmelser;

- Tilsynskravene skal stå i et rimeligt forhold til de risici, der er forbundet hermed;

- Princippet om ens spilleregler skal overholdes, dvs.: Samme aktivitet, samme risici, samme bestemmelser, og

- alle betalingsløsninger skal opfylde de relevante betingelser, der vedrører velfungerende betalingssystemer.

* En mulig løsning

Den første løsning ville bestå i at anvende det indre markeds princip om gensidig anerkendelse af alle former for betalingsvirksomhed i EU. I henhold til traktatens bestemmelser (artikel 49) om fri udveksling af tjenesteydelser inden for det indre marked kan en aktivitet, der lovligt udøves i en medlemsstat, uden videre udøves lovlig i andre medlemsstater, medmindre dette strider mod den almene interesse. Hvis Kommissionen for eksempel ikke tager initiativ til at udstede licens til pengeforsendelsesvirksomhed, vil hver enkelt medlemsstat bevare eller etablere sin egen ordning: Stat A mener, at det er nødvendigt med en banklicens for at drive denne form for virksomhed, og stat B mener, at der kun er behov for en ganske enkel registrering. En virksomhed, der er registreret i stat B, har sandsynligvis ligeledes ret til at udbyde sine tjenester i stat A, og det kan betvivles, hvorvidt det er tilladt for stat A at modsætte sig dette. Enhver begrænsning på friheden til at tilbyde løsninger skal være passende, nødvendig og rimelig. Resultatet af proportionalitetstesten kan være en afgørelse om, at en betalingsudbyder, der ønsker at tilbyde grænseoverskridende pengeoverførsler, har tilladelse til at gøre dette i henhold til det indre markeds principper.

For at lægge vægt på betydningen af princippet om gensidig anerkendelse har Kommissionen i sin nylige meddelelse [38] om strategien på det indre marked bekendtgjort, at der vil blive udarbejdet et nyt direktiv om tjenester, således at dette princip kan gennemføres effektivt.

[38] KOM(2003) 238 endelig af 7.5.2003, s. 12.

En anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på grundlag af traktatens generelle bestemmelser uden at fastlægge harmoniserede minimumskrav for betalingsløsninger kan imidlertid risikere at give anledning til tvister ved EU-domstolen. Det er muligvis lettere at opnå gensidig anerkendelse, hvis der udarbejdes et EU-pas der er baseret på minimumskrav for betalingsvirksomhedernes opnåelse af licens eller registrering.

En anden løsningsmulighed ville derfor bestå i at indføre en tredje konkret licensklasse for betalingsudbydere. Tanken er at fastlægge et hierarki af risici for de forskellige former for betalingsudbydere: Nogle virksomheder, der har en egentlig banklicens (kundernes midler anvendes ikke udelukkende til betalingsløsninger), et e-pengelicens (e-penge, der anvendes som alternativ til sedler og mønter) og et betalingsvirksomhedslicens (kundernes midler anvendes udelukkende til betalingsløsninger/overførsler).

På denne måde kunne der udstedes en særlig licens til eller foretages registrering af virksomheder, der kun tilbyder betalingsløsninger, uden at der er behov for det samme omfang af tilsynsbestemmelser, der kræves i henhold til kreditinstitutdirektivet eller e-pengedirektivet, da der ikke foreligger noget bevis på, at almindelige betalingsoverførsler kræver sådanne omfattende tilsynsbestemmelser. Der kan imidlertid blive behov for en vis form for centralbankstilsyn og/eller en kompetent myndigheds overvågning. Betalingsudbyderne skal naturligvis overholde alle relevante bestemmelser vedrørende forbrugerbeskyttelse og til bekæmpelse af hvidvaskning af penge.

Denne nye licens skulle som supplement til kreditinstitut- og e-pengelicensen resultere i en ordning for gensidig anerkendelse i det fælles betalingsområde. Licensen kunne omfatte et eller flere områder, som f.eks.: Pengeoverførselstjenester, forudbetalte konti og konti med computerhukommelse, der anvendes i forbindelse med betalinger til tredjemand, og som ikke er omfattet af e-pengeordningen og andre betalingsløsninger for tredjemand, der f.eks. er baseret på fakturering.

En tredje løsning kunne bestå i en tilpasning af e-pengedirektivet til den markedsudvikling, der ikke var forudset på det tidspunkt, hvor direktivet blev vedtaget. En af måderne at gøre dette på ville være at omdanne direktivet til et rammedirektiv ("direktiv om betalingsvirksomheder"), hvori tilsynsaspekterne for alle de betalingsløsninger, der tilbydes på grundlag af kundernes midler, reguleres. Dette kunne gøres på en måde, der svarer til den, der nævnes i forbindelse med den anden løsning, ved at der fastlægges forskellige kategorier af betalingsløsninger. Målet med dette skulle være, at kravene til betalingsløsninger blev reguleret i to juridiske instrumenter på EU-plan, hvorved der sikres en passende tilsynsordning og virksomhederne får retssikkerhed.

I dette tilfælde ville et ligeledes være muligt at indrømme undtagelser for meget konkrete betalingsløsninger, som f.eks. betalingsmidler, der kun har begrænset anvendelsesmuligheder eller betalinger, der indgår som en integreret del af en anden tjeneste (f.eks. overtaksering [39]). I de tilfælde, hvor det ville være nødvendigt, kunne der opnås dispensation fra nogle eller alle bestemmelser, for så vidt angår disse meget specifikke betalingsmidler, som ikke er forbundet med nogen håndgribelige risici. Disse eventuelle undtagelser fra bestemmelserne skulle finde anvendelse på EU-plan og ikke kun på nationalt plan, hvilket er tilfældet med det nuværende e-pengedirektiv, da der ikke må opstå hindringer for udbuddet af betalingsløsninger i det indre marked. For eksempel skal en offentlig transportvirksomhed, der i en medlemsstat er blevet indrømmet fritagelse vedrørende et betalingsmiddel, der har begrænset anvendelsesmulighed, have ret til ligeledes at tilbyde denne tjeneste på en station i en anden medlemsstat.

[39] Overtaksering er de tjenester, hvor prisen på opkaldet eller tekstbeskeden er højere end standardprisen, og hvor en del af overskuddet for opkaldet videregives til tredjemand.

Hvis omdannelsen af e-pengedirektivet til et generelt "direktiv om betalingsvirksomheder" med de nødvendige ændringer skulle anses for at være forhastet på dette tidspunkt, kunne Kommissionen vente med at stille ændringsforslag, indtil der foreligger et resultat af gennemgangen af direktivet i løbet af 2005 [40]. Ulempen ved en sådan udskydelse er, at dette ikke vil fjerne markedsdeltagernes eksisterende juridiske usikkerhed.

[40] I artikel 11 i e-pengedirektivet kræves det, at Kommissionen fremlægger en rapport (inden den 27. april 2005) for Europa-Parlamentet og Rådet om anvendelsen af direktivet.

Kommissionens tjenestegrene modtager gerne meningstilkendegivelser vedrørende betydningen af en yderligere harmonisering af de bestemmelser, der angår retten til at tilbyde betalingsløsninger til befolkningen. Der ønskes navnlig synspunkter vedrørende de eventuelle indvirkninger på forbrugerbeskyttelsen og markedets effektivitet (konkurrencen).

Bilag 2: INFORMATIONSKRAV

* Hvad er spørgsmålet/problemet?

Bevidsthed er et afgørende element i forbrugerbeskyttelse. Brugerne af betalingsløsninger skal have klare oplysninger om den betalingsløsning, som de ønsker at anvende, og/eller som de har gjort brug af. Gennemsigtighed er en forudsætning for, at man er i stand til at sammenligne forskellige tilbud på markedet, for at man kan træffe beslutning om at undertegne kontrakten med en fuldstændig viden om dens vilkår og betingelser og for at man kan få et bedre grundlag for at forstå, hvilken tjeneste der leveres. Brugerne af betalingsløsninger skal have det samme høje niveau af grundlæggende (nødvendige og tilstrækkelige) oplysninger, uanset hvor de køber eller anvender deres betalingsløsning i det indre marked.

Desuden skærper gennemsigtighed konkurrencen inden for betalingsløsninger. Harmoniserede grundlæggende informationskrav på EU-plan ville lette leveringen af betalingsløsninger på tværs af det indre marked og mindske betalingsudbydernes byrde med hensyn til at anvende forskellige nationale bestemmelser, og konkurrencen ville dermed blive skærpet, idet der ville blive fastlagt fælles spilleregler.

De gældende informationskrav for betalingsudbydere er nedfældet i forskellige fællesskabsdokumenter, der ikke har et ensartet indhold. Som følge af, at henstilling 97/489/EF ikke er bindende, har medlemsstaterne ikke opfyldt alle informationskravene.

* Mulige løsninger

I løbet af den forudgående høring har mange af de interesserede parter udtrykt kraftig støtte til en harmonisering af informationskravene for betalingsløsninger i det indre marked. I denne forbindelse blev kvaliteten og ikke kvantiteten af oplysninger anset for at være den afgørende faktor. Nogle mente, at der skal tages højde for mangfoldigheden af produkter (betalingsmidler og -tjenester) i hele det indre marked. Nogle af respondenterne konkluderede således, at der i de nye informationskrav burde fokuseres på generelle principper. Nogle respondenter fra bankverdenen anså selvregulering, som f.eks. en adfærdskodeks, for at være den mest passende måde, hvorpå dette kunne opnås på EU-plan. Andre foretrak bindende lovgivning.

Kommissionen er skeptisk overfor, hvorvidt selvregulering ville være den rigtige vej frem mod en harmonisering af informationskravene på det indre marked, da metoden ville kræve en forpligtelse fra alle deltagere - talrige banker og ikke-banker - der tilbyder betalingsløsninger. Kommissionens tjenestegrene anser derfor bindende bestemmelser på EU-plan for at være mere hensigtsmæssige i forbindelse med gennemførelsen af det fælles betalingsområde. Det kunne sågar overvejes at udarbejde et instrument, der finder direkte anvendelse, f.eks. en forordning, for at sikre det samme grundlæggende beskyttelsesniveau på hele det indre marked. Af hensyn til retssikkerheden og gennemsigtigheden ville det være til hjælp for både betalingsudbyderen og brugeren af betalingsløsninger, hvis der blev udarbejdet en udtømmende fortegnelse over grundlæggende informationskrav. Denne fremgangsmåde ville ikke forhindre den enkelte betalingsudbyder i af egen drift eller på anmodning at give yderligere oplysninger.

Desuden er Kommissionen af den opfattelse, at de generelle bestemmelser i princippet skal omfatte alle betalingsydelserne på detailmarkederne, som tilbydes befolkningen og henhører under anvendelsesområdet for den nye retsakt. Det kan imidlertid blive nødvendigt at overveje nogle konkrete bestemmelser, der kun finder anvendelse på visse betalingsløsninger, såsom pengeoverførsler eller mikrobetalinger.

Det allerførste udkast til bestemmelser, der skal finde anvendelse på alle betalingsudbydere, kunne lyde således:

"1. I god tid, inden brugeren af betalingsløsningen bliver bundet af en kontrakt eller et tilbud om betalingsløsninger, skal betalingsudbyderen på papir eller et andet varigt medium, der er til rådighed og tilgængeligt for brugeren af betalingsløsninger, meddele alle betingelserne for betalingsløsningen (herefter benævnt "betingelserne").

2. Betingelserne skal nedfældes på skrift, herunder ved hjælp af elektroniske hjælpemidler, hvor dette er relevant, i et letforståeligt sprog og på en tydelig og letlæselig måde.

3. Enhver ændring af betingelserne skal meddeles på samme måde som den i stk. 1 og stk. 2 anførte og senest en måned inden ikrafttrædelsesdatoen. Brugeren af betalingsløsningen anses for at have accepteret ændringen af betingelserne, hvis han ikke har opsagt kontrakten om betalingsløsninger inden datoen for ændringernes ikrafttræden.

4. Betingelserne skal som minimum omfatte:

(a) En beskrivelse af betalingsløsningen, herunder, hvor dette er relevant, de tekniske krav, der vedrører brugeren af betalingsløsningens kommunikationsudstyr, der skal være godkendt til brug, og den måde, hvorpå dette kan anvendes, herunder de gældende økonomiske begrænsninger, hvis sådanne finder anvendelse;

(b) En beskrivelse af de forpligtelser og rettigheder, der finder anvendelse på henholdsvis betalingsudbyderen og brugeren af betalingsløsningen, for så vidt angår leveringen og brugen af betalingsløsningen. Denne beskrivelse skal, hvor dette er relevant, omfatte en beskrivelse af de rimelige forholdsregler, som brugeren af betalingsløsningen forpligter sig til at træffe for at opbevare betalingsmidlet og den kode (såsom et personligt identifikationsnummer eller en anden kode), der muliggør anvendelsen af betalingsmidlet, sikkert;

(c) Hvis dette er relevant, den periode, inden for hvilken brugeren af betalingsløsningens konto vil blive debiteret eller krediteret, herunder gennemførelsestidspunkt og valørdato eller, hvis brugeren af betalingsløsningen ikke har nogen betalingskonto hos betalingsudbyderen, den periode, inden for hvilken han/hun vil blive faktureret. Startdatoen for denne periode skal anføres tydeligt;

(d) Alle de former for gebyrer, som brugeren af betalingsløsningen skal betale. Denne oplysning skal navnlig omfatte nærmere oplysninger om følgende gebyrer, hvis dette er relevant:

- størrelsen af startgebyrer og årlige gebyrer,

- alle provisioner og gebyrer, herunder den måde, hvorpå disse er beregnet, som brugeren af betalingsløsningen skal betale betalingsudbyderen for særlige former for transaktioner,

- alle rentesatser, der måtte finde anvendelse, herunder den måde, hvorpå disse beregnes;

(e) hvor dette er relevant, den referencekurs, der anvendes ved omregningen af udenlandske valutatransaktioner, herunder den relevante dato, der er blevet anvendt ved fastlæggelsen af denne kurs.

(f) det tidsrum, inden for hvilket brugeren af betalingsløsningen kan anfægte [tilbagekalde, afvise] en given betalingsordre, og alle praktiske retningslinjer for at kunne gøre dette krav gældende;

(g) en angivelse af de erstatnings- og klageprocedurer, som er tilgængelige for brugeren af betalingsløsningen, og den måde, hvorpå brugeren kan få adgang til disse;

(h) enhver kontraktbestemmelse om den lov, der finder anvendelse på kontrakten, og/eller om den kompetente domstol, og

(i) en angivelse af, på hvilke(t) sprog betalingsudbyderen i henhold til kontrakten med brugeren af betalingsløsningen forpligter sig til at give meddelelse i kontrakten om betalingsløsningers løbetid.

5. Efter hver transaktion skal betalingsudbyderen mindst give brugeren af betalingsløsningen meddelelse om følgende oplysninger på den samme måde som den i stk. 1 og stk. 2 anførte, medmindre brugeren af betalingsløsningen udtrykkeligt giver afkald på dette:

(a) En reference, der gør det muligt for brugeren af betalingsløsningen at identificere transaktionen, herunder, hvor dette er relevant, oplysningerne om betalingsmodtageren;

(b) Det beløb, som med henblik på transaktionen er blevet debiteret eller krediteret på brugeren af betalingsløsningens konto;

(c) Størrelsen af de gebyrer og afgifter, der finder anvendelse på særlige former for transaktioner;

(d) Hvor dette er relevant, gennemførelsestidspunktet og den pågældende valørdato og

(d) hvor dette er relevant, den valutakurs, der anvendes ved omregningen af udenlandske valutatransaktioner."

Kommissionens tjenestegrene imødeser meningstilkendegivelser om virkningen af det ovenstående udkast til bestemmelser. Der ønskes navnlig synspunkter vedrørende de eventuelle indvirkninger på forbrugerbeskyttelsen og markedets effektivitet.

Bilag 3: VALUTAUDLÆNDINGEKONTI

* Hvad er spørgsmålet/problemet?

EU-borgere klager over, at valutaindlændinge- og valutaudlændingekonti behandles forskelligt på det indre marked. Borgerne har navnlig vanskeligt ved at forstå de forskellige prisfastsættelsespolitikker, der sågar ligeledes anvendes efter euroens indførelse, set i lyset af traktatens grundlæggende princip om ikke-forskelsbehandling.

Der gøres forskel mellem valutaindlændinge- og valutaudlændingekonti 1) med hensyn til oprettelsen af en konto, (2) med hensyn til opretholdelsen af konti og (3) med hensyn til kontoens indgående og udgående betalinger.

Det er imidlertid ikke alle medlemsstaterne, der har konkrete lovgivnings- eller forvaltningsmæssige bestemmelser, som indeholder forskrifter om forskelsbehandling af valutaudlændingekonti og valutaindlændingekonti, da nogle medlemsstater ikke har fastlagt nogen konkrete bestemmelser [41]. I andre medlemsstater findes der af statistiske og ligeledes af beskatningsmæssige årsager stadig konkrete indberetningskrav med hensyn til valutaudlændingekonti. Bankerne anvender ofte disse forskelle i lovgivningen som en begrundelse for forskellige priser.

[41] Der kan findes yderligere oplysninger i dokumentet "National rules related to non-resident accounts" (MARKT/4006/2003 - Endeligt udkast) - http://europa.eu.int/comm/internal_market/payments/.

Da ikke er nødvendigt for alle medlemsstaterne at udarbejde andre lovbestemmelser om valutaindlændinge- og valutaudlændingekonti, opstår et spørgsmål om, hvorvidt der måske er en mulighed for at fjerne så mange forskelle som muligt på det indre marked.

* Mulige løsninger

Ikke alle de ovenstående problemer kan løses inden for rammerne af det nye lovgrundlag for betalinger, da der i dette lovgrundlag skal fokuseres på emner, der vedrører betaling. Det er ikke hensigten med dette initiativ, at der skal fjernes eventuelle hindringer med hensyn til oprettelsen af valutaindlændingekonti.

Der er muligvis behov for at bevare konkrete bestemmelser om valutaudlændingekonti som sådan, da der kan være bestemmelser, som er nødvendige for, at der kan tages højde for de aftaler vedrørende beskatning af opsparing, som blev undertegnet på ECOFIN-mødet dette forår. I henhold til denne aftale er bankerne forpligtet til årligt at indberette valutaudlændinges renteindtægter. Set i lyset af denne beslutning om tilbageholdning af skat, forekommer det at være mindre sandsynligt, at valutaudlændingekonti som sådan vil forsvinde i EU.

Denne aftale skal imidlertid ikke have nogen indvirkning på indberetningskravene for ind- og udbetalinger vedrørende valutaudlændingekonti og fungere som en begrundelse for forskellige priser. Sidstnævnte skal afskaffes så hurtigt som muligt. Forordning (EF) nr. 2560/2001 udgør allerede lovgrundlaget. I henhold til princippet om ens gebyrer for nationale og grænseoverskridende betalinger og under hensyntagen til, at ind- og udbetalinger vedrørende valutaudlændingekonti behandles som grænseoverskridende betalinger, mener Kommissionen ikke, at bankerne i det indre marked er berettigede til at behandle ind- og udbetalinger i euro på højest 12 500 EUR vedrørende valutaudlændingekonti på anden måde end ind- og udbetalinger vedrørende valutaindlændingekonti.

Bankvæsenet anser imidlertid stadig nogle nuværende og nye indberetningskrav for betalingstransaktioner for at være for byrdefulde. Det vil blive undersøgt, hvorvidt og i hvilket omfang de nuværende indberetningskrav udgør forskelsbehandling af europæiske borgere på grundlag af deres nationalitet og/eller bopæl, og hvorvidt disse bestemmelser forhindrer et velfungerende betalingssystem. Dem, der indsender bidrag angående meddelelsen, bedes derfor udarbejde en detaljeret beskrivelse af de nuværende indberetningskrav, som de anser for at være upassende eller for byrdefulde. Der imødeses ligeledes bemærkninger om andre faktorer, der opfattes som værende hindringer for forvaltningen af valutaudlændingekonti og deres indvirkning på betalingsløsninger i EU.

Bilag 4: VALØRDATOER

* Hvad er spørgsmålet/problemet?

Valørdatoen er referencedatoen for beregningen af positive eller negative renter, der vedrører en betaling [42]. Bankerne anvender valørdatoer generelt i forbindelse med en lang række betalingsordrer (pengeoverførsler, hævning af kontanter, osv. ...), i henhold til hvilke en konto debiteres eller krediteres. Valørdatoen udgør referencedatoen for renteberegningen og er således indirekte afgørende for, hvornår midlerne faktisk er til rådighed. På denne måde anvendes valørdatoer som et indviklet redskab til prisfastsættelse, der kunne omfatte elementer af prisfastsættelse for betalingsløsningen og/eller gebyr for kontoens indestående.

[42] De nationale lovgivninger indeholder forskellige definitioner. I alle medlemsstaterne fastslås det, at der er en forbindelse mellem valørdatoerne og renterne. Definitionen i henhold til belgisk lovgivning: "La date de valeur d'une opération bancaire est la date à laquelle un montant retiré cesse de produire des intérêts ou celle à laquelle un montant versé commence à produire des intérêts (Loi du 10 juillet 1997, modifiée par la loi du 19 avril 1999). Definitionen i henhold til fransk retspraksis: "La date de valeur est celle à compter de laquelle l'opération inscrite est économiquement prise en considération pour le calcul des intérêts débiteurs, ou, dans les cas où une rémunération est concevable (blocages, comptes sur livret...), pour le calcul des intérêts créditeurs". Definitionen i henhold til tysk retspraksis: "...(...) Wertstellung, d.h. der Festlegung des Kalendartages, für den der Überweisungsbetrag in den für die Zinsberechnung maßgebenden - fiktiven - Zwischensaldo des Girokontos eingeht (....)..." (BGH, Urt. V. 6.5.1997 - XI ZR 208/96).

Bankvæsenet anser valørdatoen for at udgøre et element i forholdet mellem banken og dens kunder, som bør baseres på kontraktfrihed eller selvregulering. Hensigten med denne øvelse er ikke at blande sig i emner, der vedrører markedsdeltagernes prispolitik. Inden for rammerne af det nye lovgrundlag for betalinger skal denne anmodning om selvregulering eller kontraktfrihed, for så vidt angår valørdatoer, vurderes med henblik på at sikre effektivitet i betalingerne i det indre marked.

Fuld gennemsigtighed, for så vidt angår anvendelsen af valørdatoer, ville være i både bankernes og kundernes interesse. Kunderne kunne drage fordel af et mere gennemsigtigt gebyrsystem, mens bankerne kunne drage fordel af harmoniserede bestemmelser på det indre marked, for så vidt angår en velfungerende infrastruktur (f.eks. CREDEURO), straight-through-processing og retssikkerheden.

Lovgrundlag

På nuværende tidspunkt er anvendelsen af valørdatoer ureguleret på EU-plan, både for så vidt angår nationale og grænseoverskridende betalinger, med undtagelse af de krav om gennemsigtighed for grænseoverskridende pengeoverførsler, der er fastlagt i direktiv 97/5/EF, og for elektroniske betalinger, der er fastlagt i henstilling 97/489/EF. I nogle lande (Belgien, Tyskland, Østrig og Frankrig) er anvendelsen af valørdatoer reguleret i den nationale lovgivning eller i henhold til retspraksis, og i størstedelen af tilfældene fastslås det, at valørdatoen skal være sammenfaldende med transaktions- eller ordredatoen. For så vidt angår den fremherskende markedspraksis, er der forskel på medlemsstaternes praksis og den praksis, der anvendes for betalingsmidlerne, men igen kan det fastslås, at valørdatoen i størstedelen af tilfældene er sammenfaldende med transaktions- eller ordredatoen. Dette kunne tyde på, at vedtagelsen af en sådan praksis som en norm for betalingstransaktioner sandsynligvis ikke ville volde de store vanskeligheder for de fleste banker. Det nye lovgrundlag, der vil finde anvendelse på alle betalinger i hele EU, kunne anvendes til harmonisering af den gældende praksis og fastlæggelse af fælles spilleregler.

Betalingssystemernes effektivitet

Da de fleste betalinger tidligere ikke blev gennemført øjeblikkeligt, kunne anvendelsen af valørdatoer begrundes i den teknologiske udvikling. I dag er dette generelt ikke tilfældet. De fleste transaktioner gennemføres elektronisk.

Det kan ligeledes hænde, at anvendelsen af valørdatoer ikke er forenelig med målsætningen om at øge effektiviteten af de grænseoverskridende betalingssystemer og give retssikkerhed, for så vidt angår gennemførelsestidspunktet:

* Postdatering af valørdatoer kan medføre en forlængelse af den faktiske gennemførelsestid, mens det indre marked for betalingers mål er at begrænse gennemførelsestiden til den kortest mulige. En sådan anvendelse af valørdatoer kan sågar indebære en overskridelse af den grænse, der er fastlagt i direktiv 97/5/EF. Det kan være, at dette er ret ualmindeligt, men undersøgelser har vist, at det ikke er urealistisk. Desuden oplyses betalingsmodtageren først efterfølgende om valørdatoen for det beløb, der skal krediteres hans konto, mens betalingsafsenderen ikke modtager nogen meddelelse, hvilket hindrer retssikkerheden, for så vidt angår den nøjagtige gennemførelsestid.

* Spørgsmålet trænger sig endnu mere på, når der tages højde for, at det er hensigten at reducere den maksimale gennemførelsestid for grænseoverskridende pengeoverførsler yderligere inden for det fælleseuropæiske betalingsområde. CREDEURO, der blev oprettet med det formål at reducere den maksimale gennemførelsestid til tre dage (to dage for afsenderbanken og en dag for modtagerbanken), vil mindske mulighederne for anvendelse af valørdatoer, altså hvis valørdatoen er en anden end den faktiske ordredato.

* En anden risiko, der er forbundet med manipuleringen af valørdatoer i forbindelse med grænseoverskridende betalinger, er foruddateringen af pengeoverførsler til betalingsmodtagerens konto. I rapporten om anvendelsen af direktiv 97/5/EF er denne praksis blevet indberettet i de tilfælde, hvor den maksimale gennemførelsestid er blevet overskredet. En sådan overskridelse udgør en ulovlig omgåelse af den forpligtelse, der er fastlagt i direktiv 97/5/EF, og som vedrører gennemførelsestiden.

Gennemsigtighed

Prisen på en betaling skal fastlægges på en gennemsigtig måde og muliggøre sammenligninger. Markedet kan kun fungere effektivt, hvis der er sikret gennemsigtighed og sammenlignelighed. Selv hvis valørdatoen er angivet på forhånd, er kunderne alligevel ofte ikke klare over den måde, hvorpå den anvendes, og forstår ikke fuldt ud dens prisfastsættelsesfunktion. Kunderne forstår ikke altid dette ekstra priselement fuldt ud, da valørdatoens indvirkning på prisfastsættelsen er vanskelig at vurdere. Problemet består derfor i, at valørdatoerne udgør et ekstra uigennemsigtigt lag i gebyrstrukturen, hvilket følgelig gør det vanskeligt at sammenligne priser. Anvendelsen af valørdatoer kan således komme til at ligne en "skjult pris". Kunderne er derfor mistænksomme over for anvendelsen af valørdatoer, og bankerne kunne selv drage fordel af en øget gennemsigtighed i forbindelse med deres forhold til og anseelse hos kunderne.

Kommissionens tjenestegrene imødeser meningstilkendegivelser om virkningen af det udkast til bestemmelser, der beskrives nedenfor. Der ønskes navnlig synspunkter om de mulige indvirkninger på markedseffektiviteten.

* Mulige løsninger

Selv om kontraktfrihed og selvregulering generelt er at foretrække, er der en række argumenter, der vidner om, at anvendelsen af valørdatoer, der er forskellige fra transaktions- eller ordredatoen, kan anses for at være i strid med kravene om prisgennemsigtighed, sund konkurrence, grænseoverskridende betalingers effektivitet og forbrugerbeskyttelse.

Kommissionen overvejer derfor to alternativer:

Bevarelsen af et selvreguleringssystem, men som minimum regulering af gennemsigtighed i anvendelsen af valørdatoer i forbindelse med betalinger;

eller

harmoniseret regulering af anvendelsen af valørdatoer i forbindelse med betalinger. I sidstnævnte tilfælde kunne de lovbestemmelser, der skulle finde anvendelse på alle betalinger, formuleres således:

Artikel om definition af valørdato

"Valørdatoen er den referencedato, som betalingsudbyderen anvender over for sin kunde i forbindelse med beregningen af negative eller positive renter."

Artikel om anvendelse af valørdatoer

"Den valørdato, der er forbundet med en betalingstransaktion, skal ikke være en anden end [den dato, hvor pengeoverførslen i henhold til betalingsordren udføres af den relevante betalingsudbyder][ordre-/transaktionsdatoen]."

Bilag 5: NUMMERPORTABILITET FOR BANKKONTI

* Hvad er spørgsmålet/problemet

På telekommunikationsområdet er princippet om nummerportabilitet blevet indført i fællesskabslovgivningen: Kunden kan skifte telefonoperatør og beholde det samme nummer. Denne foranstaltning anses for at være en nødvendig faktor for at skærpe konkurrencen: Forpligtelsen til at skifte telefonnummer ved skift af telefonselskab udgjorde en væsentlig hindring. I forbindelse med den indledende høring om denne meddelelse fremlagde Kommissionen ideen om at indføre et sådant initiativ på området for bank-/betalingskonti.

De foreløbige svar fra denne høring samlede sig om to aspekter: Det nyttige og det praktiske aspekt af nummerportabilitet for konti.

For så vidt angår det nyttige aspekt, blev det fremhævet, at det var meget mindre nyttigt at kunne bevare sit betalingskontonummer, end det var at kunne bevare sit nummer i telekommunikationssektoren. I de fleste tilfælde er det brugeren af betalingsløsningen, der beslutter at give sit nummer til et organ i forbindelse med en engangsbetaling eller en gentaget betalingstransaktion. Portabiliteten vil kun være nyttig i sidstnævnte tilfælde.

For så vidt angår det praktiske aspekt, har det i undersøgelser, der er blevet gennemført i nogle medlemsstater (Det Forenede Kongerige, Nederlandene), hvor dette spørgsmål om portabilitet er blevet analyseret, vist sig, at det nyligt indførte [43] IBAN- og BIC-nummersystem, der finder anvendelse i hele EU, ikke er kompatibelt med et sådant system, uden at det indebærer for store omkostninger, hvilket ville volde problemer for en effektiv straight-through-processing.

[43] Forordning (EF) nr. 2560/2001.

* Mulige løsninger

Som følge af den foreløbige høring har Kommissionen ikke til hensigt at indføre juridiske foranstaltninger med henblik på at skabe nummerportabilitet for bankkonti. Balancen mellem de praktiske problemer, der ville skulle løses, og de fordele, der ville blive skabt for brugeren af betalingsløsningerne, begrunder ikke en portabilitetsløsning. Desuden ville det være usandsynligt, at de skulle bære de omkostninger, der er forbundet med et sådant tiltag.

Ikke desto mindre er BIC- og IBAN-nummersystemet tilsyneladende et meget kompliceret system, og på lang sigt kan det være nødvendigt at forenkle systemet. Kommissionen råder således bankvæsenet til at gennemføre undersøgelser for på lang sigt at oprette et mere forenklet nummersystem for pengeoverførsler i det indre marked.

Mange respondenter har anført, at konkurrencen kan skærpes ved hjælp af foranstaltninger, der sigter mod at øge kundemobiliteten (se bilag 6).

Bilag 6: KUNDEMOBILITET

* Hvad er spørgsmålet/problemet?

I langt de fleste tilfælde er en betaling baseret på en bankkonto og kan udelukkende gennemføres fra bankkontoen. Anvendelsen af forskellige betalingsmidler er en tjeneste, der i mange tilfælde tilbydes i forbindelse med forvaltningen af en bankkonto.

I en konkurrencedygtig økonomi er det vigtigt, at kunden oplyses om prisen på hvert enkelt betalingsmiddel, således at det er muligt at vælge. Brugere af betalingsløsninger foretrækker imidlertid nogle gange eller har nogle gange behov for at skifte udbyder. Kunderne er generelt ikke særligt mobile, da det kan være vanskeligt at ændre et forhold mellem kunde og bank i tilfælde af, at det er nødvendigt at informere en lang række andre parter og genetablere automatiske betalingsordrer. Desuden har Kommissionen fra tid til anden modtaget klager over, at det er for dyrt at lukke eller overføre en betalingskonto.

Under den foreløbige høring om det nye lovgrundlag fremhævede mange parter, at det var nødvendigt at øge kundemobiliteten. Der blev imidlertid stillet meget forskellige forslag til, hvordan denne målsætning kunne opnås.

* Mulig løsning

Det er sandsynligvis nødvendigt at foretage en mere dybdegående undersøgelse af de årsager, der ligger til grund for de hindringer, som en kunde støder ind i forbindelse med ændringen af bank-/betalingsforholdet. En af disse hindringer kan være de oplysninger, der skal videregives til kundens forskellige debitorer/kreditorer.

Det er muligt at forestille sig, at alle de administrative opgaver, der vedrører overførelsen af en konto, udføres af tredjemand. I Nederlandene udøver clearingsystemet (Interpay) for eksempel en fortrinlig funktion i forbindelse med overførslen af oplysninger fra den tidligere konto til den nye. En anden mulighed er, at samarbejdet mellem bankerne skulle muliggøre en glidende overgang. Dette er den mulighed, som British Bankers' Association har valgt, idet følgende fastslås i dens kodeks: "7.2 Hvis De ønsker at flytte Deres konto til en anden finansiel institution, vil vi tilsende denne oplysninger om Deres stående ordrer og direkte debiteringer inden fem bankdage (der pr. 1. august 2003 reduceres til tre arbejdsdage) fra modtagelsen af den finansielle institutions anmodning herom".

For så vidt angår de administrative opgaver (f.eks. fremsendelsen af oplysninger til den nye bank om kundens stående ordrer), mener Kommissionen, at forbedringerne af mobiliteten skal indføres af bankvæsenet ved hjælp af selvregulering. Denne proces vil blive overvåget, og hvis det bliver nødvendigt kan Kommissionen tage emnet op.

Ikke desto mindre har forbrugerrepræsentanter understreget, at den største hindring er størrelsen på de gebyrer, der kræves i forbindelse med lukningen af en konto. Der er blevet givet nogle eksempler på såkaldte "administrationsgebyrer" på op til 80 EUR, der kun dækker de tjenester, der vedrører lukningen af en konto. Kan en sådan hindring for mobiliteten og konkurrencen retfærdiggøres? Disse beløb er for høje og vedrører ikke administrationsomkostningerne, men indføres som en hindring for mobiliteten.

For så vidt angår gebyrer for lukning af en konto, er det Kommissionens opfattelse, at for høje gebyrer hindrer mobiliteten. Lukningen af en konto er en normal begivenhed i livscyklussen for en konto. Gebyrerne burde i det mindste være fuldt ud gennemsigtige for kunden på det tidspunkt, hvor kontoen oprettes. Nogle af de andre løsninger, der imidlertid ikke er at foretrække, er at ulovliggøre gebyrer for lukning af konti eller fastlægge en øvre grænse for disse gebyrer. Kommissionens tjenestegrene opfordrer imidlertid alle de interesserede parter til at fremlægge konkrete forslag til fremme af kundemobiliteten, for så vidt angår betalingsløsninger.

Bilag 7: VURDERINGEN AF BETALINGSMIDLERS OG -KOMPONENTERS SIKKERHEDSNIVEAU

* Hvad er spørgsmålet/problemet?

På nuværende tidspunkt godkendes betalingsmidlerne og -komponenterne (chipkort, terminaler osv.) af de kompetente myndigheder, inden de gives fri på EU's nationale markeder. De afprøves i henhold til procedurer, der er fastlagt af de nationale godkendelsesmyndigheder, men som ikke er harmoniserede på EU-plan (metode, form for og antal af angreb osv.). Resultatet af de forskellige afprøvningsprocedurer er, at:

* der ikke er opnået fuld sammenlignelighed mellem tilsvarende elementer (f.eks. to forskellige terminaler), der er afprøvet i forskellige medlemsstater. Det er således vanskeligt for bankerne, de forretningsdrivende og forbrugerne at vide, i hvilket omfang et produkt er mere sikkert end et andet. Denne situation får indvirkning på købernes beslutninger og fremmer ikke brugernes tillid.

* Godkendelse i én medlemsstat betyder ikke automatisk godkendelse i de øvrige medlemsstater, da medlemsstaterne kan kræve, at forskellige eller yderligere sikkerhedskrav er opfyldt. I dette tilfælde vil det land, der har "strengere" krav, ikke anerkende en godkendelse fra et andet land. Denne situation tilskynder ikke til interoperabilitet og er ikke i overensstemmelse med et af de grundlæggende principper for det indre marked.

* Godkendelser, der skal udarbejdes i mange lande, tager længere tid og er væsentligt meget dyrere. Hvis princippet om gensidig anerkendelse skulle finde anvendelse i sin fulde udstrækning, kunne de generelle omkostninger til godkendelse måske sænkes, og producenternes besparelser kunne afspejles i prisen på komponenterne, hvilket ville indebære lavere udgifter for bankerne, de forretningsdrivende og kunderne.

Det er blevet forsøgt at finde objektive måder, hvorpå sikkerheden for betalingsmidler kan vurderes, idet der er blevet taget skridt mod fastlæggelsen af standardiserede sikkerhedskrav (CC/PP-metoderne) [44]. Der er tilsyneladende bred støtte til indførelsen af denne metode, men i praksis gennemføres den ikke på en hensigtsmæssig måde.

[44] Det mest relevante eksempel er de fælles kriterier/beskyttelsesprofiler (nu ISO-standard IS 15408). I denne proces kombineres de fælles kriterier (CC) med beskyttelsesprofilerne (PP), der er sikkerhedsmålsætninger for konkrete kategorier af betalingsmidler (f.eks. smart cards). I beskyttelsesprofilerne vurderes sikkerhedsaspekterne i forhold til alle de trusler, som produktet og miljøet står overfor. Anerkendte godkendelsesorganer, der generelt fungerer under tilsyn fra en vurderingsmyndighed, garanterer sikkerhedsniveauet. Godkendelsesorganerne udfylder et fælles vurderingsskema, der er baseret på fælles godkendelseskriterier og afprøvningsmetoder. I Den Europæiske Union og i De Forenede Stater udvikles PP på smart cards og andre komponenter på initiativ af bankvæsenet og myndighedsorganer.

* Mulige løsninger

For så vidt angår sikkerhedsvurderingen af betalingsmidler og -komponenter er der generel støtte til, at CC/PP-metoden indføres i EU. Under høringerne som forberedelse til udarbejdelsen af nærværende meddelelse blev der imidlertid udtrykt konsensus om modstand mod behovet for lovbestemmelser til støtte for indførelsen af metoden. I henhold til bankvæsenet vil lovbestemmelser måske indebære en forhøjelse af prisen på betalinger og skade den fremtidige udvikling og fremtidige nyskabelser. Det ville være bedre at overlade arbejdet med standardiserede sikkerhedskrav til markedsdeltagerne [45]. På den anden side, hvis det skulle vise sig, at lovgivning er nødvendig, mente respondenterne, at en henstilling fra Rådet og Europa-Parlamentet eller fra Eurosystem var et bedre alternativ end EU-lovgivning. Regeringerne og centralbankerne tilskynder til, at der vedtages en struktureret og koordineret strategi for sikkerhedsvurderinger, der måske kan indebære, at høje omkostninger og tidskrævende fremgangsmåder undgås. De understreger, at de kan behandle sikkerhedsaspekterne i forbindelse med udøvelsen af deres funktion som tilsynsorgan for betalingssystemer og betalingsmidler, da denne opgave burde omfatte vurderingen og godkendelsen af produkter og systemer