[OMVfl SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(94) 165 endelig udg. 
Bruxe11 es, den 04.05.1994 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET 
OM KOORDINATION AF FÆLLESSKABETS OG MEDLEMSSTATERNES 
FØDEVARESIKKERHEDPOLnTK OG -PRAKSIS 

MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET 
OM KOORDINATION AF FÆLLESSKABETS OG MEDLEMSSTATERNES 
FØDEVARESIKKERHEDPOLmK OG -PRAKSIS 
1. Indledning - Den hidtidige politik 
I maj 1993 vedtog Rådet (udviklingsministrene) en konklusion, hvori man understregede, at 
fødevaresikkerheden er et af de punkter, der skal samordnes nærmere mellem Fællesskabet og 
medlemsstaterne som led i samarbejdspolitikken. Rådet anmodede derfor Kommissionen om i løbet af 
første halvår af 1994 at forelægge et forslag til politik, i form af en meddelelse til Rådet. Efter 
vedtagelsen skulle dette forslag danne basis for senere udarbejdelse af retningslinjer med henblik på 
den nærmere gennemførelse. 
Grundlaget for en sådan udformning af politikken blev lagt på møder med eksperter fra medlems­
staterne. I Maastricht-traktatens ånd bestræbte man sig i første omgang på at finde frem til, hvilke 
synspunkter vedrørende fødevaresikkerheden medlemsstaterne og Kommissionen har fælles, og 
hvordan man kan harmonisere de konkrete tiltag vedrørende fødevaresikkerhed og programmer til 
implementering heraf. 
Sigtet med nærværende meddelelse er at give et overblik over situationen, at gøre opmærksom på, 
hvilke områder der er politisk følsomme, og at udarbejde forslag, som tager sigte på samordnings-, 
hørings- og samhørighedsaspekter på politisk og operationelt niveau. Det skal fremhæves, at der her 
kun kan være tale om et enkelt skridt af flere i retning af en bedre samordning. Nærværende med­
delelse er på ingen måde udtømmende og gør på ingen måde krav på at dække alle fødevaresikkerheds­
aspekter. Den beskæftiger sig med de punkter, som må skønnes at have den største relevans med 
hensyn til samordningen. Med udgangspunkt heri skal det skitseres, hvad EF's politik på området har 
været til dato, og hvorledes den nu praktiseres på bestemte områder. 
Eftersom de fleste af EFs erfaringer med fødevaresikkerhed er hentet i Afrika syd for Sahara, og 
dette område lider stærkest under problemer med fødevaresikkerheden, skal man i denne meddelse 
fortrinsvis beskæftige sig med dette område. Alt tyder dog på, at analysen og konklusionerne også har 
gyldighed for andre områder. 
2. Hvad er fødevaresikkerhed? 
Det er klart, at dette ikke er stedet til at give en detaljeret historisk oversigt over dette begreb, men det 
vil sikkert alligevel være fornålstjenligt at definere, hvad man forstår ved fødevaresikkerhed, og 
hvorledes dette begreb har ændret sig. Man vil også - med udgangspunkt i EF's politiske udtalelser 
herom - beskrive, hvorledes EF's opfattelse af fødevaresikkerhed har udviklet sig. 
På Den Internationale Levnedsmiddelkonference (International Conference on Nutrition - ICN), der 
blev afholdt i december 1993, og som var et fælles initiativ mellem De Forenede Nationers FAO og 
WHO, blev fødevaresikkerhed defineret som kravet om, at alle mennesker til enhver tid skal have 
adgang til al den føde, der er nødvendig for, at de kan føre et aktivt og sundt liv. Det væsentlige i 
denne forbindelse er kravet om, at der skal være levnedsmidler til rådighed, og at der skal være 
mulighed for, at man kan skaffe sig adgang til dem. 
Denne definition finder bred anvendelse hos mange organisationer og regeringer, fordi det så klart 
fremgår, at ønsket er at afskaffe sult og underernæring. 
Man må skelne mellem tre dimensioner i forbindelse med fødevaresikkerheden. For det første føde­
vareforsyningen på nationalt og lokalt niveau, dvs. den ene eller anden kombination af national/lokal 
produktion og import For det andet må man have en vis forsyningsstabilitet, dvs. både fra det ene år 
til det andet, og i løbet af året. For det tredje efterspørgslen: de enkelte husholdninger må have fysisk 
og økonomisk adgang til at skaffe sig de levnedsmidler, de har brug for. Hver husholdning bør kunne 
skaffe sig tilstrækkeligt med levnedsmidler til at dække medlemmernes ernæringsbehov, enten ved 
hjælp af egen produktion eller gennem indkøb Qf. ICN-temadokument nr. 1). 
Fødevaresikkerhed for husholdningerne kræver, at forsyningen på nationalt niveau er fyldestgørende. 
Vigtige elementer i denne forbindelse er den indenlandske produktion, lagerbeholdninger, 
handels-/importpolitik, priserne på verdensmarkedet, fødevarehjælp, disponibel valuta og eksport. 
For lille fødevareproduktion og afbrydelser af handelen fører til ringere disponiblitet, hvilket igen 
medfører prisstigninger, svigtende distributionskanaler og større usikkerhed omkring fødevarer. 
Forholdsvis små lagre kan være afgørende for, hvorledes priserne bevæger sig, og dermed for 
lavindkomstgruppernes adgang til fødevarer. 
I landdistrikterne afhænger husholdningernes fødevaresikkerhed i vid udstrækning af den lokale 
fødevareproduktion (kom, rod- og knoldfrugter, samt animalsk produktion) og af priserne, der igen 
hænger sammen med den samlede produktion og beskæftigelsessituationen), såvel på bedrifterne som 
uden for disse (diversificeret økonomi). Lav fødevaresikkerhed i landdistrikterne er ofte af mere 
forbigående art, og hænger ofte sammen med årstiden. 
I byområder bestemmes husholdningernes fødevaresikkerhed først og fremmest af forholdet mellem 
indkomstniveauet og fødevarepriseme. Den stigende tilflytning til byerne gør, at kroniske problemer 
med fødevaresikkerheden er blevet mere almindelige, hvilket kan forværres af programmer for 
omlægning af de makroøkonomiske strukturer, blandt andet nedskæringer i det offentlige og inden for 
sundhedsplejen samt indførelse af skolepenge. 
Det er sikkert ikke nødvendigt at gøre opmærksom på, at kønsspecifikke aspekter er meget relevante i 
denne forbindelse. Inden for produktionen har kvinderne en fremtrædende plads. Hvad efterspørgslen 
angår, skal det fremhæves, at tilberedningen af en afbalanceret kost næsten overalt varetages af 
kvinder, mens husholdninger, der forestås af kvinder, ofte er at finde blandt de mest sårbare grupper 
og ofte lider under kronisk underernæring, for ikke at sige sult 
3. Fødevaresikkerhed som element i Fællesskabets politik 
Et af de mest fremtrædende aspekter af samarbejdsaktiviteterne i udviklingslandene er fødevare­
sikkerheden på landsniveau og på husholdningsniveau. Eftersom fødevaresikkerhed simpelt kan 
defineres som det lodsatte af sult og underernæring, er det Fællesskabets ønske at yde et bidrag, 
således at de enkelte husholdninger, landsbyer og lande får adgang til tilstrækkelige ressourcer til at 
kunne producere levnedsmidler, eller i det mindste skaffe sig levnedmidler. Dette har nu været et 
centralt punkt i udformningen af Fællesskabets samarbejdspolitik i mere end tyve år1*. 
Spørgsmålet drejer sig således stort set om, hvor stor en andel af den samlede bistand, der skal 
afsættes til fødevarehjælp, og hvor stor en del der skal afsættes til udvikling af landbrug og 
landdistrikter og støttestrukturer og politiske foranstaltninger. Groft sagt udgør denne del - med 
undtagelse af fødevarehjælpen - mere end halvdelen af det arbejde, der finansieres af EUF. 
1) Se også "The EC and Food Security" Walter Kennes, IDS-Bulletin 1990, nr. 3 
Den verdensomspændende fødevarekrise i begyndelsen af halvfjerdserne viste, hvor sårbare 
fødevaresystememe er i mange lande, ikke mindst i Afrika syd for Sahara. Støtteorganisationerne - og 
herunder også EF - reagerede på denne krise ved at øge den andel af projektfinansieringen, der går til 
landbruget, og inden for landbruget blev kursen lagt kraftigt om fra produktion af eksportafgrøder til 
produktion af fødevarer. 
Denne større finansiering af udviklingen af landbruget og landdistrikter gav imidlertid ikke nogen 
forbedring i de grundliggende tendenser inden for fødevaresituationen. Opmærksomheden samlede 
sig efterhånden om det bredere økonomiske miljø inden for landbrugssektoren, og især om pris­
politikken, markedsføring og adgangen til de basale støttetjenester. Man konkluderede, at en større 
finansiering ikke slår igennem, hvis det politiske og institutionsmæssige miljø ikke giver landbrugs­
producenter, forarbejdningsvirksomheder og handlende de rette stimuli og adgang til de fornødne 
tjenesteydelser. 
Denne analyse og denne indsigt resulterede i, at EF i 1981 igangsatte en plan til bekæmpelse af sult i 
verden, den såkaldte Pisani-plan. Centralt i planen var ønsket om at støtte udformningen og 
implementeringen af fødevarestrategier. Disse prægedes først og fremmest af bestræbelserne på at 
koncentrere finansieringsmidlerne om fødevaresikkerhed, på at udforme og gennemføre en samlet 
politik for fremme af fødevaresikkerheden med udgangspunkt i politisk dialog, på at styrke 
koordinationen mellem donorlandene, og på at sørge for en bedre integration mellem de forskellige 
bistandsformer. 
Disse bestræbelser blev senere en central del af tredje Lomé-konvention (december 1984). Hvad angår 
gennemførelsen af denne nye fremgangsmåde har resultaterne været forskellige: finansieringsmidlerne 
blev strakt ret vidt; den politiske dialogproces viste sig ikke at være så effektiv som forventet; det blev 
nemmere at sørge for koordination mellem donorlandene inden for områder vedrørende fødevaresik­
kerheden og mellem ministerier og halvstatslige institutioner med beføjelser inden for fødevaresik­
kerhed; integrationen mellem forskellige støtteformer vedrører fortrinsvis projektstøtte og fødevare­
hjælp finansieret ved hjælp af de counterpart-midler, der rejses ved salg af fødevarer (projekter skal 
principielt vedrøre fødevaresikkerheden). 
Til trods for disse varierende resultater, bør det sikkert nævnese, at omkring 14 afrikanske lande syd 
for Sahara tilsyneladende fortsat modtager international støtte til nationale fødevaresikkerheds­
strategier, og heraf modtager mindst fire midler fra EF (Kenya, Mali, Zambia og Rwanda). 
Resolution om fødevaresikkerhed i Afrika syd for Sahara 
Rådet (udviklingsministrene) så i 1988 nærmere på en undersøgelse af erfaringerne med fødevare-
strategierne, og man understregede, hvor værdifulde man fandt disse, og hvor langt man var nået 
herigennem. Med henblik på en yderligere forbedring vedtog man en resolution, hvori man afklarede 
Rådets stilling til visse basale aspekter i forbindelse med fødevaresikkerhed og afstak retningslinjer 
for det fremtidige arbejde. Disse har fortsat gyldighed. 
Med hensyn til selvforsyningsgraden for så vidt angår levnedsmidler var holdningen den, at dette 
hverken var nødvendigt eller tilstrækkeligt for at opnå fødevaresikkerhed. Der må tilvejebringes en 
passende balance mellem den lokale produktion af fødevarer og eksportafgøder og fødevareimporten, 
alt afhængigt af det enkelte lands særlige forhold. 
Med hensyn til spørgsmålet om, hvilken rolle den private og den offentlige sektor bør spille, lagde 
man vægt på, at de to supplerer hinanden. Det meste af fødevareomsætningen varetages mest effektivt 
af den private sektor, men den offentlige sektor bør gribe ind, hvis det private svigter, og må 
forhindre, at der opstår en monopolsituation. Markedsreguleringen bør gennemføres ved en 
kombination af stødpudelagre og handelspolitik. 
Man anså en midlertidig beskyttelse af udviklingslandenes nationale markeder som forsvarlig ud fra et 
økonomisk synspunkt (international dumping; en overvurderet valuta; en begyndende industri) og ud 
fra et ikke-økonomisk synspunkt (ønsket om at mindske migrationspresset; beskyttelse af miljøet). 
Man understregede, at der var større behov for stabile producentpriser og højere indkomster i byerne 
end for at beholde de garanterede minimumspriser for landets kornproduktion. 
Hvad angår forbrugsvaner og forbrugerpolitikken bør man søge at fremme de lokale fødevarer ved at 
indføre en bedre forarbejdning og en passende teknologi, således at disse produkter bliver lige så 
bekvemme i brug og får samme status som (importeret) hvede og ris. 
Man anbefalede også at indføre mere direkte foranstaltninger for at give sårbare grupper en bedre 
fødevaresikkerhed (herunder også ernæringslære), blandt andet i forbindelse med revision af den 
generelle økonomiske politik inden for rammerne af strukturprogrammerne. 
Fødevaresikkerheden og tilpasning af strukturerne 
Man har gjort den erfaring, at dialogen om fødevarepolitikken ikke har udfoldet sig som forventet på 
grund af forskellige afgørende politiske foranstaltninger, som ikke kan løses på sektorniveau. 
Makroøkonomiske og andre globale fordrejninger slår igennem i hele økonomien, og disse problemer 
kan kun løses ved hjælp af strukturprogrammer. 
EF's opfattelse af strukturomlægninger er skitseret i en rådsresolution af maj 19882). De vigtigste 
punkter heri er, at strukturomlægningsprogrammer ikke blot bør bedømmes ud fra de finansielle og 
økonomiske forhold, men også ud fra det sociale aspekt, dvs. sundhed, ernæring og fødevare­
sikkerhed, beskæftigelse og uddannelse. Man indførte således senere - i fjerde Lomé-konvention - et 
særligt program for bistand til strukturomlægning, hvori man også tog hensyn til de ovennævnte 
sociale aspekter. 
Man opstillede derfor retningslinjer for at gøre det nemmere at inkorporere fødevaresikkerheds- og 
emæringshensyn i forbindelse med udformning og gennemførelse af strukturomlægningsprogrammer 
i de AVS-lande, hvor EF er involveret3*. 
Den bistand, der kan gives gennem de forskellige ordninger, må afstemmes efter forholdene. Dette 
kan på kort sigt indebære, at man giver de særligt sårbare grupper en højere indkomst, således at de 
kan købe de fødevarer, de har brug for (arbejdskraftskrævende offentlige arbejder, fødevarekuponer, 
brændsels/vandforsyning osv.), at man stiller fødevarer til rådighed (skolebespisning, moder/barn­
ernæring), at man fortrinsvis formidler fødevarehjælpen gennem de normale afsætningskanaler 
(monetarisering; de resulterende counterpart-midler danner forbindelsesleddet til det langfristede 
aspekt). På længere sigt kan der blive tale om at fremme den nationale produktion ved at skabe et 
bedre økonomisk miljø, som giver landbrugerne bedre priser, ved at øge lagringskapaciteten for at 
udjævne svingninger i forbrugerpriserne osv. Det kan ofte være berettiget at indføre midlertidig 
foranstaltninger af hensyn til fødevaresikkerheden, dvs. inden for de rammer, der er fastsat i GATT-
bestemmelseme. En regionalt baseret løsning i form af et frihandelsområde eller en toldunion vil 
eventuelt også kunne overvejes. 
2) Der har også været senere resolutioner om strukturomlægninger, i maj 19989, maj 1991 (vedrørende counterpart-midler), 
og i maj 1992. 
3) "Guidelines for incorporating food security and nutritional considerations into support for structural adjustment in ACP 
countries", februar 1991, Relief and Development Institute, for generaldirektorat VIII. 
Det ser ud til, at der er plads til forbedringer i den måde, hvorpå disse retningslinjer realiseres i de 
konkrete tilfælde. 
I praksis dominerer de kortfristede løsninger 
Når man se på den nuværende praksis, er det klart, at man - på trods af dette indgående kendskab til 
forholdene og de glimrende og utvivlsomt velajourførte retningslinjer - i al for høj grad har lagt 
vægten på kortfristede løsninger. 
Til eksempel kan nævnes, at man for så vidt angår fødevaresikkerhed og strukturomlægninger vælger 
forbrugerorienterede løsninger - forståelig nok af en ret defensiv art - idet man koncentrerer sig om 
situationen, som den tager sig ud på husholdningernes niveau. De mere langfristede forsynings-
relaterede aspekter tages sjældent op. De strukturomlægningsprojekter inden for landbruget, som 
tager sigte på fødevaresikkerhed, når sjældent ret langt, og implementeringen heraf skal slet ikke 
nævnes. 
Med hensyn til spørgsmålet om fødevarehjælp forstår man ved fødevaresikkerhedsproblemer som 
regel en afbrydelse af fødevareforsyningerne til visse befolkningsgrupper, som er ramt af natur­
katastrofer eller menneskeskabte katastrofer. Det kommer derfor ikke som nogen overraskelse, at 
tendensen siden 1989 er gået i retning af, at fødevarehjælp til nødstedte udgør en stadig stigende andel 
af den samlede fødevarehjælp, som ydes af Fællesskabet og medlemsstaterne. En række specialister 
inden for fødevaresikkerhed mener således, at man ignorerer støttens mere langfristede virkninger, 
fordi man så (for?) let stiller nødhjælp til rådighed i form af meget store fødevaremængder, samtidig 
med at man ser bort fra de erfaringer, som fødevareorganisationerne har gjort, nemlig at fødevare­
hjælp bør holdes på et minimum, at den bør integreres med foranstaltninger til fremme af landets egen 
produktionskapacitet, og at den bør være udformes som en trekantstransaktion, at den bør monetari-
seres og til en vis substitueres osv. 
Det er nødvendigt med koordination mellem nødhjælpaktioner og den udviklingsorienterede politik, 
som tager sigte på fødevaresikkerhed, og denne koordination må løbende forbedres. I denne forbin­
delse kan et mellemtrin være af interesse, nemlig "genskabelse af produktionskapaciteten". Dette er 
det typiske fokus for det nye EF-program "Særinitiativ for Afrika", hvortil der er afsat 100 millioner 
ECU. 
Visse donorlande foretrækker fødevarebistand i naturalier (for eksempel USA) og lægger større vægt 
på at afhjælpe kortfristede forsyningsmangler og på at fjerne flaskehalse for visse forbrugergrupper 
end på at arbejde på en forbedring af landets og regionens egne forsyningsmuligheder. De årlige 
diskussioner i Verdensfødevareprogrammet er eksempler på denne kortsigtede holdning. 
Også i drøftelserne inden for udvalget for verdensfødevaresikkerhed (Committee on World Food 
Security - CFS) er der tendens til, at man koncentrerer sig om forsyningsforstyrrelser på kort sigt 
(produktion, lagre, handel) og på adgangen til fødevarer. På det seneste er man begyndt at inkludere 
anbefalinger om en bedre integration af fødevarehjælp og udviklingsorienterede projekter i rappor­
terne. Det kan tænkes, at udvalgets sammensætning er en stor del af forklaringen bag de tilbage­
holdende standpunkter udvalger indtager, selv om det teoretisk kunne spille en langt mere frem­
trædende rolle i arbejdet på at fremme en mere langsigtet fødevarestrategi. 
4. Fødevaresikkerhed - fra birolle til hovedrolle 
Det ser ud til, at fødevaresikkerheden på det seneste har været genstand for langt mindre opmærksom­
hed, og dette kan i en vis udstrækning forklares som er resultat af en kombination af forskellige 
omstændigheder. 
Mange af de store donororganisationer oprettede ordninger, som gav alarm ved de første symptomer 
på fødevaresikkerhedsproblemer, og etablerede faste programmer for fødevarehjælp til nødstedte, og 
dette kan måske fejlagtigt have givet det indtryk, at man havde truffet alle forholdsregler, og at alle 
aspekter i forbindelse med fødevaresikkerhed var under kontrol. For det andet faldt der i Afrika syd 
for Sahara (og navnlig i Sahel-området) godt med regn, og denne var jævnt fordelt over årstiderne, 
hvilket betød gode afgrøder og mindre bekymring med hensyn til fødevaresikkerheden, når man lige 
netop ser bort fra den alvorlige tørke, der ramte det sydlige Afrika i 1992. For det tredje blev regerin­
gernes og donorlandenes opmærksomhed afledt som følge af det store behov for en reform af de 
makroøkonomiske strukturer. For det fjerde var fødevaresikkerheden i de øvrige regioner (dvs. i de 
lande, der ikke ligger syd for Sahara) blevet et langt mindre - dvs. mindre fremtrædende - problem. 
Det bør tilføjes, at sådanne reformer generelt virker fremmende på fødevaresikkerheden. 
På et noget højere abstraktionsniveau bør der afgjort tages højde for, at alle paradigmer, koncepter og 
modeller kun har en begrænset levetid. 
Endnu en grund - og dette er en meget vigtig grund - til at fødevaresikkerheden er i færd med at miste 
sin tiltrækningskraft, hænger sammen med, at der er tale om en horisontal og temmelig abstrakt 
problemstilling. Fra at diskutere ret snævre begreber vedrørende kornbalancer på lands- eller 
husholdningsniveau er man nu i færd med at drøfte noget, som ikke er direkte til at tage og føle på. 
Det kræver en særlig indsats og en del stædighed at gøre fødevaresikkerhed til det ledende princip i 
programmer med mere langtrækkende sigte (problemet er mindre for foranstaltninger med kortere 
sigte). Fødevareaspektet kan antage mange former, det har relevans i næsten alle situationer og kan i 
denne henseende minde om andre (horisontale) koncepter, som går på tværs af flere sektorer, såsom 
bæredygtig udvikling og kønsspecifikke løsninger. 
Der kan også være tale om, at de resterende nødsituationer (i det østlige og det sydlige Afrika) har fået 
lov til at dominere den internationale presse i en sådan grad gennem de seneste år, at fødevaresikker­
heden på længere sigte er blevet aides overskygget og fortrængt til en mere sekundær og noget mere 
akademisk plads. 
Uanset hvilken grund man vælger til at forklare den mindre opmærksomhed omkring fødevaresikker­
heden, må man søge at rette op på situationen: det er kun alt for klart, når man se på fødevaresikker­
hedsproblemerne i landene syd for Sahara, at der er behov for igen at lægge vægt på dette aspekt. Og 
der er ingen grund til at tro, at forholdene vil bedres i løbet af kort tid. 
Den demografiske tendens gør kun forholdene værre i landene syd for Sahara. Produktionstilvæk­
sten, der årligt ugger på ca. 2%, hinker systematisk bag efter befolkningstilvæksten, der er på ca. 3%. 
I andre verdensdele har der været en mere parallel udvikling i disse to tal. 
Det har selvfølgelig ikke kunnet undgås, at man har sat spørgsmålstegn ved den store vægt, man i EF 
har lagt på finansiering af landbruget og på fødevaresikkerhed, fordi man nu engang ikke kan forsøm­
me andre sektorer såsom sundhed, uddannelse og byudvikling. Landbrug og fødevaresikkerhed 
indtager imidlertid fortsat en central plads i samarbejdsprogrammerne, fordi man i Fællesskabet har 
været og stadig er overbevist om, at problemerne i forbindelse med fødevaresikkerheden vejer tungest 
blandt de problemer, som de fleste udviklingslande står over for. 
På det forberedende møde den 5. oktober 1993 nåede medlemsstaternes eksperter til følgende kon­
klusioner: at det er nødvendigt at lægge større vægt på mere langsigtede foranstaltninger vedrørende 
fødevaresikkerhed, ikke mindst i landene syd for Sahara. De bedste løsningsmuligheder i denne 
forbindelse vil være at genoptage dialogen med de pågældende lande og at genstarte planlægningen af 
fødevaresikkerheden og realiseringen heraf som proces, at understrege fødevaresikkerhedsaspektet 
inden for en lang række aktiviteter, som alle bidrager hertil, dvs. udvikling af landbruget, landdistrik­
ternes infrastrukturer, salgs- og transportinfrastrukturer, programmer til afhjælpning af fattigdom, 
beskæftigelsesfremmende foranstaltninger, udvikling af den private sektor, og handels-, import- og 
prispolitikken. En bedre fødevaresikkerhed kan således ikke realiseres med ét slag, men forudsætter 
en mere procesorienteret angrebsvinkel. Med dette mål for øje bør man søge at forbedre koordinatio­
nen mellem medlemsstaterne og Fællesskabet. 
Man bør ikke overse de muligheder, der ligger i de internationale instanser -blandt andet komitéen 
vedrørende verdesnfødevaresikkerhed (FAO), komitéen vedrørende råvareproblemer (UNCTAD) -
når man skal gøre opmærksom på fødevaresikkerhedens betydning. 
Det er interessant at konstatere, at Verdensbanken også i stigende grad er interesseret i fødevareproble­
matikken, jf dens seneste konference for foranstaltninger til mindskelse af sulten på verdensplan 
(30.11-1.12.1993). Det ser ud til, at man er i færd med at udarbejde konkrete opfølgningstiltag. 
5. Involverede områder af EF's politik 
Inden vi ser nærmere på koordineringen mellem Fællesskabet og medlemsstater, er det sikkert nyttigt 
at se på, hvilke andre områder af Fællesskabets politik der direkte eller indirekte berører det 
foreliggende emne, f.eks. den fælles landbrugspolitik. Samspillet mellem disse må undersøges med 
udgangspunkt i den interne koordination - eller kohæsion/samhørighed - inden for Fællesskabet. 
Fødevarehjælp og fødevaresikkerhed 
For mange mennesker er fødevarehjælp det konkrete udtryk for eller nærmest lig med fødevaresikker­
hed. Det er sandt, at fødevarehjælp er et vigtigt hjælpemiddel, når man skal sikre, at et stort antal 
husholdninger har adgang til tilstrækkelige fødevarer, og at fødevarehjælp er et yderst nyttigt redskab, 
når man skal afhjælpe nødsituationer. Men det er også sandt, at sådanne foranstaltninger, kun giver en 
løsning og tilfredsstillelse på kort sigt. Fødevaresikkerhed implicerer snarere, at man arbejder på 
forsyningsaspektet på såvel lands- som husholdningsniveau, og at man gør folk og lande mindre 
afhængige af vejrliget, verdensmarkedets luner og fjerntransport af de daglige fødevarer. 
Fødevaresikkerhed bygger reelt på en kombination af politikken på forskellige områder: afhjælpning 
af fattigdom (målet på langt sigt), udvikling af landbruget med henblik på etablering af en stabil 
balance mellem den lokale og den nationale fødevareproduktion og af importen, forbedring af 
befolkningens produktionskapacitet og købekraft, og - frem for alt - ingen politisk uro eller væbnede 
konflikter. 
Fødevarehjælp udgør en stor andel af Fællesskabets officielle udviklingsbistand. 11987-91 svingede 
denne andel omkring 20% af de samlede støttebevillinger. De fleste medlemsstater udviser meget 
lavere tal: gennemsnittet er omkring 5%, med Italien, UK og Tyskland i den øverste gruppe og 
Belgien og Danmark betydeligt lavere. Når man sammenligner, hvorledes medlemsstaterne og 
Fællesskabets programmer for udviklingsstøtte er sammensat, ser man, at der er opstået en vis 
specialisering, man kunne næsten sige arbejdsdeling. Også i henseende til omfanget er forskellen 
slående: Fællesskabet yder omkring 3 millioner tons, mens medlemsstaterne som helhed yder 1 
million. Grunden hertil hænger sikkert sammen med effektivitetshensyn og transaktionernes størrelse 
og givetvis også med den omstændighed, at produkterne står til rådighed via den fælles 
landbrugspolitik. 
For alle DAC-lande under ét udgør fødevarehjælp 5-7% af de samlede udbetalinger til udviklings­
støtte. Den eneste større undtagelse herfra er USA, som optræder med et tal af samme størrelsesorden 
som EF, nemlig omkring 20%. 
Der er dem, der mener, at fødevarehjælp og humanitær bistand kun er nødvendig og kun ydes, fordi 
man ikke tidligere har haft nogen effektiv og kohærent udviklingspolitik og -planlægning - blandt 
andet vedrørende befolkningstilvæksten. Det er opfattelsen, at fødevarehjælp kun hjælper med til at 
skjule følgerne af en dårlig politik. Andre derimod mener, at fødevarehjælp kun er nødvendig for at 
afhjælpe de skader, som forvoldes af handelskrige. Dette er helt klart ikke stedet til at gå nærmere ind 
på denne debat, men det er ikke desto mindre nyttigt at nævne disse synspunkter, fordi de peger i 
*3 retning af de interne og eksterne årsager til de fødevaresikkerhedsproblemer, der hersker mange 
steder, uden at det derfor skal impliceres, at donorlandene er i stand til at gøre noget konkret for at 
influere på disse faktorer. 
Der er et presserende behov for at ændre sigtet, dvs. at komme væk fra fødevarehjælp fra oversøiske 
lande og over til et sigte, der bygger på fødevaresikkerhed - naturligvis med undtagelse af hjælp i 
nødsituationer - men noget sådant er overordentligt vanskeligt at føre ud i livet, fordi så mange har 
deres egen interesse i fødevarehjælp. For blot at nævne nogle få: 
• Fødevarehjælp betragtes ofte som en mulighed for at reducere overskudslagre. Dette gælder 
navnlig for korn, men også for mejeriprodukter, kød, og vegetabilsk olie. Mange er derfor af 
den opfattelse, at der er en forbindelse mellem fødevarehjælp og landbrugspolitik, dvs. først og 
fremmest USA's og EF's landbrugspolitik, og de betragter således GATT-aftalen vedrørende 
landbruget som en mulighed for at kappe denne forbindelse. 
• Fødevareindustrien internationale lobby-organisationer i medlemsstaterne og i andre lande, der 
er medlem af Komiteen for Udviklingsbistand, presser på for at videreføre denne hjælp 
• Modtagerlandenes regeringer er normalt fristet til at prøve på at få denne fødevarehjælp - som 
ofte ikke er øremærket - forlænget, fordi disse midler er blevet en vigtig del af de forskellige 
ministeriers budgetter 
• Det er langt lettere og giver mere glamour at tilrettelægge konferencer, hvor deltagerne giver 
tilsagn om fødevarehjælp og -distribution, end at føre en mere langfristet og kohærent 
udviklingspolitik og -planlægning over flere år med sigte på bedre fødevaresikkerhed. Dette 
gælder både for modtagerlandene og for donorlandene. 
• De evindelige problemer med en langsom udbetaling fra donororganisationerne kan afhjælpes 
med fødevarehjælp og nødprogrammer. De foreløbige resultater af undersøgelsen af 
fødevarehjælpen i samtlige EF-lande viser, at der er en tendens væk fra en mere planlagt bistand 
i retning af nødhjælpsaktioner, som er den helt typisk hurtige udbetalingsmåde. 
• Sidst, men ikke mindst, gælder det helt generelt, at det ofte er lettere at få ekstra budgetbevil­
linger til fødevarehjælp på basis af eksisternde overskudslagre i donorlandene, end at få højere 
støttebudgetter. 
Det ser således ud til, at man må drage den konklusion, at denne onde cirkel kun kan brydes, hvis 
donorlandene og regeringerne i fællesskab gør en samlet koordineret indsats og udviser tilstrækkelig 
inspiration og motivation til at få en sådan ændring igennem. En forudsætning for succes er, at man 
har haft en tilstrækkelig lang periode med politisk fred til at man kan fortsætte ad dette spor i et ret 
langvarigt tidsrum. 
Modsat kan det hævdes for så vidt angår udviklingslandene, at de under alle omstændigheder må 
indføre store mængder kom og derfor må støtte sig på en blanding af kommerciel import og fødevare­
hjælp, og at denne hjælp meget vel kan ydes og betragtes som betalingsbalancestøtte, under forudsæt­
ning af at der er opstillet en politik for de enkelte sektorer. I denne forbindelse kan man nævne 
Ægypten og Bangladesh. I disse tilfælde drager begge parter fordel: overskud i donorlandene kan 
anvendes som fødevarehjælp, og modtagerlandets behov for kommerciel import mindskes. Hvis man 
så øremærker counterpart-midlerne til aktiviteter, der bidrager til fødevaresikkerheden på længere sigt, 
er chancerne for store fordele - og også for grupper med lav fødevaresikkerhed - ikke ubetydelige. 
Forholdet mellem de forskellige elementer,vi har omtalt her, kan illustreres således 
Tidshorisont 
Sted 
Politik Nødhjælp 
Øjeblikkelig 
Bespisningscentre 
Fødevarehjælp Fødevaresikkerhed 
1-10 år 
Kort/mellemlangt sigt 
Sårbare områder og grupper 
Bedre fødevare-
forsyning/-produktion 
Monetariseret fødevarehjæp 
Arbejdskraftsintensive progr. Mindskelse af fattigdom 
50 år 
(meget) langt sigt 
Hele landet 
Økonomisk vækst 
Større landbrugsproduktion 
Bedre ejerforhold 
Mere varieret produktion 
(baseret på Overcoming global hunger. An issues paper; IBRD, november 1993) 
Fødevarehjælp, fødevaresikkerhed og udviklingsprogrammer 
Som det allerede fremgår af ovenstående skema, ønsker man med fødevarehjælp ikke kun at få en 
øjeblikke afhjælpning af en nødsituation. Siden 80'erne har man fundet frem til forskellige metoder, 
som gør det muligt at stille fødehjælp til rådighed på en sådan måde, at den bidrager til landets 
udvikling. De vigtigste er følgende: 
monetarisering: det vil sige, at man i stedet for at uddele gratis hjælp, sælger fødevarer gennem 
de normale markedskanaler og på denne måde genererer counterpart-midler, som kan anvendes 
til andre mere udviklingsorienterede foranstaltninger. Monetarisering anvendes nu inden for det 
meste af den programmerede fødevarehjælp, som gives direkte til modtagerlandene (EF 1993: 
125 millioner ECU) 
trekantstransaktioner (dvs. EF plus to udviklingslande) og lokale indkøb. Herved bidrager man 
til lokal integration og til syd/syd-samhandelen. Sådanne transaktioner, der i 1983-87 kun 
udgjorde 5% af EF's fødevarehjælpsbudget, er i tidsrummet 1988-1992 steget til 13,5% 
opbygning af små sikkerhedslagre eller markedsregulerende lagre, samt forbedring af 
landets/regionens lagringsfaciliteter (gennem samarbejde med Verdensfødevarprogrammet, 
UNHCR og ikke-statslige organisationer 
finansiering af andre artikler end fødevarer, som er nødvendige for genopbygning, såsom frø 
og mindre landbrugsredskaber (omkring 1% af EF's fødevarehjælpsbudget 
10 
udbetaling af kontante midler til dels i stedet for uddeling af fødevarer (nu omkring 5 millioner 
ECU) 
sidst men ikke mindst bestræbelser på at få en flerårig programmering af fødevarehjælpen, 
kombineret med en politisk dialog med modtagerlandet. 
Man kan ikke hævde, at disse støtteformer er blevet almindelige i forbindelse med al fødevarebistand 
fra EF og fra medlemsstaterne, men hvis man sammenligner med forholdene, som de var for 10 år 
siden, kan man konstatere en vis udvikling, en positiv forskel. 
Her skal nævnes forskellige andre interessante kombination af fødevarehjælp og udviklingsstøtte: 
Integrated Food Assisted Development Programme (IFADEP) i Bangladesh, Programme de 
Restructuration du Marché Céréales (PRMC) i Mali, og udviklingen af fødevarebistanden i Bolivia. 
Se bilag 1 for nærmere detaljer. 
Disse og andre eksempler fører til den konklusion, at en konsekvent gennemførelse af nationale 
fødevarehjælpsplaner over en længere årrække generelt set må være den bedste måde til at nå frem til 
fødevaresikkerhed. Sådanne planer finansieres nu i mindst 14 lande. Indholdet af planlægningen har 
ændret sig væsentligt siden 1970'erne. Af forskelle skal nævnes en større decentralisering, en større 
inddragelse af lokale myndigheder og lokalsamfundet, en mere bemyndigende og regulerende rolle for 
regeringen snarere end et direkte implementeringsansvar, en større rolle for den private sektor med 
hensyn til salg, lagring, transport, serviceydelser og for det private initiativ, også inden for 
produktionen. Afsætningsrådene for korn har dog stadig en rolle at spille med hensyn til stabilisering 
af forsyningerne og med hensyn til at sørge for bedre adgang til fødevarer (priser), som det fremgår af 
Malis eksempel. 
Inden for sådanne nationale planer for fødevaresikkerhed er der dog også en rolle at spille for program­
meret fødevarehjælp uden for nødsituationer, omend denne rolle med tiden kan aftage i betydning og 
måske helt forsvinde. 
Uanset alle forbedringer, står alle organisationer dog konstant over for det problem og den udfor­
dring, det er at fremskaffe fødevarehjælp hurtigt og billigt. Dette problem er mest akut i nødsitua­
tioner, men gør sig dog også gældende for den programmerede fødevarehjælp og for fødevare­
sikkerheden, idet hjælp kan få negative virkninger på landbrugspriserne, hvis forsyningerne først når 
frem i det følgende markedsføringsår. 
Fødevarehjælp og den fælles landbrugspolitik 
De målsætninger, der er fastsat i EF's fælles landbrugspolitik om efter en længere periode med 
fødevaremangel at gøre Fællesskabet selvforsynende med en lang række varer, blandt andet hvede, 
mejeriprodukter og kød, er realiseret over al forventning. Lige som i USA, Japan og andetsteds er 
produktions- og eksporttilskud endt med overskudsproduktion. Der er mange, som mener, at disse 
overskud er nyttige, for det første fordi de forhindrer fødevaremangel i EF, og for det andet fordi de 
kan anvendes tu at afhjælpe nød- og mangelsituationer i andre dele af verden, og for det tredje fordi de 
giver lavere verdensmarkedspriser og forbrugerpriser i de importerende lande. 
På den anden side må det erkendes, at disse lave importpriser har influeret på den interne konkurrence 
i visse lande, at de har hæmmet landets egen produktion (ikke mindst af af korn, kød og mejeri­
produkter), og at de har virket forstærkende på tendensen til at gå væk fra at bruge traditionelt 
producerede kom- og knoldprodukter. Disse negative virkninger er forskellige fra land til land. Som 
eksempel kan nævnes, at der nu markedsføres frosset kød fra EF i landene langs Guineabugten, der 
er et traditionelt eksportmarked for kød fra Sahel. 
11 
Reformen af den fælles landbrugspolitik og reformerne i andre lande efter GATT-overenskomsten 
vedrørende landbrug kan på mellemlang sigt føre til en generel nedsættelse af overskudsproduktionen, 
mindre lageroverførsel fra år til år og lavere eksport. Det forventes således, at priserne på verdens­
markedet vil stige, og at de under exceptionelle forhold, såsom længevarende tørke, vil kunne ændres 
drastisk, med mulighed for at verdens fødevaresikkerhed bringes i fare, navnlig for så vidt angår 
lande, der er stærkt afhængige af import. Nogle eksperter, blandt andet inden for verdensbanken 
forventer imidlertid, at verdensmarkedspriserne vil falde for korns vedkommende, fordi produkti­
viteten vokser mere end stigningen i efterspørgslen og på grund af større eksport fra lande uden for 
USA og EF (f.eks. Vietnam). Rod- og knoldfrugter, som spiller en meget stor rolle i landene syd for 
Sahara, er desværre ikke behandlet i denne analyse. 
Uanset hvad denne situation nu ender med, må det stå klart, at det er meget svært at forudse, hvor 
store samlede virkninger der bliver tale om, og at disse kun kan analyseres i hvert enkelt tilfælde. 
Spørgsmålet afgøres mest af alt af, hvilke virkninger GATT-aftalen får på længere sigt. 
Bortset fra det helt generelle indbyrdes samspil mellem Fællesskabets politik på landbrugsområdet og 
politikken for udviklingslandene, er der mange produktspecifikke forbindelser til handelsindrøm-
melser, dvs. både inden for de generelle præferenceordninger og de særlige aftaler, f.eks.vedrørende 
sukker, rom, bomuld og bananer. Det er imidlertid ikke altid muligt at vurdere, hvor stor gavn 
udviklingslandene generelt har af sådanne indrømmelser, både fordi indrømmelserne ikke gælder for 
dem alle, og fordi nogle indrømmelser kan have uønskede virkninger på de lande, som står udenfor, 
f.eks. geneksport af AVS-sukker efter raffinering. 
Import af maniok til Europa mindsker omkostningerne i forbindelse med animalsk produktion, men 
mindsker samtidig forbruget af indenlandsk producerede levnedsmidler. Denne import er vigtig for de 
små landbrugeres indkomst - og dermed for deres fødevaresikkerhed - hovedsagelig i landene i det 
sydøstlige Asien. Denne praksis bidrager imidlertid også til monokulturer og til forringelse af jordens 
kvalitet. 
Man skal ikke her komme nærmere ind på ovennævnte tilfælde, men det er vigtigt at gøre sig klart, at 
der er en kraftig indbyrdes sammenhæng mellem disse to politiske felter, og at dette ikke længere kan 
benægtes. Dette svarer til så mange andre sektorer, hvor der også er opstået nord/syd-afhængigheds­
forhold. Når man diskuterer fødevaresikkerhed, må man således ikke glemme følgerne af - og for -
den fælles landbrugspolitik. 
I samme sammenhæng kan det være interessant at bemærke, at udviklingsministrene i Rådet på mødet 
i november 1992 erkendte, at der er forbindelse mellem Fællesskabets politik for udviklingssamar­
bejde og politikken på andre områder. Rådet konstaterede også, at der er behov for at tage hensyn til 
sidstnævntes indflydelse på udviklingslandene. Artikel 130 V i Maastricht-traktaten indeholder også 
bestemmelser, hvori man prøver at tage hensyn til disse virkninger. 
Med henblik herpå er man i Kommissionens tjenestegrene for tiden i gang med at undersøge, hvilke 
muligheder der er for en yderligere styrkelse af de internationale koordinerings- og beslutnings-
tagningsprocedurer. 
6. Overvågning af fødevaresikkerheden 
Det er naturligvis en opgave for de nationale regeringer, lokalsamfundene og andre at holde skarpt øje 
med ændringer i fødevaresikkerheden på lands-, lokal- og husholdningsniveau. Disse er imidlertid 
ikke altid udstyret til at varetage denne opgave, eller midlerne hertil kan mangle. Til afhjælpning heraf 
12 
har man truffet forskellige internationale initiativer, hovedsagelig fordi man ønskede at råde over de 
nødvendige data, således at man kan udsende advarselssignaler på det tidligst mulige tidspunkt. På 
denne måde har man forsøgt at mindske reaktionstiden for mobilisering af fødevarehjælp mest muligt, 
for at begrænse antallet af ofre. Bilag 2 indeholder supplerende oplsyninger om, hvilke internationale 
initiativer, der er truffet inden for overvågning og alannering, samt en kort beskrivelse af udviklingen 
i denne forbindelse. 
7. Fællesskabets og medlemsstaternes kloordinering af fødevaresikkerheden 
Udgangspunktet har været, at den enkelte medlemsstat har det fulde ansvar for sin egen udviklings­
samarbejdspolitik og -planlægning, og at Fællesskabet og medlemsstaterne som fastsat i Maastricht­
traktatens artikel 130 X skal søge at koordinere deres politik og konsultere hinanden vedrørende 
praktiske tiltag på dette felt. Det fremgår af samme artikel, at Kommissionen kan tage initiativer til at 
fremme denne koordination, og at der kan igangsættes fællesaktioner. De generelle procedurer og 
ordninger for koordination og høring bliver i første omgang de samme som dem, som Rådet 
godkendte i en resolution i december 1993. 
Når det drejer sig om fødevaresikkerhed, som er et af de prioriterede områder for både EF og 
medlemsstaterne, er sigtet således at fremme den politiske koordination ved hjælp af en mere 
systematisk udnyttelse af eksisterende ordninger og at styrke disse ordninger yderligere. Dette betyder 
blandt andet, at der må gøres større brug af møder mellem fødevaresikkerhedseksperter fra 
medlemsstaterne og fra Kommissionen. Det foreslås, at denne ekspertgruppe skal hjælpe med til at 
gennemføre og overvåge den rådsresolution om koordination af fødevaresikkerhed, som forventes 
vedtaget i år. Gruppen skal udveksle information og fremsætte anbefalinger vedrørende de praktiske 
aspekter i forbindelse med Fællesskabets og medlemsstaternes indbyrdes høringer. (Det kan af 
hensyn til fuldstændigheden tilføjes, at der ikke fremsættes forslag om noget fødevaresikkerheds­
udvalg, eftersom der ikke findes nogen særlige finansieringsordning, der kræver administration. 
Af ovenstående afsnit 5 kan man konkludere, at det politiske udgangspunkt for så vidt angår indholdet 
af den koordinationsfremmende proces bliver bestræbelserne på i fællesskab at opnå en basal 
fødevarebalance på lands- og regionsplan. Det næste niveau i målsætningen er i fællesskab at udvælge 
og foretage langsigtede investeringer, der kan mindske sårbarheden i disse ofte prekære situationer. 
Øverst på listen står arbejdet med at inddrage alle i arbejdet med en koordineret fælles udformning og 
implementering af strategier for fødevaresikkerhed i en række lande med problemer på dette område. 
Omvendt må man være så klartskuende, at man opgiver den overoptimistiske idé om, at fuld fødevare­
sikkerhed for alle i alle lande er realistisk mulighed. Langvarige tørkeperioder og krig i landene syd 
for Sahara vil fortsat skabe nødsituationer og et stort behov for store hjælpeaktioner. Det er bedst at 
holde godt øje med situationen og at være forberedt. 
Koordination på EF- og medlemsstatsniveau er også nødvendig for al fødevarehjælp i forbindelse 
med fødevaresikkerhed. Denne koordination kan varetages enten af udvalget for fødevarehjælp eller af 
Rådets arbejdsgruppe for fødevarehjælp. Det foreslås derfor, at man inden for nævnte udvalg og 
nævnte arbejdsgruppe giver fortrinsbehandling til en undersøgelse af mulighederne for yderligere 
forbedringer inden for følgende: 
bedre integration mellem fødevarehjæp og udviklingsorienterede programmer/projekter 
monetarisering af fødevarehjælp 
13 
større vægt på programmer for direkte fødevarehjælp som et bedre redskab til fremme af 
fødevaresikkerhed, ikke mindst ved hjælp af counterpart-midler 
counterpart-midler bør samles i en pulje, der øremærkes som midler til brug i landenes egen 
fødevaresikkerhedspolitik, og ikke blot som støtte til betalingsbalancen 
overvågning af behovene (skøn over afgrøder og lagre) samt vurdering af, hvad der udgør et 
passende niveau af fødevarehjælp 
opretholdelse af et fødevarehjælpsniveau, som netop er tilpasset de konkrete behov, således at 
der tages hensyn til de negative virkninger af fødevarehjælp 
større brug af trekantstransaktioner, samt udveksling af erfaringer på dette felt. 
Det vil sikkert ydermere være formålstjenligt, om man i højere grad holder øje med, hvilke virkninger 
den fælles landbrugspolitik i forening med den politik, der føres af andre udviklede lande, kan have 
på markeder og fødevaresikkerhed i udviklingslandene, når Uruguay-runden er ført ud i livet. Dette 
kan eventuelt munde ud i anbefalinger om, hvordan den fælles landbrugspolitiks ordninger bør 
anvendes i fremtiden. Dette vil være i god overensstemmelse med den ovenfor anførte anmodning fra 
Rådet (udviklingsministrene ) om en vurdering af konsekvenserne heraf. 
Med hensyn til modtagerlandene foreslås det, at man organiserer koordinationsmøder mellem 
repræsentanter for medlemsstaterne og EF's delegation for at se nærmere på eventuelle nye forslag på 
dette område og for at forberede fælles politiske initiativer, såsom planlægning af fødevaresikker­
heden. I de lande, hvor denne ordning allerede er i brug. kan en del af mødet bruges på at behandle 
andre emner med særligt sigte på fødevaresikkerheden. 
Hvis de enkelte lande arbejder sammen vedrørende fødevaresikkerheden, får man den yderligere 
fordel, at ens synspunkter vejere tungere over for modtagerlandets regering i drøftelser vedrørende 
politikken på mellemlangt og langt sigt, og den er i sidste ende afgørende for forsyningsaspektet i 
forbindelse med fødevaresikkerhedsproblematikken på landsplan og lokalt plan 
Det er også nødvendigt med en koordination på modtagerlandenes niveau, hvis man skal virkeliggøre 
en interessant mulighed, som nu bliver relevant efter undertegnelsen af GATT-aftalen. Det foreslås, at 
man overvejer denne mulighed i forbindelse med lande, der er i gang med strukturomlægningspro­
grammer, og som samtidig lider under et strukturbetinget fødevareunderskud. Denne mulighed, som 
passende kunne benævnes et "fællesinteressetiltag", omfatter følgende elementer: 
I overgangsperioden inden den fulde implementering af GATT-aftalen gennemføres der en 
midlertidig forøgelse af den programmerede fødevarebistand, idet den monetariseres, og 
counterpart-midlerne samles i en pulje. Derefter forhandler man om og overvåger man i 
fællesskab landets fødevaresikkerhedsprogrammer og -planer, som finansieres via counterpart-
midlerne. På denne måde kan man tilføre landets økonomi kontanter og samtidig yde et bidrag 
til fødevaresikkerheden. Hvis man samler tilstrækkeligt store beløb i counterpart-midler, vil der 
være væsentligt større chancer for at få gennemført passende fødevaresikkerhedsprogrammer og 
-planer. Samtidig med at alle involverede parters interesser tilgodeses. 
Den iboende risiko for en destabilisering af modtagerlandets fødevaremarked undgås - eller 
mindskes til et minimum - ved hjælp af en detaljeret planlægning på basis af behovsvurderinger, 
landets og regionens evne til at absorbere og håndtere hjælpen, og ved at sørge for en betimelig 
gennemførelse af transaktionerne. 
Med hensyn til de praktiske aspekter af koordinationsarbejdet vil det være formålstjenligt at 
14 
basere sig på Mali-projektet 
En bedre koordination bliver også nødvendig for regionale tiltag til fremme af fødevaresikkerheden, 
herunder IGGAD, CILSS, SADCC, PTA, og de vest- og centralafrikanske landbrugsministres 
konference. 
Der er endnu et områder, hvor man foreslår et EF-koordinationsinitiativ, nemlig gennemførelsen af 
erklæringen fra den internationale fødevarekonference. Inden for FN er der store drøftelser af, hvem 
der bør tage føringen i forbindelse med opstillingen af nationale planer og udformning af programmer 
til fremme af ernæringssituationen i disse lande, navnlig for sårbare gruppers vedkommende. FAO 
ønsker denne rolle, men denne organisation er tilsyneladende ikke acceptabel for mange. 
Eftersom den største del af ovennævnte erklæring vedrører fødevaresikkerhedsaspekter og den i 
meget høj grad fokuserer på landene syd for Sahara, som har de største problemer, ser det ud til, at 
det vil være et naturligt skridt for Fællesskabet at tage denne opgave op (det er aktivt i alle lande i 
bæltet syd for Sahara, lægger påny vægten på fødevaresikkerhed, har lang erfaring og er en af de 
største leverandører af fødevarehjælp). En sådan politik ser også ud til at være en passende måde til at 
give de pågældende lande realistiske fødevaresikkerhedsplaner og -strategier, således at der tages 
hensyn til, hvilke erfaringer man har gjort, og således at man får en realistisk opfattelse af, hvilken 
rolle regeringerne og andre instanser kan spille. 
I artikel 130 X i Maastricht-traktaten henvises der udtrykkeligt til koordination med henblik på 
arbejdet i internationale organisationer og internationale konferencer. 
Det foreslås således, at Fællesskabet påtager sig en koordinerende rolle i forbindelse med gennem­
førelsen af erklæringen fra den internationale fødevarekonference, idet der tages et passende hensyn til 
andre internationale initiativer på dette felt. De praktiske problemer i forbindelse med dette koordina-
tionsarbejde skal løses ved hjælp af pilotforsøg i to eller tre lande. 
15 
BILAG 1 
NOGLE EKSEMPLER PÅ, HVORLEDES FØDEVAREHJÆLP KAN BIDRAGE TIL 
UDVIKLINGSARBEJDET 
Som eksempler på, hvordan man med fordel kan kombinere fødevarehjælp og udviklingsmålsæt­
ninger kan man nævne Integrated Food Assisted Development Programme (IFADEP) i Bangladesh, 
Programme de Restructuration du Marché Céréales (PRMC) i Mali, og fødevarebistanden i Bolivia. 
I det første eksempel kombinerede man finansiel og faglig bistand med fødevarehjælp, og sørgede for 
en tæt integration med Bangladesh's udviklingspolitik. Formålet med projekter var at forbedre 
levestandarden og livskvaliteten for fattige i landets landdistrikter, idet man forsøgte efterhånden at 
nedsætte det samlede behov for fødevarehjælp. Programmet gennemførtes i nært samarbejde med 
verdensfødevareprogrammet og omfattede fire underprojekter: 
bistand til fattige kvinder i landdistrikter (gratis uddeling af fødevarer) 
udvikling af fiskeriet i landets indre vandveje (fødevarer for arbejde) 
udbygning af markeder og transport i landdistrikter 
udbygning af institutioner. 
Den samlede pakke indebærer, at der i løbet af de næste seks år stilles over 560 000 tons korn og 30 
millioner ECU til rådighed. Det forventes, at EF's fødevarehjælp efterhånden vil falde fra de nuvæ­
rende 140 000 tons til under 100 000 tons efter 1996, efterhånden som landet bliver selvforsynende 
med korn. 
PRMC blev igangsat for 12 år siden på et tidspunkt, hvor kornmarkedet i Mali var 100% kontrolleret 
og reguleret, og landet endnu ikke var medlem af den vestafrikanske valutaunion (CFA-zonen). 
Formålet var at liberalisere og stabilisere kornmarkedet. Det vigtigste redskab var et flerårigt tilsagn 
om op til 58 000 tons kom (en mindre del i kontantudbetalinger), som skulle administreres som et 
stødpudelager til stabilisering af priserne og beskyttelse af fødevaresikkerheden. Donorlandene og 
Malis myndigheder har i fællesskab administreret dette lager, og indtægterne herfra - counterpart-
midlerne - er blevet samlet i en pulje. Den er blevet anvendt til forskellige formål, som alle har vedrørt 
markedsføring og lagring af korn (låntagning inden afgrøder, lagring, behandling af korn osv.) og 
håndtering og distribution af al fødevarehjælp i form af kom. Midlerne er ikke blevet anvendt til 
aktiviteter, der direkte tilsigter produktionsforøgelse. 
Nu, hvor fødevaresikkerhedsproblemerne er mindre i Mali, læger man i højere grad vægt på at få 
moderniseret markedsføring- og lagerfaciliteterne og på i højere grad at inddrage ris (indtil for nylig 
har man inden for programmet koncentreret sig om tørre kornarter). Bortset fra det lille stødpudelager 
er markedsføring, omsætning og lagring afkom i Mali nu komplet liberaliseret: alt er i den private 
sektor. Den eneste resterende undtagelse er lånefaciliteter for landbruget. 
Blandt de faktorer, der har spillet en rolle for dette programs heldige udfald, skal nævnes flerårige 
tilsagn om fødevarehjælp, tæt praktisk donorkoordination, samling af counterpart-midler i en pulje, 
brug af counterpart-midler til specifikke fødevaresikkerheds-/markedsføringsformål (og kun hertil), 
samt regeringens stabile politisk linje. 
Hvad angår Bolivia har Fællesskabet siden 1990 kørt den strategi, at fødevarehjælp til de mest sårbare 
grupper (landbrugerbefolkningen i højlandet i Andes-området) knyttes sammen med støtte til 
16 
landbrugets udvikling. Det samlede omfang var på 20 000 tons i 1990 og på 16 000 tons i 1993, idet 
den gratis uddeling efterhånden er blevet afløst af monetariseret støtte (nu 75%). Counterpart-midlerne 
anvendes til at støtte andre former for udvikling af landdistrikterne og andre fødevaresikkerheds-
projekter i Andes-området. Den store stigning i landbrugsproduktionen i det tropiske lavland har gjort 
det muligt at købe ind lokalt til gratis uddeling og foretage indkøb med henblik på trekantstransak-
tioner med nabolandet Peru, 
I 1994 påregner man at gå i gang med substitutionsforanstaltninger med henblik på fortsat støtte til 
udvikling af landbruget og fødevaresikkerhed. 
17 
BILAG 2 
OVERVÅGNING AF FØDEVARESIKKERHEDEN 
De vigtigste internationale initativer for alarm, når der opstår problemer med fødevaresikkerheden, er 
"Global Information and Early Warning Systems" (GIEWS: FAO), "Famine Early Warning System" 
(FEWS: US AID), der fortrinsvis dækker Sahel-området, "Diagnostic Permanent" (DIAPER: EF), 
samt SADCC's net. Herudover har mange lande deres egne alarmeringsystemer, hvoraf nogle 
fungerer bemærkelsesværdigt godt under meget vanskelige forhold (som for eksempel i Chad). Hvor 
der er behov herfor har FAO og Verdensfødevareprogrammet særlige udsendinge til vurdering af 
forholdene med hensyn til afgrøder og fødevareforsyning. De ikke-statslige organisationer, som ofte 
har et bredt net af kontakter og personale i uvejsomme områder, spiller en stor rolle med hensyn til 
tilvejebringelse af pålidelig information på det rette tidspunkt. 
En af de mest interssante konklusioner, der kan drages af de data, som blandt andet GIEWS har stillet 
til rådighed, er, at væbnede konflikter i mange områder er en vigtigere årsag til fødevaremangel end et 
dårligt vejrlig. Uheldigvis kan man ikke i de fødevaresikkerhedsorienterede programmer undgå 
politisk uro eller mindske væbnede konflikter. Man kan kun håbe, at en bedre fødevaresikkerhed og 
mindskelse af fattigdommen over en længere periode kan hjælpe med til at reducere de (fysiske) 
impulser til at føre krig. 
Der er opnået gode resultater, men der er ikke desto mindre plads til forbedring af overvågnings-
systemerne. Dette gælder navnlig med hensyn til dataenes pålidelighed, som enten er ringe, eller som 
kan være fordrejet for at få større leverancer af fødevarehjælp. Andre felter, hvor forbedringer er 
tiltrængt, er erfaringsudveksling om arbejdsmetoder og -teknik mellem de forskellige geografiske 
områder (fransktalende og engelsktalende områder) og mulighederne for at inddrage andre traditio­
nelle fødevareafgrøder end kom - ikke mindst rod- og knoldfrugter - i en mere systematisk analyse. 
En mere aktiv involvering af Fællesskabet og dets medlemsstater i overvågningsarbejdet vil givetvis 
resultere i en bedre kvalitet. 
Andre måder, hvorpå man kan fremskaffe data og forbedre de eksisterende systemer, bør også 
undersøges. I nogle lande, blandt andre Cote d'Ivoire og Mali, gennemfører man regelmæssigt 
undersøgelser af husholdningernes budgetter, hvilket giver indsigt i deres fødevaresikkerhed. 
Det er nødvendigt med yderligere arbejde vedrørende husholdningernes fødevaresikkerhedsindeks, 
hvori der skal tages hensyn til de resultater, der opnås af FAO's komité for verdensfødevaresikkerhed 
på dette felt. Det er navnlig her, at kvalitetsaspektet i fødevaresikkerheden kommer ind i billedet: dvs. 
sammensætningen af den daglige kost og spørgsmålet om, hvor store ernæringsbehov der skal 
opfyldes for at føre et sundt og aktivt liv. Dette felt er endnu ikke blevet undersøgt til bunds. 
Det inititativ, der er taget af Red Barnet og FAO med henblik på at supplere analysen af fødevare­
forsyningerne (meteorologiske data; vurdering af afgrøder og fødevareforsyning) med en mere 
dybdeborende undersøgelse af efterspørgslen - denne består i kortlægning af visse særlige sårbare 
områders og gruppers risici - virker også som et lovende projekt. Kommissionen yder med glæde 
bistand til sådanne supplerende undersøger på regionalt niveau, hvorved man kan etablere reference­
punkter og således gøre det lettere at overvåge fødevaresikkerhedssituationen i fremtiden. 
Det kan ikke bestrides, at mange sofistikerede overvågningsmetoder og -redskaber fungerer godt og 
18 
leverer pålidelige data. Men man må imidlertid ikke glemme, at de ofte forudsætter store midler og et 
stort (udsendt) personale, hvilket resulterer i høje løbende omkostninger. De enkle og billige overvåg­
ningsmetoder og vurderinger af kvantiteten er mindre krævende, også selv om de ikke er fri for at 
give problemer. 

13 
ISSN 0254-1459 
KOM(94) 165 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 il 
Katalognummer : CB-CO-94-180-DA-C 
ISBN 92-77-67902-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg