EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 16.11.2016 COM(2016) 729 final UDKAST TIL KOMMISSIONENS OG RÅDETS FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN Ledsagedokument til meddelelse fra Kommissionen

om den årlige vækstundersøgelse 2017



UDKAST TIL KOMMISSIONENS OG RÅDETS FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN Ledsagedokument til meddelelse fra Kommissionen om den årlige vækstundersøgelse 2017 Udkastet til den fælles rapport om beskæftigelsen, der udarbejdes i henhold til artikel 148 i TEUF, udgør en del af den årlige vækstundersøgelse, der indleder det europæiske semester. Som et vigtigt input til EU's økonomiske forvaltning giver den fælles rapport om beskæftigelsen et årligt overblik over den beskæftigelsesmæssige og sociale udvikling i EU samt medlemsstaternes reformtiltag i overensstemmelse med retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker og prioriteterne i den årlige vækstundersøgelse. I den sammenhæng peges der i udkastet til den fælles rapport om beskæftigelsen 2017 på følgende: Den beskæftigelsesmæssige og sociale situation er blevet forbedret i en periode med moderat økonomisk genopretning. Som følge heraf kan Europa 2020-strategiens målsætning om 75 % beskæftigelse nås i 2020, hvis den nuværende tendens fortsætter. Beskæftigelsesfrekvensen i aldersgruppen 20-64-årige er for første gang over niveauet fra 2008, på 71,1 % (andet kvartal 2016). Men der er fortsat udbredt fattigdom, og der er fortsat store forskelle på medlemsstaternes beskæftigelsesmæssige og sociale resultater. Der sås en forbedring i de fleste arbejdsmarkedsindikatorer i 2015 og 2016. Arbejdsløsheden faldt fortsat og var i september 2016 på 8,5 % (10 % i euroområdet). Ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden faldt også fortsat, men er dog stadig høje i en række medlemsstater. Erhvervsfrekvensen er stigende, og EU har skabt mere end fire millioner arbejdspladser i hele 2015 og første halvdel af 2016. Beskæftigelsesfrekvensen for kvinder i EU var i 2015 stadig betydeligt lavere end mændenes, men forskellen er blevet mindre siden 2008. Der ses en fortsat gradvis udligning af arbejdsmarkedsforhold, selv om der fortsat er store forskelle mellem medlemsstaterne. Husstandsindkomsterne i EU steg i 2015, hovedsagelig på grund af højere arbejdsindkomster og et fald i skatter og bidrag. Men husstandenes bruttoindkomst i euroområdet er endnu ikke tilbage på samme niveau som tidligere og ligger fortsat lidt under det niveau, der blev nået i 2009. Antallet og andelen af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, er begyndt at falde, men er dog stadig høj. Risikoen for fattigdom eller social udstødelse i EU er nu tilbage på 2008-niveauet på 23,7 %. Trods de seneste positive forbedringer skal der gøres en samordnet indsats for at nå målet om at løfte mindst 20 millioner mennesker ud af fattigdom og social udstødelse senest i 2020, da antallet af mennesker i risiko for fattigdom eller social udstødelse i 2015 er højere end i 2008. De generelle uligheder i indkomst stabiliserede sig på et historisk højt niveau med markante forskelle i EU, som det fremgår af resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer. En høj grad af ulighed reducerer produktionen i økonomien og potentialet for bæredygtig vækst. Udbredte og vedvarende uligheder giver ikke alene anledning til bekymringer med hensyn til retfærdighed, idet de som regel afspejler en høj risiko for fattigdom og social udstødelse, men også i økonomisk forstand, idet de fører til en underudnyttelse af menneskelig kapital. Nedarvet fattigdom fra generation til generation forstærker disse negative virkninger. Udformningen af uddannelsesinstitutioner og arbejdsmarkeds- og socialsikringsinstitutioner i nogle medlemsstater lever ikke i tilstrækkelig grad op til deres funktion som en investering i menneskelig kapital, til fremme af lige muligheder; man afhjælper således ikke de ulige muligheder og bidrager derimod til vedvarende og stadig større indkomstuligheder. I bestræbelserne på at bekæmpe uligheder kan medlemsstaterne træffe foranstaltninger på forskellige områder, herunder skatte- og overførselsindkomstsystemer, lønfastsættelsespolitikker (herunder mindstelønnen), uddannelse og færdigheder og sundhedssystemer. Der skal fortsat gennemføres reformer, der fremmer stærke og inklusive arbejdsmarkeder, ved at stimulere jobskabelse og arbejdsmarkedsdeltagelse og samtidig sikre en hensigtsmæssig kombination af fleksibilitet og passende sikkerhed. Medlemsstater, der kombinerer fleksible arbejdstidsordninger med effektive aktive arbejdsmarkedspolitikker og passende social beskyttelse, har klaret krisen bedre. Mange medlemsstater har gennemført omfattende reformer i de senere år, hvilket har haft positive virkninger for jobskabelsen. Men der er stadig behov for en større indsats for at fremme skabelsen af kvalitetsjob og gøre arbejdsmarkederne mere inklusive ved at fjerne hindringer for deltagelse på arbejdsmarkedet, bekæmpe segmentering af arbejdsmarkedet og sikre, at socialsikringssystemerne yder passende indkomststøtte og sociale ydelser til alle, samtidig med at man fremmer overgangen til beskæftigelse og sørger for, at det kan betale sig at arbejde. Dette vil også bidrage til at afhjælpe den stigende fattigdom blandt personer i arbejde i visse medlemsstater. Skattesystemerne bør i højere grad fremme jobskabelse og tackle uligheder. En række medlemsstater har truffet foranstaltninger til at mindske skattekilen, hovedsageligt rettet mod lavindkomstmodtagere. De sigtede mod at fremme både efterspørgslen efter arbejdskraft - ved at støtte virksomhederne i at (gen)ansætte personale - og udbuddet af arbejdskraft - ved at reducere hindringerne for at tage et job og øge den disponible indkomst navnlig for dårligt stillede grupper. Ikke desto mindre er den samlede skattekile på arbejde fortsat høj i ganske mange medlemsstater. Derudover indeholder skattesystemerne i nogle medlemsstater fortsat stærke negative incitamenter, der afholder sekundære forsørgere fra at arbejde eller fra at arbejde mere. Lavere og veludformet skat på arbejde kunne bidrage til at stimulere væksten i beskæftigelsen og dermed mindske ulighederne. De nominelle lønninger steg kun moderat i en situation med lav inflation, selv om flere medlemsstater har reformeret deres lønfastsættelse i samarbejde med arbejdsmarkedets parter. Lønudviklingen er i de fleste medlemsstater blevet tilpasset arbejdsproduktiviteten, herunder lønstigninger, hvor den økonomiske situation tillod det. En sådan tilpasning er nødvendig på mellemlang sigt for at stimulere produktivitetsgevinster og støtte den samlede efterspørgsel og vækst. Et mindre antal medlemsstater har reformeret deres lønfastsættelse for at styrke arbejdsmarkedsparternes rolle på forskellige forhandlingsniveauer. Der blev også truffet foranstaltninger til at gøre rammerne for fastsættelse af mindstelønnen mere gennemsigtige og/eller forudsigelige. Desuden bør lønfastsættelsessystemerne videreføre koordineringen mellem forskellige niveauer af kollektive overenskomstforhandlinger, samtidig med at der tillades en vis grad af fleksibilitet, både geografisk og på tværs af og inden for sektorerne. Inddragelsen af arbejdsmarkedets parter i udformningen og gennemførelsen af reformerne er ujævn i EU. Selv om alle medlemsstater har to- og trepartsdialogorganer for at sikre samspillet mellem arbejdsmarkedets parter og inddrage dem i udformningen og gennemførelsen af politikker, varierer den faktiske inddragelse dog betydeligt. En effektiv social dialog i overensstemmelse med national praksis og nationale betingelser, er imidlertid afgørende for at sikre retfærdige og effektive reformer, styrke deres udbredelse og omhyggeligt vurdere reformernes virkning på forskellige befolkningsgrupper. Enkelte medlemsstater bestræbte sig i 2015 og 2016 på at styrke den sociale dialog og øge inddragelsen af arbejdsmarkedets parter i beskæftigelses- og socialpolitikken. Medlemsstaterne fortsatte moderniseringen af deres uddannelsessystemer for at forbedre de færdigheder, der er nødvendige for at tilpasse sig arbejdsmarkedets behov. Der er imidlertid stadig store uligheder med hensyn til deltagelsen i uddannelse og uddannelsesresultater. Reformerne havde bl.a. til formål at fremme tilegnelsen af grundlæggende færdigheder, at fremme voksenuddannelse og at forbedre de videregående uddannelsers arbejdsmarkedsrelevans. I overensstemmelse med den nye dagsorden for færdigheder for Europa bør reformen fokusere på bæredygtig investering i tilegnelsen af færdigheder blandt unge og voksne, bedre tilpasning af færdigheder til arbejdsmarkedets behov, herunder tættere partnerskaber mellem virksomheder og uddannelsesinstitutioner, og udnyttelse af potentialet i lærlingeuddannelser. Ungdomsarbejdsløsheden og andelen af unge, der ikke er i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET-andelen), falder fortsat, selv om de stadig er meget høje i visse medlemsstater. Ungdomsgarantien har været en vigtig drivkraft for forbedring, fremme af effektiv handling fra medlemsstaternes side, bedre koordinering mellem de forskellige aktører og for at fremme strukturelle reformer og innovation i politikudformningen. Mere end 40 % af alle 15-24-årige NEET'er benyttede sig af ungdomsgarantien i 2015. I flere medlemsstater spillede ungdomsbeskæftigelsesinitiativet, som er rettet mod EU-regioner med den højeste ungdomsarbejdsløshed i 2012, en vigtig rolle. På trods af disse positive fremskridt vil der være behov for fortsatte strukturreformer og foranstaltninger for at sikre, at alle unge - og især unge med ringe færdigheder og personer, der møder flere forskellige hindringer for at komme ind på arbejdsmarkedet - får gavn af ungdomsgarantien. Bekæmpelse af langtidsledigheden er fortsat en prioritet. Selv om langtidsledigheden faldt i 2015 udtrykt i procent af den erhvervsaktive befolkning, tegner den sig stadig for næsten 50 % af den samlede arbejdsløshed og er fortsat meget høj i nogle medlemsstater. Længere arbejdsløshedsperioder medfører en forringelse af færdigheder, ringe tilknytning til arbejdsmarkedet og i sidste ende højere risiko for social udstødelse. Der er desuden risiko for, at konjunkturarbejdsløshed bliver til strukturel arbejdsløshed med negative konsekvenser for den potentielle vækst. Flere medlemsstater er i færd med at yde bedre støtte til langtidsledige gennem individuel støtte og bedre koordination mellem arbejdsformidlinger og andre aktører i overensstemmelse med Rådets henstilling fra februar 2016. Men udbredelsen af disse foranstaltninger er ujævnt fordelt mellem medlemsstaterne.

Kvinder er fortsat underrepræsenteret på arbejdsmarkedet og udsættes for store lønforskelle. De klarer sig bedre end mænd med hensyn til uddannelsesniveau. Men der er stadig stor forskel i beskæftigelsesfrekvensen mellem mænd og kvinder, navnlig for mødre og kvinder med plejeansvar. Dette forværres yderligere af de manglende økonomiske incitamenter, som kvinder støder på, når de kommer ud på arbejdsmarkedet eller ønsker at arbejde mere. Der konstateres en markant lønforskel i flere medlemsstater. Kombineret med kortere arbejdsliv giver dette sig ofte udslag i lavere pension for kvinder. Dette viser, at der er behov for at tage hensyn til aspekter vedrørende en bedre balance mellem arbejdsliv og familieliv i forbindelse med politikudformningen. Adgang til økonomisk overkommelige børnepasningsordninger og andre pasningsordninger, muligheder for orlov og fleksibel arbejdstid samt skattesystemer og socialsikringssystemer, der ikke afholder sekundære forsørgere fra at arbejde eller fra at arbejde mere, er af central betydning for at gøre det muligt at nærme sig fuld ligebehandling af kvinder og fremme opadgående social mobilitet. Der er løbende gjort en indsats for at modernisere socialsikringssystemerne med henblik på at forbedre de sociale ydelsers dækning og tilstrækkelighed, skabe adgang til hensigtsmæssige tjenester af kvalitet og aktivt fremme arbejdsmarkedsdeltagelsen. En række medlemsstater har iværksat reformer, der sigter mod at forbedre de sociale ydelsers dækning og tilstrækkelighed, samtidig med at man fremmer aktivering. Foranstaltningerne er rettet mod forskellige grupper, herunder lavindkomstgrupper, arbejdsløse, personer med handicap, hjemløse og personer med plejeansvar. Selvom der sker fremskridt med reformarbejdet, giver høj fattigdom (blandt børn) i visse medlemsstater dog fortsat anledning til bekymring. Der bør stilles passende sikkerhedsnet til rådighed for dem, der ikke har tilstrækkelige midler til at føre en værdig tilværelse, herunder støtte til (re)integration på arbejdsmarkedet af personer i den erhvervsaktive alder. Efter en bølge af reformer med fokus på højere pensionsalder er de nylige pensionsreformer mere varierede og omfatter bl.a. foranstaltninger, der skal sikre pensionernes tilstrækkelighed gennem minimumsgarantier og indeksering. Mens nogle medlemsstater har fokuseret på at forbedre bæredygtigheden af deres pensionssystemer, for eksempel ved at hæve pensionsalderen og begrænse adgangen til tidlig pensionering, har andre fokuseret på beskyttelse af pensionister med lav indkomst, enten ved hæve minimumspensionen eller gennem målrettede supplerende ydelser. Pensionssystemer bør sikre en passende levestandard, samtidig med at man bevarer bæredygtigheden. For at nå dette mål bør mænd og kvinder tilskyndes til at blive længere på arbejdsmarkedet, også ved hjælp af passende politikker, der forener arbejds- og familieliv, og ved hjælp af mere moderne arbejdsmiljøer. Supplerende pensioner kan spille en vigtig rolle, navnlig når der forventes en forværring af de offentlige pensioners tilstrækkelighed. Sundhedssystemer bidrager til personlig og kollektiv velfærd samt økonomisk fremgang. I en række medlemsstater er der gennemført reformer i sundhedsvæsenet for at fremme levering af og adgang til effektive primære sundhedsydelser, strømline og øge bæredygtigheden af specialbehandling og hospitalsbehandling og forbedre adgangen til økonomisk overkommelige lægemidler, der anvendes på en omkostningseffektiv måde. Nogle medlemsstater er også ved at træffe foranstaltninger til at forbedre effektiviteten og kvaliteten af langtidsplejeydelser. Dette vil nedbringe hindringerne for arbejdsmarkedsdeltagelse for dem, der tager sig af familien, især kvinder. I de seneste år har EU oplevet en hidtil uset tilstrømning af migranter, herunder flygtninge, og der blev indgivet næsten 1,8 mio. asylansøgninger i 2015 og første halvår af 2016. Dette understreger betydningen af en omfattende integrationsstrategi for at sikre, at flygtninge effektivt kan integreres på arbejdsmarkedet og i samfundet generelt. Adskillige medlemsstater har indført integrationspakker for at sikre en tidlig indsats blandt de nyankomne, herunder adgang til arbejdsmarkedet samt vurdering af færdigheder og uddannelse. I overensstemmelse med handlingsplanen for integration af tredjelandsstatsborgere, som Kommissionen forelagde i juni 2016, er det vigtigt, at integrationspolitikkerne ikke udelukkende fokuserer på de umiddelbare behov, men også sigter mod en vellykket integration på mellemlang til lang sigt som en integreret del af medlemsstaternes strategier for social inklusion.



1. OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION Dette afsnit giver et overblik over arbejdsmarkedet og sociale tendenser og udfordringer i Den Europæiske Union. Den begynder med en detaljeret analytisk redegørelse for vigtige beskæftigelsesmæssige og sociale områder efterfulgt af de overordnede resultater fra resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer. 1.1 Tendenser på arbejdsmarkedet Opsvinget på arbejdsmarkedet blev styrket i 2015 og 2016 med en betydelig forbedring i de fleste indikatorer. Beskæftigelsesfrekvensen (20-64-årige) steg i EU med 0,9 procentpoint i 2015 og fortsatte med at stige til 71,1 % i andet kvartal 2016. Det er ikke blot 1,5 procentpoint mere end i 2. kvartal 2015, men også over niveauet før krisen på 70,3 % (på årsbasis) i 2008. Der sås en tilsvarende stigning i beskæftigelsesfrekvensen i euroområdet, som var på næsten 70 % i 2. kvartal 2016 (tæt på de 70,2 %, der blev registreret i gennemsnit i 2008). I absolutte tal var næsten 4,2 millioner flere mennesker i beskæftigelse i 2. kvartal 2016 end i 4. kvartal 2014, heraf 2,8 mio. flere mennesker i euroområdet alene. Samtidig steg erhvervsfrekvensen (15-64-årige) en smule til 73 % i EU, mens ledigheden (15 +) faldt til 8,6 %, hvilket er det laveste niveau siden 1. kvartal 2009 (i euroområdet var erhvervsfrekvensen og arbejdsløsheden på henholdsvis 72,9 % og 10,1 %). Større efterspørgsel efter arbejdskraft og en samtidig stigning i andelen af ledige stillinger fra 1,3 % i 2013 til 1,8 % i de første to kvartaler af 2016, spillede en vigtig rolle. På denne baggrund sås der en lille stigning i gennemsnitslønnen i EU i 2015, mens stigningen var moderat i euroområdet (se afsnit 2.1). Der sås en konstant mindskelse af uligheder på arbejdsmarkedet i medlemsstaterne og euroområdet fra meget høje niveauer, og ledighedstallene faldt og bevægede sig i retning af niveauet fra før krisen. Denne fortsatte konvergens i arbejdsløsheden afspejler fald, der er større end gennemsnittet i en række medlemsstater, der er kendetegnet af høj arbejdsløshed (navnlig Cypern, Kroatien og Spanien). Derimod blev der registreret mindre stigninger i arbejdsløsheden i Østrig og Estland, selv om arbejdsløsheden som udgangspunktet var forholdsvis lav. I 2015 var nettoindvandringen størst i de lande, der havde den laveste arbejdsløshed i 2014 (navnlig Østrig, Tyskland og Luxembourg); nettoudvandringen var højest i lande med størst arbejdsløshed. På trods af den konstaterede konvergens er der imidlertid fortsat betydelige forskelle med hensyn til arbejdsløsheden (figur 1), og tallene varierer fra 5 % eller mindre i Tjekkiet, Tyskland, Malta og Det Forenede Kongerige til over 20 % i Spanien og Grækenland i første halvår af 2016. Figur 1: Arbejdsløshed og årlig ændring som rapporteret i resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer



Kilde: Eurostat, LFS (beregninger fra DG EMPL). Periode: Niveau for første halvår af 2016 og årlige ændringer i forhold til første halvår af 2015. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget.

Dynamikken i væksten i beskæftigelsen har været forskellig, afhængigt af aldersgrupper og uddannelsesniveau. Som vist i figur 2 blev den største stigning i beskæftigelsen på 3,8 % i 2015 registreret blandt ældre arbejdstagere (55-64-årige), hvis erhvervsfrekvens steg med 1,4 procentpoint til 57,3 % i 2015. Dette medførte en yderligere stigning i beskæftigelsesfrekvensen for denne gruppe til 53,3 % i 2015 som opfølgning på den konstante vækst i de seneste ti år. Omvendt har væksten i beskæftigelsen været moderat blandt unge arbejdstagere (15-24-årige) og arbejdstagere midt i den erhvervsdygtige alder (25-54-årige). Erhvervsfrekvensen for sidstnævnte gruppe har nu i fire år i træk været næsten uændret, nemlig 85,4 %, og synes således at have nået et loft. Udviklingen varierede imidlertid betydeligt afhængigt af færdighedsniveauet: der var en markant stigning i beskæftigelsen for højtuddannede arbejdstagere (med en videregående uddannelse) med en stigning fra år til år på 3,3 %, mens der for lavtuddannede arbejdstagere (med en uddannelse på grundskoleniveau eller lavere) er registreret et fald på 1,4 % siden 2014. Dette bekræfter tendensen til færre beskæftigelsesmuligheder for lavtuddannede, hvis erhvervsfrekvens stadig er lavere end i 2008. Væksten i beskæftigelsen var den samme på tværs af køn, idet beskæftigelsesfrekvensen for både mænd og kvinder steg en smule i forhold til 2015. Den store forskel mellem beskæftigelsen for mænd (75,9 %) og kvinder (64,3 %), som var snævret ind mellem 2008 og 2013, er således næsten uændret. På samme måde viser oplysningerne (figur 3) ikke nogen betydelig forskel, for så vidt angår væksten i fuldtids- og deltidsbeskæftigelse. Figur 2: Beskæftigelsen og vækst i beskæftigelsen i forskellige grupper i EU Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Opsvinget i beskæftigelsen afspejler en stigning i antallet af ansatte, og andelen af tidsubegrænsede kontrakter er uændret. Antallet af selvstændige arbejdstagere faldt svagt (med 0,4 %), selv om dette tal dækker over betydelige forskelle mellem medlemsstaterne (se afsnit 2.1). Antallet af midlertidigt ansatte steg med 3 %, mens antallet af fastansatte steg med 1,2 %. Dette medførte en marginal stigning i andelen af midlertidigt ansatte i forhold til det samlede antal ansatte (til 14,2 % i 2015) dog igen med store forskelle mellem medlemsstaterne (se afsnit 2.3). Størstedelen af jobskabelsen fandt sted i servicesektoren (+ 1,4 %), efterfulgt af industrien (+ 0,7 %), mens beskæftigelsen i landbruget fortsat faldt (-2,6 %), hvilket også forklarer en del af nedgangen i selvstændig virksomhed. For første gang siden 2008 faldt beskæftigelsen i bygge- og anlægssektoren ikke i 2015, Figur 3: Vækst i beskæftigelsen (2014-15) i forskellige grupper i EU Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Faldet i ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden fortsatte i 2015 som følge af faldet i den samlede arbejdsløshed. Ungdomsarbejdsløsheden (15-24-årige), der toppede på 23,7 % i EU i 2013, faldt til 20,3 % i 2015. Denne tendens fortsatte i 2016, da den faldt yderligere til 18,9 % i årets første halvdel. Den var dog højere i EA-19 (21,4 % i første halvdel af 2016), og der er stadig væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne. Langtidsledigheden (som andel af den erhvervsaktive befolkning) faldt også til 4,5 % i 2015 fra 5 % i 2014 (og den faldt yderligere i første halvdel af 2016), men den langsomme nedbringelse af langtidsledigheden i nogle medlemsstater, navnlig dem, der er mest berørt af krisen, peger i retning af en risiko for, at den høje arbejdsløshed bliver strukturel. 1.2 Sociale tendenser Den finansielle situation for husstandene i EU forbedredes fortsat i 2015. Den reale disponible bruttohusstandsindkomst (GDHI) i EU steg med ca. 2 % i 2015 og fortsatte genopretningen efter de indkomsttab, der blev registreret i perioden 2010-2013. Denne forbedring skyldtes hovedsagelig stigninger i arbejdsindtægter og et fald i skatter og sociale bidrag (jf. figur 4). Figur 4: Vækst i BNP og GDHI og ændringer i GDHI og dens bestanddele i EU Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Denne opadgående tendens er desværre ikke afspejlet i de seneste EU-tal for fattigdom. Andelen af befolkningen i EU, der er i risiko for fattigdom (AROP), blev stabiliseret i 2015 og steg med 0,1 procentpoint til 17,3 % (i både EU og euroområdet). Denne udvikling følger en stigning på 0,5 procentpoint i 2014 (0,4 procentpoint i euroområdet), som til dels skyldtes en stigning i fattigdomsgrænsen, idet husstandsindkomsterne begyndte at stige igen i midten af 2013. Den samlede andel af arbejdende fattige steg med 0,5 procentpoint i 2014 sammen med en stigende andel af midlertidigt ansatte (hvis indkomst normalt er lavere end fastansattes) og var på samme niveau i 2015. Andelen af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse i EU, faldt yderligere i 2015, men er fortsat meget højt. Andelen af personer, der er i risiko for fattigdom og social udstødelse (AROPE) i EU fortsatte med at falde i 2015 til 23,7 % (et fald fra 24,4 % i 2014 og 24,6 % i 2013), men er stadig tæt på det historiske højdepunkt i 2012. Der konstateredes også et fald i euroområdet fra 23,5 % i 2014 til 23,1 % i 2015 (niveauet fra 2013). I 2015 var ca. 119 mio. mennesker i risiko for fattigdom eller social udstødelse, hvilket var ca. 3,5 millioner mennesker færre end i 2014. EU er stadig langt fra at opfylde sit Europa 2020-mål om at løfte mindst 20 millioner mennesker ud af fattigdom og social udstødelse senest i 2020, idet antallet af mennesker, der risikerer fattigdom eller social udstødelse, nu igen er ved at nærme sig niveauet for 2008, som var referenceåret for fastsættelsen af Europa 2020-målet. I 2015 var der ca. 1,2 millioner flere mennesker, der levede i risiko for fattigdom eller social udstødelse i forhold til 2008, hvilket var 4,8 mio. færre end i 2012, hvor tallet var på sit højeste. Faldet i antallet af personer, der lider alvorlige materielle afsavn, peger i retning af en forbedring af levestandarden. Andelen af personer, der lider alvorlige materielle afsavn, faldt med 0,8 procentpoint i 2015 og var på 8,1 % eller 9,1 mio. mennesker færre end i 2012, hvor tallet var på sit højeste. Denne tendens, der er observeret siden 2013, hænger sammen med ovennævnte forbedring i husholdningernes økonomiske situation, som er knyttet til den økonomiske genopretning. Andelen af personer, der boede i (næsten) arbejdsløse husstande (dvs. befolkningen i alderen 0-59 år, der lever i husstande med meget lav arbejdsintensitet) faldt en smule i 2015 til 10,5 % som følge af de forbedrede forhold på arbejdsmarkedet efter en svag stigning i 2014.

Figur 5: Procentdel af befolkningen, der er i risiko for fattigdom og social udstødelse, og dens bestanddele i EU-27

Kilde: Eurostat, EU-SILC (ilc_peps01, ilc_li02, ilc_mddd11, ilc_lvhl11). HR er udelukket, da der ikke foreligger data for 2009. Note: AROPE kombinerer fattigdomsrisiko, alvorlige materielle afsavn og husholdninger uden arbejde eller med en lav arbejdsintensitet (AH). Den stiplede linje svarer til det anslåede fald, der er nødvendigt for at nå Europa 2020-målet. Unge, børn, arbejdsløse og tredjelandsstatsborgere er blandt dem, der er hårdest ramt. Næsten en tredjedel (31,2 %) af de unge (18-24-årige) var i risiko for fattigdom eller social udstødelse i 2015. Dette skyldes især arbejdsløshed, usikre ansættelsesforhold eller den vanskelige socioøkonomiske situation i de unges familier. Husstande med en enkelt indtægt har en højere fattigdomsrisiko. Andelen af børn (0-17 år), der er i risiko for fattigdom og social udstødelse, faldt til 26,9 % (fra 27,8 %), men er stadig høj på grund af deres forældres status på arbejdsmarkedet, navnlig kombineret med begrænset adgang til sociale ydelser og lav indkomststøtte. De ældre (65+) er relativt set mindre hårdt ramt, og deres risiko for fattigdom eller social udstødelse er faldet fra 18,3 % i 2013 til 17,4 % i 2015, og kvinder er hårdere ramt end mænd (19,6 % for kvinder mod 14,6 % for mænd). Andre grupper, der er ramt af fattigdom og social udstødelse, er arbejdsløse (66,6 %), tredjelandsstatsborgere (48,2 %) og personer med handicap (30,1 % i 2014). Indkomstuligheden målt som kvintilsatsen for indkomster har i 2015 stabiliseret sig på et højt niveau. Kvintilsatsen for indkomster (eller S80/S20-indikatoren, dvs. forholdet mellem indkomsterne hos de 20 % af befolkningen, der har de højeste indkomster, og indkomsterne hos de 20 %, der har de laveste indkomster) lå stabilt på 5,2 i 2015 efter den opadgående tendens i de senere år, især i euroområdet (figur 6). Gini-koefficienten lå også stabilt på 0,31 i 2015. Der ses dog stadig betydelige forskelle i niveauerne og tendenserne i de forskellige medlemsstater (se afsnit 2.4). Stadig større indkomstuligheder, som er en fælles tendens i udviklede økonomier, giver ikke blot anledning til bekymring med hensyn til en rimelig fordeling i befolkningen, men udgør også en risiko for den langsigtede vækst. Figur 6: Kvintilsatsen for indkomster S80/S20 Kilde: Eurostat. Oplysninger for HR foreligger ikke før 2010.



1.3 Overordnede resultater fra resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer Resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer, som nu foreligger i fjerde reviderede udgave, giver mulighed for hurtigt at opdage væsentlige beskæftigelsesmæssige og sociale problemer og mulige forskelle mellem medlemsstaterne, der kan kræve en nærmere analyse. Resultattavlen (bilag 1-3) består af seks centrale indikatorer for beskæftigelse og sociale tendenser: • Arbejdsløshed (15-74-årige) • Ungdomsarbejdsløshed (15-24-årige) • Unge, som hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET-andel) som en procentdel af befolkningen i alderen 15-24 år • Disponibel bruttohusstandsindkomst (GDHI, årlig ændring) • Andel af personer i risiko for fattigdom i den erhvervsaktive alder (18-64-årige) • Indkomstuligheder (S80/S20-indikator). Den gør det også nemmere at udpege de områder, hvor der er størst behov for politisk handling. Den er et vigtigt redskab til at overvåge virkningerne af reformer som led i det europæiske semester. Den bidrager til at understøtte de udfordringer, der er identificeret i de landespecifikke rapporter, og støtter udarbejdelsen af landespecifikke henstillinger. Resultattavlen bør læses i sammenhæng med de analytiske resultater fra andre instrumenter, f.eks. overvågningen af beskæftigelsesresultater (EPM), overvågningen af resultater for social beskyttelse (SPPM) og resultattavlen for proceduren for makroøkonomiske ubalancer (MIP) med dens nyligt tilføjede centrale indikatorer for beskæftigelse. Ligeledes understregedes det i de fem formænds rapport "Gennemførelse af EU's Økonomiske og Monetære Union", og det skitseres i Kommissionens nylige meddelelse om skridt hen imod en fuldkommen Økonomisk og Monetær Union, at man bør fremme anvendelsen af benchmarking og tværgående analyser af medlemsstaternes resultater med henblik på at afdække de dårlige resultater og bidrage til opadgående konvergens. Processen bør også bidrage til udvekslingen af bedste praksis. I boks 1 beskrives baggrunden for og status over udviklingen af benchmarkingindikatorer på arbejdsmarkedsområdet. De seneste tendenser med hensyn til udviklingen af centrale indikatorer registreres i resultattavlen i henhold til tre kategorier (se detaljerede tabeller i bilaget):

•for hver enkelt medlemsstat: ændring i indikatoren i et givet år i forhold til tidligere perioder (historisk udvikling) •for hver enkelt medlemsstat: forskel i forhold til gennemsnittet i EU og i euroområdet i samme år (hvilket giver et øjebliksbillede af de eksisterende beskæftigelsesmæssige og sociale forskelle) •ændring i indikatoren mellem to på hinanden følgende år i hver enkelt medlemsstat i forhold til ændringen på EU-plan og i euroområdet (hvilket indikerer dynamikken som følge af den samfundsøkonomiske konvergens/afvigelse). Siden 2016 er medlemsstaternes situation i forhold til centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer blevet vurderet ved hjælp af en fælles metode, hvor man samlet ser på niveauer for og ændringer af hver enkelt indikator (som anført i bilag 4). På grundlag af denne metode indeholder tabel 1 en sammenfatning af læsningen af resultattavlen. På grundlag af analyserne i dette afsnit og i afsnit 2 (se figur 1, 14, 15, 26, 27 og 28) står fem medlemsstater (Grækenland, Cypern, Portugal, Spanien og Italien) over for et antal væsentlige beskæftigelsesmæssige og sociale udfordringer, selv om deres situation er blandet med hensyn til den seneste udvikling. Fem andre medlemsstater (Bulgarien, Kroatien, Letland, Litauen og Rumænien) er angivet mere end én gang i den sammenfattende tabel med forskellige strenghedsgrader, som vedrører enten beskæftigelsesmæssige eller sociale indikatorer. Den resterende del af afsnittet indeholder en detaljeret læsning af resultattavlen. Grækenland befinder sig stadig i en udfordrende situation med hensyn til de beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer, navnlig for så vidt angår den samlede arbejdsløshed og indkomstuligheder. Der sås dog visse forbedringer, for så vidt angår NEET-andelen og fattigdomsrisikoen (AROP). Italien har stadig kritiske niveauer, for så vidt angår situationen for unge på arbejdsmarkedet, mens den samlede ledighed kun langsomt falder i forhold til EU-gennemsnittet. Samtidig er situationen, for så vidt angår de sociale indikatorer, navnlig AROP-raten, stadig en udfordring. I Portugal er den samlede arbejdsløshed og ungdomsarbejdsløsheden fortsat høj trods moderate fald. Både indikatoren for fattigdomsrisiko og for indkomstulighed viser også høje niveauer i forhold til EU-gennemsnittet, selv om de faldt en smule. I Spanien er arbejdsløsheden og NEET-andelen igen blevet forbedret (selv om der fortsat er tale om problematiske niveauer), og situationen, for så vidt angår ungdomsarbejdsløshed, fattigdom og ulighed, byder fortsat på store udfordringer. Cypern har registreret en positiv udvikling i den samlede arbejdsløshed og ungdomsarbejdsløsheden samt NEET-andelen, som alle er faldet fra et meget højt niveau. Imidlertid er væksten i den disponible bruttohusstandsindkomst stadig negativ i 2015, og andelen af personer i risiko for fattigdom udviser den største stigning. Rumænien har stadig kritiske udfordringer, for så vidt angår NEET-andelen, AROP og ulighed, idet sidstnævnte udviser en betydelig stigning. Også Litauen har registreret en kraftig stigning i både AROP og indkomstuligheder. Letland har registreret den største stigning i ungdomsarbejdsløsheden, men situationen i landet er fortsat stabil med hensyn til fattigdomsrisiko og ulighed. I Kroatien er den generelle arbejdsløshed og ungdomsarbejdsløsheden høje, selv om de falder hurtigt. I Bulgarien udgør en høj NEET-andel og indkomstulighed fortsat kritiske udfordringer. For så vidt angår NEET-andelen, forholder det sig sådan, at der "bør holdes øje med" situationen (enten på grund af pludselige stigninger eller niveauer over gennemsnittet) i Finland, Frankrig, Irland og Slovakiet. Ud over Italien viser også Finland, Frankrig og Østrig en lavere vækst i GDHI i forhold til EU-gennemsnittet. Endelig bør en række andre lande også overvåges nøje, for så vidt angår AROP (Polen) og indkomstulighed (Estland). I tre medlemsstater viser flere indikatorer en lille forværring, dog var de tidligere niveauer gode. I Østrig og Estland er arbejdsløsheden (både den samlede og for unge) steget hurtigere end EU-gennemsnittet, selv om niveauet stadig er meget lavt. En lignende situation kan observeres for Danmark, for så vidt angår ungdomsarbejdsløshed og NEET-andelen.

Tabel 1: Sammenfatning af resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer Note: Kvartalsvise data for ungdomsarbejdsløsheden foreligger ikke for RO; GDHI-data for BE, BG, EE, IE, EL, HR, LU, MT og PL forelå ikke den 26. oktober 2016; AROPE- og S80/S20-data for IE forelå ikke den 26. oktober 2016. Boks 1. Benchmarking og anvendelse af bedste praksis på arbejdsmarkedet I de fem formænds rapport understreges det, at der bør fokuseres mere på beskæftigelse og sociale resultater, at udfordringerne ofte er de samme i de forskellige medlemsstater, men at der ikke findes en standardtilgang til at løse dem. Kommissionens meddelelse fra oktober 2015 om "skridt hen imod en fuldkommen Økonomisk og Monetær Union" indeholder politik- eller temaområder, der gradvis skal håndteres ved hjælp af benchmarking og tværgående analyser af resultater. I henhold til meddelelsen skal "de tværgående analyser afdække de dårlige resultater og bidrage til konvergens hen imod de lande, der opnår de bedste resultater på områder som arbejdsmarked, konkurrenceevne, erhvervsmiljø og offentlig forvaltning samt visse aspekter af skattepolitikken. (...) Benchmarkindikatorerne skal opfylde to krav. For det første skal de stå i tæt sammenhæng med de politiske løftestænger, således at de kan føre til konkrete og meningsfyldte politiske tiltag. For det andet skal der være solid dokumentation for og tilstrækkelig enighed om, at de bidrager væsentligt til målsætninger på et højere niveau såsom job, vækst, konkurrenceevne, social inklusion og retfærdighed og finansiel stabilitet". Når benchmarking suppleres af en bredere økonomisk analyse, kan dette danne grundlag for og styrke reformer ved at støtte processen med gensidig læring og konvergens hen imod effektiv gennemførelse af bedste praksis i medlemsstaterne. Siden marts 2016 har der været gennemført et pilotprojekt om benchmarking af arbejdsløshedsunderstøttelse og aktive arbejdsmarkedspolitikker. I samarbejde med medlemsstaterne er der udarbejdet en tretrinstilgang under hensyntagen til de eksisterende rammer. På første trin ses der på politikområdets centrale udfordringer, og der er blevet identificeret en række tilknyttede resultatindikatorer på højt niveau. På andet trin anvendes nogle få centrale resultatindikatorer til at identificere lande med gode og dårlige resultater. På tredje trin identificeres vigtige politiske løftestænger til at skabe opadgående konvergens. På dette grundlag er der, for så vidt angår arbejdsløshedsunderstøttelse og aktive arbejdsmarkedspolitikker, blevet udpeget identifikatorer til de første to trin, og på det tredje trin er der udpeget fire politiske løftestænger til at muliggøre benchmarking: varigheden og omfanget af og kriterierne for tildeling af arbejdsløshedsunderstøttelse samt et politisk princip om adgang til tidlig støtte, som tilpasses borgernes situation på arbejdsmarkedet. Desuden har en benchmarking af færdigheder været undervejs siden september 2016.



2. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALPOLITISKE REFORMER — MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS

Dette afsnit giver et overblik over de vigtigste beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer og foranstaltninger truffet af medlemsstaterne på prioriterede områder, der er identificeret i EU's retningslinjer for beskæftigelse, som blev vedtaget af Rådet i 2015 og vedtaget igen i uændret form i 2016. For hver retningslinje præsenteres den seneste udvikling i en række af de centrale indikatorer samt medlemsstaternes politiske foranstaltninger. Afsnittet trækker på data fra medlemsstaternes nationale reformprogrammer for 2016 og Europa-Kommissionens kilder. Hvis andet ikke er anført, omfatter rapporten kun foranstaltninger, der gennemføres efter juni 2015. En tilbundsgående analyse af den seneste udvikling på arbejdsmarkedet kan findes i rapporten "Labour market and wage developments 2016" og undersøgelsen "Employment and Social Developments in Europe 2016". 2.1 Retningslinje 5: Øge efterspørgslen efter arbejdskraft

I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 5, som anbefaler medlemsstaterne at skabe gunstige betingelser for at fremme efterspørgslen efter arbejdskraft og jobskabelsen. For det første indeholder afsnittet indikatorer om iværksætteri, som er en grundlæggende forudsætning for jobskabelse og en kilde til vækst i beskæftigelsen som sådan (også gennem selvstændig virksomhed). Herefter ses der på de vigtigste makroøkonomiske faktorer for ansættelsesbeslutningerne, nemlig løn og udvikling i skattekilen. I afsnit 2.1.2 berettes om politiske foranstaltninger, der gennemføres i medlemsstaterne på disse områder, herunder ikke-målrettede ansættelsestilskud (tilskud rettet mod bestemte dårligt stillede grupper er præsenteret i afsnit 2.2.2).



2.1.1. Centrale indikatorer Nye virksomheder er en vigtig kilde til jobskabelse i Den Europæiske Union. I 2014 tegnede nyetablerede virksomheder sig for mere end 4 % af den samlede beskæftigelse i erhvervslivet i lande som Polen, Letland, Portugal, Litauen og Slovakiet. Små og mellemstore virksomheder (SMV'er) tegnede sig for næsten 71 % af den samlede vækst i beskæftigelsen. Disse tal giver et indtryk af det potentiale for jobskabelse, som vil kunne udnyttes ved at fjerne hindringer for iværksætteri og virksomhedsvækst. I 2014 indberettede mere end to tredjedele af medlemsstaterne en stigning i antallet af nye virksomheder. Der er dog væsentlige forskelle i angår antallet af nyoprettede virksomheder og deres gennemsnitlige størrelse (figur 7). Figur 7: Antal nyoprettede virksomheder og deres gennemsnitlige størrelse ved oprettelsen, virksomhedsøkonomi, 2014 Kilde: Eurostat, virksomhedsdemografi. Note: Ingen oplysninger for EL. Der ses generelt et fald i selvstændig virksomhed, hovedsagelig på grund af sektorbestemte tendenser, men der ses meget forskellige mønstre i de forskellige lande. Det gennemsnitlige antal selvstændige virksomheder faldt i 2015 fra 14,4 % til 14,1 %, hvilket er det laveste niveau siden 2008, idet selvstændig virksomhed faldt med 0,4 %, mens den samlede beskæftigelse steg med 1 % (se afsnit 1). Bortset fra den primære sektor (landbrug, skovbrug og fiskeri), der påvirkes af en strukturel tilbagegang, faldt antallet af selvstændige erhvervsdrivende kun med 0,1 % (i stedet for 0,4 %) og var stadig højere end 2008-niveauet. Ikke desto mindre var der i 2015 en stigning i selvstændig virksomhed i næsten halvdelen af medlemsstaterne, og de største stigninger i absolutte tal blev registreret i Polen, Spanien og Nederlandene. Andelen af kvinder i selvstændig virksomhed fortsatte sin langsomme udvikling fra 31,8 % af det samlede tal i 2014 til 32,2 % i 2015 (30,4 % i 2008). Kvinder repræsenterer 34,4 % af de selvstændige erhvervsdrivende uden ansatte (selvstændige uden ansatte) og 43,9 % af de selvstændige uden ansatte med en videregående uddannelse. De repræsenterer imidlertid kun ca. 26 % af alle selvstændige erhvervsdrivende med ansatte. Der ses en stigning i selvstændig virksomhed for personer født uden for landet. Selv om 89 % af alle selvstændige erhvervsdrivende er født i den medlemsstat, hvor de er aktive, er udviklingen meget forskellig. I 2015 blev der registreret et fald på 1 % i antallet af selvstændige i denne gruppe, over for stigninger på 2,7 % og 4,7 % for personer født i henholdsvis andre medlemsstater og uden for EU. Der blev registreret særligt store stigninger for sidstnævnte gruppe (over 5 %) i Luxembourg, Irland, Cypern, Belgien, Østrig, Det Forenede Kongerige og Sverige. I 2015 sås der en lille stigning i gennemsnitslønnen i EU, mens stigningen var moderat i euroområdet. De nominelle lønomkostninger pr. ansat steg med 3,2 % i EU (i forhold til 1,6 % i 2014), mens stigningen var på lidt over 1 % i euroområdet (figur 8). Sammenholdt med en næsten ikke-eksisterende inflation omsattes de nominelle lønstigninger næsten udelukkende til reelle lønstigninger. Denne udvikling er sket parallelt med faldende arbejdsløshed over hele linjen, selv om der konstateres meget forskellige mønstre, når man ser på specifikke lande. Lønstigningerne var kraftigst i de baltiske lande (navnlig Letland), hvor de overhalede væksten i arbejdsproduktiviteten. Sverige, Rumænien, Polen og Ungarn registrerede også en relativt høj vækst i de (reelle) lønomkostninger pr. ansat, som (bortset fra Ungarn) var mere på linje med produktiviteten. Grækenland, Cypern, Portugal og Kroatien, registrerede derimod fald i nominelle tal, som dog var mere begrænsede end i de foregående år. Lønstigningerne i eurolandene var ofte lavere end i ikke-eurolande. Figur 8: Lønninger, produktivitet og inflation - ændringer 2014/2015 Kilde: Eurostat. Note: Der foreligger ingen oplysninger om væksten i merværdi pr. arbejdstager for IE (23,1 %). Skatten på arbejde er fortsat nogenlunde uændret i Europa, dog med betydelige forskelle medlemsstaterne imellem. I forbindelse med enlige arbejdstageres gennemsnitlige løn (figur 9), varierer skattekilen mellem mindre end 30 % i Irland og Malta og næsten 50 % i Belgien, Ungarn, Tyskland, Østrig, Frankrig og Italien. Der kan konstateres en lignende fordeling for lavindkomstmodtagere (defineret som arbejdstagere, der tjener 67 % af gennemsnitslønnen), selv om der ses forskellige landemønstre med hensyn til progressive skattesatser. Mellem 2014 og 2015 var den gennemsnitlige skattekile i vidt omfang uændret, selv om en række medlemsstater reducerede dens indvirkning på lønomkostningerne (Spanien, Grækenland og Estland og Frankrig, for så vidt angår lavindkomstmodtagere, med omkring 1 procentpoint). Der blev derimod registeret en stor stigning i Portugal (dette land har registreret den højeste stigning i skattekilen på gennemsnitlige indkomster i de seneste år). Figur 9: Skattekile på arbejde i 2015 og ændring 2014/2015 Kilde: Europa-Kommissionens og OECD's skatte- og socialsikringsdatabase. Note: Oplysningerne er for husstande med en enkelt indtægt (ingen børn). Der foreligger ingen oplysninger for 2015 for lande markeret med *.

2.1.1. Politisk handling Flere medlemsstater anvendte støtte til ansættelse for at støtte beskæftigelsen og jobskabelsen. De fleste foranstaltninger på dette område er rettet mod specifikke grupper, der har vanskeligt ved at blive integreret på arbejdsmarkedet (f.eks. unge, ældre, langtidsledige, flygtninge, osv.). Denne støtte omfatter ofte tilvejebringelse af økonomiske incitamenter (eller nedslag i skatte- og socialsikringsbidrag) til arbejdsgivere, når de ansætter arbejdstagere fra målgrupperne. I referenceperioden (fra og med anden halvdel af 2015; se indledningen i afsnit 2), indførte Belgien, Danmark, Frankrig, Irland, Cypern, Malta, Nederlandene, Østrig, Slovenien og Slovakiet målrettet støtte til ansættelse (flere detaljer findes i afsnit 2.2 i rapporten om de specifikke målgrupper). Visse lande indførte dog også (eller planlægger at indføre) generel støtte til ansættelse, dvs. uden særlige betingelser, sædvanligvis med det formål at fremme tidsubegrænset ansættelse. F.eks. indførte Frankrig en præmie på 4 000 EUR over 2 år, når en SMV (op til 249 ansatte) ansatte medarbejdere, som blev betalt med op til 1,3 gange mindstelønnen, på en tidsubegrænset kontrakt eller mindst en 6-måneders kontrakt. I Italien blev de incitamenter til tidsubegrænset ansættelse, der blev indført i 2015 i Jobs Act, opretholdt i 2016, men med et lavere beløb og kun for to år (i stedet for tre). Portugal har indledt drøftelser med arbejdsmarkedets parter om potentielle foranstaltninger til at skabe incitamenter for virksomhederne til at ansætte personale på tidsubegrænsede kontrakter. Der er f.eks. tale om ændring af socialsikringsbidrag for at modvirke misbrug af tidsbegrænsede kontrakter og/eller økonomiske incitamenter til virksomheder, som ændrer vikarkontrakter til tidsubegrænsede kontrakter. Finland planlægger at indføre muligheden for at anvende arbejdsløshedsydelsen som et løntilskud for at gøre det mere attraktivt for arbejdsgiverne at ansætte arbejdsløse. Nogle medlemsstater har truffet foranstaltninger til at fremme iværksætteri og startup-virksomheder, især blandt unge. Nogle lande har gennemført foranstaltninger til støtte for etablering af sociale virksomheder. Ungarn har navnlig indført uddannelse af og økonomisk støtte til unge iværksættere som led i ungdomsgarantien, og til sociale virksomheder (herunder gennem midlertidigt beskæftigelsesrelateret løntilskud til dårligt stillede arbejdstagere). Letland er ved at udarbejde et nyt regelsæt for socialt iværksætteri og har indført støtte til sociale virksomheder med henblik på at øge beskæftigelsesmulighederne for dårligt stillede grupper. Belgien og Irland har indført skatteincitamenter for selvstændige erhvervsdrivende. Som led i et forslag om at anvende arbejdsløshedsydelser til aktivering af jobsøgende har Finland planer om at yde støtte til startup-virksomheder (også til unge, der arbejder som deltidsiværksættere) og løntilskud, især med henblik på ansættelse af deres første medarbejder. Grækenland er i færd med at indføre programmer, der skal støtte startup-virksomheder og selvstændig virksomhed blandt personer med en videregående uddannelse. Flere medlemsstater støttede det fortsatte opsving i beskæftigelsen i 2015 og 2016 med foranstaltninger, som har til formål at reducere skattekilen på arbejde, ofte rettet mod de laveste indkomstgrupper. De skattemæssige reformer fokuserede på beskatning af arbejdsindkomster for at øge købekraften for lavtlønnede arbejdstagere med henblik på at styrke incitamenterne til at arbejde og samtidig tackle fattigdom blandt personer i arbejde. I Belgien, Tyskland, Estland, Irland, Spanien, Nederlandene, Østrig, Slovenien, Slovakiet, Sverige og Det Forenede Kongerige har man indført foranstaltninger for at mindske den personlige indkomstskat, enten i form af skattelettelser eller ændringer i skattefradrag og/eller skattetrin. I Belgien blev en skattelettelse forbundet med en forhøjelse af loftet for de skattefradragsberettigede udgifter. Estland indførte en ordning med skattegodtgørelser, der sigter mod at afhjælpe fattigdom blandt personer i arbejde, samt en forhøjelse af skattefradraget. I Irland er der i 2016-budgettet blevet indført en udvidelse af indkomstskattefritagelsen og en reduktion af Universal Social Charge (der er planer om yderligere nedskæringer i 2017). I Nederlandene har man indført en skattelettelsesplan på 5 mia. EUR, som har til formål at øge nettolønvilkårene for arbejdstagerne gennem en nedsættelse af trinnene på skatteskalaen og højere skattefradrag. Danmark og Litauen planlægger reformer, der sigter mod at begrænse og/eller ændre den personlige indkomstbeskatning. I et begrænset antal medlemsstater reducerede man skattekilen gennem generelle eller målrettede nedsættelser af sociale bidrag. Sådanne foranstaltninger er f.eks. blevet vedtaget i Belgien, Estland, Frankrig og Det Forenede Kongerige. I Belgien vil arbejdsgivernes sociale bidrag gradvis falde mellem 2016 og 2019 og til dels udfase eksisterende løntilskud. De særlige nedsættelser for SMV'er og selvstændige vil blive udvidet. I Frankrig har man siden april 2016 anvendt en nedsættelse på 1,8 procentpoint af arbejdsgivernes sociale bidrag (familie) på lønninger svarende til mellem 1,6 og 3,5 gange mindstelønnen. Frankrig planlægger også at øge skattelettelserne til fordel for konkurrenceevnen og beskæftigelsen (CICE), som for øjeblikket er på 6 % af en virksomheds lønomkostninger, dog begrænset til lønninger indtil 2,5 gange mindstelønnen. I Finland indgik arbejdsmarkedsparterne i marts 2016 en aftale om konkurrenceevne, som sigter mod en enkeltstående reduktion på 5 % af lønomkostningerne (de seneste skøn vurderer denne reduktion til ca. 3 %), hvilket skal nås gennem en omlægning af de sociale bidrag fra arbejdsgivere til arbejdstagere samt en række yderligere foranstaltninger (herunder en forøgelse af arbejdstiden, se afsnit 2.3). I tråd med udviklingen i de senere år moderniserer mange medlemsstater deres lønfastsættelsesordninger med det formål at sikre, at lønningerne i højere grad følger udviklingen i produktiviteten. Finland har udvidet mulighederne for kollektive overenskomster på virksomhedsniveau, idet kollektive sektoroverenskomster kan indeholde en "kriseklausul", hvoraf det fremgår, hvornår det er muligt at afvige fra de kollektive overenskomster i forbindelse med spørgsmål såsom løn og arbejdstid. Desuden vil alle arbejdsgivere, herunder dem der ikke er medlemmer af en arbejdsgiverorganisation, kunne indgå overenskomster på lokalt niveau i overensstemmelse med bestemmelserne i den kollektive overenskomst (se også afsnit 2.3 i rapporten om den sociale dialog, også vedrørende de franske forsøg på forenkling på virksomhedsniveau). Irland har genetableret sin sektorspecifikke lønfastsættelsesramme, som af højesteret i 2013 blev betragtet som forfatningsstridig, for så vidt angår visse vigtige aspekter, ved at udforme nye regler for udvidelse af kollektive overenskomster til at omfatte alle arbejdstagere i en sektor. Desuden har Irland indført en mere præcis definition af begrebet kollektiv overenskomstforhandling med henblik på at præcisere, på hvilke betingelser en arbejdsret har beføjelser til at bilægge kollektive arbejdskonflikter i tilfælde, hvor der ikke er indgået kollektive overenskomster i en virksomhed. I Belgien har forbundsøkonomi- og arbejdsministeren fremsat et forslag til reform af loven om konkurrenceevne fra 1996, som skal drøftes med arbejdsmarkedets parter med henblik på at sikre en ny ramme for overenskomstforhandlinger, som skal være på plads ved udgangen af 2016. En række medlemsstater har taget skridt til at reformere deres mindstelønsregler for at gøre tilpasningerne heraf mere gennemsigtige og forudsigelige. Irland nedsatte i 2015 eksempelvis en Low Pay Commission (udvalg om mindsteløn) med deltagelse af arbejdstagere, arbejdsgivere og uafhængige eksperter med henblik på at udarbejde årlige henstillinger til regeringen om den nationale mindsteløn og andre relaterede spørgsmål; efter henstilling fra det nyligt nedsatte udvalg blev den lovbestemte mindsteløn hævet fra januar 2016. I Bulgarien har regeringen til hensigt ved udgangen af 2016 at fastsætte kriterier for en mekanisme til fastsættelse af minimumslønnen under hensyntagen til udviklingen i produktiviteten (og undertiden også udviklingen i fattigdom). En række andre lande har udvidet anvendelsesområdet for eller tilstrækkeligheden af mindstelønnen. I juli 2016 indførte Polen navnlig en mindsteløn for privatretlige kontrakter og selvstændige, som vil være på plads i 2017. I Det Forenede Kongerige har man i april 2016 indført en løn, der muliggør et eksistensminimum ("National Living Wage NLW"), som har medført en væsentlig stigning i den nationale mindsteløn for arbejdstagere på 25 år og derover. Den britiske regering forventer, at NLW kommer til at udgøre 60 % af medianlønnen senest i 2020. I Slovenien vedtog parlamentet i november 2015 et forslag om at omdefinere mindstelønnen ved at udelukke tillæg for natarbejde, søndagsarbejde og arbejde på helligdage (hvis størrelse fastlægges i kollektive overenskomster). 2.2 Retningslinje 6: Styrke udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kvalifikationer I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 6, som anbefaler medlemsstaterne at skabe betingelser for at fremme udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kompetencer. Først opregnes en række indikatorer om uddannelsessystemets virkninger på arbejdsstyrkens beskæftigelsesegnethed (grundlæggende færdigheder, deltagelse i livslang læring og overgang fra skole til arbejde for forskellige former for læseplaner), og dernæst en gennemgang af arbejdsmarkedsresultater, for så vidt angår forskellige grupper af dårligt stillede på arbejdsmarkedet (f.eks. unge, ældre arbejdstagere, personer med indvandrerbaggrund, kvinder og langtidsledige). I afsnit 2.2.2 berettes om medlemsstaternes politiske foranstaltninger på disse områder, herunder (målrettet) støtte til ansættelse og foranstaltninger rettet mod dårligt stillede grupper, herunder også personer med handicap. 2.2.1. Centrale indikatorer Indikatorerne for uddannelsesniveau steg fortsat i 2015. Som følge af udviklingen i det seneste årti er skolefrafaldet faldet i de fleste medlemsstater og faldt i gennemsnit med 0,2 procentpoint til 11,0 % i 2015. Der konstateres dog stadig et niveau på næsten 20 % i Spanien, Malta og Rumænien, og seks andre medlemsstater ligger over det overordnede Europa 2020-mål på 10 %. Skolefrafaldet er højere for romabørn og børn med indvandrerbaggrund, navnlig udenlandsk fødte elever. Gennemførelsesprocenten for videregående uddannelser blandt personer i aldersgruppen 30-34 er også steget betydeligt. På nuværende tidspunkt er tallet på 38,7 %, hvilket er en stigning på 0,8 procentpoint alene i 2015, og 17 medlemsstater ligger over det overordnede Europa 2020-mål på 40 %. Gennemførelsesprocenten for videregående uddannelser er betydeligt højere blandt kvinder og lavere blandt elever med indvandrerbaggrund. Imidlertid er der stadig en skæv kønsfordeling inden for visse studieområder, idet mænd udgør et mindretal af de færdiguddannede inden for sundhed og uddannelse, og kvinder er underrepræsenteret inden for naturvidenskab og ingeniørvæsen. Forældrenes baggrund påvirker stadig deltagelsen i videregående uddannelser. Den nylige tilstrømning af et stort antal unge asylansøgere vil kræve foranstaltninger for at kunne tilbyde dem en god uddannelsesstart med henblik på at fremme deres integration i de europæiske samfund og på arbejdsmarkedet. På trods af denne stigning er der store forskelle inden for og mellem medlemsstaterne, hvad angår erhvervelse af grundlæggende færdigheder, f.eks. læse-, skrive- og regnefærdigheder og naturfag (figur 10). Ifølge OECD's PISA-undersøgelse af grundlæggende færdigheder fra 2012 opnåede 22,1 % af de 15-årige EU-elever dårlige resultater i matematik, 17,8 % i læsning og 16,6 % i naturfag. Socioøkonomiske vanskeligheder, særlige undervisningsbehov og indvandrerbaggrund er de vigtigste faktorer, der er forbundet med ringe grundlæggende færdigheder. Skoler med mange socioøkonomisk dårligt stillede studerende råder ofte over ringere ressourcer. Imidlertid viser dokumentation fra PISA, at ressourcetildelinger også påvirker uddannelsessystemets resultater som helhed og navnlig lighed i uddannelse: matematikresultaterne er højere i lande, hvor ressourcerne fordeles mere ligeligt til skolerne, hvor højtydende økonomier fordeler ressourcerne mere ligeligt på alle skoler, uanset deres socioøkonomiske profil. Kilde: Skills Matter, OECD Publishing, 2016. I Europa findes der også et meget stort antal voksne uden det minimumsniveau af færdigheder, der er nødvendige for at deltage effektivt i det sociale og økonomiske liv. Dette skyldes til dels skolefrafald og dårlige resultater i en ung alder samt forældede kvalifikationer senere i livet og lav deltagelse i uddannelse i voksenalderen. I OECD's undersøgelse af voksnes færdigheder (PIAAC) fra 2012 konstateredes det, at en tredjedel eller derover af de voksne i den erhvervsaktive alder i Italien, Spanien og Grækenland har ringe læse-, skrive- og/eller regnefærdigheder. Uddannelsesniveauet er den bedste indikator for færdigheder: 51 % af de voksne med meget ringe læse-, skrive- og regnefærdigheder har ikke afsluttet en uddannelse på gymnasialt niveau. Voksne, der mangler et minimumsniveau af færdigheder, står over for store udfordringer på beskæftigelsesområdet: i samtlige EU-medlemsstater er beskæftigelsesfrekvensen for lavtuddannede voksne betydeligt lavere (og arbejdsløsheden er højere) i forhold til mellemkvalificerede eller højtkvalificerede voksne.

Den gennemsnitlige andel af voksne i EU, der deltager i læring, var i 2014 på 10,7 % og steg ikke i 2015, selv om der sker en omfattende og hurtig udvikling i mange behov. Voksne, der har forladt grunduddannelsen uden et tilstrækkeligt niveau af grundlæggende færdigheder, skal især have mulighed for at erhverve dem senere i livet. Opkvalificering og omskoling skal sikre, at færdighederne er relevante og tidssvarende. I sammenligning med 2010 faldt andelen af voksne, der deltager i læring, faktisk i 12 medlemsstater og var uændret i andre medlemsstater med undtagelse af Luxembourg, Frankrig og Ungarn (figur 11), hvor der registreredes markante stigninger for de to sidstnævnte. Lavtkvalificerede voksne er desuden kun halvt så tilbøjelige til at deltage i læring som resten af befolkningen, og denne forskel øgedes yderligere mellem 2012 og 2015.

Kilde: Eurostat LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Onlinedatakode: tesem250. Note: Indikatoren registrerer deltagelse i formel og ikke-formel uddannelse (seneste fire uger) blandt 25-64-årige. Det er vigtigt, at uddannelserne er arbejdsmarkedsrelevante for at fremme unges evne til at finde et job og bidrage effektivt til den økonomiske vækst. I EU er den gennemsnitlige beskæftigelsesfrekvens for nyuddannede med en videregående uddannelse på 81,9 %, mens frekvensen for personer med en uddannelse på gymnasialt niveau er på 70,8 %. Denne forskel er større i medlemsstater med lavere ungdomsbeskæftigelse (figur 12). Effektive erhvervsrettede grunduddannelser (VET) bidrager også til bedre overgange til arbejdsmarkedet, idet de fremmer jobspecifikke og tværgående færdigheder. Nyuddannede med erhvervsuddannelseskvalifikationer på gymnasialt og tilsvarende niveau oplever generelt en smidigere overgang fra uddannelse til arbejdsmarkedet og en højere beskæftigelsesfrekvens end færdiguddannede med almen uddannelse på et tilsvarende uddannelsesniveau (figur 13). Kilde: Eurostat LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Note: Beskæftigelsesfrekvens for personer med videregående uddannelser (ISCED 5-8) og uddannelser på gymnasialt niveau (ISCED 3-4) i alderen 20-34 år, der afsluttede deres uddannelse 1 til 3 år før referenceåret, og som på nuværende tidspunkt ikke er tilmeldt nogen yderligere formel eller ikke-formel uddannelse. Selv om de erhvervsrettede grunduddannelser har haft positive virkninger, er de stadig ikke så attraktive som de generelle uddannelsesforløb, og den gennemsnitlige tilmelding har været stabil i de seneste 10 år. På EU-plan er andelen af studerende på erhvervsrettede grunduddannelser i forhold til det samlede antal studerende på gymnasialt niveau på 48 %, og andelen af alle studerende på en erhvervsuddannelse på gymnasialt niveau, videregående uddannelser ikke på universitetsniveau og tertiære uddannelser af kort varighed (ISCED 3-5) er på 39 %. Formelle erhvervsuddannelsesprogrammer tiltrækker også ældre studerende: 36,6 % af de studerende på erhvervsuddannelser i EU var 20 år eller derover, dvs. ældre end den typiske alder for uddannelse på gymnasialt niveau, og mange af dem forventes at vende tilbage til erhvervsuddannelser efter en pause i deres uddannelsesforløb. Denne gruppe tegner sig for over halvdelen af alle studerende på erhvervsuddannelser i Danmark, Irland, Spanien og Finland. Den samlede ungdomsarbejdsløshedsprocent faldt fra et højdepunkt på næsten 24 % i 2013 til 20,3 % i 2015, men den er stadig næsten 4,4 procentpoint højere end i 2008. I første halvår af 2016 registrerede nogle medlemsstater stadig et niveau tæt på eller over 40 % (Italien, Spanien, Grækenland) uden betydelige fald, selv om andre stærkt påvirkede medlemsstater registrerede markante forbedringer (navnlig Cypern og Kroatien). Udsvinget i ungdomsarbejdsløsheden i medlemsstaterne er fortsat stort, men er dog faldende over tid (se figur 14, hvor den diagonale linje viser en negativ sammenhæng mellem udsving og niveauer af ungdomsarbejdsløshed). Kilde: Eurostat LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse 2015). Indikatoren måler beskæftigelsesfrekvensen for personer i alderen 20 til 34 år, der har afsluttet uddannelser 1-3 år før undersøgelsen med et eksamensbevis fra uddannelser på gymnasialt niveau (ISCED 3), uddannelse på post-sekundært ikke-tertiært niveau (ISCED 4), ud af de personer i samme aldersgruppe, som på nuværende tidspunkt ikke er tilmeldt nogen yderligere formel eller ikke-formel uddannelse. Databrud i tidsserier for LU og HU, oplysningerne er upålidelige vedrørende personer, der har afsluttet et generelt uddannelsesforløb i CZ, EE, HR, AT og SI; og for færdiguddannede fra erhvervsuddannelser i LU. Figur 14: Ungdomsarbejdsløshed (15-24-årige) og årlig ændring som rapporteret i resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer Kilde: Eurostat, LFS (beregninger fra DG EMPL). Periode: Niveauer for første halvår af 2016 og årlige ændringer i forhold til første halvår af 2015. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Ud over de arbejdsløse er en stabil andel af unge i alderen 15-24 år ikke erhvervsaktive og ikke i gang med en uddannelse. I EU var i alt 6,6 mio. mennesker i alderen 15-24 år hverken i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET) i 2015. Det svarer til 12,0 % af befolkningen i denne aldersgruppe, hvilket er en stigning fra 10,9 % i 2008, men et fald fra højdepunktet på 13,2 % i 2012. Som det ses i figur 15, registreres der stadig store NEET-andele tæt på eller over 20 % i en række lande (Kroatien, Bulgarien, Italien og Rumænien, endda med en betydelig stigning i Rumænien i 2015). NEET-andelen er også steget markant i Danmark, Finland, Frankrig og Slovakiet. Halvdelen af NEET'erne var ikke erhvervsaktive, dog med betydelige udsving mellem medlemsstaterne, men udgjorde en stabil andel på EU-plan (figur 16). Unge kvinder, der hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse, er hyppigere ikke erhvervsaktive end arbejdsløse, mens det modsatte gør sig gældende for mænd.

Figur 15: NEET-andel (15-24-årige) og årlig ændring som rapporteret i resultattavlen med centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer



Kilde: Eurostat, LFS (beregninger fra DG EMPL). Databrud, for så vidt angår FR og ES. Periode: Niveauer for 2015 og årlige ændringer i forhold til 2014. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget.

Figur 16: NEET'ers profil (15-24-årige), 2015 (i %)

Kilde: Eurostat [edat_lfse_20] Der er også stadig et stort potentiale for at øge beskæftigelsen blandt ældre arbejdstagere, selv om der er sket en betydelig vækst i deres beskæftigelsesfrekvens i det seneste årti i mange lande, og selv om ældre arbejdstagere har klaret krisen relativt bedre end andre aldersgrupper. Den demografiske udvikling gør aktiv aldring endnu mere nødvendig. I 2015 varierede beskæftigelsesfrekvensen for ældre arbejdstagere (55-64-årige) fra 34,3 % i Grækenland til 74,5 % i Sverige, med et EU-gennemsnit på 53,3 % og niveauer under 40 % i fire lande. Beskæftigelsesfrekvensen for kvinder i alderen 55-64 år udvikler sig langsomt, men er fortsat lavere med 46,9 % i 2015. Den kønsbestemte forskel i arbejdslivets varighed er også markant, idet kvinder i gennemsnit deltager 5,1 år mindre på arbejdsmarkedet end mænd (32,7 mod 37,8 år i 2014) (figur 17). Denne gennemsnitlige forskel dækker over betydelige forskelle mellem medlemsstaterne og vedrører flere faktorer, herunder hindringer som f.eks. utilstrækkelig adgang til pasningsordninger og en lavere pensionsalder for kvinder end for mænd (se nedenfor for en detaljeret analyse).



Figur 17: Arbejdslivets gennemsnitlige varighed, 2014 Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Oplysningerne viser også store forskelle i erhvervsfrekvensen og beskæftigelsesfrekvensen for handicappede. Desuden forventes antallet af handicappede i EU at stige fra 80 mio. til 120 mio. inden 2020 som følge af aldring. I 2014 udgjorde forskellen i erhvervsfrekvensen (20-64-årige) mellem personer med og uden handicap i EU 21,1 procentpoint (60,6 % mod 81,7 %), og forskellen i beskæftigelsesfrekvensen var på 23,8 procentpoint (48,7 % mod 72,5 %). Navnlig i Litauen, Irland og Malta var den beskæftigelsesmæssige forskel tæt på 40 procentpoint, og i 12 lande var den højere end 30 procentpoint. På grundlag af oplysninger fra EU-SILC 2014 er beskæftigelsesfrekvensen for handicappede på under 30 % i Grækenland, Irland, Malta og Kroatien. Handicappede forlader ofte arbejdsmarkedet tidligere og udviser en meget lav beskæftigelsesfrekvens på 34,5 % i aldersgruppen 55-64 år. For personer født uden for EU registreres der også erhvervs- og beskæftigelsesfrekvenser, der er lavere end gennemsnittet, med en gennemsnitlig forskel på 4,2 procentpoint i forhold til den indfødte befolkning (aldersgruppen 20-64 år), men i syv medlemsstater på over 10 procentpoint (figur 18). Denne forskel i manglende erhvervsaktivitet er endnu højere for kvinder. Desuden er beskæftigelsesfrekvensen for personer, der ikke er født i EU, gennemsnitligt 10,4 procentpoint lavere end for dem, der er født i EU, men forskellen er over 20 procentpoint i tre medlemsstater, og over 15 procentpoint i fire andre, igen med en endnu større forskel, for så vidt angår kvinder. Kvinder født uden for EU har i gennemsnit en beskæftigelsesfrekvens, der er 13,5 procentpoint lavere end for kvinder født i EU. Udfordringerne er ofte de samme for anden generation: for personer (aldersgruppen 25-54 år) født i EU af forældre, der ikke er født i EU, er beskæftigelsesfrekvensen 5,7 procentpoint lavere, og erhvervsfrekvensen er 3,7 procentpoint lavere end for personer født af mindst én forælder, der er født i EU. Figur 18: Beskæftigelsesfrekvens efter fødeland, 20-64-årige, 2015 og udviklingen siden 2008 Kilde: Eurostat; for Tyskland er der ingen opdeling for personer ikke født i EU, men hvis man ser på forskellen mellem EU-borgere og tredjelandsstatsborgere, er den på 22,6 procentpoint. De beskæftigelsesmæssige resultater for indvandrere påvirkes af mange faktorer. Ud over de traditionelle forklarende faktorer såsom alder, køn, uddannelsesniveau eller erhvervserfaring påvirkes disse resultater også af specifikke faktorer som færdigheder i værtslandets sprog og muligheden for at overføre færdigheder og uddannelse, der er erhvervet i udlandet. Det er også afgørende, om indvandringen er et resultat af familiesammenføring, økonomisk eller humanitær migration, dels fordi det indvirker på de førnævnte faktorer, og dels fordi det indebærer forskellige evner og behov for integrationsforanstaltninger. Selv når der tages højde for sådanne forskelle, er der ikke desto mindre en forskel i sandsynligheden for at komme i beskæftigelse. Dette kan til dels knyttes sammen med forskelsbehandling eller manglende anerkendelse af kvalifikationer, men også andre uobserverede faktorer såsom oprindelsesområdet, som eksempelvis kan indvirke på kønsroller og dermed på kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet. Disse udfordringer kan blive endnu mere udtalte i betragtning af den hidtil usete tilstrømning af asylansøgere, idet der blev indgivet næsten 1,8 mio. asylansøgninger i 2015 og i første halvdel af 2016 alene. I alle medlemsstater er beskæftigelsesfrekvensen for kvinder lavere end for mænd, men der er store forskelle på tværs af EU-medlemsstaterne. I 2015 var EU-beskæftigelsesfrekvensen for mænd (20-64 år) på 75,9 %, mens den kun var på 64,3 % for kvinder (figur 19), på trods af at kvinder bliver stadig mere kvalificerede og endda klarer sig bedre end mænd med hensyn til uddannelsesniveau. I 2015 havde 43,4 % af kvinderne (i alderen 30-34 år) en videregående uddannelse sammenlignet med 34 % af mændene. Der ses en beskæftigelsesfrekvens for kvinder på 60 % eller derunder, kombineret med høj kønsbestemt beskæftigelsesmæssig skævhed i otte medlemsstater, hvoraf de fleste lider under alvorlige problemer med en aldrende befolkning. Denne skævhed i beskæftigelsesfrekvensen mellem mænd og kvinder (15-64 år) er særlig udtalt blandt flygtninge (17 procentpoint) og migranter (19 procentpoint).

Kilde: Eurostat, LFS. Note: Andel af deltidsansatte i forhold til den samlede erhvervsaktive befolkning i hver kønsgruppe. Landene er opført efter stigende værdier af kvindernes beskæftigelsesfrekvens. De kønsbestemte forskelle i beskæftigelsen er særlig udtalte for forældre, idet kvinder stadig er mere tilbøjelige end mænd til at påtage sig ansvaret for børnepasning. Gennemsnitligt var beskæftigelsesfrekvensen for kvinder med små børn 8 procentpoint lavere end beskæftigelsesfrekvensen for kvinder uden små børn, og i nogle lande er denne forskel på over 30 procentpoint (Tjekkiet, Slovakiet, Ungarn). I alle EU's medlemsstater er fædre derimod mere tilbøjelige til at være i beskæftigelse end mænd uden børn. I lande, hvor der findes en velgennemtænkt og retfærdigt fordelt balance mellem arbejds- og privatliv (navnlig Sverige og Danmark), har beskæftigelsesfrekvensen for mødrene tendens til at være højere end for kvinder, der ikke har børn. Forskellen i beskæftigelsesfrekvensen er særlig udtalt for lavtuddannede mødre og enlige forsørgere . Kvinder har også en tendens til at påtage sig mere langsigtede plejeforpligtelser og støder på stærke økonomiske ulemper, når de kommer ud på arbejdsmarkedet eller ønsker at arbejde mere. De er derfor mere tilbøjelige til at reducere arbejdstiden eller helt forlade arbejdsmarkedet. Mere end 25 % af den ikke-erhvervsaktive kvindelige befolkning (20-64 år) var i 2015 ude af job på grund af familiemæssige forpligtelser (herunder pasning af børn og plejekrævende voksne) i Ungarn, Irland, Slovakiet, Estland, Tjekkiet og Det Forenede Kongerige. I visse skatte- og socialsikringssystemer svækker overførselsindkomster og skattelettelser de finansielle incitamenter for sekundære forsørgere til at tage arbejde, hvilket hæmmer kvindernes deltagelse på arbejdsmarkedet. Høje børnepasningsudgifter kan desuden også afholde sekundære forsørgere fra at tage arbejde eller vende tilbage til arbejdsmarkedet i et par, hvor begge parter arbejder. Dette er især tilfældet i Det Forenede Kongerige og Irland, hvor børnepasningsomkostninger i gennemsnit udgør mere end 23 % af familiens nettoindkomst. For EU som helhed blev kun 28 % af børnene i alderen 0-3 år passet i formelle pasningsordninger i 2014 og 83 % af børnene mellem 3 år og den skolepligtige alder. Derfor hænger lavere beskæftigelsesfrekvens for kvinder sammen med en høj andel af deltidsbeskæftigelse. Dette er tilfældet for 31,9 % af de beskæftigede kvinder mod kun 8,3 % af mændene. Dette gælder især for forældre, hvor 40,5 % af mødrene har deltidsarbejde i forhold til 5,7 % af fædrene.



Figur 20: Ukorrigerede lønforskelle mellem mænd og kvinder i 2008 og 2014 Kilde: Eurostat. Note: Tallene viser forskellen mellem mænds og kvinders gennemsnitlige bruttotimeløn som procentdel af mænds gennemsnitlige bruttotimeløn (for lønmodtagere, ikke justeret for personlige forhold eller jobkarakteristika). Kilde: Eurostat; Industri, bygge- og anlægsvirksomhed og tjenesteydelser (ekskl. offentlig forvaltning, forsvar og socialsikring). Der foreligger ingen data for Grækenland og Irland i 2014. Ud over en lav beskæftigelsesfrekvens i fuldtidsækvivalenter lider kvinder også under en betydelig lønforskel. Den udgjorde 16,6 % i 2014 i EU, dog med store forskelle medlemsstaterne imellem (se figur 20). Der er forskellige potentielle årsager til de kønsbestemte lønforskelle, f.eks. forskelle i arbejdserfaring, arbejdstid, jobtype eller sektor. For EU som helhed er segregeringen af arbejdsmarkedet forholdsvis høj og udgjorde 25,3 % for beskæftigelsesmæssig segregering og 18,3 % med hensyn til sektoriel segregering. Kvinder har en tendens til at arbejde i sektorer, som er forholdsvis mindre godt betalt, er mindre repræsenteret i ledende stillinger og er bedre repræsenteret end mænd, for så vidt angår deltidsarbejde, som er mindre godt aflønnet end fuldtidsjob pr. arbejdstime. Kønsbestemte lønforskelle i mændenes favør findes i næsten alle erhverv. Desuden kan andre ikke-observerede faktorer såsom forskelsbehandling bidrage til den kønsbestemte lønforskel. Kvinders lavere løn, kortere arbejdstid og kortere arbejdsliv har en negativ indvirkning på deres samlede løn og pensionsrettigheder. Langtidsledigheden faldt i de fleste medlemsstater mellem 2014 og 2015, men det er fortsat en stor udfordring, idet mere end 10,3 millioner (1. kvartal 2016) europæere havde været jobsøgende i mere end et år, herunder 6,5 mio. i mere end to år. Langtidsledigheden steg, udtrykt som en andel af den erhvervsaktive befolkning, i 2015 i Østrig, Belgien, Kroatien, Finland, Luxembourg, Nederlandene, Rumænien og Sverige, mens den faldt, nogle gange i væsentlig grad, i de fleste af de stærkt belastede medlemsstaterne (figur 21). Den er imidlertid stadig over 10 % i Grækenland, Spanien og Kroatien og over 5 % i Slovakiet, Portugal, Italien, Cypern, Bulgarien og Irland. Når arbejdsløshedsperiodens varighed øges, forværres forbindelsen til arbejdsmarkedet, og der sker et voldsomt fald i sandsynligheden for at vende tilbage til stabil beskæftigelse, samtidig med en øget risiko for at blive ikke-erhvervsaktiv som følge af faldende beskæftigelsesegnethed og en kombination af hindringer for deltagelse på arbejdsmarkedet. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Der er store udsving mellem medlemsstaternes succes med effektivt at hjælpe langtidsledige med at finde arbejde. Kvaliteten af de tjenesteydelser, der leveres til langtidsledige, er fortsat af afgørende betydning for at sikre en effektiv integration på arbejdsmarkedet, i overensstemmelse med Rådets henstilling af 15. februar 2016 om integration af langtidsledige på arbejdsmarkedet. 2.2.2 Politisk handling Politikker til at håndtere utilstrækkelige grundlæggende færdigheder har fået særlig opmærksomhed i medlemsstater som f.eks. Cypern, Ungarn og Sverige og indgår i Kommissionens nylige forslag til en færdighedsgaranti. Medlemsstaterne har ofte har taget denne udfordring op ved at forbedre deres erhvervsuddannelsessystemer. I Sverige har der imidlertid været et nyligt initiativ, som sigtede mod tidlig indgriben i de første skoleår (dvs. børnehaveklasse og 1.-3. klasse) med særligt fokus på grundlæggende færdigheder. I Ungarn og Slovakiet har det været et specifikt mål at forbedre de digitale færdigheder. I Cypern var målet at øge deltagelsen og tilpasse erhvervsuddannelserne til arbejdsmarkedets behov. Bestræbelser på at fremme inklusiv uddannelse har også stået højt på dagsordenen med det primære mål at lukke uddannelseskløften for dårligt stillede lærende (herunder lærende med særlige uddannelsesmæssige behov, migranter og romaer). Sidste år blev der iværksat initiativer til at gøre uddannelse mere inklusiv i Tjekkiet, Grækenland, Polen, Portugal og Slovakiet. Foranstaltningerne tog hovedsagelig sigte på at tilskynde bredere grupper af lærende til at deltage i den almene uddannelse (især dårligt stillede grupper) fra en lavere alder. Ungarn har sænket den obligatoriske startalder for dagtilbud fra fem til tre år; Tjekkiet har vedtaget lovgivning, der skal sænke den fra seks til fem år fra og med september 2017. Grækenland har indført prioriterede uddannelsesområder, dvs. modtageklasser, kompenserende undervisning og modtagelsesstrukturer til uddannelse af migranter i grundskolen. Portugal har øget antallet af stipendier til studerende med en økonomisk sårbar baggrund og er også i færd med at øge det offentlige udbud af dagtilbud. Slovakiet har fremsat et initiativ med henblik på at forebygge fejlplacering af børn i specialskoler udelukkende baseret på deres dårlige socioøkonomiske baggrund. I Belgien (det flamske fællesskab) har alle børn, herunder børn med særlige behov, nu ret til at blive optaget i det almene skolesystem, forudsat at dette er muligt med rimelige tilpasninger. En række medlemsstater lægger vægt på støtte til lærere, undervisere, skoleledere og andet undervisningspersonale. Dette er tilfældet i Belgien (hvor de første foranstaltninger er blevet truffet i både det flamske og det franske fællesskab), Tjekkiet, Kroatien, Cypern, Letland, Rumænien, Slovakiet og Sverige. Medlemsstaterne gør en indsats for at øge gennemførelsesprocenten for de videregående uddannelser og jobmulighederne for kandidater fra de videregående uddannelser. Foranstaltningerne omfatter bedre tiltrækning af dårligt stillede og sårbare grupper, udvikling af klare overgangsmuligheder fra erhvervsfaglige og andre uddannelsestyper til de videregående uddannelser samt mindskning af frafaldsprocenten. I Sverige vil regeringen finansiere omkring 14 600 nye studiepladser på de videregående uddannelser frem til 2019 for yderligere at fremme deltagelsen. Tjekkiet og Portugal har øget stipendier og støtte til folk med en økonomisk sårbar baggrund. Der sker en forbedring af de videregående uddannelsers arbejdsmarkedsrelevans gennem øget anvendelse af færdighedsprognoser og data om færdiguddannedes beskæftigelse, inddragelse af arbejdsgivere i udformningen af læseplaner, udvikling af et større udvalg af studieformer (deltid, fjernstudier osv.) og videreudvikling af videregående erhvervsuddannelse og højere erhvervsuddannelse. Spanien er i færd med at videreudvikle sit system til sporing af færdiguddannede for at måle, i hvor høj grad studieprogrammer fører til beskæftigelsesegnethed. Foranstaltninger, der tager sigte på at øge beskæftigelsesegnetheden, forfølges i Belgien, navnlig ved at forbedre overgangsmulighederne via korte programforløb (det flamske fællesskab) og vekseluddannelsesprogrammer eller arbejdsbaserede uddannelsesprogrammer på bachelorniveau (Fédération Wallonie-Bruxelles). Der er indført reformer af voksenuddannelsespolitikken for at sikre, at udbuddet af uddannelse opfylder arbejdsmarkedets behov. Der er for nylig blevet iværksat initiativer på dette område i Cypern, Ungarn, Litauen, Rumænien og Sverige, sædvanligvis med fokus på grundlæggende færdigheder eller med det formål at ajourføre færdigheder og forebygge tidlig pensionering. Eksempelvis blev "retten til voksenuddannelse" på gymnasialt niveau vedtaget i Sverige som led i 2016-budgettet. Fra 2017 får alle voksne ret til at supplere deres tidligere studier og opnå en uddannelse på gymnasialt niveau, som giver adgang til videregående uddannelse og øger deres chancer på arbejdsmarkedet. Ungarn tilsigter at udvikle de digitale kompetencer hos 200 000 dårligt stillede personer. I Litauen har man lagt vægt på betingelserne for at forbedre kvaliteten af ikke-formel voksen- og videreuddannelse. Gennem den nye dagsorden for færdigheder i Europa tilskynder Kommissionen til fortsat investering i færdighedsudvikling og bedre afstemning af færdigheder med arbejdsmarkedets behov med henblik på at fremme skabelsen af kvalitetsjob.

Der er også blevet iværksat foranstaltninger til fremme af viden, færdigheder og kompetencer, som er relevante og af høj kvalitet, gennem livslang læring, og som fokuserer på resultaterne af læring med henblik på enten beskæftigelsesegnethed, innovation, aktivt medborgerskab og/eller trivsel i Irland, Spanien, Frankrig, Kroatien, Polen og Det Forenede Kongerige. Medlemsstaterne fortsatte med at forbedre gennemsigtigheden i forbindelse med færdigheder og kvalifikationer. Polen, Kroatien og Finland har forbedret deres nationale referencerammer for kvalifikationer. Sverige har anvendt den europæiske referenceramme for kvalifikationer som reference for sin nationale referenceramme for kvalifikationer. Østrig og Sverige har fokuseret på vurdering og validering af færdigheder og kvalifikationer hos nyligt ankomne migranter. For så vidt angår ungdomsbeskæftigelse, har ungdomsgarantien været en katalysator for forandring. Medlemsstaternes nationale ungdomsgarantiordninger omfatter to typer tiltag: 1) hurtigtvirkende foranstaltninger for at yde skræddersyet støtte til alle unge NEET'er og 2) strukturreformer på mellemlang til lang sigt for at øge den institutionelle kapacitet og sikre en integreret tilgang til levering af tjenester. Med hensyn til dækning blev 41,9 % af alle NEET'er i hele EU på mellem 15 og 24 år omfattet af ungdomsgarantien i 2015, en stigning fra 40,4 % i 2014. Gennemførelse i fuld målestok er stadig noget nyt i en række medlemsstater, da mange tiltag har krævet væsentlige reformer og brede partnerskaber. Investering i opsøgende aktiviteter rettet mod unge, der ikke er tilmeldt de offentlige arbejdsformidlinger, har udgjort en vigtig prioritet i mange medlemsstater. To tredjedele af de offentlige arbejdsformidlinger er i øjeblikket involveret i opsøgende arbejde i forbindelse med gennemførelsen af ungdomsgarantien. I Sverige fokuserer strategien - Veje fremad – strategi for NEET'er - på at motivere unge over 15 til at påbegynde eller vende tilbage til en uddannelse og fuldføre en uddannelse på gymnasialt niveau eller arbejde (sidstnævnte, hvis det er relevant og kun for 20-25-årige). Den nationale koordinator for NEET'er skal sikre bedre samarbejde mellem offentlige organer, kommuner, amtsråd og organisationer på nationalt, regionalt og lokalt plan og arbejder tæt sammen med delegationen for unge i arbejde med henblik på at fremme lokale aftaler mellem kommunerne og de offentlige arbejdsformidlinger og deres gennemførelse. I Kroatien yder CISOK-centrene (centre for livslang erhvervsvejledning), der er oprettet i hele landet, i stigende grad bistand til jobsøgning samt karriererådgivning og er involveret i opsøgende arbejde over for NEET'er. I Letland sigter outreachprojektet "Know and Do" på at engagere NEET'er i uddannelse og forbedre deres færdigheder. Der er også etableret kvikskranker for at øge tilgængeligheden og intensivere det opsøgende arbejde. De samler forskellige ungdomsrelaterede tjenester under samme tag og tilbyder en bred vifte af tjenester på en fleksibel og tilgængelig måde. I 2015 lancerede Finland vejledningscentre for unge i form af kvikskranker. De findes foreløbig i 35 kommuner og tilbyder lettilgængelig støtte til alle unge under 30 år, herunder personlig rådgivning og vejledning, hjælp til at klare tilværelsen, karriereplanlægning, sociale færdigheder samt uddannelse og beskæftigelsesstøtte. I mange medlemsstater har ungdomsgarantien mere generelt bidraget til at nedbryde siloer på forskellige politikområder og opbygge bæredygtige partnerskaber. Koordineringen af beskæftigelsessektoren, uddannelsessektoren og den ungdomspolitiske sektor er blevet styrket. I Italien har gennemførelsen af ungdomsgarantien ført til oprettelse af et fælles IT-system, der integrerer arbejdsministeriets og uddannelsesministeriets databaser, og til lanceringen af specifikke initiativer til fremme af aktive arbejdsmarkedspolitikker og ungdomsgarantien i skolerne. I Litauen indebærer projektet "Discover Yourself", der er gennemført i alle kommuner for perioden 2015-2018, et partnerskab på tværs af sektorer med deltagelse af lokale arbejdsformidlingskontorer, politi, beskyttelsestjenester for børns rettigheder, socialrådgivere og lokale ungdomscentre til støtte for NEET'er med henblik på at erhverve personlige, sociale og faglige færdigheder. Desuden har de fleste medlemsstater benyttet målrettet løn- og ansættelsesstøtte, heraf mange med støtte fra EU-midler, især fra ESF og ungdomsbeskæftigelsesinitiativet. I Kroatien har en ændring af loven om bidrag siden 2015 gjort det muligt for arbejdsgivere, som tilbyder unge under 30 år en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, at blive fritaget for betaling af bidrag til sygesikring og arbejdsmarkedsbidrag i en periode på 5 år. Estland lancerede "My First Job" i 2015, som omfatter et etårigt løntilskud og dækning af uddannelsesudgifter i en toårig periode. I Litauen kan arbejdsgivere, der ansætter unge, som er tilmeldt de offentlige arbejdsformidlinger, modtage en godtgørelse på 50 % af bruttolønnen i op til 6 måneder. Kategorier såsom langtidsledige unge eller unge forældre med 2 børn prioriteres. Der er indført sanktioner for arbejdsgivere, der afskediger arbejdstagere i støttet beskæftigelse inden for seks måneder efter støtteperioden. Foranstaltningen omfattede i 2015 28 % af alle deltagere i aktive arbejdsmarkedspolitikker i alderen 16-29 år. I Cypern tilbyder nye ordninger praktikophold i op til 2 år til arbejdsløse på under 25 år, der har afsluttet uddannelser på grundskoleniveau og gymnasialt niveau samt videregående uddannelser, og som har begrænset arbejdserfaring, med en uddannelsesgodtgørelse på 125 EUR om ugen i højst 6 måneder. Kandidater med en videregående uddannelse, der er yngre end 35, er også berettigede. I Frankrig kan unge under 28 år, der har modtaget et stipendium, senest 4 måneder efter deres afsluttende eksamen fra en videregående eller erhvervsfaglig uddannelse ansøge om et tilskud til første jobsøgning på mellem 200 og 300 EUR pr. måned. Foranstaltningen forventes at komme 126 000 unge til gode. Desuden ydes der en præmie på 4 400 EUR det første år til virksomheder med under 10 ansatte, som ansætter en lærling på mellem 16 og 18 år. De rumænske myndigheder arbejder også i øjeblikket på ændringer af beskæftigelseslovgivningen for at skabe en blanding af mere generøse aktiveringsforanstaltninger skræddersyet til grupper, der befinder sig længst væk fra arbejdsmarkedet (herunder iværksætteri og ansættelsesstøtte, incitamenter til lærlingeuddannelser og praktikophold). Specifikke bestræbelser på at støtte reformer af lærlingeuddannelser og bedre regulering af praktikophold er blevet intensiveret. Disse reformer har bidraget til bedre at tilpasse unges færdigheder til arbejdsmarkedets behov og styrke erhvervslivets engagement. Halvdelen af EU's medlemsstater har iværksat – eller rapporterer om planer om at iværksætte – lovændringer for at tilpasse deres nationale lovrammer til kvalitetsrammen for praktikophold fra 2013. I de medlemsstater, der allerede har tilpasset deres lovgivning (Bulgarien, Frankrig, Tyskland, Grækenland, Litauen, Portugal, Spanien og Sverige), består de fleste reformer i at begrænse varigheden af praktikophold til seks måneder (i Bulgarien til 12 måneder), at præcisere betingelserne for længere praktikophold og at tildele mentorer til at vejlede og føre tilsyn med fremskridt under praktikopholdet.



Boks 2. At gøre fuld brug af Den Europæiske Socialfond (ESF) Med et budget på 86,4 mia. EUR for 2014-2020 er Den Europæiske Socialfond (ESF) et af EU's centrale instrumenter til at imødegå de udfordringer, der er identificeret i de landespecifikke henstillinger, med bestemmelser om muligheden for at omprogrammere for at tilpasse sig nye udfordringer. En af de vigtigste politiske prioriteter for ESF 2014-20 er ungdomsarbejdsløsheden, som tackles både via fonden selv og ungdomsbeskæftigelsesinitiativet. Under ESF er 6,3 mia. EUR øremærket til ungdomsbeskæftigelsesforanstaltninger, og samtidig er unge også en stor målgruppe i forbindelse med foranstaltninger vedrørende uddannelse, livslang læring og social integration. Desuden er budgettet for ungdomsbeskæftigelsesinitiativet på 6,4 mia. EUR i alt (heraf 3,2 mia. EUR fra ungdomsbeskæftigelsesinitiativet med en tilsvarende bevilling fra ESF på 3,2 mia. EUR). Ungdomsbeskæftigelsesinitiativet, som i øjeblikket omfatter 20 medlemsstater, er målrettet mod unge, som ikke er i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET), og fokuserer på de EU-regioner, der havde den højeste ungdomsarbejdsløshed i 2012. For at sikre en hurtig reaktion på denne vigtige politikudfordring er midlerne til ungdomsbeskæftigelsesinitiativet blevet fremrykket i EU-budgettet med henblik på at blive anvendt i første halvdel af den finansielle cyklus. I 2015 frigav Kommissionen desuden en øget forfinansiering til ungdomsbeskæftigelsesinitiativet på omkring 1 mia. EUR med henblik på at sikre en hurtigere mobilisering af ungdomsbeskæftigelses- og uddannelsesforanstaltninger i praksis. Forøgelsen havde en positiv indvirkning for halvdelen af de forvaltningsmyndigheder, der er omfattet af ungdomsbeskæftigelsesinitiativet, og som kunne afsætte flere midler og/eller iværksætte flere projekter. 2014 og 2015 er imidlertid både for ESF og ungdomsbeskæftigelsesinitiativet alt i alt karakteriseret ved en relativt langsom start på gennemførelsen i medlemsstaterne med lav anmeldelse af støtteberettigede attesterede udgifter, hvilket tyder på en lav udnyttelsesgrad. Dette bør dog ikke tolkes som et tegn på manglende tiltag og gennemførelse i praksis. Medlemsstaterne har oplevet forsinkelser i udpegelsen af forvaltningsmyndigheder og overvågningssystemer, som indvirkede på, hvor hurtigt de kunne behandle udgiftsanmeldelser til Europa-Kommissionen. Data viser allerede, at siden lanceringen af de operationelle programmer har over 2 mio. deltagere nydt godt af ESF-støtten, og 1,4 mio. unge NEET'er har nydt godt af ungdomsbeskæftigelsesinitiativstøttede interventioner - især jobformidling, lærlingeuddannelser, praktikophold, iværksætteri samt videreuddannelse. I de fleste medlemsstater betragtes ungdomsbeskæftigelsesinitiativet som en afgørende mekanisme eller løftestang, hvorved Rådets henstilling om ungdomsgarantien (2013) sættes i værk. Skønt fremskridtene med gennemførelsen varierer medlemsstaterne imellem, har nogle projekter allerede en betydelig indvirkning i praksis. Næsten alle medlemsstater har truffet foranstaltninger til at forbedre kvaliteten og udbuddet af lærlingeuddannelser og deres tiltrækningskraft i overensstemmelse med ånden i den europæiske alliance for lærlingeuddannelser, som blev lanceret i juli 2013. Den danske reform af lærlingeuddannelser, der blev vedtaget i 2013 og gennemført fra midten af 2015, har til formål at tilbyde lærlinge mulighed for at opnå en uddannelse på gymnasieniveau, som giver adgang til videregående uddannelse. I Frankrig giver lærlingekontrakter nu mulighed for at opnå 85 erhvervsmæssige kvalifikationer, der er godkendt af arbejdsministeriet (i stedet for undervisningsministeriet), forudsat at den pågældende person har en ISCED 3kvalifikation eller er blevet identificeret som en person, der har forladt skolen tidligt. I Østrig har reformen af erhvervsuddannelsesloven i 2015 styrket kvalitetsstyringen i lærlingeuddannelsessystemet. Der er blevet udviklet nye uddannelsestilbud til dårligt stillede unge såsom standardiserede læseplaner, hvortil der gives adgang med lavtærskelkvalifikationer eller delkvalifikationer. Der planlægges reformer inden for lærlingeuddannelserne i Irland og Slovenien. I Irland har apprenticeship Council (lanceret i slutningen af 2014) til opgave at kortlægge de økonomiske sektorer, hvor en udvidelse af lærlingeuddannelserne kan gøre en reel forskel for både arbejdsgivere og arbejdstagere. Efter en indkaldelse af forslag, der blev afsluttet den 31. marts 2015, blev en række nye lærlingeuddannelser, skræddersyet til at opfylde arbejdsmarkedets behov, udvalgt til videreudvikling og gennemførelse. Den første nye lærlingeuddannelse inden for forsikringspraksis blev lanceret midt i september 2016. I Slovenien har lærlingeuddannelsesloven, der er i offentlig høring, til formål at fastlægge en overordnet ramme for lærlingeuddannelser (herunder støtteberettigelse, arbejdsvilkår og sociale vilkår samt gensidige forpligtelser). Der er blevet taget en række politikinitiativer til at fremme integrationen af ældre arbejdstagere på arbejdsmarkedet. Nogle medlemsstater har fokuseret på at give adgang til voksenlæring, f.eks. Rumænien med vedtagelsen af en national strategi for livslang læring med fokus på øget deltagelse i livslang læring for personer, som sædvanligvis er underrepræsenteret og dårligt stillet på arbejdsmarkedet. Andre medlemsstater har indført særlige aktiveringsplaner og individualiserede arbejdsformidlingstjenester, herunder erhvervsvejledning. Luxembourg indledte i 2016 gennemførelsen af professionaliseringspraktikprogrammet, navnlig bestemt til jobsøgende, der er mindst 45 år. I andre tilfælde har medlemsstaterne foretrukket tilpasning af arbejdspladserne og fremmet sund aldring på arbejdspladsen. Dette har været et mål i den lettiske strategi for aktiv aldring for et længere og bedre arbejdsliv, der omfatter vurdering af færdigheder og helbred, udvikling af en individuel plan på virksomhedsniveau (herunder tilpasning af arbejdspladsen, fleksible arbejdsformer, foranstaltninger til forbedring af sundheden osv.) og uddannelse. I en række medlemsstater øges incitamenterne til beskæftigelse af ældre arbejdstagere (f.eks. bonusser) og manglende incitamenter i skattestrukturer fjernes. Belgien, Tyskland og Østrig har iværksat initiativer for at øge incitamenterne til beskæftigelse af ældre arbejdstagere. Tyskland har planer om at indføre mere fleksible betingelser for at få folk til at fortsætte med at arbejde frem til og ud over den almindelige pensionsalder ved at skabe en bedre ramme for at kombinere erhvervsindkomst med pensionsindtægter. To regioner i Belgien (Vallonien og Bruxelles) har vedtaget reformer for at forbedre de overførte beskæftigelsesincitamentordninger for ældre arbejdstagere. Særlige ordninger og strategier for livslang læring sigter mod at støtte handicappede eller andre dårligt stillede personer i at opnå og bevare lønnet beskæftigelse på det åbne marked. De seneste konkrete eksempler på sådanne foranstaltninger kan ses i Cypern (støtte til arbejdsgivere, som ansætter handicappede), Luxembourg (midlertidig praktik med mulighed for fastansættelse), Malta (beskæftigelseskvoter) og Nederlandene (jobskabelse rettet mod handicappede). Den nye nationale strategi for livslang læring i Rumænien har fastsat et mål om at øge deltagelsen af dårligt stillede grupper, herunder handicappede. På baggrund af en hidtil uset tilstrømning af asylansøgere har medlemsstaterne også sat øget fokus på arbejdsmarkedsintegration af personer med migrantbaggrund. At sikre tidlig indgriben i forhold til de nyankomne med inddragelse af relevante aktører såsom arbejdsgivere og offentlige arbejdsformidlinger har været målet for adskillige initiativer. Sverige har iværksat tidlige foranstaltninger med henblik på asylansøgningsperioden, navnlig introduktion til sproget og samfundet. Når de nyankomne har fået opholdstilladelse, har de adgang til et introduktionsprogram med hurtige forløb rettet mod erhverv, der er truet af mangel på arbejdskraft. Desuden har 200 organer i den offentlige sektor fået til opgave at tilbyde praktikophold til nyankomne i 2016-2018. Virksomhederne spiller også en proaktiv rolle; dem, der tilbyder mindst 100 job eller praktikophold til de nyankomne, er blevet indlemmet i den såkaldte klub 100 med skræddersyede pakker af foranstaltninger fra de offentlige arbejdsformidlinger. Det opdaterede finske regeringsintegrationsprogram 2016-2019 følger også målet om en glidende overgang for immigranter til f.eks. studier eller arbejdsliv ved hjælp af et effektivt indledende samarbejde mellem myndigheder og aktører. De tyske delstater har tilsvarende, men inden for en føderal struktur, vedtaget en række programmer, planer og aftaler i henhold til deres behov (f.eks. en aftale om integration gennem uddannelse og arbejde indgået mellem den bayerske regering og Bayerns erhvervsliv og arbejdsformidlinger). I Østrig oprettede forbundsregeringen i september 2015 en integrationspulje på 75 mio. EUR til at finansiere arbejdsmarkedsintegrationsforanstaltninger for flygtninge med en tildeling på yderligere 40 mio. EUR om året for 2016 og 2017 på forbundsstatens budget. På denne baggrund gennemføres der et pilotprojekt fra de offentlige arbejdsformidlingers side, som sigter mod at identificere individuelle behov og uddannelsesbehov samt at orientere om jobsøgning og uddannelsessystemet i almindelighed og om rettigheder og pligter for ansatte og arbejdsgivere i Østrig. Der er også blevet udviklet specifikke aktiveringsforanstaltninger gennem målrettet modernisering af sociale ydelser og tjenester. I Danmark har den integrationsydelse, der blev indført i september 2015, erstattet uddannelsesstøtte eller kontanthjælp med henblik på at øge incitamenterne for immigranter til at arbejde. Desuden er det således, at flygtninge anses for at være i stand til at arbejde ved ankomsten, den offentlige sektors integrationsprogram skal fokusere på jobrelaterede foranstaltninger og kurser i dansk sprog samt være mere arbejdsmarkedsorienteret, og jobcentre skal styrke deres ydelser til virksomhederne. Desuden er der indført en kontant bonusordning for de private virksomheder, der ansætter flygtninge i almindelig ustøttet beskæftigelse. Ud over de foranstaltninger, der især har til formål at integrere de nyankomne, har en række medlemsstater gjort en indsats for at bekæmpe forskelsbehandling enten gennem nye eller ændrede gældende lovtekster eller udvikling af særlige projekter. I Finland udvider ikke-forskelsbehandlingsloven, som trådte i kraft i 2015, pligten til at fremme ligestilling og forebygge forskelsbehandling. Pligten gælder for almene og faglige uddannelsesudbydere samt uddannelsesinstitutioner og arbejdsgivere og påvirker især arbejdslivet i den private sektor. I Belgien blev der nedsat en ny ekspertkommission ved kongeligt dekret af 18. november 2015 med repræsentanter for de retslige myndigheder, de juridiske erhverv, fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer med henblik på hvert femte år at evaluere anvendelsen og effektiviteten af lovgivningen til bekæmpelse af forskelsbehandling. Spanien har udviklet innovative projekter inden for rammerne af den nationale strategi mod racisme, forskelsbehandling, fremmedhad og andre former for intolerance: der er i løbet af 2015 blevet udviklet et projekt kaldet FRIDA med det formål at udbyde uddannelse og skabe større bevidsthed i uddannelsessektoren. Lignende programmer vil blive lanceret på det retlige område og i sundhedssektoren. Betalt barselsorlov/forældreorlov har en tendens til at øge kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet ved at hjælpe kvinder med at forene arbejds- og familieliv. En afbalanceret fordeling af betalt orlov på kvinder og mænd har vist sig at være særdeles effektiv til at fremme kvinders beskæftigelse, ef