1.Indledning

Beslutning nr. 406/2009/EF (også kaldet beslutning om indsatsfordeling, ESD) blev vedtaget i 2009 som en del af klima- og energipakken og fastsætter grænser for drivhusgasemissioner (GHG) for alle medlemsstater for 2020. Den omfatter emissioner fra transport-, bygnings-, landbrugs-, småindustri-, og affaldssektoren. Disse sektorer var ansvarlige for mere end 55 % af EU's samlede drivhusgasemissioner i 2013. Målet med ESD er at reducere drivhusgasemissionerne i EU med 10 % i 2020 sammenlignet med 2005 og fremme reduktioner af drivhusgasemissioner inden for dens anvendelsesområde på en rimelig og omkostningseffektiv måde. ESD trådte i kraft i juni 2009.

Denne rapport opfylder artikel 14 i beslutningen om indsatsfordeling, der kræver, at Kommissionen udarbejder en rapport, der evaluerer gennemførelsen af ESD og fremlægger den for Europa-Parlamentet og Rådet inden den 31. oktober 2016. Rapporten viser, hvordan beslutningen om indsatsfordeling har fungeret indtil nu, og hvilke erfaringer, der kan uddrages med hensyn til de tiltag, som medlemsstaterne har taget for at begrænse drivhusgasemissionerne i de sektorer, der er omfattet af afgørelsen, og hvilken virkning det har haft på deres nationale udledninger. Resultaterne af evalueringen præsenteres mere detaljeret i det arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, som ledsager denne rapport.

Selv om 2015 var det første år, hvor medlemsstaterne indberettede i henhold til denne beslutning, var de fleste af beslutningens bestemmelser ikke gennemført på evalueringstidspunktet, hvilket gjorde det vanskeligere at drage konklusioner om bestemmelsernes hensigtsmæssighed og at overveje eventuelle ændringer baseret på erfaringerne. I forbindelse med evalueringen var der dog mulighed for at gøre brug af værdifuld dokumentation fra den retlige gennemførelsesproces i forbindelse med beslutningen og medlemsstaternes forberedende arbejde.

2.Baggrund

Klima- og energipakken fastsætter målene for 2020 og kræver en reduktion i drivhusgasemissioner på 20 % i forhold til 1990-niveau, at 20 % af EU's endelige energiforbrug kommer fra vedvarende energikilder og en forbedring af EU's energieffektivitet på 20 %.

Målet om at reducere EU's drivhusgasemissioner med 20 % i 2020 i forhold til 1990 svarer til en reduktion på 14 % i forhold til 2005. Denne indsats er blevet fordelt mellem de sektorer, som er omfattet af emissionshandelssystemet (ETS) og sektorer, som er omfattet af beslutningen om indsatsfordeling (ESD). Inden for rammerne af EU's ETS kræves det, at emissionerne reduceres med 21 % i forhold til niveauet i 2005, mens der for de sektorer, der er omfattet af ESD, kræves en reduktion på 10 % i forhold til 2005.

For at fordele den krævede reduktion på 10 % i 2020 for hele EU blev medlemsstaternes nationale mål for 2020 fastsat efter deres økonomiske kapacitet på grundlag af deres relative velstand (målt ved BNP pr. indbygger i 2005). Målene spænder fra en emissionsreduktion på 20 % inden 2020 (beregnet i forhold til 2005-niveau) for de mest velhavende medlemsstater til en forøgelse på 20 % for de mindst velhavende. (Se figur 1.)

ESD fastsætter ikke specifikke emissionsmål for de individuelle sektorer, der er omfattet af ESD, men overlader det til medlemsstaterne at vælge, hvor og hvordan man vil opnå de nødvendige reduktioner. Emissioner og optag fra LULUCF er ikke inkluderet i ESD.

For at leve op til deres forpligtelser forventes medlemsstaterne at begrænse deres drivhusgasemissionerne i de sektorer, der er omfattet af ESD, og de forventes at gennemføre national lovgivning og tiltag for at opfylde deres forpligtelser. Medlemsstaterne kan også, hvis der er behov herfor, anvende fleksibilitetsinstrumenter for at opfylde deres forpligtelser og fremme omkostningseffektivitet.

ESD fastlægger også et lineært forløb med korresponderende bindende emissionsgrænser (årlige emissionstildelinger, AEA) for hvert år fra 2013 til 2020. Fremskridt hen imod 2020-målene sikres igennem en forpligtelse til årlig indberetning og overensstemmelseskontrol. Medlemsstaterne har pligt til at indberette deres drivhusgasemissioner og om de forventede fremskridt i retning af at opnå deres ESD-forpligtelser.

Medlemsstaterne er ansvarlige for at gennemføre lovgivning og tiltag med henblik på at opfylde deres forpligtelser i henhold til ESD og understøttes af en række EU foranstaltninger, hvoraf nogle også forventes at bidrage til at opnå EU's 2020-mål for vedvarende energi og energieffektivitet. Disse understøttende EU-politikker spiller en vigtig rolle i forbindelse med at stimulere emissionsreduktioner i hele EU i de sektorer, som er omfattet af ESD. Det står dog klart, at emissionsreduktioner skal opnås gennem nationale politikker og tiltag, navnlig inden for transport- og byggesektoren.

Grænser for emissioner i 2020 fastsættes i forhold til emissionsniveauet for 2005. Kilde: Beslutning nr. 406/2009/EF.

For at sørge for, at medlemsstaterne har fleksible vilkår for gennemførelsen af deres forpligtelser, og som et redskab til at øge den overordnede omkostningseffektivitet under opnåelsen af EU's mål for 2020, tilbyder ESD en række fleksibilitetsinstrumenter. Disse vedrører medlemsstaternes muligheder for at administrere deres egne AEA'er inden for overholdelsesperioden og for at overføre AEA'er indbyrdes. Hvis en medlemsstats drivhusgasemission overskrider dens AEA'er for et givet år, kan den låne 5 % af sin AEA'er for det efterfølgende år eller købe AEA'er fra andre medlemsstater eller anvende internationale projektkreditter for at opfylde sit årlige mål. Hvis en medlemsstat reducerer sine emissioner med mere end den behøver og således overopfylder sit mål for et givet år, kan den beholde sine overskydende AEA'er til senere brug inden for overholdelsesperioden eller overføre dem til andre medlemsstater.

ESD har en årlig cyklus for indberetning og overholdelse, der består i, at medlemsstaterne indberetter deres drivhusgasemissioner i nationale opgørelsesrapporter, revisioner af emissionsopgørelser for at validere de indberettede udledninger og overensstemmelseskontrol (dvs. en sammenligning af medlemsstaternes faktiske udledning og deres årlige emissionstildelinger for et givet år). Hvis en medlemsstats udledninger stadig overstiger dens årlige emissionstildeling efter, at der er taget hensyn til fleksibilitetsinstrumenterne, vil den blive underlagt visse sanktioner og være nødt til at træffe korrigerende foranstaltninger.