ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
A. Behov for handling

Hvad er problemstillingen, og hvorfor er det et problem på EU-plan?

Kemiske pesticider bidrager til nedgangen i biodiversiteten. Den europæiske grønne pagt har til formål at reducere både brugen af kemiske pesticider og den risiko, de udgør. I jord til bord-strategien fastsættes EU's mål om at reducere brugen af — og risikoen ved — pesticider med 50 % inden udgangen af 2030. Det nuværende direktiv om bæredygtig anvendelse af pesticider afspejler ikke disse ambitioner. Direktivet har ikke holdt trit med den teknologiske udvikling og gør det ikke muligt på effektiv vis at sikre bæredygtig anvendelse af pesticider. Dertil kommer, at gennemførelsen af direktivet er uensartet og ufuldstændig. Medlemsstaterne kunne gøre mere for at fremme alternative, ikke-kemiske metoder til bekæmpelse af skadegørere. Mange har ikke fastsat nationale mål for reduktion af brugen af og risikoen ved pesticider.

Den specifikke målsætning med Kommissionens forslag er at beskytte biodiversiteten, miljøet og sundheden ved at reducere brugen af kemiske pesticider — og risikoen ved disse pesticider — i hele EU. For at kunne opnå dette må medlemsstaterne nødvendigvis dele ambitionen med hensyn til de mål, der er fastsat i jord til bord-strategien. Kommissionens forslag har til formål at forbedre indsamlingen af data om brugen af pesticider og at fremme alternativer til kemiske pesticider.

Hvad er merværdien ved at handle på EU-plan (nærhedsprincippet)?

Pesticiders indvirkning på biodiversiteten, vandkvaliteten og andre miljøparametre går på tværs af grænserne. Derfor har vi brug for en koordineret EU-indsats for at supplere og styrke nationale og lokale tiltag. Foranstaltningerne vil også bidrage til at opfylde de relevante mål for bæredygtig udvikling, der er fastsat af De Forenede Nationer.

Hvilke løsninger er der overvejet for at nå målene? Foretrækkes en bestemt løsning frem for andre? Hvis nej, hvorfor ikke?
Det generelle problem er, at tabet af biodiversitet og forringelsen af økosystemerne fortsætter i et alarmerende tempo. Som anført i den europæiske grønne pagt er dette en af de største trusler, som EU står over for i de kommende årtier, fordi vores samfund og økonomi er stærkt afhængige af de fordele, som sunde økosystemer giver. Den geopolitiske udvikling i Europa har understreget behovet for at sørge for sikre og modstandsdygtige fødevaresystemer, og desuden udgør klimaændringer og tab af biodiversitet betydelige langsigtede trusler mod landbrugets produktivitet. Genopretningen af naturen fungerer som en forsikringspolice for at sikre EU's langsigtede bæredygtighed og modstandsdygtighed på tværs af en række økonomiske sektorer. Hidtil har genopretningen af økosystemer i hele EU imidlertid slet ikke været tilstrækkelig til at håndtere disse udfordringer, og økosystemerne forringes fortsat. Selv om der findes specifikke politikker, der bidrager til genopretning af økosystemer, er der også mange mangler: manglen på specifikke mål i den eksisterende lovgivning som f.eks. habitatdirektivet, det faktum, at adskillige økosystemer (såsom skove og agroøkosystemer) ikke er tilstrækkeligt omfattet af lovgivningen, og det forhold, at de frivillige mål, der tidligere er blevet fastsat, er ineffektive. Generelt har de hidtidige forsøg ikke været tilstrækkelige til at opnå en genopretning i det omfang og på det niveau, der er nødvendigt.

Det specifikke mål er at genoprette forringede økosystemer i hele EU (f.eks. vådområder, skove, marine økosystemer, agroøkosystemer, vandløb og søer samt alluviale levesteder) og især dem, der har størst potentiale til at opfange og lagre kulstof, og at forebygge og mindske konsekvenserne af naturkatastrofer. Dette bør bidrage til at sikre, at EU's biodiversitet er på vej mod genopretning senest i 2030, og at der iværksættes genopretningsforanstaltninger for alle EU-økosystemer, der har brug for genopretning, senest i 2050. Ansvaret for at nå dette mål vil ligge hos EU og medlemsstaterne. De operationelle mål er: a) at fastsætte retligt bindende mål, som supplerer de eksisterende retlige instrumenter, for genopretning af økosystemer og bevarelse af dem i god stand, og b) at etablere en effektiv gennemførelsesramme, hvor medlemsstaterne udarbejder nationale genopretningsplaner for, hvordan målene skal nås, med angivelse af tilstandsvurderinger, genopretningsplanlægning, rapportering og finansiering. Kommissionen vil gennemgå planerne og regelmæssigt vurdere fremskridtene.
Hardware- og softwareprodukter udsættes ofte for vellykkede cyberangreb, og de samlede årlige omkostninger ved cyberkriminalitet beløb sig således til 5,5 mia. EUR i 2021. Der er to store problemer forbundet med disse produkter, som øger omkostningerne for brugerne og samfundet: 1) et lavt cybersikkerhedsniveau, der afspejles i udbredte sårbarheder og utilstrækkelig og inkonsekvent levering af sikkerhedsopdateringer til håndtering heraf, og 2) brugernes utilstrækkelige forståelse af og adgang til oplysninger, hvilket forhindrer dem i at vælge produkter med passende cybersikkerhedsfunktioner eller at anvende dem på en sikker måde.

Der blev udpeget to hovedmål, som skal sikre et velfungerende indre marked: 1) skabe betingelser for udvikling af sikre produkter med digitale elementer ved at sikre, at hardware- og softwareprodukter bringes i omsætning med færre sårbarheder, og at fabrikanterne tager sikkerheden alvorligt i hele et produkts livscyklus og 2) skabe betingelser, der gør det muligt for brugerne at tage hensyn til cybersikkerhed, når de udvælger og anvender produkter med digitale elementer. Der blev fastsat fire specifikke mål: i) sikre, at fabrikanterne forbedrer sikkerheden af produkter med digitale elementer lige fra design- og udviklingsfasen og i hele livscyklussen, ii) sikre en sammenhængende ramme for cybersikkerhed, der letter hardware- og softwarefabrikanternes overholdelse af kravene, iii) øge gennemsigtigheden med hensyn til sikkerhedsegenskaber ved produkter med digitale elementer og iv) gøre det muligt for virksomheder og forbrugere at anvende produkter med digitale elementer på en sikker måde.
Formålet med dette initiativ er ikke at finde løsninger til at overvinde en fremtidig krise som helhed, men snarere at muliggøre en hurtig og fleksibel reaktion på virkningerne af en krise på det indre marked, navnlig med hensyn til hindringer for den frie bevægelighed og mangel på kriserelevante varer og tjenesteydelser. Det overordnede mål med nødinstrumentet for det indre marked er at øge det indre markeds årvågenhed over for og reaktion på kriser samt at sikre, at det fungerer gnidningsløst i krisetider. Med henblik herpå vil nødinstrumentet for det indre marked give EU en velkalibreret kriseværktøjskasse, der gør det muligt at reagere hurtigt og effektivt på enhver fremtidig krise, der truer med at hæmme det indre markeds funktion. Det vil supplere andre eksisterende EU-mekanismer, herunder gennem bedre koordinering, gennemsigtighed og hurtighed. Dette initiativ har to specifikke mål:

1. Minimere hindringerne for den frie bevægelighed for varer, tjenesteydelser og personer i krisetider: Målet er at tilvejebringe en værktøjskasse med løsninger bestående af overvågnings-, koordinerings- og gennemsigtighedsforanstaltninger, der sikrer mere ensartede og målrettede svar fra medlemsstaterne og skaber den nødvendige gennemsigtighed, når det drejer sig om hindringer for den frie bevægelighed.

2. Afhjælpe mangler og sikre tilgængelighed af kriserelevante varer og tjenesteydelser: Målet er at fremme hurtige og praktiske løsninger på forsyningsproblemer i krisetider og at sørge for passende overvågnings-, koordinerings- og gennemsigtighedsmekanismer med henblik på en målrettet politisk reaktion ved at muliggøre informationsudveksling og tæt samarbejde med industrien/interessenter om at identificere kriserelevante flaskehalse i forsyningskæden og kapacitetsbehov og om nødvendigt træffe yderligere foranstaltninger.
Selv om alvoren af problemerne varierer i EU, gør de det generelt vanskeligt for medieaktører at udnytte det indre markeds fulde potentiale, bevare den økonomiske bæredygtighed og udfylde deres samfundsmæssige rolle korrekt med hensyn til at informere borgere og virksomheder.

Initiativet vil mindske den byrde, som markedsaktørerne står over for med hensyn til at overholde forskellige nationale retsregler, når de opererer i flere medlemsstater. Det vil øge forudsigeligheden og retssikkerheden, fremme fair konkurrence (navnlig i forhold til globale onlineplatforme), øge investeringerne på tværs af grænserne og forbedre kvaliteten af de medietjenester, der leveres i EU. En intervention kun på nationalt plan vil mangle det fornødne omfang og den nødvendige tilnærmelsesvirkning. Under alle omstændigheder vil initiativet ikke gribe ind i nationale identiteter eller reguleringstraditioner på medieområdet.

Hvilke løsninger er der overvejet for at nå målene? Foretrækkes en bestemt løsning frem for andre? Hvis ikke, hvorfor?
Udrulningen af kunstig intelligens er både en målsætning for Kommissionen og en forventet tendens. Selv om AI-baserede produkter/tjenester forventes at være sikrere end traditionelle produkter/tjenester, vil der stadig forekomme ulykker.

De nuværende regler om erstatningsansvar, navnlig nationale regler baseret på culpa, er ikke tilpasset til at behandle erstatningskrav for skader forårsaget af AI-baserede produkter/tjenester. I henhold til sådanne regler skal skadelidte bevise, at en person, der har forvoldt skaden, har gjort sig skyldig i en uretmæssig handling/undladelse. De særlige karakteristika ved kunstig intelligens, herunder autonomi og uigennemsigtighed (den såkaldte "sorte boks"-effekt), gør det vanskeligt eller uoverkommeligt dyrt at identificere den ansvarlige person og bevise kravene for et vellykket erstatningskrav.

Kommissionen ønsker at undgå, at ofre for skader forårsaget af kunstig intelligens, f.eks. borgere og virksomheder, er mindre beskyttet end ofre for traditionelle teknologier. En sådan mangel på kompensation kan påvirke deres tillid til kunstig intelligens og i sidste ende udbredelsen af AI-baserede produkter/tjenester.

Det er usikkert, hvordan de nationale ansvarsregler kan anvendes på de særlige forhold, der gør sig gældende for kunstig intelligens. Hertil kommer, at domstolene, når de står over for et resultat, som er uretfærdigt for offeret, kan anvende de eksisterende regler på ad hoc-basis for at nå frem til et retfærdigt resultat. Dette vil skabe retsusikkerhed. Som følge heraf vil erhvervslivet have vanskeligt ved at forudsige, hvordan de eksisterende ansvarsregler vil blive anvendt i tilfælde af skader. De vil således have vanskeligt ved at vurdere og forsikre deres eksponering for ansvar. Denne indvirkning forstærkes i tilfælde af virksomheder, der er aktive på tværs af grænserne, da usikkerheden vil dække forskellige jurisdiktioner. Den vil især berøre SMV'er, som ikke kan trække på intern juridisk ekspertise eller kapitalreserver.

Det forventes også, at medlemsstaterne, hvis EU ikke handler, vil tilpasse deres nationale ansvarsregler til udfordringerne i forbindelse med kunstig intelligens. Dette vil føre til yderligere fragmentering og øge omkostningerne for virksomheder, der er aktive på tværs af grænserne.
I direktivet fastsættes fælles EU-regler for producenters objektive ansvar (dvs. ansvar uanset fejl eller forsømmelighed) for skader forårsaget af defekte produkter. Det giver enhver person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, uanset om vedkommende er ejer eller tilstedeværende, mulighed for at kræve økonomisk erstatning for død, personskade eller skade på forbrugerens ejendom.

På grundlag af resultaterne af evalueringen peges der i konsekvensanalysen på to problemer.

1.Visse produkter, økonomiske aktører og skader i den digitale og cirkulære økonomi er ikke omfattet af objektivt ansvar. Direktivet blev udformet længe før den digitale revolution, og det er uklart, hvordan dets regler finder anvendelse på produkter i den digitale tidsalder, navnlig software og produkter, der har brug for software eller digitale tjenester for at kunne fungere, f.eks. intelligente enheder og selvkørende køretøjer. Det er også uklart, hvem der bør være ansvarlig, når et produkt, der er blevet ændret af en istandsættelses- eller en genfremstillingsvirksomhed, er defekt og forårsager skade. Desuden er det i stigende grad almindeligt, at forbrugerne køber produkter fra lande uden for EU, uden at der er en producent eller importør med hjemsted i EU. Det betyder, at der ikke er nogen at søge om erstatning fra i henhold til direktivet, hvis et produkt er defekt og forårsager skade.

2.Forbrugerne står over for hindringer for at få erstatning. Det kan være meget vanskeligt for skadelidte at bevise, at et produkt er defekt, og at defekten forårsagede skaden, i komplekse sager, f.eks. i forbindelse med produkter, der fungerer med kunstig intelligens, intelligente produkter eller lægemidler. Direktivet giver ikke skadelidte ret til tekniske oplysninger, som de måtte have brug for for at bevise ansvaret, og der er heller ingen udtrykkelig mulighed for at lette bevisbyrden, når skadelidte står over for uforholdsmæssigt store vanskeligheder. Direktivet fastsætter også begrænsninger med hensyn til at fremsætte krav: Erstatningskrav for tingsskade til en værdi af under 500 EUR er ikke tilladt, og producentansvar ophører efter 10 år.
Ud fra et EU-konkurrenceretligt synspunkt anses arbejdstagere for at være integreret i den virksomhed, som de har et ansættelsesforhold til. Traktatens artikel 101 finder derfor ikke anvendelse på dem, men kun på den virksomhed, der beskæftiger dem. Selvstændige erhvervsdrivende betragtes i princippet som "virksomheder", der udøver deres aktivitet på markedet som selvstændige erhvervsdrivende i forhold til deres opdraggiver. De falder derfor ind under anvendelsesområdet for artikel 101 i TEUF.

Den binære sondring mellem arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som anvendelsen af konkurrencereglerne bygger på, betyder, at selvstændige erhvervsdrivende kan overtræde EU's konkurrenceregler, hvis de forhandler kollektivt om deres arbejdsvilkår. Dette problem med retsusikkerhed berører især visse selvstændige, der arbejder alene, dvs. uden arbejdstagere, og som er afhængige af deres personlige arbejdskraft for at kunne leve (i det følgende benævnt "selvstændige uden ansatte"). De har de største vanskeligheder med at påvirke deres arbejdsvilkår. I lyset af disse betragtninger er det største problem, som det aktuelle initiativ har til formål at løse, at der er retsusikkerhed om anvendelsen af EU's konkurrencelovgivning på kollektive aftaler om arbejdsvilkårene for visse selvstændige uden ansatte, som kan have ringe indflydelse på deres arbejdsvilkår.
Korttidsudlejning af indkvartering er efterhånden blevet en vigtig del af turismesektoren. Det tegner sig for næsten en fjerdedel af EU's samlede udbud af indkvarteringssteder for turister, og denne tendens er forstærkes af fremkomsten af onlineplatforme. Korttidsudlejning skaber fordele og muligheder for gæster, udlejere og turismesektoren som helhed, men giver også anledning til bekymring — ikke mindst for lokalsamfund med uforholdsmæssigt store turiststrømme og mangel på økonomisk overkommelige boliger. De offentlige myndigheder regulerer i stigende grad korttidsudlejning af indkvartering på nationalt, regionalt eller lokalt plan, men manglen på nøjagtige data på dette område gør det vanskeligt for dem at udvikle politiske løsninger og håndhæve reglerne. Samtidig stilles onlineplatforme af alle størrelser i stigende grad over for talrige uensartede anmodninger fra offentlige myndigheder om at videregive data om korttidsudlejning af indkvartering og om at skabe større gennemsigtighed (f.eks. ved at vise visse oplysninger). Dette udgør en tung byrde for platforme, som ofte ignorerer anmodninger om data eller kun indsender ufuldstændige datasæt. Vanskelighederne med at videregive data skyldes: i) ineffektive og uensartede registreringsordninger forvaltet af offentlige myndigheder (som derfor ikke effektivt kan indhente identificeringsdata om udlejere og annoncer) ii) mangel på retlige rammer, som er effektive og kan håndhæves, samt mangel på standarder og værktøjer til at udveksle data mellem platforme og offentlige myndigheder og iii) mangel på en egentlig retlig ramme for gennemsigtighed og videregivelse af data. De konstaterede problemer har en stærk EU-dimension. For platforme, som typisk opererer på tværs af grænserne, bevirker de uensartede og komplekse regler og anmodninger om data, at deres evne til at udbyde tjenester på det indre marked svækkes. Overalt i EU oplever offentlige myndigheder, der har brug for data om korttidsudlejning af indkvartering, de samme vanskeligheder med effektivt at indhente data af høj kvalitet. Der har derfor lydt kraftige opfordringer til, at EU skrider til handling, navnlig som led i omstillingsforløbet for turisme og EU's dagsorden for byerne. Dette initiativ indgår desuden i EU's SMV-strategi, idet behovet for en løsning er stort blandt de mange SMV-aktører inden for branchen for korttidsudlejning, bl.a. platforme.
Den foretrukne løsning (løsning 3) forventes at bidrage væsentligt til at forbedre medlemsstaternes kapacitet til at forebygge smugling og omdirigering af skydevåben ved import og eksport. Den EU-ordning, der skal sikre, at en given model af et signalvåben eller et gas- og signalvåben klassificeres under samme position i den kombinerede toldnomenklatur i hele EU, vil give yderligere sikkerhed, idet det undgås, at ombyggelige modeller alligevel ikke angives som skydevåben i visse medlemsstater. Ved at opstille en liste over ikkeombyggelige signalvåben og gas- og signalvåben i overensstemmelse med gennemførelsesdirektiv 2019/69 sikres det, at sådanne importerede våben automatisk anerkendes i hele EU. Det vil øge sikkerheden i forbindelse med import med garanti for, at kun våben på denne liste ikke er skydevåben.

At forhindre privatpersoner i at importere halvfabrikerede skydevåben og væsentlige komponenter vil være den mest effektive fremgangsmåde til at undgå omdirigering og ulovlig fremstilling af umærkede skydevåben. Sporbarheden af skydevåben (og dermed sikkerheden i forbindelse med handelen) vil i høj grad blive forbedret ved en fuldstændig datamatisering af dataregistreringssystemerne for tilladelser (og det vil medføre en årlig fordel på 1,5 mio. EUR for våbenhandlerne).

Samtidig vil importørerne blive sikret lige vilkår gennem indførelsen af en ensartet EU-importtilladelse, udpegningen af myndigheder til at foretage kontrol med overholdelsen og fastsættelsen af en frist på 60 dage for udstedelse af importtilladelser. Hvis tredjelandene antages altid at give stiltiende samtykke til transit af skydevåben efter 20 dage, vil dette desuden reducere omkostningerne for våbenhandlere årligt med over 56 000 EUR.
Kommissionsformand Ursula von der Leyen sagde følgende i sin tale om Unionens tilstand i september 2020: "Hvis du er forælder i ét land, er du det i alle lande." Med denne erklæring henviste formanden til behovet for at sikre, at forældreskab, der er fastslået i én medlemsstat, anerkendes i alle andre medlemsstater.

Kommissionen er gennem borgernes klager, andragender til Europa-Parlamentet og retssager blevet gjort opmærksom på, at familier kan støde på vanskeligheder med at få forældreskabet til deres børn anerkendt i grænseoverskridende situationer inden for EU.

Årsagerne til problemerne med anerkendelse af forældreskab er: i) de divergerende regler i medlemsstaterne om fastlæggelse af forældreskab i nationale situationer (materielle regler) og i grænseoverskridende situationer (lovvalgsregler), ii) de divergerende regler i medlemsstaterne om anerkendelse af forældreskab fastslået i udlandet og iii) manglen på regler om anerkendelse af forældreskab i eksisterende EU-retsakter og på internationalt plan.

I henhold til EU-Domstolens retspraksis skal medlemsstaterne anerkende forældreskab, der er fastslået i en anden medlemsstat, for så vidt angår rettigheder, der følger af EU-retten, navnlig de rettigheder, som et barn har i henhold til EU-retten om fri bevægelighed, herunder direktiv 2004/38/EF. I henhold til EU-Domstolens retspraksis er medlemsstaterne imidlertid på nuværende tidspunkt ikke forpligtet til at anerkende forældreskabet til et barn til andre formål. Manglende anerkendelse af forældreskab til andre formål kan have betydelige negative konsekvenser for børn i grænseoverskridende situationer.

En sådan manglende anerkendelse griber ind i børns grundlæggende rettigheder, navnlig retten til identitet, retten til ikkeforskelsbehandling og retten til respekt for privatliv og familieliv. De rettigheder, som børn har som følge af forældreskab i henhold til national ret, kan også blive nægtet. Børn kan f.eks., for så vidt angår en af deres forældre, miste deres ret til underholdsbidrag, arv eller forældremyndighed eller retten til at få en af deres forældre til at fungere som deres juridiske repræsentant i en anden medlemsstat i spørgsmål som skolegang, lægebehandling, åbning af en bankkonto eller forvaltning af deres ejendom.

Den manglende anerkendelse af forældreskab får undertiden familier til at indlede en retssag med henblik på at få forældreskabet til deres barn anerkendt i en anden medlemsstat. Disse procedurer medfører imidlertid betydelige omkostninger, tid og byrder og giver usikre resultater. Desuden har den manglende anerkendelse af forældreskab en negativ indvirkning på børns og deres familiers trivsel. I sidste ende kan den manglende anerkendelse af forældreskab afskrække børn og deres familier fra at udøve deres ret til fri bevægelighed af frygt for, at forældreskabet til barnet ikke vil blive anerkendt i en anden medlemsstat til alle formål.
Resumé

Konsekvensanalyse af et initiativ, som skal styrke de eksisterende regler og udvide rammen for informationsudveksling på beskatningsområdet til at omfatte kryptoaktiver.

A. Behov for handling

Hvorfor? Hvad er problemstillingen?

Det primære problem, initiativet omhandler, er at skattemyndighederne ikke har de fornødne oplysninger til at kunne overvåge indtægter tjent ved brug af kryptoaktiver. Underrapportering af data vedrørende kryptoaktivbrugeres indtægter gør det yderst vanskeligt for skattemyndighederne at sikre, at skatterne faktisk betales. Kryptoaktiver er p.t. ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om administrativt samarbejde (Rådets direktiv 2011/16/EU (DAC)), som indeholder bestemmelser vedrørende automatisk informationsudveksling mellem medlemsstaterne til skatteformål.

Internetbaserede produkter, tjenester og applikationer — navnlig dem, som bruger distribuerede netværk, såsom kryptoaktiver — kan nemt handles på tværs af grænserne. Det skaber skattemæssige udfordringer for så vidt angår adgangen til information, som kun kan løses ved et stærkt administrativt samarbejde landene imellem.

Hvilke resultater forventes der af initiativet?

Som en generel målsætning sigter forslaget på at sikre et fair og effektivt fungerende indre marked ved at øge den overordnede gennemsigtighed på skatteområdet. Dette vil ikke kun gavne skattemyndighederne men også brugere og tjenesteudbydere. Initiativet stiler også mod at beskytte medlemsstaternes skatteindtægter ved at udvide og skabe klarhed om indberetningsforpligtelserne vedrørende kryptoaktiver i Den Europæiske Union. Det nuværende forslag (DAC8) bør mere specifikt forbedre medlemsstaternes evne til at opdage og imødegå skattesvig, skatteunddragelse og skatteundgåelse. Det bør ligeledes afværge manglende overholdelse.

Hvad er merværdien ved at handle på EU-plan?

Medlemsstaternes tiltag giver ikke en virkningsfuld og effektiv løsning på problemer, der i sagens natur er tværnationale. En EU-tilgang er at foretrække for at undgå et kludetæppe af indberetningskrav, som gennemføres uens af nogle eller alle medlemsstater. Tiltag på EU-niveau sikrer sammenhæng, reducerer den administrative byrde for rapporterende enheder og skattemyndigheder og er mere effektiv over for potentielle smuthuller, som skyldes de pågældende aktivers flygtige natur.

B. Løsninger

Hvilke lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige løsninger er overvejet? Foretrækkes en bestemt løsning frem for andre? Hvorfor?