INDHOLD

1. Resumé 3

1.1. Forskning & udvikling & innovation 3

1.2. Miljøbeskyttelse og energibesparelser 4

1.3. Regional udvikling 5

1.4. Små og mellemstore virksomheder (SMV'er) 5

1.5. Bredbåndssektoren 6

1.6. Beskæftigelse og uddannelse 7

2. Indledning 8

3. Statsstøtte til forskning, udvikling og innovation 11

3.1. Politisk kontekst 11

3.2. Statsstøtteregler for F&U&I 13

3.3. Statsstøttebeslutninger om F&U&I og casestudier 15

3.4. Udgifter til F&U&I 18

3.5. Statsstøtte og innovationsresultater 20

3.6. Konklusion vedrørende statsstøtte til F&U&I 22

4. Statsstøtte til miljøbeskyttelse 22

4.1. Politisk kontekst 22

4.2. Statsstøtteregler for miljøbeskyttelse 24

4.3. Statsstøttebeslutninger om miljøbeskyttelse og casestudier 25

4.4. Statsstøtteudgifter til miljøbeskyttelse 28

4.5. Konklusion vedrørende statsstøtte til miljøbeskyttelse og energibesparelser 30

5. Statsstøtte til regional udvikling 30

5.1. Politisk kontekst 30

5.2. Regler om statsstøtte til regional udvikling 32

5.3. Statsstøttebeslutninger om regionalstøtte og casestudier 34

5.4. Statsstøtteudgifter til regionalstøtte 37

5.5. Konklusion vedrørende statsstøtte til regional udvikling 39

6. Statsstøtte til SMV'er 39

6.1. Politisk kontekst 39

6.2. Statsstøtteregler for SMV'er 40

6.3. Statsstøttebeslutninger om SMV'er og casestudier 42

6.4. Statsstøtteudgifter til SMV'er 44

6.5. Konklusion vedrørende statsstøtte til SMV'er 46

7. Statsstøtte til bredbåndssektoren 47

7.1. Politisk kontekst 47

7.2. Statsstøtteregler for bredbånd 48

7.3. Statsstøttebeslutninger om bredbånd og casestudier 49

7.4. Statsstøtteudgifter til bredbåndssektoren 51

7.5. Konklusion vedrørende statsstøtte til bredbåndssektoren 54

8. Statsstøtte til beskæftigelse og uddannelse 54

8.1. Politisk kontekst 54

8.2. Regler for statsstøtte til beskæftigelse og uddannelse 56

8.3. Statsstøttebeslutninger om beskæftigelse og uddannelse samt casestudier 57

8.4. Statsstøtteudgifter til uddannelse og beskæftigelse 60

8.5. Konklusion vedrørende statsstøtte til beskæftigelse og uddannelse 61

9. Konklusion 62

RESUMÉ

Denne forårsudgave af resultattavlen for statsstøtte giver et overblik over statsstøtten på de områder, der er særligt relevante for Europa 2020-strategien[1]. Disse områder er forskning og udvikling og innovation (F&U&I), miljøbeskyttelse, regional udvikling, bredbånd, SMV'er, beskæftigelse og uddannelse. For hvert af disse områder fastsætter resultattavlen den politiske kontekst, beskriver de retlige rammer for tildeling af statsstøtte, giver oplysninger om antallet og typen af de foranstaltninger, der er besluttet i perioden 2004-2010, samt om faktiske udgifter (til og med 2009). Denne resultattavle er den første, som vedrører statsstøtte i forbindelse med Europa 2020-strategien. Den skal tjene som udgangspunkt for yderligere analyse i de kommende år og skal, hvor det er muligt, suppleres med en mere kvalitativ analyse af støtteforanstaltningernes effektivitet.

Forskning & udvikling & innovation

Forskning og udvikling og innovation (F&U&I) er vigtige elementer i bestræbelserne på at styrke den europæiske økonomis konkurrenceevne og sikre bæredygtig vækst. Derfor har F&U&I fået en central plads i Europa 2020-strategien.

Det primære formål med statsstøtte til forskning, udvikling og innovation er at stille finansielle midler til rådighed, hvis markederne ikke selv kan levere et optimalt resultat på grund af mangler ved deres funktionsmåde (som et resultat af f.eks. ydre forhold, offentlige goder, ufuldstændig og asymmetrisk information og koordination eller netværksfejl). Statsstøtte kan kun bidrage til at generere mere F&U&I, hvis den rettes mod påviste markedssvigt, der forhindrer markederne i at nå optimale F&U&I-niveauer, og hvis den er velgennemtænkt, således at fordrejning af konkurrencen og samhandlen minimeres, og det offentliges udgiftseffektivitet maksimeres. Det er imidlertid vigtigt at huske på, at statsstøtte kun er et supplerende element i den meget større værktøjskasse, som er nødvendig for at øge investeringerne i F&U&I, og at den ikke kan ikke erstatte de reformer, der er påkrævet for at tackle de strukturelle svagheder på dette specifikke område.

EU skal fortsat foretage markante forbedringer for at nå Europa 2020-målet om at bruge 3 % af EU's BNP på F&U&I senest i 2020. I 2009 lå dette tal på 2,01 % af BNP (ca. 236,5 mia. EUR), hvilket var det højeste niveau nogensinde, men dog stadig et godt stykke under målet på 3 %. Der er desuden enorme forskelle mellem medlemsstaterne. Den offentlige sektor var finansieringskilden til omkring en tredjedel af de samlede udgifter til F&U&I i EU (0,65 % af BNP). Statsstøtte udgjorde en relativt lille andel heraf (10,6 mia. EUR, svarende til 0,09 % af BNP i 2009).

I perioden 2004-2010 traf Kommissionen 426 endelige beslutninger om F&U&I-foranstaltninger, hvoraf 413 foranstaltninger blev godkendt, 12 foranstaltninger vurderedes ikke at indeholde statsstøtte, og 1 var genstand for en negativ beslutning med krav om tilbagesøgning. Mellem ikrafttrædelsen af F&U&I-rammebestemmelserne[2] den 1. januar 2007 og slutningen af 2010 godkendte Kommissionen 195 støtteordninger. I samme periode godkendte Kommissionen yderligere 44 individuelle eller ad hoc F&U&I-støtteforanstaltninger, hvoraf 39 blev godkendt efter en detaljeret vurdering.

I henhold til de årlige rapporter, som medlemsstaterne indsender, blev mere end halvdelen af det samlede beløb på 46,5 mia., der blev tildelt i perioden 2004-2009 til F&U&I, stillet til rådighed af to medlemsstater: Tyskland (29 %) og Frankrig (22 %). Fem andre medlemsstater var ansvarlige for yderligere en tredjedel af det samlede beløb: Italien (11 %), Spanien (9 %), Det Forenede Kongerige (7 %), Belgien (5 %) og Nederlandene (4 %).

Medlemsstater, der anses som innovationsførende, er ikke nødvendigvis dem, som giver mest statsstøtte til F&U&I. Der foreligger dokumentation for, at et højt ydeevneniveau på dette område ikke er direkte forbundet med statsstøtten, men snarere med det relevante investeringsklima og de generelle investeringsmuligheder.

Miljøbeskyttelse og energibesparelser

Europa 2020-strategien har fastsat "bæredygtig vækst" til fremme af en mere ressourceeffektiv, grønnere og mere konkurrencedygtig økonomi som en af hovedprioriteterne i de kommende år. Den definerede navnlig følgende mål: en reduktion af CO2-emissionen med 20 %, en andel på 20 % for vedvarende energi af EU's energiforbrug og en stigning på 20 % i energieffektivitet.

Formålet med statsstøttekontrollen på miljøbeskyttelsesområdet er at sikre, at der med statsstøtteforanstaltninger opnås et højere miljøbeskyttelsesniveau end uden støtte, og at sikre, at de positive virkninger af støtten opvejer dens negative virkninger, navnlig konkurrencefordrejning og indvirkninger på handlen mellem medlemsstaterne. Statsstøtte kan være nødvendig for at nå EU's miljømål, der ikke kan opnås gennem markedsbaserede incitamenter eller lovgivningsmæssig regulering.

Den støtte, som medlemsstaterne yder, falder ind under to kategorier: (i) direkte støtte til miljøforanstaltninger og (ii) reduktion af miljøpåvirkning eller fritagelse for miljøafgifter. I perioden 2004-2010 traf Kommissionen 347 endelige beslutninger herom (heraf 320 godkendelser af statsstøtteforanstaltninger), og antallet af gruppefritagne foranstaltninger udgjorde 219. Det største antal foranstaltninger vedrørte fremme af energi fra vedvarende energikilder (120 gruppefritagne foranstaltninger).

I perioden 2004-2009 beløb statsstøtten til miljøbeskyttelse sig til 79 mia. EUR i EU. Heraf tegnede Tyskland og Sverige sig (gennem skattefritagelser) for hhv. 51 % og 16 %. I 2009 beløb den statsstøtte, der blev ydet i EU, sig til 13,2 mia. EUR

Regional udvikling

Europa 2020-strategien placerer økonomisk, social og territorial samhørighed som det centrale element i strategien. I øjeblikket er den regionale statsstøtte det horisontale mål med den højeste andel af den samlede støtte til industri og service.

En effektiv kontrol med den regionale statsstøtte er en forudsætning for, at medlemsstaterne kan føre effektive støttepolitikker og bidrage til intelligent, bæredygtig og inklusiv vækst.

Formålet med statsstøttekontrollen i forbindelse med regional støtte er at give mulighed for national støtte til fremme af udviklingen af ugunstigt stillede områder inden for EU på en måde, som er forenelig med reglerne for det indre marked. Der lægges særlig vægt på EU's yderregioner i betragtning af de specifikke yderligere omkostninger, der skyldes de strukturproblemer, som kan være afledt af afsides beliggenhed og særlige problemer med at blive integreret i det indre marked.

Der skal skelnes mellem kontrollen med den regionale statsstøtte og EU's samhørighedspolitik. Den statslige regionalstøtte fokuserer reelt mere på ugunstigt stillede områder end EU's regionalpolitik, som i øjeblikket har bredere politikmål og et større arealmæssigt omfang. Kun en brøkdel af finansieringen af samhørighedspolitikken er omfattet af statsstøttereglerne, da størstedelen af strukturfondsmidlerne anvendes til aktiviteter, der ikke falder ind under definitionen af statsstøtte, f.eks. generelle infrastrukturaktiviteter.

I perioden 2004-2010 vedtog Kommissionen 570 endelige beslutninger om statsstøtteforanstaltninger for regional udvikling. I samme periode gennemførte medlemsstaterne 778 gruppefritagne foranstaltninger for regional udvikling.

I perioden 2004-2009 udgjorde statsstøtten til regional udvikling 67 mia. EUR, hvoraf 13 mia. EUR blev ydet i 2009. Næsten halvdelen (45 %) af den regionale støtte i 2009 blev ydet gennem kun fem foranstaltninger i Tyskland og Frankrig.

Små og mellemstore virksomheder (SMV'er)

Europa 2020-strategien fremhæver SMV'ernes rolle i den europæiske økonomi som drivkraft for jobskabelse og vækst. Støtten til SMV'erne udgør et vigtigt element i Europa 2020-strategien. Ud over andre svagheder i relation til erhvervsklimaet er medlemsstaterne navnlig nødsaget til at tage fat på disse virksomheders særlige finansieringsvanskeligheder. Hvor markedskræfterne alene er utilstrækkelige, kan statsstøtteforanstaltninger spille en supplerende rolle ved at stille offentlig finansiering til rådighed.

Statsstøttekontrollen er imidlertid essentiel for at opretholde lige vilkår for alle virksomheder, der er aktive på det indre marked, uafhængigt af den medlemsstat, hvor de har deres hjemsted. Kommissionen skal være opmærksom på, at foranstaltningerne er målrettede, og sikre, at støtten ikke afskrækker investorer, ikke investeres for at holde ineffektive virksomheder kørende, og at den ikke skaber konkurrencefordrejning.

Mellem 2004 og 2010 traf Kommissionen 139 endelige beslutninger om foranstaltninger, som udelukkende er rettet mod SMV'er (hvoraf 108 omhandlede risikovillig kapital). Tre medlemsstater tegnede sig for mere end halvdelen af de godkendte foranstaltninger vedrørende risikovillig kapital: Tyskland, Det Forenede Kongerige og Italien. De andre SMV-støtteforanstaltninger angik overvejende Tyskland, Østrig og Slovakiet. Antallet af foranstaltninger i medfør af den generelle gruppefritagelsesforordning[3] nåede op på omkring 1 500 i perioden 2004-2010. Heraf er støtte i form af risikovillig kapital (der kan ydes som gruppefritagne foranstaltninger siden ikrafttrædelsen af den generelle gruppefritagelsesforordning) kun målet for 28 foranstaltninger.

Den samlede øremærkede statsstøtte til SMV'er beløb sig til ca. 33 mia. EUR i perioden 2004-2009 (4,6 mia. EUR i 2009), hvoraf risikovillig kapital repræsenterer omkring 2,3 mia. EUR. Fire medlemsstater stod for tre fjerdedele af den samlede SMV-støtte i 2009: Italien (24 %), Tyskland (20 %), Frankrig (18 %) og Det Forenede Kongerige (14 %).

Tallene for statsstøtte til SMV'er afspejler imidlertid ikke fuldstændigt det samlede støttebeløb, der reelt er rettet mod disse virksomheder, da tallene kun tager hensyn til de foranstaltninger, hvor det primære mål er "SMV'er" eller "risikovillig kapital". Konklusioner, der kunne drages af den nedadgående tendens, som er konstateret med hensyn til den samlede støtte til SMV'er, skal tage højde for dette forhold.

Hvad angår risikovillig kapital, ser det ud til, at det meste af støtten er koncentreret i Det Forenede Kongerige. De øvrige medlemsstater gjorde stort set ikke brug af denne mulighed.

Bredbåndssektoren

Europa 2020-strategien har understreget vigtigheden af bredbåndsudvikling til fremme af social integration og konkurrenceevne i EU. Den fastsætter også ambitiøse mål for bredbåndsudvikling, som det fremgår af den "digitale dagsorden" for Europa, f.eks. at alle europæere senest i 2013 skal have en basal bredbåndsadgang, og at det skal sikres, at alle europæere har adgang til en meget hurtigere internettjeneste senest i 2020. Udgifterne i forbindelse med disse to mål anslås at ville andrage op til hhv. 60 mia. EUR og 270 mia. EUR.

Målet for statsstøttekontrollen i forbindelse med bredbånd er at fremme konkurrencen mellem serviceudbyderne gennem en forbedring af infrastrukturudviklingen. Hensigten hermed er at bidrage til at maksimere "forbrugervelfærden" i form af lavere priser og bedre ydelser. Sådanne investeringer vil primært komme fra kommercielle operatører. Vigtigheden af offentlig finansiering og statsstøtte er dog steget signifikant siden 2008, hvor der blev udformet nationale statsstøtteforanstaltninger for udbredelse af bredbånd som en integreret del af omfattende nationale bredbåndsstrategier. Derfor er det beløb, som afsættes i statsstøtte til bredbåndssektoren, steget kraftigt i sammenligning med gennemsnittet for perioden 2004-2008.

Mellem 2004 og 2010 godkendte Kommissionen 64 statsstøtteforanstaltninger med relation til bredbåndssektoren, hvoraf de fleste vedrørte Det Forenede Kongerige. I henhold til årlige rapporter for perioden 2004-2009 har medlemsstaterne allerede implementeret 368 mio. EUR af statsstøtten til bredbåndsnetværk.

Anvendelsen af offentlig finansiering kan bidrage til at sikre så mange europæere som muligt adgang til høj hastighed på internettet, således at de får gavn af de fordele, der er forbundet med et videnbaseret samfund. Men offentlig finansiering skal anvendes med omhu på de liberaliserede telekommunikationsmarkeder for at undgå fortrængning af private investeringer.

Beskæftigelse og uddannelse

Formålet med Europa 2020-strategien er at fremme en økonomi med høj beskæftigelse, hvor beskæftigelsesgraden ligger på 75 %.

Målet for statsstøttekontrollen på dette område er at give mulighed for national støtte til uddannelse og jobskabelse, navnlig til dårligt stillede og handicappede arbejdstagere. Statsstøtteforanstaltningernes rolle med hensyn til at fremme jobskabelse og uddannelse er temmelig begrænset, fordi direkte støtte til beskæftigelse kun er rettet mod dårligt stillede og handicappede arbejdstagere, hvorimod støtte med andre mål også har beskæftigelsesmæssige virkninger, hvilket især gælder for regional støtte. Kommissionen har dog traditionelt haft en positiv tilgang til beskæftigelsesstøtte, især i de tilfælde, hvor den tiltænkes anvendt til beskæftigelse af enkeltpersoner, som har særligt vanskeligt ved at finde arbejde. Kommissionen har også generelt indtaget en positiv holdning i forhold til uddannelsesstøtte. Medlemsstaterne opfordres derfor, hvor det er nødvendigt, til at supplere deres nationale planer for beskæftigelse og uddannelse med målrettede statsstøtteforanstaltninger.

Det samlede antal af statsstøtteforanstaltninger, som Kommissionen har godkendt i forbindelse med beskæftigelse og uddannelse, udgjorde 51 i perioden 2004-2010. Tallet var lavt som følge af den kendsgerning, at størstedelen af foranstaltningerne for uddannelse og beskæftigelse blev indført af medlemsstaterne i medfør af gruppefritagelsesforordninger. I samme periode blev 1 005 foranstaltninger gruppefritaget. Næsten 70 % af alle foranstaltninger vedrørende beskæftigelse, der blev indført i medfør af en gruppefritagelsesforordning, blev oprettet af fem medlemsstater: Polen, Italien, Spanien, Ungarn og Tyskland. Ca. 74 % af uddannelsesforanstaltningerne under gruppefritagelsesforordninger blev gennemført af Italien, Belgien, Det Forenede Kongerige, Tyskland og Spanien.

Statsstøtteudgifter til uddannelse og beskæftigelse beløb sig i alt til omkring 22,3 mia. EUR i perioden 2004-2009, hvoraf beskæftigelsesstøtten tegnede sig for 17,5 mia. EUR. Statsstøtte til uddannelse og beskæftigelse udgjorde samlet ca. 3.4 mia. EUR i 2009 (0,03 % af BNP for EU-27), hvoraf beskæftigelsesstøtte tegnede sig for 2.4 mia. EUR (0,02 % af BNP). Danmark, Polen og Italien er ansvarlige for 84 % af den beskæftigelsesstøtte, der blev ydet i 2009, mens Italien, Tyskland og Spanien ydede halvdelen af den samlede uddannelsesstøtte.

INDLEDNING

Denne forårsudgave af resultattavlen for statsstøtte giver et overblik over situationen med hensyn til statsstøtte i medlemsstaterne på de områder, der er særligt relevante for Europa 2020-strategien[4], dvs. F&U&I, miljøbeskyttelse, regional udvikling, bredbånd, SMV'er samt beskæftigelse og uddannelse[5]. For hvert af disse områder fastsætter resultattavlen den politiske kontekst, beskriver de retlige rammer for tildeling af statsstøtte og giver oplysninger om antallet og typen af de foranstaltninger, der er besluttet i perioden 2004-2010, samt om faktiske udgifter (til og med 2009).

Eftersom Europa 2020-strategien først blev lanceret i 2010, og da de senest tilgængelige data om statsstøtteudgifter vedrører 2009, er det selvfølgelig endnu for tidligt at drage konklusioner om, hvordan politikken for statsstøttekontrol konkret har bidraget til Europa 2020-strategien. Efter planen skal denne resultattavle imidlertid være en første udgave vedrørende statsstøtte i forbindelse med en Europa 2020-strategi, der vil kunne tjene som udgangspunkt for yderligere analyse i de kommende år, og hvor det er muligt, skal den suppleres med en mere kvalitativ analyse af støtteforanstaltningernes effektivitet.

Da Det Europæiske Råd i slutningen af marts 2010 gav sin støtte til Kommissionens forslag, konkluderede det, at innovation og konkurrenceevne er grundlæggende for Europa 2020-strategien på lige fod med beskyttelse af miljøet og social integration. EU's konkurrencepolitik og især politikken for statsstøttekontrol er centrale elementer i Europa 2020-strategien. Konkurrence er ikke et mål i sig selv, men snarere et middel til at styrke de europæiske markeders konkurrenceevne til gavn for virksomhederne og forbrugerne, idet den giver et større udbud samt bedre produkter til bedre priser. Konkurrence øger produktiviteten, væksten og skabelsen af nye arbejdspladser.

Målene for statsstøttekontrollen er: i) at begrænse det samlede statsstøtteniveau ("mindre støtte"); ii) at sikre, at den ydede støtte ikke begrænser konkurrencen, men retter op på markedssvigt til gavn for samfundet som helhed ("bedre støtte"); og iii) at effektivt forhindre eller tilbagebetale uforenelig støtte; samt iv) sikre lige vilkår på det indre marked (ingen fordrejning af samhandlen mellem medlemsstaterne). Statsstøttekontrol har særlig betydning i forbindelse med krise- og budgetrelaterede begrænsninger i medlemsstaterne. Under krisen har Kommissionen påvist statsstøtteværktøjernes tilpasningsevne, navnlig ved at vedtage forskellige meddelelser, som sigter mod at bevare finansiel stabilitet og sikre lige vilkår, mens der skabes retssikkerhed både med hensyn til de finansielle institutioner og for realøkonomien[6].

Europa 2020-strategien har identificeret tre hovedtemaer:

- Intelligent vækst : udvikle en økonomi på basis af viden og innovation.

- Bæredygtig vækst : Fremme en mere ressourceeffektiv, grønnere og mere konkurrencedygtig økonomi.

- Inklusiv vækst : fremme en økonomi med høj beskæftigelse, der giver økonomisk, social og territorial samhørighed.

Politikken for statsstøttekontrol kan yde et bidrag til opfyldelsen af disse tre målsætninger. Europa 2020-strategien fastsætter forskellige prioriteter, hvor statsstøtteinstrumenterne kan anvendes i et policy-mix med henblik på at bidrage til forfølgelsen af følgende "flagskibsinitiativer":

1. Innovation i EU

2. En digital dagsorden for Europa

3. Et ressourceeffektivt Europa

4. En industripolitik for en globaliseret verden[7], og

5. Nye kvalifikationer og job.

Statsstøttekontrol sigter mod at hjælpe medlemsstaterne til bedre at kunne målrette støtten ved at følge den tættere med henblik på at forbedre konkurrenceevnen og/eller reducere regionale og sociale forskelle. Med andre ord er formålet hermed at sikre, at støtten retter op på markedssvigt og ikke fordrejer konkurrencen på markedet uden en passende modydelse. Typisk vedrører en sådan form for støtte horisontale mål, som der tages højde for gennem specifikke rammebestemmelser og retningslinjer, herunder F&U, innovation og risikovillig kapital, SMV'er, miljøbeskyttelse og uddannelse. I den sammenhæng medvirker specifikke rammebestemmelser og retningslinjer til at sikre, at offentlige midler med større sandsynlighed effektivt retter op på påviste markedssvigt, når medlemsstaterne intervenerer på markedet.

Den nuværende arkitektur for statsstøttekontrol er baseret på et "tretrinssystem": gruppefritagelse, standardvurdering og detaljeret vurdering. Gruppefritagne foranstaltninger omfatter de ordninger, der er fritaget for forudgående anmeldelse til Kommissionen, og som derfor kan gennemføres uden Kommissionens forhåndsgodkendelse. Anmeldte foranstaltninger er i princippet underlagt en standardvurdering. Kun i de tilfælde, hvor tvivlen ikke kan elimineres, foretages der en detaljeret vurdering. Med denne tostrengede fremgangsmåde kan Kommissionen i sin analyse fokusere på de mest konkurrencefordrejende støtteforanstaltninger.

Denne forårsudgave af resultattavlen for statsstøtte giver et overblik over den støtte, som medlemsstaterne har rapporteret, for hver af de relevante kategorier af statsstøtte, hvor de indsættes i deres lovgivningsmæssige og politiske kontekst. Heri indgår støtte til F&U&I (afsnit 3), støtte til miljøbeskyttelse og energibesparelser (afsnit 4), regional støtte og udviklingsstøtte (afsnit 5), SMV'er (afsnit 6), bredbåndsnetværk (afsnit 7) samt støtte til beskæftigelse og uddannelse (afsnit 8).

Tallene i denne rapport er baseret på de årlige rapporter om eksisterende ordninger, som medlemsstaterne indsender i henhold til artikel 5 i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004[8] og bilag IIIA til denne forordning, der definerer omfanget og indholdet af de oplysninger, som medlemsstaterne skal indsende til Kommissionen[9]. Dataene er baseret på de oplysninger, som medlemsstaterne har indsendt i deres anmeldelser i henhold til artikel 2 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999[10].

Udgiftstal i forbindelse med statsstøtte inkluderer ikke støtte fra strukturfondene og Samhørighedsfonden. I perioden 2007-2013 forventes disse fonde at ville tegne sig for omtrent 36 % af EU's budget. Dette svarer til næsten 347 mia. EUR i løbet af den pågældende periode, der er rettet mod tre mål: Konvergens, regional konkurrenceevne og beskæftigelse samt territorialt samarbejde.

Kun en brøkdel af finansieringen af samhørighedspolitikken er omfattet af statsstøttereglerne, da størstedelen af udgifterne vedrører generelle infrastrukturaktiviteter eller ikke-økonomiske aktiviteter[11]. Under alle omstændigheder er overholdelsen af statsstøttereglerne et udtrykkeligt krav for tildeling af støtte fra strukturfondene.

STATSSTØTTE TIL FORSKNING, UDVIKLING OG INNOVATION

Politisk kontekst

Forskning og udvikling og innovation (F&U&I) er et af de væsentligste elementer i bestræbelserne på at styrke EU-økonomiens konkurrenceevne og sikre bæredygtig vækst. Derfor udgør F&U&I en central del af Europa 2020-strategien[12] som et af dens syv flagskibsinitiativer.

Europa 2020-strategien fastsætter målet om at bruge 3 % af EU's BNP på F&U senest i 2020. Men den anerkender imidlertid også, at " det er ikke kun de absolutte udgifter til F&U, der tæller – Europa skal fokusere på virkningen og sammensætningen af forskningsudgifterne og forbedre betingelserne for den private sektors investeringer i F&U i EU "[13]. Den henviser udtrykkeligt til den rolle, som politikken for statsstøttekontrol spiller, ved at tage i betragtning, at den kan "bidrage aktivt og positivt […] ved at fremme og støtte initiativer vedrørende mere innovative, effektive og grønne teknologier og samtidig lette adgangen til offentlig støtte til investeringer, risikokapital og finansiering af forskning og udvikling"[14]. Det er dog vigtigt at understrege, at statsstøtteregler kun er ét element i F&U&I-politikken, og at statsstøtte kun vedrører en delgruppe af de samlede F&U-udgifter. Som det eksempelvis blev påpeget i en nylig økonomisk analyse, "synes en skattemæssig behandling af F&U, der er mere orienteret mod skatteincitamenter frem for direkte tilskud, at have en positiv indvirkning på effektivitetsniveauet for F&U-udgifter i EU's medlemsstater"[15] , falder skatteincitamenter i forbindelse med F&U&I overvejende uden for statsstøttereglerne, da de udgør generelle foranstaltninger[16].

I sin meddelelse om Europa 2020-flagskibsinitiativet "Innovation i EU"[17] beskriver Kommissionen, hvad Europa efter dens opfattelse skal gøre for at øge innovationen og fokusere F&U&I-politikken på de udfordringer, som vores samfund står over for, f.eks. klimaændringer, energi- og ressourceeffektivitet, sundhed og demografiske ændringer. Det Europæiske Råds møde den 4. februar 2011 fokuserede på energi og innovation, og man blev enige om en række prioriterede aktioner, hvor gennemførelsen heraf vil bidrage meget til at øge væksten og skabelsen af arbejdspladser samt fremme Europas konkurrenceevne[18].

"Innovation i EU" udvikles sideløbende med flagskibsinitiativet "En industripolitik for en globaliseret verden", der fastsætter en strategisk ramme for støtte til et stærkt, diversificeret og konkurrencedygtigt grundlag i Europa. Dette initiativ fremhæver vigtigheden af konkurrencedygtige markeder som drivkraft for innovation og effektiviseringsgevinster og som et incitament for virksomheder til at øge deres produktivitet, og det understreger, at kontrol med statsstøtte er vigtig " for at undgå forvridninger på det indre marked, og desuden bidrager udformningen af statsstøttereglerne til at fremme industriens konkurrenceevne i Europa. Statsstøttereglerne udgør en ramme, som styrer medlemsstaternes investeringer, så de bidrager til at rette op på påviste markedssvigt ". [19] Kernen heri er således, hvordan medlemsstaterne skal intervenere for at nå dette mål, og hvilken rolle statsstøttereglerne skal spille i den forbindelse.

I lyset af krav om budgetmæssige nedskæringer skal medlemsstaterne desuden opretholde en vanskelig balance mellem at regulere de offentlige udgifter og beskytte vækstvenlige udgifter[20]. Selv om den mest effektive måde at stimulere innovationen på er at fremme konkurrencen og generelle foranstaltninger, som tilvejebringer de rette betingelser, kan statsstøtte under visse omstændigheder være den mest hensigtsmæssige mulighed for at skabe incitamenter til yderligere F&U&I-investeringer og rette op på påviste markedssvigt.

De mest relevante markedssvigt for F&U&I er positive eksterne virkninger (hvor fordelene for samfundet langt overstiger fordelene for den private sektor for en bestemt virksomhed, der investerer i F&U&I), offentlige goder (hvis resultatet af visse aktiviteter ikke kan beskyttes, således at det kan anvendes af konkurrenterne til den virksomhed, som oprindeligt investerede i F&U&I), ufuldstændige og asymmetriske oplysninger samt koordination og netværksfejl. Statsstøtte kan bidrage til at ændre private virksomheders incitamenter til at investere i F&U&I.

Hvis statsstøtte imidlertid skal anvendes til at beskytte nationale virksomheder, holde ineffektive virksomheder kørende, fordreje konkurrencen og kunstigt opretholde fragmenterede markeder, vil det kunne medføre en reduktion af det samlede F&U&I-niveau og den økonomiske vækst. Når en virksomhed modtager støtte, styrkes dens stilling på markedet i almindelighed, og andre virksomheders investeringsafkast kan blive reduceret. Hvis støtten ydermere fører til lempelige budgetstramninger for modtageren, kan det også mindske dennes incitament til nyskabelse. Endvidere kan støtten understøtte ineffektive virksomheder eller sætte modtageren i stand til at øge sin ekskluderende adfærd eller markedsstyrke.

Derfor kan statsstøtte kun bidrage til at generere mere F&U&I, hvis den retter op på de påviste markedssvigt, der forhindrer markederne i at nå optimale F&U&I-niveauer, og hvis den er velgennemtænkt, således at det sikres, at fordrejning af konkurrencen og samhandlen minimeres, og at det offentliges udgiftseffektivitet maksimeres (dette illustreres eksempelvis ved Gaya-projektet, som det er beskrevet i tekstboksen nedenfor i afsnit 3.3).

Ikke desto mindre bør der som nævnt ovenfor mindes om, at statsstøtte kun er ét element i den meget større værktøjskasse, som er nødvendig for at øge investeringerne i F&U&I. Statsstøtte kan ikke erstatte de reformer, der er påkrævet for at tackle de strukturelle svagheder på dette specifikke område.

Statsstøtteregler for F&U&I

Reglerne for statsstøtte til F&U&I blev gennemgået i forbindelse med Lissabon-strategien, efter at man havde erkendt, at F&U&I-niveauet ikke var optimalt for økonomien. Formålet med statsstøtte til F&U&I er at bidrage til at øge niveauet for private investeringer på dette område, hvilket i sidste ende vil medføre højere vækst i EU.

Rammebestemmelserne for statsstøtte til F&U&I[21] fra 2006 og den generelle gruppefritagelsesforordning[22] fra 2008 udgør retsgrundlaget for vurderingen af statsstøtteforanstaltningerne i forbindelse med F&U&I. I år planlægger Kommissionen at foretage en midtvejsevaluering af rammebestemmelserne, hvor der gøres status over de seneste erfaringer fra konkrete sager, og hvor en midlertidigt identificeret praktisk justering tages i betragtning i forbindelse med revisionen af rammebestemmelserne i 2013.

Generel gruppefritagelsesforordning

Den generelle gruppefritagelsesforordning omfatter i overensstemmelse med rammebestemmelserne F&U og innovationsforanstaltninger.

Følgende foranstaltninger medtages i den generelle gruppefritagelsesforordning: Støtte til F&U-projekter, støtte til tekniske gennemførlighedsundersøgelser, støtte til dækning af små og mellemstore virksomheders omkostninger ved industrielle ejendomsrettigheder, støtte til unge, innovative små virksomheder, støtte til innovationsrådgivning og innovationssupporttjenester, støtte til lån af højtkvalificeret personale samt støtte til F&U i landbrugs- og fiskerisektoren.

Rammebestemmelser for statsstøtte til F&U&I

Rammebestemmelserne for statsstøtte til F&U&I fastsætter de betingelser, som medlemsstaterne skal overholde i forbindelse med tildeling af støtte til fremme af F&U&I, men giver imidlertid medlemsstaterne mulighed for at skræddersy deres støtte til F&U&I i overensstemmelse med deres nationale forhold. Formålet med rammebestemmelserne fra 2006 er at gøre det lettere for medlemsstaterne at målrette støtten bedre mod de relevante markedssvigt. Heri lægges der stor vægt på behovene hos de små og mellemstore virksomheder, som påvirkes mest af markedssvigt, men større virksomheder gives også mange muligheder for at få støtte, hvis det er behørigt begrundet. Statsstøtte skal føre til, at støttemodtageren ændrer sin adfærd, således at vedkommende øger omfanget af sine F&U&I-aktiviteter.

Rammebestemmelserne omfatter statsstøtteforanstaltninger til en lang række F&U&I-aktiviteter: Støtte til F&U-projekter, støtte til tekniske gennemførlighedsundersøgelser, støtte til dækning af små og mellemstore virksomheders omkostninger ved industrielle ejendomsrettigheder, støtte til unge, innovative små virksomheder støtte til proces- og organisationsinnovation inden for serviceydelser, støtte til innovationsrådgivning og innovationssupporttjenester, støtte til lån af højtkvalificeret personale samt støtte til innovationsklynger. De indeholder også særlige regler for landbrugs- og fiskerisektoren.

Anvendelsen af reglerne er baseret på en detaljeret økonomisk analyse. Foranstaltninger, herunder høje støttebeløb, der har størst potentiale for at fordreje konkurrencen og handlen, er underlagt en detaljeret vurdering, mens foranstaltninger, som involverer lavere støttebeløb, er underlagt en lettere vurdering på basis af regler per se og kan få endog blive fritaget for den forudgående anmeldelse i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordning.

For så vidt angår F&U-projekter, skelner rammebestemmelserne mellem tre kategorier af støtte, afhængigt af, hvorvidt typen af forskning er mere eller mindre tæt på markedet: Grundlæggende forskning, industriel forskning og eksperimentel udvikling på samme linje som opstillet i OECD's Frascati-manual om The Measurement of Scientific and Technological Activities[23]. Dette muliggør forskellige støtteintensiteter svarende til vigtigheden af det markedssvigt, som visse forskningsprojekter står over for.

Desuden gives der rådgivning om, hvorvidt statsstøtte er involveret i F&U&I-projekter, som udføres af både virksomheder og offentligt finansierede forskningsorganisationer. Dette har øget retssikkerheden for forskningsorganisationer og deres kontrakt- eller samarbejdsforskningsaktiviteter, hvilket kan styrke den rolle, som offentlige forskningsinstitutioner kan spille, og fremme det offentlig-private samarbejde.

Støttens forenelighed er underlagt en detaljeret vurdering

På grund af den højere risiko for konkurrencefordrejning, når den støtte, som ydes på basis af en støtteordning til én enkelt støttemodtager, overstiger særlige tærskler i rammebestemmelserne, er det nødvendigt med en individuel anmeldelse. Vurderingen af støtten foretages i henhold til rammebestemmelserne og sigter mod at analysere virkningerne på konkurrencen og fordelingen af F&U-projektet i forhold til mål, der er i fælles interesse.

Statsstøttebeslutninger om F&U&I og casestudier

I perioden 2004-2010 traf Europa-Kommissionen 426 endelige beslutninger om F&U&I-foranstaltninger, herunder 12 beslutninger, hvor den fastslog, at der ikke forelå statsstøtte, samt 413 forenelighedsbeslutninger. Derudover traf Kommissionen 1 delvis negativ beslutning med tilbagebetaling (sag C 31/2004 Schiefergruben Magog (Tyskland). I 2004 var antallet af godkendte statsstøtteforanstaltninger 38. Dette steg til omkring 70 pr. år i de næste to år, hvilket hovedsagelig skyldtes det forhold, at nye medlemsstater blev medregnet i det samlede antal, samt stigningen i antallet af tyske sager.

Siden rammebestemmelserne for F&U&I trådte i kraft den 1. januar 2007 og indtil udgangen af 2010, har Kommissionen godkendt 195 statsstøtteordninger, hvoraf 143 var rene F&U-ordninger, 14 innovationsorienterede ordninger og 38 blandede foranstaltninger, der både forfølger F&U- og innovationsmål. Samtidig har Kommissionen godkendt yderligere 44 individuelle eller ad hoc -støtteforanstaltninger til F&U, heraf 39 efter en detaljeret vurdering (herunder 2 foranstaltninger, hvor der blev gennemført formelle undersøgelsesprocedurer)[24]. Derudover har den kontrolleret i alt 192 individuelle foranstaltninger, hvor der på basis af godkendte støtteordninger ydes støtte, der overstiger 3 mio. EUR, men som falder uden for den individuelle anmeldelsespligt.

Antallet af godkendte foranstaltninger var 64 i 2007, hvilket var på niveau med antallet i de foregående år, men det steg til ca. 110 i 2008, hvilket primært skyldtes et betydeligt antal tyske (26) og spanske (24) foranstaltninger. I de seneste to år blev der observeret et væsentligt fald. Omkring 40 foranstaltninger blev godkendt i 2009 og ca. 30 i 2010. Dette fænomen kan også forklares med indførelsen af den generelle gruppefritagelsesforordning i anden halvdel af 2008, som åbnede mulighed for at yde støtte til F&U&I uden Kommissionens forudgående kontrol[25].

Antallet af gruppefritagne F&U&I-foranstaltninger, som blev indført af medlemsstaterne i løbet af den samme periode (2004-2010), udgjorde 559[26]. Næsten 60 % af alle sådanne foranstaltninger blev indført af fire medlemsstater: Italien (109), Polen (79), Spanien (73) og Tyskland (67).

Tendensen for F&U&I-foranstaltninger i perioden 2004-2010 vises i nedenstående figur:

[pic]

For så vidt angår typen af aktiviteter, hvortil der ydes støtte, var der ud af de gruppefritagne F&U&I-foranstaltninger, der blev indført under den generelle gruppefritagelsesforordning, 100, som ydede støtte til grundlæggende forskning, 299 til industriel forskning og 290 til eksperimentel udvikling. For så vidt angår målsætningerne i den generelle gruppefritagelsesordning, omhandlede 109 foranstaltninger støtte til dækning af små og mellemstore virksomheders omkostninger ved industrielle ejendomsrettigheder, 54 støtte til unge, innovative små virksomheder, 115 støtte til tekniske gennemførlighedsundersøgelser, 79 støtte til innovationsrådgivning og innovationssupporttjenester, 54 støtte til F&U inden for landbrugs- og fiskerisektoren samt 39 støtte til lån af højtkvalificeret personale.

Nedenstående tekstboks giver eksempler på særlige foranstaltninger, der blev gennemført i to medlemsstater med det formål at øge investeringerne i F&U&I. Den første er en gruppefritaget foranstaltning, der blev gennemført af Spanien, rettet mod bilsektoren, og den anden er en fransk individuel støtteforanstaltning vedrørende teknologier til produktion af biobrændstoffer, hvilket omfatter bestemte kompenserende foranstaltninger for at opveje konkurrencefordrejningen.

Plan for bilsektorens konkurrenceevne (X 59/2009, Spanien)

I 2009 anmeldte Spanien en gruppefritaget foranstaltning, der sigter mod at forbedre bilsektorens konkurrenceevne. Den dækkede støtte til miljøformål, til F&U og innovationsaktiviteter samt uddannelsesstøtte. Det samlede budget var 800 mio. EUR til finansiering af investeringer, der blev gennemført i 2009.

Hvad angår F&U&I, kunne der ydes støtte til eksperimentel udvikling og til tekniske gennemførlighedsundersøgelser. Støttemodtagere kunne være SMV'er og store virksomheder. I overensstemmelse med bestemmelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning har SMV'er nydt godt af en støtteintensitetsbonus. Støtten blev ydet i form af tilskud og lån på lempelige vilkår.

I 2009 udgjorde støtten under denne ordning (194 mio. EUR) mere end to tredjedele af den statsstøtte, der blev ydet til F&U&I i Spanien under gruppefritagne foranstaltninger, og ca. 20 % af den samlede støtte ydet i EU under gruppefritagne foranstaltninger.

Gaya-projektet (sag N 493/2009, Frankrig)

I 2009 anmeldte Frankrig til Kommissionen, at det havde til hensigt at gennemføre Gaya-forskningsprogrammet med det formål at udvikle teknologier til produktion af andengenerationsbiobrændstoffer til bilmotorer. GDF SUEZ-gruppen, projektlederen, og dens partnere planlagde at udvikle et præindustrielt F&U-demonstrationsanlæg for at teste biomasseforgasningsprocesser i hele produktionskæden. Dette anlæg skal efter planen indgå som en del af et F&U-samarbejdsprogram med henblik på anvendelse i en efterfølgende industriel fase. Det forventede samlede budget var 46,5 mio. EUR for den syvårige projektperiode.

Efter en tilbundsgående undersøgelse godkendte Kommissionen i 2010 støtte på 18,9 mio. EUR til programmet. Den fandt, at F&U-projektet ville generere væsentlige fordele med hensyn til formidling af videnskabelig viden og miljøbeskyttelse, fysisk planlægning og reduktion af Europas energiafhængighed. Da de potentielle kommercielle fordele af GAYA-projektet ikke var ventet før 2020-2030, krævede projektet offentlig finansiering. Kommissionen var navnlig bekymret for, at tildelingen af intellektuelle ejendomsrettigheder blandt GDF Suez-gruppen og dens tilknyttede forskningsinstitutter ville fordreje konkurrencevilkårene på biometanmarkedet i fremtiden. GDF Suez-gruppen forpligtede sig til at give afkald på de eksklusive rettigheder, som den kunne få tildelt af sine partnere over deres teknologier. De fordrejninger af konkurrencen, som støtten bevirker, ville derfor fortsat være begrænset, især fordi det fremtidige demonstrationsanlæg vil være åbent for andre interessenter i sektoren. Endelig gjorde tilstedeværelsen af større europæiske konkurrenter og den kendsgerning, at projektet var forskelligt fra andre forventede teknologier, det muligt at opretholde konkurrencepresset på energimarkederne. Støtten blev ydet under en støtteordning fra Kontoret for Miljø og Energikontrol i Frankrig, som blev godkendt af Kommissionen i marts 2010.

Udgifter til F&U&I

Som ovenfor nævnt fastsættes der i flagskibsinitiativet "Innovation i EU" et mål om at investere 3 % af EU's BNP (kombineret offentlige og private udgifter) i F&U&I.

I 2009 nåede F&U-udgifterne i EU et rekordniveau på 2,01 % af BNP (ca. 236,5 mia. EUR)[27], hvilket var en smule højere end i 2008 (1,92 %), men dette var stadig langt fra målniveauet i Europa 2020-strategien[28].

Der var desuden enorme forskelle mellem medlemsstaterne. Mens tre medlemsstater overskred målet på 3 %[29], var der kun tre andre medlemsstater, som overskred EU-gennemsnittet[30], og yderligere ni medlemsstater[31], som ikke engang nåede op på 1 % af BNP med deres kombineret offentlige og private F&U-udgifter.

Den offentlige sektor var finansieringskilden til omkring en tredjedel af de samlede udgifter til F&U&I i EU (0,65 % af BNP). Statsstøtte udgjorde en relativt lille andel heraf (13 %), hvilket svarer til 10,6 mia. EUR eller 0,09 % af BNP i 2009 (EU-gennemsnittet). Ni medlemsstater tildelte statsstøtte til F&U&I, som lå over EU-gennemsnittet: Belgien (0,22 %), Slovenien (0,19 %), Den Tjekkiske Republik (0,18 %), Luxembourg (0,16 %), Finland (0,14 %), Spanien (0,13 %), Frankrig (0,11 %), Østrig (0,11 %) og Ungarn (0,10 %). På den anden side var der seks medlemsstater (Cypern, Slovakiet, Grækenland, Letland, Polen og Estland), som kun ydede 0,01 % eller mindre af deres BNP i statsstøtte til F&U&I.

Næsten 60 % af den samlede statsstøtte til F&U&I i 2009 blev ydet af tre medlemsstater: Tyskland (2,5 mia. EUR, 24 % af den samlede statsstøtte i EU), Frankrig (2,2 mia. EUR, 20 %) og Spanien (1,4 mia. EUR, 13 %).

[pic]

Gruppefritaget støtte øremærket som støtte til F&U&I beløb sig til omkring 1 mia. EUR. i 2009. Dette udgjorde 9 % af den samlede støtte, der blev ydet til samme formål. Spanien (282 mio. EUR), Italien (267 mio. EUR) og Belgien (næsten 130 mio. EUR) gjorde mest brug af dette instrument. Medlemsstaterne anvendte generelt fire (ud af ni) mål i den generelle gruppefritagelsesforordning inden for dette område: Eksperimentel udvikling (artikel 31.2.c, 428 mio. EUR), industriel forskning (artikel 31.2.b, 312 mio. EUR), tekniske gennemførlighedsundersøgelser (artikel 32, 65 mio. EUR) og støtte til dækning af små og mellemstore virksomheders omkostninger ved industrielle ejendomsrettigheder (artikel 33, 53 mio. EUR).

I 2009 blev der ydet statsstøtte til F&U&I under ca. 420 foranstaltninger (hvoraf 137 var gruppefritagne), men de seks største ordninger (alle godkendt af Kommissionen) tegnede sig alene for en fjerdedel af de samlede udgifter. Disse foranstaltninger repræsenterede sammen med 13 andre ordninger (hvoraf to var gruppefritagne) næsten halvdelen af den samlede statsstøtte til F&U&I i EU. Blandt de 19 vigtigste foranstaltninger var der 5 franske, 3 tyske, 3 spanske, 3 italienske og 2 britiske ordninger samt 1 belgisk, 1 finsk og 1 østrigsk ordning.

På lang sigt viser tendensen en konstant stigning i F&U&I-støtten i både relative og nominelle tal. Mellem 2004 og 2009 steg den fra 0,05 % (5,7 mia. EUR) af EU's BNP til 0,09 % i 2009. I denne periode blev mere end halvdelen af den samlede statsstøtte til F&U&I på 46,5 mia. EUR tildelt af to medlemsstater: Tyskland (29 %) og Frankrig (22 %), mens fem medlemsstater tegnede sig for yderligere en tredjedel af den samlede statsstøtte: Italien (11 %), Spanien (9 %), Det Forenede Kongerige (7 %), Belgien (5 %) og Nederlandene (4 %).

Medlemsstaterne ydede hovedsagelig statsstøtte til F&U&I under ordninger frem for gennem individuelle ad hoc -foranstaltninger. I 2009 tegnede den statsstøtte, der blev ydet under forskellige ordninger, sig for 98 % af det samlede beløb, mens ad hoc -foranstaltninger stod for de resterende 2 %. Denne fordeling har været stabil i løbet af de seneste seks år.

Hvad angår støtteinstrumenter, var det hyppigst anvendte i 2009 direkte tilskud (ca. 80 % af det samlede antal) efterfulgt af lån[32] på lempelige vilkår (11 %) og skattefritagelser (9 %). Andre instrumenter, f.eks. erhvervelser af kapitalandele, skattehenstand eller garantier spiller ikke nogen væsentlig rolle. Spanien og Frankrig var ansvarlige for mere end 70 % af støtten i form af lån på lempelige vilkår, mens Belgien og Det Forenede Kongerige tilsammen stod for næsten 85 % af skattefritagelserne i forbindelse med F&U&I.

Statsstøtte og innovationsresultater

Ved en sammenligning af niveauerne for den statsstøtte, som ydes af medlemsstaterne[33], med deres resultater med hensyn til innovation[34], kan det konstateres, at der ikke er nogen direkte forbindelse mellem de to variable. Indikatoren for innovationsresultater omfatter mange dimensioner, som foruden udgiftsniveauet for F&U (offentligt og privat) inkluderer f.eks. et uddannelsesniveau svarende til den undervisningspligtige uddannelse, virksomheders bredbåndsadgang, fællesskabsvaremærker pr. 1 million indbyggere. Alle disse dimensioner bidrager til et lands innovationsresultater. Dette viser de forskellige muligheder, som medlemsstaterne har for at udløse F&U&I, hvoraf statsstøtte kun er ét af de værktøjer, der er til rådighed.

Medlemsstater såsom Sverige, Tyskland eller Danmark, som tilhører gruppen af innovationsførende lande, ydede statsstøtte (i relative tal, som en procentdel af BNP), der lå på niveau med eller under EU-gennemsnittet. Finland, der også er et innovationsførende land, ydede imidlertid statsstøtte i en størrelsesorden, som lå over EU-gennemsnittet. I alle disse tilfælde var de offentlige udgifter til F&U&I højere end EU-gennemsnittet[35].

[pic]

I gruppen af innovationsfølgende lande, i de fleste EU-medlemsstater, lå niveauet for statsstøtte over eller tæt på EU-gennemsnittet (0,09 % af BNP i 2009). Kun Det Forenede Kongerige, Estland og Cypern har en lav andel af statsstøtte til F&U&I (under halvdelen af EU-gennemsnittet). Bortset fra Ungarn, Spanien og Den Tjekkiske Republik, som ydede støtte over EU-gennemsnittet, ydede resten af landene i gruppen af hhv. innovationsmoderate eller innovationssvage lande lave niveauer af statsstøtte til F&U&I (under EU-gennemsnittet).

Konklusion vedrørende statsstøtte til F&U&I

Europa skal stadig gøre vigtige fremskridt for at nå målet om at bruge 3 % af EU's BNP på F&U&I senest i 2020. Desuden skal det kvantitative mål ledsages af strukturreformer med henblik på at forbedre miljøet og de generelle forhold for forskning og udvikling i den private sektor. I Europa 2020-flagskibsinitiativet "Innovation i EU" beskriver Kommissionen, hvad Europa efter dens opfattelse skal gøre for at forbedre forholdene for og adgangen til finansiering af F&U&I for at være rustet til de nye udfordringer, som vores samfund står over for, og for at sikre, at innovative idéer omsættes til produkter og tjenesteydelser, som skaber vækst og arbejdspladser. Statsstøttereglerne stiller et sæt af yderligere værktøjer til rådighed med henblik på at kunne tackle disse udfordringer.

Den primære rolle for statsstøtten til F&U&I er at stille finansiering til rådighed, hvis markederne ikke selv kan opnå optimale F&U&I-niveauer på grund af mangler ved deres funktionsmåde. Medlemsstater, der anses som innovationsførende, er ikke nødvendigvis dem, som giver mest statsstøtte til F&U&I.

STATSSTØTTE TIL MILJØBESKYTTELSE

Politisk kontekst

Europæisk og global økonomi samt vores livskvalitet bygger på naturressourcer. Intensiv udnyttelse af verdens ressourcer sætter vores planet under pres og truer forsyningssikkerheden af disse ressourcer. Derfor er der behov for at ændre den nuværende udnyttelse af ressourcer til fordel for en ressourceeffektiv og kulstoffattig økonomi for at opnå bæredygtig vækst.

På den baggrund har Europa 2020-strategien fremhævet "bæredygtig vækst"[36] som en af hovedprioriteterne i de kommende år: Der er fastsat konkrete mål[37] og en langsigtet ramme for aktioner i flagskibsinitiativet "Et ressourceeffektivt Europa".

Den langsigtede ramme omfatter en blanding af koordinerede aktioner på en række områder[38], som støtter politiske dagsordener for klimaændring, energi[39], transport, industri, råmaterialer, landbrug, fiskeri, biodiversitet og regional udvikling, der vil bidrage til:

- at forbedre de økonomiske resultater, samtidig med at ressourceforbruget nedbringes

- at finde frem til og selv skabe nye muligheder for økonomisk vækst, øget innovation og at forbedre konkurrenceevnen i EU

- at sikre forsyningssikkerheden med hensyn til grundlæggende ressourcer

- at imødegå klimaforandringer og begrænse de miljømæssige virkninger af ressourceforbruget.

Mange af disse mål gennemføres ved hjælp af lovgivningsmæssige eller generelle foranstaltninger, hvilket ikke medfører statsstøtte. I henhold til bestemmelserne i artikel 191 i TEUF[40] skal miljøforanstaltningerne i EU desuden baseres på forsigtighedsprincippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler, hvilket indebærer fuldstændig internalisering af miljøomkostninger på forurenerens regnskab og derfor ikke medfører statsstøtte.

I initiativet "Et ressourceeffektivt Europa" hedder det, at " ressourcer anvendes ofte ueffektivt, fordi der ikke er oplysninger til rådighed om de egentlige omkostninger ved at forbruge dem. Resultatet er, at erhvervsliv og enkeltpersoner ikke kan tilpasse deres adfærd". I nogle tilfælde kan virksomhederne, hvor det offentlige ikke griber ind, undgå at bære de fulde miljøomkostninger ved deres aktiviteter. Som følge heraf sikrer markedet ikke en effektiv ressourceallokering, hvilket betyder, at virksomhederne ikke ændrer deres adfærd hen imod mere miljøbeskyttelse. I sådanne situationer kan statsstøtte være med til at reagere på markedssvigt i forbindelse med negative eksterne miljøvirkninger.

Incitamenter for virksomhederne til at forbedre miljøbeskyttelsen og internalisere deres omkostninger kan indføres f.eks. gennem markedsbaserede instrumenter[41] (i det følgende benævnt MBI, f.eks. beskatning) og/eller regulering (f.eks. obligatoriske EU-standarder). Offentlig støtte, herunder statsstøtte, kan også spille en rolle, når markedssvigt forhindrer virksomhederne i at opnå mere miljøbeskyttelse, og når andre markedsbaserede instrumenter ikke kan bruges[42].

Hovedformålet med statsstøttekontrollen på miljøbeskyttelsesområdet[43] er at sikre, at statsstøtteforanstaltninger medfører et højere miljøbeskyttelsesniveau, end der ville være uden støtten, og at de positive virkninger af støtten overstiger de negative virkninger, navnlig hvad angår konkurrencefordrejning og påvirkning af samhandlen mellem medlemsstaterne.

Statsstøtteregler for miljøbeskyttelse

De nuværende retningslinjer[44] for behandling af statsstøtte til miljøbeskyttelse var en del af klimaændringspakken fra 2008. De blev udarbejdet for at sikre gennemførelsen af statsstøttekontrol som led i EU's miljø- og energipolitik. Disse er blevet suppleret af den generelle gruppefritagelsesforordning, som for første gang er omfattet af en forordning om gruppefritagelse samt særlige bestemmelser om miljøbeskyttelse.

Retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse

Under de nuværende retningslinjer for støtte til miljøbeskyttelse, som trådte i kraft i april 2008, udarbejder Kommissionen regler for forenelighed ved at tage typiske støtteforanstaltninger for miljøbeskyttelse i betragtning. Andre typer af støtteforanstaltninger kan også betragtes som forenelige, men vurderes direkte i henhold til artikel 107 i TEUF (afvejningstest mellem positive og negative virkninger).

I retningslinjerne opfordres medlemsstaterne f.eks. til at støtte produktionen af vedvarende energi og energieffektiv kraftvarmeproduktion ved at give dem mulighed for at yde driftsstøtte til vedvarende energi eller til virksomheder inden for kombineret kraftvarmeproduktion, idet der sker fuld dækning af forskellen mellem produktionsomkostningerne og markedsprisen. Derudover er der bestemmelser om støtte til tidlig tilpasning til EU-standarder, støtte til miljøundersøgelser, støtte til fjernvarme, støtte til affaldshåndtering og støtte i form af handelsordninger for emissionstilladelser.

Hvad angår skattenedsættelser, fremgår det af retningslinjerne, at energiafgiftsnedsættelser er forenelige, så længe de pågældende virksomheder efter nedsættelsen mindst betaler EU's minimumssatser for beskatning (og sådanne afgiftsnedsættelser er gruppefritagne, se nedenfor). Hvis virksomhederne ikke betaler mindst EU's minimumssatser, kan afgiftsfritagelser dog stadig betragtes som forenelige med det indre marked, men medlemsstaten skal påvise, at dette ikke underminerer det generelle miljøbeskyttelsesmål med afgiften, og at disse undtagelser er nødvendige og forholdsmæssige.

Retningslinjerne fastsætter en standardvurdering og en detaljeret vurdering. Foranstaltningerne, herunder investeringsstøttebeløb på over 7,5 mio. EUR pr. støttemodtager samt driftsstøtteforanstaltninger med en specifik tærskel, hvor der er størst potentiale for at fordreje konkurrencen og handlen, er underlagt en detaljeret vurdering.

Generel gruppefritagelsesforordning

Den generelle gruppefritagelsesforordning omfatter for første gang i en gruppefritaget forordning bestemmelser vedrørende støtte til miljøbeskyttelse og energibesparelser. Reglerne er rettet ind efter retningslinjerne om statsstøtte til miljøbeskyttelse. En væsentlig forskel mellem retningslinjerne og den generelle gruppefritagelsesforordning er dog, at forordningen generelt anvender en forenklet metode til omkostningsberegning.

Forordningen gør det muligt for myndighederne at iværksætte en række støtteforanstaltninger til fremme af miljøbeskyttelse eller med henblik på at håndtere klimaændringerne under visse omstændigheder. Sådanne foranstaltninger omfatter bl.a. investeringer i energibesparelser, investeringer i vedvarende energikilder og støtte i form af miljøafgiftslempelser fra den harmoniserede energibeskatning uden forudgående anmeldelse til Kommissionen.

Hvis bestemte individuelle anmeldelsestærskler overskrides, eller hvis betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning ikke overholdes, skal støtte stadig anmeldes individuelt til Kommissionen med henblik på, at Kommissionen kan analysere virkningerne heraf for konkurrencen og bidraget til den fælles interesse.

Statsstøttebeslutninger om miljøbeskyttelse og casestudier

I perioden 2004-2010 traf Kommissionen 347 endelige beslutninger om statsstøtte til miljøbeskyttelse, dvs. energibesparelser eller andre miljøbeskyttelsesformål. Disse omfattede 320 beslutninger vedrørende støtte, hvor det blev slået fast at støtten stemte overens med statsstøttereglerne, 21 beslutninger, hvor det blev slået fast, at der ikke forelå statsstøtte, samt 6 beslutninger, hvor det blev slået fast, at støtten ikke stemte overens med statsstøttereglerne.

Langt størstedelen af de beslutninger, der blev truffet (lidt over 82 %) vedrørte ordninger, 6 % vedrørte selve anvendelsen af en ordning, og 11 % vedrørte ad hoc-foranstaltninger. Halvdelen af beslutningerne blev truffet i fem medlemsstater. Italien (44), Tyskland (38), Nederlandene (36), Det Forenede Kongerige (33) og Den Tjekkiske Republik (26).

Omkring 140 beslutninger blev truffet i perioden 2006-2007, hvilket var før ikrafttrædelsen af miljørammebestemmelserne og den generelle gruppefritagelsesforordning. Den detaljerede økonomiske vurdering blev indført i april 2008 i miljørammebestemmelserne, og indtil slutningen af 2010 traf Kommissionen 10 positive detaljerede vurderingsbeslutninger.

Medlemsstaterne indførte 219 gruppefritagne foranstaltninger, hvoraf 194 var ordninger. Det største antal ordninger blev indført af Tyskland (40), Italien (39), Spanien (38) og Det Forenede Kongerige (21). Hvad angår de detaljerede formål med denne støtte, var det mest populære formål fremme af energi fra vedvarende energikilder (artikel 21 i gruppefritagelsesforordningen), som forekom (som et enkeltstående formål eller som et af formålene) i 120 gruppefritagne foranstaltninger. Dette blev efterfulgt af energibesparende foranstaltninger (artikel 21, 101 foranstaltninger), investeringsstøtte, der sætter virksomheder i stand til at gå videre end EU-standarderne for miljøbeskyttelse (artikel 18, 71 foranstaltninger), støtte til miljøundersøgelser (artikel 24, 61 foranstaltninger) samt investeringsstøtte til højeffektiv kraftvarmeproduktion (artikel 22, 58 foranstaltninger). De andre formål i den generelle gruppefritagelsesforordning spillede en mindre vigtig rolle[45].

[pic]

Nedenstående tekstboks viser eksempler på særlige foranstaltninger, der blev gennemført i to medlemsstater med det formål at forbedre miljøbeskyttelsen. Det første eksempel er en tysk foranstaltning til støtte for et projekt til separation og genanvendelse af CO2-emissioner fra stålproduktionsprocessen. Det andet eksempel vedrører en afgiftsforanstaltning til cementindustrien gennemført i Danmark.

"Top Gas Recycling"-projekt (TGR) – Støtte til ArcelorMittal Eisenhüttenstadt GmbH (Tyskland, sag N 450/2009)

I 2009 anmeldte Tyskland til Kommissionen, at det havde til hensigt at yde støtte til ArcelorMittal Eisenhuettenstadt GmbH (i det følgende benævnt AMEH) for at støtte implementeringen af demonstrationsprojektet "Top Gas Recycling" (TGR). TGR er en innovativ og miljøvenlig proces, der muliggør separation af CO 2 fra anden emission af gasser, når de kommer ud af ovnen og genanvender de CO 2 -frie emissioner til produktion af stål, hvilket indebærer energibesparelser. TGR-teknologien er endnu ikke implementeret i praksis i industriel målestok. Da støtten på 30,18 mio. EUR overstiger tærsklen på 7,5 mio. EUR til én virksomhed i investeringsstøtte, blev der foretaget en detaljeret vurdering på basis af de positive og negative elementer ved den pågældende støtte.

Kommissionen skønnede, at det støttede projekt havde miljømæssige fordele og derved bidrager til opnåelsen af målene for klimaændringer. Det blev ikke forventet, at projektet ville føre til en væsentlig konkurrencefordrejning, og støtten havde en ansporende virkning. Foranstaltningen opfyldte desuden de formelle proportionalitetskriterier. Støtteintensiteten på 55 % var under den maksimale tilladte støtteintensitet på 60 % af de støtteberettigede udgifter (i overensstemmelse med EAG er CO2-omkostningsbesparelser ikke medregnet). I betragtning af de risici, der er forbundet med TGR-projektet, og indvirkningen af støtten på markederne, bemærkede Kommissionen, at den i dette tilfælde kunne acceptere det foreslåede støttebeløb. Kommissionen godkendte foranstaltningen den 9. marts 2010.

Afgiftsfritagelser for cementproducenter (Danmark, sag N 327/2008 og C 30/2009)

I juni 2008 anmeldte Danmark to miljøafgiftslempelser fra miljøafgifter for cementindustrien til Kommissionen. en fra den nyligt indførte afgift på nitrogenoxider (NOx) og en fuldstændig fritagelse for den nuværende affaldsafgift for visse typer affald fra cementproduktion.

Ifølge de miljømæssige retningslinjer vil støtte i form af lempelser eller fritagelser for miljøafgifter blive betragtet som forenelig med det indre marked, forudsat at støtten i det mindste indirekte bidrager til at forbedre miljøbeskyttelsesniveauet, og at afgiftslempelsen eller afgiftsfritagelsen ikke underminerer det overordnede mål. Hvad angår lempelsen af NOX-afgiften, medfører det en indirekte miljøfordel, at det generelle afgiftsniveau kan være højere, end det ville være uden lempelsen. Af hensyn til risikoen for at underminere afgiftens overordnede mål har Danmark forsøgt at holde lempelsen på et minimum ved at begrænse antallet af støttemodtagere og kræve, at støttemodtageren stadig betaler 53 % af den fulde afgift. Kommissionen skønnede, at foranstaltningen var nødvendig og rimelig og godkendte den foreslåede NOx-lempelse den 28. oktober 2009.

Hvad angår den fuldstændige fritagelse fra affaldsafgiften, var Kommissionen imidlertid i tvivl om afgiftslempelsens nødvendighed og proportionalitet, især fordi en fuldstændig fritagelse ville efterlade virksomheden uden incitament til at bidrage til miljømålsætningen med affaldsafgiften. Kommissionen indledte en formel undersøgelsesprocedure den 28. oktober 2009 (nu sag C30/2009) og anmodede tredjemand om bemærkninger. Der er endnu ikke vedtaget en endelig beslutning.

Statsstøtteudgifter til miljøbeskyttelse

Europa 2020-strategien omfatter de såkaldte 20-20-20-miljøbeskyttelsesmål, som vedrører: en reduktion af CO2-emissionen med 20 %, en andel på 20 % for vedvarende energi af EU's energiforbrug og en stigning på 20 % i energieffektivitet. Statsstøtte kan direkte eller indirekte bidrage til disse mål, især hvis den rettes mod markedssvigt eller supplerer utilstrækkelige incitamenter i retning af mere miljøbeskyttelse (f.eks. generelle forskrifter).

Som forklaret ovenfor er det ikke alle offentlige støtteforanstaltninger, som udgør statsstøtte, f.eks. er det ikke tilfældet i forbindelse med skatteforanstaltninger, da de ikke er selektive. Tallene nedenfor vedrører kun støtteforanstaltninger, som ikke udgør statsstøtte.

I 2009 udgjorde statsstøtten til miljøbeskyttelse 13,2 mia. EUR (hvoraf 93 % eller 12,2 mia. EUR svarer til anden miljøbeskyttelse end energibesparelser og kun 7 % eller 0,97 mia. EUR til energibesparelser). I relative tal repræsenterede støtten til miljøbeskyttelse 22,6 % af den samlede støtte til industri og service eller 0,11 % af BNP for EU-27.

Kun seks medlemsstater ydede mere støtte end EU-gennemsnittet: Sverige (0,66 % af BNP), Tyskland (0,23 %), Danmark (0,19 %), Finland (0,19 %), Nederlandene (0,19 %) og Østrig (0,13 %). I nominelle tal var de største støtteydere Tyskland (5,7 mia. EUR, 43 % af den samlede støtte i EU), Sverige (1,9 mia. EUR, 14 %), Det Forenede Kongerige (1,2 mia. EUR, 9 %) og Nederlandene (1,1 mia. EUR, 8 %).

Miljøstøtte dækker et bredt udvalg af mål, herunder støtteforanstaltninger til vedvarende energi, energibesparelser, affaldshåndtering og oprydning af forurenede arealer samt forbedring af produktionsprocesser. For disse typer af foranstaltninger sigter den støtte, der ydes af medlemsstaterne, mod en direkte fordel for miljøet. Statsstøtteudgifter kan derfor benyttes som en indikator for den tilstræbte miljøfordel. Disse udgjorde 35,5 % af miljøstøtten i 2009, hvilket svarede til omkring 4,7 mia. EUR. De største støtteydere til dette beløb var: Spanien (828 mio. EUR), Det Forenede Kongerige (746 mio. EUR), Østrig (358 mio. EUR) samt to skandinaviske medlemsstater: Danmark (362 mio. EUR) og Sverige (343 mio. EUR).

En anden kategori af statsstøtteforanstaltninger, der var omfattet af miljørammebestemmelserne, er energiafgiftsnedsættelser eller fritagelser for miljøafgifter. Udgifterne under denne kategori af støtteordning angiver skatteprovenuets omfang og kan derfor ikke tjene som en alternativ indikator for den miljøfordel, som afgifterne har medført. I 2009 faldt 56,1 % af miljøstøtten, svarende til omkring 7,4 mia. EUR, ind under denne kategori. Heraf var Tyskland den største støtteyder (ca. 5 mia. EUR) efterfulgt af Sverige (1,6 mia. EUR), Det Forenede Kongerige (0,4 mia. EUR), Finland (0,2 mia. EUR), Danmark (58 mio. EUR) og Slovakiet (31 mio. EUR).

Da miljøretningslinjerne tilføjede nye elementer i nødvendigheds- og proportionalitetstesten i forbindelse med afgiftsfritagelser under EU's minimumssatser for beskatning (harmoniserede afgifter), har Kommissionen kun godkendt én sag om en sådan afgiftsfritagelse vedrørende Danmark (sag N 327/2008, se beskrivelsen ovenfor)[46]. Medlemsstaterne skal imidlertid vedtage relevante foranstaltninger for at bringe afgiftsnedsættelser i overensstemmelse med miljøretningslinjerne inden 31. december 2012, herunder de tilfælde, hvor afgifterne er under EU's minimumssatser. Derfor kan Kommissionen modtage anmeldelser om yderligere sager inden udgangen af 2012.

Gruppefritaget støtte til miljøbeskyttelse, der kollektivt kan klassificeres som at være en direkte fordel for miljøet, udgjorde 732 mio. EUR i 2009, hvilket svarede til omtrent 6 % af den samlede støtte til miljøprojekter (hvilket er relativt lavt sammenlignet med andelen af de andre horisontale mål). Medlemsstaterne anvendte generelt tre (ud af otte) mål i den generelle gruppefritagelsesforordning inden for dette område: Fremme af energi fra vedvarende energikilder (artikel 23, 341 mio. EUR), investeringer, der sætter virksomheder i stand til at gå videre end EU-standarderne for miljøbeskyttelse (artikel 18, 188 mio. EUR) samt investeringer i energibesparende foranstaltninger (artikel 21, 116 mio. EUR).

Andelen af gruppefritaget støtte på miljøområdet er særlig lav, hovedsageligt som følge af et lille antal tidligere godkendte afgiftsfritagelsesordninger, som er så betragtelige i pengemæssig henseende, at de fortsat udgør størstedelen af statsstøtten på dette område. Næsten halvdelen (47 %) af den gruppefritagne støtte på dette område blev tildelt af Tyskland, mens Spanien og Belgien sammen bidrog med yderligere 44 %.

Hvis man ser på tendensen for statsstøtteudgifter til miljøbeskyttelse ved at sammenligne to på hinanden følgende perioder 2004-2006 og 2007-2009, kan det ses, at den faldt både i relative tal (som en procentdel af BNP - fra 0,12 % af BNP til 0,11 % af BNP) og i nominelle tal med 0,6 mia. EUR pr. år i gennemsnit. Dens andel af den samlede statsstøtte til industri og service faldt ligeledes fra 25,5 % til 23,3 %.

Faldet kan skyldes flere forhold. Det første er virkningen af de markedsbaserede incitamenter, der allerede er gennemført, og gennem hvilke operatørerne internaliserer deres miljøomkostninger, og hvor statsstøtte ikke er nødvendig. Et andet element, der bidrager til reduktionen af statsstøtten, er de højere miljøstandarder i EU: Tilpasning til EU-standarder er obligatorisk for operatører, og de har en forpligtelse til at overholde disse uden nogen offentlig støtte. Endelig kan budgetbegrænsninger som følge af krisen også have en indvirkning på de offentlige udgifter, der øremærkes til miljøbeskyttelse, i det mindste i den anden periode angivet ovenfor.

I perioden 2004-2009, hvor der blev tildelt 79 mia. EUR i miljøstøtte i EU, tegnede Tyskland og Sverige (og deres afgiftsfritagelser) sig for hhv. 51 % og 16 % af det samlede beløb. En afgiftsfritagelse for energiafgiften på elektricitet til fremstillingssektoren har været den væsentligste støtteudgift for Sverige siden 2005, og den repræsenterer mere end halvdelen af miljøstøtten i Sverige[47]. I Tyskland steg udgifterne støt frem til 2006 efter godkendelsen i 2002 af foranstaltninger, der forlængede adskillige afgiftsfritagelser fra den tyske energiafgift på elektricitet og mineralolie. Efter ændringer af disse afgiftsfritagelser i Tyskland faldt den ydede støtte under ordninger om miljøafgiftsfritagelse signifikant, med 3,2 mia. EUR mellem 2006 og 2009. I 2009 blev en tredjedel af al miljøstøtte i Tyskland ydet under en afgiftsforanstaltning, der var rettet mod energiintensive brugere i fremstillingssektoren.

Stort set al støtte til miljøbeskyttelse ydes under ordninger. Mellem 2004 og 2009 udgjorde den individuelle ad hoc-støtte til det pågældende mål mindre end 0,5 % af det samlede beløb. Hvad angår de foretrukne støtteinstrumenter, blev afgiftsfritagelser udset først og udgjorde 77 % af den samlede statsstøtte, der blev tildelt til miljøbeskyttelse i perioden 2004-2009, efterfulgt af direkte tilskud (23 %).

Konklusion vedrørende statsstøtte til miljøbeskyttelse og energibesparelser

På baggrund af Europa 2020-strategien kan statsstøtte være nødvendig for at nå de miljømæssige mål i EU, der ikke kan opnås gennem markedsbaserede incitamenter eller lovgivningsmæssig regulering. Statsstøttekontrollens rolle er at sikre, at støtten til et miljømål ikke har uacceptable konkurrencefordrejende virkninger.

Statsstøttekontrollen kan også fremme harmoniseringen af støtteordninger på tværs af medlemsstaterne hen imod et europæisk indre marked for energi. Statsstøttekontrollen kan navnlig spille en rolle med henblik på at øge harmoniseringen af støtte til vedvarende energi, begrænse konkurrencefordrejning mellem vedvarende energi produceret i forskellige medlemsstater og undgå overkompensation i de kommende år.

STATSSTØTTE TIL REGIONAL UDVIKLING

Politisk kontekst

Ved at afhjælpe de handicap, der præger de ugunstigt stillede regioner, fremmer regionalstøtten den økonomiske, sociale og geografiske samhørighed mellem medlemsstaterne og i EU som helhed, hvilket således bidrager til fremskridt i retning af Europa 2020-målene. I den forstand adskiller regionalstøtten sig fra andre former for støtte, da den hovedsagelig har til formål at rette op på samhørighedsskævheden frem for kun markedssvigt.

Kontrollen med den regionale statsstøtte skal differentieres i forhold til EU's samhørighedspolitik. Den regionale statsstøtte fokuserer reelt mere på ugunstigt stillede områder end EU's regionalpolitik, som i øjeblikket har bredere politikmål og et større arealmæssigt omfang. Hovedformålet med den regionale statsstøtte er at rette op på territorial uligevægt med hensyn til velstand og beskæftigelse (koncentrationseffekt) ved at fungere som et incitament for at placere økonomiske aktiviteter i støtteberettigede områder (formindsket i forhold til andre faktorer såsom udgifter til arbejdskraft, adgang til markeder, beskatning, produktivitet osv.). Regionalstøtten gør det muligt for en medlemsstat at yde støtte til nye investeringer, hvilket bidrager til skabelsen af lokale arbejdspladser og spinoff-virksomhed via den direkte stimulering af den økonomiske aktivitet (løftestangseffekten).

Formålet med EU's samhørighedspolitik er at mindske ulighederne mellem de forskellige områder og forbedre situationen for de mindst begunstigede områder. Den finansierer en bred vifte af foranstaltninger, fra infrastruktur (transport, telekommunikation, energi, social) til menneskelig kapital. Udgiftskategorien "Støtte til virksomheder og innovation", som er mest direkte relateret til direkte virksomhedsstøtte og derfor omfatter statsstøtte, repræsenterer 20 % af de samlede udgifter til samhørighedspolitikken. Kun en brøkdel af finansieringen af samhørighedspolitikken er omfattet af statsstøttereglerne, da størstedelen af strukturfondsmidlerne anvendes til aktiviteter, der ikke falder ind under definitionen af statsstøtte, f.eks. generelle infrastrukturaktiviteter. Derudover kan direkte finansiel støtte til virksomheder dække forskellige former (f.eks. tilskud, risikovillig kapital, lån) og formål (f.eks. innovation, miljø, uddannelse osv.). En signifikant andel af den statsstøtte, der ydes i forbindelse med EU's samhørighedspolitik, er derfor ikke direkte relateret til regional investeringsstøtte som omhandlet i retningslinjerne for regionalstøtte (i det følgende benævnt "retningslinjerne"), men falder ind under andre statsstøtteregler (f.eks. FUI, miljø, risikovillig kapital osv.).

Regional statsstøtte omfatter et bredt anvendelsesspektrum, der strækker sig fra foranstaltninger, som er til gavn for hele den regionale økonomi, f.eks. generelle støtteforanstaltninger til virksomheder i støtteberettigede området (eksempelvis startstøtte, investeringsstøtte) til individuel statsstøtte til store investeringsprojekter, som potentielt er mere konkurrencefordrejende, og for hvilke støtteintensiteterne automatisk nedsættes.

Regionalstøtte kan imidlertid kun spille en effektiv rolle, hvis den fører til bæredygtige aktiviteter og koncentreres om de dårligst stillede regioner i Unionen. Desuden skal støttens fordele i form af regional udvikling af en dårligt stillet region veje tungere end de konkurrencefordrejninger, som støtten kan forårsage, dvs. risikoen for en fortrængningseffekt for konkurrenter fra markedet, der er forårsaget af den ydede støtte til en særlig støttemodtager eller en begrænset gruppe af støttemodtagere.

Som en del af EU's statsstøtteregler er det Kommissionen alene, der er bemyndiget til at træffe beslutninger om en sådan regional udviklingsstøtte på grundlag af dens vurdering af foreneligheden med det indre marked. I modsætning hertil skal strukturfondene anvendes i overensstemmelse med operationelle programmer, som foreslås af hver medlemsstat i samarbejde med Kommissionen. De nationale forvaltningsmyndigheder sikrer gennemførelsen heraf, og de er i overensstemmelse med den generelle SF-forordning[48] ansvarlige for at sikre overholdelsen af alle unionspolitikker, herunder statsstøttereglerne. Manglende overholdelse af statsstøttereglerne udgør en uregelmæssighed i medfør af denne forordning, som kan medføre tilbagebetaling af EU-samfinansieringen. Store projekter, der vedrører projekter med støtteberettigede udgifter, og som overstiger 50 mio. EUR, skal indsendes formelt til Kommissionen[49]. Efterfølgende træffer Kommissionen beslutning om samfinansiering under hensyntagen til alle unionspolitikker.

Regler om statsstøtte til regional udvikling

Retningslinjerne for regionalstøtte fastlægger de kriterier, som anvendes af Kommissionen ved undersøgelse af den regionale statsstøttes forenelighed med det indre marked. Retningslinjerne indeholder specifikke regionalstøttelofter, der er fastsat efter, hvor alvorlige de pågældende regioners udviklingsproblemer er, og som nærmere bestemt afspejler den afvejning, som Kommissionen skal foretage mellem de positive og negative virkninger af støtten.

Som meddelt i retningslinjerne for regionalstøtte, vedtog Kommissionen i 2009 en meddelelse, der fastsætter kriterierne for en tilbundsgående undersøgelse af regionalstøtte til store investeringsprojekter[50], dvs. projekter med støtteberettigede investeringsudgifter på mindst 50 mio. EUR i nutidsværdi. Regionalstøtte til store investeringsprojekter over visse tærskelværdier skal anmeldes individuelt til Kommissionen, fordi den kan indebære en større risiko for konkurrencefordrejning. Under visse omstændigheder indleder Kommissionen en formel undersøgelsesprocedure og foretager en tilbundsgående undersøgelse[51].

Retningslinjer for regionalstøtte for perioden 2007-2013

Retningslinjerne fastsætter reglerne for tildeling af statsstøtte, hvilket fremmer udviklingen af de dårligt stillede områder i EU, f.eks. ved at yde støtte til investeringer og skabelsen af arbejdspladser.

Idet der tages hensyn til den relative alvor i de problemer, som påvirker udviklingen af de berørte regioner, skelnes der mellem to kategorier af regioner:

- Regioner med mindre end 75 % af EU-gennemsnittet af BNP pr. indbygger og yderregioner (artikel 107, stk. 3, litra a), i TEUF) kvalificerer sig til de højeste støttesatser samt til driftsstøtte (regionalstøtte, der ydes med henblik på at nedbringe en virksomheds løbende udgifter). Støttesatserne varierer fra 30-50 % af de støtteberettigede udgifter.

- Regioner i hvilken forbindelse medlemsstaterne opfatter sig selv som værende i overensstemmelse med en national regional udviklingspolitik på baggrund af visse parametre, der hovedsagelig er knyttet til lav befolkningstæthed og/eller særligt lavt BNP pr. indbygger eller høj arbejdsløshed (artikel 107, stk. 3, litra c), i TEUF). Til disse regioner kan medlemsstaterne tildele regionalstøtte til lavere satser (i princippet mellem 10 og 15 % af de støtteberettigede udgifter).

Satserne kan forhøjes i alle støtteberettigede områder med 20 procentpoint, når støtten ydes til små virksomheder, og med 10 procentpoint, når støtten ydes til mellemstore virksomheder.

Selv om driftsstøtte normalt er forbudt, kan den ydes under visse omstændigheder. Med henblik på at fremme etablering og vækst kan der ydes støtte til små virksomheder til etablering og vækst i løbet af de første fem år.

Der kan også gives tilladelse til driftsstøtte for at modvirke affolkning i de tyndest befolkede områder og i yderregionerne for at kompensere for meromkostningerne ved udøvelse af økonomiske aktiviteter som følge af sådanne regioners handicap, f.eks. fjern beliggenhed, deres status som øsamfund, deres lille areal, deres vanskelige topografiske og klimatiske forhold samt deres økonomiske afhængighed af nogle få produkter.

Endelig fastsætter retningslinjerne reglerne for "store investeringsprojekter", herunder en "gennemsigtighedsmekanisme" for visse typer støtte.

Vejledning om tilbundsgående undersøgelse af regionalstøtte til store investeringsprojekter

I henhold til retningslinjerne skal store investeringsprojekter anmeldes individuelt til Kommissionen, fordi den kan indebære en større risiko for konkurrencefordrejning. Det er nødvendigt at foretage en dybdegående vurdering af disse foranstaltninger, hvis støttemodtageren har en markedsandel på over 25 %, eller hvis den produktionskapacitet, der skabes med projektet, overstiger 5 % af markedet (mens det pågældende produktmarkeds vækstrate ligger under BNP-vækstraten i EØS).

Det orienterende dokument fastsætter metoden for den detaljerede forenelighedsvurdering af regionalstøtte til store investeringsprojekter. Den er baseret på afvejningstesten, der vurderer de positive virkninger, som støtten giver, i forhold til den negative indflydelse på en potentiel konkurrencefordrejning, som støtten kan medføre. Medlemsstaterne skal derfor indgive oplysninger om støttens positive virkninger såvel som dens relevans, proportionalitet og ansporende virkning.

Generel gruppefritagelsesforordning

Gennemsigtige regionale investerings- og beskæftigelsesstøtteordninger, som er i overensstemmelse med reglerne for støtteberettigede udgifter og den maksimale støtteintensitet, der er fastsat i regionalstøttekortet for den pågældende medlemsstat, er i henhold til den generelle gruppefritagelsesforordning fritaget for anmeldelse til Kommissionen. De materielle regler for investeringsstøtte er de samme i både forordningen og retningslinjerne, og det medfører således ikke nogen fordele at anmelde en foranstaltning, der er fritaget. Forordningen fritager også regionalstøtte til nyoprettede små virksomheder, som repræsenterer en ny form for regionalstøtte, der blev indført i forbindelse med retningslinjerne.

I overensstemmelse med bestemmelserne i retningslinjerne fastsætter den generelle gruppefritagelsesforordning forhøjede støttesatser for små og mellemstore virksomheder.

Ad hoc-støtte ydet til store virksomheder er ikke omfattet af den generelle gruppefritagelsesforordning med undtagelse af gennemsigtig støtte, forudsat at den anvendes til at uddybe støtte, der er ydet under ordninger, og ad hoc-komponenten ikke overstiger 50 % af den samlede støtte, der ydes til den pågældende investering.

Individuel anmeldelse af store investeringsprojekter er påkrævet, såfremt visse betingelser er opfyldt.

Hvis betingelserne i den generelle gruppefritagelsesforordning ikke er opfyldt, skal støtten anmeldes og vurderes i henhold til retningslinjerne.

Statsstøttebeslutninger om regionalstøtte og casestudier

I perioden 2004-2010 vedtog Kommissionen 570 endelige beslutninger om foranstaltninger til regional udvikling. Heriblandt var der 523 beslutninger, hvor Kommissionen vurderede, at der var forenelighed med støttereglerne, 14 beslutninger, hvor den fastslog, at der ikke forelå statsstøtte, samt 33 tilfælde, hvor den fastslog, at støtten ikke stemte overens med statsstøttereglerne. Kun lidt mere end halvdelen af de trufne beslutninger vedrørte ordninger (52 %), de resterende vedrørte individuelle ad hoc-foranstaltninger (næsten 29 %) og individuel støtte under ordninger (19 %). Seks ud af ti beslutninger angik fem medlemsstater: Polen (96 beslutninger), Tyskland (91), Italien (60), Den Tjekkiske Republik (46) og Frankrig (18).

I den samme periode foretog Kommissionen 59 detaljerede vurderinger af store investeringsprojekter og én tilbundsgående undersøgelse på baggrund af det orienterende dokument[52]. Den relativt høje andel af ad hoc-foranstaltninger kan forklares med antallet af polske ad hoc-sager.

Antallet af godkendte foranstaltninger for regional statsstøtte pr. år svingede fra 60-100 i perioden 2004-2009 med tre topværdier: i 2004 (92 foranstaltninger), 2006 (96) og 2009 (86). I 2010 var der et kraftigt fald til omkring 50 godkendte foranstaltninger.

Det samlede antal af gruppefritagne foranstaltninger for regional udvikling, som blev indført af medlemsstaterne, androg 778, hvoraf 97 % var ordninger. Det største antal blev indført af to medlemsstater med decentraliserede kompetencer for statsstøtte på regionalt myndighedsniveau: Italien (120) og Spanien (112) efterfulgt af Den Tjekkiske Republik (76), Polen (68) samt Østrig (57). Efter et topniveau i 2009, hvor der blev indført i alt 266 gruppefritagne foranstaltninger, faldt tallet til 145 i 2010. Dette kan forklares med indførelsen af den nye generelle gruppefritagelsesforordning i 2008 og med den kendsgerning, at en signifikant del af regionalstøtten vedrører strukturforanstaltninger, for hvilke der var godkendt operationelle programmer for perioden 2007-2013 i de foregående år.

Ca. 60 % af alle gruppefritagne foranstaltninger for regional udvikling blev etableret under den generelle gruppefritagelsesforordning (som trådte i kraft i 2008). I denne gruppe udgjorde ordninger 96 %. Hvad angår de detaljerede mål i den generelle gruppefritagelsesforordning, blev 87 % af de godkendte foranstaltninger defineret som regionale støtteordninger. (Artikel 13). Den resterende del blev delt mellem støtteforanstaltninger for nyoprettede små virksomheder (10 %, artikel 14) og regionale ad hoc-støtteforanstaltninger (mindre end 4 %, artikel 13.1).

[pic]

Nedenstående tekstboks viser eksempler på regionale støtteforanstaltninger, der blev gennemført i fire medlemsstater. Den første er en tysk foranstaltning, der skal yde støtte til investeringer i visse støtteberettigede regioner. Det andet eksempel viser en maltesisk foranstaltning, der sigter mod at fremme etableringen af nye virksomheder, hvilket er en mulighed, som først blev indført med retningslinjerne for regional statsstøtte for perioden 2007-2013. Det tredje eksempel beskriver franske foranstaltninger for at kompensere for de særlige handicap, som er karakteristiske for yderregionerne. Det sidste er et stort investeringsprojekt, der er gennemført i Ungarn.

"Investitionszulagengesetz 2007" (Tyskland, N 357a/2006 og XR 6/2007)

I juni 2006 anmeldte Tyskland til Kommissionen en efterfølgerordning til støtteforanstaltningerne i henhold til lov om investeringstilskud, der fastsatte finanspolitisk støtte til investeringsprojekter i de nye tyske delstater og i Berlin. Den oprindelige anmeldelse vedrørte anvendelsen af ordningen for projekter med startdato såvel før som efter 31. december 2006.

Efter aftale med de tyske myndigheder blev foranstaltningen opdelt i to dele:

(a) Støtte i sag N 357a/2006 i forbindelse med initiale investeringer, der er påbegyndt inden den 1. januar 2007

(b) Gruppefritaget ordning XR 6/2006 vedrørende projekter, der er påbegyndt efter den 31. december 2006. Denne foranstaltning var fritaget for anmeldelse og skulle ikke godkendes af Kommissionen.

Det samlede budget for begge foranstaltninger ligger på omkring 1,74 mia. EUR.

I 2009 blev 20 % af den samlede statsstøtte, der var øremærket til regionalstøtte i EU, ydet under disse to foranstaltninger: Ca. 11 % under ordningen N 357a/2006 og resten under den gruppefritagne foranstaltning. Den tegner sig for ca. tre fjerdedele af den samlede regionalstøtte i Tyskland.

Støtteordning for nyoprettede små virksomheder (Malta, N 622/2007)

I oktober 2007 anmeldte Malta til Kommissionen sine planer om at anvende en ordning, der sigter mod at yde støtte til etablering af nye virksomheder med høj merværdi, der viser potentiale til at kunne bidrage til den regionale økonomiske udvikling, i overensstemmelse med bestemmelsen om formålet "Støtte til nyoprettede små virksomheder" i retningslinjerne. Dette er en ny form for støtte, som for første gang er medtaget i retningslinjerne for regional statsstøtte for perioden 2007-2013.

Ordningen finder anvendelse på hele Maltas territorium, der er udpeget under det maltesiske regionalstøttekort for 2007-2013 som støtteberettiget område for statsstøtte med regionalt sigte i medfør af undtagelsen til artikel 107, stk. 3, litra a), i TEUF.

Der kan bevilges støtte til små virksomheder, som er oprettet mindre end tre år før ansøgningsdatoen under ordningen, og som har det, der svarer til mindst tre fuldtidsansatte medarbejdere. Medlemsstaten indførte en mekanisme for at undgå eventuelt misbrug af støtte.

Foranstaltningen gælder kun for visse økonomiske sektorer. Støtten ydes i form af direkte tilskud. Den samlede tilskudsværdi pr. støttemodtager er begrænset til 2 mio. EUR, og det årlige støttebeløb kan ikke overstige 33 % af 2 mio. EUR pr. virksomhed.

På baggrund af en vurdering konkluderede Kommissionen, at ordningen opfyldte retningslinjernes krav til regionalstøtte, og fandt, at den var forenelig med det indre marked.

Støtteordninger til de franske oversøiske departementer (Frankrig, N 542/2006 og andre)

I 2007 godkendte Kommissionen ti støtteordninger til de franske oversøiske departementer. De ti støtteordninger vedrører fritagelser for afgifter og sociale sikringsbidrag for at kompensere for de særlige handicap, som er karakteristiske for yderregionerne. Disse yderregioner er støtteberettiget i henhold til undtagelsesbestemmelsen i artikel 107, stk. 3, litra a), i TEUF for perioden 2007-2013. De ti støtteordninger er tidligere blevet godkendt af Kommissionen i medfør af retningslinjerne for regionalstøtte for perioden 2000-2006.

Under visse omstændigheder kan virksomheder også drage fordel af investeringsstøtte på op til 60 % for store virksomheder i Fransk Guyana og op til 50 % for store virksomheder i Martinique, Guadeloupe og Réunion (plus bonus til SMV'er, hvor det er relevant).

I henhold til retningslinjerne kan der ligeledes ydes driftsstøtte, men den skal være berettiget som følge af, at den bidrager til regional udvikling, og den skal stå i forhold til de meromkostninger, som følger af de faktorer, der er nævnt i artikel 349 i TEUF. På baggrund af vurderinger konkluderede Kommissionen, at den samlede anmeldte støtte svarer til omtrent 6,5 % af de pågældende regioners BNP, og at dette niveau står i rimeligt forhold til de samlede meromkostninger, som virksomhederne i disse regioner afholder.

I 2009 blev 22,7 % af den samlede regionalstøtte, der blev ydet i EU, bevilget under disse ti ordninger, hvilket udgør omtrent 77 % af den samlede regionalstøtte i Frankrig.

N 671/2008 – HU – Store investeringsprojekter – Regional investeringsstøtte til Mercedes-Benz Manufacturing Hungary

I december 2008 anmeldte de ungarske myndigheder under retningslinjerne, at de havde til hensigt at yde regionalstøtte til et stort investeringsprojekt til fordel for Mercedes-Benz Manufacturing Hungary. Ungarn havde til hensigt at fremme den regionale udvikling ved at yde regionalstøtte til Mercedes-Benz med henblik på etablering af et produktionsanlæg til 180.000 personbiler. Regionen er et ugunstigt stillet område, der er støtteberettiget i henhold til 107, stk. 3, litra a), i TEUF som en region med en usædvanlig lav levestandard og høj arbejdsløshed.

Investeringsprojektet omfattede støtteberettigede udgifter på 548,4 mio. EUR. Ca. 400 mio. EUR af de samlede projektomkostninger skulle finansieres med et lån fra EIB uden nogen form for statsgaranti. Statsstøtten udgjorde 111,5 mio. EUR. Investeringen vil skabe 2.500 direkte arbejdspladser samt 10.000-14.000 indirekte arbejdspladser. Ifølge de ungarske myndigheder ville projektet også bidrage til at reducere den regionale arbejdsløshedsprocent med 0,5 %.

Kommissionens vurdering af regionalstøtten til store investeringsprojekter sigter mod at få bekræftet, hvorvidt støttemodtagerens markedsandel og den produktionskapacitet, som investeringen skaber, forbliver under de tærskelværdier, der er fastsat i retningslinjerne. Hvis tærskelværdierne ikke overskrides, anses virkningen af støtten for at være opvejet af dens positive bidrag til den regionale udvikling.

Kommissionen fandt, at markedsandelene for virksomhedsgruppen Daimler, som anlægget tilhører, fortsat ville ligge væsentligt under tærskelværdien på 25 % på de relevante markeder, både før og efter den planlagte investering, og konkluderede, at den yderligere produktionskapacitet, som projektet har medført, fortsat ville være under 5 % af det konstaterede forbrug af det pågældende produkt på EØS-markedet. Kommissionen godkendte statsstøtteforanstaltningen i november 2009.

Statsstøtteudgifter til regionalstøtte

I 2009 udgjorde den regionale statsstøtte 13,9 mia. EUR. Dette beløb repræsenterede ca. 24 % af den samlede statsstøtte til industri og service eller 0,12 % af BNP for EU-27. Omkring 4,9 mia. EUR (35 %) blev tildelt ved hjælp af gruppefritagne foranstaltninger.

I relative tal som en procentdel af BNP ydede 12 medlemsstater mere end EU-gennemsnittet: Grækenland (0,57 %), Ungarn (0,28 %), Slovenien (0,27 %), Malta (0,25 %), Den Tjekkiske Republik (0,23 %), Frankrig (0,22 %), Irland (0,18 %), Slovakiet (0,17 %), Polen (0,17 %), Tyskland (0,15 %), Litauen (0,14 %) og Spanien (0,12 %).

For så vidt angår den samlede støtte til industri og service, var den regionale udviklingsstøtte særlig vigtig i EU-12-landene, hvor den tegnede sig for ca. 30 % af det samlede beløb, hvilket var et højere niveau end for EU-15 (23 %). Dette kan forklares med den kendsgerning, at disse medlemsstater har et større antal støtteberettigede regioner og derfor mulighed for at tildele højere støtteintensiteter.

Den højeste andel af regional udviklingsstøtte i forhold til den samlede støtte til industri og service blev observeret i Grækenland (76 %), Bulgarien (59 %), Litauen (51 %), Slovakiet (47 %) og Den Tjekkiske Republik (46 %), mens den i fire medlemsstater (Danmark, Nederlandene, Cypern og Finland) var under 2 %.

I nominelle tal var de største støtteydere Frankrig (4,1 mia. EUR, 30 % af det samlede EU-støttebeløb), Tyskland (3,7 mia. EUR, 27 %), Grækenland (1,4 mia. EUR, 10 %), Spanien (1,2 mia. EUR, 9 %) og Italien (1 mia. EUR, 7 %).

I 2009 blev næsten halvdelen (45 %) af den samlede støtte til regional udvikling i EU bevilget under blot fem foranstaltninger. Det drejer sig om tre tyske ordninger (hvoraf to er gruppefritagne), der fokuserer på støtte til investeringer i de fattigste regioner (fortrinsvis i det østlige Tyskland) og to franske ordninger, der yder driftsstøtte i de franske oversøiske departementer.

Ved en sammenligning af to på hinanden følgende perioder 2004-2006 og 2007-2009 ses det, at den regionale udviklingsstøtte steg både i nominelle tal (med 2,7 mia. EUR) og i relative tal som en procentdel af BNP fra 0,08 % af BNP til 0,1 % af BNP. Dens andel af den samlede statsstøtte til industri og service steg ligeledes fra 19 % til 23 %.

Regionalstøtte blev medtaget i en gruppefritagelsesforordning for første gang i 2007. Forordningen blev vedtaget i 2006 og trådte i kraft i 2007. Siden da er der ydet sammenlagt 11,4 mia. EUR i statsstøtte uden forudgående anmeldelse til Kommissionen. Andelen af regionalstøtte ydet under gruppefritagne foranstaltninger er øget gradvist til 35 % af den samlede regionalstøtte i 2009. Foranstaltningerne i den generelle gruppefritagelsesforordning tegnede sig for kun 15 % af de samlede gruppefritagne udgifter til regional udvikling.

I perioden 2004-2010 blev der ydet støtte for 67 mia. EUR i EU. Stort set hele denne støtte blev ydet under ordninger (96 %), mens individuel ad hoc-støtte kun udgjorde 4 % af det samlede beløb. Hvad angår støtteinstrumenter, blev der anvendt afgiftsfritagelser i forbindelse med 55 % af den samlede tildelte støtte (med en stigende tendens i løbet af perioden), efterfulgt af direkte tilskud (42 %).

Konklusion vedrørende statsstøtte til regional udvikling

Regional statsstøtte vil fortsat bidrage til økonomisk, social og territorial samhørighed i EU. Vigtigheden af dette mål er øget i de senere år, især efter de nye medlemsstaters tiltrædelse i 2004 og 2007. I øjeblikket er den regionale statsstøtte det horisontale mål med den højeste andel af den samlede støtte til industri og service.

Der lægges særlig vægt på EU's yderregioner på grund af de specifikke yderligere omkostninger, som skyldes de strukturproblemer, der er et resultat af den afsides beliggenhed og deres særlige problemer med at blive integreret i det indre marked.

STATSSTØTTE TIL SMV'ER

Politisk kontekst

Flagskibsinitiativet "En industripolitik for en globaliseret verden"[53] i Europa 2020-strategien fremhæver den vigtige rolle, som små og mellemstore virksomheder (SMV'er) spiller i EU's økonomi som drivkraft for skabelsen af nye arbejdspladser og vækst: SMV'er står for 2/3 af beskæftigelsen i industrien, og en stor andel af industriens vækst og jobpotentiale skal findes i EU's levende og dynamiske SMV'er. Etablering af nye SMV'er og fremme af deres vækst og internationalisering skal være kernen i EU's nye integrerede industripolitik .

Det understreger også, at der til trods for væsentlige fremskridt i de senere år[54], stadig er alvorlige og identificerbare udfordringer med hensyn til intelligent lovgivning og erhvervsklimaet, navnlig for SMV'er. De fleste medlemsstater peger på " adgang til finansiering som årsag til alvorlige flaskehalsproblemer navnlig for SMV'ers finansiering og innovation "[55]. I kølvandet på den finansielle og økonomiske krise har SMV'er ofte vanskeligt ved at skaffe kapital, herunder risikovillig kapital eller lån, på grund af visse kapitalmarkeders uvilje mod at løbe risici og på grund af den begrænsede sikkerhed, virksomhederne er i stand til at stille. Deres beskedne ressourcer kan også begrænse deres adgang til information, især med hensyn til ny teknologi og potentielle markeder. For at afhjælpe disse vanskeligheder, skal medlemsstaterne øge deres bestræbelser på at anvende princippet "Tænk småt først" og forenkle støtteordningerne.

Med henblik på at støtte SMV'er kan regeringerne intervenere på en række forskellige måder, som ikke anses for at udgøre statsstøtte, f.eks. generelle støtteforanstaltninger, som kan omfatte en generel lempelse af beskatningen af arbejdskraften og af de sociale udgifter, nedbringe betalingsforsinkelserne for at forbedre SMV'ernes pengestrømme, forenkle reglerne for at reducere den administrative byrde osv. Hvor markedskræfterne alene er utilstrækkelige, kan statsstøtteforanstaltninger spille en supplerende rolle ved at stille offentlig finansiering til rådighed. Flagskibsinitiativet "En industripolitik for en globaliseret verden" anerkender dette ved at angive, at " udformningen af statsstøttereglerne bidrager til at fremme industriens konkurrenceevne i Europa . Statsstøttereglerne udgør en ramme, som styrer medlemsstaternes investeringer, så de bidrager til at korrigere påviste markedssvigt".

Statsstøttekontrollen er imidlertid essentiel for at opretholde lige vilkår for alle virksomheder, der er aktive på det indre marked, uafhængigt af den medlemsstat, hvor de har deres hjemsted. Kommissionen skal være opmærksom på, at foranstaltningerne er målrettede, og sikre, at støtten ikke afskrækker investorer, ikke investeres for at holde ineffektive virksomheder kørende, og at den ikke skaber konkurrencefordrejning.

Statsstøtteregler for SMV'er

I forbindelse med Lissabon-strategien for vækst, beskæftigelse og konkurrenceevne har Kommissionen moderniseret statsstøttereglerne og styrket de foranstaltninger, der er særligt rettet mod SMV'er. I øjeblikket er SMV'er berettiget til alle former for støtte, der er tilladt i henhold til EU's statsstøtteregler, og SMV'er kan drage fordel af højere støtteintensitet i forbindelse med visse foranstaltninger[56].

Med den generelle gruppefritagelsesforordning er statsstøttereglerne desuden blevet væsentligt forenklet og strømlinet, og det betyder, at medlemsstaterne nu har mulighed for at indføre en bred vifte af støtteforanstaltninger for SMV'er, som kun indebærer en minimal administrativ byrde. Kommissionen opfordrer medlemsstaterne til at gøre brug af disse muligheder til at ændre eksisterende støttebudgetter i retning af "bedre målrettet" støtte.

Som følge af den større risiko for konkurrencefordrejning vurderer Kommissionen imidlertid store støttebeløb individuelt for at analysere støttens effekt på konkurrence og dens bidrag til den fælles interesse. Den generelle gruppefritagelsesforordning fastsætter derfor forskellige anmeldelsestærskler på baggrund af støttekategorien og støttens sandsynlige virkninger for konkurrencen.

Kommissionen vedtog i 2006 retningslinjerne for risikokapital[57], som er et vigtigt instrument for finansiering af SMV'er. En handlingsplan for risikovillig kapital blev allerede vedtaget i 1998, og risikovillig kapital har været præsenteret som et vigtigt element i Lissabon-strategien og er fortsat et nøgleaspekt i Europa 2020-strategien. Retningslinjerne er i kraft indtil den 31. december 2013, men det var planen, at der skulle gennemføres en midtvejsevaluering. I den forbindelse meddelte Kommissionen i meddelelsen "Innovation i EU", at man ville "vurdere effektiviteten af de midlertidige statsstøtteforanstaltninger [ ...], herunder den øgede brug af "safe harbour"-ordningen for venturekapitalinvesteringer, og fremsætte de nødvendige forslag på dette grundlag". Denne midtvejsevaluering blev gennemført i 2010[58] og førte til, at den midlertidige forhøjelse af "safe harbour"-tærsklen indført i de midlertidige rammebestemmelser blev ændret til en permanent bestemmelse i retningslinjernes resterende løbetid (dvs. indtil udgangen af 2013).

I tekstboksen nedenfor opsummeres hovedtrækkene i den generelle gruppefritagelsesforordnings regler for SMV'er og retningslinjerne for risikovillig kapital.

Generel gruppefritagelsesforordning

Den generelle gruppefritagelsesforordning giver medlemsstaterne præcise rammer for tildeling af målrettet støtte til jobskabelse, fremme af konkurrenceevnen og forbedring af miljøet, uden at Kommissionen skal involveres på nogen måde. Foranstaltninger, der er anført i den generelle gruppefritagelsesforordning, og som opfylder de kriterier og betingelser, der er fastlagt deri, er fritaget for anmeldelsespligten.

Den generelle gruppefritagelsesforordning er særlig relevant for SMV'erne, idet alle 26 foranstaltninger, den omfatter, kan ydes til SMV'er (med særligt tillæg til de tilladte støtteintensiteter), og nogle er udformet, så de kan rette op på de særlige markedssvigt, de står over for. SMV'er kan få støtte gennem deres forskellige udviklingstrin. Følgende kategorier af støtte er specielt og udelukkende udformet til SMV'er: Investerings- og beskæftigelsesstøtte til SMV'er, støtte til konsulentbistand til SMV'er, støtte til små og mellemstore virksomheders deltagelse i messer, støtte i form af risikovillig kapital, støtte som bidrag til omkostningerne ved industrielle ejendomsrettigheder, støtte til at bringe virksomhederne i overensstemmelse med nye miljøstandarder i EU eller støtte til miljøundersøgelser, innovationsstøtte, støtte til nyoprettede små virksomheder i støtteberettigede områder og støtte til fremme af kvindelige iværksættere.

Støtteforanstaltninger, der overskrider tærsklerne for individuel anmeldelse