Udtalelse om regional planlaegning og udviklingsstrategier for Atlanterhavets kystregioner (Atlantbuen) (94/C 393/08)

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 24. februar 1994 under henvisning til forretningsordenens artikel 23 at fremsaette udtalelse om regional planlaegning og udviklingsstrategier for Atlanterhavets kystregione.

Det forberedende arbejde udfoertes af OESU's Sektion for Regionaludvikling og Fysisk Planlaegning, som udpegede Graham Speirs til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 30. august 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 318. plenarforsamling af 14.-15. september 1994, moedet den 14. september 1994, enstemmigt foelgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. OESU stoetter tanken om et samarbejde mellem Atlanterhavsregionerne med det formaal at fremme deres udvikling og anmoder Faellesskabet om at laegge en strategi, der sikrer en saadan udvikling, eventuelt med Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs deltagelse i en hoering.

1.2. Kommissionen har sat nyt skub i gennemfoerelsen af programmet EUROPA 2000 med tildelingen af 4 millioner ECU til et pilothandlingsprogram for Atlanterhavsregionerne. Med et tilsvarende samfinansieret beloeb naar det samlede budget op paa 8 millioner ECU.

1.3. Hvis arbejdsmarkedets parter skal kunne bidrage til og have fordel af de kommende samarbejdsprojekter, maa der noedvendigvis tages hensyn til deres synspunkter i den forberedende fase, og naar konsekvensanalysen foretages. Det OEkonomiske og Sociale Udvalg har alle noedvendige forudsaetninger for at yde sit bidrag til denne proces.

1.4. Der er blevet foretaget nogle indledende undersoegelser vedroerende Atlanterhavsregionerne, blandt andet af Det Europaeiske Regionaludviklingscenter CEDRE. Endvidere erkendte de regioner, som deltager i de perifere maritime regioners konference (CPMR), allerede i 1975 behovet for et samarbejde. Ogsaa Europa-Parlamentets Udvalg om Regionalpolitik har i 1992 vedtaget en beslutning, som drejer sig om Atlanterhavsregionernes problemer.

2. Saerlige karakteristika ved Atlanterhavsregionerne

2.1. Den saakaldte »Atlantbue« er en betegnelse for alle de atlantiske kystregioner i EU fra Skotland til De Kanariske OEer. Den udgoer ca. 30 % af EU's territorium, men kun 16 % af dens befolkning. Det er imidlertid vanskeligt at opstille en liste over, hvilke regioner der hoerer til Atlanterhavsregionerne, da to forskellige definitioner overlapper hinanden:

2.1.1. Et territorialt begreb brugt i studieoejemed, som foelger af den opdeling, som Kommissionen foretog i forbindelse med programmet Europa 2000. Der blev Faellesskabets territorium delt op i store zoner, som blev gjort til genstand for prospektive transregionale undersoegelser. Denne opdeling er paa ingen maade normsaettende. Den udspringer baade af geografiske overvejelser (forskellige faelles traek) og af aktionsmuligheder (omraader egnede for samarbejde). Den er ogsaa baseret paa praktiske overvejelser, nemlig at det ikke er muligt at foretage en detaljeret og samlet foreloebig undersoegelse af Faellesskabets territorium. Det skal bemaerkes, at der i denne opdeling er medtaget oversoeiske oeer og territorier (Azorerne, De Kanariske OEer, Madeira, Guadeloupe, Martinique og Guyana).

2.1.2. Et territorialt begreb, som afspejler den politiske vilje til samarbejde. Kommissionen for Atlanterhavsregionerne (»Atlantbuen«) er en af de fire kommissioner i de perifere maritime regioners konference. Der er med andre ord tale om en politisk kommission, hvori de deltagende regionale myndigheder er repraesenteret. Territoriet er ikke endelig fastlagt, eftersom antallet af deltagende regioner er vokset gradvis lige siden oprettelsen af denne kommission. Det er denne kommission, som ivaerksaetter de interregionale samarbejdsprogrammer, herunder ATLANTIS-programmet.

2.2. Atlanterhavsregionerne har hver deres forskellige fysiske forhold og problemer. En stor del af Skotland bestaar af bjergomraader, hvorimod den sydvestlige del af Frankrig er lavland. Cantabrica, Wales og det skotske lavland er industriomraader, i hovedsagen svaerindustri, som nu er i tilbagegang, mens Irland, den vestlige del af Frankrig og Alentejo mest udgoeres af landdistrikter. Der har udviklet sig en turistindustri, som i visse tilfaelde er alt for voldsom, i Algarve, Andalusien, paa Madeira og De Kanariske OEer samt i visse franske kystomraader. Det er vigtigt, at man erkender de meget store forskelle, da ethvert forsoeg paa at fremme et samarbejde i stedet kan foere til oeget konkurrence.

2.3. Den oekonomiske og sociale situation i Atlanterhavsregionerne er resultatet af en raekke historiske og oekonomiske forhold, herunder ogsaa centraliseringen af politisk og administrativ magt, hvilket har medvirket til at accentuere randomraadeproblemerne og har gjort det vanskeligt for de paagaeldende regioner at tilpasse sig de aendringer i samhandelsmoenstrene, som har vaeret en foelge af nye og hurtigere transportformer. Resultatet har vaeret ringere konkurrenceevne og stor befolkningsafvandring. Recessionen har ogsaa skaerpet problemerne i randomraaderne paa grund af de ringere beskaeftigelsesmuligheder, de stoerre industri- og handelsforetagenders strukturpaavirkninger og de oekonomiske nedskaeringer i den offentlige sektor. Et positivt aspekt er de historiske forbindelser mellem Spanien, Portugal og de latinamerikanske lande, mellem Storbritannien, Irland og USA og mellem Frankrig og Canada, som fortsat bestaar og vil kunne udbygges.

2.4. Regionerne er for det meste landdistrikter og landbrugsomraader, som er underkastet de forandringer, der er typiske for denne sektor. Selv inden for Atlanterhavsregionerne har den faelles landbrugspolitik i en aarraekke vaeret med til at uddybe kloeften mellem den lille gruppe landbrugere, som har gennemfoert en heldig modernisering, og den meget stoerre gruppe, som enten er eller er ved at blive marginaliseret. Der sker en afvandring fra landbruget, ligesom der er en tendens til, at de unge soeger bort for at finde arbejde andre steder. Det er noedvendigt at skabe nye aktiviteter i disse regioner, som kan sikre en udvikling af landdistrikterne i hoejere grad end en udvikling af landbruget.

2.5. En stor del af fremstillingsindustrien er koncentreret inden for de traditionelle sektorer, hvor der har manglet kapitalinvesteringer og evne til at udnytte nye teknologier. Foruden svaerindustrien er der foelgende noegleindustrier af betydning for beskaeftigelsen og en oekonomisk udvikling af regionerne:

1. mineraler og metallurgi

2. agro-levnedsmiddelindustrien

3. tekstil- og beklaedningsindustrien

4. trae- og moebelindustrien

5. transportinfrastrukturanlaeg

6. skibsindustrien.

Det maa paa den anden s. erkendes, at der er eksempler paa virksomheder, der har tilpasset sig de teknologiske fremskridt, og som har overlevet.

2.6. Turismens infrastrukturer er i mange omraader blevet etableret dengang, da befolkningen havde mindre fritid, og der ikke var tradition for at rejse udenlands. I dag er kravene stoerre ligesom ogsaa forventningerne, og selv om meget er gjort for at tilgodese disse krav, er det stadig muligt at forbedre infrastrukturerne og fremme initiativer, som kan skabe nye turistattraktioner. Regionerne er derfor noedsaget til at diversificere deres turismepotentiale ved at tilbyde nye turistprodukter baseret paa historiske, kulturelle og landskabelige kvaliteter. (Dette aspekt af turismen er behandlet mere detaljeret i OESU's udtalelse om turisme [ordfoerer: C. Lustenhouwer)].

2.7. Den aeldste og mest udbredte aktivitet i Atlanterhavsregionerne er maaske fiskeriet, som sikrer beskaeftigelse for tusinder paa havet og endnu flere paa land. Fiskeriet staar som bekendt over for alvorlige problemer, fordi der er et skaevt forhold mellem indsats og ressourcer og som foelge af havforureningen.

2.8. Endelig er der problemerne paa transport- og kommunikationsomraadet. Mange af havnene er smaa, og selv om der i de fleste tilfaelde er gjort bestraebelser paa at knytte regionerne til landets centrale dele, saa er der ikke blevet gjort meget for at skabe tvaergaaende eller parallelle forbindelser paa Atlanterhavskysten, saaledes som det er sket paa USA's Stillehavskyst. Telekommunikationssystemet Arcantel, som sammenbinder en raekke Atlanterhavshavne med det formaal at udveksle informationer af forskellig art, forekommer at vaere et udmaerket eksempel paa koordinering, og det har vist sig at vaere nyttigt baade i handelsrelationerne og inden for erhvervsuddannelse.

2.9. Selv om Atlanterhavsregionerne har alvorlige problemer at slaas med, saa er fremtidsudsigterne ikke totalt dystre, og det er et opmuntrende tegn, at visse regioner paa eget initiativ har formaaet at vende en udvikling i tilbagegang. Elektronik-, laegemiddel- og foedevareindustri er navnlig gennem udvikling af partnerskab med virksomheder uden for Atlanterhavsomraadet blevet udviklet i visse regioner. Denne strategi har dog visse negative sider, eftersom omkostningerne er hoeje, indsatsen inden for forskning og udvikling er ringe, og der kan vaere tale om en vis saarbarhed, naar den globale konkurrence er underlagt ekstern beslutningstagning.

2.10. Atlanterhavsregionernes problemer skyldes ogsaa, at de mere velstillede omraader i Faellesskabet har haft oekonomisk tilbagegang i den seneste tid, hvilket har bevirket, at regeringerne har tilboejelighed til at glemme randomraaderne for i stedet at samle bestraebelserne omkring de store industriomraader. Det er derfor ikke mindst vigtigt, at man undersoeger grundene til den seneste tids positive udvikling og fremmer og udvikler forbindelserne mellem Atlanterhavsregionerne indbyrdes og mellem disse regioner og lande uden for Atlanterhavsomraadet.

3. En ny strategi for Atlanterhavsregionerne

3.1. Det overordnede, strategiske maal for et program for Atlanterhavsregionerne boer vaere at fremme deres udviklingspotentiale ved at lette tilvejebringelsen af stoette, der kan skabe oekonomiske baand mellem regioner eller mellem en eller flere Atlanterhavsregioner og lande uden for EU.

3.2. De fleste Atlanterhavsregioner er berettigede til strukturfondsbistand i medfoer af et eller flere »maal«, men de programmer, som skal sikre finansiel stoette, er baseret paa nationale graenser. Transeuropaeiske net (TEN) og faellesskabsinitiativer saasom INTERREG har specielt som sigte, at der oprettes graenseoverskridende forbindelser, ogsaa hen over havgraenserne, som udgoer hovedparten af Atlanterhavsregionernes graenser. Alle disse instrumenter maa tages i anvendelse i fuldt omfang med en prioritering af en integreret strategi for hele Atlanterhavsomraadet.

3.3. OESU finder det afgoerende, at der indfoeres et instrument, som skaber mulighed for, at Atlanterhavsregionerne kan faa finansiel stoette til de programmer, hvis formaal er at tilskynde til skabelsen af oekonomiske forbindelser enten mellem disse regioner eller mellem en eller flere af disse regioner og lande uden for Faellesskabet. Dette instrument boer imidlertid enten vaere et omfattende INTERREG-program, eller ogsaa skal det have en finansiering, som er stoerre end den stoette, som er omtalt i punkt 3.2. OESU minder om, at det i sin udtalelse af juni 1994 om »Faellesskabsinitiativer« baade beklagede, at de maritime graenseregioner alt for sjaeldent er stoetteberettigede, og at INTERREG-programmet ikke aabner mulighed for samarbejde hen over de ydre graenser (OEsteuropa eller mellem Sicilien og Tunesien).

3.4. Eftersom anvendelsen af offentlige midler er begraenset, er det noedvendigt at foretage en meget noeje vurdering af virkningerne heraf. De faktorer, som boer kortlaegges ved en saadan vurdering boer vaere, i hvilket omfang midlerne vil fremme lokale initiativer og oekonomisk vaekst under hensyntagen til de sociale behov og behovet for en oeget effektivisering.

3.5. Der boer forskes i andre mulige former for finansiering af lokale initiativer. Kommissionen har for eksempel fremlagt et forslag til Raadets afgoerelse (), som vil kunne samordne og styrke de foranstaltninger, der er vedtaget for oprettelsen af erhvervsdrivende foreninger. Erhvervsdrivende foreninger kunne vaere en hensigtsmaessig form for forvaltning af et projekt, som er arbejdskraftintensivt og kraever beskedne investeringsomkostninger. Det kunne ogsaa overvejes at give Atlanterhavsregionerne adgang til lempelige rentevilkaar eller en fond med revolverende midler.

3.6. Det er overordentlig vigtigt, at den private sektor bliver gjort opmaerksom paa udviklingsmulighederne i regionen og paa de naturlige og menneskelige ressourcer, der er til raadighed for disse. Det er derfor vigtigt, at der forefindes risikovillig kapital. Der er allerede eksempler paa initiativer, som har haft succes (»Finatlantica«, som etablerer forbindelser mellem regionale banker og »FINARC«, som tilvejebringer midler til smaa og mellemstore virksomheder). Oplysninger om disse vellykkede initiativer boer udbredes, ligesom der boer skabes grundlag for endnu flere muligheder.

3.7. Overgangen fra lavteknologisk industri, som beskaeftiger ufaglaert arbejdskraft, til mere differentierede aktiviteter kraever en voldsom indsats for at etablere partnerskab mellem virksomheder og skabe eller udvikle en tertiaer sektor, som direkte flankerer industriaktiviteterne. Atlanterhavsregionerne maa derfor soege at etablere og udvikle ekspertcentre, hvor industri-, forskningsog uddannelsesinteresser kombineres og dermed sikrer det noedvendige grundlag for udviklingen af mere specialiserede smaa og mellemstore virksomheder, som er produktive og innoverende.

3.8. Endelig kunne der udvikles en partnerskabsmodel, som involverer organer i den offentlige og den private sektor, kooperativer og lokale udviklingssammenslutninger etableret i Faellesskabet. De vellykkede partnerskabsmodeller, som etableredes med LEADER-programmet, kunne maaske tjene som et nyttigt forbillede.

4. Projekter, som kunne stoettes

4.1. Som naevnt i punkt 3.1 vil det vaere bedst at stoette programmer, som skaber forbindelser mellem regioner eller fremmer den oekonomiske udvikling i en bestemt region eller flere regioner i Atlanterhavsomraadet. I de programmer, som kunne stoettes, kan der indgaa projekter med foelgende maal:

4.1.1. Omstrukturering af fremstillingsindustri, landbrug, fiskeri og skovbrug gennem indfoerelse af ny teknologi og moderne kommunikations- og markedsfoeringsmetoder.

4.1.2. Tilskyndelse til etablering af smaa og mellemstore virksomheder, og navnlig saadanne som kan udnytte de disponible menneskelige ressourcer paa stedet og de kvalitative fortrin, der er givet med miljoe og kulturel arv.

4.1.3. Etablering af ekspertcentre af den art, som omtales i punkt 3.7.

4.1.4. Udvikling af nye metoder til konservering af fisk og fishfarming omfattende videnskabelige undersoegelser af, hvorledes der kan opdraettes ikke tidligere opdraettede fiskearter samt udvikling af mere effektive metoder til markedsfoering og salg af fisk.

4.1.5. I spoergsmaalet om stoette til landbrugs- og fiskerisektoren er det afgoerende, at landbrugs- og fiskeriprodukterne (korn- og mejeriprodukter, koed og fisk) forarbejdes lokalt. Dette indebaerer udvikling og modernisering af hoestmaskiner og af udstyr til sortering og forarbejdning. Et saadant tiltag ville foroege de lokale produkters vaerdi og samtidig skabe flere arbejdspladser.

Udvikling af bioteknologi kunne ligeledes give anvendelsen af landbrugsprodukter til nonfoodformaal et vaesentligt skub fremad.

4.1.6. Udvikling af turisme gennem forbedring af infrastrukturerne paa de traditionelle feriesteder gennem reklame for kulturelle sevaerdigheder og ved at fremme den rekreative og aktiverende turisme (sejlsport, fiskeri osv.) og gennem opdagelse af nye maader, hvorpaa landboturismen kan fremmes og markedsfoeres.

4.1.7. Indfoerelse af moderne telekommunikation og nye informationsteknologier, som kan hjaelpe de beskaeftigede inden for fremstillingsindustri, turisme, handel, landbrug og fiskeri til at loese randomraadeproblemerne, som nu kan mildnes, hvis der indfoeres moderne metoder til overfoersel af information.

4.1.8. Udvikling af interregionalt samarbejde i hele Atlanterhavsomraadet gennem udveksling af information, hvor der som et eksempel kan naevnes den vellykkede udvikling af en sammenslutning af en raekke Atlanterhavshavne, som via computere udveksler data om skibs- og godsbevaegelser, hvilket har givet et handelsopsving.

4.1.9. Opsporing af nye handelspartnere, navnlig saadanne, som ikke paa nuvaerende tidspunkt betjenes af stoerre havne som for eksempel Rotterdam og Antwerpen, samt udvikling af handelspartnerskab med udspring i de historisk betingede transatlantiske forbindelser, som omtales i punkt 2.3.

4.1.10. Indfoerelse af feeder- og cabotagetrafikforbindelser inden for maritim containertransport, hvilket ville saette nyt skub i soetransporten langs Atlanterhavskysten og samtidig lette presset paa de vigtigste motorvejsforbindelser og dermed gavne miljoeet.

4.1.11. Udvikling af interregionale vejforbindelser og hovedlufthavne og modernisering af mindre havne, som er af saa stor betydning for lokalsamfundene.

4.1.12. Udvikling af multimodale transportcentre, hvorved der skabes centrale punkter for luft-, soe- og vejgodstransporten.

4.1.13. Forbedring af bymiljoeet gennem indfoerelse af ny teknologi og udvikling af lokale serviceydelser i middelstore byer, saaledes at der i forbindelse med potentielle udviklingsinitiativer er sikkerhed for, at virksomhederne faar serviceydelser og de beskaeftigede en livskvalitet, som svarer til niveauet andre steder.

4.1.14. Igangsaettelse af uddannelseskurser paa laereanstalter og universiteter, saaledes at lokalbefolkningen kan erhverve sig de nye faerdigheder, som maatte vaere noedvendige, for at de kan drage fordel af de nye beskaeftigelsesmuligheder, som maatte vise sig.

4.1.15. Udarbejdelse af projekter til forbedring eller beskyttelse af regionens miljoe, som ganske afgjort er et af de stoerste aktiver.

5. Konklusion

5.1. Atlanterhavsregionernes problemer er ikke tidligere blevet behandlet behoerigt. Hvis situationen skal forbedres, maa Faellesskabet, landenes regeringer og regionerne selv samarbejde om udarbejdelsen og gennemfoerelsen af innoverende og baeredygtige programmer, som specifikt udformes med henblik paa at opfylde de regionale behov. Faellesskabet boer, naar problemet er blevet analyseret tilbundsgaaende, som et foerste skridt paa vejen udarbejde et faellesskabsprogram for Atlanterhavsregionerne.

5.2. Det er samtidig vigtigt, at den fysiske planlaegning konsekvent inddrages paa alle niveauer. Hvis der ivaerksaettes et europaeisk program, maa hele Atlanterhavskysten styrkes med det formaal at opnaa stoerre effektivitet og interregional solidaritet. Der henvises i punkt 2.2 til det forhold, at regionale forskelligheder maaske vil skabe konkurrence i stedet for samarbejde. Der boer drages omsorg for, at der ikke gennemfoeres noget program, som indirekte faar til resultat, at de svageste regioner marginaliseres yderligere, fordi de staerkeste prioriteres.

5.3. Endelig boer man for at forbedre gennemskuelighed, effektivitet og demokrati proeve at finde frem til den institutionelle struktur, som vil vaere bedst egnet til ivaerksaettelsen af programmet paa faellesskabs-, nationalt og regionalt plan. Alle oekonomiske og sociale interessegrupper boer uden undtagelse have ret til at deltage, og grundprincippet boer vaere subsidiaritet.

Bruxelles, den 14. september 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg

() KOM(93) 650 endelig udg.