Udtalelse om inddragelse af arbejdsmarkedets parter og oekonomiske interesseorganisationer i EF's regionalpolitik (94/C 127/07)

OESU besluttede den 25. marts 1993 i henhold til forretningsordenens artikel 20, stk. 4, at fremsaette udtalelse om inddragelse af arbejdsmarkedets parter og de oekonomiske interesseorganisationer i EF's regionalpolitik.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU's Sektion for Regionaludvikling og Fysisk Planlaegning, som udpegede Ettore Masucci til ordfoerer og Dame Jocelyn Barrow til medordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 18. januar 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 312. plenarforsamling af 26. og 27. januar 1994, moedet den 27. januar 1994, med et flertal af stemmer for og 6 hverken for eller imod, foelgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Forhistorien

1.1.1. Vigtigheden af at inddrage arbejdsmarkedets parter i EF's regionalpolitik er blevet stoettet af OESU lige fra begyndelsen, da Den Europaeiske Fond for Regionaludvikling blev oprettet.

I sin udtalelse om Raadets forslag til forordning om oprettelse af en europaeisk Fond for Regionaludvikling, vedtaget paa den 114. plenarforsamling den 24.-25. oktober 1973, laegger OESU saaledes flere gange (1) vaegt paa foelgende to aspekter:

- inddragelse af regionerne i udformningen af regionalpolitikken gennem de sociale og oekonomiske interessegruppers deltagelse heri (2),

- inddragelse af de sociale og oekonomiske interessegrupper i det arbejde, der udfoeres af Regionaludviklingsfonden og Udvalget for Regionalpolitik (inden for rammerne af disse nye organer) (3).

1.1.1.1. OESU vendte ved flere lejligheder tilbage til dette spoergsmaal (4), men det vigtigste og mest omfattende bidrag er OESU's udtalelse om de lokale og regionale myndigheders og oekonomiske organisationers rolle og indflydelse inden for den faelles regionalpolitik (5) (ordfoerer: Ventejol), der blev vedtaget paa plenarforsamlingen den 24.-25. oktober 1979.

Skoent denne udtalelse blev vedtaget under helt andre omstaendigheder end de nuvaerende, indeholder den en raekke argumenter for arbejdsmarkedsparternes medinddragelse, som stadig er fuldt gyldige i dag:

- for at realisere maalsaetningen om oekonomisk og social samhoerighed,

- for at sikre, at EF-stoetten er et supplement til den nationale stoette og ikke traeder i stedet for denne,

- for bedre at kunne evaluere EF-politikkernes regionale effekt,

- for at sikre en bedre udveksling af informationer mellem alle niveauer,

- for at skabe interesse i befolkningen.

Dette er alt sammen noedvendige forudsaetninger for, at regionalpolitikken og den solidaritet, den er baseret paa, kan baere frugt.

1.1.1.2. Foeromtalte udtalelse blev ledsaget af en rapport fra 11. oktober 1979 (6), der var udarbejdet paa grundlag af et spoergeskema, og hvori det konkluderes, »at de lokale og regionale myndigheder og de sociale og oekonomiske sammenslutninger alt i alt kun har en minimal indflydelse paa retningslinjerne for den europaeiske politik. Dette ville i oevrigt have forudsat, at de allerede spillede en aktiv rolle under udformningen af regionaludviklingsprogrammer i deres hjemland, hvilket generelt ikke synes at vaere tilfaeldet« (7).

I naervaerende udtalelse vil man med udgangspunkt i ovennaevnte rapport foretage en sammenligning af den aktuelle situation og situationen for fjorten aar siden og soege at maale den udvikling, der er sket.

1.1.2. Europa-Parlamentet har ogsaa lige fra begyndelsen lagt vaegt paa betydningen af de faglige og erhvervsmaessige organisationers medindflydelse paa regionalpolitikken.

1.1.3. Selvom EFRU-forordningen ikke indeholdt nogen konkrete bestemmelser om inddragelsen af arbejdsmarkedets parter, indfoerte Kommissionen paa sin side allerede i 1970'erne en praksis med regelmaessige moeder mellem kommissaeren for dette omraade, Giolitti, og repraesentanter for de paagaeldende organisationer vedroerende retningslinjerne for EF's regionalpolitik.

1.1.4. Hvad de faglige organisationer angaar, blev der allerede i januar 1976 nedsat en snaever gruppe af repraesentanter for Den Europaeiske Faglige Samarbejdsorganisation, der deltog i regelmaessige informationsmoeder med Generaldirektoratet for Regionalpolitik.

Men det var foerst i anden halvdel af 1980'erne, da der kom en debat i gang om reformen af strukturfondene - som blev vedtaget af Raadet ved udgangen af 1988 - at EFS og UNICE forstaerkede deres indsats for at sikre, at arbejdsmarkedets parter informeres og hoeres paa nationalt og regionalt plan.

1.1.4.1. Et resultat af denne lobbyvirksomhed og af den stoette, som OESU tilkendegav i mange af sine udtalelser, er artikel 31 i Raadets forordning (EOEF) nr. 4253/88 af 19. december 1988, der foreskriver en aarlig hoering af arbejdsmarkedets parter om EF's strukturpolitik.

Mere betydningsfuldt var det dog, at Generaldirektoratet for Regionalpolitik besluttede at afholde hoeringer om EF-stoetterammerne i de enkelte medlemslande med deltagelse af statslige og regionale myndigheder samt nationale og regionale repraesentanter for fagforeningerne og arbejdsgiverorganisationerne. Disse hoeringer fandt sted i 1989-1990, foerst om maal nr. 1 og senere om de oevrige maal. Det var de foerste omfattende hoeringer af de sociale og oekonomiske interessegrupper, og hensigten var at overbevise de nationale myndigheder om det nyttige i at indfoere en saadan praksis paa nationalt plan.

1.1.4.2. EFS' forretningsudvalg har vedtaget en resolution (1) om regionalpolitikken, der fokuserer paa foelgende to aspekter:

- de generelle elementer, som noedvendigvis maa indgaa i EF's regionalpolitik, hvis man skal opnaa oekonomisk og social samhoerighed og tackle problemerne i forbindelse med den industrielle tilbagegang,

- de niveauer og maader, hvorpaa arbejdsmarkedets parter kan faa medindflydelse.

1.1.4.3. Ogsaa UNICE har understreget behovet for klare rammer for arbejdsmarkedsparternes medindflydelse paa saavel nationalt som lokalt plan (2).

1.1.4.4. Dette stoettes af arbejdsmarkedets parter som helhed, hvilket fremgaar af den skrivelse, de stilede til Kommissionen og medlemsstaterne i juni 1992, hvori de paapeger, at deres repraesentanters aktive deltagelse i udarbejdelsen, gennemfoerelsen og evalueringen af planlaegningens forskellige faser klart boer indgaa i definitionen af partnerskabet.

1.2. Artikel 4 i den nye rammeforordning

1.2.1. Kommissionens nye forslag til en reform af strukturfondene indeholder faa men vigtige nyskabelser i forhold til reformen fra 1988. Der henvises i denne forbindelse til OESU's udtalelse fra maj 1993 (3).

En nyskabelse af fundamental betydning er den nye formulering af artikel 4 i forordning (EOEF) nr. 2052/88, der i sin endelige form, som vedtaget af Raadet den 20. juli 1993, lyder saaledes:

»Artikel 4 - Komplementaritet, partnerskab, faglig bistand

1. EF-indsatsen udformes som et supplement til de tilsvarende nationale aktioner eller som et bidrag til disse. Den fastlaegges ved et snaevert samraad mellem Kommissionen, den paagaeldende medlemsstat og de kompetente myndigheder og organer, herunder, inden for rammerne af bestemmelser, der foelger af den enkelte medlemsstats institutionelle regler og gaeldende praksis, arbejdsmarkedets parter og oekonomiske interesseorganisationer, som medlemsstaten har udpeget paa nationalt, regionalt, lokalt eller andet plan, idet disse alle er partnere med et faelles maal. Dette samraad benaevnes i det foelgende »partnerskab«. Partnerskabet omfatter forberedelse, finansiering samt forudgaaende vurdering, overvaagning og efterfoelgende evaluering af aktionerne.

Partnerskabet gennemfoeres paa en saadan maade, at hver enkelt partners institutionelle, juridiske og finansielle befoejelser respekteres.

2. Paa grundlag af denne forordnings bestemmelser og de i artikel 3, stk. 4 og 5, omhandlede bestemmelser tager Kommissionen initiativet og traeffer gennemfoerelsesforanstaltninger for at sikre, at EF-indsatsen stoetter virkeliggoerelsen af de i artikel 1 omhandlede maal og tilfoerer de nationale initiativer en mervaerdi.

3. Som led i partnerskabet kan Kommissionen efter de i artikel 3, stk. 4, omhandlede bestemmelser bidrage til forberedelsen, gennemfoerelsen og tilpasningen af interventionerne ved finansiering af forberedende undersoegelser og teknisk bistand paa stedet i forstaaelse med den paagaeldende medlemsstat og efter omstaendighederne de i stk. 1 omhandlede myndigheder og organer.

4. Fordelingen af arbejdsopgaverne mellem Kommissionen og medlemsstaterne i forberedelsesfasen fastlaegges i artikel 8 til 11a for hvert maal.«

1.2.1.1. Artikel 4 afviger i sin endelige affattelse paa et par punkter fra Kommissionens oprindelige forslag, som ikke indeholdt foelgende bestemmelser:

- indskuddet i stk. 1: »inden for rammerne af bestemmelser, der foelger af den enkelte medlemsstats institutionelle regler og gaeldende praksis« og

- andet afsnit i stk. 1: »Partnerskabet gennemfoeres paa en saadan maade, at hver enkelt partners institutionelle, juridiske og finansielle befoejelser respekteres.«

1.2.1.2. Naar der nu er opnaaet en tilfoejelse, som indebaerer, at arbejdsmarkedets parter fremover indgaar i partnerskabet, der skal antage form af et »snaevert samraad«, er det et resultat af tyve aars pres fra Europa-Parlamentet, Det OEkonomiske og Sociale Udvalg og arbejdsmarkedets parter i faellesskab. Der er imidlertid ingen tvivl om, at den foerste aendring (foerste led ovenfor), er en kompromisloesning, hvilket dog naeppe svaekker betydningen af denne tilfoejelse.

Man kunne ganske vist forestille sig, at regeringer, der ser med mindre velvilje paa inddragelsen af arbejdsmarkedets parter og de oekonomiske interesseorganisationer, soeger at holde organisationerne udenfor, ogsaa naar det gaelder EF's strukturpolitik, ved at laegge en overfortolkning i henvisningen til de institutionelle regler og isaer til gaeldende praksis. Der ville dog i saa fald vaere tale om en fortolkning, som strider mod det grundlaeggende sigte med den nye artikel 4, der klart foreskriver en inddragelse af arbejdsmarkedets parter og de oekonomiske interessegrupper i partnerskabet. Det harmonerer med en grundholdning, hvorefter udviklingen kraever en samvirkende deltagelse af alle samfundskraefter.

1.2.1.3. I lande, hvor det derimod allerede er praksis at drage arbejdsmarkedets parter ind paa andre omraader og i anden beslutningstagning, skal den nye regel i artikel 4 nu anvendes paa nationalt og regionalt plan, hvilket kraever, at de nationale og regionale myndigheder og interesseorganisationerne er udstyret til at anvende reglen effektivt i et passende forum og efter aftalte procedurer.

1.2.1.4. Takket vaere de initiativer, der er omtalt ovenfor i punkt 1.1.4, er der paa dette omraade allerede gjort talrige erfaringer i medlemslandene og i flere regioner i EF, og der er med finansiel stoette fra Kommissionen (1) gennemfoert studier og videnskabelige undersoegelser.

Desvaerre omtales disse resultater ikke i Kommissionens aarsberetning, hvilket der goeres opmaerksom paa i OESU's udtalelse om den tredje aarsberetning om strukturfondsreformens gennemfoerelse - 1991 (2), vedtaget den 29. april 1993.

1.2.2. Et systematisk kendskab til praktiske erfaringer med inddragelsen af arbejdsmarkedets parter og udveksling af saadanne erfaringer kan vaere af stor hjaelp ved anvendelsen af ovennaevnte artikel 4.

Dette er det konkrete sigte med naervaerende udtalelse, hvori der goeres status over de forskellige maader, hvorpaa arbejdsmarkedets parter er blevet inddraget i beslutningsprocessen fra 1989 til i dag, det vil sige i den periode, hvor reformen af strukturfondene blev foert ud i livet.

2. Arbejdsmarkedets og oekonomiske interesseorganisationers inddragelse i regionalpolitikken

2.1. Med henblik paa at belyse organisationernes kendskab til EF's strukturpolitik og deres konkrete inddragelse i denne har man sendt et omfattende og i forvejen afproevet spoergeskema (3) til de nationale og regionale organisationer, som i aarene 1989-1990 deltog i en raekke informationsmoeder omkring EF-stoetterammerne arrangeret af Kommissionen efter opfordring fra EFS og UNICE i de 12 hovedstaeder og med deltagelse af de stedlige nationale og regionale myndigheder.

2.1.1. Foerst og fremmest skal understreges den paene svarprocent. Ca. 25 % af spoergeskemaerne blev besvaret, hvorved stikproeven absolut maa opfattes som repraesentativ.

2.1.2. Af samtlige svar kan der udledes to ting, som tilsyneladende er i indbyrdes modstrid: paa den ene side udviser de adspurgte organisationer stor interesse for strukturpolitikken, paa den anden side afsloerer de en viden om forholdene, som er desto ringere jo mere specifikke problemstillinger, der er tale om.

Det er muligvis den generelt ringe medinddragelse, som er baggrunden herfor. Arbejdsmarkedet er interesseret, men manglende procedurer eller isaer manglen paa indarbejdet praksis goer, at det bliver ved intentionerne.

2.1.3. Endvidere fremgaar det, at en paen andel (2/3) af de adspurgte har kendskab til indholdet af den overordnede udviklingsplan (men samtidig erklaerer 1/3, at de ikke har kendskab til den).

2.1.4. Flertallet af de adspurgte erklaerer i oevrigt - og dette er et vigtigt aspekt - at de ikke er blevet konsulteret under udarbejdelsen af planen. Hertil kommer, at flertallet foerst har stiftet bekendtskab med planens indhold efter dens oversendelse.

2.1.5. Med hensyn til forhandlingerne omkring EF-stoetterammen er det paafaldende, hvor mange der har kendskab til dennes indhold (flertallet), men hvor faa (kun 6 %) der opgiver at vaere blevet konsulteret.

2.1.6. Samme billede tegner sig, naar vi ser paa de operationelle programmer. Paa den ene side er der tale om staerkt varierende kendskab (meget godt i nogle tilfaelde, meget ringe i andre), men det er kun en ringe andel af de adspurgte arbejdsmarkedsorganisationer, der er blevet hoert om den operationelle planlaegning. Naar det drejer sig om Den Europaeiske Socialfond, erklaerer flertallet derimod, at de er blevet godt informeret forudgaaende.

2.1.7. Med hensyn til overvaagningen af programmerne fremgaar det af besvarelserne, at kun et mindretal af de adspurgte organisationer har haft adgang til de paagaeldende moeder (og i saa fald overvejende som observatoerer).

2.1.8. Understreges skal de positive og optimistiske svar - maaske overdrevet optimistiske, et punkt, som maa undersoeges naermere - der gives med hensyn til de tekniske og organisatoriske ressourcer, som de enkelte organisationer, der oensker at blive involveret i regionalpolitikken, raader over (der er saaledes grund til at antage, at ogsaa arbejdsmarkedets parter maa saette forstaerket ind for at kunne opfylde de tekniske og organisatoriske forudsaetninger).

2.1.9. Alt i alt saettes der ogsaa i besvarelserne fokus paa den manglende ligevaegt, der hidtil har vaeret mellem regionalpolitikkens betydning og de forudsaetninger, organisationerne i praksis har haft for medindflydelse. Den praksis, der har vaeret fulgt i de forloebne aar, har aabenbart ikke kunnet opvise afgoerende resultater i saa henseende, omend der er erhvervet bedre kendskab til Faellesskabets politik og programmer ad andre kanaler (seminarer, konferencer, uddannelseskurser m.v.).

2.2. Der har i de seneste aar vaeret gennemfoert en raekke forskningsundersoegelser af udviklingen i regionalpolitikken og interesseorganisationernes medinddragelse. Stoerstedelen af disse undersoegelser har imidlertid overvejende fokuseret paa fagforeningernes og, mere indirekte, arbejdsgivernes rolle, medens de oevrige interesseorganisationers involvering derimod ikke er undersoegt.

2.2.1. EF's regionalpolitik maa betragtes som en af de fornemste katalysatorer for udviklingen af det saakaldte sociale Europa: for hele det saet af retsregler og sagsomraader, hvor en EF-indsats kan bidrage til at afhjaelpe problemerne og reducere skaevhederne i de enkelte medlemsstater.

Samhoerighedspolitikken maa saaledes betragtes som en af grundpillerne i det europaeiske bygningsvaerk og i de samfundsmaessige rettigheder, og samtidig er den noeglen til forstaaelse af den vaegt, interesseorganisationerne har nu og i fremtiden. Specielt vil den kunne give os indblik i, om organisationerne i fremtiden i EF-sammenhaeng vil komme til at spille en rolle svarende til den, de i dag har i nogle af medlemsstaterne.

2.2.2. Undersoegelserne hjaelper os til at give svaret paa to fundamentale spoergsmaal:

- om interesseorganisationernes indflydelse paa regionalpolitikken er vokset, set under saavel en kvantitativ som en kvalitativ synsvinkel,

- hvilke faktorer der virker positivt henholdsvis negativt ind paa organisationernes indflydelse, og hvilke korrektiver der boer foreslaas for at forbedre situationen.

2.2.3. Resultaterne af undersoegelserne ovenfor viser paa forskellig maade, at tingenes tilstand ikke er tilfredsstillende.

Interesseorganisationernes medinddragelse maa vurderes som utilstraekkelig eller sporadisk.

I den hidtil fulgte praksis har man ikke moedt nogen tilfaelde, hvor arbejdsmarkedets parter har haft aktiv medindflydelse eller medbestemmelse. Der er enighed om, at den grad af indflydelse, de har paa de enkelte politikker, ikke indebaerer et direkte medansvar for ledelse og styring.

2.2.4. Paa det nationale plan traekker arbejdsmarkedets parter paa de ressourcer, der er typiske for deres organisationsapparat; almindeligvis raader de over kanaler, gennem hvilke de, ogsaa paa uformelt grundlag, kan oeve indflydelse paa den vigtigere del af beslutningstagningen.

2.2.4.1. Alt i alt kan det fastslaas, at de nationale myndigheder har den opfattelse, at EF-politikken under ét er et omraade, som henhoerer under regeringerne og de offentlige myndigheder. Dette foelger af selve den maade, EF-institutionerne er opbygget paa - nemlig karakteriseret ved det saakaldte demokratiske underskud - og den omstaendighed, at oekonomiske og handelsmaessige spoergsmaal har hoejere prioritet end det sociale og arbejdsmarkedsmaessige omraade.

Ogsaa EF's strukturpolitik lider under denne prioritering. Dette har vaeret til skade ikke blot for de oekonomiske og sociale interesseorganisationers, men ogsaa for de nationale, lokale administrationers medinddragelse, ligesom det har gjort EF-interventionerne mindre gennemskuelige for offentligheden, hvis adgang til informationer i det hele taget har vaeret vanskeliggjort.

2.2.4.2. Der er sket nogen, omend utilstraekkelig, bedring i loebet af 1980'erne, bl.a. takket vaere Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Europa-Parlamentet, de oekonomiske og sociale interesseorganisationer, og ikke mindst takket vaeret den forstaerkede dynamik i den europaeiske integrationsproces, som har henledt opmaerksomheden paa samhoerighedsproblematikken.

2.2.4.3. I nogle medlemsstater er medinddragelsen voksende og har antaget mere systematisk karakter: dette er tilfaeldet i Danmark, Tyskland og til en vis grad ogsaa i Italien (det skal bemaerkes, at der i Tyskland ikke findes specifikke samraadsorganer, men at interesseorganisationerne alligevel nyder en hoej grad af institutionel anerkendelse). Efter at have passeret forskellige mellemliggende grader af medindflydelse, naar vi i den anden ende af spektret frem til lande som Det Forenede Kongerige, som paa en mere aabenbar maade har soegt at holde interesseorganisationerne uden for medindflydelse (specielt har det begraenset fagforeningernes indflydelse). Af samtlige lande er Irland det land, der har gjort mest for at sikre en oeget formel medindflydelse paa regionalpolitikken, eftersom det har givet arbejdsmarkedets parter saede i det nationale overvaagningsudvalg.

Det er blevet oplyst, at den irske regering har besluttet at erstatte de subregionale komitéer med organer, hvori arbejdsmarkedsorganisationernes rolle nedgraderes. OESU finder, at der her er tale om et alvorligt tilbageskridt, eftersom den hidtidige model maa betragtes som et vigtigt referencepunkt; OESU anmoder derfor om, at arbejdsmarkedets medinddragelse retableres paa det tidligere niveau.

2.2.4.4. Forskelle i institutionelle og arbejdsmarkedsmaessige forhold i de forskellige lande influerer naturligvis paa valget af beslutningsfora, hvilket paa sin side paavirker kvaliteten og effektiviteten i interesseorganisationernes medindflydelse.

I de lande, hvor organisationerne er relativt staerke og velorganiserede, har de stoerre indflydelse - ogsaa paa regionalpolitikken. Som det fremgaar af undersoegelser af forskellig art, er organisationernes indflydelse staerkest i Tyskland og Danmark, hvor der er en lang tradition for at drage arbejdsmarkedets parter taet ind i beslutningstagningen. En mellemplads indtager Italien, hvor der for nylig er indgaaet en vigtig trepartsaftale. I Spanien strandede forsoegene i begyndelsen af 1980'erne paa at indfoere solidt institutionaliserede samraad paa grund af en forvaerring i forholdet mellem fagforeninger paa den ene side og regering og arbejdsgivere paa den anden. Flertallet af landene indtager en mellemposition, men det er langt fra saadan, at arbejdsmarkedets parter er uden indflydelse.

2.2.5. Forskellene i den maade, hvorpaa arbejdsmarkedsparterne inddrages, og i de opnaaede resultater er isaer foelelige paa regionalt og lokalt plan, hvor involveringen generelt bedoemmes som skuffende.

Den afhaenger i foerste raekke af den institutionelle decentralisering i de enkelte lande.

2.2.5.1. Der er ingen tvivl om, at den institutionelle struktur har meget stor betydning for den maade, hvorpaa arbejdsmarkedets parter organiserer sig, og for deres evne til at goere sig gaeldende over for myndigheden.

En decentral, folkevalgt myndighed giver stoerre medindflydelse, bl.a. i og med at der er en bredere basis af fora.

En effektivt fungerende centraliseret myndighed har derimod en tendens til at overvurdere sin egen selvtilstraekkelighed og til i hoejere grad at traekke paa teknikere i den fysiske planlaegning; udviklingsagenturerne er et eksempel herpaa.

2.2.5.2. Nogle af de stoerre lande i Faellesskabet er karakteriseret ved en grundlovsfaestet anerkendelse af regionerne - det gaelder Spanien, Italien og Tyskland (i Tyskland er der lagt saerligt omfattende befoejelser ud til delstaterne); derimod er Frankrig og Storbritannien karakteriseret ved en staerkt centralistisk tradition. Men de to sidstnaevnte lande er gaaet forskellige veje i 1980'erne, idet Frankrig har igangsat en »mild« regionalisering, medens Storbritannien har styrket centralregeringens rolle yderligere.

2.2.5.2.1. Alt i alt bestaar der, med Storbritannien, Portugal og Graekenland som undtagelse, et vist maal af selvbestemmelse paa det regionale plan, specielt paa det sociale og administrative omraade.

2.2.5.3. Der er en generel tendens til, at interesseorganisationerne viser voksende interesse for regionalpolitik. Men der skal ogsaa peges paa, at der fra samme side er krav om at blive mere aktivt inddraget i erhvervs- og arbejdsmarkedspolitikken. I Italien og Spanien viser arbejdsmarkedets parter (frem for alt fagforeningerne) stor interesse for foroegelsen af strukturfondenes ressourcer.

2.2.5.4. Den form for partnerskab, den britiske regering har etableret, bestaar i et netvaerk af relationer mellem Det Europaeiske Faellesskab, de offentlige myndigheder paa nationalt og lokalt plan og lokale erhvervsorganisationer. Det konkrete valg, der hermed er truffet, goer, at der ikke er tale om et partnerskab, som involverer arbejdsmarkedets parter.

2.2.5.5. I Irland har der vaeret diverse problemer, fordi beslutningstagningen er koncentreret paa det centrale niveau samtidig med, at der mangler institutionaliserede udoevende organer paa det subregionale niveau.

2.2.5.6. Ogsaa i Spanien forholder det sig saadan, at den endelige udarbejdelse af strukturfondsplaner tilkommer centraladministrationen. Andre undersoegelser i enkeltregioner (som Asturias) taler om, at medindflydelsen er ikke-eksisterende. De stramme tidsfrister, der gaelder for fremlaeggelsen af planerne, har vaeret medvirkende til en beslutningsprocedure, der kun involverer myndigheder og teknikere.

2.2.5.7. I nogle af de undersoegte regioner i Italien (f.eks. i Syditalien) er der forudgaaende indfoert metoder - i form af aftaleprotokoller - for systematiske forbindelser mellem den regionale regering og arbejdsmarkedets parter omkring planlaegningen af EF-interventionerne. I hvert fald paa papiret er der tale om meget avancerede procedurer, som det imidlertid staar tilbage at afproeve i praksis.

2.2.6. Det kan ogsaa vaere afgoerende for medindflydelsens effektivitet og lokalisering, om der paa de forskellige nationale og regionale niveauer findes oekonomiske og sociale udvalg og udviklings-, beskaeftigelses-, erhvervsuddannelseskomitéer og lignende, inden for hvilke det er muligt at oeve medindflydelse.

Er det tilfaeldet, er det disse udvalgs og komitéers reelle kompetence, der er bestemmende for medindflydelsens effektivitet og gennemslagskraft. Ofte fungerer de blot som organer for efterfoelgende information eller hoering og altsaa ikke som organer, hvor der finder »snaevre samraad« sted paa partnerskabsbasis, som omhandlet i rammeforordningens artikel 4, hvorved det bliver umuligt at anlaegge et helhedsperspektiv paa strukturpolitikken.

2.2.6.1. Hvor de findes, er det som oftest paa nationalt plan, medens de er mindre udbredte i regionerne. Saadanne organer er oprettet i Frankrig som led i regionaliseringsprocessen. De findes ogsaa i Spanien, hvor nogle af de autonome regioner i 1984 tog initiativ til dem (siden er de optaget i national lovgivning). I Italien findes der paa regionalt plan et modstykke til CNEL, nemlig paa Sicilien, der har en saerlig status (hvorfor de oevrige regioner ikke har et saadant organ). Elementer af oeget regional selvbestemmelse paa det oekonomiske og sociale omraade findes ogsaa i Storbritannien (dog kun i regioner som Skotland).

2.2.6.2. Det vil sige, at egentlige subnationale fora for udvikling af partnerskab kun findes i visse lande. Men selv i disse lande er erfaringerne ikke imponerende. Tilstedevaerelsen af institutionaliserede organer er ikke i sig selv tilstraekkeligt til at sikre en tilfredsstillende grad af medindflydelse. I f.eks. Frankrig og Spanien er der talrige eksempler paa, at erhvervsorganisationerne og arbejdsmarkedets parter har ringe medindflydelse paa den regionale beslutningstagning.

2.2.6.3. I Frankrigs tilfaelde er deltagelsen i de regionale oekonomiske og sociale raad nok interessant for arbejdsmarkedets parter. I praksis har raadene dog ikke nogen saerlig indflydelse paa EF's regionalpolitik. Ejheller de saerlige underudvalg, der i nogle regioner er nedsat for at behandle spoergsmaal med relation til EF, udtaler sig om fordelingen af stoette fra EF. Paa den anden side er alle virksomheder repraesenteret i industri- og handelskamrene, dvs. i offentlige instanser, som medvirker i gennemfoerelsen af EF's forskellige politikker.

2.2.6.4. Ser man paa de faktiske resultater, maa man vaere enig med dem, der haevder, at organisationernes indflydelse ikke er direkte korreleret til tilstedevaerelsen af ad hoc-organer. Dette er tydeligt i Tyskland, hvor der ikke findes oekonomiske og sociale raad, men hvor der er en staerkt foederalistisk struktur; her har organisationerne, specielt fagforeningerne, en bred vifte af muligheder for at oeve indflydelse.

Generelt fremgaar det - og paa dette punkt er der enighed mellem forskerne - at i tilfaelde, hvor organisationerne hoeres, sker det efter og ikke foer stoetteplanernes udarbejdes.

2.2.7. Naar det i nogle lande (saasom Italien) er vanskeligt for de oekonomiske og sociale interesseorganisationer at identificere deres institutionelle partnere, haenger det sammen med, at befoejelserne vedroerende strukturfondene er spredt over en raekke ministerier (EF-anliggender, finanser, landbrug, industri og arbejdsmarked), hvorved det bliver vanskeligere at faa et samlet overblik over strukturpolitikken.

Der er ingen tvivl om, at den tilsvarende spredning, som man genfinder inden for Kommissionens tjenestegrene, er en medvirkende aarsag hertil; kloevningen kunne imoedegaas gennem en sammenlaegning af fondene, hvilket i oevrigt er oenskeligt.

2.2.8. Der er betydelige forskelle i EF med hensyn til, hvor stor interesse arbejdsmarkedets parter udviser for EF's strukturpolitik, og hvor stort et pres de foelgeligt laegger paa de kompetente myndigheder for at faa medindflydelse.

Det er tydeligvis et spoergsmaal om, hvor omfattende EF's interventioner er, men en lang raekke andre faktorer spiller ogsaa en rolle.

2.2.8.1. Foerst og fremmest gaelder det, at organisationerne er mere opmaerksomme paa problemer af generel og regional art, naar de sektorielle organisationer domineres af hovedorganisationen.

Omvendt gaelder det, at overenskomstpolitikken har forrang, naar de sektorielle organisationer spiller en relativt fremtraedende rolle, og hovedorganisationen koncentrerer sig om den politiske ledelse og den koordinerende funktion.

2.2.8.2. Nogle undersoegelser peger imidlertid paa, at der er yderligere problemer paa det nationale plan. Arbejdsmarkedets parter og regeringerne har i tidens loeb i deres indbyrdes relationer primaert fokuseret paa oekonomisk politik og social- og arbejdsmarkedspolitik. Derfor har organisationerne meget ofte ikke den fornoedne tekniske indsigt og ekspertise til, at de kan spille en aktiv rolle i regionalpolitikken, eftersom de mangler rutine inden for disse spoergsmaal.

2.2.8.3. I lande med udtalt oekonomisk dualisme (som i Spanien), og ikke mindst i lande, hvor samme problem altid har staaet i centrum af den politiske og oekonomiske debat (som i Italien), er de oekonomiske og sociale interesseorganisationer mere fortrolige med regionalpolitiske spoergsmaal.

Efter den tyske genforening er oekonomisk og social samhoerighed ogsaa blevet et vigtigt emne i debatten i Tyskland.

I Storbritannien opfattes regionalpolitikken derimod snarere som en socialpolitisk omfordelingsmekanisme end et led i den oekonomiske planlaegning.

2.2.8.4. Endelig er der to faktorer, som har stor indflydelse paa organisationernes holdning:

- deres engagement i og interesse for den europaeiske integrationsproces,

- deres ideologiske holdning til partnerskab og samraad, som indebaerer andet og mere end blot at fremfoere krav, og som ogsaa skal ses i lyset af de eksisterende relationer og institutioner paa arbejdsmarkedet.

2.2.9. Af alle undersoegelser fremgaar det, at kendskabet til strukturfondspolitikken generelt er meget beskedent og koncentreret hos en lille del af lederne i de beroerte organisationer.

Det er klart, at jo stoerre kendskabet er, jo stoerre muligheder er der for at faa indflydelse.

Det er ikke tilstraekkeligt at have laest dokumenterne og forordningerne; det er vigtigt at have et bredere kendskab til de vigtigste EF-politikker, den gaeldende praksis og maaden, hvorpaa forordningerne fortolkes og anvendes af Kommissionen og de kompetente nationale myndigheder.

2.2.9.1. Stoerstedelen af informationerne faas gennem seminarer og konferencer, som afholdes af Kommissionen og de oekonomiske og sociale interesseorganisationer. Denne form for informationsspredning skal styrkes fremover, men er ikke tilstraekkelige i sig selv.

Thi informationsniveauet kan kun haeves maerkbart gennem konkret medinddragelse og deltagelse i samraad i praksis.

Der har saaledes kunnet registreres et stort kvalitativt spring i kendskabet til EF-politikkerne efter de nationale hoeringer om EF-stoetterammerne, som Kommissionen afholdt i 1989-1990.

3. Konkluderende bemaerkninger

3.1. Generelle bemaerkninger

3.1.1. Paa baggrund af kapitel 2, der gennemgaar resultaterne af de studier og undersoegelser, der er gennemfoert i femaarsperioden 1989-1993, kan det konstateres, at der er sket meget med hensyn til inddragelsen af de oekonomiske interesseorganisationer og arbejdsmarkedets parter i regionalpolitikken i de tretten aar, der er forloebet siden OESU fremlagde foeromtalte rapport i 1979 (1), selv om der er fortsat er tilfaelde, hvor en regering afviser enhver form for medinddragelse.

3.1.2. De aendringer, der er sket, vedroerer dels den konkrete inddragelse af arbejdsmarkedets parter og kendskabet til procedurerne og maalene for EF's regionalpolitik, dels den vilje til at tage aktiv del i partnerskabet, som organisationerne paa EF-, nationalt, regionalt og lokalt plan har udvist, og endelig de kompetente myndigheders holdning til partnerskabet.

3.1.3. Alligevel er der lang vej igen. Men vi befinder os ikke laengere i principformuleringernes eller den spaede begyndelses fase; tvaertimod kan vi nu begynde at hoeste de foerste frugter, og problemet er nu, hvordan vi i praksis overalt foerer medinddragelsesprincippet ud i livet ved bl.a. at goere bedre brug af de nye forordninger.

Vi er altsaa naaet til det stadium, hvor den eneste maade, hvorpaa man i stoerstedelen af medlemsstaterne kan overvinde hindringerne for en konkret og frugtbar deltagelse i partnerskabet, er at tage praktisk del »i marken«.

3.1.4. Der er stadig talrige vanskeligheder og svagheder, hvoraf nedennaevnte er nogle af de vigtigste:

a) de kompetente myndigheders holdning varierer betydeligt fra land til land baade med hensyn til teori og praksis og afhaenger ogsaa af erhvervsorganisationernes og arbejdsmarkedets parters forhandlingsstyrke og af relationerne paa arbejdsmarkedet,

b) medlemslandene har forskellige institutionelle strukturer, og derfor maa partnerskabet gennemfoeres under forskellige former og i forskellige fora,

c) indstillingen og forventningerne til regionalpolitikken varierer meget fra land til land, fra region til region, og fra den ene organisation til den anden,

d) kendskabet til de forskellige forordninger, procedurer, politikker og programmer er endnu overfladisk og koncentreret hos en snaever gruppe af aktoerer,

e) ikke alle oekonomiske og sociale organisationer har de fornoedne organisatoriske og tekniske forudsaetninger for at kunne deltage aktivt i partnerskabet i stor skala.

3.1.5. I den redegoerelse, der ledsager Kommissionens forslag til nye forordninger, henvises der til Parlamentets og OESU's opfordring til i hoejere grad at inddrage arbejdsmarkedets parter, og det konkluderes, at arbejdsmarkedets parter skal sikres »fuld hoeringsret« (1).

3.1.5.1. Ovenfor i punkt 1.1.1.1 opregnes de argumenter, som OESU nu gennem tretten aar har fremfoert til fordel for en udvidelse af partnerskabet. De er stadig fuldt gyldige, og de vedroerer ikke kun spoergsmaalet om anerkendelse af interesseorganisationernes og arbejdsmarkedets parters rolle.

Medindflydelsen har kun mening, hvis den er reel og tjener til:

- at give impuls til oekonomisk vaekst og til konvergens,

- at forbedre interventionernes effektivitet,

- at goere aktionerne mere gennemskuelige,

- at vaekke borgernes interesse for problemerne i deres lokalomraade,

- at goere opmaerksom paa de konkrete behov hos de samfundsgrupper, som organisationerne repraesenterer,

- at forbedre befolkningens levevilkaar gennem stoerre jobmuligheder og bedre infrastruktur,

- at bidrage til en demokratisk kontrol med de offentlige udgifter og til evalueringen af programmerne.

3.1.5.2. De foretagne aendringer og udvidelser af fondenes maal, som fokuserer paa arbejdsmarkedet i en tid, hvor beskaeftigelsen er det centrale problem, taler ogsaa for at inddrage arbejdsmarkedets parter.

Her taenkes navnlig paa det nye maal nr. 3, som udvides til ogsaa at omfatte »fremme af den erhvervsmaessige integrering af unge og af personer, der er udsat for udelukkelse fra arbejdsmarkedet«, og det nye maal nr. 4, der blandt andet sigter mod at lette »arbejdstagernes tilpasning til de industrielle aendringer og udviklingen i produktionssystemerne«.

3.1.6. Den nye artikel 4, der er omtalt ovenfor, fastsaetter, at »de kompetente myndigheder og organer, herunder arbejdsmarkedets parter og oekonomiske interesseorganisationer«:

- udpeges af medlemsstaten paa nationalt, regionalt, lokalt eller andet plan,

- er partnere med et faelles maal,

- indgaar i et partnerskab, der »omfatter forberedelse, finansiering samt forudgaaende vurdering, overvaagning og efterfoelgende evaluering af aktionerne«.

3.1.6.1. Da der er tale om en saakaldt »rammeforordning«, gaelder artikel 4 naturligvis generelt, og den refererer til alle de maal og alle de niveauer, som er omfattet af EF's regionalpolitik, ogsaa selv om artiklens indhold ikke genfindes i de andre strukturfondsforordninger.

3.2. Hvem er »partnerne« ?

3.2.1. I henhold til forordningen er det medlemsstaten, der definerer og udpeger partnerne paa »nationalt, regionalt, lokalt eller andet plan«.

3.2.2. OESU mener, i anerkendelse af subsidiaritetsprincippet, at denne loesning er rigtig, da forholdene er vidt forskellige i de enkelte medlemslande, og fordi den maade, hvorpaa partnerne inddrages, bestemmes af flere faktorer, som for eksempel foelgende:

- hvorvidt der er staerke regionale institutioner, som har kompetence paa de omraader, hvor der gennemfoeres strukturpolitiske foranstaltninger,

- den eksisterende model for relationerne paa arbejdsmarkedet,

- den maade, hvorpaa de mange forskellige oekonomiske og sociale interesser er organiseret og placeret ind i samfundet.

OESU mener dog, at der er behov for yderligere forklaringer og praeciseringer.

3.2.3. For det foerste er det klart, at der refereres til en raekke forskellige partnere, som ikke kun omfatter arbejdsmarkedets parter - der repraesenterer arbejdstagernes og arbejdsgivernes generelle interesser - men ogsaa organisationer, som repraesenterer mere specifikke sektorielle interesser.

3.2.3.1. Alle disse partnere har forskellige funktioner i samfundet og repraesenterer forskellige befolkningsgrupper og geografiske omraader; derfor udmoenter partnerskabet sig ogsaa paa forskellig vis, alt efter hvilke interesser der er involveret i de paagaeldende operationelle interventioner.

3.2.4. For det andet boer der ved udpegelsen tages hensyn til, hvor repraesentative de forskellige organisationer reelt er paa de respektive geografiske niveauer.

3.2.4.1. Skoent det er klart ud fra artikel 4, at partnerskabet ogsaa omfatter EF-niveauet, er der ikke i denne artikel nogen eksplicit henvisning til erhvervsorganisationerne og arbejdsmarkedets parter paa dette niveau.

3.2.4.1.1. Der er her tale om mangel paa klarhed og konsekvens. Andre steder i forordningen refereres der til arbejdsmarkedets parter paa EF-niveau:

- i artikel 31, stk. 2, i samordningsforordningen, der foreskriver, at Kommissionen hvert aar skal hoere arbejdsmarkedets parter paa europaeisk plan om Faellesskabets strukturpolitik,

- i artikel 28, hvor der refereres til det udvalg, som omtales i artikel 124 i EOEF-traktaten (udvalget vedroerende EFS).

3.2.4.1.2. Mens der i det foerste tilfaelde eksplicit henvises til arbejdsmarkedets parter paa EF-plan (og det er normal praksis at hoere dem paa forhaand), er det i det andet tilfaelde kun nationale organisationer, der er medlemmer af udvalget.

Dette virker inkonsekvent, eftersom der er en indlysende sammenhaeng mellem regionalpolitikken og socialpolitikken.

3.2.4.2. Der er en raekke grunde til, at det formelt og eksplicit boer skrives ind i forordningerne, at arbejdsmarkedets parter paa EF-plan har ret til - som anerkendt i artikel 4 - at deltage i partnerskabet paa EF-plan. For det foerste sigter EF's strukturpolitikker mod at skabe oekonomisk og social samhoerighed paa hele EF's omraade. For det andet gennemfoeres der transnationale og graenseoverskridende aktioner saasom de transeuropaeiske net og EF-initiativerne. For det tredje er der ogsaa en ansats til en EF-politik vedroerende fysisk planlaegning som for eksempel den, der er skitseret i »Europa aar 2000«.

I disse tilfaelde burde udpegelsen foretages af EF's institutioner, hvilket ville betyde en institutionalisering af en praksis paa konsultationsomraadet, som allerede foelges.

3.3. Partnernes rolle

3.3.1. Paa dette punkt er der ligeledes behov for afklaringer. Alle de partnere, der deltager i partnerskabet stilles lige med hensyn til rettigheder i artikel 4's forstand. Dette er velbegrundet og vigtigt. Det andet afsnit, Raadet har tilfoejet i artikel 4, stk. 1, giver dog en vigtig afklaring, eftersom der staar: »Partnerskabet gennemfoeres paa en saadan maade, at hver enkelt partners institutionelle, juridiske og finansielle befoejelser respekteres«.

3.3.2. Raadet har her optaget et aendringsforslag fra Europa-Parlamentet, der indfoerer en formel sondring mellem 1) de regionale og lokale myndigheder og 2) arbejdsmarkedets parter og oekonomiske interesseorganisationer, idet disse alle goeres til partnere med et faelles maal.

3.3.3. Dette bidrager til at afklare, hvad der ligger i »snaevert samraad-; naar man har foretrukket at bruge denne term fremfor blot »hoering«, er det bl.a. for at understrege den rolle, der tilkommer arbejdsmarkedets parter, og for at betone, at udvikling er frugten af et synergisk samvirke mellem alle levende kraefter i samfundet.

3.3.4. Medens man paa andre omraader som i erhvervslivet og paa den faglige uddannelses og socialpolitikkens omraade vil forvente, at der er systematiske hoeringsmekanismer, eller at de besluttende befoejelser laegges ud til forhandling mellem parterne, har myndighederne i den oekonomiske politik eller i udviklingspolitikken en rolle, der klart ligger over arbejdsmarkedets parters og ikke deles ligeligt med disse.

Dette genspejler en faktisk situation, hvor nogle partnere (Kommissionen, medlemsstaterne og de regionale myndigheder) har beslutningsmyndigheden, mens andre partnere (arbejdsmarkedets parter) deltager ved at udoeve konstruktiv kritik.

I virkeligheden udelukker det overordnede faelles maal - den oekonomiske og sociale samhoerighed - ikke en vis grad af konflikt mellem strategier og maal, som afspejler de forskellige interesser, der er repraesenteret.

3.3.5. Det »snaevre samraad« kan dermed antage to former, der indgaar i et indbyrdes samspil:

- hoering i form af udoevelse af indflydelse - gennem hoeringsorganer - paa beslutninger, der er truffet paa forskellige beslutningsniveauer,

- kontrol med, at beslutningerne foeres effektivt og hurtigt ud i livet, og identifikation af de midler, der er noedvendige for at forbedre den sociale og oekonomiske effekt.

3.4. Partnerskabet - niveauer og fremgangsmaader

3.4.1. Partnerskabssamarbejdet vil foregaa paa de forskellige geografiske niveauer, paa hvilke regionalpolitikken i femaarsperioden 1994-1999 i successive faser forberedes, finansieres, overvaages og forudgaaende og efterfoelgende evalueres.

3.4.1.1. Alle disse faser er naturligvis vigtige, men der er ingen tvivl om, at de oekonomiske interesseorganisationer og arbejdsmarkedets parter kan yde deres stoerste bidrag i forberedelses- og evalueringsfasen.

3.4.1.2. De geografiske niveauer, der er tale om, er, ud over EF-niveauet, det nationale og regionale (eller lokale) niveau, hvis betydning i forbindelse med partnerskabet varierer meget, afhaengigt af de enkelte medlemsstaters politiske og institutionelle struktur.

3.4.2. Paa regionalt og lokalt plan foregaar det »snaevre samraad« foerst og fremmest i forberedelsesfasen, idet arbejdsmarkedets parter primaert deltager i udformningen af regionaludviklingsplanen. De kompetente myndigheder skal oversende eventuelle kommentarer fra arbejdsmarkedets parter til de nationale myndigheder og til Kommissionen til orientering. Derudover deltager arbejdsmarkedets parter i udformningen af forskellige former for operationelle interventioner.

3.4.2.1. De kompetente myndigheder skal holde arbejdsmarkedets parter underrettet under forhandlingerne om forberedelsen af den regionale stoetteramme, saaledes at de kan indhente og oversende deres bemaerkninger.

3.4.2.1.1. Af hensyn til de operationelle interventioners effektivitet og gennemskuelighed boer arbejdsmarkedets parter enten have saede i overvaagningsudvalgene eller modtage fyldestgoerende loebende information om deres aktiviteter. Dette er ogsaa en forudsaetning, hvis de skal udfylde deres funktion i beslutningstagningen vedroerende ledsageforanstaltninger og i evalueringsfasen.

3.4.3. Paa det nationale plan er der i forberedelsesfasen fire elementer, der er saerligt vigtige for inddragelsen af arbejdsmarkedets parter:

- udarbejdelsen af den vejledende liste over omraader, der er stoetteberettigede under maal nr. 2 og 5 b),

- den nationale udviklingsplan, der skal sikre, at de regionale planer er sammenhaengende,

- de interregionale operationelle programmer,

- koordinering af de operationelle interventioner under EF-initiativerne.

3.4.4. Hvad angaar EF-niveauet er det vigtigt at bemaerke, at princippet om partnerskab, der er nedfaeldet i artikel 4, ikke er udmoentet konkret i de oevrige forordninger.

3.4.4.1. Det beroerer navnlig de udvalg, der er omhandlet i afsnit VIII i samordningsforordningen (undtagen ESF-udvalget), specielt Det Raadgivende Udvalg for Udvikling og Omstilling i Regionerne. Dette udvalg har til opgave at behandle spoergsmaal af vaesentlig betydning saasom EF-stoetterammerne, de periodiske rapporter om den oekonomiske og sociale situation og udvikling i EF's regioner samt opstilling af listen over maal nr. 2-omraader. Alle spoergsmaal, som arbejdsmarkedets parter er staerkt interesseret i.

3.4.4.2. Det er ikke klart, hvorfor der i samordningsforordningens artikel 31, stk. 2, kraeves hoering af arbejdsmarkedets parter paa europaeisk plan om EF's strukturpolitik (som i praksis har udviklet sig til en hoering om den aarsrapport, der er omtalt i rammeforordningens artikel 16, stk. 1), naar de ikke hoeres om treaarsberetningen om den oekonomiske og sociale samhoerighed (samme artikel, stk. 3).

3.4.4.3. I rammeforordningens artikel 8, stk. 5, hedder det: »(Kommissionen) fastlaegger (...) inden for rammerne af det i artikel 4, stk. 1, omhandlede partnerskab og i forstaaelse med den paagaeldende medlemsstat (...) EF-stoetterammen for Faellesskabets strukturinterventioner«. Heraf kan man slutte, at det snaevre samraad med arbejdsmarkedets parter om EF-stoetterammer for maal nr. 1-regionen, ogsaa finder sted paa EF-plan. Det samme gaelder for de oevrige maals vedkommende: (maal nr. 2: artikel 9, stk. 9; maal nr. 3: artikel 10, stk. 1; maal nr. 4: artikel 10, stk. 2; maal nr. 5a: artikel 11, stk. 3; maal nr. 5b: artikel 11a, stk. 6).

3.4.4.4. Det forekommer saerligt vigtigt, at Kommissionen hoerer arbejdsmarkedets parter, foer den fremsaetter eventuelle forslag om aendring af maal nr. 2-omraaderne, saaledes som det er fastsat i artikel 2, stk. 7.

3.4.4.5. De organisationer, der repraesenterer arbejdsmarkedets parter paa EF-plan, boer ogsaa inddrages i forberedelsen af programmer af faellesskabsinteresse.

3.5. Kanalerne for medindflydelse

3.5.1. Der er naturligvis mange forskellige grader af medindflydelse, som ikke kun bestemmes af de kompetente myndigheders velvilje, men ogsaa af de oekonomiske og sociale interesseorganisationers styrke og kompetence.

Hvis de »snaevre samraad« skal opfylde maalet med medindflydelsen (nytte, effektivitet, almen interesse samt gennemskuelighed), er det noedvendigt at have en vis vision og en strategi for den fremtidige udvikling, navnlig i planlaegningsfaserne.

3.5.2. Det er ikke alle organisationer, der har de fornoedne ressourcer (tekniske og finansielle) og instrumenter (analyse- og forskningsinstitutter), til at kunne leve op til disse krav og tackle udviklingsproblemerne paa en positiv og konstruktiv maade.

Kun et mindretal af organisationerne er i stand til det, men ikke uden stoette.

I den forbindelse kan Kommissionens og de nationale og regionale myndigheders tekniske bistand (som i oevrigt er fastlagt i forordningerne), den koordinering, som organisationerne paa europaeisk plan foretager, samt etablering af kanaler for udveksling af erfaringer over graenserne, vaere til stor hjaelp.

3.5.3. Der har ikke vaeret megen tid til at forberede en optimal forvaltning af artikel 4 efter de retningslinjer, der er udstukket i naervaerende udtalelse.

De nye forordninger blev godkendt i juli, og to etaper i proceduren for ivaerksaettelsen af programmet 1994-1999 er allerede gennemfoert: de regionale programmer er forberedt, og de nationale programmer er forelagt for Kommissionen. Den tredje etape, forhandling af fastlaeggelsen af EF-stoetterammerne, er naert forestaaende.

Kun i faa tilfaelde har de regionale og lokale myndigheder og arbejdsmarkedets parter haft den fornoedne tid til at saette sig i kontakt med hinanden. I i hvert fald et tilfaelde (Skotland) er arbejdsmarkedets parter blevet pure afvist af myndighederne. I et andet tilfaelde (Italien) har regeringen reageret positivt og har meddelt dette til Kommissionen.

3.6. Anbefalinger

3.6.1. Med henblik paa gradvis at foere artikel 4 ud i livet foreslaar OESU:

a) at arbejdsmarkedets parter og de oekonomiske interesseorganisationer handler hurtigt og forelaegger en formel anmodning for de kompetente myndigheder; desuden vil det vaere formaalstjenligt,

- at der indgaas aftaleprotokoller med de nationale og regionale myndigheder om, i hvilke organer og under hvilke former organisationerne skal inddrages,

- at der opstilles uddannelsesprogrammer for de involverede repraesentanter for organisationerne for at give dem indsigt i strukturfondsinterventionernes indhold, regler og procedurer.

b) at Kommissionen befordrer denne proces ved

- at hoere de erhvervsmaessige og faglige organisationer i medlemsstaterne om de enkelte EF-stoetterammer,

- at opstille et program, der stoetter nationale uddannelseskurser, og afholde konferencer og seminarer for at fremme udvekslingen af erfaringer og etableringen af graenseoverskridende netvaerk,

- at udsende jaevnlige statusrapporter vedroerende erfaringerne med implementeringen af artikel 4.

OESU paatager sig for sin del at foelge med i, hvordan tingene udvikler sig. Det vil OESU goere ved regelmaessigt at efterproeve, hvordan partnerskabet gennemfoeres i de regioner og omraader, hvor strukturfondene intervenerer.

Bryssel, den 27. januar 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det oekonomiske og sociale Udvalg

(1) Punkt 5.1, 5.2, 5.2.1, 5.2.2, 5.2.3 og 7.2.2.

(2) Punkt 5.1.

(3) Punkt 5.2.3.

(4) CES 654/79 fin, CES 537/79 fin.

(5) EFT nr. C 53 af 3. 3. 1980.

(6) CES 537/78 fin.

(7) Ibid. punkt 3.1.1, s. 7.

(8) Resolution om den oekonomiske og sociale samhoerighed og de faglige organisationers indflydelse paa regionalpolitikken - Rom, den 13.-14. december 1990.

(9) UNICE's kommentarer til Kommissionens meddelelse om Faellesskabets strukturpolitik - status og perspektiver(9. november 1992).

(10) Rammeforordning, samordningsforordning og forordningerne vedroerende EFRU-, ESF-, EUGFL, Udviklingssektionen og FIUF [KOM(93) 67 endelig udg. - SYN 455, KOM(93) 67 endelig udg./2 - SYN 455, KOM(93) 124 endelig udg. - SYN 453 og KOM(93) 124 endelig udg./2 - SYN 453].

(11) Paa Europa-Parlamentets initiativ er der ogsaa oprettet en saerlig budgetpost.

(12) EFT nr. C 161 af 14. 6. 1993, s. 46.

(13) Spoergeskemaet er omdelt paa Sicilien og i Calabrien af CGIL (Confederazione generale italiana del lavoro), CISL (Confederazione italiana sindacati lavoratori) og UIL (Unione italiana del lavoro) i forbindelse med en undersoegelse foretaget af OESU.

(14) Jf. pkt. 1.1.1.2.

(1) KOM(93) 67 endelig udg. - SYN 455, s. 6 og s. 21.