ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.1

Denne meddelelse er i stor udstrækning baseret på arbejdet fra en ekspertgruppe med repræsentanter fra industrien og leverandørerne af elektroniske markeder (»ekspertgruppen«) (1). Meddelelsen ser på behovet for at styrke tilliden til B2B e-markedspladser med henblik på at reducere de økonomiske risici som følge af anvendelsen af uredelige og ulovlige forretningsmetoder i forbindelse med sådanne markedspladser. Der er med hensyn til B2B e-markedspladser et stort potentiale for at fremme effektiviteten ved at reducere transaktionsomkostningerne og styrke konkurrencen, men der kan kun opnås en sådan øget effektivitet, hvis virksomhederne er villige til at deltage i e-markedspladser. For at fjerne eventuelle hindringer for anvendelsen af B2B e-markedspladser som følge af manglende tillid agter Kommissionen at træffe følgende foranstaltninger: — Analyse — i tæt samarbejde med medlemsstaterne — af de eksisterende nationale retsforskrifter, der finder anvendelse på uredelige forretningsmetoder i forbindelse med B2B e-markedspladser. — Opfordring til de berørte parter til at aftale fælles adfærdskodekser eller tage eksisterende kodekser op til fornyet overvejelse for yderligere at fremme redelige forretningsmetoder i forbindelse med B2B e-markedspladser som beskrevet i denne meddelelse. — Iværksættelse af en undersøgelse af B2B e-markedspladsernes økonomiske indvirkning på de europæiske virksomheders konkurrenceevne og produktivitet, idet der især skal foretages en analyse af de direkte og indirekte omkostninger og fordele for e-markedspladsernes deltagere. Resultatet af denne undersøgelse vil blive yderligere drøftet med de berørte parter. — Tilvejebringelse af fyldestgørende information om anvendelsen af de eksisterende konkurrenceretlige regler på B2B e-markedspladser for at opnå en konkurrencefremmende adfærd.
4.4

Efter EØSU's mening vil det være tilrådeligt at standardisere indholdet af de rapporter, de berørte parter skal indsende (bilag III), så meget som muligt og forenkle rapporteringen fra SMV'erne og landmændene for ikke at øge bureaukratiet og omkostningerne for de berørte. Af denne årsag og for at sikre, at de registrerede data er sammenlignelige, bør man anvende den bedste disponible teknologi til fastsættelse af de årlige mængder. Overensstemmelse mellem de forskellige nationale registre og det europæiske register er et andet krav, som skal sikre, at registrene er standardiserede og sammenlignelige.
4.1

Standardiseringen af bestemmelserne og procedurerne for strukturfondene skal sikre en korrekt forvaltning, og det er f.eks. positivt, at samhørighedsforanstaltninger, som traditionelt omfatter store investeringer, kan kombineres med EFRU-foranstaltninger, hvilket er en undtagelse fra princippet om, at de enkelte programmer kun skal finansieres af én fond. Det skal dog i denne forbindelse bemærkes, at standardisering i dette tilfælde også indebærer, at regler, som der må tages stærkt forbehold over for, vil blive anvendt på Samhørighedsfonden.
De første fællesskabsbestemmelser om forskellige størrelser for færdigpakkede produkter (1) stammer fra 1975. De omfatter bestemmelser for både metrologiske krav (2) og for forskellige størrelser for væsker. Tyve år senere rådgav en gruppe — hvis medlemmer var blevet udpeget af medlemsstaterne og repræsentanter for de berørte parter, som Kommissionen havde identificeret — i forbindelse med Slim-initiativet (enklere lovgivning for det indre marked) om lovgivning vedrørende pakningsstørrelser (3).

»Slim-gruppen gennemgik direktiverne, fordi de er komplekse (ca. 40 omhandlede varer, bestemte værdiskalaer er komplekse osv.), fordi forbrugernes adfærd og præferencer har ændret sig siden overgangsperioden, og fordi man overvejer, om man bør bibeholde denne form for bestemmelser. Desuden har ændringerne af direktiverne og det udvidede anvendelsesområde for direktivet fra 1975 betydet, at det er vanskeligt at anvende bestemmelserne…… Det har vist sig, at det er vanskeligt at anvende direktiverne, navnlig på grund af de forskellige regler og praksisser for værdiskalaer: nogle værdiskalaer er blevet gjort obligatoriske (f.eks. vin), medens andre er forblevet frivillige. Desuden har medlemsstaterne bevaret retten til at fastsætte værdiskalaer på nationalt plan, fordi EU-reglerne ikke er bindende. Forskellene i reglerne fører til, at det indre marked bliver delvist opsplittet i forskellige nationale markeder. Derudover er der kommet nye emballageformater og nye varer på markedet, og at klassificere dem efter det nuværende værdiskalasystem har kun forværret en allerede forvirret situation.«
1.18

Regionsudvalget afgav den 18. november 2004 en stort set positiv udtalelse og fremsætter en række ændringsforslag, hvoriblandt følgende: Regionsudvalget foreslår, at det kommende retsinstrument ikke benævnes »europæisk gruppe for grænseoverskridende samarbejde«, men »europæisk gruppe for transeuropæisk samarbejde«. Regionsudvalget mener, at denne betegnelse giver udtryk for, at retsinstrumentet kan anvendes i forbindelse med tværnationalt og tværregionalt samarbejde som beskrevet i forordningsforslagets artikel 1.
EØSU tillægger det stor betydning, at medlemsstaternes kvalitetsevaluerings- eller akkrediteringssystemer samordnes med de systemer, der findes på europæisk plan.

Medlemsstaterne har ansvaret for tilrettelæggelsen af deres nationale kvalitetssikrings- eller akkrediteringssystemer, som de har brug for til at kunne træffe negative eller positive beslutninger om akkreditering og finansiering af de højere læreanstalter. Men det er nødvendigt at inddrage de europæiske akkrediteringssystemer i denne indsats for at fremme den gensidige anerkendelse af kvalifikationer og grader.

Andre landes kriterier for akkreditering eller certificering kan være midler til promovering af institutionernes image, og de skal ikke finansieres af staten.

Selv om disse alternativer ikke giver medlemsstaterne samme grad af ansvar for sikringen af kvalitetsundervisning, ser EØSU positivt på Kommissionens tilsagn om »støtte til etablerings- og afprøvningsfasen af tværnational evaluering og akkreditering af nationale og fælles studieprogrammer og (…) indførelse af et europæisk akkrediteringssystem på områder som medicin og ingeniørvidenskab«, hvilket kan være et vigtigt skridt i retning af indførelsen af den »meget omdiskuterede gensidige anerkendelse«.
EØSU understreger ligeledes behovet for en omfattende høring af repræsentative organisationer for civilsamfundet for at sikre alle borgeres og herunder de handicappedes rettigheder inden for luftfartssektoren. Det er desuden vigtigt, med henblik på at sikre en optimal gennemførelse af forordningen, at indlede en dialog — der omfatter sikkerhedsstandarderne — mellem lufthavnene, serviceudbyderne, luftfartsselskaberne og de repræsentative organisationer for handicappede, herunder bevægelseshæmmede personer, i lufthavnsbrugerudvalget.

EØSU bifalder, at bistanden bliver gratis for handicappede personer, men er uenig i forslaget om, at bistanden bør finansieres på en sådan måde, at byrderne deles retfærdigt af alle passagerer, som det fastslås i forordningsforslagets betragtning 7. EØSU gentager, at finansieringen af bistanden skal fordeles mellem de luftfartsselskaber, der benytter en lufthavn, proportionalt med antallet af passagerer, som det befordrer til eller fra lufthavnen, og at det på ingen måde bør føre til stigende udgifter for flyrejser, som passagererne skal betale for.
2.2

Med henblik på forenkling efter 2004-reformen og i lyset af drøftelserne i forvaltningsudvalget for den direkte støtte, mener EØSU, at det vil være mere nyttigt og mere praktisk, at Kommissionen forelægger et forslag til konsolideret version af forordning 2075/92 i stedet for at foreslå ændringer eller ophæve visse artikler i forordningen.
9.

I betragtning af, at det er meget vigtigt at undgå afbrydelser af fiskeriet, at forslaget gør det muligt at bevare den foregående protokols fordelingsnøgle for fiskerilicenser med opretholdelse af princippet om relativ stabilitet, og at fremgangsmåden ikke udelukker, at Rådet senere fastsætter andre bestemmelser, bifalder EØSU Kommissionens forslag til forordning.
1.3

Influenza-virussens evne til hurtigt at mutere og tilpasse sig udgør en særlig risiko for dyrs og menneskers sundhed. På grundlag af den viden, vi ligger inde med i dag, må den sundhedsrisiko, de såkaldt lavpatogene AI-virus (LPAI-virus) udgør, dog vurderes at være mindre end risikoen ved højpatogene virus (HPAI-virus), som opstår ved mutation af bestemte LPAI-virus, nemlig virus af type H5 og H7, og som kan fremkalde sygdom hos fjerkræ med en meget høj dødelighed. Det fremgår af de forhåndenværende data, at HPAI-virus af type H5 og H7 er ansvarlige for langt den største del af de AI-tilfælde, der er rapporteret om hos mennesker, og for samtlige dødsfald blandt mennesker forårsaget af AI-virus. Selv om der findes beviser på, at LPAI-virus af type H9 kan overføres til mennesker fra svin og fjerkræ, er det dog stadig uklart, hvor stor en risiko denne virus reelt udgør for menneskers sundhed.
1.2

For at begrænse direktivets anvendelsesområde er der fastlagt en række tærskler, under hvilke direktivets bestemmelser ikke er gældende. Direktivet har endvidere fastsat en specifik procedure for periodisk justering af tærskelværdierne.
7.5

Behovet for en forudsigelig og stabil støtte er vanskeligt at forene med det forhold, at de nationale budgetter kun dækker et år ad gangen. Dette er en af grundene til, at der er brug for supplerende finansieringskilder. En anden væsentlig grund er behovet for at skaffe ekstra midler til udvikling, som kan supplere den traditionelle finansiering. Den manglende enighed blandt medlemslandene om nye finansieringskilder som et supplement til den officielle udviklingsbistand for at mobilisere flere ressourcer til opfyldelsen af millennium-udviklingsmålene bremser deres implementering. Der findes grundlæggende to mulige alternative mekanismer til finansiering af udviklingsbistanden. For det første den foreslåede internationale finansieringsfacilitet (IFF) og for det andet indførelse af en international skat. Bortset fra vanskelighederne med at skabe politisk vilje til at indføre disse mekanismer, er der for førstnævntes vedkommende stadig en række store uafklarede spørgsmål vedrørende forvaltning og anvendelse af midlerne. For sidstnævntes vedkommende ligger den største vanskelighed i opnåelsen af en international konsensus om dens indførelse. EØSU mener, at begge mekanismer er brugbare og kan supplere hinanden, og at indførelsen af dem haster. Samtidig bør deres rent supplerende karakter respekteres.
3.7.5

EØSU mener, at direktørerne for Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene, Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur, Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse og agenturet for grundlæggende rettigheder, hvor det er hensigtsmæssigt, bør have mulighed for at deltage direkte i bestyrelsens møder som observatører (artikel 10, stk. 11). Omvendt bør direktøren for instituttet også have mulighed for at deltage i disse organers møder (på bestyrelsens vegne eller på basis af et »aftalememorandum«).
Med vedtagelsen og offentliggørelsen af forordning nr. 883/2004 (7) om koordinering af de sociale sikringsordninger, er den i punkt 3.3 beskrevne situation blevet endnu mere eklatant. I sin udtalelse (8) herom påpegede EØSU, at det i betragtning af forslagets komplicerede karakter og de mange ændringer, det med al sandsynlighed ville undergå i løbet af behandlingen, var nødvendigt at følge forslagets videre skæbne. Fire år efter afgivelsen af denne udtalelse er forordningen blevet vedtaget, uden at EØSU har fået lejlighed til at ytre sig om indholdet.

I betragtning af sådanne ordningers rækkevidde og den store betydning det har, at EØSU's stemme bliver hørt på det mest opportune tidspunkt, anmoder EØSU om, at høringsproceduren tilpasses for at give det organiserede civilsamfund mulighed for at deltage mere effektivt i EU's lovgivningsproces.

Ligeledes anser EØSU det for nødvendigt at udarbejde en initiativudtalelse om den nye forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som til sin tid vil erstatte den gældende forordning nr. 1408/71, for yderligere at underbygge det standpunkt, EØSU indtog i ovennævnte udtalelse.
1.2

Uden for EU afhænger sikkerheden af, hvor effektive tilsynsprocedurerne er i tredjelande. For at garantere et højt niveau for sikkerheden for alle luftfartøjer, der flyver til, fra eller i Fællesskabet, vedtog Europa-Parlamentet og Rådet for nylig direktiv 2004/36/EF (1) om sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne. Med dette direktiv indføres der et harmoniseret system af inspektioner af udenlandske fly, der benytter europæiske lufthavne. Direktivet pålægger desuden medlemsstaterne at udveksle oplysninger, og det giver mulighed for, at foranstaltninger, der træffes af én medlemsstat over for et tredjelandsbaseret fly eller et luftfartsselskab, der ikke opfylder de internationale sikkerhedsnormer, udvides til at gælde hele Fællesskabet.
4.7.1

En sådan bestemmelse er som ovenfor nævnt blevet kodificeret i direktivet om overtagelsestilbud, men her forholder det sig anderledes: garantien for gennemsigtighed i forbindelse med et overtagelsestilbud mangler, og det samme gælder for baggrunden for tilbuddet. Hvor det uden tvivl er i hovedaktionærens interesse at kontrollere selskabet 100 % — især hvis der er et modarbejdende eller modsigelseslystent mindretal — vil mindretalsaktionærerne se på sagen meget forskelligt, afhængigt af omstændigheder og individuelle forhold. En aktionær, som ingen indflydelse har på ledelsen af selskabet, kunne være tilfreds med at få mulighed for at afhænde sin aktieandel til en god pris, forudsat prisen er højere, end den pågældende kunne opnå ved at sælge aktierne på børsen. Hvis aktien giver et godt afkast eller der er udsigt til, at dens værdi øges, kunne en investor/aktionær imidlertid ønske at beholde den, og i en sådan situation er det uklart, hvorfor han eller hun skal være tvunget til at sælge. Endelig er en minoritetsandel på 10 % normalt ikke af en sådan størrelse, at den kan lægge hindringer i vejen for selskabets styring, men det må også anerkendes, at enhver aktionær har retten til frit at vælge. Det kan imidlertid ikke udelukkes, at der kan forekomme grænsetilfælde, hvor ledelsen kræver kontrol med alle aktionærer: kun i disse tilfælde vil en sådan bestemmelse være berettiget, og i givet fald kun med godkendelse fra kontrolmyndighederne.
2.1

Europa-Kommissionen foreslår et styrket partnerskab for regionerne i EU's yderste periferi. Den nye strategi er et led i reformen af EU's samhørighedspolitik for perioden 2007-2013. Meddelelsen opstiller tre prioriterede indsatsområder: — Konkurrenceevne: at forbedre konkurrenceevnen i regionerne i den yderste periferi ved at skabe og udvikle økonomiske betingelser, der kan fremme etableringen af virksomheder. — Tilgængelighed: at styrke samhørighedsindsatsen til fordel for regionerne i den yderste periferi med henblik på at mindske problemerne i forbindelse med deres beliggenhed, f.eks. opsplitning i øgrupper eller vanskeligt tilgængelige områder. Et af de prioriterede mål for EU's indsats i disse regioner er at kompensere for disse handikap og mindske produktionsmeromkostningerne for regionerne i den yderste periferi. — Regional integrering: regionerne i den yderste periferi og de omkringliggende tredjelande udvikler sig under de samme regionale betingelser og udgør således et gunstigt miljø for den indbyrdes udveksling af goder og tjenesteydelser. Det vil derfor være nyttigt at fremme integrationen af regionerne i den yderste periferi i deres nærmeste geografiske område.
»Den europæiske sociale model bygger på gode økonomiske resultater, et højt niveau for social beskyttelse og uddannelse samt social- og arbejdsmarkedspolitisk dialog« (4). Den tager udgangspunkt i de grundlæggende værdier — demokrati, frihed og social retfærdighed — som er fælles for alle medlemsstater. I den fremtidige EU-forfatning, navnlig i EU-charteret om grundlæggende rettigheder, er denne tilslutning til en social markedsøkonomi og dens grundlæggende værdier for første gang indskrevet — gældende for hele EU. Alle EU's medlemsstater udviser fælles træk, som er kendetegnende for velfærdsstaten, skønt disse træk antager forskellig form i de enkelte lande. Disse fælles træk udgør tilsammen den europæiske sociale model. Til disse fælles træk hører

— bæredygtige sociale sikringssystemer, der bygger på solidaritetsprincippet, og som giver beskyttelse mod generelle livsrisici;

— lovbestemte eller overenskomstfastsatte arbejdsvilkår til beskyttelse af arbejdstagerne og til fremme af beskæftigelsen:

— deltagelses- og medbestemmelsesret for arbejdstagerne og disses interesseorganisationer;

— ordninger for arbejdsmarkedsrelationer og en selvstændig social dialog mellem arbejdsmarkedsparterne;

— almennyttige tjenester.

Det er den europæiske social- og arbejdsmarkedspolitiks opgave at bevare og videreudvikle denne europæiske sociale model via indførelse af effektive instrumenter på europæisk plan. Social- og arbejdsmarkedspolitikkens særlige bidrag består af den europæiske beskæftigelsesstrategi, koordineringstiltag til fremme af social integration og til reform af de sociale sikringssystemer samt udjævning af leve- og arbejdsvilkårene på et stadigt stigende niveau gennem sociale minimumsstandarder.
3.4

Det kan ikke være rigtigt at tale om en »overgangsordning« for moms, når denne ordning har eksisteret i årtier i afventen på en »endelig ordning«, som er mere problematisk end nogensinde, og EØSU vil ikke længere acceptere denne situation. Rådet bør af hensyn til åbenhed over for borgerne, som man så ofte påberåber sig og efterlyser, melde klart ud, at det vil forfølge det strategiske mål om skattemæssig harmonisering på momsområdet, om end det ikke er realistisk at tro, at det kan nås på kort eller mellemlang sigt. Derved undgås spild af energi og ressourcer i et forgæves forsøg på at opnå enstemmighed på områder af helt afgørende betydning for de enkelte medlemsstaters skatte- og socialpolitik, som de hver især har i sinde at bevare uden at gøre indrømmelser.
3.15

Hvad angår havnetjenester, lægger EØSU vægt på øget konkurrence samt på tjenestens kvalitet, sikkerhed og kontinuitet. Hvis en leverandør af havnetjenester får mulighed for at udføre selvservicering, opstår der ulige konkurrencevilkår mellem de bestående leverandører og selvserviceyderne. Havnetjenesteleverandørerne har etableret sig i havnene via privatisering eller konkurrence og investeret i suprastruktur og infrastruktur. Derimod kan selvserviceyderne komme ind på markedet for havnetjenester uden nogen form for konkurrence eller investeringsforpligtelser og til forskel fra havneleverandørerne gratis benytte de faciliteter, som andre har opbygget, og uden nogen tidsbegrænsning udøve deres aktiviteter. Havne er områder med stor ulykkesrisiko, og derfor er overholdelse af og kontrol med skærpede krav til arbejdsbeskyttelse nødvendig her. Hvis der gives tilladelse til selvservicering, må man påregne et højere ulykkestal. Skønt direktivforslaget fremstilles som et socialt fremskridt, vil dets bestemmelser blive opfattet som et slag i ansigtet på havnearbejderne, som frygter, at anerkendte, kvalificerede jobs til tarifløn vil blive erstattet med usikre jobs og individuelle kontrakter, og medføre tab af sociale og lønmæssige garantier, hvis tjenesteleverandørerne påtvinges konkurrence. De frygter også, at selvservicering vil vælte flere arbejdsopgaver over på besætningerne og øge risikoen for arbejdsulykker på et tidspunkt, hvor bemandingen ofte er nedskåret til et minimum. Selvservicering vil også give kaptajnerne et endnu større ansvar og yderligere forpligtelser.
4.4.2

Der tegner sig dog allerede et problem, i og med at nogle medlemsstater er gået længere end krævet i det fjerde og det syvende direktiv og forlanger en fuldstændig revision af årsberetningen, som i fremtiden vil omfatte en redegørelse for virksomhedsledelse. EØSU mener ikke, at alle elementer i redegørelsen for virksomhedsledelse kan gøres til genstand for revision. En løsning ville være at forpligte børsnoterede selskaber til at offentliggøre en redegørelse for virksomhedsledelse samtidig med årsregnskabet og årsberetningen. Redegørelsen vil dog fortsat skulle underkastes en overensstemmelseskontrol som beskrevet i ovenstående punkt 4.1.1.
3.3

Mægleren har stor betydning for opnåelsen af et godt resultat. Mæglingen skal foregå på en troværdig og retlinet måde og ikke mindst være uafhængig af parterne, og mægleren skal have tavshedspligt under mæglingen for at mæglingsbestræbelserne kan være effektive og give et godt resultat. Forslagets artikel 4 overlader det imidlertid til medlemsstaterne at fastlægge de nærmere vilkår og krav til mæglingen, men henlægger udformningen af selvregulerende foranstaltninger og især udviklingen af europæiske adfærdskodekser til EU-planet. Det skal understreges, at selvom direktivforslaget ikke udelukkende er rettet mod grænseoverskridende tvister, vil der være behov for, at de personer, der udpeges til mæglere, tilbydes en uddannelse i EU-ret, og især må der skabes en retlig ramme, som giver dem mulighed for frit at levere mæglingsydelser i alle EU-lande.
1.1

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg bifalder de ændringer, Kommissionen har foreslået til artiklerne i Rådets forordning 1493/1999 (1) og bilagene hertil. Der er tale om tilpasninger, som forordningen selv kræver for at følge med udviklingen i vinsektoren. EØSU foreslår dog, at det også tillades at behandle ikke-mousserende vine med kul til ønologisk brug, da der ikke er nogen grund til at udelukke disse fra anerkendte fremstillingsmetoder.
4.1

De årsager og den logik, der fik EØSU til at stemme for forfatningstraktaten med et så stort flertal — specielt bestemmelserne om EU's demokratiske liv — er stadig de samme. EØSU tror fortsat fuldt og fast på, at den bedste måde at garantere EU's demokratiske liv på er ved at knæsætte sådanne bestemmelser inden for en fast forfatningsmæssig ramme. Imidlertid bør den nuværende usikre situation ikke afholde alle EU's aktører fra at træffe foranstaltninger til allerede på nuværende tidspunkt at begynde at gennemføre deltagelsesdemokratiet. Alle EU-institutionerne bør derfor grundigt overveje, hvordan de kan: — give borgere og repræsentative sammenslutninger mulighed for at give udtryk for deres opfattelser angående alle Unionens arbejdsområder og for at diskutere dem offentligt; — føre en åben, gennemsigtig og regelmæssig dialog med de repræsentative sammenslutninger og civilsamfundet; — foretage brede høringer af de berørte parter for at sikre sammenhæng og gennemsigtighed i Unionens handlinger. Der ud over bør Kommissionen foregribe bestemmelserne i artikel I-47, stk. 4, i forfatningstraktaten og høre civilsamfundet om indholdet af den EU-lovgivning, som fastsætter procedurerne for iværksættelse af borgerrettighedsinitiativet (EØSU kunne anmodes om en sonderende udtalelse om dette emne).
3.4.3

Også i relation til tilskud, og specielt mindre beløb, nævnes der intet sted i finansforordningen noget om en forpligtelse til at aflægge regnskab og ej heller nogen form for forpligtelse til at aflægge regnskab for den faktiske anvendelse af de modtagne beløb. EØSU har noteret sig Kommissionens ønske om at skære ned på administrationsomkostningerne, men kan ikke acceptere, at offentlige midler udbetales uden, at man har en idé om, hvordan de efterfølgende anvendes. Der bør indføres stikprøvekontrol af regnskaber, og der bør også være sanktioner over for dem, der ikke fremlægger regnskaber, for i det mindste at håndhæve princippet om sund offentlig forvaltning.