Udtalelse om fiskerirettigheder og bevarelse af fiskeressourcer (96/C 39/07)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 27. april 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om fiskerirettigheder og bevarelse af fiskeressourcer.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Landbrug og Fiskeri, som udpegede Maria Luísa Santiago til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. september 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 330. plenarforsamling af 22. og 23. november 1995, mødet den 22. november 1995, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Fiskeressourcer

1.1.1. FN's havretskonvention, der blev vedtaget i 1982 efter mange års forberedelser, baserede fiskeriretten på forpligtelsen til at bevare og forvalte naturressourcerne rationelt.

Endvidere opfordres de kontraherende stater til at udforske ressourcerne i områder uden for deres territorialfarvand og at samarbejde om indførelse af passende foranstaltninger til beskyttelse og bevarelse af disse ressourcer.

1.1.2. Dette blev en uomgængelig nødvendighed efter udvidelsen af fiskerizonerne eller de eksklusive økonomiske zoner til 200 sømil fra kystlinjen, hvorved over 35 % af verdens havområder og 95 % af samtlige maritime ressourcer blev omfattet af kystlandenes nationale jurisdiktion.

1.1.3. Fiskeriet er et af menneskehedens ældste erhverv, som traditionelt har haft stor samfundsøkonomisk og kulturel betydning for kystsamfundene. Gennem århundreder har de kontakter og den handel, der er fulgt med fiskeriet, haft afgørende betydning for det indbyrdes kendskab og tilnærmelsen mellem befolkningerne.

1.1.4. Den demografiske eksplosion verden over og det deraf følgende fødevarebehov, de tekniske fremskridt i forarbejdningen og konserveringen af fisk samt internationaliseringen af handelen med fiskeriprodukter har imidlertid ført til rovdrift på fiskeressourcerne.

1.1.4.1. Fiskeriindsatsen steg således voldsomt, fordi de traditionelle fangstredskaber blev udvidet med nye flåder af nye og større fartøjer med større maskinkraft og avanceret teknisk udstyr til opsporing og fangst.

1.1.4.2. Snart lød der advarsler mod klar overkapacitet og overfiskning, som gennem det kraftige indhug i gydebestandene kunne ødelægge mulighederne for fortsat fiskeri på mange bestande af vigtige spisefisk.

1.1.5. Overfiskning er ikke længere kun et videnskabeligt begreb; det indgår også i den politiske og offentlige debat, og fiskerne selv anerkender fænomenets eksistens. Alligevel har der været en uafbrudt stigning i fangsterne på verdensplan:

- 1983 77,5 millioner ton

- 1991 97,4 millioner ton

- 1992 98,8 millioner ton

- 1993 101,4 millioner ton ().

1.1.6. På trods af den stadige nedgang i fiskeressourcerne, øges fiskerflådernes overkapacitet fortsat; i hvert fald foretages der ingen synderlige nedskæringer.

1.1.6.1. Ubalancen er nu så stor, at halvdelen af verdens nuværende samlede fiskerflåde ville være tilstrækkelig til at sikre en rationel og bæredygtig udnyttelse af ressourcerne.

1.1.7. Man må derfor konkludere, at de internationale foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne, der er truffet i EU og via de eksisterende internationale fiskerikonventioner, er utilstrækkelige og resultaterne utilfredsstillende. Dette kan skyldes, at målene har været for beskedne, at foranstaltningerne ikke har været særligt hensigtsmæssige eller ikke er blevet anvendt godt nok. Sandsynligvis er den egentlige årsag en kombination af disse tre forhold.

1.1.8. Det må derfor være på sin plads endnu en gang at slå fast, at fiskeriretten selv indebærer en forpligtelse til bevarelse og rationel forvaltning af fiskeressourcerne.

1.1.8.1. Ud over disse forhold er der en række ydre faktorer af miljømæssig art, som man endnu ikke har tilstrækkelig viden om eller ikke har undersøgt tilstrækkeligt, herunder navnlig forureningen, hvis omfang og konsekvenser for nedgangen i ressourcerne efterhånden er ved at blive mærkbare. Det står nu klart, at der er grænser for havets regenererende kapacitet, og at vor højteknologiske civilisation ikke ustraffet kan fortsætte med at benytte denne naturressource og livskilde som losseplads for alt muligt affald.

1.1.9. Bevarelse og rationel udnyttelse af fiskeressourcerne må således gå hånd i hånd med beskyttelsen af havmiljøet.

1.2. Den Europæiske Union

1.2.1. EU kan måle sig med de største fiskerinationer i verden, når man ser på udstrækningen af medlemsstaternes eksklusive økonomiske zoner og deres geografiske spredning på alle verdenshavene.

1.2.2. Desuden udgør EU verdens største marked for fiskeriprodukter.

1.2.2.1. I Atlanterhavet er EU's fiskerflåde dominerende, og opgjort i fangster ligger EU på linje med Chile og Peru, men langt efter Japan, Kina og det tidligere USSR.

1.2.3. EU kan imidlertid ikke selv dække sit behov.

1.2.3.1. De samlede årlige fangster, som er på ca. 7 millioner ton, hvoraf ca. 2 millioner ton er hentet i ikke EU-farvande, svarer ifølge Kommissionen ret nøje til den importerede mængde, som er nødvendig for at dække forbruget.

1.2.3.2. Fiskeriimporten udgør 17 % af EU's samlede fødevareimport og tegner sig for over halvdelen af underskuddet på handelsbalancen for fødevarer.

1.2.3.3. I 1992 udgjorde EU's underskud på handelsbalancen for fiskerivarer omkring 6 milliarder ECU (ca. ti gange så meget som 1992-budgettet for den fælles fiskeripolitik).

1.2.4. EU-markedet for fiskeriprodukter er således kendetegnet ved en stor afhængighed af import fra tredjelande med alle de dermed forbundne problemer, især prissvingninger.

1.2.4.1. I EU søges disse problemer løst som led i den fælles fiskeripolitik gennem den fælles markedsordning, der sigter mod at regulere konkurrencevilkårene i det indre marked samt imødegå illoyal konkurrence fra tredjelande under overholdelse af EU's internationale forpligtelser.

1.2.5. Derfor kan der ikke være tvivl om den fælles fiskeripolitiks store betydning. Den blev endeligt vedtaget i 1983 og omfatter fælles regler i alle medlemsstater vedrørende alle fiskeriets aspekter, lige fra fangsten på havet til forbrugeren.

1.2.6. Den fælles fiskeripolitik er blevet udvidet og forbedret, og den er blevet ændret ved optagelsen af nye medlemslande eller som følge af ændrede internationale forhold. Bevarelse og rationel forvaltning af de disponible interne og eksterne ressourcer har dog altid været hovedprincippet i erkendelse af EU's langsigtede interesser og internationale forpligtelser.

1.2.7. På denne baggrund bør EU spille en vigtig rolle - om ikke hovedrollen - på havretsområdet og navnlig med hensyn til forvaltningen af fiskeressourcerne bør EU sikre sig, at det til denne ende råder over de nødvendige strukturer og midler.

NB: Akvakultur

- I de seneste tiår har der været betydelige tekniske fremskridt inden for akvakultur og en deraf følgende produktionsstigning, som i dag bidrager betydeligt - såvel kvantitativt som kvalitativt - til EU's fødevareproduktion.

Akvakultur er omfattet af den fælles fiskeripolitik.

Den traditionelle akvakulturproduktion, som EU's floder og søer giver mulighed for, er også ret betydelig.

Disse aspekter falder dog uden for denne udtalelse, som vedrører havets ressourcer, men i betragtning af akvakulturens store betydning og potentiale bør der også foretages en særskilt, grundig undersøgelse af dette område.

2. Ressourcebevarelse i EU

2.1. Det er velkendt, at fiskerierhvervet i EU er i vanskeligheder. Der er enighed om, at nedgangen i ressourcerne må tilskrives overkapacitet og overfiskning.

2.2. EU's produktion svinger omkring 7 millioner ton, og muligvis vil den falde yderligere, medmindre man finder nye fiskebanker eller spisevanerne ændres, således at der bliver et marked for arter, der i dag ikke anvendes som spisefisk.

2.3. I EU har man forsøgt at fastholde fangsterne på et niveau, som giver mulighed for fornyelse og opretholdelse af bestandene. Dette er sket inden for rammerne af den fælles fiskeripolitik ved hjælp af foranstaltninger til regulering af produktionen (TAC/kvoter, »kasser«, fiskeriforbud). Sideløbende hermed har man sat ind over for produktionskapaciteten (ophugning, teknikker til selektiv fangst eller mindskelse af fangsterne).

2.4. ØSU har altid betragtet sådanne foranstaltninger som nødvendige og positive, men undertiden iværksættes de for tøvende og for langsomt ().

2.4.1. Som eksempel kan nævnes den tøvende og langsommelige iværksættelse af foranstaltningerne til begrænsning af fangstmetoder, som river alt med på deres vej - store drivgarn - som fortsat er tilladt, og som skulle have været forbudt, i det mindste i EU-farvande ().

2.4.2. Det er ligeledes udtryk for manglende handlekraft, at der endnu ikke er gennemført nogen dybtgående EU-undersøgelse af, hvilken indvirkning fangsten af fisk til fiskemelindustrien har på de unge bestande ().

2.5. Hvad angår forvaltningen af ressourcerne, har systemet med fastsættelsen af TAC'er - på grundlag af analyser eller skøn - og fordelingen af dem på kvoter mødt en del kritik, herunder krav om en bedre udnyttelse af kvoterne ().

2.5.1. ØSU har tidligere anbefalet, at man anvender ordningen på en mere rationel måde, og bemærker med glæde, at Kommissionen nu har fremlagt et forslag (KOM(94) 583 endelig udg.), som vil gøre forvaltningen af årskvoter mere fleksibel. ØSU er indstillet på generelt at støtte forslaget - som det mener vil give umiddelbare fordele gennem reduktion af de gnidninger, den nuværende ordning giver anledning til, og dermed også på lang sigt have positiv virkning - men beklager, at ØSU ikke blev anmodet om at udtale sig hverken om forslaget som helhed eller dets enkeltheder. Det er også beklageligt, at Rådet har udskudt sin beslutning om forslaget.

2.6. Kommissionen har for nyligt fremlagt et forslag, hvori der fastlægges ordninger for forvaltningen af fiskeriindsatsen i henhold til forordning (EØF) nr. 685/95.

2.6.1. Rådet vedtog dette forslag den 24. august 1995.

2.7. Hovedsigtet med strukturforanstaltningerne er fortsat en nedskæring af fiskerflåden.

2.7.1. ØSU mener stadig, at en sideløbende modernisering af flåden er lige så vigtig, forudsat at der med moderniseringen opnås mere sikre og økonomisk set mere effektive fartøjer med bedre hygiejneforhold og udstyr til mere selektiv fangst.

2.8. Disse aktioner skal ledsages - om ikke forudgås - af de nødvendige socioøkonomiske foranstaltninger, således at de fiskere, der eventuelt ikke længere er plads til i erhvervet, med værdighed kan trække sig tilbage fra deres hårde arbejde.

2.8.1. Gennemførelsen af disse foranstaltninger har betydet og vil fortsat betyde et støt fald i beskæftigelsen blandt fiskerne og visse følgeerhverv.

2.8.2. Manglen på socioøkonomiske foranstaltninger for arbejdstagerne, hvoraf over 50 000 er blevet arbejdsløse, har fået fiskerne til at tage afstand fra den fælles fiskeripolitik, som tydeligvis ikke står mål med deres krav.

2.8.3. Indlemmelsen af 14 a) i det finansielle instrument til udvikling af fiskeriet (FIUF) er et beskedent forsøg på at minimere følgerne af omstruktureringen af fiskerisektoren og -flåden. Det er nødvendigt at fastsætte et sæt socioøkonomiske foranstaltninger for de fiskere, der bliver ledige; her skal der også tages hensyn til de problemer, der er med at finde alternativ beskæftigelse i stærkt fiskeriafhængige områder.

2.8.4. Omskoling indgår i de sociale handlingsplaner. Den frustration og følelse af at være »til overs«, som i dag kan konstateres i fiskersamfundene i EU, beror på manglen på en socialpolitik for fiskerne.

2.8.4.1. ØSU har i øvrigt altid påpeget nødvendigheden af at undersøge og indføre enhver socioøkonomisk foranstaltning, der kan afbøde de konsekvenser, som omlægningen af fiskeriet og fiskerflåden får for fiskerne. ØSU understreger, at foranstaltningerne skal være gennemskuelige og retfærdige, og at der skal oplyses herom i de berørte fiskersamfund ().

2.8.4.2. Utilstrækkelig oplysning om foranstaltningerne såvel på EU-plan som i medlemsstaterne er måske den vigtigste årsag til den frustration og følelse af at være »tilovers«, som i dag præger fiskersamfundene i EU.

2.9. Nok er overfiskeri hovedårsagen til nedgangen i ressourcerne, men det er ganske givet ikke den eneste, og EU-fiskerne skal ikke altid være de eneste ansvarlige.

2.10. Der er endnu et for ringe kendskab til og udforskning af andre faktorer, som også påvirker havmiljøet og dermed fiskeressourcerne; dette gælder blandt andet følgende:

- forholdet mellem fangst af fisk til fiskemelindustrien, fødekæden for de øvrige arter og konsumfiskeri;

- genudsætningernes betydning for bestandenes udvikling;

- forskellige rovdyrs indhug i bestandene (pattedyr, fugle);

- forureningen af havene i almindelighed og af kysterne i særdeleshed;

- samspillet mellem den maritime fauna og flora og følgerne af den industrielle udnyttelse af floraen;

- mulighed for spredning af sygdomme som følge af akvakultur i kystområder.

2.11. Det står stadig mere klart, at der er en sammenhæng mellem havmiljøet og fiskebestandenes sundhedstilstand.

2.11.1. Derfor skal der sigtes mod en stadig tættere sammenkædning af miljø- og fiskeripolitik i ordets bredeste betydning.

2.11.2. Der må anlægges et helhedssyn på havproblematikken, og fiskeriet skal behandles med den værdighed og betydning, som erhvervet fortjener.

3. Forskning

3.1. Forvaltningen af fiskeressourcerne forudsætter kendskab til deres tilstand, herunder ajourført viden om følgerne af de foranstaltninger, der træffes for at bevare eller forbedre disse ressourcer.

3.1.1. Denne viden og opretningsforanstaltningerne i sig selv må nødvendigvis bygge på videnskabelige data, hvilket kræver forskning.

3.2. EU har en tradition for videnskabelige undersøgelser på fiskeriområdet. I takt med nedgangen i ressourcerne er denne forskning blevet forbedret.

3.3. Fremskridtene er imidlertid blevet fremtvunget af udviklingen; de er ikke resultatet af en bevidst indsats for at erhverve afgørende viden, hvorpå man kan basere en fremsynet forvaltning af ressourcerne gennem en politik og nogle indgreb, som kan hindre eller mindske risikoen for en negativ udvikling, inden den indtræffer.

3.4. Det påhviler EU-institutionerne og medlemsstaterne hurtigst muligt at sætte skub i forskningen på fiskeriområdet ved at fremme udveksling af eksisterende videnskabelige data og metoder, systematisk indsamling af nye data samt iværksættelse af forskningsprogrammer vedrørende fiskeressourcer og fangstmetoder.

3.5. Denne indsats på forskningsområdet skal sigte mod at gøre den mere pålidelig og troværdig dels internt med henblik på vedtagelsen af hensigtsmæssige og betimelige beslutninger dels eksternt, idet troværdighed er den vigtigste forudsætning for, at EU kan spille den rolle, der tilkommer og påhviler den.

3.6. Medlemsstaterne råder allerede over en stor videnskabelig erfaring, som hurtigst muligt skal videreudvikles gennem specialiseringer i overensstemmelse med de enkelte landes traditioner inden for videnskab og fiskeri.

3.7. EU (Kommissionen) bør tage sig af den vigtige opgave at koordinere de forskellige forskningsområder, undgå overlapninger, fremme samordningen mellem de eksisterende forskningsinstitutter og oprette en databank på EU-plan, således at systemets samlede effektivitet forbedres.

3.8. Kommissionen bør også medvirke aktivt til igangsættelsen og videreførelsen af en forskning, der skal sigte mod følgende mål:

- bedre kendskab til de arter, som er af størst interesse for EU (bestandenes tilstand og bevægelser);

- større viden om de forskellige arters placering i forhold til hinanden i fødekæden;

- nøjere kendskab til konsekvenserne af fiskeri til fiskemelindustrien og genudsætninger;

- bedre kendskab til, hvorledes de fangstmetoder, der benyttes i dag, reelt fungerer, bl.a. ved at undersøge mulige forbedringer og udvikling af metoder, der er mere selektive og/eller tilpasset specifikke arter eller områder;

- nøje viden om virkningerne af udviklingen.

3.9. Hvis disse mål skal opfyldes tilstrækkeligt godt og hurtigt, må EU's fiskerinationer løse deres del af opgaven.

3.10. EU-institutionerne (Kommissionen) skal evt. også have styrket de virkemidler, som kan sætte dem i stand til at spille rollen som igangsætter.

3.11. Indsamlingen af data, der giver oplysning om fiskebestandenes sammensætning, tilstand og bevægelser, samt undersøgelserne og afprøvningen af fiskerimetoder kunne for en stor dels vedkommende gennemføres mere rationelt gennem anvendelse af opankrede fartøjer med en fast stab, der gennemfører et forenklet undersøgelsesprogram med minimal videnskabelig bistand.

3.12. En sådan fremgangsmåde ville have den ekstra fordel, at man kunne inddrage fiskerne og drage nytte af deres erfaringer. Derved kunne der slås bro mellem fiskerne og de videnskabelige kredse og skabes større forståelse for baggrunden for indgrebene.

3.13. Ikke blot i EU, men også på internationalt plan bør der etableres større kontakt og samordning mellem forskningsinstitutterne.

3.13.1. Derigennem kunne man utvivlsomt forbedre kvaliteten og øge kvantiteten af de disponible data, forbedre kendskabet til de fælles problemer samt opnå et bredere engagement i løsningen af de fælles problemer.

3.13.2. Også på dette område har Kommissionen en vigtig rolle at spille som igangsætter og koordinator.

3.14. Som nævnt har man kun ringe kendskab til de gensidige påvirkninger mellem havmiljøet, fiskeressourcerne og fiskeriet. En bedre sammenkædning af miljøpolitikken og fiskeripolitikken ville i høj grad være ønskelig.

3.14.1. Derfor må der knyttes tættere forbindelser mellem havbiologerne og havmiljøeksperterne. I dag er samarbejdet mellem dem praktisk taget ikke-eksisterende.

3.15. ØSU har i næsten alle sine udtalelser understreget behovet for en hensigtsmæssig og dynamisk forskning, hvilket gentages her.

4. Kontrol og ledsagetiltag

4.1. Ligesom de beslutninger og foranstaltninger, der er nødvendige for en god forvaltning af ressourcerne, må baseres på pålidelige videnskabelige data, er en effektiv kontrol af gennemførelsen en forudsætning for, at man kan vurdere resultaterne og på dette grundlag træffe beslutning om eventuelle korrigerende foranstaltninger, der måtte vise sig nødvendige eller nyttige.

4.2. Efter fastlæggelsen på EU-plan af ressourcebevarende foranstaltninger vedrørende dels output (TAC/kvoter, kasser osv.) dels input (licenser, regler om fiskegrej, mindstemål m.m.) er det medlemsstaterne, som ifølge subsidiaritetsprincippet har ansvaret for kontrollen med reglernes anvendelse, mens Kommissionen står for den generelle overvågning.

4.2.1. I lyset af de seneste erfaringer finder ØSU det fordelagtigt, at kontrollen i højere grad lægges ud til et EU-kontrol/inspektionskorps for dermed at imødegå eventuelle konflikter og forskelsbehandling.

4.3. På EU-plan må det ledende princip for fastlæggelsen af bevarelsesforanstaltninger være gennemskuelighed og rimelighed - især fordi indgrebene, der er rettet mod overkapaciteten, af fiskerne som oftest opfattes som restriktive. Men den fælles fiskeripolitiks succes afhænger dog først og fremmest af, om medlemsstaterne ved kontrollen og anvendelsen af reglerne overholder dette krav om gennemskuelighed, rimelighed og konsekvens.

4.4. Overholdelsen af TAC- og kvotebestemmelserne kontrolleres især gennem de fangstmængder, der landes. Der er dog store forskelle med hensyn til, hvorledes landingsopgørelserne foretages i de enkelte medlemsstater og endog i de forskellige fiskerihavne inden for samme medlemsstat. Derfor er der stadig en udbredt fornemmelse af, at TAC- og kvoteordningerne ikke overholdes, selv om der er sket fremskridt.

4.5. Hvad angår fangstkapaciteten, er det også en udbredt opfattelse, at kontrollen er mangelfuld.

4.5.1. Også på dette punkt er der forskelle med hensyn til, hvor meget kontroludstyr, de enkelte medlemsstater råder over, og hvilken indstilling de har til kontrollen. Generelt set bliver kontrollen således også mindre effektiv, og den giver ligefrem anledning til sammenstød og konflikter mellem forskellige fiskersamfund.

4.6. Derfor må medlemsstaterne og Kommissionen - som ØSU har påpeget - være meget påpasselige med, at de nuværende og eventuelt kommende kontrolforanstaltninger gennemføres korrekt ().

4.6.1. Det haster med at harmonisere de forskellige metoder til opgørelse af fangster samt kriterierne for kontrollen med fangstkapaciteten.

4.7. ØSU anbefaler endvidere, at alle kontrolforanstaltninger, såvel de allerede vedtagne som de kommende, gennemføres enkelt og klart; kun således vil de være effektive og give gode resultater.

4.7.1. Også her er det vigtigt, at såvel inspektører som fiskere får grundig oplysning herom.

4.8. Der er pilotprojekter i gang for at vurdere muligheden for at benytte satellitter til overvågning af fiskerfartøjernes bevægelser.

ØSU håber på et heldigt udfald af disse pilotprojekter, og at de vil munde ud i en hurtig indførelse af dette overvågningssystem, som desuden i høj grad kan bidrage til at redde fiskere i havsnød.

4.9. Sideløbende med en bedre håndhævelse af kontrolbestemmelserne vedrørende EU's egne ressourcer bør EU bestræbe sig på, at de adfærdsregler, som fastlægges for EU-fiskerne, også kommer til at gælde internationalt. EU bør arbejde aktivt herfor inden for de fiskerikonventioner og -aftaler, som EU har indgået, og generelt inden for rammerne af FN og FAO med henblik på en hurtig fastlæggelse og vedtagelse af en international adfærdskodeks på fiskeriområdet.

4.10. Overkapacitet frister uimodståeligt til overfiskeri.

4.10.1. I EU's fiskerinationer bør der hurtigst muligt sættes en debat i gang og foretages grundige overvejelser over størrelsen og sammensætningen af deres fiskerflåde, således at de tilpasses de nuværende og fremtidige disponible ressourcer i overensstemmelse med landenes egne fangsttraditioner og erfaring.

4.10.2. Disse overvejelser og denne debat bør følges op på EU-plan for at koordinere og optimere det samlede resultat.

4.10.3. ØSU mener endvidere, at foranstaltningernes effektivitet i vid udstrækning vil afhænge af, om de bakkes op af de forskellige berørte økonomiske aktører og arbejdsmarkedsparter; derfor bør disse deltage i alle faser af denne proces lige fra forberedelsen til beslutningstagningen og opfølgningen.

4.11. Kun herigennem vil en bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne være mulig.

4.11.1. Det må ikke være slut med fiskeriet i år 2000.

5. Det internationale aspekt af EU's politik

5.1. Fiskeriets situation i EU-farvandene er beskrevet i de foregående afsnit, især for så vidt angår kontrol og forskning, der er afgørende forudsætninger for, at en rationel udnyttelse af EU's fiskeressourcer kan videreføres. I den forbindelse har ØSU fremsat nogle forslag - hvoraf nogle har været fremført tidligere, mens andre er nye - med det mål at bevare den sociale ligevægt i sektoren og dens effektivitet.

5.1.1. Det må erkendes, at selv om mange problemer endnu er uløste, er man nået langt, og EU's politik har indadtil udvist en positiv retning.

5.2. Det samme kan ikke siges om det internationale aspekt af den fælles fiskeripolitik. EU's svindende fiskeressourcer, nødvendigheden af en bæredygtig udnyttelse, der ikke må gå for hårdt ud over fiskerflåden, burde have fået EU til at spille en mere fremtrædende rolle på den internationale scene, især hvad angår fiskeriaftaler. Indgåelse af fiskeriaftaler burde være et grundelement i den fælles fiskeripolitik, men det er langt fra tilfældet.

5.3. Det må endog konstateres, at de eksisterende fiskeriaftaler mellem EU og tredjelande ikke er andet end summen af de oprindelige bilaterale aftaler med de selvsamme tredjelande, som de medlemsstaterne havde indgået før de tiltrådte Fællesskabet, og i visse tilfælde er aftalerne blevet mindre fordelagtige for EU.

5.4. EU's internationale position er heller ikke blevet styrket i de internationale fiskeriorganisationer, hvor de deltagende medlemsstater har opgivet deres pladser til fordel for EU's ene stemme. Tværtimod er forsvaret for fiskernes legitime rettigheder blevet forringet til skade for fiskernes interesser og EU som helhed.

5.5. EU har kun to fælles politikker: den fælles landbrugspolitik og den fælles fiskeripolitik. Selv om de begge er fælles og altomfattende, er de dog diametralt forskellige, hvad angår oprindelse og indhold. Mens EU har overskudsproduktion af næsten alle landbrugsvarer, er der et stigende underskud af fiskeprodukter, idet EU's egen produktion kun dækker lidt over en tredjedel af behovet, selv om ressourcerne udnyttes til det yderste.

5.6. Ikke desto mindre råder EU over fartøjer, redskaber, mandskab og nogle fiskeritraditioner, som kunne sætte EU i stand til at øge sine fangster i tredjelandes farvande eller internationalt farvand med bedre udnyttelse af de tekniske redskaber og især de menneskelige ressourcer.

5.6.1. Dette indebærer flere og/eller bedre aftaler (som bliver stadig sværere at konkretisere) og adgang til internationale farvande, hvor der findes arter af interesse for EU, men som endnu ikke er fanget i større omfang.

5.7. For at opnå dette, må man gøre sig det klart, at EU har det største forbrug af fiskeriprodukter på verdensplan, at EU er en af de største fiskerimagter, og at EU klart fører an, når det gælder beskyttelse af havets ressourcer og især fiskeressourcerne.

5.8. Derfor bør EU blive aktivt medlem af alle de internationale organisationer, hvori EU i dag ofte kun er observatør, således at EU kan spille den rolle og få den politiske betydning, der tilkommer den.

5.9. I mellemtiden er der kommet en afslutning på FN-konferencen om zoneoverskridende bestande og vandrefisk; i den afsluttende aftale, som denne konference mundede ud i, var EU i mindretal. Hvis aftalen skulle træde i kraft, vil den balance, som der blev lagt op til på konferencen, kun kunne nås på basis af:

- regionale organisationer, som er åbne, ikke-diskriminerende og gennemsigtige;

- fuld overholdelse af flaglandets enejurisdiktion;

- en klar og utvetydig balance - under iagttagelse af bestemmelserne i havretskonventionen - mellem kystlandenes og højsøflådelandenes rettigheder og pligter, især med hensyn til foranstaltningernes kompatibilitet.

5.10. ØSU har ikke noget detaljeret kendskab til de fiskeriaftaler, som er i kraft eller som eventuelt er ved at blive genforhandlet eller fornyet.

5.11. ØSU kan således kun opfordre til, at Kommissionen giver fiskeriaftalerne den høje prioritering og økonomiske og politiske betydning, de fortjener, og at det internationale aspekt af den fælles fiskeripolitik ophører med at være et forsømt område i EU's internationale forbindelser.

5.12. Når EU forsvarer sine rettigheder, kan det naturligvis ikke se bort fra problemerne med bevarelse af havets ressourcer, især fiskeressourcerne, og for at kunne bidrage indsigtsfuldt og troværdigt har EU brug for en forskning, der lever op til sit navn. Som nævnt i foregående afsnit haster det med at udvikle og sætte skub i en sådan forskning.

5.13. Det 21. århundrede bliver vandets og oceanernes århundrede, og hvis EU skal gøre sig håb om at præge debatten og kunne hamle op med de nye udfordringer og den internationale konkurrence på det maritime område, må man ikke forsømme hverken fiskeriforskningen eller havforskningen generelt.

5.14. EU's interesser på søfartsområdet tilsiger også, at der udformes en global helhedspolitik, således at de nuværende spredte sagsområder og elementer kan forvaltes bedre.

Bruxelles, den 22. november 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Kilde: FAO. Der foreligger ingen oplysninger efter 1993.

() EFT nr. C 223 af 31. 8. 1992; EFT nr. C 34 af 2. 2. 1994; EFT nr. C 73 af 15. 3. 1993; EFT nr. C 397 af 31. 12. 1994.

() EFT nr. C 393 af 31. 12. 1994.

() EFT nr. C 339 af 31. 12. 1991; EFT nr. C 304 af 10. 11. 1993; EFT nr. C 52 af 13. 2. 1994; EFT nr. C 393 af 31. 12. 1994.

() EFT nr. C 339 af 31. 12. 1991; EFT nr. C 223 af 31. 8. 1992; EFT nr. C 19 af 25. 1. 1993; EFT nr. C 73 af 15. 3. 1993; EFT nr. C 304 af 10. 11. 1993.

() EFT nr. C 339 af 31. 12. 1991; EFT nr. C 332 af 16. 12. 1992.