A4-0049/99

Beslutning om beslutningsprocessen i Raadet i et udvidet Europa

Europa-Parlamentet,

* der henviser til forretningsordenens artikel 148,

* der henviser til betaenkning fra Udvalget om Institutionelle Spoergsmaal (A4-0049/99),

A. der henviser til, at det er Parlamentets pligt at foretage en kritisk analyse af og fremsaette forslag vedroerende Unionens store institutioners virkemaade, og at der i den forbindelse skal tages hoejde for samtlige retsforskrifter og forretningsordensbestemmelser, for saavel formelle som uformelle beslutningsprocedurer samt for administrativ eller politisk praksis, som, udover traktatbestemmelserne, udgoer reglerne for en institution og er afgoerende for dennes effektivitet,

B. der henviser til den centrale rolle, som Det Europaeiske Raad og Raadet spiller i Unionens beslutningsstruktur, og den stigende lammelse af denne struktur,

C. der henviser til, at det - paa baggrund af Unionens udvidede monetaere og politiske befoejelser og med henblik paa den kommende udvidelse - foer enhver ny tiltraedelse er afgoerende noedvendigt at foretage en samlet gennemgang af raadsfunktionen i Den Europaeiske Union og ligeledes at gennemfoere foelgende, saavel ved at aendre traktaten som ved gennemgribende politiske og administrative tilpasninger:

* en tilbundsgaaende omlaegning af de strukturer og roller, der er tillagt de forskellige politiske og administrative organer, der indgaar i raadsfunktionen - Det Europaeiske Raad, Raadet, De Faste Repraesentanters Komité og specialkomitéer og -udvalg - med det formaal at sikre Raadets enhed og indbyrdes sammenhaeng,

* en rationalisering og styrkelse af procedurerne med det formaal at goere Raadet tilstraekkeligt effektivt og aabent og begraense bureaukratiet,

D. der henviser til, at et fremskridt hen imod en oeget demokratisering forudsaetter ivaerksaettelse af principper, som de europaeiske borgere kan identificere sig med: flertalsprincippet, myndighedernes politiske ansvar, parlamentskontrol og gennemskuelighed i beslutningsprocedurerne,

E. der henviser til, at det vil vaere oenskeligt, at der sker en udvikling af Unionen hen imod en generel model baseret paa Unionens dobbelte natur af sammenslutning mellem medlemsstaterne og sammenslutning mellem folkene, hvor Kommissionen udvikler sig til et virkeligt europaeisk udoevende organ, og hvor Parlamentet repraesenterer befolkningen, mens Raadet repraesenterer staterne, saaledes at Unionen bliver i stand til at handle som en integreret, forenet og sammenhaengende helhed, der derved staar staerkere paa den internationale scene,

F. der henviser til, at det i forbindelse med en revision af traktaterne er noedvendigt med en interinstitutionel og demokratisk dialog, jf. dets beslutning af 19. november 1997 om Amsterdam-traktaten (CONF 4007/97 - C4-0538/97) ((EFT C 371 af 08.12.1997, s. 99.))

I. RAADSFUNKTIONEN

1. opfordrer ud fra oensket om saavel aabenhed som rationalisering til at revidere EF-traktatens artikel 202 (tidligere artikel 145) om opgaverne for Raadet for Den Europaeiske Union, saaledes at der sondres klarere mellem de tre hovedkategorier, dettes opgaver falder i:

* lovgivnings- og budgetfunktionen, som det udoever sammen med Europa-Parlamentet og med Kommissionen som initiativtager,

* regeringsfunktionen, inden for hvilken der boer sondres klart mellem beslutningsmyndigheden, der tilkommer Raadet, og initiativ- og gennemfoerelsesfunktionen, der foerst og fremmest boer tilkomme Kommissionen og i en vis udstraekning medlemsstaterne,

* samordningen af de nationale regeringers holdninger paa omraader under deres kompetence;

2. er i den forbindelse urolig over den nuvaerende tendens til, inden for visse kompetenceomraader, navnlig omraaderne under anden soejle, at goere Raadet til en institution, der udover sin beslutningsfunktion varetager initiativ- og gennemfoerelsesfunktioner, som den naeppe er egnet til, en tendens, som forstyrrer en fornuftig fordeling af rollerne mellem Kommissionen og Raadet;

II. STRUKTURER

Det Europaeiske Raad3. understreger den centrale og uundvaerlige rolle, Det Europaeiske Raad bestaaende af stats- og regeringscheferne spiller og fortsat boer spille som det organ, der fastlaegger de overordnede politiske retningslinjer for Den Europaeiske Union og tilfoerer denne fremdrift;

4. mener, at Det Europaeiske Raad for at undgaa risikoen for en ukontrolleret udvikling og for bedre at kunne spille sin rolle som igangsaetter og retningsgiver i en Europaeisk Union under konstant udvidelse boer opstille klare regler for sin funktion, navnlig for:

* at undgaa for hyppige moeder, der risikerer at fratage dets konklusioner den ekstraordinaere og hoejtidelige karakter, der er noedvendig for deres gennemslagskraft, og begraense antallet af uformelle moeder, der ikke udmunder i vedtagelse af konklusioner,

* at sikre, at hvert Europaeisk Raad varer tilstraekkelig laenge, saaledes at medlemmerne af Det Europaeiske Raad faar mulighed for indgaaende droeftelser og for at indgaa principaftaler,

* trods foroegelsen af deltagerantallet som foelge af udvidelserne at fastholde den interaktive dimension i droeftelserne mellem medlemmerne af Det Europaeiske Raad ved at goere det almindeligt at afholde moeder i Det Europaeiske Raad udelukkende med deltagelse af stats- og regeringscheferne og Kommissionens formand, hvilket indebaerer en aendring af EU-traktatens artikel 4 (tidligere artikel D), og ved at udelukke generelle rundbordsdroeftelser,

* at soerge for, at Det Europaeiske Raad faar forelagt kvalitetsbetonede analyser, studier og forslag, som hovedsagelig skal udgaa fra Kommissionen, hvilket forudsaetter, at moeder i Det Europaeiske Raad forberedes tilstraekkeligt paa grundlag af et indgaaende samarbejde mellem formandskabet, Raadet (almindelige anliggender) og Kommissionen,

* at forhindre, at der indfoeres et net af saerlige raadgivere, det saakaldte »topnet«, som kortslutter Raadet (almindelige anliggender) ved forberedelsen af de Europaeiske Raad, og som ikke kan undgaa at forstyrre det normale samspil mellem institutionerne,

* modsat nuvaerende saedvane at udelukke fra Det Europaeiske Raads konklusioner alt, hvad der ikke har vaeret realitetsdroeftelser om, og som ville udvande dem og derved aendre vaegten af Det Europaeiske Raads politiske budskab til Unionens folk og institutioner;

5. konstaterer, at stats- og regeringscheferne til gengaeld, eftersom de faktisk udoever besluttende myndighed i henhold til traktaten, systematisk boer forsamles i et raad paa stats- og regeringschefniveau, og ikke i Det Europaeiske Raad, hvilket indebaerer:

* paa det strukturelle plan, at Kommissionens formand ikke er medlem, og at de ministre, der bistaar stats- og regeringscheferne, er ministrene i det fagministerraad, der er kompetent for de spoergsmaal, der er paa dagsordenen,

* paa det proceduremaessige plan, at Raadet forsamlet paa stats- og regeringschefniveau, skal opstille regler i lighed med dem, der gaelder for Raadet, navnlig vedroerende dagsordener, initiativ til de forslag, der skal droeftes, og beslutningstagning;

Raadet

6. konstaterer i den forbindelse den stigende forskydning, der har ramt Raadet (almindelige anliggender) og de saerdeles negative virkninger af denne forskydning, da dette raad i saerlig grad har til opgave at sikre en ensartet indsats og den indbyrdes sammenhaeng mellem samtlige raad;

7. bekraefter, at genopretningen af den indbyrdes sammenhaeng mellem de forskellige raad forudsaetter saavel en retablering af den kompetence, der er tillagt Raadet (almindelige anliggender) som en omstrukturering af dette:

a) retableringen af kompetencen kraever, at opgaverne for Raadet (almindelige anliggender) bekraeftes og styrkes, hvilket navnlig forudsaetter, at det er dette raad og ikke formandskabet, der skal traeffe afgoerelse om foelgende, dog paa forslag af formandskabet og efter hoering af Kommissionen:

* opstillingen af Raadets arbejdsprogram,

* moedekalenderen for fagministerraadene, saaledes at der bliver sat en stopper for, at alle disse naesten automatisk moedes hvert halve aar, hvilket er den eneste praktiske mulighed for reelt at begraense antallet af disse raad, som anses for unoedvendigt hoejt,

* fordelingen af sager mellem det selv og Raadet i dets forskellige sammensaetninger, hvilket er ensbetydende med, at det bliver selvbestemmende med hensyn til sin egen kompetence, og at det faar kontrol med tvaerfaglige sager,

* forberedelsen af de Europaeiske Raad,

b) omstruktureringen forudsaetter en aendring af Raadets sammensaetning:

* Raadet (almindelige anliggender) boer vaere sammensat af de regeringsmedlemmer, der under deres regeringschefs ledelse er mest inddraget i koordineringen af de nationale politikker og ikke laengere principielt af udenrigsministrene,

* Raadet (almindelige anliggender) boer saaledes vaere totalt adskilt fra Raadet (udenrigsministrene), baade hvad angaar moeder og sammensaetning,

* adskillelsen mellem disse to raad skulle goere det lettere for ministrene i praksis at deltage i moederne i Raadet (almindelige anliggender) i hele moedets varighed;

8. paapeger, at oeget effektivitet i Raadet (almindelige anliggender) og, mere generelt, en styrkelse af den indre sammenhaeng i Raadet foerst og fremmest forudsaetter den noedvendige forbedring af koordineringen mellem ministrene i de forskellige medlemsstaters regeringer;

9. stiller sig positivt til tanken om, at der i forbindelse med Raadets lovgivningsmaessige aktiviteter kunne aabnes mulighed for om noedvendigt at afholde formelle samlinger i Raadet sammensat af ministrene med ansvar for kvinders rettigheder;

Formandskabet

10. bemaerker, at de vilkaar, formandskaberne for fremtiden vil blive afviklet under, kommer til at paavirke arten af det ansvar, der paahviler formandskabet, navnlig som foelge af, at rotationscyklusen forlaenges, at stater med lille befolkning overtager formandskabet, og at staterne, der paatager sig denne funktion, bliver stadig mere forskelligartede;

11. forudser derfor, at formandskabet maa koncentrere sig om sine forligsopgaver og overlade opgaverne med at tilfoere Unionen fremdrift og foere udenrigspolitik til Kommissionens formand og den hoejtstaaende repraesentant for den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvilket kraever, at der til disse to poster udpeges fremtraedende personligheder med en staerk politisk profil;

12. mener, at de saedvanligvis foreslaaede aendringer for formandskabet - forlaengelse af formandskabernes varighed, deling af ansvaret for formandskabet mellem flere stater, afskaffelse af ligheden i turnusordningen - i virkeligheden frembyder flere ulemper end fastholdelse af status quo, men mener, at det ville vaere fornuftigt ikke at overlade formandskabet for Unionen til en stat, der har vaeret medlem i mindre end tre aar;

13. finder dog, at antallet af ministre, der er formaend for et fagministerraad, boer begraenses betydeligt, saaledes at samme minister er formand for flere raad, med henblik paa at lette samordningen i formandskabet og begraense risikoen for uoverensstemmelse mellem de forskellige raad;

Den hoejtstaaende repraesentant for den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik

14. gentager sin kritik af bestemmelserne i Amsterdam-traktaten om en hoejtstaaende repraesentant for den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Raadet, og ikke i Kommissionen, idet denne placering af funktionen er i modstrid med

* en optimal kompetencefordeling mellem Raadet og Kommissionen,

* den noedvendige sammenhaeng i Unionens internationale virke, som beroerer alle tre soejler;

Udvalg og komitéer

15. finder det afgoerende noedvendigt at give De Faste Repraesentanters Komité (Coreper) tilstraekkelige midler til fuldt ud at kunne paatage sig sin opgave som administrativ koordinator af Raadets arbejde;

16. mener, at opbremsningen af Raadets lovgivningsvirksomhed i de seneste aar kombineret med oeget indflydelse paa dagsordenen skulle goere det muligt for Coreper selv at paatage sig en del af de administrative funktioner, traktaterne uddelegerer til de store specialudvalg, uden at det derfor skulle vaere noedvendigt at oprette en Coreper III, der ville risikere at skade den interne sammenhaeng i organet;

17. finder i den forbindelse, at fordelingen af opgaverne mellem Coreper I og Coreper II er en smule skaev, og at Coreper II's befoejelser inden for det internationale arbejde og politisamarbejde og retligt samarbejde boer oeges betydeligt, idet disse forskellige aspekter af Unionens aktion nok henhoerer under forskellige soejler, men samtidig er grundlaeggende afhaengige af hinanden;

18. beklager, at nogle specialudvalg og -komitéer, navnlig Den Politiske Komité, er kommet i vane med at forelaegge deres forslag for Raadet uden foerst at forelaegge dem for Coreper, hvilket er i modstrid med EF-traktatens artikel 207 (tidligere artikel 151), som det i oevrigt er noedvendigt at overholde for at sikre den indbyrdes sammenhaeng i institutionens funktion;

19. erkender, at Specialkomitéen for Landbrug og Det Monetaere Udvalg ikke kan nedlaegges og faa deres funktioner overtaget direkte af Coreper, uden at dette vil faa stoerre ulemper paa grund af de meget specifikke sager, de behandler;

20. fastholder dog, at det forholder sig anderledes med Den Politiske Komité og K.4-Udvalget, som hverken har en tilstraekkelig faellesskabskultur til at forelaegge Raadet forslag af egentlig faellesskabskarakter eller den noedvendige politiske myndighed til at indgaa egentlige mellemstatslige aftaler, og hvis ansvarsomraader derfor boer overtages af Coreper II; konstaterer endvidere, at en saadan omstrukturering ville have den fordel baade at genetablere Coreper II's indflydelse og at fremme en stoerre sammenhaeng mellem aktionerne under anden og tredje soejle, som i stigende grad er indbyrdes forbundne;

21. er foruroliget over planerne om at oprette et organ svarende til K.4-Udvalget inden for foerste soejle med kompetence for de spoergsmaal, som med Amsterdam-traktaten er overfoert fra tredje soejle til foerste soejle, da oprettelsen af et saadant organ vil medfoere delvis opgivelse af faellesskabsreguleringen af de overfoerte politikker og indfoere uegnede arbejdsmetoder i foerste soejle;

III. PROCEDURER

Initiativ22. anmoder om, at det udtrykkeligt fastsaettes i traktaten, hvem der har initiativretten i forbindelse med alle afgoerelser, der skal traeffes af Raadet eller Det Europaeiske Raad; mener, at denne initiativret ikke kan tilkomme Raadet selv, men boer tilfalde Kommissionen undtagen i tilfaelde, hvor den deles med medlemsstaterne;

23. understreger navnlig, at udoevelsen af befoejelsen til at udnaevne til Den Europaeiske Unions hoejeste embeder - f.eks. formandskabet for Kommissionen eller formandskabet for Den Europaeiske Centralbank - forudsaetter, at der opstilles faste regler for forelaeggelse af kandidaturer, for de kriterier, disse skal opfylde for at komme i betragtning, for kontradiktorisk behandling af disse og for indgaaelse af forlig med kvalificeret flertal om kandidaturer, hvis man vil undgaa at gentage tidligere begaaede fejltagelser;

24. beklager svagheden i og den begraensede karakter af de initiativer, der siden Maastricht-traktatens ikrafttraeden er taget inden for den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik;

25. frygter, at Enheden for Politisk Planlaegning og Hurtig Varsling reduceres til slet og ret at vaere en sammenstilling af nationale embedsmaend med en repraesentant pr. medlemsstat, der fungerer som en yderligere arbejdsgruppe under Raadet;

26. haaber, at den hoejtstaaende repraesentant for den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik udnaevnes hurtigt og kan bidrage til at saette skub i Unionens internationale aktion, hvilket forudsaetter:

* at den hoejtstaaende repraesentant har en politisk og ikke en administrativ profil,

* at den paagaeldende manifesterer sig som leder af en egentlig enhed for politisk planlaegning og hurtig varsling i overensstemmelse med traktatens ambitioner, dvs. en virkelig faelles administration,

* at den paagaeldende etablerer et tillidsfuldt og frugtbart samarbejde med Kommissionen med henblik paa at blive integreret i denne institution;

* at den paagaeldende aflaegger beretning for Europa-Parlamentet om sin virksomhed, saa laenge han ikke er integreret i Kommissionen;

Udvidelse af det kvalificerede flertal

27. beklager, at Amsterdam-traktaten har indfoert eller fastholdt kravet om enstemmighed i forbindelse med en lang raekke afgoerelser fra Raadet, Det Europaeiske Raad eller medlemsstaternes regeringer, og understreger, at kravet om enstemmighed er fundamentalt uhensigtsmaessigt for en effektiv beslutningstagning i en Europaeisk Union, der er bestemt til hurtigt at omfatte mere end tyve medlemmer, og at det vil hindre Unionen i generelt at fungere tilfredsstillende, naar det drejer sig om afgoerelser af tvaergaaende art, f.eks. en udnaevnelse, og indirekte vil toemme en traktatfaestet faellesskabsbefoejelse for ethvert reelt indhold, naar det drejer sig om sektorspecifikke afgoerelser;

28. goer yderligere opmaerksom paa Raadets tendens til i en forretningsorden og i ensidige afgoerelser at omgaa de flertalsregler, der er fastsat i traktaten eller i interinstitutionelle aftaler; fordoemmer saerlig foelgende:

* den trussel, Raadets forretningsorden udgoer med bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale om tilpasning af de finansielle overslag,

* tendensen til at et kommissionsforslag ikke forelaegges for Raadet, foer der er opnaaet en enstemmig aftale om forslaget i Raadets kompetente arbejdsgruppe, og uden at der i den forbindelse er nogen tidsfrist;

29. fastslaar derfor, at den kommende traktat, med forbehold af nedenstaaende praeciseringer, boer knaesaette det generelle princip om afstemninger med kvalificeret flertal, som skal finde anvendelse paa alle Raadets afgoerelser, uanset art, med undtagelse af afgoerelser om aendring af traktaten eller om tiltraedelse af traktaten som omhandlet i EU-traktatens artikel 48 og 49 (tidligere artikel N og O) og forfatningsmaessige afgoerelser, jf. EF-traktatens artikel 189, 269 og 308 (tidligere artikel 138, 201 og 235);

30. mener til gengaeld, at Det Europaeiske Raad bestaaende af stats- og regeringscheferne, naar det udoever bestemmelserne i EU-traktatens artikel 4 (tidligere artikel D) om fremdrift og retningslinjer, fortsat boer kunne benytte en specifik funktionsmaade, naar det begraenser sig til at vedtage konklusioner paa forslag af formandskabet og ikke traeffer egentlige afgoerelser;

31. bekraefter derimod, at stats- og regeringscheferne, saaledes som de gjorde i forbindelse med Det Europaeiske Raad i Milano, boer benytte reglen om kvalificeret flertal som anvendt i Raadet, naar deres moede antager form af et moede i Raadet paa stats- og regeringschefniveau, eller naar Det Europaeiske Raad traeffer en afgoerelse, der er omhandlet eksplicit i traktaten: udnaevnelsesbefoejelse, afgoerelser om OEMU, indkaldelse af regeringskonferencer og faelles strategier inden for den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik;

32. goer opmaerksom paa, at proceduren med den saakaldte positive stemmeundladelse kun er et begraenset fremskridt, da den stadig goer det muligt for enhver medlemsstat at modsaette sig vedtagelsen af en strategi, aktion eller faelles holdning, og mener derfor, at det i forbindelse med den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik boer undersoeges, i hvilket omfang enstemmighed kunne erstattes af kvalificeret flertal, og at denne erstatning kunne vaere ledsaget af en bestemmelse om, at de medlemsstater, der er i mindretal, eventuelt ikke inddrages, saaledes at det sikres, at en medlemsstat ikke kan blive tvunget til at indsaette vaebnede styrker, mens de udgifter, der foelger af afgoerelsen, dog under alle omstaendigheder finansieres over faellesskabsbudgettet;

33. foreslaar til gengaeld, at loftet over de egne indtaegter, der kan anvendes, fastlaegges efter en enklere fremgangsmaade;

Vaegtning af stemmer

34. mener, at traktatens nuvaerende system med vaegtning af stemmerne kunne erstattes af en ordning med dobbelt flertal;

35. minder i mellemtiden om, at det gaar ind for et system med vaegtning af stemmer, der kombinerer hensyntagen til staternes demografiske forskelligartethed med relativ overrepraesentation af stater med lille eller mellemstor befolkning;

36. mener, at enhver aendring i det antal stemmer, der tildeles staterne, skal have en saadan virkning, at det ikke oedelaegger, men opretholder den nuvaerende ligevaegt;

37. beklager, at Amsterdam-traktaten ikke indeholder nogen bestemmelser om tilpasning af vaegtningen af stemmer, og at protokollen om reformen af institutionerne, der er knyttet som bilag til traktaten, kun indeholder upraecise eller uanvendelige loesninger;

38. undrer sig i den forbindelse over den interesse, der synes at vaere for tanken om - uden aendring af det nuvaerende vaegtningssystem - at indfoere en bestemmelse med det formaal at undgaa, at der kan samles et flertal i Raadet bestaaende af stater, hvis befolkning kun udgoer et mindretal af faellesskabsbefolkningerne, til trods for, at den teoretiske mulighed for et saadant flertal ikke alene er politisk urealistisk, men simpelthen aritmetisk umulig i en Europaeisk Union med mindre end 32 medlemmer;

39. gaar med henblik paa kommende tiltraedelsestraktater ind for en begraenset tilpasning af vaegtningssystemet udelukkende med foelgende formaal:

a) at undgaa en for stor udligning ved stemmefordelinger mellem medlemsstater med mellemstor, lille eller meget lille befolkning,

b) at stabilisere den nuvaerende ligevaegt;

40. finder det vaesentligst, at medlemsstaterne enes om en objektiv metode til at evaluere, hvilken ligevaegt der skal bevares, og foreslaar i den sammenhaeng et fast forhold mellem to evolutive procenter: stemmeprocenten i Raadet for staterne med de stoerste befolkninger og den procentdel af Den Europaeiske Unions samlede befolkning, disse stater repraesenterer; mener, at en tildeling af supplerende point til for lavt vaegtede stater skal afgoeres af forringelsen af forholdet og ikke have andet formaal end at retablere det tidligere niveau;

AAbenhed

41. bekraefter, at den demokratiske noedvendighed af aabenhed i Raadets arbejde kraever offentliggoerelse af stemmeafgivning og de tilhoerende forhandlinger og stemmeforklaringer i forbindelse med alle Raadets principafgoerelser, uanset om de har lovgivnings- eller budgetmaessig eller udoevende karakter, med undtagelse af afgoerelser truffet under den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvis det ville modvirke den effektive gennemfoerelse, at de blev offentliggjort;

42. opfordrer derfor Raadet til at aendre sin forretningsorden med det formaal at fjerne de undtagelser fra princippet om aabenhed, der findes i artikel 7, stk. 5;

Gennemfoerelse

43. bekraefter, at efter dets opfattelse boer det ikke vaere Raadet og dettes udvalg og komitéer, men dels Kommissionen, dels medlemsstaterne, der gennemfoerer de lovgivnings- og budgetmaessige afgoerelser; minder i den forbindelse om indholdet af sin beslutning af 16. september 1998 om komitologi ((EFT C 313 af 12.10.1998, s. 101.)) og understreger navnlig, at det er noedvendigt med symmetri mellem Parlamentets og Raadets rettigheder i forbindelse med kontrollen af gennemfoerelsesbestemmelserne til retsakter;

44. anmoder indtraengende staterne om at etablere en effektiv struktur til at gennemfoere afgoerelserne under den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvilket indebaerer:

* omstrukturering og sammenlaegning af ansvaret for international aktion i Kommissionen,

* oeget kompetence til Enheden for Politisk Planlaegning og Hurtig Varsling i forbindelse med koordineringen af gennemfoerelsesbestemmelserne til afgoerelserne under den faelles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som skal samarbejde med Kommissionens internationale tjenestegrene,

* at hvervet som hoejtstaaende repraesentant faar politisk karakter, og at den hoejtstaaende repraesentant senere bliver medlem af Kommissionen;

45. paalaegger sin formand at sende denne beslutning til Raadet og Kommissionen samt til medlemsstaternes og ansoegerstaternes regeringer og parlamenter.