[pic] | KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER |

Bruxelles, den 17.6.2005

SEK(2005) 805 endelig

KOMMISSIONENS BERETNING

Beretning om konkurencepolitikken 2004

INDHOLDSFORTEGNELSE

Indledning 6

Indledning ved generaldirektøren for konkurrence 6

I - Karteller og monopoler – EF-traktatens artikel 81, 82 og 86 13

A - Rets- og fortolkningsregler 13

1. Modernisering af antitrust-reglerne: gennemførelse af forordning nr. 773/2004, retningslinjer og meddelelser 13

2. Gruppefritagelsesforordning og retningslinjer for teknologi-overførselsaftaler 15

3. Gruppefritagelsesforordninger på transportområdet 18

3.1 Søtransport 18

3.2 Lufttransport 19

4. Revision af procedureregler: ny meddelelse om aktindsigt 20

B - Anvendelse af artikel 81, 82 og 86 22

1. Misbrug af dominerende stilling (EF-traktatens artikel 82) 22

1.1 Beslutninger 22

1.2 Andre sager og afvisning af klager 26

2. Karteller 29

3. Andre aftaler og tilfælde af samordnet praksis 34

3.1 Kommissionens beslutninger 34

3.2 Andre sager 38

3.3 Sektorundersøgelser 40

4. Nationale foranstaltninger (offentlige virksomheder/virksomheder med særlige og eksklusive rettigheder) 42

4.1 Beslutninger 42

4.2 Afvisning af klager 43

C - EKN: Oversigt over samarbejdet 45

1. Generel oversigt 45

2. De nationale domstoles anvendelse af EU’s konkurrenceregler: Rapport om gennemførelsen af artikel 15 i forordning nr. 1/2003 46

3. Energi 48

4. Transport 48

5. Finansielle tjenesteydelser 49

D - Et udvalg af Domstolens og Førsteinstansrettens domme 51

E - Statistikker 56

II - Fusionskontrol 59

A - Lovgivning og fortolkningsregler 60

1. Revision af fusionsforordningen, nye meddelelser og ændring af gennemførelsesforordningen 60

1.1. Ny fusionsforordning: Forordning 139/2004 60

1.2. Revision af gennemførelsesforordningen 60

1.3. Revideret meddelelse om en forenklet procedure 64

1.4. Ny meddelelse om accessoriske begrænsninger 67

1.5. Meddelelse om vurdering af horisontale fusioner 68

B - Kommissionsbeslutninger 70

1. Beslutninger efter artikel 8 70

2. Beslutninger efter artikel 6, stk. 1, litra b), og artikel 6, stk. 2 79

3. Henviste sager 89

4. Tilbagetrukne anmeldelser 90

C - Udvalgte domme 93

D - Statistikker 97

III - Udviklingen i de enkelte sektorer 99

A - Liberaliserede sektorer 99

1. Energi 99

2. Elektronisk kommunikation 101

3. Transport 103

3.1 Lufttransport 103

3.2 Jernbaner 103

4. Finansielle tjenesteydelser 103

B - Andre sektorer 105

1. Liberale erhverv 105

IV - Statsstøttekontrol 109

A - Lovgivning og fortolkningsregler 109

1. Forordninger, retningslinjer og meddelelser 109

1.1. Procedureregler 109

1.2. Forskning og udvikling 112

1.3. Uddannelsesstøtte 113

1.4. Redning og omstrukturering 113

2. Skibsbygning 115

3. Landbrug: Politisk udvikling og lovgivningsinitiativer i 2004 116

4. Fiskeri 119

5. Kul og transport 120

6. Offentlige tjenesteydelser/tjenesteydelser af almen (økonomisk) interesse (public service) 121

7. Gennemsigtighed 123

B - Sager 125

1. Liberaliserede markeder 125

2. Rednings- og omstruktureringsstøtte 127

3. Regionalstøtte 137

4. Beslutning, som ikke vedrører støtte 141

5. Finansiel støtte 142

6. Statsstøtte til forskning og udvikling 146

7. Miljøstøtte 149

8. Udvidelse 152

9. Skibsbygning 154

10. Landbrug 156

11. Fiskeri 162

12. Kul og transport 163

13. Offentlig radio- og tv-spredning, bredbånd, filmindustri 167

C - Håndhævelse af statsstøttebeslutninger 171

1. Indledning 171

2. Individuelle sager 172

D - Domstolens domme 174

E - Statistikker 177

V - Internationale aktiviteter 179

A - Udvidelse og det vestlige Balkan 179

B - Naboskabspolitik 180

C - Bilateralt samarbejde 181

1. Indledning 181

2. Aftaler med USA, Canada og Japan 181

3. Samarbejde med andre lande og regioner 184

D - Multilateralt samarbejde 186

1. Det Internationale Konkurrencenetværk 186

2. OECD 189

VI - Udsigter for 2005 191

1. Karteller og monopoler 191

2. Fusioner 191

3. Statsstøtte 191

4. Internationale aktiviteter 192

Bilag - Sager omhandlet i beretningen 193

1. Artikel 81, 82 og 86 193

2. Fusionskontrol 193

3. Statsstøtte 194

Indledning

Indledning ved generaldirektøren for konkurrence

Indledning ved generaldirektøren for konkurrence

I 2004 blev arbejdet i Generaldirektoratet for Konkurrence berørt af en række større ændringer, nemlig udvidelsen af EU til 25 medlemmer, moderniseringen af konkurrencereglerne, indsættelsen af en ny Kommission i november og den interne reorganisering af generaldirektoratet som følge af modernisering. Disse ændringer afspejles i Kommissionens generelle konkurrencepolitiske målsætninger for 2005 og de efterfølgende år, som er baseret på Kommissionens årlige politikstrategi for 2005 og de politiske prioriteter, som den nye Kommission har fastlagt. Den årlige konkurrenceberetning for 2004 er derfor en kærkommen anledning til at informere offentligheden i almindelighed om, hvilken retning Kommissionens konkurrencepolitiske arbejde vil tage på mellemlang sigt.

Samspillet mellem konkurrencepolitikken og Kommissionens politik på andre områder

I den årlige politikstrategi for 2005, der blev positivt modtaget af Europa-Parlamentet og Rådet, fremhævede Kommissionen øget vækst som den centrale politiske målsætning som led i en løbende indsats for at forbedre den europæiske models konkurrenceevne, samtidig med at velstand, beskæftigelse, samhørighed og miljøbeskyttelse fortsat betragtes som væsentlige elementer. Den tilsigtede forbedring af den økonomiske vækst inden for det indre marked har fået en yderligere geografisk dimension med de ti nye medlemsstaters tiltrædelse. Den vigtigste målsætning på den nye Kommissions politiske dagsorden er at puste nyt liv i Lissabon-processen, der blev lanceret af Det Europæiske Råd i 2000, og hvis overordnede mål er at gøre EU til verdens mest dynamiske og konkurrencedygtige, videnbaserede økonomi. Kommissionen vil i sine bestræbelser på at nå Lissabon-målene tage hensyn til anbefalingerne fra arbejdsgruppen på højt niveau, ledet af Wim Kok.

Til støtte for de rammer for konkurrenceevnen, der er fastlagt i den årlige politikstrategi for 2005, vil Kommissionen gå videre med sin gennemgribende revision af konkurrencereglerne, især på statsstøtteområdet, og fortsætte den modernisering af kartel- og monopolreglerne og de vidtgående reformer inden for fusionskontrollen, der blev påbegyndt i 2004. I denne forbindelse vil Kommissionen fremme en aktiv håndhævelse af konkurrencereglerne overalt i EU.

Sammen med den strenge gennemførelse af konkurrencepolitikken kan screeningen af den europæiske lovgivning for at måle dens virkninger på konkurrencen inden for forskellige erhvervssektorer, såsom liberaliserede netindustrier og finansielle tjenester, få en særdeles positiv indvirkning på den europæiske økonomis konkurrenceevne og vækst og på det indre marked og dermed tilgodese forbrugernes interesser og styrke deres tillid.

Blandt de prioriterede politikområder, der i Kok-rapporten blev påvist som forudsætninger for, at Lissabon-målene kan nås, kan konkurrencepolitikken bidrage væsentligt med hensyn til følgende tre aspekter:

Fremme af vidensamfundet . Et stærkt konkurrencepres er et kraftigt incitament for virksomhederne til fortsat at beskæftige sig med innovation og forskning og udvikling (F&U). Ved at styrke innovationsincitamenterne og samtidig fokusere på de restriktioner, der kan hæmme konkurrencen betydeligt, kan konkurrencepolitikken bidrage til at gøre EU-økonomierne mere dynamiske og dermed til at nå Lissabon-målene. Især kan statsstøttepolitikken bidrage til vidensamfundet gennem en mere målrettet anvendelse af de offentlige midler på områder, som f.eks. forskning og udvikling, innovation og uddannelse.

Udvikling af det indre marked . Tolv år efter, at det indre marked er blevet gennemført på papiret, bliver dets potentiale endnu ikke udnyttet fuldt ud. En af årsagerne hertil er, at afskaffelsen af hindringerne for den grænseoverskridende handel ikke automatisk skaber en effektiv konkurrence. Både reglerne og deres håndhævelse skal skabe et klima, der i praksis medfører og fremmer konkurrence, ny markedsadgang og innovation. Såvel håndhævelsen af konkurrencereglerne som fremme af en konkurrencekultur kan medvirke til en forbedring af det indre marked, især i sektorer, der er af central betydning for Lissabon-dagsordenen, fordi de bidrager væsentligt den europæiske økonomi. Åbne og konkurrencedygtige europæiske markeder vil gøre de europæiske virksomheder mere konkurrencedygtige på internationalt plan til gavn for forbrugerne og beskæftigelsen i EU. Selve håndhævelsen af konkurrencereglerne, der skal fjerne de vigtigste hindringer for konkurrencen på markedet, bidrager til at skabe sunde vækstbetingelser.

Etablering af et gunstigt erhvervsklima . Konkurrencepolitikken kan bidrage væsentligt til at skabe gunstige vilkår for erhvervslivet. Statsstøttereglerne spiller en vigtig rolle i bestræbelserne på at skaffe mere risikovillig kapital til nystartede virksomheder og SMV. Desuden bidrager den internationale konkurrencepolitik til at udvikle global samhørighed og til den forudsigelighed, som erhvervslivet har behov for. Endelig kan der på grundlag af de konkurrencepolitiske principper foretages en screening af nye og eksisterende regler på andre vigtige politikområder for at sikre, at regulering ikke hæmmer konkurrencen unødigt. Fremme af en konkurrencekultur kan derfor bidrage til, at EU-reglerne og de nationale regler udformes således, at de fremmer en ordning, der er til gavn for konkurrencen og konkurrenceevnen.

Generelle konkurrencepolitiske mål

Prioritering i håndhævelsen: fokus på de former for konkurrencebegrænsende praksis, der er mest skadelige for den europæiske økonomi . De nye forordninger på kartel- og fusionsområdet vil give Generaldirektoratet for Konkurrence bedre mulighed for at prioritere håndhævelsen af konkurrencereglerne, så der sættes ind mod de former for praksis og de fusioner, der har den mest skadelige indvirkning på forbrugernes velfærd.

På kartel- og monopolområdet er der med forordning nr. 1/2003 indført et nyt håndhævelsessystem, hvor både Kommissionen og medlemsstaterne har kompetence til at anvende EU's konkurrenceregler fuldt ud. Kommissionen og de 25 medlemsstater har til dette formål oprettet et europæisk konkurrencenet, hvor Generaldirektoratet for Konkurrence spiller en central rolle. Det skaber betydelige muligheder for en mere effektiv og aktiv håndhævelse af EU's konkurrenceregler. Det forudsætter dog en bedre kontrol med markederne, for at man kan påvise den praksis, der vil kunne skade konkurrencen og forbrugerne mest. Den nye forordning var desuden første skridt hen imod en styrkelse af privatpersoners muligheder for at anlægge sag om håndhævelse af konkurrencereglerne ved de nationale domstole, som også fik kompetence til at anvende artikel 81, stk. 3. Håndhævelsen af reglerne vil fortsat blive koncentreret om karteller, misbrug af dominans, ulovlig statsstøtte og anvendelse af konkurrencereglerne inden for nyligt liberaliserede og andre regulerede erhvervssektorer.

Inden for fusionskontrollen har den nye forordning forbedret mulighederne for at henvise sager fra medlemsstaterne til Kommissionen og omvendt, hvilket skulle gøre det lettere for Kommissionen at koncentrere sit arbejde om sager med en klar grænseoverskridende virkning. Desuden har det nye væsentlige kriterium, nemlig om fusionen "hæmmer den effektiv konkurrence betydeligt", gjort det klart, at alle konkurrencebegrænsende fusioner er omfattet af den nye forordning.

På statsstøtteområdet vil Generaldirektoratet for Konkurrence især koncentrere sig om håndhævelsen af negative beslutninger og tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte. Desuden vil det øgede internationale samarbejde på såvel bilateralt som multilateralt plan fortsat være afgørende for, at EU’s konkurrencepolitik effektivt kan bekæmpe konkurrencebegrænsende praksis af internationalt omfang.

Forbedring af konkurrenceevnen inden for EU gennem en bedre udformning af reglerne . Regulering på såvel EU-plan som nationalt plan kan unødigt og utilsigtet hæmme konkurrencen og de muligheder, som det indre marked frembyder. Inden for visse sektorer, såsom de liberaliserede netindustrier og især energisektoren, er det nødvendigt, at reglerne skaber betingelser for adgang til markedet og for fremme af konkurrencen. Man bør derfor påvirke medlemsstaternes og EU's lovgivning gennem fremme af en konkurrencekultur og screening af konkurrencepolitikken, så der tages rimeligt hensyn til beskyttelsen af konkurrenceudsatte markeder.

Konkurrencereglerne for kontrol med statsstøtte bør tages op til revision, så de tager mere hensyn til bestemte markedssvigt, der påvirker EU-investeringerne i F&U og adgangen til risikovillig kapital på den ene side og de vedvarende forskelle i regionaludviklingen på den anden side. Tilpasning af reglerne for kontrol med statsstøtte vil bidrage direkte til Kommissionens bestræbelser på at fremme innovation.

Tiltag med fokus på sektorer, som er af afgørende betydning for det indre marked og Lissabon-dagsordenen . Der bør lægges vægt på afskaffelse af hindringerne for konkurrencen inden for de nyligt liberaliserede sektorer og visse andre regulerede sektorer, navnlig telekommunikation, posttjenester, energi og transport. Disse sektorer bidrager betydeligt til mange andre erhvervssektorer og er af væsentlig betydning for Europas konkurrenceevne. En udvidelse af mulighederne for, at et større antal tjenesteudbydere kan konkurrere med hinanden, skulle medføre større valgmuligheder, bedre kvalitet og lavere priser for forbrugerne. Udviklingen i telesektoren i de sidste ti år er et godt eksempel på liberaliseringens gavnlige virkninger.

De nyligt liberaliserede sektorer påvirkes dog af en række konkurrenceforvridninger, der strækker sig fra skadelig kommerciel virksomhedsadfærd til utilfredsstillende regulering eller endog statsstøtte. Der skal tages rimeligt hensyn til, at disse sektorer måske har pligt til at levere public service-ydelser af generel økonomisk interesse. Kommissionen skal dog sikre, at støtte til public service-ydelser ikke overstiger, hvad der er nødvendigt. Desuden skal det fastlægges nærmere, hvilke problemer der bedst løses ved anvendelse af konkurrencereglerne. I denne forbindelse er det vigtigt at tilstræbe en integreret, sektorbestemt regulerings- og håndhævelsespolitik.

En række andre sektorer, der er af betydning for den europæiske økonomis globale konkurrenceevne, er præget af en betydelig selvregulering eller en blanding af selvregulering og statsregulering. Det gælder især finansielle tjenester. Det er et af de vigtigste mål i handlingsplanen for finansielle tjenester at skabe et effektivt og likvidt kapitalmarked. Under den sidste Kommissions embedsperiode blev der taget en række initiativer med hensyn til politikken for det indre marked, der kulminerede i det nye investeringsservicedirektiv. Formålet var at fjerne hindringerne for grænseoverskridende handel med værdipapirer og lette konkurrencen mellem investeringsvirksomheder. Konkurrencepolitikken er et vigtigt supplement til denne liberaliseringsproces. Desuden spiller finansielle privatkundetjenester en væsentlig rolle i EU-borgernes hverdag, og de skal leveres på konkurrencevilkår, der medfører, at den enkelte forbruger kan vælge mellem et større udbud af produkter og tjenester af højere kvalitet til den laveste pris.

Boks 1: Cheføkonomen i Generaldirektoratet for Konkurrence i 2004 Generaldirektoratets cheføkonomgruppe (CET) er en særskilt afdeling direkte under generaldirektøren. Den har ti medlemmer, som alle har en Ph.d.-grad i erhvervsøkonomi. CET's opgaver og rolle kan beskrives således: rådgivning i økonomiske og økonometriske spørgsmål i forbindelse med anvendelse af EU's konkurrenceregler generel rådgivning i konkrete konkurrencesager fra de indledende faser udførlig rådgivning i de vigtigste konkurrencesager, der omfatter indviklede økonomiske spørgsmål, især hvis de kræver en avanceret kvantitativ analyse; det kan indebære, at et medlem af CET udstationeres i den gruppe, der behandler sagen bidrag til udvikling af generelle politikinstrumenter med økonomisk indhold. Bidrag til sager og retningslinjer I 2004 var CET involveret i 33 sager (11 fusionssager, 15 kartelsager og 7 statsstøttesager). Desuden har CET bidraget væsentligt i forbindelse med retningslinjer og generelle politiske spørgsmål. Sagerne udvælges i samråd med generaldirektøren på grundlag af behovet for en mere avanceret økonomisk analyse, især en kvantitativ analyse. I sådanne tilfælde udstationeres et medlem af CET i den gruppe, der behandler sagen, hvor han har adgang til alle oplysninger og deltager i samtlige møder med eksterne eksperter og parterne. De udstationerede medlemmer af CET har i denne gruppe en særlig, uafhængig status og aflægger beretning direkte til cheføkonomen om, hvilken holdning de indtager. Da udarbejdelsen af den økonomiske analyse af en sag er af stor betydning, bliver CET normalt involveret så tidligt som muligt. CET deltager også i den mundtlige høring og i drøftelserne i de interne kontrolpaneler. Cheføkonomen deltager i det ugentlige møde med kommissæren. Han giver desuden skriftlig rådgivning i alle sager, som han har været involveret i. Bidrag til udvikling af generaldirektoratets økonomiske ekspertise. Cheføkonomen bidrager til den generelle debat om økonomiske spørgsmål i hele Generaldirektoratet for Konkurrence og tilrettelægger kurser, seminarer og diskussioner. Endvidere opretholder og styrker han forbindelserne til akademiske kredse. Han har også omstruktureret Den Rådgivende Økonomiske Gruppe for Konkurrencepolitikken (EAGCP), der består af førende erhvervsøkonomiske teoretikere. En af gruppens vigtige funktioner er at afgive en uafhængig udtalelse om brede politiske spørgsmål. EAGCP er opdelt i tre undergrupper på henholdsvis fusions-, kartel- og statsstøtteområdet. |

- Meddelelse fra høringskonsulenten

Kommissionen oprettede stillingen som høringskonsulent for at overlade gennemførelsen af de administrative procedurer i kartel- og fusionssager til en uafhængig person med erfaringer i konkurrencespørgsmål og den fornødne integritet til at kunne bidrage til en objektiv, gennemsigtig og effektiv behandling af disse sager. Høringskonsulentens mandat indeholder en række bestemmelser om udøvelsen af denne funktion. Det omfatter bl.a. en forpligtelse til at udarbejde en endelig rapport om ethvert beslutningsudkast, der forelægges for kommissærkollegiet, med angivelse af, om kontradiktionsretten er blevet overholdt. Det betyder, at de to høringskonsulenter formelt er involveret i samtlige sager, hvor en formel procedure er indledt og afsluttet på denne måde. Siden maj 2004 har disse sager også omfattet de såkaldte "tilsagnsbeslutninger" efter artikel 9 i forordning nr. 1/2003, hvoraf den første var DFB -sagen, der blev afgjort i januar 2005. Undtagelsesvis kan der også ske henvendelse til høringskonsulenterne, inden der indledes en formel procedure, f.eks. når der opstår spørgsmål om fortrolig behandling i forbindelse med oplysninger, der skal medtages i en klagepunktsmeddelelse, eller i forbindelse med den offentlige version af en beslutning. Alt i alt var høringskonsulenterne således formelt involveret i ca. 40 sager i løbet af 2004. Nogle af de vigtigste erfaringer i denne forbindelse beskrives nærmere nedenfor.

Kontradiktionsretten sikret gennem rimelig aktindsigt

Med hensyn til oplysningsgivernes berettigede interesse i at beskytte deres fortrolige oplysninger, offentlighedens interesse i, at konkurrencereglerne overholdes, og beskyttelsen af kontradiktionsretten for de personer, som en klagepunktsmeddelelse er rettet til, har høringskonsulenterne vedtaget en række beslutninger, hvorved de har tilladt eller nægtet parterne indsigt i sagens akter.

I forbindelse med sådanne beslutninger i 2004 tog de stilling til retten til aktindsigt for parter, der modtog en såkaldt faktumbrev ("letter of facts"), hvorved de modtog supplerende oplysninger, der ville blive taget i betragtning i den endelige beslutning. Microsoft og Clearstream er eksempler på sager, hvor parterne fik adgang til supplerende oplysninger under sådanne omstændigheder.

Beskyttelse af virksomhedernes forretningshemmeligheder og berettigede interesse i fortrolig behandling

I tilfælde af uoverensstemmelse mellem Kommissionens berørte tjenestegrene og de deltagende parter er det høringskonsulentens opgave at træffe beslutning om beskyttelse af virksomhedernes forretningshemmeligheder og berettigede interesse i fortrolig behandling. Denne interesse skal afvejes mod parternes interesse i videregivelse af deres oplysninger eller, hvis der er tale om offentliggørelse af en beslutning, mod den offentlige interesse i, at juridiske kredse og erhvervslivet får kendskab til sagens udfald.

I sagen om den belgiske arkitektforening betød risikoen for repressalier, at høringskonsulenten afslog aktindsigt, da parterne herved ville have kunnet identificere den person, der havde givet oplysningerne.

De fleste af høringskonsulenternes beslutninger om videregivelse af potentielt fortrolige oplysninger vedrørte i 2004 spørgsmålet om, hvorvidt offentliggørelsen af Kommissionens endelige beslutninger var lovlig. Der blev herved fastlagt en række principper, som vil blive anvendt i fremtidige sager.

For det første skal enhver anmodning om fortrolig behandling i overensstemmelse med retspraksis ledsages af en begrundelse for, at videregivelse af de angiveligt fortrolige oplysninger kunne skade virksomheden alvorligt[1]. For det andet er risikoen for private søgsmål som følge af offentliggørelse af oplysningerne ikke i sig selv et gyldigt modargument. Skadeserstatning som følge af en overtrædelse af konkurrencereglerne ville være den rette og ønskelige konsekvens af denne konkurrencebegrænsende adfærd[2]. For det tredje er det ikke høringskonsulenternes opgave at afgøre, om det er nødvendigt at offentliggøre dele af de endelige beslutninger for at sikre, at de forstås korrekt. Om en oplysning er relevant for den samlede forståelse af beslutningen, vil kun blive undersøgt, hvis den pågældende passage omfatter fortrolige oplysninger.

Desuden blev der i 2004 indført en procedure, som skal anvendes, inden der træffes retligt bindende beslutninger om videregivelse af fortrolige oplysninger, og som har til formål at undgå retstvister, hvor det er muligt. Høringskonsulenten kan i første omgang foreslå et foreløbigt standpunkt. Det er kun i de tilfælde, hvor dette forslag afvises inden for en given periode, at høringskonsulenten vedtager en bindende beslutning, som kan indbringes for Retten i Første Instans. I mange sager har denne nye praksis bidraget til at undgå den såkaldte "Akzo-procedure". Ved sidstnævnte procedure vedtager høringskonsulenten på Kommissionens vegne en formel, bindende beslutning om videregivelse af potentielt fortrolige oplysninger, og denne beslutning kan indbringes for Retten i Første Instans.

Tilrettelæggelse og gennemførelse af mundtlige høringer

Mundtlige høringer giver parterne mulighed for at supplere deres skriftlige svar på de konkurrencemæssige betænkeligheder, Kommissionen har givet udtryk for, ved at redegøre mundtligt for de vigtigste spørgsmål over for et bredt publikum, hvor de samtidig har lejlighed til at besvare spørgsmål og deltage direkte i diskussioner med Kommissionens berørte tjenestegrene og repræsentanter for medlemsstaterne. Det kan også være en enestående lejlighed for klagere og andre interesserede parter i sagen til at lytte til og direkte kommentere de punkter, der tages op til diskussion. Dette var netop situationen i Microsoft -sagen, hvor repræsentanter for alle implicerede parter efter fem års undersøgelse og skriftlig procedure, herunder tre klagepunktsmeddelelser, skriftlige svar og skriftlige bemærkninger fra mange udenforstående parter, satte sig sammen for første gang og i tre dage fremkom med deres synspunkter og kommenterede de andres til gavn for alle implicerede.

Det er høringskonsulenternes erfaring, at redegørelserne under den mundtlige høring og de spørgsmål, der stilles, uvægerligt fører til bedre forståelse af de pågældende problemer. Høringskonsulenternes opgave med at tilrettelægge og gennemføre mundtlige høringer i kartel- og fusionssager er derfor af stor betydning, da høringerne er et vigtigt led i den samlede sagsbehandling. Høringerne tilrettelægges i nær kontakt med de berørte parter. Medlemsstaternes konkurrencemyndigheder og alle Kommissionens berørte tjenestegrene indbydes til at deltage i høringerne. Høringskonsulenterne har indført et krav om, at den direktør, der har ansvaret for undersøgelsen af sagen, skal deltage i den mundtlige høring, og dette krav er blevet godkendt af kommissæren.

Under høringen kan høringskonsulenterne tillade, at der fremlægges nye dokumenter efter anmodning fra Kommissionens berørte tjenestegrene, de deltagende parter eller andre interesserede parter. I de nye regler, der blev indført i løbet af 2004 for både fusions- og kartelsager, er det udtrykkeligt anført, at alle deltagende parter kan stille spørgsmål under høringskonsulentens ledelse. Selv om denne nye praksis fortsat anvendes på forsøgsbasis, har den øget informationsudvekslingen.

I nogle tilfælde, som f.eks. i kolinklorid -sagen, accepterede høringskonsulenterne, at der blev fremsat nye beviser under den mundtlige høring. Som det fremgår af de endelige rapporter, der er offentliggjort i 2004, har nogle mundtlige høringer, som f.eks. i fusionssagen om Sony/BMG , medført ændringer i sagsbehandlingen.

Gennem de mundtlige høringer bliver høringskonsulenterne desuden mere opmærksomme på sagens kritiske aspekter og får mulighed for at gå mere aktivt ind i den videre sagsbehandling, eventuelt ved at fremsætte bemærkninger i overensstemmelse med mandatet.

Rådgiver for konkurrencekommissæren

Høringskonsulenternes primære opgave er at sikre, at parternes kontradiktionsret overholdes, og at alle berørte parter undergives en retfærdig sagsbehandling. Høringskonsulenterne kan dog i forbindelse med den foreløbige rapport, eller når de i almindelighed aflægger beretning for kommissæren med henvisning til høringens indhold, benytte lejligheden til at gøre kommissæren specielt opmærksomt på et materielt spørgsmål, der er opstået i en sag, hvis de mener, at dette vil forbedre den endelige beslutning. I 2004 arbejdede høringskonsulenterne på at opnå en klarere udformning af de endelige beslutninger. De fremsatte bemærkninger i en række sager, især kartelsager, som bidrog til en forbedring af beslutningsprocessen og i sidste instans de endelige beslutninger.

Høringskonsulenterne drøftede også en række politikspørgsmål med Generaldirektoratet for Konkurrence. Disse drøftelser omfattede bl.a. revision af Kommissionens meddelelse om aktindsigt, tilpasning af reglerne for erklæringer efter Kommissionens samarbejdsmeddelelse til udenlandske jurisdiktioners oplysningsregler, idet retten til aktindsigt overholdes, og høringskonsulenternes rolle som potentielle mæglere ved uenighed mellem Generaldirektoratet for Konkurrence og virksomheder om, hvorvidt et dokument skal behandles fortroligt.

I - Karteller og monopoler – EF-traktatens artikel 81, 82 og 86

A - RETS- OG FORTOLKNINGSREGLER

1. MODERNISERING AF ANTITRUST-REGLERNE: GENNEMFØRELSE AF FORORDNING NR. 773/2004, RETNINGSLINJER OG MEDDELELSER

1. Den 1. maj trådte det nye system for anvendelse af traktatens artikel 81 og 82 i kraft, og forordning nr. 17/62 blev ophævet. Som supplement til forordning nr. 1/2003[3] og efter omfattende konsultationer vedtog Kommissionen en moderniseringspakke bestående af en ny kommissionsforordning om procedurerne i antitrust-sager samt seks nye meddelelser fra Kommissionen, der indeholder vejledning om en række vigtige aspekter af det nye system. De forskellige dele af moderniseringspakken er beskrevet nedenfor.

Gennemførelsesforordningen[4]

2. Gennemførelsesforordningen indeholder detaljerede regler om især indledningen af procedurer, mundtlige udtalelser, klager, høring af parter, aktindsigt og behandlingen af fortrolige oplysninger i konkurrencesager indledt af Kommissionen.

Meddelelsen om netværket af konkurrencemyndigheder[5]

3. I denne meddelelse beskrives de væsentligste dele af samarbejdet mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder inden for rammerne af Det Europæiske Konkurrencenetværk. I meddelelsen gennemgås principperne for, hvordan netværkets medlemmer skal dele behandlingen af en sag mellem sig. I denne henseende følger meddelelsen Rådets og Kommissionens fælles erklæring[6], der blev udsendt samme dag, som forordning nr. 1/2003 blev vedtaget. Der er blevet fundet særlige løsninger på problemet med samspillet mellem informationsudvekslingen mellem myndigheder i henhold til artikel 11, stk. 2 og 3, og artikel 12 i forordning nr. 1/2003 og anvendelsen af reglerne for favorabel behandling. Medlemsstaternes myndigheder[7] har underskrevet en erklæring om, at de vil overholde de principper, der er fastsat i Kommissionens meddelelse.

Meddelelse om samarbejdet med nationale domstole[8]

4. Det er meningen, at meddelelsen skal fungere som et praktisk redskab for de nationale domstole, når de anvender artikel 81 og 82 i overensstemmelse med forordning nr. 1/2003. I denne meddelelse har man samlet EF-Domstolens retspraksis på området for at afklare den proceduremæssige kontekst, som de nationale domstole fungerer inden for. Der er lagt særlig vægt på den situation, hvor nationale domstole behandler en sag parallelt med eller efter Kommissionen. Forordning nr. 1/2003 indeholder desuden et udtrykkeligt retsgrundlag for, at de nationale domstole kan anmode Kommissionen om en udtalelse eller om oplysninger, den er i besiddelse af, og den giver Kommissionen mulighed for under bestemte omstændigheder at fremsætte skriftlige og mundtlige indlæg for de nationale domstole. Meddelelsen indeholder en beskrivelse af, hvordan dette samarbejde skal fungere.

Meddelelse om behandling af klager[9]

5. Denne meddelelse indledes med en række generelle oplysninger om konkurrencemyndighedernes og domstolenes forskellige roller og vejledning i, hvordan potentielle klagere bedst afgør, om de bør rette henvendelse til Kommissionen, en national konkurrencemyndighed eller en national domstol. Størstedelen af meddelelsen består af en redegørelse for, hvordan Kommissionen behandler klager på konkurrenceområdet, og for de gældende procedurer. I henhold til meddelelsen skal Kommissionen bestræbe sig på senest fire måneder efter modtagelsen af en klage at meddele de klagende parter, om den på baggrund af klagen agter at gennemføre en komplet undersøgelse.

Meddelelse om vejledningsskrivelser[10]

6. Et af formålene med forordning nr. 1/2003 er at give Kommissionen mulighed for at koncentrere sig om afsløringen af alvorlige overtrædelser af konkurrencereglerne. Afskaffelsen af anmeldelsessystemet er et vigtigt element i denne sammenhæng. I et begrænset antal tilfælde, hvor der melder sig helt nye spørgsmål vedrørende artikel 81 og 82, vil det imidlertid også være rimeligt, at Kommissionen tilbyder virksomhederne skriftlig vejledning (i form af vejledningsskrivelser), hvis dette i øvrigt kan forliges med dens øvrige prioriteringer på håndhævelsesområdet. Meddelelsen indeholder nærmere oplysninger om sådanne skrivelser.

Meddelelse om begrebet påvirkning af handelen [11]

7. Handelspåvirkningskriteriet er et jurisdiktionskriterium, som definerer anvendelsesområdet for traktatens artikel 81 og 82. Det bestemmer også anvendelsesområdet for artikel 3 i forordning nr. 1/2003. Derfor tilkendegav medlemsstaterne et klart ønske om en fortolkningsmeddelelse om dette begreb. I meddelelsen beskrives gældende retspraksis, og der gøres ingenlunde forsøg på at begrænse anvendelsesområdet for artikel 81 og 82. I meddelelsen er der også fastsat en kvantitativ tærskel, som Kommissionen i forbindelse med behandlingen af en given sag vil benytte som grundlag for en formodning om, at handelen ikke påvirkes, så længe de berørte virksomheders sammenlagte årsomsætning i EU inden for de produkter, der er omfattet af aftalen, ikke overskrider 40 mio. EUR, og så længe parternes (sammenlagte) markedsandel ikke overskrider 5 % på nogen af de relevante markeder i EU.

Retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 81, stk. 3[12]

8. Et af hovedpunkterne i reformen er, at medlemsstaternes domstole og konkurrencemyndigheder har fået beføjelse til at anvende artikel 81, stk. 3. Meddelelsen opstiller et sæt rammer for anvendelsen af artikel 81, stk. 3, og giver vejledning i, hvordan hver af de fire kumulative betingelser, bestemmelsen indeholder, skal anvendes. Meddelelsen indeholder en liste over de forskellige typer effektivitetsgevinster, der kan fremme den økonomiske udvikling som omhandlet i den første betingelse. Den forklarer også begrebet forbruger og kravet om, at de skal have en rimelig andel af fordelen ved de effektivitetsgevinster, der følger af aftalen. De konkurrenceskadelige virkninger af aftalen vurderes med udgangspunkt i artikel 81, stk. 1, mens de konkurrencefremmende virkninger vurderes og afvejes mod de konkurrenceskadelige virkninger under artikel 81, stk. 3.

2. Gruppefritagelsesforordning og retningslinjer for teknologi-overførselsaftaler

9. Som led i den gennemgribende reform af reglerne for håndhævelse af forbuddet mod karteller og monopoler vedtog Kommissionen den 7. april nye regler i form af en ny gruppefritagelsesforordning, nemlig Kommissionens forordning (EF) nr. 772/2004[13], og et sæt retningslinjer[14] om licensering af patenter, knowhow og softwarerettigheder. Siden den 1. maj 2004 har det været muligt at henføre licensaftaler under en række forbedrede undtagelsesbestemmelser, hvilket betyder, at det ikke længere er nødvendigt at foretage en individuel undersøgelse af en række aftaler. De nye regler gør det nemmere at indgå licensaftaler, og de har mindsket den administrative byrde for virksomhederne, men sikrer samtidig en effektiv kontrol med licensaftaler mellem virksomheder med betydelig markedsstyrke. De nye regler forventes at bidrage til en bedre spredning af teknologi i EU og dermed til opfyldelsen af Lissabon-målene.

10. Inden den endelige udformning af de nye regler blev der gennemført en omfattende høring[15], som vakte stor interesse blandt alle berørte parter, der bidrog med mange detaljerede og særdeles nyttige kommentarer. De nye regler erstatter forordning nr. 240/96[16], der er blevet kritiseret for sit snævre anvendelsesområde og den formalistiske karakter. De nye regler følger nøje modellen for Kommissionens nye generation af gruppefritagelsesforordninger. Der kan især fremhæves følgende generelle kendetegn:

- Gruppefritagelsesforordningen indeholder kun en sort liste[17]: alt, hvad der ikke eksplicit er udelukket fra gruppefritagelsesforordningens anvendelsesområde, er nu fritaget. Dermed har virksomhederne større frihed til at udforme deres licensaftaler i overensstemmelse med deres kommercielle behov.

- De nye regler dækker alle typer teknologioverførselsaftaler vedrørende produktion af varer og tjenesteydelser, dvs. ikke kun aftaler om licenser på patenter og knowhow, men også aftaler om licenser på mønsterrettigheder og softwarerettigheder. Når Kommissionen ikke har beføjelse til at vedtage en gruppefritagelsesforordning[18], f.eks. i forbindelse med patentpuljer og ophavsrettigheder i almindelighed, indeholder meddelelsen klare oplysninger om den fremtidige håndhævelsespolitik.

- De nye regler skelner klart mellem licensaftaler mellem konkurrenter (der med størst sandsynlighed vil være til skade for konkurrencen) og licensaftaler mellem ikke-konkurrenter. Der opereres således ikke med samme lister over kvalificerede begrænsninger, dvs. særligt alvorlige begrænsninger.

- Gruppefritagelsesforordningens såkaldt sikre havn tilgodeser kun licensaftaler mellem konkurrenter med en sammenlagt markedsandel på under 20 % og aftaler mellem ikke-konkurrenter med en sammenlagt markedsandel på under 30 %. Markedsandelen skal beregnes for både de berørte relevante produktmarkeder og teknologimarkedet[19].

- En licensaftale kan ikke henføres under gruppefritagelsen, hvis den indeholder kvalificerede begrænsninger af konkurrencen.

- Skønt bestemte begrænsninger ikke er omfattet af gruppefritagelsen, kan resten af aftalen meget vel være det[20].

11. Listen over kvalificerede konkurrencebegrænsninger i forordningens artikel 4 viser, hvilke begrænsninger der får aftalen som helhed til at falde uden for gruppefritagelsen. I sådanne tilfælde vil artikel 81, stk. 3, næppe heller finde individuel anvendelse[21].

12. Ved licensaftaler mellem konkurrenter betragtes følgende begrænsninger som kvalificerede begrænsninger: a) prisfastsættelse, b) produktionsbegrænsninger, c) opdeling af markeder eller fordeling af kunder, d) begrænsning af licenstagerens muligheder for at udnytte egen teknologi og e) begrænsning af parternes muligheder for at udføre forskning og udvikling (medmindre denne begrænsning er nødvendig for at forhindre tredjeparter i at få kendskab til den overførte teknologi). Ved licensaftaler mellem ikke-konkurrenter betragtes følgende begrænsninger som kvalificerede begrænsninger: a) vertikal prisfastsættelse, b) begrænsning af licenstagerens passive salg og c) begrænsning af licenstagerens aktive og passive salg inden for et selektivt distributionssystem. Artikel 4 indeholder også specifikke undtagelser fra begge lister over kvalificerede begrænsninger.

13. I retningslinjerne præciseres det, at der ikke hersker nogen ugyldighedsformodning i relation til aftaler, der falder uden for gruppefritagelsen, forudsat at de ikke indeholder kvalificerede konkurrencebegrænsninger. Især gælder det, at der ikke er nogen formodning for, at artikel 81, stk. 1, finder anvendelse, blot fordi markedsandelstærsklerne er overskredet. Der er behov for en individuel vurdering baseret på principperne i retningslinjerne.

14. For at gøre bedømmelsen af aftaler, der falder uden for gruppefritagelsesforordningen, mere forudsigelig og begrænse de detaljerede analyser til sager, hvor der er sandsynlighed for reelle konkurrenceproblemer, har Kommissionen afgrænset endnu en såkaldt sikker havn i retningslinjerne. Den mener, at når bortses fra aftaler, der indeholder kvalificerede begrænsninger, er det usandsynligt, at artikel 81 vil være overtrådt, når der findes fire eller flere selvstændigt kontrollerede teknologier foruden de teknologier, der kontrolleres af aftaleparterne, der kan substituere den overførte teknologi til en sammenlignelig pris for brugeren.

15. Retningslinjerne fastsætter ikke blot de generelle rammer for analysen af licensaftaler, men indeholder også særskilte afsnit om anvendelsen af artikel 81 på forskellige typer begrænsninger i forbindelse med licensaftaler, herunder royalties-forpligtelser, eksklusivlicenser og salgsbegrænsninger, produktionsbegrænsninger, begrænsninger med hensyn til anvendelsesområde, begrænsninger til produktion til eget brug, koblingssalg og "bundling" samt konkurrenceklausuler. De indeholder også et afsnit om vurderingen af teknologipuljer[22].

3. Gruppefritagelsesforordninger på transportområdet

3.1 Søtransport

Revision af Rådets forordning (EØF) nr. 4056/86

16. Kommissionen har gjort store fremskridt med sin revision af forordning (EØF) nr. 4056/86, som blev indledt i marts 2003. I kraft af denne forordning finder EU's konkurrenceregler anvendelse på søtransport, og et af hovedformålene med revisionen er at undersøge, om det fortsat er berettiget at operere med en fritagelse efter traktatens artikel 81, stk. 3, for prisfastsættelse og regulering af transportkapacitet inden for linjekonferencer.

17. Efter en omfattende høringsrunde, der resulterede i 36 skriftlige svar på et høringsdokument, blev der den 28. maj afholdt et uformelt møde mellem Kommissionen og medlemsstaternes transport- og konkurrencemyndigheder, hvor de hidtidige resultater af revisionsarbejdet blev drøftet. Disse drøftelser resulterede i, at Kommissionen den 13. oktober vedtog en hvidbog[23], hvori den konstaterede, at der ikke fandtes afgørende økonomiske beviser for, at de begrundelser, der lå til grund for gruppefritagelsen i 1986, stadig var gyldige under de aktuelle markedsvilkår og i forhold til de fire kumulative betingelser i traktatens artikel 81, stk. 3. Derfor overvejede Kommissionen at ophæve gruppefritagelsen for linjekonferencer. I sin hvidbog lod Kommissionen dog døren stå åben for eventuelle alternativer til det aktuelle linjekonferencesystem på ruter til og fra EU. Linjerederiernes forening European Liners Affairs Association (ELAA) er allerede fremkommet med en række konkrete forslag. Inden den tager stilling hertil, har Kommissionen opfordret interesserede tredjeparter til at indsende eventuelle bemærkninger og alternative forslag.

Modernisering af Kommissionens forordning (EF) nr. 823/2000 (konsortier)

18. Kommissionens forordning (EF) nr. 823/2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis mellem linjerederier (konsortier) indeholder en gruppefritagelse for konsortieaftaler inden for søtransport. Formålet med en konsortieaftale mellem to eller flere rederier, der driver international linjeskibsfart, er at etablere et samarbejde, der kan øge produktiviteten og forbedre servicekvaliteten, og at tilskynde til øget brug af containere samt en mere effektiv udnyttelse af skibskapaciteten.

19. Med udsigten til, at forordningen udløber den 25. april 2005, lancerede Kommissionen i juni måned en offentlig høring[24] om de forskellige muligheder med hensyn til den fremtidige lovgivning på dette område og især for at indhente synspunkter fra skibsfarten, medlemsstaterne og andre interesserede parter. Denne høring fandt sted på baggrund af den igangværende revision af gruppefritagelsen for aftalen mellem linjekonferencer, der er indeholdt i forordning (EØF) nr. 4056/86. Den 23. december offentliggjorde Kommissionen et foreløbigt udkast til en forordning om ændring af Kommissionens forordning (EF) nr. 823/2000 og opfordrede interesserede parter til at indsende deres bemærkninger[25].

3.2 Lufttransport

Udvidelse af Kommissionens beføjelser til at anvende konkurrencereglerne på den internationale luftfart – ændring af forordning 3975/87 og 3976/87

20. Den 26. februar vedtog Rådet forordning (EF) nr. 411/2004[26] om ændring af to eksisterende forordninger vedrørende luftfartssektoren[27] og forordning (EF) nr. 1/2003. I al korthed vil forordning nr. 1/2003 herefter også finde anvendelse på luftfarten mellem EU og tredjelande. Desuden udvides anvendelsesområdet for den rådsforordning, der giver Kommissionen beføjelse til at udstede gruppefritagelsesforordninger for bestemte dele af luftfartssektoren (herunder beflyvningen af lange ruter). Indtil vedtagelsen af denne forordning havde Kommissionen ingen effektive beføjelser til at gribe ind i sager vedrørende luftfart mellem EU og tredjelande, skønt der ikke herskede nogen tvivl om, at konkurrencereglerne også fandt anvendelse på disse ruter[28]. Anvendelsen af forordning nr. 1/2003 på al luftfart, uanset hvilke ruter der er tale om, betyder, at luftfartssektoren nu endelig er omfattet af de generelle regler for anvendelsen af antitrust-lovgivningen. Forordning nr. 411/2004 trådte i kraft den 1. maj sammen med moderniseringspakken.

Revision af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1617/93

21. Det centrale element i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1617/93, der ophørte med at gælde den 30. juni 2005, er den undtagelse, der gælder for IATA-takstkonferencer på EU-interne ruter. Kommissionen har indledt en revision af forordning nr. 1617/93 og udsendte den 30. juni et høringsdokument, hvori den opfordrede regeringerne, luftfartsindustrien og forbrugerne til at indsende bemærkninger til en række centrale emner forbundet med vurderingen af disse takstkonferencer efter traktatens artikel 81, stk. 3.

22. Kommissionen modtog i alt 52 svar, og analysen heraf viste, at der var behov for en nærmere granskning af bestemte spørgsmål. Der blev derfor udarbejdet et diskussionsoplæg, som skulle sikre gennemsigtighed i beslutningsprocessen og give offentlige myndigheder og industrien mulighed for at fremsætte bemærkninger en sidste gang.

4. Revision af procedureregler: ny meddelelse om aktindsigt

23. Aktindsigt er et vigtigt procedureelement i alle konkurrencesager og beskytter retten til kontradiktion i alle omtvistede antitrust- og fusionssager. Når Kommissionen har udsendt en klagepunktsmeddelelse, sætter retten til aktindsigt adressaterne i stand til at gøre sig bekendte med bevismaterialet i Kommissionens sagsakter, så de kan udtale sig om de konklusioner, som Kommissionen er nået frem til i klagepunktsmeddelelsen[29]. For at skabe større gennemsigtighed omkring Kommissionens håndtering af anmodninger om aktindsigt[30] har Kommissionen indledt en revision af den nugældende meddelelse om aktindsigt, der stammer fra 1997[31]. Med udgangspunkt i erfaringerne med anvendelsen af meddelelsen fra 1997 tager revisionen hensyn til udviklingen i såvel Kommissionens praksis[32] som den seneste retspraksis[33]. Revisionen tjener desuden til at sikre, at reglerne for aktindsigt er forenelige med de moderniserede antitrust- og fusionsregler samt høringskonsulentens nuværende kompetenceområde[34].

24. Efter afslutningen af drøftelserne med medlemsstaterne offentliggjorde Kommissionen den 21. oktober et udkast til en meddelelse om reglerne for indsigt i Kommissionens sagsakter i forbindelse med antitrust- og fusionssager[35] og lancerede en offentlig høring om udkastet. Kommissionen modtog omkring 20 svar fra især dommere, advokater og lign., men også fra forbrugerorganisationer og fagforeninger.

25. Hovedelementerne i udkastet er følgende:

- en skelnen mellem retten til indsigt i en sags akter (for de parter, som klagepunktsmeddelelsen er rettet til) og adgang til bestemte dokumenter (for klagere i antitrustsager og andre implicerede parter i fusionssager)

- en definition af udtrykket "Kommissionens sagsakter" og en klar skelnen mellem dokumenter med og uden aktindsigt

- en skelnen mellem antitrust- og fusionssager for så vidt angår det tidspunkt, på hvilket der kan gives aktindsigt

- en beskrivelse af procedurerne for behandling af fortrolige oplysninger og af tilrettelæggelsen af aktindsigten samt en beskrivelse af de gældende procedurer i tilfælde af uenighed om anmodninger om fortrolig behandling, herunder høringskonsulentens rolle.

B - ANVENDELSE AF ARTIKEL 81, 82 OG 86

1. MISBRUG AF DOMINERENDE STILLING (EF-TRAKTATENS ARTIKEL 82)

1.1 Beslutninger

CEWAL

26. Den 30. april vedtog Kommissionen en beslutning, hvori den pålagde det belgiske rederi Compagnie Maritime Belge ("CMB") en bøde på 3,4 mio. EUR. Bøden blev pålagt på grund af CMB’s rolle i det misbrug, linjekonferencen Associated Central West Africa Lines (Cewal), som CMB var medlem af, gjorde sig skyldig i sidst i 1980’erne[36].

27. En tidligere beslutning[37], hvori fire af Cewals medlemmer, herunder CMB, fik pålagt bøder, blev delvis annulleret af Domstolen, hvad bøderne angik[38]. Domstolen fandt, at Kommissionen havde begået en procedurefejl ved ikke tydeligt at angive i den klagepunktsmeddelelse, der gik forud for beslutningen, at den ville pålægge de enkelte medlemmer af Cewal bøder.

28. For at overtrædelserne ikke skulle gå ustraffet hen (både Førsteinstansretten og Domstolen afviste klagen over, at der skulle være tale om overtrædelser), vedtog Kommissionen en ny beslutning, hvori CMB blev pålagt en bøde efter en ny procedure i overensstemmelse med Domstolens afgørelser[39]. Denne beslutning bygger udelukkende på de samme faktuelle forhold som den oprindelige beslutning.

29. Beregningen af bøden er baseret på en vurdering af virkningen af CMB’s adfærd i forhold til de øvrige medlemmer af Cewal. CMB blev pålagt en lavere bøde end i den oprindelige beslutning, da man ikke længere tog hensyn til visse skærpende omstændigheder, der gjaldt på tidspunktet for den oprindelige beslutning.

Clearstream [40]

30. Den 2. juni vedtog Kommissionen en beslutning, hvori den fastslog, at Clearstream Banking AG og virksomhedens moderselskab, Clearstream International SA ("Clearstream"), overtrådte EF-traktatens artikel 82 ved at afvise at yde Euroclear Bank SA ("Euroclear Bank") grænseoverskridende clearing og afvikling af værdipapirer[41] og ved at afkræve diskriminerende priser til skade for denne kunde.

31. Clearstream Banking AG er Tysklands eneste Wertpapiersammelbank (værdipapircentral[42]). Kommissionen fandt, at Clearstream i referenceperioden, 1997 til udgangen af 2001, havde en dominerende stilling inden for grænseoverskridende clearing og afvikling for mellemmænd i andre medlemsstater.

32. Leveringsnægtelsen vedrørte registrerede aktier[43] udstedt under tysk lov. Mens konkurrenceloven anerkender virksomhedernes ret til frit at vælge deres handelspartnere, har virksomheder med en dominerende stilling et særligt ansvar. I den foreliggende sag betegnes Clearstreams adfærd som leveringsnægtelse, fordi:

- Clearstream Banking AG er den eneste endelige depositar af tyske værdipapirer i kollektiv sikker forvaring, som i dag er den eneste betydelige form for forvaring af handlede værdipapirer. Det er ikke realistisk at nye aktører skulle få adgang til denne aktivitet i den nærmeste fremtid. Derfor kan Clearstream Banking AG betragtes som en uundgåelig handelspartner

- Euroclear Bank kunne ikke selv udføre de tjenester, virksomheden anmodede om, og

- Clearstreams adfærd hæmmede Euroclear Banks muligheder for at yde effektiv grænseoverskridende clearing og afvikling til klienter på det indre marked.

33. Euroclear Bank modtog de tjenester, virksomheden ønskede, i november 2001, over to år efter at have anmodet om det. I hele perioden afviste Clearstream Banking AG at foretage clearing og afvikling af registrerede aktier for Euroclear Bank. Clearstreams forhaling af Euroclear Banks anmodning står i kontrast til den normale periode på højst fire måneder, som andre lignende kunder måtte vente på clearing og afvikling.

34. Med hensyn til prisdiskrimination fandt Kommissionen, at Clearstream i perioden fra januar 1997 til januar 2002 afkrævede Euroclear Bank en højere pris pr. transaktion, end andre værdipapircentraler uden for Tyskland skulle betale for tilsvarende ydelser. Kommissionen foretog en grundig undersøgelse af indholdet af ydelserne og omkostningerne ved at levere dem for at afgøre, om prisforskellen kunne være begrundet, og konkluderede, at det ikke var tilfældet.

35. Kommissionen besluttede ikke at pålægge bøder. Den tog blandt andet hensyn til, at der ikke findes fællesskabsretspraksis om konkurrenceanalyse af clearing og afvikling. Desuden foregår der en bred debat om clearing og afvikling i forskellige institutioner og fora for bedre at definere de forskellige aktørers rolle i industrien.

Microsoft

36. Den 24. marts vedtog Kommissionen en forbudsbeslutning og pålagde Microsoft Corporation ("Microsoft") bøder i medfør af EF-traktatens artikel 82[44]. I beslutningen konkluderede man, at Microsoft havde misbrugt sin dominerende stilling på markedet for styresystemer til pc’er[45] på to måder.

1) Nægtelse af at afgive oplysninger om interoperabilitet

37. Microsoft tilbageholdt oplysninger fra konkurrenter på markedet for styresystemer til arbejdsgruppeservere, der var nødvendige, for at deres produkter fuldt ud kunne bruges sammen med Microsofts dominerende styresystem for pc’er, Windows. Mens Microsoft tidligere havde afgivet denne type oplysninger om interoperabilitet, da virksomheden gik ind på markedet for styresystemer til arbejdsgruppeservere, nægtede den nu at afgive sådanne oplysninger til sine konkurrenter, hvilket betød en afbrydelse af den hidtidige informationsmængde. I 1998 afviste Microsoft en formel anmodning fra Sun om sådanne oplysninger om interoperabilitet. På baggrund af en omfattende markedsanalyse konkluderede Kommissionen, at de pågældende oplysninger var uundværlige for at kunne konkurrere på markedet for styresystemer til arbejdsgruppeservere, og at Microsoft ved at tilbageholde dem havde været i stand til at etablere en dominerende stilling, og at der var en risiko for at udelukke enhver form for resterende konkurrence på dette marked. Kommissionen konkluderede endvidere, at Microsofts leveringsnægtelse begrænsede den tekniske udvikling til skade for forbrugerne. Hvis konkurrenterne havde adgang til de tilbageholdte oplysninger, ville de være i stand til at give forbrugerne nye og forbedrede produkter uden at kopiere Microsofts egne tilbud.

2) Binding af Windows Media Player til Windows

38. Microsoft skadede konkurrencen på markedet for streaming media players ved at binde et særskilt produkt, Windows Media Player, til Microsofts dominerende styresystem for pc’er, Windows. Denne binding betød, at Windows Media Player ligesom Windows var at finde overalt, hvilket gav indholdsudbydere og softwareudviklere et kunstigt incitament til at benytte Windows Media-teknologi, og forhindrede andre streaming media players i at konkurrere på grundlag af deres egne kvaliteter. Beslutningen viser, at Microsoft havde opnået et markant forspring for sine konkurrenter, siden virksomheden indførte denne binding i midten af 1999.

39. Kommissionen konkluderede, at Microsofts misbrug udgjorde en meget alvorlig overtrædelse af EU’s konkurrenceregler og pålagde Microsoft en bøde på 497,196 mio. EUR[46].

40. For at afslutte overtrædelsen krævede Kommissionen, at Microsoft skulle træffe følgende overordnede afhjælpende foranstaltninger:

- afgive de relevante oplysninger om interoperabilitet og stille dem til rådighed for udvikling af kompatible produkter til styresystemer til arbejdsgruppeservere ("interoperabilitetsforanstaltningen")

- stille en udgave af pc-styresystemet Windows uden Windows Media Player til rådighed ("afbindingsforanstaltningen"). Pc-producenter og forbrugere kan således få Windows med den media player, de ønsker

- desuden skulle Microsoft fremlægge et forslag til oprettelse af en tilsynsordning ved at udpege en tilsynsførende administrator. Microsoft har fremlagt et sådant forslag.

41. Microsoft indgav annullationssøgsmål vedrørende beslutningen til Førsteinstansretten[47] samt en begæring om midlertidig suspendering af interoperabilitetsforanstaltningen og afbindingsforanstaltningen, indtil afgørelsen om annullationssøgsmålet forelå[48]. Kommissionen besluttede ikke at søge at håndhæve disse afhjælpende foranstaltninger, indtil afgørelsen fra Førsteinstansrettens præsident om Microsofts begæring om midlertidige foranstaltninger forelå[49]. Den 22. december afviste retspræsidenten Microsofts begæring om midlertidige foranstaltninger i dens helhed[50].

Boks 2: Anvendelse af EU’s konkurrenceregler på mobile internettjenester og bredbåndsinternettjenester I 2004 skærpedes konkurrencen i den elektroniske kommunikationssektor, og der var tale om kraftig vækst i nogle markedssegmenter[51]. I det udvidede EU med 25 medlemsstater var sektorens to største vækstområder faste bredbåndstjenester og mobile tjenester. Væksten i bredbåndssektoren overhalede væksten i mobilsektoren. Med hensyn til bekæmpelse af karteller og monopoler fokuserede Kommissionen på disse to vigtige segmenter. På baggrund af de nye regler for elektronisk kommunikation, der trådte i kraft den 25. juli 2003, spiller konkurrencepolitikken fortsat en fremtrædende rolle ved i højere grad at skabe overensstemmelse mellem sektorreguleringen og de konkurrenceretlige principper. I forbindelse med bredbåndsadgang til internettet betød Kommissionens indgreb på grund af mistanke om en margenklemme, at den tyske etablerede fastlinjeoperatør Deutsche Telekom sænkede sine takster for samtrafik betydeligt[52]. I lyset af disse takstnedsættelser var Kommissionen i stand til at afslutte sin undersøgelse af påstanden om, at Deutsche Telekom misbrugte sin dominerende stilling på markedet for udbud af bredbåndsadgang til sit faste telenet. Kommissionen accepterede Deutsche Telekoms tilsagn om at afslutte margenklemmen endeligt den 1. april 2004[53]. Med hensyn til mobilkommunikation udsendte Kommissionen den 26. juli to klagepunktsmeddelelser om international roaming i Det Forenede Kongerige. Klagepunkterne vedrører de takster, O2 og Vodafone afkrævede andre mobilnetoperatører for international roaming i engrosleddet. På baggrund af sin undersøgelse fandt Kommissionen, at begge selskaber havde afkrævet urimeligt høje priser. Vodafone gjorde det fra 1997 til i hvert fald september 2003 og O2 mellem 1998 og i hvert fald september 2003[54]. Endelig undersøger Kommissionen også i forbindelse med internationale mobile roamingtjenester de konkurrencemæssige virkninger af den nylige oprettelse af strategiske mobilalliancer (som "Freemove" eller "Starmap"). |

1.2 Andre sager og afvisning af klager

Interbrew (misbrug)[55]

42. Den 30. april afsluttede Kommissionen den undersøgelse efter artikel 82 af Interbrew NV’s (nu Inbev NV) adfærd over for belgiske ølgrossister, som den indledte på eget initiativ i 1999, efter at Interbrew havde afgivet en række tilsagn. Interbrew har især påtaget sig at ændre sine rabatordninger og sine partnerskabsaftaler og kommercielle aftaler med grossister, så at rivaliserende leverandører ikke længere forhindres i at konkurrere effektivt med Interbrew i Belgien.

43. Interbrew indvilgede for første gang i at gøre sin standardiserede mængderabatordning fuldstændig gennemsigtig for alle grossister frem for blot at oplyse dem den rabatsats, der svarede til den mængde, de aftog af forskellige øltyper, og taksterne for mængderne lige over og under deres egen. En anden rabatordning, som er specifikt rettet mod grossister, som er villige til at sælge Interbrews forskellige øltyper i deres egne bundne detailsalgssteder, vil også blive ændret, så at rabatterne ikke længere stiger med antallet af grossistens lukkede salgssteder, men udgør et fast beløb pr. hektoliter af en bestemt øltype, uanset hvor mange salgssteder der er tale om.

44. I henhold til Interbrews partnerskabsaftaler vil Interbrew ikke længere have adgang til grossisternes fortrolige forretningsdata og vil ikke længere have ret til at blokere en konkurrents tilbud om køb af grossistens virksomhed og i stedet afgive sit eget bud (afskaffelse af "forkøbsretten"). Endelig har Interbrew i forbindelse med sine forretningsmæssige aftaler, der giver grossisterne en række incitamenter som økonomisk støtte eller reklamemateriale, typisk som modydelse for reklameaktiviteter, accepteret a) at afskaffe alle krav om eksklusiv forhandling af produkter, b) at gøre kriterierne fuldstændigt gennemsigtige, og c) at gøre det klart, at de samme incitamenter gælder for alle grossister uden undtagelse.

Scandlines mod Helsingborg havn[56] og Sundbusserne mod Helsingborg havn[57]

45. Den 23. juli traf Kommissionen to beslutninger[58], hvori den afviste to klager fra færgeselskaber - Scandlines Sverige AB og Sundbusserne A/S – mod Helsingborg havn i Sverige. De to parallelle klager vedrørte påstande om misbrug i henhold til EF-traktatens artikel 82 i form af urimeligt høje havneafgifter for tjenester i Helsingborg havn ydet til færgeselskaber på ruten Helsingborg-Helsingør mellem Sverige og Danmark.

46. Efter en grundig undersøgelse kom Kommissionen til den konklusion, at de foreliggende data var utilstrækkelige til med den nødvendige retlige sikkerhed at påvise, at de pågældende afgifter var urimelige. Beslutningerne viser mere generelle problemer med at anvende artikel 82 på tilfælde af urimelig prisfastsættelse, især i tilfælde hvor der ikke foreligger anvendelige benchmarks. Eftersom der kun foreligger noget begrænset retspraksis på dette område[59], kan beslutningerne være nyttige, når den økonomiske værdi af en tjeneste skal fastsætte, og det skal afgøres, om en pris er urimeligt høj, og der dermed er tale om misbrug af en dominerende stilling i henhold til EF-traktatens artikel 82.

KPN’s termineringstakster for mobilopkald[60]

47. Kommissionen har underrettet virksomheden om, at MCI trak sin klage tilbage den 21. oktober, og at Kommissionen ikke vil foretage sig yderligere i sagen. Den 22. marts blev der udsendt en klagepunktsmeddelelse med en påstand om, at KPN Mobile havde afvist at tilbyde uafhængige operatører direkte samtrafik og benyttede en margenklemme mellem sine engrostakster for terminering af mobilopkald og detailpriserne for mobiltjenester på virtuelle private netværk. Kommissionen besluttede ikke at fortsætte sagen officielt under hensyntagen til, at KPN Mobile efter et initiativ fra den nederlandske regulerende myndighed OPTA i mellemtiden havde indført et rimeligt tilbud på samtrafik. Engrostaksterne for mobil samtrafik i Nederlandene var desuden faldet, og OPTA var i færd med at analysere markederne for terminering på individuelle mobilnet i Nederlandene i forbindelse med de nye regler for elektronisk kommunikation, der blev indført i Nederlandene i foråret 2004. Endelig var Kommissionen efter sin undersøgelse kommet til den konklusion, at man ikke kunne påvise, at der specifikt i forbindelse med mobiltjenester på virtuelle private netværk var tale om en margenklemme i henhold til EF-traktatens artikel 82.

B2/Telia[61]

48. I november trak B2 Bredband AB (B2) sin klage mod det etablerede teleselskab i Sverige, TeliaSonera AB, tilbage. Kommissionen afsluttede derefter sagen. I december 2003 sendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til TeliaSonera med en påstand om, at virksomheden havde misbrugt sin dominerende stilling ved at benytte underbudspriser i et bud på en større kontrakt om etablering og drift af et bredbåndsnet af lyslederkabler til højhastighedsinternetadgang i Malmø. Kommissionen fremførte, at TeliaSoneras bud på kontrakten bevidst lå under omkostningerne og ikke gav operatøren mulighed for at få dækket sine investeringer og udgifter til infrastruktur og tjenester i henhold til kontrakten, og at TeliaSonera ved at tilbyde så lav en pris forhindrede udvikling af alternativ infrastruktur og nye konkurrerende udbydere på markedet. Imidlertid fik en yderligere undersøgelse efter afsendelsen af klagepunktsmeddelelsen Kommissionen til at konkludere, at det ikke med tilstrækkelig sikkerhed kunne fastslås, at TeliaSonera havde en dominerende stilling på de relevante markeder på det tidspunkt, hvor buddet blev afgivet.

2. Karteller Boks 3: Oversigt over indgreb over for hardcore-karteller I 2004 lagde Kommissionen ligesom i de tre foregående år stor vægt på bekæmpelse af karteller ved at træffe endnu 6 beslutninger om ulovlige horisontale aftaler, der omfattede omkring 30 virksomheder. Disse sager vedrørte: VVS-kobberrør, natriumglukonat, fransk øl, råtobak i Spanien, kortevarer i metal og plast - nåle og kolinklorid[62]. Virksomhederne blev pålagt bøde på i 390 mio. EUR ved disse beslutninger. I årets løb var der tale om udvikling på en række punkter i bekæmpelsen af karteller. Især tre aspekter er værd at fremhæve, nemlig udviklingen inden for bødenedsættelse og –fritagelse, konsekvenserne for kartelbekæmpelsen af indførelsen af forordning nr. 1/2003 og afklaringen af reglerne for fortrolig behandling. Bødefritagelse og -nedsættelse Meddelelsen om bødefritagelse og –nedsættelse fra 2002[63] var fortsat et vigtigt redskab i håndhævelsen. Det store antal sager, der opstod på grund af meddelelsen fra 2002, viser, at den er ekstremt effektiv, faktisk endnu mere effektiv end meddelelsen fra 1996. Størstedelen af de sager, der nu når til en beslutning, behandles efter meddelelsen fra 2002[64]. Forordning (EF) nr. 1/2003 Da forordning nr. 1/2003 trådte i kraft i maj[65], styrkedes Kommissionens undersøgelsesbeføjelser væsentligt. Tre vigtige aspekter er værd at fremhæve. For det første udvider forordningen Kommissionens undersøgelsesbeføjelser til at omfatte andet end forretningslokaler, herunder også private hjem tilhørende virksomhedens medarbejdere, hvis den har rimelig mistanke om, at forretningspapirer opbevares der[66]. Dette kan kun ske med forudgående tilladelse fra en national domstol i den pågældende medlemsstat. For det andet styrkes Kommissionens undersøgelsesbeføjelser gennem dens mulighed for at forsegle forretningslokaler i det tidsrum, der er nødvendigt for at gennemføre kontrolundersøgelsen[67]. For det tredje har Kommissionen fået udtrykkelige beføjelser til at interviewe alle fysiske eller juridiske personer, der indvilger heri, i forbindelse med en undersøgelse[68]. Fortrolig behandling Efter en appel fra Kommissionen annullerede præsidenten for Førsteinstansretten den 27. september[69] den (delvise) udsættelse af gennemførelsen af en kommissionsbeslutning, hvori den afviste en påstand om fortrolig behandling, som præsidenten for Førsteinstansretten tidligere havde indrømmet[70]. En kuvert med nogle af de dokumenter, der var blevet beslaglagt ved kontrolundersøgelsen, men som ifølge parterne var omfattet af fortrolig behandling[71], og som var blevet tilbageholdt i Førsteinstansrettens sekretariat, blev sendt tilbage til Kommissionen. Domstolen bemærkede Kommissionens engagement i ikke at give tredjemand adgang til de omstridte dokumenter, før hovedsøgsmålet er afsluttet. Da den nye tilgang til omfanget af fortrolig behandling, som parterne fremfører, ikke er bekræftet af Domstolen, behandler Kommissionen fortsat kontrolundersøgelser på samme måde som tidligere på grundlag af den etablerede retspraksis[72], der efter Kommissionens opfattelse fortsat er gældende og passende. |

VVS-kobberrør[73]

49. Den 3. september vedtog Kommissionen en beslutning, hvori den fastslog, at Europas førende producenter af VVS-kobberrør, Boliden AB (sammen med sine tidligere datterselskaber Boliden Fabrication AB og Boliden Cuivre & Zinc SA), Halcor SA, HME Nederland BV, IMI plc (sammen med sine (tidligere) datterselskaber IMI Kynoch Ltd. og IMI Yorkshire Copper Tube Ltd.), KM Europa Metal AG (sammen med sine helejede datterselskaber Europa Metalli SpA og Tréfimétaux SA), Mueller Industries, Inc. (sammen med sine datterselskaber WTC Holding Company, Inc., Mueller Europe Ltd., DENO Holding Company, Inc. og DENO Acquisition EURL), Outokumpu Oyj (sammen med sit heleejede datterselskab Outokumpu Copper Products Oy) og Wieland Werke AG (sammen med sine datterselskaber Austria Buntmetall AG og Buntmetall Amstetten Ges.m.b.H.), havde overtrådt Det Europæiske Fællesskabs konkurrenceregler ved i fællesskab at fastsætte priser og opdele markeder på EØS-markedet for VVS-kobberrør. Efter en undersøgelse, der blev indledt i 2001, fastslog Kommissionen, at overtrædelsen varede fra midten af 1998 til først i 2001.

50. Det relevante produkt bruges især til vand-, olie-, gas- og varmeanlæg i byggesektoren. Hovedaftagerne af VVS-rør er distributører, grossister og detailhandlende, som sælger VVS-rørene til installatører og andre slutbrugere. Den samlede markedsværdi af ubehandlede (970,1 mio. EUR) og plastforede (180,9 mio. EUR) VVS-kobberrør er på 1 151 mio. EUR (EØS i 2000).

51. Det samlede bødebeløb til virksomhederne i denne sag var ca. 222,3 mio. EUR. Med undtagelse af HME Nederland BV samarbejdede alle de virksomheder, beslutningen var rettet til, med Kommissionen i forbindelse med dens undersøgelse efter meddelelsen fra 1996 om bødefritagelse eller -nedsættelse. Kommissionen indrømmede Mueller-koncernen bødefritagelse, og nedsættelse af bøden til Outokumpu med 50 %, til KME og Wieland med 35 %, til Halcor med 15 % og til IMI og Boliden med 10 % på grund af deres samarbejde. Den højeste bøde blev pålagt selskaberne i KME-koncernen, nemlig i alt 67,08 mio. EUR. Wieland-koncernen fik en bøde på 27,8411 mio. EUR, IMI-koncernen 44,98 mio. EUR, Outokumpu 36,14 mio. EUR, Boliden 32,6 mio. EUR, Halcor 9,16 mio. EUR og HME 4,49 mio. EUR. I Outokumpus og KME’s tilfælde blev der taget hensyn til den formildende omstændighed, at deres samarbejde gik videre end meddelelsen fra 1996. Outokumpu var den første virksomhed, der afslørede hele varigheden af kartellet, nemlig over 12 år, mens KME som den første virksomhed fremlagde afgørende beviser for samarbejde om plastforede VVS-kobberrør. Derimod blev Outokumpu straffet af den skærpende omstændighed, at virksomheden i 1990 var omfattet af en anden kommissionsbeslutning om et kartel i sektoren for rustfrit stål, og bøden blev derfor forhøjet af hensyn til den afskrækkende virkning.

Natriumglukonat[74]

52. Den 29. september pålagde Kommissionen fire virksomheder i Jungbunzlauer-koncernen bøder på 19,04 mio. EUR for at have deltaget i prisaftaler og opdeling af markedet for natriumglukonat, et kemikalium, der især bruges til at rense metal og glas.

53. Denne beslutning er en opfølgning af en første beslutning, der blev vedtaget i 2001[75], hvori man fastslog, at seks virksomheder, herunder et af selskaberne i Jungbunzlauer-koncernen, drev et hemmeligt kartel fra 1987 til 1995. Med hensyn til selskabet fra Jungbunzlauer-koncernen blev beslutningen fra 2001 trukket tilbage i 2002 på grund af en realitetsfejl i begrundelsen af beslutningen vedrørende selskabets ansvar for overtrædelsen.

54. Deltagerne i natriumglukonatkartellet tegnede sig for næsten hele produktionen på verdensplan. Overtrædelsen var meget alvorlig, og Jungbunzlauer overtrådte Fællesskabets konkurrenceregler i syv år. Ved fastsættelsen af bødens størrelse tog Kommissionen hensyn til det begrænsede omfang af markedet for natriumglukonat. Endvidere blev bøden til Jungbunzlauer nedsat med 20 %, fordi virksomheden samarbejdede med Kommissionen efter meddelelsen fra 1996 om bødefritagelse eller -nedsættelse.

Fransk øl[76]

55. Den 29. september vedtog Kommissionen en forbudsbeslutning efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og pålagde to bryggerikoncerner, Brasseries Kronenbourg og virksomhedens daværende moderselskab, Groupe Danone, som den ene part, og Heineken France (tidligere Sogebra) og virksomhedens moderselskab Heineken NV som den anden, for at have indgået en aftale om "våbenhvile" for at skabe ligevægt imellem de to koncerner i den franske "uden for hjemmet-sektor"[77] og afslutte den krig om overtagelse af drikkevaregrossister, de to koncerner havde ført. Aftalen blev imidlertid aldrig gennemført.

56. Alt i alt blev overtrædelsen betragtet som alvorlig. Kommissionen pålagde Heineken France og Heineken NV en bøde på 1 mio. EUR. Groupe Danone og Brasseries Kronenbourg fik en bøde på 1,5 mio. EUR, idet man ved fastsættelsen af denne bøde tog hensyn til den skærpende omstændighed, at der var tale om gentagelse af en overtrædelse.

Råtobak i Spanien[78]

57. Den 20. oktober pålagde Kommissionen fire spanske forædlere af råtobak (Cetarsa, Agroexpansión, World Wide Tobacco España og Taes) samt en italiensk forædler (Deltafina) bøder på i alt 20 mio. EUR for at have indgået en konkurrencebegrænsende aftale med henblik på at fastsætte den maksimale gennemsnitspris, de ville betale producenter af råtobak i Spanien, samt hvor store mængder råtobak de ville aftage. Kartellet varede fra 1996 til 2001. I 1998 indførte forædlerne et sofistikeret system til håndhævelse og kontrol. Fra og med 1999 aftalte de også indbyrdes, hvilke prisrammer for råtobak de skulle forhandle med producenternes repræsentanter med henblik på indføjelse i standarddyrkningskontrakterne, der er udgangspunkt for fastsættelsen af den endelige pris på råtobak på leveringstidspunktet. Agroexpansións og WWTE’s moderselskaber blev kendt solidarisk ansvarlige for deres datterselskabers adfærd.

58. I samme beslutning forbød Kommissionen et kartel bestående af sammenslutninger af producenter af råtobak (ASAJA, UPA, COAG og CCAE). Kommissionen fandt, at de i samme periode samordnede de prisrammer og mindstepriser på råtobak, de derefter i fællesskab forhandlede med forædlerne, når de drøftede standarddyrkningskontrakterne, og pålagde dem hver en symbolsk bøde på 1 000 EUR under hensyn til den rolle, de nationale regler spillede for deres adfærd. Dette forhold blev også betragtet som en formildende omstændighed ved fastsættelsen af bøderne til forædlerne.

Kortevarer i plast og metal - nåle[79]

59. Kommissionen fandt i sin beslutning af 26. oktober, at tre virksomheder og deres respektive datterselskaber, nemlig William Prym GmbH & Co. KG og Prym Consumer GmbH & Co. KG, Coats Holdings Ltd og J & P Coats Ltd, og Entaco Ltd og Entaco Group Ltd, havde indgået en række skriftlige, formelt bilaterale, aftaler mellem den 10. september 1994 og den 31. december 1999, der i praksis fungerede som en trevejsaftale, i henhold til hvilken virksomhederne delte eller bidrog til at dele produktmarkeder (for kortevarer i plast og metal) og geografiske markeder (for nåle). Endvidere deltog virksomhederne i bilaterale og trilaterale møder mellem den 10. maj 1993 og den 8. november 2001.

60. Kommissionen baserede især sin beslutning på, at der var tale om indbyrdes afhængige klausuler i ovennævnte serier af aftaler. Disse klausuler blev fornyet flere gange.

61. Kommissionen udpegede tre relevante produktmarkeder: i) det europæiske marked for nåle til håndsyning og kunsthåndværk (herunder specialnåle), hvor der var tale om opdeling af produktmarkedet og det geografiske marked, ii) det europæiske marked for andre sy- og strikkeprodukter, herunder knappenåle, strikkepinde/strikkenåle og iii) det europæiske marked for andre kortevarer, herunder lynlåse og andre lukkeanordninger. På de to sidste produktmarkeder var der kun tale om markedsopdeling fra den 10. september 1994 til den 13. marts 1997.

62. Overtrædelsen var af meget alvorlig karakter, da der var tale om opdeling af forskellige produktmarkeder og geografiske markeder. Aftalerne om opdeling af produktmarkederne skete på forskellige niveauer, dvs. fremstilling og distribution (i såvel engros- som detailleddet), idet Coats hovedsagelig var distributør af nåle, men i detailleddet konkurrerede med Prym og Entaco med sit nålevaremærke "Milward".

63. I henhold til meddelelsen fra 1996 gav Kommissionen Entaco fuld fritagelse fra den bøde, virksomheden ellers ville være blevet pålagt, fordi den underrettede Kommissionen om markedsopdelingsaftalerne og fremlagde afgørende beviser, uden hvilke man muligvis ikke ville have kunnet påvise, at der var indgået aftaler. Coats og Prym, der er solidarisk ansvarlige med deres respektive datterselskaber, fik hver en bøde på 30 mio. EUR.

Kolinklorid[80]

64. Den 9. december vedtog Kommissionen en beslutning mod Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals International BV, Akzo Nobel Chemicals BV og Akzo Nobel Functional Chemicals BV, som er solidarisk ansvarlige, Chinook Group Limited Partnership og Chinook Group Limited, som er solidarisk ansvarlige, BASF AG, Bioproducts Incorporated, DuCoa LP og UCB SA.

65. Disse virksomheder overtrådte de europæiske konkurrenceregler ved at deltage i et kartel i kolinkloridindustrien. I EØS arbejdede kolinkloridkartellet på to forskellige, men nært forbundne planer, nemlig i Europa og på verdensplan. På verdensplan deltog alle de producenter, der er omfattet af denne sag, i konkurrencebegrænsende praksis i EØS mellem juni 1992 og april 1994. Disse aktiviteter omfattede fastsættelse og hævning af priserne på verdensplan, tildeling af verdensomspændende markeder, kontrol med distributører og forarbejdere og udveksling af økonomisk følsomme oplysninger.

66. De nordamerikanske producenter deltog ikke i en række yderligere konkurrencebegrænsende møder udelukkende med deltagelse af europæiske producenter med henblik på at samordne deres adfærd på det europæiske marked. Disse møder fandt sted i perioden mellem marts 1994 og oktober 1998. Aktiviteterne omfattede fastsættelse og forhøjelse af priserne (både i hele EØS-området, på bestemte nationale markeder og for individuelle kunder), fordeling af individuelle kunder blandt de deltagende virksomheder, tildeling af markedsandele på hele EØS-markedet, kontrol med distributører og forarbejdere og udveksling af kommercielt følsomme oplysninger.

67. Omfanget af det verdensomspændende marked for kolinklorid, der især bruges i dyrefoder, blev anslået til 183,7 mio. EUR i 1997, overtrædelsens sidste hele år, mens EØS tegnede sig for 52,6 mio. EUR. I undersøgelsesperioden kontrollerede de producenter, der deltog i overtrædelsen, over 80 % af verdensmarkedet. De europæiske producenter kontrollerede næsten 80 % af EØS-området.

68. De nordamerikanske producenter bragte deres deltagelse i overtrædelsen til ophør efter det verdensomspændende møde, der fandt sted fra den 14. til den 20. april 1994. Kommissionens første skridt til at undersøge overtrædelsen blev taget den 26. maj 1999. Da dette skridt blev taget mere end fem år efter, at de nordamerikanske producenter havde bragt deres deltagelse i overtrædelsen til ophør, kunne de nordamerikanske producenter Bioproducts, Chinook og DuCoa ikke pålægges bøder.

69. Kommissionen pålagde de europæiske producenter følgende bøder: 20,99 mio. EUR til Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals International BV, Akzo Nobel Chemicals BV og Akzo Nobel Functional Chemicals BV, der er solidarisk ansvarlige, 34,97 mio. EUR til BASF AG og 10,38 mio. EUR til UCB SA.

3. Andre aftaler og tilfælde af samordnet praksis

3.1 Kommissionens beslutninger

Air France/Alitalia[81]

70. Den 7. april godkendte Kommissionen alliancen mellem Air France og Alitalia efter at parterne havde afgivet omfattende tilsagn. Betingelserne for denne beslutning tager sigte på at sænke adgangskravene og give nye markedsaktører en reel mulighed for at etablere sig som troværdige konkurrenter. Kommissionen udpegede syv overlappende ruter, hvor en samling af Air Frances og Alitalias kræfter ville udelukke konkurrencen eller begrænse den væsentligt. Det drejer sig om Paris–Milano, Paris–Rom, Paris–Venedig, Paris–Firenze, Paris–Bologna, Paris–Napoli og Milano–Lyon, hvor Air France og Alitalia, inden alliancen blev indgået, var de to største konkurrenter. Efter at selskaberne indvilgede i især at afgive et tilstrækkeligt stort antal afgangs- og ankomstslots i lufthavnene og iværksætte en række andre foranstaltninger for at genskabe den effektive konkurrence på disse ruter, kunne Kommissionen godkende transaktionen[82].

Topps [83]

71. Den 26. maj vedtog Kommissionen en beslutning[84] om at pålægge The Topps Company Inc og virksomhedens europæiske datterselskaber Topps Europe Ltd, Topps International Ltd, Topps UK Ltd og Topps Italia SRL ("Topps") en bøde på 1,59 mio. EUR for at have overtrådt traktatens artikel 81, stk. 1. Topps-koncernen producerer samleartikler som klistermærker eller byttekort med billeder af fodboldspillere eller tegneseriefigurer.

72. Kommissionen fandt, at Topps deltog i en række aftaler og tilfælde af samordnet praksis med en række af sine mellemmænd i Det Forenede Kongerige, Italien, Finland, Tyskland, Frankrig og Spanien for at hindre parallelimport af Pokémon-samleartikler. Pokémon er navnet på en lang række figurer, som oprindelig blev udviklet til et videospil til Nintendos ‘Game Boy’, men som Topps også anvender til at illustrere samleartikler som klistermærker eller byttekort. I 2000 var der enorm efterspørgsel efter sådanne Pokémon-samleartikler, mens priserne varierede betydeligt fra den ene medlemsstat til den anden. Familier i lande med høje priser som Finland måtte betale over dobbelt så meget for de samme Pokémon-klistermærker som familier i Portugal.

73. Sådanne begrænsninger af parallelhandel har Kommissionen, Førsteinstansretten og Domstolen adskillige gange entydigt fordømt. Der er tale om meget alvorlige overtrædelser af EF-traktatens artikel 81, stk. 1, som bringer et fundamentalt princip bag det indre marked i fare. Gennem ovennævnte foranstaltninger forhindrede Topps distributørerne og i sidste ende forbrugerne fra at nyde godt af de betydelige prisforskelle mellem medlemsstaterne.

74. Beslutningen var rettet til alle Topps’ fire europæiske datterselskaber, som deltog i de konkurrencebegrænsende aftaler og den samordnede praksis, og til deres amerikanske moderselskab, da det havde afgørende indflydelse på sine helejede datterselskabers adfærd. Beslutningen var ikke rettet til Topps’ mellemmænd, fordi deres ansvar for overtrædelsen var mindre. Ved fastsættelsen af bødens størrelse betegnede Kommissionen den meget alvorlige overtrædelse, Topps var skyldig i, som alvorlig, især fordi beviserne i Kommissionens sagsakter ikke viser, at restriktionerne af parallelimporten blev anvendt systematisk på alle mellemmænd.

Boks 4: Markederne for forvaltning af ophavsret i EU På baggrund af Lissabon-målene er det af afgørende betydning at sørge for, at den brede vifte af europæiske musikgenrer og europæisk kultur bliver rigt repræsenteret på de nye onlinemarkeder, der omfatter hele Europa. Det betyder, at der er behov for en ny dynamik i markedsføringen af europæiske musikrettigheder til brugere af sådanne rettigheder, som kan øge den europæiske repræsentation inden for disse medier og samtidig opretholde passende betingelser for udvikling af lokalt indhold. Med hensyn til anvendelse af konkurrencereglerne på forvaltning af ophavsrettigheder skal man være særligt opmærksom på konkurrencebegrænsende restriktioner i sektoren samt på konkurrencemæssige incitamenter til at tilbyde sådanne tjenester. Kommissionen gav nogen vejledning på dette område i sin IFPI-beslutning[85]. Nogle af de principper, der ligger til grund for denne beslutning, er i mellemtiden blevet afprøvet i praksis og anvendes nu også mere generelt, når medlemmer af IFPI udsteder EU-licenser til webcasting af musik, som de ligger inde med rettighederne til. Med hensyn til den såkaldte "Santiago-aftale"[86] om forvaltning af ophavsret til musik via internettet har Kommissionen udsendt en formel klagepunktsmeddelelse[87] til den nuværende aftale, hvori den gør de deltagende kollektive rettighedsforvaltere opmærksom på de konkurrencemæssige betænkeligheder, aftalen skaber, især markedsopdeling som følge af en restriktion af det økonomiske hjemsted. I en meddelelse fra april skitserer Kommissionen de kommende principper, den foreslår for styring af sektoren[88]. Fra et konkurrencemæssigt synspunkt er følgende spørgsmål særligt vigtige: Oprettelse af nye ’one-stop-shop’-ordninger for hele EU, som er nødvendige for at opnå større effektivitet, fordi EU-licenser og globale licenser på de nye musikmarkeder i EU ikke bør være hæmmet af territoriale restriktioner. I henhold til konkurrenceretten vil Kommissionen se positivt på ’one–stop-shop’-ordninger og de tilsvarende gensidige aftaler mellem systemer til forvaltning af kollektive rettigheder. Kommissionen kan dog ikke tillade, at tidligere restriktioner videreføres, når de ikke længere er uundværlige. Rettighedsindehavere må selv kunne skabe en passende balance mellem individuel forvaltning af rettigheder og kollektiv forvaltning af deres musikrettigheder. Ordningerne må ikke i unødigt omfang binde tilbud om rettighedsforvaltning. Der skal være mulighed for at udvikle individuel administration af rettigheder. Af hensyn til rentabiliteten af systemer til kollektiv forvaltning skal rettighedsindehavere kunne vælge nye digitale teknikker til rettighedsforvaltning til at forvalte rettigheder individuelt. |

Den belgiske arkitektsammenslutning[89]

75. Den 24. juni tog Kommissionen afstand fra den skala over anbefalede tariffer, som den belgiske arkitektsammenslutning bruger.

76. Skalaen over minimumstariffer blev indført af den belgiske arkitektsammenslutnings nationale råd i 1967 og er ændret flere gange siden. I den seneste udgave fra juni 2002 betegnes den som en retningslinje ( indicatif/leidraad ). Skalaen fastsætter minimumstarifferne for en arkitekt, der udfører tjenester som selvstændig i Belgien.

77. Kommissionen fandt, at beslutningen om tilpasning af takstskalaen var en uafhængig handling af præskriptiv karakter, som sammenslutningen, der handler som en sammenslutning af virksomheder, havde det fulde ansvar for. Endvidere konkluderede Kommissionen, at sammenslutningen ville koordinere sine medlemmers praksis på markedet gennem sine beslutninger om fastlæggelse og ændring af skalaen. Kommissionen fandt endvidere, at skalaen blev anvendt i hvert fald i nogen udstrækning.

78. Beviserne for, at formålet med skalaen var at begrænse konkurrencen, omfattede blandt andet den bevidst præskriptive tone i overskriften og betragtningerne i præamblen, den kendsgerning, at sammenslutningen i 18 år udarbejdede og rundsendte en standardkontrakt, hvori den eneste mulighed for at fastsætte tariffer var en henvisning til skalaen, og den kendsgerning, at sammenslutningen gik langt videre end blot at rundsende oplysninger til sine medlemmer, klienter og domstolene.

79. Selv om en beslutning om at fastsætte eller anbefale mindstetariffer i sig selv udgør en meget alvorlig overtrædelse, klassificerede Kommissionen den samlede overtrædelse som alvorlig i lyset af, at takstskalaen antagelig ikke var blevet anvendt generelt af alle arkitekter, og fordi beslutningens geografiske anvendelsesområde var begrænset til én medlemsstat.

80. Kommissionen fastsatte bøden til 100 000 EUR, idet den betragtede det som en formildende omstændighed, at sammenslutningen kan have været i tvivl om, hvorvidt dens takstskala faktisk udgjorde en overtrædelse, inden Kommissionen vedtog sin CNSD- beslutning i 1993[90]. Endvidere er det Kommissionens politik, som fastslået i rapporten af 9. februar 2004, at tilskynde de nationale regulerende myndigheder og erhvervssammenslutninger til at revidere og ændre deres respektive regler og give dem mulighed herfor. Bødebeløbet afspejler desuden Kommissionens praksis[91] med gradvis at hæve bøderne for konkurrencebegrænsende adfærd i de liberale erhverv.

Gaz de France[92]

81. Den 26. oktober vedtog Kommissionen to beslutninger om to kontrakter indgået af Gaz de France (GDF) i 1997, den ene med det italienske gasselskab ENI, den anden med det italienske gasselskab ENEL. Kontrakten mellem GDF og ENI omhandlede GDF’s transport af naturgas, som ENI købte i Nordeuropa, gennem Frankrig til den schweiziske grænse. Kontrakten indeholdt en bestemmelse om, at ENI kun måtte markedsføre gassen "nedstrøms fra genleveringspunktet", dvs. efter at den havde forladt Frankrig. Kontrakten mellem GDF og ENEL omhandlede swap med flydende naturgas, som ENEL købte i Nigeria, og indeholdt en klausul om, at ENEL skulle afsætte gassen i Italien.

82. Kommissionen konkluderede, at de to klausuler begrænsede det territorium, hvor parterne kan anvende gassen og dermed opdelte de nationale markeder ved at forhindre forbrugere af naturgas bosat i Frankrig i at blive forsynet hos ENEL og ENI. De udgjorde derfor en hindring for konkurrencen i henhold til EF-traktatens artikel 81 og en væsentlig hindring for udvikling af et egentligt konkurrencepræget gasmarked i hele Europa.

83. Disse to beslutninger er endnu vigtigere set på baggrund af den liberaliseringsproces, der er startet i den europæiske gassektor i de senere år, hvis fordele kun langsomt er ved at tage form. Territoriale restriktioner er et af hovedelementerne i den praksis, som fastfryser opdelingen af det europæiske marked og bidrager til den manglende fleksibilitet i sektoren. På grund af den særlige situation i den europæiske gassektor og omstændighederne i denne sag besluttede Kommissionen imidlertid ikke at pålægge bøder.

3.2 Andre sager

Premium-indhold på mediemarkederne

84. Kommissionen lægger fortsat stor vægt på konkurrence om premium-indhold som drivkraft for innovation på mediemarkederne med henblik på at bidrage til at skabe et videnbaseret samfund. En vigtig gruppe sager vedrører rettigheder til sportsbegivenheder, hvor Kommissionen søger at skabe balance mellem på den ene side bekæmpelse af koncentration og de konkurrencebegrænsende virkninger af en markedsføringspolitik baseret på brede og eksklusive kontrakter med en enkelt udbyder og på den anden side den potentielt effektive virkning af at samle indholdet.

85. I sagen om Bundesligaen , der vedrører fælles markedsføring af rettighederne til medieudnyttelse af kampe i de to bedste tyske fodboldrækker for mænd, fandt Kommissionen, at fodboldforbundets eksklusive salg af de kommercielle transmissionsrettigheder kunne begrænse konkurrencen mellem klubber og virksomheder i de to bedste rækker.

86. Efter at have modtaget en foreløbig vurdering tidligere i 2004 afgav fodboldforbundet tilsagn, som blev afprøvet ved en markedstest[93] i september[94].

87. Kommissionen fortsatte endvidere sin procedure over for English Premier League (FAPL)[95] ved at offentliggøre en meddelelse om tilsagnene fra FAPL[96]. Den igangværende procedure over for Eurovision fortsatte med en kontrolundersøgelse vedrørende en række aspekter af offentlige tv-stationers fælles indkøb og deling af sportsprogrammer, herunder rettighederne til de olympiske lege 2010-2012. Disse stationer er medlemmer af EBU. EBU’s forslag for at sikre, at Eurovisionsystemet er foreneligt med EU’s konkurrenceregler, må følge Domstolens vejledning i sagen[97].

88. Den 26. oktober meddelte Kommissionen, at den havde afsluttet sin undersøgelse[98] af de såkaldte Most Favoured Nation-klausuler (MFN[99]) i Hollywood filmstudiers kontrakter med betalings-tv-selskaber, der dog ikke omfatter to af studierne.

89. MFN-klausuler blev især brugt i de fleste såkaldte "output deals" mellem Hollywood filmstudierne og de europæiske betalings-tv-selskaber. Output deals er almindelige i filmindustrien i Hollywood, hvor studierne typisk aftaler at sælge tv-selskaberne hele deres filmproduktion i en årrække. MFN-klausulerne giver studierne ret til de mest favorable vilkår, der er aftalt mellem en betalings-tv-station og et af studierne.

90. I henhold til Kommissionens foreløbige vurdering var den samlede virkning af MFN-klausulerne en udjævning af de priser, studierne modtog, idet enhver stigning aftalt med ét studie gav de øvrige studier ret til en parallel prisstigning. Kommissionen finder, at en sådan metode til prisfastsættelse er i strid med det grundlæggende princip om priskonkurrence.

91. Uden at vedgå, at de havde overtrådt konkurrenceretten, besluttede de studier, som den afsluttede undersøgelse vedrørte, at opgive MFN-klausulerne i deres eksisterende aftaler. Hvis de ikke afviger fra denne nye adfærd, er der ikke planlagt yderligere initiativer mod dem. Undersøgelsen er fortsat åben for NPB Universals og Paramount Pictures Corp. Inc.’s vedkommende, da de ikke har fulgt de øvriges eksempel.

3.3 Sektorundersøgelser

Sektorundersøgelser af salg af rettigheder til transmission af sport via 3G-netværk[100]

92. Tredje generation af mobilteknologi (3G) udvikles nu hurtigt over hele kloden, og forbrugervæksten er større end det var tilfældet for GSM på samme trin i udviklingen.

93. Kommissionen intensiverede sine bestræbelser på at forebygge konkurrencebegrænsende adfærd, som kan hæmme udviklingen af dette vigtige nye marked.

94. Kommissionen har peget på en række forskellige typer adfærd hos etablerede aktører, som kan begrænse nye medieoperatørers adgang til vigtige sportsbegivenheder, nemlig leveringsnægtelse, bundling af tv-rettigheder og rettigheder til nye medier/UMTS, embargoer til fordel for tv-dækning frem for nye former for dækning eller etablerede aktørers køb af eksklusive rettigheder til nye medier/UMTS.

95. For at danne sig et fuldstændigt billede af dette specifikke marked og løse de eksisterende og potentielle problemer i forbindelse med indholdsadgang til 3G indledte Kommissionen sammen med EFTA-Tilsynsmyndigheden den 30. januar en sektorundersøgelse af salget af rettigheder til transmission af sport via 3G-netværk.

96. Den første udforskende fase blev afsluttet i august. Den omfattede indsamling af aktuelle oplysninger om udrulningen af 3G, herunder salg af 3G-rettigheder til mobiloperatører, og gav et overblik over, hvilke typer restriktioner der gælder for 3G-sportsrettigheder. Der blev sendt spørgeskemaer til en række, hovedsagelig større, tv-kanaler, mobiloperatører og indehavere af sportsrettigheder.

97. Den anden fase, der blev iværksat i september, udvider undersøgelsen til at omfatte en bredere vifte af markedsaktører, men omfatter også et opfølgende spørgeskema til aktører, der blev kontaktet i første fase. Denne fase skulle give detaljerede oplysninger om kontrakter om sportsrettigheder til 3G.

Boks 5: Distribution og reparation af motorkøretøjer

I 2004 fortsatte Kommissionen sin kontrol med gennemførelsen af forordning nr. 1400/2002 og med at hjælpe interesserede med fortolkningen heraf. I årets løb har man kunnet bemærke nogle nye tendenser. Især er bilpriserne gennemsnitligt steget langsomme end priserne på andre varer, og de har samtidig vist klare tegn på stigende konvergens i hele EU. Konsolideringen af forhandlernettene er fortsat, men mange forhandlere, hvis kontrakter blev afsluttet som følge af omorganisering af netværk, har haft mulighed for at udnytte gruppefritagelsen og blive på markedet som autoriserede værksteder. Der er også foretaget nye investeringer i distributions- og værkstedsanlæg. Det står dog klart, at sådanne udviklinger kun kan give en foreløbig indikation af virkningerne af den nye gruppefritagelse, hvis markedsvirkninger kun kan vurderes fuldt ud på længere sigt.

I overensstemmelse med sin forpligtelse til at føre regelmæssigt tilsyn med gennemførelsen af forordning nr. 1400/2002 foretog Kommissionen en tilbundsgående kontrol af de systemer, bil- og lastbilproducenterne har indført for at give uafhængige operatører adgang til tekniske data i forbindelse med reparationer. Endvidere fortsatte den sit tilsyn med udviklingen i bilpriserne i hele EU og udsendte to rapporter herom i februar og juli. Den sidste dækkede de første seks måneder efter, at den nye forordning trådte i kraft, og for første gang omfatter oplysningerne alle 25 medlemsstater (de detaljer nedenfor).

I den periode, denne rapport dækker, koncentrerede Kommissionen endvidere håndhævelsen om bestemte sager, der er af særlig konkurrencemæssig interesse. Der er blandt andet tale om problemer med autoriserede og uafhængige værksteders adgang til de oprindelige producenters og konkurrenters reservedele, eventuelle kunstige hindringer for adgang til netværk af autoriserede værksteder og påståede restriktioner af forhandlernes muligheder for at sælge biler af konkurrerende mærker. Disse spørgsmål belyses stadig som led i de løbende undersøgelser, men Kommissionen gav udtryk for sin holdning i en sag om Porsches distributions- og serviceaftaler, hvor den afklarede anvendelsen af de minimis- reglen i forbindelse med gennemførelsen af forordning nr. 1400/2002 (se nedenfor).

Forordning nr. 1/2003’s ikrafttræden og de bemyndigelser, medlemsstaternes domstole og konkurrencemyndigheder dermed har fået, har samtidig givet konkurrencemyndighederne lejlighed til at udnytte deres respektive kendskab til motorkøretøjssektoren og de samarbejdsmekanismer, der er etableret inden for Det Europæiske Konkurrencenetværk. I denne forbindelse var Kommissionen den 19. oktober vært for en workshop, hvor repræsentanter for de nationale konkurrencemyndigheder mødtes for at udveksle erfaringer og drøfte gennemførelsen af forordning nr. 1400/2002.

Adgang til tekniske data

I oktober offentliggjorde Kommissionen en undersøgelse af adgangen til tekniske data for uafhængige operatører i bilsektoren. Undersøgelsen, som blev foretaget af IKA (Aachens Universitet) på Kommissionens anmodning, omhandlede, hvordan producenterne har overholdt forordningen med hensyn til at give værksteder, værktøjsfabrikanter og forlag adgang til tekniske data. Alle disse typer operatører har en vigtig rolle at spille for at sikre sund konkurrence om bilreparationer, især i takt med at teknologiske fremskridt gør selv de mest basale reparationer stadigt mere komplekse. Undersøgelsen viser, at tekniske data om næsten alle de modeller, der er blevet lanceret i de sidste ti år, foreligger enten på internettet, på cd/dvd og/eller på papir. Kvaliteten af de opgivne data er imidlertid ofte meget utilfredsstillende, da oplysningerne ofte er svære at finde eller eventuelt kun er tilgængelige i store, dyre pakker. Indholdet er desuden ofte utilstrækkeligt, fordi nogle producenter tilbageholder en stor del data, som er vitale f.eks. for producenter af diagnoseværktøj. Endelig har udgivere af tekniske data, hvis produkter er meget vigtige for uafhængige værksteder, svært ved at få de data, de skal bruge.

Positiv udvikling i forskellene i bilpriser

I marts og juli offentliggjorde Kommissionen rapporter om forskellene i bilpriserne inden for EU. Fra et konkurrencesynspunkt viste de to sidste udgaver, som er baseret på data fra henholdsvis november og maj, en ret tilfredsstillende udvikling i retning af priskonvergens i euroområdet. Mens udgaven af rapporten fra juli 2003 viste, at prisforskellene for en tredjedel af modellerne var på over 20 % i euroområdet, faldt andelen til omkring en fjerdedel af modellerne i den seneste udgave. Endvidere er det værd at bemærke, at denne priskonvergens sker i en situation med relativ prisstabilitet i EU. I forhold til juli 2003 er prisindekset for biler i EU i juli 2004 kun steget med 0,6 %, mens den samlede inflation var på 2,3 %. For første gang omfatter juliudgaven af rapporten bilpriser i de ti nye medlemsstater, som ikke synes at adskille sig væsentligt fra priserne i EU-15. Nogle modeller er billigere i nogle nye medlemsstater, mens andre ikke er det. I forhold til juli 2003 steg prisindekset for biler i juli 2004 kraftigt i Polen (+8,4 %) og Letland (+4,1 %), mens det faldt i Estland (-6,8 %), Litauen (-4,9 %) og Tjekkiet (-3,3 %).

Porsches aftaler om distribution og eftersalgsservice

Den 30. april afsluttede Kommissionen en procedure vedrørende de nye standardaftaler med importører, forhandlere og autoriserede værksteder, som Porsche havde anmeldt. Bilproducenten indvilgede i at ændre disse aftaler, som bruges i hele EU og USA, for at sikre, at de ikke længere indeholder nogle af de alvorlige begrænsninger, der er beskrevet i artikel 4 i forordning nr. 1400/2002. De ændrede distributionsaftaler begrænser således ikke længere Porsche-forhandleres muligheder for at udlicitere eftersalgsservice til ethvert andet autoriseret Porsche-servicecenter, mens Porsche-servicecentre ikke længere er forpligtet til at sælge nye biler.

Kommissionen besluttede ikke at gå videre med sin undersøgelse af andre bestemmelser i Porsches distributionsaftaler, da Porsche ikke synes at havde en andel på over 5 % af alle de nationale markeder for salg af luksussportsvogne og sport utility vehicles i EU. Det skal også erindres, at de minimis- reglen forklarer, at en leverandør i et distributionssystem på et marked, hvor næsten alle operatører bruger samme type restriktive aftaler, ikke bidrager væsentligt til den samlede virkning, hvis vedkommendes markedsandel ikke overstiger 5 %, og hvis aftalerne ikke indeholder alvorlige begrænsninger.

Med hensyn til aftalerne om eftersalgsservice har Porsche accepteret, at virksomheden ikke er omfattet af gruppefritagelsen, hvis den bruger kvantitativ selektiv distribution for sit net af autoriserede Porsche-servicecentre, eftersom nettets andel af markedet for reparationer af Porscher ligger på over 30 %, og de minimis- meddelelsen afgjort ikke gælder. Brugen af rent kvalitativ udvælgelse åbner nettet for kvalificerede operatører, som vil drive et autoriseret Porsche-servicecenter, og med henblik herpå indvilgede Porsche i at oplyse alle interesserede værksteder om, hvilke kriterier de skal opfylde.

4. Nationale foranstaltninger (offentlige virksomheder/virksomheder med særlige og eksklusive rettigheder)

4.1 B