ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Formålet med konventionen om beskyttelse af migrerende arter af vilde dyr (også kaldet CMS eller Bonnkonventionen) er at beskytte migrerende arter af landdyr, vanddyr og fugle i hele deres udbredelsesområde. Det er en mellemstatslig traktat, der er indgået under De Forenede Nationers miljøprogram, og som sigter mod at beskytte vilde dyr og planter samt naturlige levesteder i hele verden. Den Europæiske Union har været part i CMS siden den 1. november 1983.

De migrerende arter, der skal beskyttes, er opført på liste I (truede arter) og liste II (arter, hvorom der skal indgås aftaler) til konventionen.

Partskonferencen er konventionens besluttende organ, der er bemyndiget til at bedømme migrerende arters bevaringsstatus og dernæst til at foretage ændringer i konventionens liste I og II.

I henhold til konventionens artikel XI kan alle parter fremsætte forslag om ændringer. En ændring af listerne træder i kraft for alle parter halvfems dage efter den partskonference, hvor den blev vedtaget, undtagen for de parter, som tager forbehold.

Den tolvte partskonference under konventionen afholdes i Manila (Filippinerne) fra den 22.-28. oktober 2017. Med henblik på dette møde foreslås det, at Unionen fremsætter forslag om at ændre liste II til konventionen for at udvide beskyttelsen af to fuglearter, nemlig Lanius excubitor excubitor og Lanius minor, overalt i fuglenes udbredelsesområde, herunder uden for Unionen, baseret på følgende betragtninger: 1) opførelsen af disse arter er videnskabeligt velfunderet, 2) opførelsen er i overensstemmelse med EU-lovgivningen, og 3) Unionen er forpligtet til at samarbejde internationalt om beskyttelse af den biologiske mangfoldighed. Rådet skal derfor træffe afgørelse om den holdning, der skal indtages på Unionens vegne på den tolvte partskonference, for så vidt angår ændringsforslagene.

Konventionens sekretariat har i henhold til artikel XI, stk. 3, fastsat fristen for forelæggelse af ændringsforslag til den 25. maj 2017.

Inden den tolvte partskonference kan konventionens sekretariat meddele forslag fra andre parter om ændring af liste I og II til konventionen, der også måtte kræve en afgørelse om den holdning, der skal indtages på Unionens vegne med hensyn til disse forslag.

•Sammenhæng med de gældende regler på samme område

Forslaget vil ikke kræve nogen ændring af EU-lovgivningen, da det vedrører to arter, der allerede er omfattet af en passende beskyttelse under EU-lovgivningen, navnlig fugledirektivet.

•Sammenhæng med Unionens politik på andre områder

Forslaget er i overensstemmelse med det syvende miljøhandlingsprogram og med EU's biodiversitetsstrategi frem til 2020, især mål 6: Medvirke til at forhindre tab af biodiversitet globalt.

2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET

•Retsgrundlag

Forslaget fremsættes på grundlag af artikel 192, stk. 1, og artikel 218, stk. 9, i TEUF.

3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER

•Ekspertbistand
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Moldova på den anden side blev undertegnet den 27. juni 2014. Det fastsættes i bilag XXVI til denne aftale, at Republikken Moldova skal tilnærme sin toldkodeks til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (i det følgende benævnt "EF-toldkodeksen").

På tidspunktet for undertegnelsen af associeringsaftalen fandt EF-toldkodeksen anvendelse i Den Europæiske Union.

EU-toldkodeksen blev vedtaget den 9. oktober 2013 som forordning (EU) nr. 952/2013; den 1. maj 2016 trådte de materielle bestemmelser i denne kodeks i kraft i Den Europæiske Union og ophævede derved EF-toldkodeksen.

Målet med bilag XXVI har været at sikre, at Republikken Moldovas toldkodeks er i overensstemmelse med de gældende regler i Den Europæiske Union. Forskellene på visse områder mellem bestemmelserne i EF-toldkodeksen og dens efterfølger, EU-toldkodeksen, betyder, at dette mål kun kan nås, hvis Republikken Moldova tilnærmer sin toldkodeks til sidstnævnte.

På mødet den 6. oktober 2016 i Toldunderudvalget EU-Republikken Moldova blev det aftalt, at henvisningen til den toldforordning, der finder anvendelse i Den Europæiske Union, derfor bør ajourføres. Det blev endvidere aftalt, at ændringen ikke får indflydelse på fristen for tilnærmelsen som fastsat i bilag XXVI til associeringsaftalen.
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Et effektivt og pålideligt transportsystem er afgørende for et velfungerende indre marked og udgør en vigtig økonomisk sektor. Vejtransport spiller den vigtigste rolle for så vidt angår indlandstransportsystemet, men er samtidig en kilde til en række socioøkonomiske og miljømæssige udfordringer (f.eks. klimaændringer, luftforurening, støj, trafikoverbelastning). Afstandsbaserede vejafgifter kan spille en vigtig rolle, når det gælder om at fremme renere og mere effektiv trafik, og en sammenhængende udformning af vejafgifter er afgørende for at sikre en retfærdig behandling af trafikanter og en bæredygtig finansiering af infrastruktur.

Direktiv 1999/62/EF ("eurovignetdirektivet") udgør et detaljeret retsgrundlag for opkrævning af afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse veje. Direktivet har til formål at fjerne fordrejning af konkurrencen mellem transportvirksomheder ved hjælp af en trinvis harmonisering af køretøjsafgifter og indførelse af retfærdige ordninger for opkrævning af infrastrukturafgifter. Det fastsætter minimumsniveauer for afgifter på tunge godskøretøjer og præciserer retningslinjerne for infrastrukturafgifter, bl.a. i form af en differentiering af afgifter efter køretøjernes miljøpræstationer.
BEGRUNDELSE

Rådets forordning (EU, EURATOM) nr. 1311/2013 af 2. december 2013 om fastlæggelse af den flerårige finansielle ramme for årene 2014-2020, særlig artikel 10, giver mulighed for at mobilisere Den Europæiske Unions Solidaritetsfond inden for et årligt loft på 500 mio. EUR (i 2011-priser) ud over det beløb, som er afsat for de relevante udgiftsområder i den flerårige finansielle ramme.

I punkt 11 i den interinstitutionelle aftale af 2. december 2013 mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen om budgetdisciplin, om samarbejde på budgetområdet og om forsvarlig økonomisk forvaltning, opstilles betingelserne for anvendelse af fonden.

Betingelserne for at modtage støtte fra fonden er beskrevet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2012/2002, som indeholder en bestemmelse om, at der skal opføres 50 000 000 EUR på budgettet i både forpligtelses- og betalingsbevillinger til betaling af forskud.

Kommissionen indfører disse beløb i udkastet til budgettet for 2018.

Forslag til

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS AFGØRELSE

om mobilisering af Den Europæiske Unions Solidaritetsfond med henblik på tilvejebringelse af bevillinger i Unionens almindelige budget for 2018 til udbetaling af forskud

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —

under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,

under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 2012/2002 af 11. november 2002 om oprettelse af Den Europæiske Unions Solidaritetsfond, særlig artikel 4a, stk. 4,

under henvisning til den interinstitutionelle aftale af 2. december 2013 mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen om budgetdisciplin, om samarbejde på budgetområdet og om forsvarlig økonomisk forvaltning, særlig punkt 11,

under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, og

ud fra følgende betragtninger:

(1)Den Europæiske Unions Solidaritetsfond ("fonden") har til formål at gøre det muligt for Unionen at reagere hurtigt, effektivt og smidigt på katastrofesituationer for at udvise solidaritet med befolkningen i regioner, der rammes af naturkatastrofer.

(2)Fonden må ikke overstige et maksimumbeløb på 500 000 000 EUR (i 2011-priser), jf. artikel 10 i Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 1311/2013.

(3)I artikel 4a, stk. 4, i forordning (EF) nr. 2012/2002 fastsættes det, at når det er nødvendigt for at sikre rettidigt disponible budgetmidler, kan fonden anvendes for et beløb på højst 50 000 000 EUR til udbetaling af forskud, og at de tilsvarende bevillinger optages i Unionens almindelige budget.

(4)For at sikre, at der er tilstrækkelige budgetmidler til rådighed i rette tid på Unionens almindelige budget for 2018, bør der frigøres et beløb på 50 000 000 EUR fra fonden til udbetaling af forskud —

VEDTAGET DENNE AFGØRELSE
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

For at sikre den nødvendige retssikkerhed og ensartethed på det indre marked skal Det Blandede EØS-Udvalg indarbejde al relevant EU-lovgivning i EØS-aftalen så hurtigt som muligt efter vedtagelsen og gøre det muligt for EØS-EFTA-staterne at deltage i EØS-relevante EU-aktioner og -programmer.

Udkastet til Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse (der er knyttet som bilag til forslaget til Rådets afgørelse) har til formål at ændre protokol 31 til EØS-aftalen om samarbejde på særlige områder ud over de fire friheder for at gøre det muligt for EØS-EFTA-staterne (Norge, Island og Liechtenstein) at fortsætte samarbejdet om EU-aktioner, der finansieres over Unionens almindelige budget, vedrørende fri bevægelighed for arbejdstagere, koordinering af socialsikringssystemer og foranstaltninger for migranter, herunder migranter fra tredjelande (budgetpost 04 03 01 03) i Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2017.

•Sammenhæng med de gældende regler på samme område

Vedlagte udkast til Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse er fuldt ud i overensstemmelse med EØS-aftalens mål om at fremme en vedvarende og afbalanceret styrkelse af de handelsmæssige og økonomiske forbindelser mellem de kontraherende parter på lige konkurrencevilkår og under overholdelse af samme regler med henblik på at skabe et ensartet europæisk økonomisk samarbejdsområde.

•Sammenhæng med Unionens politik på andre områder

Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse er også i overensstemmelse med EU's øvrige politikker, navnlig gennem målet om at beskytte ensartethed på EU's indre marked.

2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET

•Retsgrundlag

I henhold til artikel 1, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2894/94 om visse gennemførelsesbestemmelser til EØS-aftalen fastlægger Rådet på forslag af Kommissionen den holdning, som skal indtages på Unionens vegne til sådanne afgørelser.

Kommissionen forelægger i samarbejde med EU-Udenrigstjenesten udkastet til Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse til vedtagelse i Rådet som Unionens holdning. Kommissionen håber snarest muligt at kunne forelægge forslaget i Det Blandede EØS-Udvalg.

•Nærhedsprincippet (for områder, der ikke er omfattet af enekompetence)

Forslaget er i overensstemmelse med nærhedsprincippet af følgende grunde:

Målet med dette forslag, nemlig at sikre ensartethed på det indre marked, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, og kan på grund af foranstaltningens virkninger bedre nås på EU-plan.

•Proportionalitetsprincippet
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Direktiv 2006/1/EF om anvendelse af udlejningskøretøjer uden fører til godstransport ad landevej fastsætter et mindstemål for åbning af markedet for anvendelse af lejede lastvogne på det indre marked. Dermed er det målet at i) sikre optimal ressourceudnyttelse ved at begrænse den uøkonomiske brug af produktionsfaktorer (fx kapital bundet til underudnyttede køretøjer) og ii) øge fleksibiliteten og produktiviteten af de involverede virksomheder. Alle mål vedrører anvendelsen af udlejningskøretøjer.

Direktivet giver imidlertid samtidig medlemsstaterne ret til at begrænse brugen af lejede lastvogne med en totalvægt på over 6 tons for operatører, der arbejder for egen regning. Det tillader også at begrænse brugen af et køretøj, som har været lejet i en anden medlemsstat end den, hvor virksomheden, som har lejet køretøjet, er etableret.

Disse restriktioner begrænser direktivets effektivitet. Endvidere medfører de en unødvendig byrde for virksomhederne og et kludetæppe af regler, der skaber forvirring blandt operatørerne. At mindske byrden for virksomhederne og tydeliggøre regelsættet er et kernemål for EU's program for målrettet og effektiv regulering (REFIT), som nærværende forslag er et led i.

Det foreslås derfor at fjerne muligheden for at begrænse anvendelsen af udlejningskøretøjer for operatører, der arbejder for egen regning. Derudover skal anvendelse af et køretøj lejet i en anden medlemsstat tillades i mindst fire måneder, for at sætte virksomhederne i stand til at imødegå midlertidige eller sæsonbestemte spidsbelastninger og/eller udskifte defekte eller beskadigede køretøjer. Medlemsstaternes mulighed for at begrænse brugen af et køretøj lejet i en anden medlemsstat end den, hvor virksomheden er etableret, til fire måneder, synes nødvendig for at undgå eventuelle forvridninger på grund af de betydelige indbyrdes forskelle med hensyn til beskatning af motorkøretøjer.

Samlet set sikrer forslaget transportvirksomheder i EU lige adgang til markedet for udlejningskøretøjer. Det sikrer også et ensartet regelsæt i hele EU, og gør det muligt for transportvirksomhederne at udføre deres transportaktiviteter på den mest effektive måde. Eftersom udlejningskøretøjer normalt er nyere, mere sikre og mindre forurenende, reducerer forslaget de negative virkninger ved vejtransport.

Dette forslag er et af flere forslag på vejtransportområdet, som Kommissionen agter at vedtage i 2017 for at gøre de lovgivningsmæssige rammebetingelser på transportområdet i EU klar til fremtiden.
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Domstolen insisterede på behovet for, at der er enighed om spørgsmålet på EU-plan, og at de enkelte medlemsstater ikke handler individuelt.

Den 14. oktober 2014 hed det i Den Europæiske Unions Domstol udtalelse 1/13, at accepten af en tredjestats tiltrædelse af konventionen om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, indgået i Haag den 25. oktober 1980, henhører under Den Europæiske Unions enekompetence.

Artikel 38, stk. 4, i konventionen af 1980 fastsætter, at konventionen finder anvendelse mellem det land, der tiltræder konventionen, og de kontraherende lande, der erklærer, at de accepterer tiltrædelsen.

Eftersom forebyggelse af bortførelse af børn er en vigtig del af EU's politik til fremme af børns rettigheder, er Den Europæiske Union aktiv på internationalt plan for at forbedre anvendelsen af konventionen af 1980, og den opfordrer tredjelande til at tiltræde den.

Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser (i det følgende: "konventionen af 1980"), der indtil dato er ratificeret af 97 lande, herunder alle EU-medlemsstaterne, har til formål at genoprette status quo ved at sikre, at ulovligt bortførte eller tilbageholdte børn hurtigt tilbagegives gennem en ordning for samarbejde mellem centrale myndigheder, der er udpeget af de kontraherende parter.

•Sammenhæng med de gældende bestemmelser på samme område

Hvad angår forældres bortførelse af børn, er Haagerkonventionen af 1980 det internationale modstykke til Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 (kendt som Bruxelles IIa-forordningen), der udgør hjørnestenen i EU's retlige samarbejde i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar.

Et af hovedmålene med forordningen er at forhindre bortførelser af børn mellem medlemsstaterne ved fastlæggelse af procedurer, der sikrer, at børnene hurtigt gives tilbage til den medlemsstat, hvor de har deres sædvanlige opholdssted. Bruxelles IIa-forordningen inkorporerer i sin artikel 11 til dette formål den procedure, der er fastlagt i Haagerkonventionen af 1980, og supplerer den ved at tydeliggøre visse af dens aspekter, navnlig høring af barnet, fristen for at træffe en afgørelse, efter at der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse og grunde til ikke at tilbagegive barnet. Den fastsætter også bestemmelser om modstridende afgørelser om tilbagegivelse, der er truffet i forskellige medlemsstater.

På internationalt plan støtter Den Europæiske Union tredjelandes tiltrædelse af konventionen af 1980 med henblik på at sikre sine medlemsstater en fælles retlige ramme over for internationale bortførelser af børn.

Der er allerede vedtaget ti rådsafgørelser mellem juni 2015 og december 2016 med henblik på at acceptere 10 tredjelandes tiltrædelse af Haagerkonventionen fra 1980 om internationale barnebortførelser (Marokko, Singapore, Den Russiske Føderation, Albanien, Andorra, Seychellerne, Armenien, Republikken Korea, Kasakhstan og Peru).
Et af hovedmålene med forordningen er at forhindre bortførelser af børn mellem medlemsstaterne ved fastlæggelse af procedurer, der sikrer, at børnene hurtigt gives tilbage til den medlemsstat, hvor de har deres sædvanlige opholdssted. Bruxelles IIa-forordningen inkorporerer i sin artikel 11 til dette formål den procedure, der er fastlagt i Haagerkonventionen af 1980, og supplerer den ved at tydeliggøre visse af dens aspekter, navnlig høring af barnet, fristen for at træffe en afgørelse, efter at der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse og grunde til ikke at tilbagegive barnet. Den fastsætter også bestemmelser om modstridende afgørelser om tilbagegivelse, der er truffet i forskellige medlemsstater.

På internationalt plan støtter Den Europæiske Union tredjelandes tiltrædelse af konventionen af 1980 med henblik på at sikre sine medlemsstater en fælles retlige ramme over for internationale bortførelser af børn.

Der er allerede vedtaget ti rådsafgørelser mellem juni 2015 og december 2016 med henblik på at acceptere 10 tredjelandes tiltrædelse af Haagerkonventionen fra 1980 om internationale barnebortførelser (Marokko, Singapore, Den Russiske Føderation, Albanien, Andorra, Seychellerne, Armenien, Republikken Korea, Kasakhstan og Peru).
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Domstolen insisterede på behovet for, at der er enighed om spørgsmålet på EU-plan, og at de enkelte medlemsstater ikke handler individuelt.

Den 14. oktober 2014 hed det i Den Europæiske Unions Domstol udtalelse 1/13, at accepten af en tredjestats tiltrædelse af konventionen om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, indgået i Haag den 25. oktober 1980, henhører under Den Europæiske Unions enekompetence.

Artikel 38, stk. 4, i konventionen af 1980 fastsætter, at konventionen finder anvendelse mellem det land, der tiltræder konventionen, og de kontraherende lande, der erklærer, at de accepterer tiltrædelsen.

Eftersom forebyggelse af bortførelse af børn er en vigtig del af EU's politik til fremme af børns rettigheder, er Den Europæiske Union aktiv på internationalt plan for at forbedre anvendelsen af konventionen af 1980, og den opfordrer tredjelande til at tiltræde den.

Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser (i det følgende: "konventionen af 1980"), der indtil dato er ratificeret af 97 lande, herunder alle EU-medlemsstaterne, har til formål at genoprette status quo ved at sikre, at ulovligt bortførte eller tilbageholdte børn hurtigt tilbagegives gennem en ordning for samarbejde mellem centrale myndigheder, der er udpeget af de kontraherende parter.

•Sammenhæng med de gældende bestemmelser på samme område

Hvad angår forældres bortførelse af børn, er Haagerkonventionen af 1980 det internationale modstykke til Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 (kendt som Bruxelles IIa-forordningen), der udgør hjørnestenen i EU's retlige samarbejde i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar.

Et af hovedmålene med forordningen er at forhindre bortførelser af børn mellem medlemsstaterne ved fastlæggelse af procedurer, der sikrer, at børnene hurtigt gives tilbage til den medlemsstat, hvor de har deres sædvanlige opholdssted. Bruxelles IIa-forordningen inkorporerer i sin artikel 11 til dette formål den procedure, der er fastlagt i Haagerkonventionen af 1980, og supplerer den ved at tydeliggøre visse af dens aspekter, navnlig høring af barnet, fristen for at træffe en afgørelse, efter at der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse og grunde til ikke at tilbagegive barnet. Den fastsætter også bestemmelser om modstridende afgørelser om tilbagegivelse, der er truffet i forskellige medlemsstater.

På internationalt plan støtter Den Europæiske Union tredjelandes tiltrædelse af konventionen af 1980 med henblik på at sikre sine medlemsstater en fælles retlige ramme over for internationale bortførelser af børn.
BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Føderative Republik Brasilien ("aftalen) trådte i kraft den 7. august 2007. Artikel XII, stk. 2, i aftalen fastsætter, at den i første omgang gælder "for en periode på fem år og kan forlænges efter overenskomst mellem parterne, idet den evalueres i løbet af det næstsidste år i hver efterfølgende periode". Aftalen blev senest forlænget i 2012 og løber indtil den 7. august 2017, medmindre parterne forlænger den for de kommende fem år.

Siden aftalens seneste forlængelse (beslutning 2012/646/EU) har Brasilien gjort store fremskridt inden for landets videnskabs-, teknologi- og innovationspolitik, hvilket har bidraget til den institutionelle styrkelse af det videnskabelige og tekniske informationssystem. Dette omfattede en forbedring i antallet af og kvalifikationerne hos de menneskelige ressourcer og inden for FoU-infrastrukturen. Brasilien er fortsat langt fremme på forskningsområdet inden for landbrug, samt i tropiske og smitsomme sygdomme. Landet er også en aktør i verdensklasse inden for informations- og kommunikationsteknologi, nanoteknologi og energi. Derudover finder man nogle af de bedste universiteter i Latinamerika i Brasilien. Disse forskningsområder er af interesse for Den Europæiske Union. Forbindelserne mellem Brasilien og EU inden for videnskab, teknologi og innovation er blevet styrket som følge af et tæt samarbejde på EU- og medlemsstatsplan.

Den evaluering, Kommissionen har foretaget, viser tydeligt, at aftalen udgør en vigtig ramme for fremme af samarbejde mellem EU og Brasilien på de fælles prioriterede videnskabelige og tekniske områder, hvilket fører gensidige fordele med sig. Brasiliens potentiale som partner inden for forskning og innovation bliver fortsat større. Landet bør derfor anses som en strategisk partner for EU i Latinamerika. De vigtigste samarbejdsinstrumenter er EU's rammeprogrammer for forskning og innovation. Blandt de ikke-associerede tredjelande var Brasilien det sjette mest aktive land i RP 7 (2007-2013) og ligger indtil videre nummer fem i Horisont 2020. Samarbejdet mellem EU's og det brasilianske forskermiljø førte blandt andet til udviklingen af et nyt lægemiddel til behandling af Chagas-Cruz' sygdom (allerede registreret hos Food and Drug Administration med henblik på påbegyndelsen af kliniske forsøg) og udviklingen af en ny biomasseforbehandling for avanceret bioethanol (hvilket muliggør oprettelsen af det første kommercielle anlæg for avanceret bioethanol i Europa).

Det er derfor i EU's interesse at forlænge aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Føderative Republik Brasilien for en ny periode på fem år.

Begge parter bekræftede deres ønske om at forlænge aftalen ved en brevveksling den 14. november 2016 og 5. januar 2017.

Indholdet af den forlængede aftale er identisk med indholdet af den nuværende aftale, der er blevet drøftet og aftalt med den brasilianske modpart.