Nr. C 159/32 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 6. 91 
bl.a. gennemførelsesforanstaltningerne for ekstensive­
ring, for den særlige præmie for kvægavl i bjergområder 
samt for arealnedlæggelse. 
3.1. ØSU opfordrer Kommissionen til at overveje 
muligheden for at revidere det foreliggende dokument, 
så det allerede nu fastsættes, at de nævnte foran­
staltninger indføjes, uden at man behøver afvente de 
senere kodificeringer. 
4. ØSU understreger de kodificerede teksters betyd­
ning for opfyldelsen af EF's mål om at realisere 
Bryssel, den 24. april 1991. 
1. Generelle bemærkninger 
1.1. ØSU støtter forslagets målsætning om at aner­
kende enhver arbejdstagers ret til at vide, hvem han 
arbejder for, hvor han arbejder, og på hvilke grundlæg­
gende vilkår han arbejder. 
En anerkendelse af denne ret vil føre til større gennem­
sigtighed og større tryghed på arbejdsmarkedet, hvilket 
vil fremme bevægelsesfriheden og mere generelt den 
sociale mobilitet. 
(!) EFT nr. C 24 af 31. 1. 1991, s. 3. et stort harmonisk enhedsmarked uden regionale 
skævheder. I kraft af denne kodificering vil de EF-
tekster, der tager sigte herpå, blive mere tilgængelige, 
og chancen for, at de vil opfylde deres formål, vil 
således øges. 
5. Endelig gør ØSU Kommissionen opmærksom 
på, at EF-retten på det pågældende område må lægges 
fast, således at landmændene kan få et klart og 
nøjagtigt overblik over samtlige gældende bestem­
melser. 
Francis STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
1.2. Forslaget har Traktatens artikel 100 som rets­
grundlag, hvilket betyder, at det sigter på en tilnærmelse 
af medlemsstaternes lovbestemmelser. 
ØSU ønsker ikke at sætte spørgsmålstegn ved rets­
grundlaget. 
1.3. Som anført ovenfor støtter ØSU arbejdstagernes 
ret til at vide, hvem de arbejder for, hvor de arbejder, 
og på hvilke grundlæggende vilkår de arbejder. 
I konsekvens af denne holdning kræver ØSU, at følgen­
de anerkendes: Udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets direktiv om udstedelse af et bevis for 
arbejdstageres ansættelsesforhold (*) 
(91/C 159/12) 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 23. januar 1991 under henvisning til 
EØF-Traktatens artikel 100 at anmode om det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om 
det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og 
Kulturspørgsmål, som udpegede Manuel Cavaleiro Brandåo til ordfører. Sektionen vedtog 
sin udtalelse den 11. april 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 286. plenarforsamling den 24. april 1991 
med et flertal af stemmer for og 5 hverken for eller imod følgende udtalelse. 
17. 6. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 159/33 
a) for det første skal arbejdsgiveren være forpligtet til 
at udstede et skriftligt bevis for ansættelsesforholdet 
til arbejdstageren; 
b) for det andet skal arbejdstageren have ret til at få 
udleveret en skriftlig erklæring fra arbejdsgiveren 
med alle væsentlige oplysninger, der findes i kon­
trakten samt andre aftalte vilkår. 
1.4. Ifølge lov, sædvane og retspraksis i EF kan et 
ansættelsesforhold bevises på en hvilken som helst 
måde. Sådan bør det fortsat være. 
Derfor bør muligheden for adgang til en kontrakt eller 
skriftligt dokument, som formelt indeholder de vigtigste 
betingelser for arbejdsforholdet, være en ret alle ar­
bejdstagere har, som de kan udøve, hvis og når de 
finder det passende i overensstemmelse med forslaget i 
punkt 2 i denne udtalelse. 
Hvis beviset for eksistensen af et ansættelsesforhold på 
nogen måde afhænger af, om forpligtelsen til at udstede 
en skriftlig erklæring er blevet overholdt, vil det på 
domstolsplan kunne skabe formodning om, at der ikke 
eksisterer noget ansættelsesforhold, såfremt et sådant 
dokument ikke er blevet udfærdiget. I disse tilfælde 
vil arbejdstageren være ringere stillet, og det vil blive 
vanskeligere at bevise eksistensen af et ansættelsesfor­
hold. 
1.5. Derudover kan en obligatorisk, generel og auto­
matisk udstedelse af en skriftlig erklæring til alle euro­
pæiske arbejdstagere afstedkomme et voldsomt forøget 
bureaukrati i især mindre virksomheder med tilsvaren­
de forøgede omkostninger, som for en stor dels vedkom­
mende er unødvendige og overflødige. 
1.6. På baggrund af ovennævnte kommentarer finder 
ØSU det nødvendigt, at forslaget revideres under hen­
syntagen til følgende principper: 
— Arbejdstagerne bør have adgang til en behørigt ud­
formet kontrakt eller andet dokument med op­
lysninger om de vigtigste vilkår, hvorunder de arbej­
der. Dette bør være en rettighed, de kan gøre gæl­
dende. 
— »Arbejdsbetingelserne skal være defineret i loven, i 
en kollektiv overenskomst eller i en arbejdskontrakt 
i overensstemmelse med hvert lands nationale reg­
ler« (pkt. 9 i Fællesskabspagten for de grundlæggen­
de arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder). 
— Retten til at få et behørigt udformet dokument med 
de vigtigste oplysninger vedrørende ansættelsesfor­
holdet bør ikke stride imod de målsætninger om 
mobilitet og fleksibilitet, der bør forfølges med hen­
blik på enhedsmarkedet i 1992. 2. Særlige bemærkninger 
2.1. Artikel 1 
Ifølge forslaget skal kravet om en skriftlig erklæring kun 
gælde ansættelsesforhold, hvor den ugentlige arbejdstid 
overstiger 8 timer. ØSU finder ikke dette tilstrækkeligt 
begrundet. 
2.2. Artikel 2 
2.2.1. Med henvisning til de generelle bemærkninger 
slår ØSU til lyd for, at man vedtager en formulering af 
artikel 2 svarende til nedenstående tekst: 
»1. Senest en måned efter arbejdstagerens ansættel­
se skal arbejdsgiveren give den pågældende et skrift­
ligt bevis for ansættelsesforholdet. 
2. Arbejdstageren har ret til ved ansættelsesforhol­
dets start eller på et hvilket som helst senere tids­
punkt at få en af arbejdsgiveren udfærdiget skriftlig 
erklæring med oplysninger om de vigtigste kon­
traktvilkår. 
3. Den i punkt 2 nævnte erklæring kan indeholde 
vilkår, der er aftalt, samt andre, som gælder eksplicit 
enten ifølge loven eller kollektive overenskomster, 
som en af parterne måtte ønske at få indføjet. 
4. Uanset ovenstående kan ansættelsesforholdet og 
de gældende vilkår bevises på en hvilken som helst 
relevant måde.« 
2.2.2. Ud over de allerede anførte bemærkninger og 
forslag til en ny formulering af artikel 2 har ØSU 
følgende kommentarer til Kommissionens nuværende 
formulering af artikel 2. 
2.2.2.1. I stk. 2 findes der en liste over de væsentlige 
oplysninger, der efter Kommissionens opfattelse udgør 
kernestrukturen i et ansættelsesforhold, og som skal 
fremgå af den skriftlige erklæring, arbejdsgiveren skal 
udstede. ØSU slår på baggrund af den foreslåede alter­
native formulering til lyd for, at man anvender en mere 
generel formulering, som forekommer mere hensigts­
mæssig. Dette vil på den ene side give hver enkelt 
medlemsstat mulighed for at finde løsninger, der bedst 
svarer til forholdende i landet. På den anden side undgår 
man ulemperne ved at have en liste, som i visse henseen­
der vil gå for vidt og i andre henseender være utilfreds­
stillende. 
Specielt vækker den dobbelte betegnelse »beskrivelse af 
arbejdet« og »jobkategori« forbehold, både fordi der er 
tale om overlapning, og fordi man derved indfører 
juridiske begreber, hvis indhold varierer fra medlems­
stat til medlemsstat. 
2.2.2.2. Ifølge stk. 3 skal alle væsentlige ændringer 
af oplysninger i erklæringen meddeles skriftligt, men 
Nr. C 159/34 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 6. 91 
det fremgår ikke klart, hvad der menes med væsentlige 
ændringer. 
2.2.2.3. ØSU henleder opmærksomheden på den si­
tuation, der opstår, når arbejdstagerne udstationeres i 
udlandet (ikke kun i tredjelande). I disse tilfælde bør 
autonome og specifikke bestemmelser være gældende, 
og ØSU opfordrer kraftigt Kommissionen til at præcise­
re dette aspekt af forslaget. 
2.3. Artikel 3 
Det er ikke obligatorisk at udstede en skriftlig erklæ­
ring, såfremt der eksisterer en skriftlig arbejdskontrakt, 
et ansættelsesbrev eller et andet dokument, hvori der 
Bryssel, den 24. april 1991. 
1. Indledning 
ØSU hilser Kommissionens forslag velkommen, da det 
vil bidrage til at skabe et bedre fungerende indre marked 
for forbrugerne, som har en rolle at varetage i den 
økonomiske integrationsproces. Forslaget stemmer 
overens med de principper, der er vedtaget i Rådets 
(') EFT nr. C 243 af 28. 9. 1990, s. 2. henvises enten til en kollektiv overenskomst eller andre 
bestemmelser vedrørende ansættelsesforhold. 
Hverken de juridiske begreber eller de praktiske konse­
kvenser af denne bestemmelse forekommer tilstrække­
ligt klare. 
2.4. Artikels 
I lyset af medlemsstaternes forskellige traditioner for, 
hvilke oplysninger et skriftligt dokument som bevis på 
ansættelsesforhold skal indeholde, kan det eventuelt 
overlades til medlemsstaterne selv at fastsætte, hvilke 
vigtige oplysninger eller vilkår det i artikel 2, stk. 2, 
omtalte dokument skal indeholde; se punkt 2.2.1 
ovenfor. 
Francis STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
resolutioner om EF's forbrugerpolitik (2), samt med 
principperne i Europa-Parlamentets beslutning af 
21. februar 1986 (3). 
(2) EFT nr. C 92 af 25. 4. 1975, s. 1, EFT nr. C 133 af 3. 6. 1981, 
s. 1, EFT nr. C 167 af 5. 6. 1986, s. 1. 
(3) EFT nr. C 68 af 24. 3. 1986, s. 194. Udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets direktiv om urimelige kontraktvilkår i 
forbrugeraftaler (*) 
(91/C 159/13) 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 2. oktober 1990 under henvisning til 
EØF-Traktatens artikel 100 A at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
om det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for Miljø-, Sundheds- og Forbruger­
spørgsmål, som udpegede G.H.E. Hilkens til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 2. 
april 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 286. plenarforsamling, af 24.-25. april 1991, 
mødet den 24. april, med et flertal af stemmer for, 4 imod og 6 hverken for eller imod, 
følgende udtalelse.