P6_TA(2006)0463

Udstationering af arbejdstagere

Europa-Parlamentets beslutning om anvendelse af direktiv 96/71/EF om udstationering af arbejdstagere (2006/2038(INI))

Europa-Parlamentet,

- der henviser til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser [1] (udstationeringsdirektivet),

- der henviser til Kommissionens meddelelse om gennemførelse af direktiv 96/71/EF i medlemsstaterne (KOM(2003)0458),

- der henviser til Kommissionens meddelelse om retningslinjer for udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (KOM(2006)0159) (Kommissionens retningslinjer),

- der henviser til Kommissionens rapport om gennemførelsen af direktiv 96/71/EF i medlemsstaterne (SEK(2006)0439) (gennemførelsesrapporten),

- der henviser til sin beslutning af 15. januar 2004 om gennemførelse af direktiv 96/71/EF i medlemsstaterne [2],

- der henviser til artikel 27 og 34 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,

- der henviser til Den Internationale Arbejdsorganisations (ILO) konvention nr. 143 om migration (supplerende bestemmelser),

- der henviser til Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe [3],

- der henviser til EF-domstolens afgørelser af 9. august 1994, sag C-43/93, Vander Elst [4], 23. november 1999, forenede sager C-369/96 og C-376/96, Arblade [5], 25. oktober 2001, forenede sager C-49/98, C-50/98, C-52/98 til C-54/98, C-68/98 og C-71/98, Finalarte [6], 7. februar 2002, sag C-279/00, Kommissionen mod Italien [7], 12. oktober 2004, sag C-60/03, Wolff & Müller GmbH [8], 21. oktober 2004, sag C-445/03, Kommissionen mod Luxembourg [9], og 19. januar 2006, sag C-244/04, Kommissionen mod Tyskland [10],

- der henviser til Rådets direktiv 91/533/EØF af 14. oktober 1991 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet [11],

- der henviser til forretningsordenens artikel 45,

- der henviser til betænkning fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og udtalelse fra Udvalget om det Indre Marked og Forbrugerbeskyttelse (A6-0308/2006),

A. der henviser til, at udstationeringsdirektivet har to formål, nemlig at sikre fri bevægelighed for personer og tjenesteydelser og samtidig sikre, at værtslandets vilkår og bestemmelser med hensyn til mindsteløn, arbejdsforhold og sikkerhed og sundhed finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere i overensstemmelse med artikel 3 i udstationeringsdirektivet; der henviser til, at dette er et vigtigt redskab til at sikre ligebehandling,

B. der henviser til, at de standarder og vilkår, der optræder i udstationeringsdirektivets artikel 3, bør betragtes som minimumsstandarder; der henviser til, at det i udstationeringsdirektivets artikel 3, stk. 7, fastsættes, at samme artikels stk. 1-6 ikke er til hinder for anvendelse af arbejds- og ansættelsesvilkår, der er mere favorable for arbejdstagerne,

C. der henviser til, at det i henhold til udstationeringsdirektivets artikel 2, stk. 2, påhviler værtslandet at definere begrebet arbejdstager; der endvidere henviser til, at det i Kommissionens gennemførelsesrapport bekræftes, at det afgørende i denne forbindelse er den faktiske arbejdssituation i værtslandet,

D. der henviser til, at det i sin holdning af 16. februar 2006 afviste artikel 24 og 25 i forslaget til direktiv om tjenesteydelser i det indre marked [12],

E. der henviser til, at Domstolen i ovennævnte afgørelse i Wolff & Müller-sagen fastslog, at værtslandets foranstaltninger for at hindre unfair konkurrence betragtes som berettigede, hvis de sikrer, at udstationerede ansatte er omfattet af de i udstationeringsdirektivets artikel 3 fastsatte mindstestandarder, og at sådanne målrettede beskyttelsesforanstaltninger er berettiget som begrænsning af tjenesteydelsesfriheden,

F. der henviser til, at Domstolen i Wolff & Müller-sagen fastslog, at der ikke nødvendigvis er noget modsætningsforhold mellem retten til frit at udbyde tjenesteydelser og sikringen af loyal konkurrence på den ene side og beskyttelse af arbejdstagerne på den anden side,

G. der henviser til, at udstationeringsdirektivets ligebehandlingsprincip virker i to retninger, idet det både sikrer ligebehandling af virksomheder inden for rammerne af tjenesteydelsesfriheden og ligebehandling af de udstationerede arbejdstagere i henhold til de på stedet gældende mindstestandarder for arbejds- og ansættelsesvilkår, jf. artikel 3,

H. der henviser til, at der i Kommissionens retningslinjer kræves gennemførelse af foranstaltninger med henblik på at hindre, at mindstestandarder og -rettigheder kan omgås til skade for arbejdstagerne,

I. der henviser til, at det meget lille antal klager til Kommissionen vedrørende gennemførelsen af udstationeringsdirektivet og det begrænsede antal traktatovertrædelsessager, som Kommissionen har indledt, viser, at befolkningen ikke har kendskab til sine rettigheder i henhold til direktivet, hvorfor det ikke opfylder sit formål,

J. der henviser til, at arbejdsmarkedets parter kan spille en vigtig rolle i forbindelse med gennemførelsen af udstationeringsdirektivet, og at en styrkelse af arbejdsmarkedets parter og et udvidet samarbejde på tværs af grænserne derfor vil kunne bidrage betydeligt til at opfylde det tilstræbte lighedsprincip; der imidlertid henviser til, at flertallet af arbejdstagerne i visse medlemsstater ikke er medlemmer af fagforeninger, og at det ofte er disse arbejdstagere, der er de sidste til at blive orienteret om deres rettigheder og pligter,

K. der henviser til, at det ville være hensigtsmæssigt, hvis arbejdsmarkedets parter, i de medlemsstater, hvor direktivet gennemføres gennem overenskomster, fik direkte adgang til oplysninger om de udstationerende virksomheder, således at de kunne udøve den kontrol, som i andre medlemsstater er underlagt myndigheder, som har en sådan adgang til virksomhedsoplysninger,

L. der henviser til, at man i de tilfælde, hvor der sker en gensidig anerkendelse af de nationale arbejds- og ansættelsesvilkår gennem bilaterale og trilaterale aftaler mellem medlemsstater og mellem arbejdsmarkedets parter, med held forebygger omgåelse af de nationale standarder, og at dette også har forbedret samarbejdet mellem forbindelseskontorerne og udvekslingen af informationer mellem fagforeningerne,

M. der henviser til, at der stadig er behov for udstationeringsdirektivet for at skabe juridisk sikkerhed for udstationerede arbejdstagere og de berørte virksomheder, og til, at Kommissionen bør gøre en aktiv indsats for at gøre samarbejdet mellem medlemsstaterne og deres forbindelseskontorer og arbejdstilsyn mere effektivt, navnlig med henblik på at bekæmpe illoyal konkurrence og social dumping,

N. der henviser til, at medlemsstaterne i EU-15 i en præferenceregel i tiltrædelsestraktaten har forpligtet sig til ikke at stille borgere fra de ti nye medlemsstater dårligere end tredjelandsstatsborgere med hensyn til den frie bevægelighed; der endvidere henviser til, at dette kun er muligt, hvis tredjelandsstatsborgernes ophold er kendt af de relevante myndigheder; der henviser til, at værtsmedlemsstaterne ikke må stille mere vidtgående krav til udstationerede arbejdstagere fra tredjelande, når de er blevet lovligt ansat af en tjenesteyder, som er etableret i en medlemsstat,

1. konstaterer, at Kommissionen i sine retningslinjer både anerkender udstationeringsdirektivets sociale sigte og værtslandets fulde ansvar for at gennemføre dette mål ved at garantere alle arbejdstagere beskyttelse og rettigheder under deres ophold; konstaterer, at Kommissionen opfordrer medlemsstaterne til at påtage sig deres ansvar og samtidig garanterer virksomhedernes ret til at udbyde tjenesteydelser på tværs af grænserne i medfør af EF-traktatens artikel 49;

2. understreger, at vanskelighederne i forbindelse med gennemførelsen af udstationeringsdirektivet delvist skyldes den manglende gennemførelse i national ret i samtlige medlemsstater, og opfordrer i den forbindelse Kommissionen til at holde Europa-Parlamentet orienteret om udviklingen i traktatovertrædelsessagerne mod de forsømmelige medlemsstater; understreger desuden vanskelighederne i forbindelse med gennemførelsen af direktivet som følge af forskelle i fortolkningen af visse nøglebegreber (arbejdstager, minimumsløn, underleverance), både arbejdstageres og små og mellemstore virksomheders vanskeligheder med at få adgang til oplysninger og vanskelighederne i forbindelse med kontrollen med overholdelsen af direktivets bestemmelser;

3. konstaterer, at Kommissionens retningslinjer tilsigter en bedre gennemførelse af udstationeringsdirektivet med det formål at mindske de nuværende begrænsninger i medlemsstaterne, som udgør en alvorlig hindring for en effektiv udstationering af arbejdstagere; konstaterer imidlertid, at Kommissionen i sin fortolkning af lovgivningen i nogle tilfælde går ud over, hvad der er blevet fastlagt i Domstolens retspraksis; konstaterer, at Kommissionen i konklusionerne til retningslinjerne erkender, at kontrolforanstaltningerne skal defineres bedre, og at adgangen til oplysninger skal forbedres; forventer dog, at der tages relevante skridt af bindende karakter til forbedring af gennemførelsen af direktivet;

4. opfordrer Kommissionen til at fremsætte et forslag til direktiv om kravene til besætninger om bord på skibe, som udfører fast færgedrift af passagerer og gods mellem medlemsstater;

5. konstaterer, at en af de vigtigste praktiske vanskeligheder for en vellykket gennemførelse af udstationeringsdirektivet er spørgsmålet om dobbelt udstationering, og at der er behov for en bedre samordning mellem medlemsstaterne og en forbedret notifikationsprocedure for at modvirke dette;

6. bemærker, at det i Kommissionens retningslinjer oplyses, at udstationeringsdirektivet i nogle medlemsstater ikke anvendes i praksis, og opfordrer derfor Kommissionen til at træffe passende foranstaltninger i denne sammenhæng;

Arbejdsforhold og definition af "arbejdstager"

7. tilslutter sig synspunktet i Kommissionens retningslinjer, at udstationeringsdirektivet ikke er den rette kontekst til at tage spørgsmålet om de selvstændiges situation op; fastslår på baggrund af rapporter med udgangspunkt i den nuværende praksis, at anvendelse af pro forma-selvstændige er en udbredt metode til omgåelse af mindstestandarderne i udstationeringsdirektivets artikel 3;

8. opfordrer på baggrund af Perulli-undersøgelsen om økonomisk afhængighed/tjenesteforholdslignende beskæftigelse (tjenesteforholdslignende beskæftigelse: juridiske, sociale og økonomiske aspekter) medlemsstaterne til at tilpasse deres definition af "ansat", så der kan skelnes klart mellem "erhvervsdrivende", inklusive økonomisk uafhængige virksomheder, der arbejder for flere gensidigt uafhængige virksomheder på den ene side og "ansatte", der i en organisatorisk og økonomisk afhængig sammenhæng arbejder under tilsyn og er aflønnede, på den anden;

9. konstaterer, at Domstolen flere gange har fastsat præcise kriterier for en skelnen mellem "arbejdstagere" og "selvstændige"; mener i betragtning af medlemsstaternes beføjelser til at fastlægge status i forbindelse med arbejdsmarkedslovgivningen, at Kommissionen bør sikre, at dette sker under overholdelse af de retningslinjer, som Domstolen har opstillet; opfordrer Kommissionen til hurtigst muligt at indlede forhandlinger med medlemsstaterne for at sikre gennemsigtige og ensartede kriterier for definitionen af "arbejdstagere" og "selvstændige" i henhold til arbejdsmarkedslovgivningen;

10. påpeger, at det i øjeblikket er en vanskelig og langsommelig proces at bevise, om en pro forma-selvstændig er de facto-lønmodtager, og at arbejdet derfor muligvis er afsluttet og arbejdstageren rejst hjem, når det endelig bevis foreligger,

11. opfordrer til øget udveksling af oplysninger mellem medlemsstaternes arbejdstilsyn for at gøre det muligt at føre en fælles kampagne mod proforma-selvstændige, navnlig gennem udveksling af informationer;

12. konstaterer, at retspraksis giver værtmedlemsstaten ret til at kræve de nødvendige dokumenter, så de kan kontrollere overholdelsen af beskæftigelsesbetingelserne i udstationeringsdirektivet; mener ikke, at disse dokumenter skal begrænses til timesedler eller dokumenter vedrørende sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, forudsat kravene er rimelige; fremfører endvidere, at den medlemsstat, hvor virksomheden normalt driver virksomhed (udsendelsesmedlemsstaten), er forpligtet til at udlevere formular E 101 til værtsmedlemsstaten som bevis på, at den udstationerede arbejdstager er tilknyttet udsendelsesmedlemsstatens syge- og socialsikring;

13. henviser til, at der kan opstå forskelle i ansættelsesvilkårene i de medlemsstater, som ikke har indført bestemmelserne i henhold til direktivets artikel 3, stk. 9, for at sikre, at udstationerede vikarer er omfattet af de samme vilkår som dem, der gælder for vikarer i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres; opfordrer de pågældende medlemsstater til at træffe foranstaltninger med henblik på at gøre en ende på denne forskelsbehandling;

Sikring af arbejds- og ansættelsesforhold i henhold til udstationeringsdirektivets artikel 3

14. gentager, at udstationeringsdirektivet fastsætter de vigtigste minimumsbestemmelser for medlemsstaterne vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen og i beskæftigelsen, som finder anvendelse på udstationerede arbejdstagere på deres territorium, og til, at direktivet ikke er til hinder for, at medlemsstaterne håndhæver andre arbejds- og beskæftigelsesbestemmelser, der er fastsagt i kollektive overenskomster, som finder almen anvendelse, eller for indførelse af andre arbejds- og beskæftigelsesbestemmelser, for så vidt der er tale om grundlæggende retsprincipper (ordre public); er modstander af, at Kommissionen anvender en snæver fortolkning af de grundlæggende retsprincipper (navnlig ved at gennemføre bestemmelserne i Rom-konventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der finder anvendelse på kontraktlige forpligtelser, som en forordning (KOM(2005)0650));

15. konstaterer, at fagforeningerne i mange medlemsstater spiller en rolle som partnere i overenskomstforhandlinger, og at Kommissionen i en sag ved EF-Domstolen [13] har fastslået, at de særlige nordiske kollektive forhandlinger er i overensstemmelse med EF-traktaten og med udstationeringsdirektivet;

16. fremhæver, at der for at sikre en korrekt anvendelse af udstationeringsdirektivet, er behov for en person, der kan fungere som repræsentant for den udstationerende virksomhed for at gøre reglerne og betingelserne i udstationeringsdirektivet gennemførlige;

17. konstaterer, at den nationale lovgivning vedrørende arbejds- og ansættelsesforhold, herunder bestemmelser om lovfæstede mindstelønninger, bør finde anvendelse i de tilfælde, hvor der ikke findes kollektive overenskomster som defineret i artikel 3, stk. 8, i direktivet om udstationering af arbejdstagere;

18. konstaterer, at alle foranstaltninger, som oplyser arbejdstagere om deres rettigheder og støtter dem i at håndhæve disse rettigheder, bidrager til en vellykket gennemførelse af udstationeringsdirektivet; mener, at der er et presserende behov hos alle berørte parter for en orientering og bevidstgørelse om de rettigheder, som dette direktiv giver; opfordrer Kommissionen til aktivt at støtte disse foranstaltninger; glæder sig derfor over Kommissionens initiativ til et websted med oplysninger om udstationering af arbejdstagere med direkte link til den relevante nationale lovgivning; pointerer, at oplysningerne bør gives på de relevante sprog;

19. mener, at en effektiv gennemførelse af udstationeringsdirektivet ikke skal sikres gennem et omfattende bureaukrati, men derimod gennem øget information og enkle procedurer, så befolkningen kan få kendskab til sine rettigheder; opfordrer derfor Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene i Dublin til at udvikle retningslinjer for den bedste praksis for udarbejdelse af information til arbejdstagere og arbejdsgivere;

20. understreger betydningen af, at værtslandet bibeholder retten til at fastsætte mindstelønnen i medfør af artikel 3, stk. 1, i udstationeringsdirektivet, men opfordrer de medlemsstater, hvor mindstelønnen fastsættes ved kollektive overenskomster, til at lette adgangen til oplysninger om minimumslønniveauet for virksomheder, som ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat;

21. beklager det manglende samarbejde mellem de forskellige instanser på EU-plan og på nationalt plan og med arbejdsmarkedets parter i de forskellige sektorer, som spiller en meget vigtig rolle, og forventer, at Kommissionen vil stimulere samarbejdet mellem de nationale forbindelseskontorer og arbejdsmarkedets parter i de forskellige berørte sektorer; mener, at der på europæisk plan er behov for et samarbejde mellem Kommissionens tjenestegrene, herunder ekspertgruppen, og arbejdsmarkedets parter i de forskellige sektorer;

22. opfordrer til indførelse af en effektiv beskyttelse af arbejdstagere, som indberetter overtrædelser af deres rettigheder på deres arbejdsplads;

23. konstaterer, at deltagelse i feriepengeordninger i henhold til generelle overenskomster i nogle medlemsstater indebærer en ekstra beskyttelse af de udstationerede arbejdstagere, og at den direkte betaling til arbejdstagerne i henhold til Domstolens afgørelse i Finalartesagen er rimelig, hvilket betyder, at udstationerende virksomheder kan forpligtes til at indbetale bidrag til de feriepengeordninger, som udstationerede arbejdstagere også skal have adgang til, så de også får fordel heraf; anser det for påkrævet, at de udstationerede arbejdstagere orienteres udførligt om reglerne for sådanne feriepengeordninger;

24. tager til efterretning, at arbejdsmarkedets parter i nogle sektorer har udviklet informationsværktøjer med orientering om vilkårene for udstationerede arbejdstagere; opfordrer medlemsstaterne til at fremme indsamlingen af sådanne oplysninger inden for andre økonomiske sektorer med henblik på at lette både arbejdstageres og arbejdsgiveres adgang til disse vigtige oplysninger og forbedre overholdelsen af udstationeringsdirektivet;

25. påpeger, at eksperter er ved at udarbejde fact sheets for de enkelte medlemsstater, hvilket vil forbedre indholdet af Kommissionens retningslinjer; henstiller, at der i retningslinjerne i fuld udstrækning tages hensyn til sådanne bidrag for at overvinde informationskløften;

26. konstaterer, at det offentlige har et klart ansvar for og skal yde et væsentligt bidrag til at imødegå unfair konkurrence ved kun at give kontrakter til virksomheder, som overholder alle de i værtslandet gældende bestemmelser med hensyn til udstationeringsdirektivets artikel 3; henviser i denne forbindelse til forsyningsvirksomhedsdirektivets artikel 55 [14], som fastsætter, at ordregivere kan kræve oplysning om arbejdssikkerhed og ansættelsesforhold, hvis tilbuddene er usædvanligt lave med hensyn til varer, arbejder eller tjenesteydelser;

27. mener, at de udstationerende virksomheder og hovedentreprenørerne, når der gives kontrakter til udstationerede underleverandører, i fællesskab skal betragtes som ansvarlige for de udstationerede arbejdstageres levevilkår i værtslandet, så det sikres, at de er rimelige;

28. henviser til Domstolens afgørelse i Wolff & Müller-sagen, hvor det fastslås, at et lovbestemt system med solidarisk hæftelse for hovedentreprenører bidrager til at sikre beskyttelsen af arbejdstagerne og derfor er et tvingende alment hensyn; opfordrer de medlemsstater, som endnu ikke har en sådan national lovgivning, til snarest at afhjælpe denne mangel; opfordrer Kommissionen til at indføre bestemmelser om solidarisk hæftelse for hovedentreprenører for at forebygge misbrug i form af grænseoverskridende underleverancer for herigennem at skabe et åbent og konkurrencedygtigt indre markedet for samtlige virksomheder;

Sikring af en effektiv kontrol

29. konstaterer, at de nationale myndigheder ifølge gældende retspraksis kan træffe de fornødne foranstaltninger for at kontrollere, at ansættelsesvilkårene som fastsat i artikel 3 i udstationeringsdirektivet overholdes; er enig i Kommissionen konklusion om, at værtsmedlemsstaten skal kunne kræve en forudgående anmeldelse fra tjenesteyderen, så den kan kontrollere overholdelsen af ansættelsesvilkårene;

30. mener, at en fælles indsats for at kontrollere overholdelsen af reglerne har væsentlige administrative fordele frem for bilaterale kontakter mellem medlemslandene; opfordrer derfor Kommissionen til at koordinere medlemslandenes indsats for at kontrollere, at virksomhederne i værtslandet overholder direktivet;

31. konstaterer, at foranstaltninger i henhold til udstationeringsdirektivets artikel 5 kun er effektive, hvis der kan gennemføres sanktioner; peger på, at dette forudsætter, at bøder kan udstedes til en repræsentant for virksomheden efter national lovgivning, da bødestraffe i forbindelse med den gensidige anerkendelse kun forfølges, hvis straffesagen er behørigt indledt i værtslandet;

32. henviser til Kommissionens bemærkninger om de nationale forbindelseskontorers manglende effektivitet; konstaterer endvidere, at projektet om at gøre de nationale forbindelseskontorer operationelle har højeste prioritet i Kommissionen og medlemsstaterne, og at ansvaret for de nationale forbindelseskontorers virke deles mellem Kommissionen og medlemsstaterne;

33. støtter uforbeholdent Kommissionens opfordring til medlemsstaterne om at gøre det fornødne for at stille det nødvendige udstyr og de nødvendige ressourcer til rådighed for deres forbindelseskontorer og kontrol- og tilsynsmyndigheder, så disse effektivt kan reagere på anmodninger om oplysninger og samarbejde; opfordrer medlemsstaterne til at etablere et grænseoverskridende samarbejde mellem kontrol- og tilsynsmyndighederne og opfordrer Kommissionen til aktivt at støtte dette samarbejde ved at forbedre de oplysninger, der ligger på dens websted og ved at gøre det obligatorisk for arbejdsmarkedets parter i værtslandet at oprette et kontaktpunkt for udstationerede arbejdstagere og efterfølgende at oprette en permanent europæisk struktur med henblik på et grænseoverskridende samarbejde;

34. henviser til, at Kommissionen agter senest et år efter vedtagelsen af sine retningslinjer at vedtage en beretning med en beskrivelse af situationen i medlemsstaterne med hensyn til de forskellige aspekter, der er nævnt i retningslinjerne, for at foretage en evaluering af, hvilke fremskridt der er sket vedrørende disse spørgsmål; understreger, at denne beretning også bør omhandle bestræbelserne på at løse de juridiske spørgsmål, der er nævnt Kommissionens gennemførelsesrapport; kræver at blive hørt reelt om denne rapport, så det kan træffe afgørelse om, hvorvidt der er behov for en ændring af direktivet;

35. opfordrer Kommissionen til hvert andet år at give Parlamentet og Rådet konkrete oplysninger om gennemførelsen af udstationeringsdirektivet i national ret og til i den forbindelse at lægge vægt på overtrædelser af udstationeringsdirektivet;

*

* *

36. pålægger sin formand at sende denne beslutning til Rådet og Kommissionen samt til medlemsstaternes regeringer og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg.

[1] EFT L 18 af 21.1.1997, s. 1.

[2] EUT C 92 E af 16.4.2004, s. 404.

[3] EUT L 76 af 22.3.2005, s. 16.

[4] [1994] Sml. I-3803.

[5] [1999] Sml. I-8453.

[6] [2001] Sml. I-7831.

[7] [2002] Sml. I-1425.

[8] [2004] Sml. I-9553.

[9] [2004] Sml. I-10191.

[10] [2006] Sml. I-885.

[11] EFT L 288 af 18.10.1991, s. 32.

[12] "Vedtagne tekster", P6_TA(2006)0061.

[13] Sag C-341/05 Laval, afventer domsafgivelse.

[14] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT L 134 af 30.4.2004, s. 114).

--------------------------------------------------