Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »De nye teknologiers konsekvenser for beskæftigelsen« (97/C 66/20)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede på mødet den 21. februar 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »De nye teknologiers konsekvenser for beskæftigelsen«.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede på mødet den 21. december 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 19, stk. 1, at nedsætte et underudvalg, som skulle forberede ØSU's arbejde.

Underudvalget vedtog et forslag til udtalelse den 11. oktober 1996. Vasco Cal var ordfører; Giannino Bernabei og Roger Ramaekers medordførere.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på den 340. plenarforsamling af 27. og 28. november 1996, mødet den 27. november 1996, med 80 stemmer for, 5 imod og 5 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg afholdt i oktober 1995 en særlig plenarforsamling om beskæftigelsessituationen. Der blev her behandlet forskellige udtalelser (), som var forberedt af de ØSU-sektioner, der havde ansvaret for de spørgsmål, som blev debatteret i EU's institutioner. Udtalelserne havde det til fælles, at de alle omhandlede indvirkningerne på beskæftigelsen (se specialbrochuren).

1.2. Denne initiativudtalelse har til formål at udvide, ajourføre og uddybe de emner, som blev debatteret, og specielt se på virkningerne af indførelsen af ny teknologi samt på beskæftigelsen. Dette emne er udførligt behandlet i forskellige internationale instanser og i EU-organer. Her skal særligt fremhæves OECD's nylige studie om »Teknologi, produktivitet og jobskabelse«, Europa-Kommissionens grønbog om informationssamfundet (), rapporterne fra den rådgivende gruppe vedrørende konkurrenceevne (), fra forummet om informationssamfundet () og fra ekspertgruppen om informationssamfundet (). Andre studier og rapporter, som ØSU har udtalt sig om eller som det er ved at afgive udtalelse om (hvidbogen om almen uddannelse og erhvervsuddannelse - på vej mod det kognitive samfund, grønbogen om innovation (), eventuelt meddelelsen om distancearbejde osv.), har behandlet disse spørgsmål, hvilket tydeligt viser, hvor aktuelle og vigtige de er.

1.3. ØSU er ikke til sinds at gentage undersøgelser og diskussioner, men vil blot udtale sig om de mest relevante spørgsmål og bidrage med henstillinger og forslag, som rettes til de ansvarlige beslutningsorganer i Den Europæiske Union, og som tillige kan tjene til at udvide drøftelserne i de samfunds- og erhvervsorganisationer, som er repræsenteret i ØSU.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Det er et faktum - det har økonomer accepteret og historien vist indtil begyndelsen af 1970'erne - at produktivitetsforøgelse på lang sigt har været en afgørende faktor bag vedvarende økonomisk vækst, højere løn, højnet levestandard og større beskæftigelse. Men især siden midten af 1970'erne, hvor den økonomiske vækst i Europa og i USA var lavere end i efterkrigstiden, har man stillet det spørgsmål, hvorfor produktivitetsstigningen næsten er ophørt, ikke mindst da det er den fremherskende opfattelse, at den teknologiske udviklingstakt blev øget i denne periode, og især i de sidste ti år (informations- og kommunikationsteknologier, bioteknologi, nye materialer, energiteknologier).

2.2. Der er fremført forskellige forklaringer på dette »produktivitetsparadoks«: fejlagtig og problematisk måling af økonomiske fænomener, såsom produktivitet, forholdet mellem makroøkonomiske vilkår og innovationsprocessen, samt det forhold, at vore dages erhvervs- og samfundsmodeller ikke er gearet til at kunne drage fuld fordel af de nye teknologiers potentiale. I en makroøkonomisk sammenhæng, hvor væksten i den endelige efterspørgsel er taget af, sammenlignet med tidligere, og hvor den erhvervsaktive befolkning er fortsat med at stige, har resultatet bl.a. været en stigning i arbejdsløsheden, herunder især langtidsarbejdsløsheden, arbejdsløsheden blandt ufaglærte og arbejdsløsheden blandt unge, som søger deres første job.

2.3. Opfattelserne af den fremtidige udvikling er forskellige. På den ene side er der dem, som vurderer, at de nuværende ændringer er så radikale og kvalitativt set forskellige fra de hidtidige ændringer, at det er nødvendigt med en helt ny indstilling til den måde, arbejde og indkomst fordeles på. På den anden side er der andre, som vurderer, at den nuværende skævhed mellem arbejdskraftudbud og -efterspørgsel er midlertidig og at de nuværende arbejdspladsnedlæggelser, som skyldes indførelse af nye teknologier, især informations- og kommunikationsteknologier, vil blive efterfulgt af et opsving i beskæftigelsen, bl.a. i nye sektorer og aktiviteter. I begge tilfælde erkendes det, at virkningen på jobskabelsen ikke vil optræde automatisk, og at der nu er behov for både makroøkonomiske og mikroøkonomiske initiativer, som stiller sig mere positivt til økonomisk vækst og jobskabelse, hvilket Europa-Kommissionens hvidbog er et nyligt eksempel på.

2.4. Tidligere spredte de teknologiske ændringer sig langsomt og var begrænset til visse af økonomiens sektorer. Dette indebar, at de arbejdspladser, som gik tabt i én sektor, kunne opvejes af jobskabelse i andre sektorer (typiske eksempler herpå er, at landbrugets arbejdskraft gik over til industrien, og at fremstillingssektorens arbejdskraft gik over til tjenesteydelser). I vore dage er det imidlertid sådan, at nye, prisbillige teknologier spreder sig hurtigt til alle sektorer af det økonomiske liv og til næsten samtlige samfundslivets områder.

2.5. Teknologier indføres i langsommere tempo i Europa end i andre mere dynamiske dele af verden og er ikke fulgt op af den stigning i investeringerne, som førhen var med til at udligne arbejdspladstabet. Selv om afkastet af investeringer i Den Europæiske Union igen er nået op på de historiske niveauer fra 1960'erne, fokuserer investeringerne i EU fortsat på rationalisering frem for på ekspansion.

2.6. De spekulative finansielle investeringers stigende omfang, som understøttes af kapitalens frie bevægelighed, og som muligvis er mindre risikobetonede, og i nogle medlemslande muligvis er underlagt mere gunstige beskatningsvilkår, kan også have virket dæmpende på de produktive investeringer.

2.7. Udviklingen af en ny kultur er derfor grundlæggende, både når det gælder udbud og efterspørgsel, og vil kræve deltagelse fra både arbejdsgiver- og lønmodtagerside, uddannelsessektoren og de offentlige myndigheder, hvilket indebærer en positiv tilgang til den dynamiske vekselvirkning mellem vækst, teknologi og beskæftigelse. Der må tilvejebringes en god sammenhæng mellem fornuftig planlægning og optimal udnyttelse af menneskelige ressourcer, som er de vigtigste midler til udvikling, samt en socioøkonomisk udviklingsmodel, som fremmer en positiv indstilling til teknologi og til de globale konkurrencemæssige udfordringer, således at man nedbringer usikkerheden og skaber incitamenter til igangsættelse og faglig dygtighed. Europas fremtid og dets rolle i verden beror på dets konkrete evne til at skabe en innovativ kultur: kultur er fremtidens strategiske ressource, som vil blive afgørende for Europas konkurrencemæssige fordele i forhold til andre store områder i verden.

2.8. På det mikroøkonomiske plan erkendes det, at opdelingen mellem faglært og ufaglært arbejdskraft gradvist er ved at ændre sig til en opsplitning i en kreativ, aktivt arbejdende arbejdskraft på den ene side og en rutinebetonet, overvåget arbejdskraft på den anden. Også beskæftigelsesstrukturen er inde i store ændringer, med et fald i antallet af heltidsansatte og ansatte med kontrakt på ubestemt tid, og en stigning i antallet af deltidsansatte og ansatte med tidsbegrænset kontrakt. Endvidere bliver flere selvstændige.

2.9. Den tiltagende ulighed mellem arbejdstagerne, som har vist sig gennem de seneste årtier, har også beroet på en forværring af de ufaglærtes forhold og den større efterspørgsel efter faglærte, som besidder ny viden. Denne nye efterspørgsel har for en dels vedkommende skyldtes større krav til kvalifikationer og viden i kølvandet på den teknologiske innovation. Den har imidlertid også været en følge af det større konkurrencebetingede pres, som skyldes globaliseringen af produktionen, den internationale samhandel og direkte udenlandske investeringer.

2.10. De nye teknologier kan i høj grad udvide den enkeltes rolle i produktionsprocessen, men de kan også gøre arbejdstageren mere sårbar over for ændringer i den måde, arbejdet tilrettelægges på. Der findes tilfælde, hvor der sågar er tale om fald i de krævede kvalifikationer.

2.11. Selv i fremstillingsvirksomheder i i-landene, går hovedparten af personaleudgifterne i stadig stigende grad i retning af funktioner, som ikke hænger direkte sammen med produktionsmæssige aktiviteter (forskning, design, markedsføring, overvågning, finansiering, uddannelse, management og informationsteknologier). Udgifterne til det direkte produktionsrelaterede personale er faldet i relative tal og tegner sig i nogle tilfælde for mindre end en fjerdedel af de samlede personaleudgifter.

2.12. Som følge heraf omfatter industrivirksomheder flere og flere tjenesteydelser (enten internt i virksomheden eller udenfor, via eksterne leverandører), og den sektor, som leverer tjenesteydelser til virksomheder, er i stadig ekspansion. Disse organisatoriske ændringer finder sted sideløbende med udviklingerne i managementteori (»total quality management«, »just in time«, »kaizen«, »lean production«).

2.13. Formidlingen af resultaterne af forskning og udvikling kan øge de økonomiske fordele. Hvor dette førhen kom til udtryk i produktivitetsstigninger, som følge af indkøb af nyt produktionsudstyr, ses virkningen i dag tydeligere i servicesektoren, hvor der benyttes informations- og kommunikationsteknologier. Det bør fortsat være en prioritet at yde støtte og tilskyndelse til F& U og til udformning af nye produkter og processer, men der bør lægges større vægt på at formidle teknologien ud til hele erhvervslivet og til alle regioner i EU samt på at udnytte tanker og processer, som allerede er velkendte og veludviklede.

2.14. Virksomhedernes organisation og størrelse er også ved at ændre sig: vi har bevæget os fra en fase, hvor storvirksomhederne hævdede sig i kraft af stordriftsfordele, til en epoke, hvor de mindre og mellemstore virksomheder kommer til at spille en stor rolle for både produktion og innovation og for jobskabelse; og der forudses nu en styrkelse af »udvidede« virksomheder, som er organiseret i samarbejdsnetværker omkring informationssystemer, hvor der er tale om sameksistens mellem enheder med forskellig kulturbaggrund.

2.15. For at kunne udnytte de nye teknologier mere effektivt og for at kunne konkurrere bedre i en global økonomi udvikler virksomhederne en mere koncentreret organisation omkring deres kerneaktiviteter (»core activities«), med mere decentraliserede styringsstrukturer, med en bredere kompetencefordeling og med krav til arbejdskraften om nye, større og mere alsidige kundskaber.

2.16. Akkumulering af viden inden for virksomhederne får stadig større betydning for deres konkurrenceevne. Innovation er den proces, hvorved ny viden omdannes til nye produkter og produktionsprocesser. I hvilken udstrækning teknologierne udnyttes, afhænger således af den viden, en virksomhed har indsamlet, og af evnen til at tilrettelægge udnyttelsen af denne viden.

2.17. Selv om det er velkendt, at faglig uddannelse bidrager til at øge arbejdstagernes samlede viden, er nogle virksomheder tilbøjelige til ikke at investere i sådan uddannelse, fordi ønsket om kortsigtet rentabilitet får dem til at skære i omkostningerne, herunder specielt dem, som først giver resultater på længere sigt. I en OECD-undersøgelse nævnes det sågar som en investeringshæmmende faktor, at uddannede arbejdstagere kan »rekrutteres af andre virksomheder«.

2.18. Fortalerne for ekstern fleksibilitet (virksomheders mulighed for at afskedige og ansætte alt efter behovet for arbejdskraft) og fortalerne for intern fleksibilitet (hvor sigtet er at værne om knowhow og den indsamlede viden), har forskellige opfattelser af behovet for fleksibilitet. Flere nylige eksempler tyder på, at virksomheder, som går ind for større intern end ekstern fleksibilitet, har lettere ved at udligne konjunkturudsving, fordi de har bedre muligheder for at reagere hurtigt på dem.

2.19. De beskæftigelsesmæssige virkninger af nye teknologier afhænger også af den måde, hvorpå interessekonflikter i storvirksomheder løses mellem aktionærerne (på dette punkt får investeringsfonde stadig større betydning), ledelsen (særligt de tekniske medarbejdere), kunderne, leverandørerne (hvis indflydelse er stigende som følge af ovennævnte netværksaktiviteter) og arbejdstagerne.

2.20. Holdningen til de igangværende ændringer og deres indvirkning på beskæftigelsen, arbejdet, adgangen til viden, lovgivningen, kulturen, myndighederne, uddannelse, uligheder, udelukkelse og etik giver ikke blot anledning til forhåbninger, men også til frygt, især blandt de økonomisk set mest sårbare og mest ustabile grupper.

2.21. I en overgangsfase mellem to modeller, hvad samfundsstruktur og økonomisk organisation angår, må der nødvendigvis være en periode med intens politisk debat. Hvis denne foregår på ansvarlig vis, vil den være af umådelig nytte, hvis der med held skal banes vej for teknologiske og samfundsmæssige ændringer og befæstes en ny etik, som er forenelig med virksomhedernes sociale ansvar og med en social markedsøkonomi.

2.22. De nye teknologier og teknologiernes spredning inden for alle økonomiske og samfundsmæssige aktiviteter fremskynder de hurtige ændringer, som foregår i samfundet: ændringer i demografi og i henseende til markeder, samfundsstrukturer og værdier. Informationssamfundet eller det, der betegnes som videnssamfundet (som får et nyt teknologisk grundlag med alle informationsteknologierne), er ved at antage form, og de sociale og kulturelle aspekter kan ikke holdes adskilt fra de tekniske og økonomiske aspekter.

3. Henstillinger og vigtige forslag

3.1. Det er nødvendigt at tilvejebringe forudsætningerne for at udvide den demokratiske debat om den samfundsmodel, der formår at sikre de bedste vilkår for fuld udnyttelse af de nye teknologier som reaktion på menneskers voksende, forskelligartede behov.

3.1.1. For at sikre den bedste overgang fra det nuværende postindustrielle samfund til videnssamfundet er det nødvendigt, at de politiske magthavere fremmer en så bred debat som muligt om de aktuelle spørgsmål, for at få ændringsprocessen i gang, for at forbedre accepten heraf samt for at foregribe og mindske dens negative konsekvenser.

3.1.2. De forskellige aspekter af det samfund, som er ved at tage form, er analyseret indgående - voksende digitalisering, virtual reality, multimedier, en opsplittet samfundsstruktur, netværksfunktioner, integration af teknologier, permanent produkt- og procesinnovation, økonomiske realtids-transaktioner, direkte kontakter mellem producenter og forbrugere, markedsglobalisering. Den måde forandringerne sker på får dybtgående konsekvenser, bl.a. for ændringerne på arbejdsmarkedet og for de stadig større forskelle i indkomster, viden og aktiviteter.

3.1.3. Den sociale samhørighed, bevarelse af den kulturelle og institutionelle mangfoldighed og den teknologiske effektivitets forenelighed med livskvaliteten er noget, som er helt nødvendigt for at sikre en bæredygtig udvikling på lang sigt.

3.1.3.1. Den sociale samhørighed har, således som det erkendes i OECD's rapport, udover sin egen værdi også en stor økonomisk værdi, og den måde, hvorpå »vinderne« kan kompensere »taberne« i forandringsprocessen, bør debatteres og løses.

3.1.3.2. Ressourcernes og innovationssystemernes forskelligartethed forbedrer effektiviteten. Det er nødvendigt at sikre, at én enkelt kultur ikke får overherredømmet, og at de indbyrdes forbindelser mellem de forskellige systemer og kulturer bidrager til at styrke synergieffekten på globalt plan.

3.1.3.3. Centrale aspekter i denne debat er overgangen fra samfundsaccept af de teknologiske ændringer til arbejdsmarkedsparternes samråd om disses indførelse og samfundskontrol med disses virkninger samt formuleringen af de nye behov for at skabe et bedre levemiljø og mulighederne for at tilpasse sig forandringerne, takket være de nye teknologier.

3.2. Det erkendes stadig oftere, at undervisning og uddannelse er de forhold, som bedst kan fremme identifikation, integration, social fremgang og selvrealisering; disse er nøglefaktorerne til lige muligheder.

3.2.1. I videnssamfundet, hvor strømmen og mængden af information er stadig stigende, hvor de teknologiske og økonomiske ændringer tager til, og hvor arbejdets karakter og produktionens og tjenesteydelsernes organisering ændrer sig, er det nødvendigt at tilvejebringe forudsætningerne for at forberede befolkningen på at varetage dens ansvar og på at handle mere selvstændigt.

3.2.2. Det er nødvendigt at ændre udbudet og samtidig at gøre de endelige brugere og forbrugerne opmærksomme på de nye muligheder for at undgå en forværring af den »teknologiske arbejdsløshed«. Som den rådgivende gruppe vedrørende konkurrenceevne erkendte det: »overgangen til informationssamfundet vil blive hurtigere og meget lettere, hvis den teknologiske udvikling følges op af øget efterspørgsel« ().

3.2.3. Det er nødvendigt at tilpasse uddannelsessystemets metoder og indhold for at kunne foregribe de nødvendige kundskaber og at kunne drage nytte af det potentiale, som de nye teknologier indebærer, for at gøre de negative følger så små som muligt og de positive følger så store som muligt.

3.2.4. Uddannelse af lærere og andre undervisere er særlig vigtig, fordi unge på nogle felter føler sig mere fortrolige med de nye teknologier end dem, der skulle være deres læremestre. Forbindelsen mellem skole og arbejdsplads kan i denne sammenhæng fungere som en vigtig katalysator. Det er også nødvendigt at tildele budgetmidler, som står mål med denne prioriterede opgave.

3.2.5. Erhvervsuddannelsen skal ikke længere blot skue tilbage, men må rette blikket frem mod nye roller, nye opgavedelinger og nye ansvarsbeføjelser. Erhvervsuddannelse skal ikke opfattes som en udgift, der supplerer investeringer i nyt udstyr, men som en integrerende del af den organisatoriske tilpasningsproces; dette forudsætter færdigheder, såsom evne til gruppearbejde, problemløsning og planlægning.

3.2.6. Livslang uddannelse og løbende erhvervelse af færdigheder er vigtig for at undgå, at der opstår en kløft mellem dem, der ved noget, og dem, der ingenting ved, mellem dem, som kan reagere effektivt, og dem, der lider under konsekvenserne og skubbes til side.

3.3. Den offentlige sektors rolle må nyvurderes og ajourføres på baggrund af behovet for at skabe de infrastrukturer, som er nødvendige for udvikling og anvendelse af nye teknologier, herunder især informations- og kommunikationsteknologier, og for at sikre, at de hurtigt formidles ud til hele erhvervslivet. De seneste års nedgang i det offentliges investeringer, kan gøre det vanskeligt atter at komme op på de nødvendige niveauer. Konkretisering af programmet for transeuropæiske net er afgørende for at sikre sammenhængende moderne infrastrukturer på europæisk plan.

3.3.1. I de offentlige politikker for forskning og teknologisk udvikling på nationalt og EU-plan bør man i højere grad støtte forskningen på felter af almen interesse, såsom uddannelse, sundhed, miljø og på områder af blandet offentlig/privat interesse, såsom transport, kommunikation, energi og bymiljø. Man bør imødekomme samfundets behov og have øje for erhvervslivets konkurrenceevne og opretholdelsen af arbejdspladser.

3.3.2. De mål for industriel konkurrenceevne, som forsknings- og udviklingsprogrammerne har prioriteret, bør søge at modsvare en eventuel stigende efterspørgsel i samfundet og muliggøre en stadig forbedring af nye produkter, systemer og tjenester.

3.3.3. Den offentlige og private sektor som helhed kan gennem samordnede infrastrukturinitiativer og samordning af forsknings- og udviklingsprogrammer bidrage til at sætte skub i innovationsprocessen. Men den offentlige sektor kan også med sine offentlige indkøb skabe bedre forudsætninger for innovationsudviklingen.

3.3.4. Den offentlige sektor øver også indflydelse på skabelsen af den regulerende ramme, som virksomhederne opererer indenfor, især gennemførelsen af det indre marked. Den må bidrage til i så vid udstrækning som muligt at formulere strategiske alternativer, som virksomhederne må informeres om i god tid.

3.3.4.1. FTU-politikken på nationalt og EU-plan må bygge på værktøjer, som kan forudsige og informere om teknologiske og beskæftigelsesmæssige scenarier med henblik på en samordnet, konsekvent udvikling af en ramme for hurtig udveksling af oplysninger om både beskæftigelse og teknologisk udnyttelse, på basis af europæiske netværkssystemer. Disse teknologiske og beskæftigelsesmæssige scenarier skal sætte forskerne i stand til at fastlægge FTU-prioriteter ved brug af en »bottom-up«-indfaldsvinkel. Endvidere bør forskerne samordne deres egen forskningsindsats med integrerede projekter på europæisk plan.

3.4. Specielt inden for produktion, forskning, udvikling og forvaltning af menneskelige ressourcer er virksomhedernes organisering foregået relativt langsomt. Det fremgår af forskellige undersøgelser, at disse forsinkelser i innovationsprocessen, når der er tale om virksomheders og den offentlige sektors organisering, er forklaringen på, at den hurtige teknologiske udvikling ikke har ført til en væsentlig stigning i den samlede produktivitet.

3.4.1. De øgede konkurrencekrav og udviklingen af managementbegreber må udnyttes til at strømline de komplekse og bureaukratiske ledelsesstrukturer, integrere planlægnings- og implementeringsprocesser, gøre »design« kredsløbet hurtigere, mere effektivt og bedre gearet til at lette organiseringen af produktion og service, eliminere urentable aktiviteter, forbedre kvaliteten, afkorte leveringstider og begrænse udgifter samt gøre produktion og tjenester mere fleksible for derigennem bedre at reagere på ændringerne på de stadig mere globale markeder, etablere langsigtede forbindelser med leverandører og kunder og dermed bidrage til en global forbedring af virksomhedsnetværkenes kvalitet.

3.4.2. Bestræbelserne på at indføre nyt udstyr og sørge for faglig uddannelse har nok sat virksomhederne i stand til at reagere bedre, men har ikke haft tilsvarende indvirkning på den samlede produktivitet. Dette gælder især i de tilfælde, hvor bestræbelserne ikke er fulgt op af gennemgribende ændringer i organisation og ledelse.

3.4.3. Der findes mange årsager til lakunerne i processen til omlægning af arbejdets organisering. En sådan proces kræver en stærk ledelse, som kan skabe en fornemmelse af arbejdets vigtighed og derigennem motivere de ansatte. En sådan ledelse må bygge på en åben og realistisk analyse af de mindre positive aspekter. Man bør sætte skub i samarbejdet inden for en gruppe, som er tilstrækkelig stærk, når det gælder information, viden, anseelse og menneskelige relationer, samt præsentere en vision af en fremtidig organisation, som kan skabe motivation og som er logisk, men som ikke indeholder forvirrende eller uforenelige tanker. En sådan ledelse bør kunne overbevise folk om, at forandringer er mulige og at de bør arbejde for disse mål, således at de er indstillet på at bringe ofre på kort sigt. Ledelsen bør benytte enhver tilgængelig kanal for at kommunikere med medarbejderne. Hindringerne for forandringsprocessen bør overvindes på en måde, som er socialt acceptabel. Der bør planlægges synlige forbedringer, men man bør ikke hvile på laurbærrene for hvert opnået fremskridt, men tværtimod gøre sig klart, at processen er langvarig. Slutteligen bør ledelsen sørge for, at forandringerne indprentes i virksomhedens organisationskultur, og at de gøres til en integreret del af værdierne og adfærden inden for organisationen.

3.5. Både de organisatoriske forandringer, de nye teknologiers karakteristika og de nye konkurrencevilkår forudsætter nye forhold på arbejdspladsen, hvor arbejdstagerne ikke nøjes med at udføre de foreskrevne arbejdsopgaver som hidtil, men også skal kunne tage initiativer og træffe beslutninger. De ansattes evne til fuldt ud at udnytte ny teknologi kreativt og til hurtigt og fleksibelt at reagere på markedsændringer, afhænger også af, hvor motiverede og engagerede de er.

3.5.1. At anvende ny teknologi for at styrke »Taylor«-modellen og henvise de ansatte til underordnede, rutinemæssige opgaver, er teknisk muligt og er sket i mange virksomheder. Men på lang sigt har denne indfaldsvinkel bevirket, at man ikke har formået at drage nytte af de nye forhold, ligesom den strider mod bestræbelserne på at skabe flere faglærte arbejdspladser.

3.5.2. En anden model, som er mere fremtidsorienteret og som beror på, at man udnytter teknologiske og organisatoriske innovationer, hvor arbejdstagerne kan kombinere teknisk viden med økonomiske beregninger, hvor de ikke blot udbygger deres alsidige kundskaber, men også udfører forskelligartede arbejdsopgaver (problemanalyse, vedligeholdelse og reparation af maskiner) samt besidder kundskaber i planlægning, har vist sig at give bedre resultater.

3.5.3. Teoretisk set findes der flere metoder til at afgøre, hvilken model en virksomhed eller en servicevirksomhed skal benytte, og der findes flere muligheder for at fastlægge reglerne for arbejdets nye organisering, men den metode, som svarer bedst til den europæiske sociale model, består i samråd, samordning og forhandling med arbejdstagernes repræsentanter. Ved hjælp af en social dialog på de forskellige niveauer er det muligt at overvinde modstanden mod forandringer, at skabe alternative fremtidsperspektiver og at knytte uddannelse sammen med forandringer i arbejdets og ledelsens organisering.

3.6. En fremskyndelse af vekselvirkningen mellem teknologi, vækst og beskæftigelse indebærer risiko for at skærpe den sociale og regionale udelukkelse. Der er derfor behov for aktive tiltag til støtte for de dårligt uddannede arbejdstagere og til unge førstegangsjobsøgende, idet disse grupper er de økonomisk set mest sårbare og dem, som især risikerer langtidsledighed.

3.6.1. Kampen mod udelukkelse bør styrkes i mindre gunstigt stillede regioner, hvis beliggenhed i yderområder forværres yderligere af manglen på strukturer og infrastrukturer, som er koblet sammen med netværker i resten af Den Europæiske Union, samt af teknologiske uligheder, som er langt større end de økonomiske uligheder. Den teknologiske udvikling skal derfor omfatte flere niveauer - regionalt, nationalt og EU - hvor der sideløbende med højteknologier kan udvikles en teknologi på et bredt grundlag, som tillige kan fremme udviklingen i industrisektorer med lavere teknologisk indhold, men som er afhængige af avancerede produktionsprocesser, da de ellers ikke vil kunne klare sig i den skærpede internationale konkurrence. I tråd med prioriteringen af den økonomiske og sociale samhørighed inden for EU, bør EU's FTU-politik samordnes med strukturfondenes indsats, således at der opnås størst mulig indbyrdes samvirke.

Bruxelles, den 27. november 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 18 af 22. 1. 1996, s. 37, 42, 54, 68, 74 og 83.

() KOM(96) 389 endelig udg.

() Rådgivende gruppe nedsat af Kommissionen i februar 1995 efter anvisninger fra det europæiske topmøde i Essen. Gruppen består af 13 sagkyndige, som repræsenterer private og offentlige banker, storvirksomheder og interessegrupper; formænd er C.A. Ciampi, fhv. italiensk premierminister og fhv. direktør for den italienske centralbank, og en fast repræsentant fra Kommissionen.

() Forum om »Informationssamfundet«: rådgivende gruppe, som holdt sit første møde i Bruxelles den 13. juli 1995 under forsæde af Martin Bangemann. Forummet udgøres af 125 medlemmer, som er personligt udpegede og som repræsenterer brugerne af nye tjenesteydelser (virksomheder, offentlige tjenester, forbrugersammenslutninger, SMV, erhverv), interessegrupper (fagforeninger, arbejdsgiversammenslutninger, universiteter, familiesammenslutninger), indholdsog tjenesteydelsesleverandører (forlag, radio- og tv-sendere osv.), netoperatører, fabrikanter af udstyr og institutioner (Europa-Parlamentet, ØSU, Regionsudvalget, kommissæren for dataydelser, regionale og lokale myndigheder).

() Gruppe af højtstående eksperter, som beskæftiger sig med sociale og samfundsmæssige aspekter af informationssamfundet. Den rådgivende gruppes eksperter er udvalgt i forståelse med kommissærerne for socialpolitik, informationssamfundet, forskning og uddannelse, det indre marked og regionalpolitik.

() EFT nr. C 212 af 22. 7. 1996.

() Rapport fra juni 1995, pkt. IV.2. - definition af en strategi.