Lissabontraktaten har i væsentlig grad ændret strukturen med hensyn til de gennemførelsesbeføjelser, som lovgiveren kan tillægge Kommissionen. Den sondrer klart mellem retsakter af kvasilovgivningsmæssig karakter på den ene side og retsakter, som gennemfører bestemmelserne i en basisretsakt, på den anden side. Den fastsætter også helt forskellige retlige rammer for de to typer retsakter.

Disse retsakter bør tilpasses ved et særskilt forslag, da de blev vedtaget på et retsgrundlag i henhold til afsnit V i del III i TEUF og derfor ikke er bindende for alle medlemsstater. De er således uforenelige med retsgrundlaget i de andre basisretsakter. I alle tre tilfælde har Det Forenede Kongerige og Irland valgt at deltage i de pågældende foranstaltninger i overensstemmelse med protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten. Danmark har – i overensstemmelse med protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten – valgt ikke at deltage i foranstaltningerne.

Da forordning (EU) nr. 182/2011 blev vedtaget, forpligtede Kommissionen sig til at tage de bestemmelser, der er knyttet til denne procedure, op til revision og efterhånden tilpasse dem ud fra de kriterier, der er fastlagt i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Kommissionen har tidligere, i 2013, fremsat et særskilt forslag om tilpasning af disse retsakter, men da de interinstitutionelle forhandlinger om disse sager gik i stå, trak Kommissionen som varslet i arbejdsprogrammet for 2015 forslagene tilbage.

Spørgsmålet om tilpasning blev taget op igen i forbindelse med drøftelserne om revisionen af den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning. Alle institutioner anerkendte behovet for tilpasning, og Kommissionen forpligtede sig til inden udgangen af 2016 at forelægge et nyt forslag om tilpasning af retsakter, der stadig indeholder henvisninger til forskriftsproceduren med kontrol. Med nærværende forslag følger Kommissionen op på dette tilsagn.

Samtidig forbedrer den interinstitutionelle aftale og den fælles forståelse om delegerede retsakter, som er knyttet dertil, også rammerne for delegerede retsakter og løser dermed det problem, som ofte har været hovedårsagen til, at Rådet ikke kunne godkende delegerede retsakter, nemlig spørgsmålet om høring af eksperter fra medlemsstaterne. Aftalen indeholder nu en klar forpligtelse for Kommissionen til systematisk at høre eksperter fra medlemsstaterne som led i udarbejdelsen af delegerede retsakter, herunder om teksten til udkastet. Dermed er en afgørende forudsætning for et vellykket nyt forsøg på at tilpasse de gamle bestemmelser om forskriftsproceduren med kontrol til Lissabontraktaten opfyldt. Denne forpligtelse indgår nu udtrykkeligt i de nye standardformuleringer, der skal anvendes i bestemmelser om delegation af beføjelser til Kommissionen. Aftalen anerkender også klart den vigtige rolle, som samarbejde og udveksling af synspunkter med Europa-Parlamentet i en tidlig fase af udarbejdelsen af delegerede retsakter spiller. Den bekræfter, at Europa-Parlamentet skal modtage alle dokumenter på samme tid som medlemsstaternes eksperter, herunder udkastene til delegerede retsakter, og giver mulighed for systematisk og lettere adgang for Europa-Parlamentets eksperter til møder i Kommissionens ekspertgrupper, som udarbejder delegerede retsakter. Endelig danner aftalen grundlag for, at Kommissionen indbydes til møder i Europa-Parlamentet (eller Rådet) med henblik på yderligere udveksling af synspunkter under udarbejdelsen af delegerede retsakter.

Tilpasningen til bestemmelserne om delegerede retsakter kommer ikke til at berøre igangværende procedurer, hvor der allerede afgivet udtalelse fra et udvalg i overensstemmelse med komitologiafgørelsen.

2.Tilpasningsmetode samt forslagets hovedelementer

Udgangspunktet for afgrænsningen af anvendelsesområdet for dette forslag, er de retsakter, der var omfattet af de respektive lovgivningsmæssige forslag om tilpasning, som Kommissionen fremsatte i 2013. Retsakter, som der i mellemtiden er fremsat særskilte lovgivningsforslag om, er ikke medtaget i nærværende forslag. Dette gælder to retsakter inden for retlige anliggender: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 af 11. juli 2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure er i mellemtiden blevet tilpasset ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 2015/2421 af 16. december 2015 om ændring af forordning (EF) nr. 861/2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure og forordning (EF) nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure.

I 2013-forslagene om tilpasning bestod den valgte lovgivningsmæssige tilgang ikke i at ændre de pågældende basisretsakter én for én, men i at fastsætte, at henvisninger til forskriftsproceduren med kontrol i basisretsakterne skal læses som henvisninger til artikel 290, henholdsvis artikel 290 eller 291. Ifølge denne fremgangsmåde ville hver enkelt basisretsakt altid skulle læses sammen med den relevante omnibusforordning, hvis den var blevet vedtaget.

Som følge af de problemer, som navnlig Rådet havde med denne fremgangsmåde, er der valgt en anden metode i nærværende forslag. Det foreslås nu, at hver enkelt berørt basisretsakt ændres. Denne fremgangsmåde ligner den, der blev fulgt, da bestemmelserne om forskriftsproceduren med kontrol blev indført som led i en tilsvarende foranstaltning i 2007. I hver enkelt basisretsakt foretages der derfor en række ændringer. Bestemmelsen om delegation af beføjelser, dvs. den tekst, der indeholder den materielle beføjelse til anvendelse af forskriftsproceduren med kontrol, omformuleres og følger i stedet den vedtagne ordlyd til standardbestemmelserne i artikler om delegation af beføjelser. Standardartiklen om udøvelse af delegationen, dvs. procedurebestemmelsen, indsættes i hver enkelt basisretsakt, og henvisninger til forskriftsproceduren med kontrol udgår. Hvis beføjelserne giver mulighed for at ændre basisretsakten, nævnes det udtrykkeligt i den enkelte retsakt. De nye standardbestemmelser om høring af medlemsstaternes eksperter i forbindelse med udarbejdelsen af delegerede retsakter indføres nu i hver enkelt basisretsakt. Ingen bestemmelser om delegation af beføjelser giver mulighed for at ændre andre retsakter.

Med hensyn til valget mellem beføjelser til at vedtage delegerede retsakter og beføjelser til at vedtage gennemførelsesretsakter byggede 2013-forslagene på den antagelse, at de foranstaltninger, der er omfattet af forskriftsproceduren med kontrol, i princippet svarer til foranstaltninger, der kan omfattes af delegation af beføjelser som omhandlet i artikel 290 i TEUF.

Den generelle antagelse, der ligger til grund for det nye forslag, er, at vurderingen i forbindelse med 2013-omnibusforslagene stadig er gyldig. Hverken forhandlingerne om 2013-forslagene, Domstolens praksis på området eller resultatet af den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning har ført til nye kriterier, som ville have krævet en generel nyvurdering.