KOMVII SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(93) 195 endelig udg. 
Bruxelles, den 10. maj 1993 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OM PROCEDURERNE FOR POLITISK OG OPERATIONEL SAMORDNING 
MELLEM FÆLLESSKABET OG MEDLEMSSTATERNE 
A 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OM PROCEDURERNE FOR POLITISK OG OPERATIONEL SAMORDNING 
MELLEM FÆLLESSKABET OG MEDLEMSSTATERNE 
I deres erklæring af 18. november 1992 om aspekter af politikken for udvik­
lingssamarbejde frem til år 2000 understregede Rådet og repræsentanterne for 
medlemsstaternes regeringer bl.a., at det er nødvendigt at skabe større sam­
ordning mellem Fællesskabet og medlemsstaterne i forbindelse med udviklings­
samarbejdet, både ved udformning af politikker og på operationelt plan. 
De understregede også nødvendigheden af, at man på grundlag af tidligere 
erfaringer med samordning og de nuværende behov fastlægger, i hvilke sek­
torer en sådan samordning vil være nødvendig, samt hvilke fremgangsmåder der 
kan sikre en mere effektiv samordning end tidligere. 
De prioriterede områder for fremtidig samordning af politikkerne mellem 
Fællesskabet og medlemsstaterne er identificeret og beskrevet i en særskilt 
meddelelse. Nærværende dokument omhandler de procedureaspekter, der kan 
styrke samordningen både politisk og operationelt. 
At styrke samordningen er at øge bistandsarbejdets effektivitet ved at sikre 
sammenhæng og komplementaritet mellem medlemsstaternes og Fællesskabets 
strategier og samarbejdsaktioner og ved at reducere modtagerlandenes 
administrative byrder i forbindelse med de mange forskellige eksterne 
partnere. 
Det er uden tvivl et spørgsmål om politisk vilje. Men det er også et 
spørgsmål om passende procedurer, som kan fremme en sådan samordning og 
følge dens for løb. 
Procedurerne vil kun få den ønskede virkning, hvis de anvendes sammenhæn­
gende, men differentieret på de tre niveauer, hvor samordning er nødvendig, 
dvs. samordning på politisk plan, operationel samordning og samordning i 
internationale kredse. Disse tre niveauer er stærkt afhængige indbyrdes og 
kræver ensartet anvendelse af de forskellige procedurer og samordnings in­
strumenter . 
Første del af dokumentet indeholder en oversigt over, hvordan samordningen 
fungerer på nuværende stadium på grundlag af resultaterne af de resolu­
tioner, Rådet har vedtaget siden i begyndelsen af 1980'erne. 
Anden del indeholder en beskrivelse af det nye retsgrundlag for den samord­
ning af udviklingssamarbejdet, der er fastlagt i Traktaten om Den Europæiske 
Union, og ud fra Rådets og medlemsstaternes erklæring af 18. november 1992 
om udviklingssamarbejdet frem til år 2000. 
- 2 -
Tredje del handler ud fra tidligere tiders erfaringer og de relevante ret­
lige rammer om, hvordan man konkret kan styrke samordningen på forskellige 
niveauer. 
I. DET NUVÆRENDE STADIUM FOR SAMORDNING 
Der har i de sidste ti år været en stærk udvikling i den teoretiske og prak­
tiske udformning af samordningen af medlemsstaternes og Fællesskabets poli­
tikker for udviklingssamarbejde. 
1.1 Teori 
Rådet fastlagde i resolutionerne af 5. juni 1984 og 4. november 1985 ret­
ningslinjerne for styrkelse af den operationelle samordning. Disse er 
baseret på princippet om frivillig og pragmatisk samordning, hvor der især 
lægges vægt på mere systematisk informationsudveksling, øget samordning på 
stedet og sektorvis samordning. 
De to resolutioner, specielt den fra 1984 (7626/84), har været grundlaget 
for al videre udvikling i samordningsbestræbelserne til dato. De er blevet 
suppleret med Rådets konklusioner af 11. november 1986 om planlægning af 
bistanden i henhold til Lomé I I I og resolutionen af 16. maj 1989 om struk-
turt iIpasning. 
I disse forskellige dokumenter er målet for samordning at sikre sammenhæng 
og komplementaritet mellem Fællesskabets og medlemsstaternes bestræbelser i 
dialog, mål og investeringer. 
På grundlag af denne pragmatiske og voluntaristiske fremgangsmåde har man 
fra slutningen af 1980'erne gradvis mere bevidst anvendt samordning inden 
for væsentlige politiske områder som et mere systematisk gensidigt element 
hen imod en mærkbar tilnærmelse af medlemsstaternes og Fællesskabets respek­
tive pol it ikker. 
Denne mere systematiske samordning er baseret på ønsket om at styrke aktio­
nernes komplementaritet og effektivitet i modtagerlandene og øge virknin­
gerne af alle medlemsstaternes politikker i international sammenhæng og er 
især kommet til udtryk inden for tre områder: strukturtilpasning, forvalt­
ning af counterpart-midler samt menneskerettigheder og demokrati. 
1-2. Samordning i praksis 
Trods de nævnte resolutioners rækkevidde må man konstatere, at der 
fortsat består et samordn ingsunderskud; en række foranstaltninger, 
der er anbefalet i forskellige dokumenter, er kun delvis blevet omsat 
til praksis, hvilket viser sig i den samordning, der anvendes på tre 
niveauer: samordning på politisk plan, operationel samordning og 
samordning i internationale kredse. 
a) Samordning på politisk plan 
Den fleksible pragmatiske anvendelse, der har været fremherskende siden 
1984, har betydet, at man generelt ikke har prioriteret en samordning af 
de forskellige udviklingspolitikker særlig højt i Fællesskabet. Der har 
dog været drøftelser om de forskellige aspekter ved denne politik, bl.a. 
i Rådets kompetente grupper på udviklingsområdet og på uformelle møder 
mellem departementschefer og generaldirektører for udviklingsan-
Iiggender. 
Hvad angår sektorvis politisk samordning, blev der i 1980'erne regel­
mæssigt afholdt møder mellem repræsentanter for Kommissionen og med­
lemsstaterne for at fastlægge de generelle retningslinjer for aktion-
er, som skulle finansieres inden for diverse sektorer, specielt føde­
varestrategi, landbrugspolitik, fiskeri, bekæmpelse af ørkendannelse 
osv. I øjeblikket sker den sektorvise samordning på fællesskabsplan i 
højere grad "ad hoc". 
Til gengæld er den specifikke politiske samordning blevet styrket 
betydeligt i det sidste årti inden for fire vigtige områder, hvor 
Fællesskabet og medlemsstaterne er stærkt engageret, nemlig i forbin­
delse med strukturtilpasning, forvaltning af counterpart-midler, 
menneskerettigheder og demokrati samt familieplanlægning. 
I forbindelse med strukturtilpasning: Rådets resolution af 31. maj 1988 
om "den økonomiske situation og tilpasningsprocessen i Afrika syd for 
Sahara" og Rådets resolution af 16. maj 1989 om "øget koordinering i 
forbindelse med støtte til strukturtilpasningen" indeholder ikke blot 
retningslinjerne for en styrkelse af Fællesskabets approach og opera­
tionel samordning mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, men også 
bestemmelser om bedre politisk samordning over for omverdenen, særlig 
Bretton Woods-insti tut ionerne. 
I praksis er der gjort store fremskridt med hensyn til visse aspekter i 
disse resolutioner. Til gengæld består der fortsat et "samordn ingsunder-
skud" i drøftelserne med Bretton Woods-insti tut ionerne eller deres 
besluttende organer, hvor flere medlemsstater er direkte repræsenteret. 
Hvad angår counterpart-midlerne: Rådets resolution af 27. maj 1991 om 
"anvendelse af counterpart-midlerne fra de forskellige udvikIingsbi-
standsinstrumenter" fastlægger de generelle principper for, hvilken 
politik Fællesskabet og medlemsstaterne bør følge på området, og 
angiver, hvordan samordningen mellem disse og de andre bidragydere bør 
konkretiseres. På Kommissionens initiativ har de andre større donorer 
ligeledes vedtaget samme principper inden for rammerne af det særlige 
program for støtte til de fattige og stærkt forgældede lande i Afrika 
syd for Sahara (PAS). Man er dog længe om at føre disse retningslinjer 
ud i praksis. 
I forbindelse med menneskerettigheder og demokrati: Rådets og medlems­
staternes resolution af 28. november 1991 indeholder retningslinjer, 
procedurer og konkrete aktionsstrategier samt specifikke samordnings-
mekanismer . 
I forbindelse med familieplanlægning vedtog Ministerrådet desuden i 
november 1992 en resolution med retningslinjerne for, hvilke politikker 
der bør følges på området, og en opstilling af grundprincipper, målsæt­
ninger, prioriterede aktioner samt de generelle bestemmelser for større 
samordning mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. 
b) Operationel samordning 
Operationel samordning i bredeste forstand, dvs. lige fra udformningen 
af strategier for hvert enkelt modtagerland til projekternes gennemfø­
relse, foregår via forskellige mekanismer: 
- udveksling af informationer om identificerede projekter; Kommissionen 
sender regelmæssigt projektprofiler til medlemsstaterne for de pro­
jekter, den påtænker. Men medlemsstaterne sender ikke altid syste­
matisk Kommissionen tilsvarende oplysninger om deres aktioner, på 
trods af at gensidig udveksling af oplysninger indgår som en af 
forpligtelserne i alle de nævnte resolutioner og i den interne aftale 
om finansiering og forvaltning af Fællesskabets bistand til AVS-
landene. Problemerne i forbindelse med denne ensrettede - med ganske 
få undtagelser - informationsudveksling forværres af, at de få oplys­
ninger, som medlemsstaterne indgiver, generelt er alt for spredte og 
uregelmæssige ti I at være til nogen nytte. 
- 4 -
månedlige møder i FED-udvalget. PVD-ALA-udvalget og MED-udvalget; 
det er især i planlægningsfasen i forbindelse med nye konventioner, 
at samarbejdsstrategierne over for modtagerlandene fastlægges på 
grundlag af disses egne prioriteringer, og sektorer for en særlig 
indsats fra Fællesskabet identificeres. I denne meget vigtige fase, 
men også i den følgende, når de enkelte projekter forelægges for 
medlemsstaterne til udtalelse, giver møderne i FED-udvalget i prin­
cippet medlemsstaterne og Kommissionen mulighed for at skabe komple­
mentaritet mellem Fællesskabets aktioner og dem, der iværksættes på 
bilateralt niveau, således at man undgår overlapninger og modstri­
dende fremgangsmåder. Det er også meningen med den interne aftale. 
I praksis begrænser drøftelserne i udvalget sig imidlertid alt for 
ofte til en gennemgang af Kommissionens forslag, uden at det sker i 
mere generel sammenhæng med de bilaterale aktioner. De egentlige 
udviklingspolitiske spørgsmål i hvert enkelt land ignoreres. Det 
uvæsentlige skjuler det væsentlige. Der kunne sikkert skabes større 
komplementaritet, hvis udvalgets funktioner blev taget op ti I fornyet 
overvejelse. Det samme gælder for PVD-ALA-udvalget, MED-udvalget og 
de blandede udvalg. 
samordning på stedet: almindeligvis afholdes der hyppigt møder mellem 
Kommissionens delegationer og medlemsstaternes repræsentanter med 
informations- og meningsudveksling om de politikker, der følges, og 
de projekter, der iværksættes i det pågældende land. Styrken af disse 
kontakter varierer fra land til land, afhængigt af hvor mange lande 
der er involveret, og hvilken betydning de forskellige personer på 
stedet tillægger koordineringsarbejdet 
uformelle bilaterale kontakter mellem medlemsstaternes administra­
tioner og Kommissionen vedrørende bestemte strategier og aktioner i 
et land eller en bestemt region og diskussionsmøder om bestemte emner 
organiseres regelmæssigt på forskellige niveauer. Det er et frem­
skridt, men disse kontakters uformelle tilfældige karakter giver alt 
for stort spillerum for aktørernes egen personlighed og personlige 
opfattelse af samordningens betydning 
fæl les f inansier ing af konkrete aktioner; særlig fælles finansiering 
af aktioner til fordel for et land, en region eller endog en sektor 
er konkrete eksempler på samordning på fællesskabsniveau. Fælles 
identifikation og iværksættelse af aktioner af forholdsvis stort 
omfang kræver særlig opmærksomhed, hvis målet fortsat skal være at 
øge den operationelle samordning. 
Der er udviklet en mere ambitiøs og uden tvivl mere rationel frem­
gangsmåde sammen med en medlemsstat, med hvilken der er indgået en 
rammeaftale om samfinansiering 
samordnet støtte til initiativer til regional integration iværksat af 
de pågældende lande; Kommissionen og indtil videre en medlemsstat i 
visse tilfælde har sammen med andre multilaterale donorer ydet 
intellektuel og finansiel støtte til konkretiseringen af initiativer 
til regional integration i Vestafrika, Centralafrika, Østafrika, det 
sydlige Afrika og Mellemamerika. Denne form for samordnet støtte 
synes meget lovende og fortjener større udbredelse 
samordningen af humanitær nødhjælp udbygges støt, navnlig tvunget af 
styrken og omfanget den seneste tids begivenheder på området. Opret­
telsen af "Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Nødhjælp" 
som samlingspunkt for alle Kommissionens midler på området, vil 
medvirke til, at samordningen kan ske hurtigere og mere effektivt. 
Fælles aktioner mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, både 
operationelle og finansielle, vil for fremtiden tage et opsving 
- 5 -
på det humanitære område (fælles nødhjælpsoperationer, ECTF i Zagreb 
osv. ) 
- samordning vedrørende bestemte lande eller særlige programmer: 
i de senere år er der taget inititativ til samordning i forbindelse 
med lande eller grupper af lande med særlige problemer. F.eks. 
"Fællesskabets platform" vedrørende Angola, som blev oprettet af 
Rådet i november 1991, hvor medlemsstaterne og Kommissionen påtænkte 
at samordne deres deltagelse i programmerne for social og økonomisk 
rehabilitering og genopbygning i landet. Det er også planen for 
rehabilitering og genoprettelse for de afrikanske lande, der er 
hårdest ramt af tørke (oktober 1985). I definitionen af disse 
programmer lå der et meget betydeligt element af samordning, men de 
har ikke senere givet anledning til en så lovende praktisk anvendelse 
som det var hensigten. 
c) Samordning i internationale kredse 
Antallet af internationale kredse, hvor man behandler udviklings­
spørgsmål, og hvor Fællesskabet og medlemsstaterne deltager, er 
meget stort: UNDP's rundbordssamtaler, IBRD's rådgivende grupper, 
OECD-møder, sektormøder organiseret af FN-organi sat ionerne, herunder 
arbejdet i UNTAD og UNCED, osv. 
En sådan aktive deltagelse i internationalt arbejde burde give 
Fællesskabet og medlemsstaterne - der tilsammen er den største yder 
af offentlig udviklingsbistand - betydelig indflydelse, når der fast­
lægges fremgangsmåder og strategier, som skal vedtages af samtlige 
bidragydere på forskellige områder. Der er gjort fremskridt på områ­
det, specielt når det drejer sig om rådgivende grupper og rundbords-
møder samt i forbindelse med det særlige program for støtte til de 
fattige og stærkt forgældede lande i Afrika syd for Sahara (SPA), 
hvor der almindeligvis blev afholdt koordineringsmøder på fælles­
skabsplan inden de egentlige møder. Men Fællesskabets indflydelse har 
generelt ikke været så stor som den burde på grund af mange I ende 
bestræbelser for at fastlægge fælles holdninger og manglende systema-
t i sk samordning. 
Disse samordn ingsmøder er generelt nyttige, men også meget begrænsede 
med hensyn til at forsøge at skabe sammenhæng og komplementaritet, 
for så vidt som de ikke strækker sig videre end til gensidig informa­
tionsudveksling om de forskellige parters holdninger på de tilsva­
rende plenummøder. 
Det er vanskeligt uden opfølgningsmekanismer at opstille en fuldstændig 
oversigt over, hvor mange resolutioner om samordning, der er iværksat, men 
erfaringerne viser dog i praksis som beskrevet ovenfor, at de fleste 
eksisterende instrumenter ikke er blevet udnyttet i tilstrækkelig grad, selv 
om der er. gjort fremskridt. 
Det er der flere grunde til: manglende politisk vilje, økonomiske eller 
kommercielle interesser, som ikke er egnet til åben informationsudveksling, 
dårlig forståelse af den reelle betydning af samordning, som kun alt for 
ofte opfattes som Kommissionens kontrol med aktiviteterne, manglende respekt 
for visse resolutioners (politiske) forpligtelser, ingen egende mekanismer 
til opfølgning af de retningslinjer, Rådet vedtager vedrørende samordning. 
I tredje del af dette dokument formuleres en række aktionsstrategier, som 
skal forbedre disse forhold på baggrund af de nye retlige rammer. 
- 6 -
II. NYE RETLIGE RAMMER 
Den nødvendige udvikling af samordn ingsbegrebet hen imod mere systematiske 
samråd på prioriterede områder er blevet styrket med de nye politiske og 
retlige rammer, der tegner sig dels i perspektivet af den politiske union, 
dels i Rådets og medlemsstaternes seneste erklæring om "politikken for 
udviklingssamarbejdet frem ti I år 2000". 
M . 1. Traktaten om Den Europæiske Union 
Med afsnit XVII i Maastricht-traktaten er udviklingssamarbejdet udtryk­
keligt blevet anerkendt i juridiske termer som et mål for Fællesskabet. 
Ifølge artikel 130 U er Fællesskabets politik for udviklingssamarbejdet et 
supplement til medlemsstaternes politik. Traktaten bekræfter således 
forekomsten af en fællesskabspolitik for samarbejde ved siden af medlems­
staternes bilaterale politikker. Bedre samordning er en nødvendig forudsæt­
ning for at skabe denne komplementaritet i praksis. 
Samordning af politikker og samarbejdsoperationer mellem medlemsstaterne og 
Fællesskabet tillægges særlig betydning inden for disse rammer. 
Ifølge artikel 130 X, stk. 1, skal "medlemsstaterne og Fællesskabet samordne 
deres politik med hensyn til udviklingssamarbejde og føre samråd om deres 
bistandsprogrammer, herunder i internationale organisationer og på inter­
nationale konferencer". I samme artikel, stk. 2, får Kommissionen mulighed 
for at "tage ethvert passende initiativ for at fremme denne samordning". 
Bestemmelserne rummer således en mærkbar styrkelse af samordningen på de tre 
nævnte niveauer: politisk samordning, operationel samordning og samordning i 
internationale kredse. 
il.2. Erklæring vedtaget af Rådet og af repræsentanterne for medlemssta­
ternes regeringer om aspekter af politikken for udviklingssamarbejde 
frem ti I år 2000 
I meddelelsen til Rådet og Europa-Parlamentet af 15. maj 1992 ("Politikken 
for udviklingssamarbejde frem til år 2000") understregede Kommissionen 
stærkt det samordn ingsunderskud, der findes "i de bilaterale forbindelser, 
som (Fællesskabet) og medlemsstaterne opretholder med hvert enkelt land 
eller landegruppe". Kommissionen opfordrede Fællesskabet og medlemsstaterne 
til at koordinere de eksisterende finansieringsinstrumenter eller udarbejde 
udkast til politikker, som dækker et bredt udvalg af aktioner. 
I erklæringen fra Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer 
den 18. november 1992, der blev vedtaget på grundlag af den pågældende med­
delelse, hedder det i stk. 21, 22 og 23, at udviklingsbistanden bør kunne 
gøres mere effektiv ved øget samordning mellem Fællesskabet og medlems­
staterne, både politisk og operationelt. 
Hvad angår det operationelle samarbejde, lægges der i erklæringen særlig 
vægt på dels sektorvis samordning, dels samordning med modtagerlandene. Der 
bør i den forbindelse tages hensyn til de bestående mekanismer, som letter 
samordningen mellem alle OECD-donorer. 
I øvrigt hedder det også, at Fællesskabet og medlemsstaterne er rede til at 
koordinere deres holdninger inden for deres respektive kompetenceområder på 
internationale møder om udviklingssamarbejde. 
- 7 -
Kommissionen foreslår en række konkrete retningslinjer i samme ånd. 
III. STYRKELSE AF SAMORDNINGEN: AKTIONSSTRATEGIER 
Følgende forslag vedrører alle lande, der indgår i et udviklingssamarbejde 
med Fællesskabet: AVS-1 andene, udviklingslandene i Latinamerika og Asien, 
udviklingslandene syd og øst for Middelhavet. 
Det er ønsket at fortsætte ad samme vej mod samordning, som man allerede har 
fulgt gennem nogle år, og Kommissionen vil her anvende en progressiv og dif­
ferentieret fremgangsmåde, afhængigt af de forskellige områder for udvik­
lingssamarbejde. Men det skal også være en dynamisk fremgangsmåde, således 
at samordn ingsunderskuddet kan dækkkes på baggrund af erfaringerne og de nye 
retlige rammer, og på den måde bidrage til, at Fællesskabets og medlemssta­
ternes udviklingspolitikker og -aktioner bliver så effektive som muligt. 
De foreslåede aktionsstrategier er grupperet om tre hovedpunkter: politisk 
samordning, operationel samordning og samordning i internationale kredse. 
1. Politisk samordning 
Det største underskud, der registreres med hensyn til samordning, er bestemt 
underskuddet i forbindelse med samordning af parternes udviklingspolitikker. 
Med undtagelse af de tidligere nævnte resolutioner om strukturtilpasning, 
counterpart-midler, menneskerettigheder og familieplanlægning er der ikke 
opstillet retningslinjer eller aktionsstrategier for både Fællesskabet og 
medlemsstaterne på andre samarbejdsområder. 
Man bør intensivere bestræbelserne for at afvikle dette underskud gradvis og 
identificere et antal emner, som skal prioriteres og få del i de fordele, 
der kunne fremkomme, hvis der blev skabt konvergens mellem Fællesskabets og 
medlemsstaternes fremgangsmåder og instrumenter. Den tidligere nævnte 
meddelelse til Rådet rummer mulighed for at fremme en sådan identifikation. 
Samordning af de forskellige politikker er først og fremmest en faktor, som 
kan gøre bistanden mere effektiv. Det er ikke kun et spørgsmål om at undgå 
overlapninger, men især om at fastlægge fælles politikker over for modtager­
landene, så de ikke længere møder forskellige og/eller modstridende hold­
ninger hos bidragyderne til de samme problemer. Samordning vil nu blive en 
nødvendighed med den kritik, bidragyderne selv har fremsat om deres bistands 
effekt i vi tet. 
En samordning af politikkerne er også nødvendig, for så vidt som bidrag­
ydernes finansieringer i dag i højere grad tager form af støtte til poli­
tikker end til punktuelle aktioner. Det er også et vigtigt argument på et 
tidspunkt, hvor Fællesskabets og medlemsstaternes bistand til udviklings­
landene har tendens ti I at stabilisere sig. 
Samordning vil tillige være en samhørighedsfaktor mellem Fællesskabet oo 
medlemsstaterne, som man i modsat fald let kan bebrejde, at de anvender 
forskellige indgangsvinkler, uden at det er begrundet i de problemer, der 
skal behandles; deres position vil således blive styrket i forholdet til de 
øvrige bidragydere. Samordning af politikker eller samarbejdsaktioner mellem 
medlemsstaterne og Fællesskabet vil i den forbindelse understrege Fællesska­
bets autonomi over for omverden. 
Større samordning mellem Fællesskabets og medlemsstaternes politikker er 
nødvendig, men en sådan målsætning kan kun nås ved at styrke samordnings-
mekanismerne i forhold til dem, der hidtil er blevet anvendt. 
- 8 -
Hvis en styrkelse af samordn ingsmekanismerne skal virke effektivt, bør det 
gøres ud fra visse grundprincipper: 
mekanismerne bør først og fremmest styrkes i forhold til det område, der 
er genstand for koordinering. Der skal således ikke indføres ensartede 
mekanismer til anvendelse på et hvilket som helst område. Men anses 
området for at være vigtigt for Fællesskabet og medlemsstaterne, bør 
samordn ingsmekanismerne styrkes. I modsat tilfælde kan der være tale om 
informationsudveksling (se i det følgende) 
mekanismerne bør kun styrkes på nogle få bestemte områder eller sek­
torer, i lighed med hvad der hidtil er gennemført, bl.a. med hensyn til 
strukturtilpasning og menneskerettigheder og demokrati 
mekanismerne bør i første omgang styrkes med udgangspunkt i de bestående 
instanser for samordning, som allerede er nævnt i Rådets tidligere 
resolutioner. Dette princip om at arbejde inden for de bestående rammer 
udelukker ikke, at andre kanaler og mekanismer senere kan komme på tale 
ud fra erfaringer og behov 
det bedst egnede instrument til fastlæggelse af retningslinjer, proce­
durer og aktionsstrategier, som medlemsstaterne skal anvende i deres 
bilaterale politikker og Fællesskabet på identificerede områder, er den 
erklæring, som Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer 
vedtog på grundlag af Kommissionens meddelelser. Muligheden for at 
anvende andre instrumenter som fastsat i artikel 189 i Traktaten om Den 
Europæiske Union er imidlertid fortsat til stede, når først Traktaten er 
blevet ratificeret, hvis det senere skulle vise sig, at de er egnet i 
forhold til behov og udvikling 
under udarbejdelsen af nævnte meddelelse vil Kommissionen kunne høre 
eksperter fra medlemsstaterne. Kommissionen vil naturligvis have det 
endelige ansvar for forslagene; men i praksis viser det sig, at sådanne 
høringer er betydningsfulde. Det vil først og fremmest være muligt at 
tage hensyn til det bredest mulige udvalg af råd og erfaringer. Desuden 
giver høringerne af nationale eksperter allerede mulighed for at iden­
tificere fælles punkter mellem de forskellige medlemsstaters og Fælles­
skabets pol i t ikker 
Rådets resolutioner, der er stilet til Fællesskabet og medlemsstaterne, 
skal være anvendelige og fastlægge, hvilke principper parterne skal 
følge ved iværksættelsen af en politik, hvilke prioriteringer de skal 
sætte, hvilke samordnings instrumenter de skal anvende (se i det føl­
gende). Hver af disse resolutioner bør angive de fremskridt, der er 
vedtaget i fællesskab, samt bestemmelserne for kontrol af medlemssta­
ternes og Kommissionens anvendelse af den pågældende tekst. Der bør 
indføres en virkelig mekanisme for opfølgning af tekster, som Rådet 
vedtager 
indikatorerne for fremskridt vil regelmæssigt kunne tages op til ny 
gennemgang på grundlag af en rapport til Rådet udarbejdet af Kommis­
sionen i samråd med medlemsstaterne. På møder mellem parternes departe­
mentschefer og generaldirektører for udvikIingsanliggender vil man kunne 
behandle eventuelle spørgsmål i forbindelse med resolutionernes iværk­
sættelse. 
2. Operationel samordning 
Højere grad af samordning på politisk plan gør det også nødvendigt at styrke 
anvendelsen af de praktiske samordn ingsmekanismer. 
Uafhængigt af de traditionelle samordningsinstrumenter som informationsud­
veksling, koordinering på stedet osv. er støtteplanlægning og definition af, 
hvilke sektorbestemte strategier der skal støttes i modtagerlandene, uden 
tvivl et område, hvor en styrkelse bør prioriteres. 
- 9 -
2.1. Programmer ing 
Selv om der er vanskeligheder med hensyn til forskellige indhold og forløb i 
medlemsstaterne og Fællesskabet, er programmer ingsfasen, uanset hvilke 
bestemmelser der fastsættes for denne, det mest hensigtsmæssige tidspunkt, 
hvor man i fællesskab kan vurdere de større vanskeligheder i et land, hvilke 
prioriteringer der skal foretages, og hvilke strategier der skal støttes. 
Denne type vurdering bør give mulighed for at sikre, at alle parters poli­
tikker og aktioner udvikler sig i sammenhæng og komplementært hen mod et 
fæl les formål. 
En sådan vurdering bør foregå på to niveauer: 
meget tidligt i processen med informationsudveksIing og bilaterale 
kontakter 
på et mere formelt niveau i de eksisterende udvalg inden for fælles­
skabets udviklingspolitik (FED-udvalget, PVD-ALA-udvalget, MED-
udvalget) 
Det vil her være absolut nødvendigt at omformulere disse udvalgs rolle, ud 
over de punktvise forbedringer, der allerede har kunnet registreres. 
Udvalgene skal ud over deres funktion i forbindelse med forvaltningen af 
Fællesskabets bistand i højere og højere grad koncentrere sig om væsentlige 
samarbejdsspørgsmål i hvert enkelt land og især i programmer ingsfasen udgøre 
det forum, hvor koordineringen af Fællesskabets og medlemsstaternes frem­
gangsmåder og aktioner sikres. 
Udvalgene bør endvidere fungere som et forum for regelmæssige høringer og 
kontrol med gennemførelsen af de fælles retningslinjer, Rådet har vedtaget, 
samt evaluering af nedennævnte operationelle samordn ingsmekanismer. 
Kommissionen vil på et givet tidspunkt stille forslag i den retning. 
2.2. Styrkelse af de andre samordnings instrumenter 
a) - informat ionsudveksIing: 
Gensidig og gennemsigtig informationsudveksling er udgangspunktet for 
enhver alvorligt ment samordn ingsproces, hvis man ønsker at sikre 
effektiv komplementaritet. 
Kommissionen vil fortsat sende medlemsstaterne projektprofiler for 
alle de projekter, den påtænker at iværksætte, også inden for vigtige 
områder og sektorer. For at sikre sammenhæng og komplementaritet 
mellem aktionerne og undgå overlapninger, skal hver medlemsstat 
ligeledes regelmæssigt underrette Kommissionen om, hvilke aktioner 
den planlægger at finansiere. Denne informationsudveksling er 
allerede nævnt i den interne aftale for AVS-landene og bør udvides 
til udveksling af mere kvalitative oplysninger som f.eks. evalue-
r ingsresultater. 
b) - samordning på stedet: 
Den udgør et væsentligt element i den operationelle samordning og bør 
nødvendigvis styrkes både som informativt instrument og som instru­
ment for en permanent dialog. En betydelige del af informationsud­
vekslingen bør foregå i modtagerlandene ved en intensivering af kon­
takterne mellem Kommissionens delegationer og medlemsstaternes repræ­
sentanter på stedet og ved gennemførelse af fælles undersøgelser, 
analyser og evalueringer, både af fællesskabsaktioner og aktioner, 
der er iværksat af flere eller alle medlemsstater. Initiativet til 
sådanne fælles undersøgelser, analyser og evalueringer kan komme fra 
Kommissionen eller en af medlemsstaterne. 
- 10 -
En styrkelse af denne dialog "på fællesskabsplan" kan skabe større 
sammenhæng i drøftelserne med de lokale myndigheder om, hvilke 
ledsageforanstaltninger der skal iværksættes, eller hvilken politik 
der skal følges i de forskellige sektorer til støtte for fællesskabs-
donorernes aktioner, som også kunne koordineres eller styres i fæl­
lesskab. 
c) - Der bør mere systematisk være bilaterale kontakter mellem eksperter 
fra medlemsstaternes administrationer og fra Kommissionen inden for 
et bestemt område. Der skal som nævnt være konsultationsmøder om 
udarbejdelse af Kommissionens meddelelser til Rådet om bestemte 
emner, men eksperterne skal også, som et supplement til samordningen 
på stedet, medvirke til at sikre permanent udveksling af informa­
tioner og konsultationer om aktioner, der iværksættes i et land eller 
en region inden for rammerne af retningslinjer, der er vedtaget i 
fællesskab. 
d) - fælles eller forenede aktioner 
Man bør begunstige mulighederne for at iværksætte fælles aktioner, 
finansieret i fællesskab på en medlemsstats eller Kommissionens 
initiativ inden for rammerne af politikker, for hvilke der er ved­
taget fælles retningslinjer. 
Sådanne aktioner kan i øvrigt også iværksættes i bilateralt eller 
multilateralt samarbejde med andre donorer. Der fastsættes konkrete 
bestemmelser om finansiering og forvaltning i hvert enkelt tilfælde. 
e) - tilnærmelse af procedurer 
Kommissionen og medlemsstaterne bør fortsætte og styrke bestræbel­
serne for at tilnærme deres respektive procedurer for iværksættelse 
af projekter og programmer og således medvirke til at reducere mod­
tagerlandenes administrative byrder. Sådanne bestræbelser bør indgå i 
initiativer, som Komiteen for Udviklingsbistand (DAC) træffer på 
området. 
Disse foranstaltninger tager især sigte på at styrke de eksisterende instru­
menter og bør, når der er tale om samordning i et land, hele tiden være i 
overensstemmelse med et væsentligt grundlæggende princip for Fællesskabets 
samordningspraksis, nemlig at modtagerlandet står i centrum i samordnings-
processen. 
3. Samordning i internationale kredse 
Samordningen bør især forbedres i internationale kredse inden for områder og 
sektorer, der er prioriteret med hensyn til øget samordning. Målet er at 
styrke Fællesskabets tilstedeværelse og indflydelse i internationale fora, 
hvor man drøfter emner vedrørende retningslinjer, der skal. fastlægges i 
fællesskab. 
Som angivet ovenfor (afsnit II, stk. 1) kan Kommissionen ifølge artikel 130 
X i Traktaten om Den Europæiske Union tage "ethvert passende initiativ" for 
at fremme samordning og samråd om medlemsstaternes og Fællesskabets samar­
bejdspolitikker "herunder i internationale organisationer og på interna­
tionale konferencer". Det vil således fremover blive absolut nødvendigt at 
udvikle denne form for samordning og systematisere den. 
De bedst egnede instrumenter i så henseende er for øjeblikket tilsyneladende 
informationsudveksling, bilaterale kontakter mellem eksperter fra de natio­
nale administrationer og Kommissionen og møder forud for plenummøderne i de 
forskellige internationale fora. 
Disse instrumenter eksisterer. De skal blot bringes i anvendelse, og der er 
ingen tvivl om, at det bør ske i forbindelse med hvert enkelt aktionsområde 
og de eksisterende internationale instanser for koordinering. 
- 11 -
På internationalt niveau er det specielt vigtigt, at Fællesskabet koordi­
nerer sit arbejde i forbindelse med strukturtilpasning, et område, der i 
stadig højere grad indgår som et obligatorisk element i donorernes aktioner 
i de pågældende udviklingslande. 
Mere systematisk samordning er i så henseende nu mere end nogensinde nødven­
dig i de besluttende organer inden for Bretton Woods-insti tut ionerne. 
Tiden er inde til, at man systematisk bør afholde samordn i ngsmøder på EF-
niveau mellem de europæiske ledere i IMF og Verdensbanken, hver gang disse 
institutioners bestyrelser skal drøfte langsigtede strategier og struktur­
tilpasningsprogrammer i et bestemt land. Denne koordinering må naturligvis 
tage hensyn til de bestemte hindringer, der er forbundet med "constitu­
encies" i bestyrelsen. 
Hovedparten af de europæiske ledere i Bretton Woods-insti tut ionerne er ud­
peget af finansministerierne. Hvis man ønsker at sikre sammenhæng på fælles­
skabsniveau, må finans- og udviklingsministerierne samordne deres arbejde på 
en bedre måde. Det er først og fremmest medlemsstaternes egen opgave. Men 
processen kunne gøres lettere på fællesskabsniveau, hvis man, når det er 
nødvendigt, afholder hyppige møder med udveksling af synspunkter mellem 
ledende embedsmænd fra finans- og udviklingsministerierne. 
Kommissionen og medlemsstaterne bør endvidere undersøge og træffe afgørelse 
om, hvordan Fællesskabet kunne forelægge sine spørgsmål vedrørende 
Verdensbankens politik for Komiteen for Udvikling, som er det ministerielle 
organ for definition af politikker. 
I betragtning af, at donorerne tillægger PAS-programmet stor betydning, bør 
der ske en mere systematisk koordinering af Fællesskabets holdning forud for 
møderne om programmet. 
Men ud over i de særlige forbindelser med disse institutioner bør 
Fællesskabets koordinering i højere grad være systematisk og dynamisk i alle 
internationale kredse, hvor der drøftes emner af fælles interesse for 
Fællesskabet og medlemsstaterne. Det er et spørgsmål om Fællesskabets 
troværdighed og indflydelse, og det bør f.eks. ske i forbindelse med 
Komiteen for Udviklingsbistand, UNDP's rundbordssamtaler, IBRD's rådgivende 
grupper og sektormøder organiseret af FN's særorganisationer og udviklings­
fonde samt UNCTAD og UNCED's Komite for Bæredygtig Udvikling. 
4. Andre aspekter ved samordning 
Medens de foreslåede retningslinjer for anvendelsen af samordn ingsmekanismer 
først og fremmest vedrører sektorer og områder, som prioriteres i forbin­
delse med øget samordning, er flere under alle omstændigheder fortsat egnet 
t i I samordning. 
Særlig bør mere systematisk informationsudveksling og mere regelmæssige 
kontakter på stedet og i Europa helt automatisk være den allermindste grad 
af samordning ved alle aspekter i udviklingssamarbejdet. Det drejer sig om 
at sikre: 
i Europa: - udveksling af projektprofiler for de påtænkte projekter 
- systematisk gensidig udveksling af oplysninger om alle 
bistandsaktiviteter 
- regelmæssige kontakter mellem medlemsstaternes og Kommissionens 
eksperter 
- regelmæssige møder mellem parternes departementschefer og gene­
raldirektører for udvikIingsanliggender 
på stedet:- permanente kontakter mellem medlemsstaternes repræsentanter og 
Kommissionens delegationer 
- 12 -
- øget fælles udarbejdelse af rapporter om den bistand, Fælles­
skabet og medlemsstaterne har iværksat, herunder også om 
hvordan samordningen fungerer. 
Mellem denne mindste grad af samordning og den mere ambitiøse samordning af 
politikker forekommer det nødvendigt med endnu et niveau, hvor medlems­
staterne og Kommissionen kan få kendskab til og tilnærme deres respektive 
målsætninger for visse emner og sektorer. Regelmæssige møder mellem eksper­
ter vil i den forbindelse øge parternes gensidige forståelse og give 
mulighed for at få indkredset emner, som på et senere tidspunkt vil være 
egnet til samordning på politisk plan. 
KONKLUSION 
Den foreslåede fremgangsmåde for samordning i dette dokument bygger videre 
på den form og praksis for samordning, der har udviklet sig inden for 
Fællesskabet i de senere år. 
Selv om det - på grund af mangelen på mekanismer og indikatorer for frem­
skridt - er vanskeligt at udarabejde en fuldstændig og præcis oversigt over 
de vedtagne foranstaltningers reelle rækkevidde, viser en analyse af de 
nuværende forhold begrænsningerne og svaghederne i samordningen på fælles­
skabsniveau, selv om der også er gjort fremskridt. 
Samordning er alt for ofte blevet opfattet som et middel, som Kommissionen 
systematisk anvender til at indhente oplysninger om medlemsstaterne uden 
reel gensidighed, og som et instrument, som disse medlemsstater kan anvende 
til at føre kontrol med Kommissionens aktiviteter. Selv på disse områder, 
hvor der tilsyneladende kan opnås konsensus på fællesskabsniveau med hensyn 
til, hvilke strategier og aktioner der skal iværksættes, er der fortsat 
underskud med hensyn til samordning. 
Der er ikke noget alternativ til en styrkelse af Fællesskabets og medlems­
staternes tilstedeværelse og indflydelse i de lande, der modtager bistand, 
såvel som i internationale kredse, uden en styrkelse af samordningen. 
Traktaten om Den Europæiske Union giver rammer og midler og omfatter også en 
række forpligtelser for Fællesskabet og medlemsstaterne med hensyn til 
informationsudveksling, samordning og komplementaritet. Begrebet komplemen­
taritet alene indebærer i sig selv en styrkelse af samordningen. Der er ikke 
tale om, at Fællesskabets bistandspolitik skal være komplementær med hver 
medlemsstats samarbejdspolitik. Der er i højere grad tale om gradvis at 
sikre større sammenhæng mellem de forskellige medlemsstaters politikker og 
mellem disse og Fællesskabets politik. 
Kommissionens fremgangsmåde er pragmatisk, men også dynamisk, og tager samme 
retning. 
Det er en fremgangsmåde, der er karakteriseret ved differentiering og ud­
trykt i grader af samordning, under hensyn til de forskellige områder og 
sektorer for udviklingssamarbejdet. Kun på et begrænset antal områder bør 
der overvejes samordning på politisk plan. I andre sektorer bør man i højere 
grad lægge vægt på at styrke den operationelle samordning og anvende de 
bedst egnede mekanismer. De nærmere bestemmelser for samordning på fælles­
skabsniveau i internationale kredse bør ligeledes tilpasses til de pågæl­
dende aktionsområder. 
De foranstaltninger, der er foreslået på de forskellige niveauer, omfatter 
sær lig: 
princippet om at anvende resolutioner, der er vedtaget af Rådet og 
repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer som passende instru­
menter til fastsættelse af retningslinjer, aktionsstrategier 
- 13 -
og hvilke procedurer medlemsstaterne skal anvende inden for rammerne af 
deres bilaterale politikker og Kommissionen på de områder, der er iden­
tificeret til en styrkelse af samordningen på politisk niveau, samtidig 
med at der stadig er mulighed for i fornødent omfang at anvende ethvert 
andet instrument som fastsat ved artikel 189 i Traktaten om Den Euro­
pæiske Union, når denne er blevet ratificeret: 
indføjelse i resolutionerne af indikatorer for fremskridt og mekanismer 
for opfølgning af medlemsstaternes og Kommissionens gennemførelse af 
disse tekster * 
regelmæssige rapporter til Rådet udarbejdet af Kommissionen i samarbejde 
med medlemsstaterne, særlig på grundlag af nævnte indikatorer for 
fremskr idt 
styrkelse af samordningen i bistandens programmer i ngsfase og i defini­
tionen af sektorbestemte strategier som støtte i modtagerlandene gennem 
informationsudveksling og bilaterale kontakter meget tidligt i 
processen 
konsultationer i FED-udvalget, PVD/ALA-udvalget og MED-udvalget, som 
specielt skal styrke komplementariteten mellem Fællesskabets og 
medlemsstaternes politikker og aktioner 
omdefinering af nævnte udvalgs rolle (FED. PVD/ALA. MED), der ud over 
deres nuværende opgaver også bør fungere som 
forum for koordinering af Fællesskabets og medlemsstaternes proce­
durer i forbindelse med modtagerlandene, især i programmer ingsfasen 
forum for regelmæssig konsultation og kontrol af fælles retnings­
linjer vedtaget af Rådet samt for evaluering af operationelle 
samordn i ngsmekan i smer 
regelmæssige møder mellem departementschefer og generaldirektører for 
udv i kI i ngsanI i ggender. for bl.a. at 
drøfte væsentlige udviklingspolitiske spørgsmål og hvilke fremgangs­
måder der skal følges 
drøfte hvilke fremskridt der er gjort i gennemførelsen af resolu­
tioner om retningslinjerne for hvilken politik der skal følges på et 
bestemt område 
undersøge, generelt, samordning i praksis 
gensidig systematisk informationsudveksling om alle bilaterale aktioner 
og fællesskabsaktioner, der er planlagt eller under gennemførelse i 
hvert enkelt modtagerland, samt om evalueringsresultaterne 
styrkelse af samordningen på stedet, særlig ved 
intensivering af kontakterne mellem Kommissionens delegationer og 
medlemsstaternes repræsentanter 
. undersøgelser, analyser og evalueringer i fællesskab 
mere systematiske bilaterale kontakter mellem eksperter fra de nationale 
administrationer i medlemsstaterne og fra Kommissionen, både på geogra­
fisk, sektormæssigt og tematisk niveau 
fælles eller forenede aktioner, specielt på områder, hvor der er fast­
lagt fælles politiske retningslinjer 
videreførelse af bestræbelserne på tilnærmelse af procedurerne for 
iværksættelse af projekter 
- 14 -
systematisering af samordningen på fællesskabsniveau i internationale 
kredse, sær I i g ved 
regelmæssig informationsudveksling 
systematiske kontakter mellem medlemsstaternes og Kommissionens 
eksperter 
samordn ingsmøder forud for plenummøder i forskellige internationale 
fora 
. mere systematisk mødevirksomhed i Bretton Woods-insti tut ionernes 
besluttende organer 
undersøgelse og iværksættelse af nærmere bestemmelser for at sikre 
udarbejdelse af fælles holdninger på fællesskabsniveau om spørgsmål 
forbundet med generel udviklingspolitik, som er behandlet på møder i 
Verdensbankens Komite for Udvikling. 
Disse foranstaltninger er vigtige. De ville, hvis de blev anvendt syste­
matisk, bidrage til en betydelig styrkelse af samordningen af al bistand på 
fællesskabsniveau og dermed øge effektiviteten. 
Men erfaringen viser, at en resolutions styrke ikke er tilstrækkelig til at 
sikre en mere effektiv samordning, hvis der bag ordene ikke er reel politisk 
vilje til at gå videre i den retning. Samordning må gøres til et virkeligt 
ref leksbet inget led i processen. Det er meningen med de forslag, der er 
udarbejdet af Kommissionen. 

te 
ISSN 0254-1459 
KOM(93) 195 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 01 
Katalognummer : CB-CO-93-237-DA-C 
ISBN 92-77-55779-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
Lr29SS Luxembourg.