:OMMI SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(93) 531 ende I i g udg. 
Bruxelles, den 26.04.1994 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
SOCIAL BESKYTTELSE 
I EUROPA 
1993 
Forord Forord 
mmwttmtttwftttttmÊimmMWMm4mmmwmM$msMw»Mmitw\N\ 
De udfordringer, EF-medlems-
staterne står over for med hen­
syn til social beskyttelse, har en cen­
tral placering i debatterne om 
konkurrenceevne, vækst og beskæf­
tigelse, og det europæiske samfunds 
fremtid afhænger i høj grad af, hvilke 
løsninger der vælges. 
Naturligvis tilkommer det de enkelte 
medlemsstater at beslutte, hvorledes 
de vil prioritere, tilrettelægge og fi­
nansiere den sociale beskyttelse. Der 
er, som Kommissionen gentagne 
gange klart har bekræftet, ikke tale 
om at harmonisere socialsikringsord­
ningerne, som er forankret i med­
lemsstaternes kultur, institutionelle 
strukturer og organisationsmåde. 
Men medlemsstaterne står over for 
de samme former for problemer: den 
ugunstige demografiske udvikling, 
den dramatiske udvikling på arbejds­
markedet, ændringerne i famili­
estrukturerne og de udstødelses- og 
fattigdomsfænomener, som er en føl­
ge heraf. Endvidere kan forskelle i 
det sociale beskyttelsesniveau udgø­
re en hindring for den frie bevægelig­
hed eller medføre forvridninger i den 
forbindelse. 
Derfor har Rådet i 1992 sat sig et nyt 
mål, nemlig overensstemmelse mel­
lem målene og politikken for social 
beskyttelse (henstilling 92/442/EØF 
af 27. juli 1992). Dette betyder, at man i fællesskab skal fastlægge må­
lene for medlemsstaternes politik, 
mens det helt overlades til medlems­
staterne at bestemme, hvorledes de 
vil organisere og finansiere deres sy­
stemer. Rådet har i henstillingen 
fremhævet betydningen af, at der ud­
veksles oplysninger og gennemføres 
undersøgelser, der kan berige debat­
terne og fremme overvejelserne. 
Denne rapport er et første bidrag til 
denne udveksling, og det forventes, 
at den vil tilskynde til at foretage 
yderligere undersøgelser med det 
formål at gøre det lettere for med­
lemsstaterne og socialbeskyttelses-
organisationerne at foretage deres 
valg og gennemføre deres aktioner. I 
denne forbindelse skal rapporten ses 
i nær sammenhæng med den årlige 
rapport om Beskæftigelsen i Europa, 
idet forbindelsen mellem disse to 
områder i høj grad er bestemmende 
for den økonomiske og sociale ud­
vikling i Fællesskabet. I Traktaten 
om Den Europæiske Union, artikel 2, 
tildeles Fællesskabet i øvrigt den op­
gave at fremme "... et højt beskæfti­
gelsesniveau og et højt socialt be­
skyttelsesniveau". 
I denne første rapport anskues 
spørgsmålet fra tre synsvinkler. For 
det første giver den en klar beskrivel­
se af socialbeskyttelsessituationen i 
Fællesskabet, af de fælles træk, men 
tillige af forskellene mellem med­lemsstaterne. Ud over en beskrivelse 
af organisationen af og den generelle 
filosofi bag hvert enkelt system (ka­
pitel 1) giver rapporten sammenlig­
nende oplysninger om ydelsernes 
størrelse i særlige situationer, der 
skønnes at være særlig vigtige (kapi­
tel 4 og 5). 
For det andet gennemgås de ændrin­
ger, der har fundet sted siden begyn­
delsen af 80'erne i de forskellige na­
tionale systemer: udviklingen i 
udgifterne til social beskyttelse og 
deres finansiering (kapitel 3), under­
søgelse af de vigtigste lovændringer 
for at finde frem til, hvilken politik 
medlemsstaterne fører på dette områ­
de til løsning af nogenlunde ensarte­
de problemer (kapitel 2). 
For det tredje gennemgås nogle af de 
store aktuelle problemer i forbindelse 
med socialbeskyttelsessystemerne. 
Hvilke økonomiske følger har den 
sociale beskyttelse (kapitel 6)? Hvor­
ledes kan medlemsstaterne bedst sty­
re deres indsats for at øge kontrollen 
med sundhedsudgifterne (kapitel 7)?. 
Hvorledes påvirker det størrelsen af 
de sociale ydelser, at en husstand har 
to indkomster, og hvorledes kan man 
forlige social beskyttelse og er­
hvervsvirksomhed (kapitel 8)?. 
Hvorledes har de forskellige social­
beskyttelsessystemer reageret på de 
stadig hyppigere tilfælde af atypiske 
sociodemografiske situationer (kar-
-1-3' 
Forord 
riereafbrydelser, opløsning af parfor­
hold osv.) (kapitel 9)? 
Denne rapport giver sig ikke ud for at 
være udtømmende. Fremtidige udga­
ver af rapporten vil skulle dække 
andre aspekter, som ikke har kunnet 
medtages her (som f.eks. beskyttel­
sen af ikke-lønmodtagere eller de sy­
stemer, der skal hjælpe og tilskynde 
bistandsklienter til at komme i arbej­
de), eller aspekter, som kræver yder­
ligere behandling (f.eks. forholdet 
mellem social beskyttelse og beskæf­
tigelse, styring af sundhedsudgifter 
osv.). Samtidig vil de fremtidige ud­
gaver skulle give så fuldstændige op­
lysninger som muligt om reformerne 
i de enkelte medlemsstater. 
At Det Europæiske Fællesskab har 
fastsat fælles mål for at styre med­
lemsstaternes politik vil i høj grad 
gøre det muligt at fremme udvekslin­
gen af oplysninger om effektiviteten 
af de enkelte medlemsstaters politik 
på bestemte områder. De fælles be­
dømmelseskriterier er stiltiende fast­
sat i Rådets henstilling. Medlemssta­
ternes mulighed for fuldt ud at drage 
fordel af de øvrige medlemsstaters 
erfaringer vil blive Fællesskabets 
vigtigste bidrag på socialbeskyttel­
sesområdet. 
-4-
Indholdsfortegnelse 
Indholdsfortegnelse 
Forord 
Oversigt over hovedpunkter 
Kapitel 1 
Kapitel 2 
Kapitel 3 
Kapitel 4 
Kapitel 5 
Kapitel 6 
Kapitel 7 
Kapitel 8 
Kapitel 9 Den sociale beskyttelse i Fællesskabet: forskelle 
og ligheder i systemerne 
De senere års reformer i de sociale 
beskyttelsessystemer i Fællesskabet 
Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
Socialbeskyttelsens omfang i medlemsstaterne 
Foranstaltninger med henblik på social og 
erhvervsmæssig integration 
Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Behandlingssystemer i Fællesskabet 
Social beskyttelse og udjævning af modsætninger 
mellem arbejds- og familieliv 
Sociale og økonomiske forandringers indvirkning 
på sociale beskyttelsessystemer 
Kilder og metode 
-5 

Oversigt over hovedpunkter 
Oversigt over hovedpunkter 
Forskelle og 
ligheder 
Forskellene mellem medlemssta­
terne med hensyn til socialbe-
skyttelsesudgifter har indsnævret sig 
i de seneste 15 år. Dette skyldes den 
kraftige stigning i udgifterne i de syd­
lige medlemsstater og stabiliseringen 
i de nordlige (Belgien, Tyskland, Ne­
derlandene og Danmark). 11991 (det 
seneste år, for hvilket der foreligger 
tal) viste EUROSTAT's statistikker, 
der var udarbejdet på grundlag af den 
fælles SESPROS-metode, at de ydel­
ser, kontante eller i naturalier, der 
blev udbetalt inden for rammerne af 
den sociale beskyttelse, lå på knap 
20% af BNP i Portugal og godt 32% 
i Nederlandene. Men forskellene er 
nok i virkeligheden mindre, da de 
skatter og sociale bidrag, der er inde­
holdt i selve ydelserne, er betydelig 
større i landene med relativt høje so­
ciale ydelser. 
En sammenligning mellem med­
lemsstaterne for så vidt angår både de 
anvendte beløb og de satser og betin­
gelser, der gælder for udbetaling af 
ydelserne, fører til vidt forskellige 
resultater, alt efter hvilken gren af 
den sociale beskyttelse der er tale om. 
Hvad angår alderspensionerne er af­
vigelserne mellem medlemsstaterne meget forskellige, afhængig af om 
man ser på gennemsnitsstørrelsen af 
den ydelse, der faktisk udbetales til 
pensionisterne, eller på den teoreti­
ske beregning af forholdet mellem 
pensionen og den tidligere løn. De 
gennemsnitlige alderspensioner lå 
mellem knap halvdelen af BNP pr. 
indbygger i Portugal, Irland og Spa­
nien og ca. tre fjerdedele af BNP i 
Frankrig, Nederlandene, Italien og 
Grækenland. Af beregninger foreta­
get på grundlag af de satser, der var 
gældende en given dag, fremgår det 
imidlertid, at de teoretiske alderspen­
sioner udtrykt i procent af den sene­
ste løn faktisk ikke er mindre i Spa­
nien eller Portugal end i Frankrig, 
Italien eller Nederlandene. De for­
skelle, der er mellem de faktisk udbe­
talte alderspensioner, kan således 
snarere tilskrives det forhold, at der 
er forskel på, hvor mange mænd og 
kvinder, der når pensionsalderen 
uden at have fuldført et helt arbejds­
forløb — navnlig fordi visse ordnin­
ger endnu ikke er "modnet" — end 
forskelle mellem de teoretiske pen-
sionsberegningsformler. 
Det er vanskeligere at foretage sam­
menligninger med hensyn til den so­
ciale beskyttelses andet store områ­
de, nemlig det offentliges betaling af 
lægeudgifter o.lign. (i gennemsnit 
25% af de samlede udgifter i Fælles­
skabet mod 37% for alderspensio­
nen), og det er vanskeligt at opstille kvantitative indikatorer for de for­
skellige befolkningsgruppers adgang 
til behandling. Bortset fra Tyskland 
og Nederlandene, hvor de mest vel­
stående ikke behøver at tilslutte sig 
sygesikringen, har samtlige med­
lemsstater socialbeskyttelsessyste­
mer, som dækker hele befolkningen, 
og ifølge hvilke alle eller en del af 
sundhedsudgifterne betales. De (alt 
for) få undersøgelser af adgangen til 
behandling viser, at selv om de 
mindst velstillede som regel har stør­
re behov end de mest velstillede, op­
fylder alle gældende systemer i Fæl­
lesskabet stort set princippet om, at 
de samme behov skal behandles på 
samme måde. 
Hvad angår arbejdsløshedsydelserne 
er kontrasten mellem medlemsstater­
ne mere udprægede. I Danmark, Bel­
gien eller Nederlandene modtager de 
arbejdsløse en understøttelse, som 
udgør gennemsnitligt 70%-80% af 
BNP pr. indbygger mod kun 10% i 
Italien (hvor afskedigede arbejdsta­
gere dog kan modtage andre former 
for godtgørelse) og Grækenland og 
godt 20% i Portugal og Det Forenede 
Kongerige. Her kan forskellene for­
klares ikke alene ved forskellene i det 
forholdsvise antal arbejdsløse, der 
modtager understøttelse, men også 
ved forskellene i de anvendte satser, 
som synes at være klart lavere i 
Italien, Det Forenede Kongerige og 
7-
Oversigt over hovedpunkter 
tt4a4mt&mf9msi9xwtwsmf69Mm& 
Grækenland end i de øvrige med­
lemsstater. 
Der er ligeledes væsentlige forskelle 
mellem de ydelser, der udbetales til 
en lønmodtager i tilfælde af sygdom 
eller invaliditet. En lønmodtager, der 
rammes af sygdom, fortsætter med at 
modtage hele sin løn i Belgien, Tysk­
land, Grækenland og Luxembourg. 
En lønmodtager, hvis løn svarer til 
gennemsnitslønnen for industriarbej­
dere, modtager tre fjerdedele af løn­
nen i Danmark, Spanien, Nederlan­
dene eller Portugal, knap to 
tredjedele i Frankrig, halvdelen i Ita­
lien, men kun en tredjedel i Irland og 
Det Forenede Kongerige. Afvigel­
serne er lige så store med hensyn til 
invaliditetsydelser. 
Men de største forskelle vedrører 
børnetilskuddene. For hvert ungt 
menneske under 20 år udgjorde til­
skuddene i 1991 under 1% af BNP pr. 
indbygger i Spanien og Grækenland. 
Tilskuddet var over 8% i Belgien og 
Frankrig, 9% i Det Forenede Konge­
rige, 11% i Luxembourg og helt op 
til godt 12% i Danmark. 
Bistandshjælp, 
folkepension og 
lignende ydelser 
Sådanne forskelle af varierende 
omfang findes også for så vidt 
angår bistandshjælp, folkepension 
o.lign., dvs. de mindsteydelser, der 
udbetales til ubemidlede personer, 
som ikke har ret til nogen ydelse med 
bidragspligt. En enlig person i pen­sionsalderen, som ikke har personli­
ge midler, har ret til folkepension i 
samtlige medlemsstaterne. Den er 
ganske vist forholdsvis lav i Græken­
land (10% af BNP pr. indbygger), 
Italien (16%) og Portugal (21%), 
men i de øvrige medlemsstater ligger 
den på nogenlunde samme niveau i 
forhold til BNP: ca. 30% af BNP pr. 
indbygger i Belgien, Tyskland, 
Spanien, Frankrig og Det Forenede 
Kongerige, 35% i Danmark, Luxem­
bourg og Irland og 40% i Nederlan­
dene. 
Voksne, som er ude af stand til at 
arbejde (100% invaliditet), har på 
samme måde ret til en ydelse uden 
bidragspligt i samtlige medlemssta­
ter. Også denne ydelse er lavest i 
Grækenland (16% af BNP pr. ind­
bygger) og Portugal (21%), den lig­
ger på ca. 30% af BNP pr. indbygger 
i Tyskland, Spanien, Frankrig og Det 
Forenede Kongerige, ca. 40% i Irland 
og Nederlandene, ca. 50% i Italien og 
Luxembourg, ca. 55% i Danmark og 
ca. 65% i Belgien. 
En arbejdsdygtig voksen, der ikke 
har egne midler, har ikke ret til nogen 
mindsteindtægt i Grækenland, Portu­
gal, Spanien og Italien, selv om han i 
de to sidstnævnte lande kan modtage 
en form for kontanthjælp, som repræ­
senterer en slags mindsteindtægt, så­
fremt han bor i visse regioner. En 
arbejdsdygtig voksen uden egne 
midler modtager denne form for 
ydelse i de øvrige medlemsstater. 
Den er forholdsvis lav (godt 20% af 
BNP pr. indbygger) i Frankrig og Det 
Forenede Kongerige, og højere i Bel­
gien og Tyskland (ca. 30%) og navn­
lig i Luxembourg og Irland (over 
35%) samt i Danmark og Nederlan­
dene (40%). Fælles 
problemer 
Medlemsstaternes politik gen­
nem de seneste femten år har 
været påvirket af to store problemer: 
den fortsat høje arbejdsløshed trods 
de mange nye arbejdspladser, der 
blev skabt mellem 1985 og 1990, og 
nødvendigheden af at stabilisere, og 
i nogle tilfælde mindske, underskud­
det på de offentlige budgetter. Til 
disse generelle problemer har der fø­
jet sig to problemer, der særlig vedrø­
rer den sociale beskyttelse, nemlig 
dels at styre den befolkningsmæssige 
skævhed, der vil opstå i begyndelsen 
af næste århundrede, og som vil true 
finansieringen af pensionsordninger­
ne, dels at få bremset væksten i sund­
hedsudgifterne, uden at det går ud 
over behandlingskvaliteten eller den 
frie adgang til behandling. 
Alle medlemsstaterne har søgt at ska­
be sig nye indtægtskilder ved at hæve 
bidragene. Visse af dem (Belgien, 
Frankrig) har Ugeledes fjernet loftet 
over bidragene og skabt nye former 
for bidrag for at udvide finansierings­
grundlaget for den sociale beskyttel­
se. Men kravet om ikke at øge virk­
somhedernes udgifter af hensyn til 
konkurrenceevnen og beskæftigel­
sen har ligeledes fået nogle medlems­
stater til helt eller delvis at ophæve 
visse bidrag og udligne den herved 
opståede manko ved statslige bidrag 
(bl.a. Tyskland og Nederlandene). 
Den anden vej har været at søge at 
mindske udgifterne. Selv om det er 
vanskeligt at gribe ind i "velerhver­
vede rettigheder", er der sket ned­
skæringer i ydelserne, enten direkte 
MfljwuinnjWJtMWft»^^ 
8 
Oversigt over hovedpunkter 
ved at nedsætte satserne, eller indi­
rekte ved at opstille strengere betin­
gelser for at modtage ydelserne. End­
videre er reguleringsreglerne blevet 
mindre gunstige. F.eks. reguleres 
ydelserne ikke længere på grundlag 
af lønudviklingen i Det Forenede 
Kongerige, og man har i Belgien, 
Tyskland, Danmark, Grækenland, 
Luxembourg og Nederlandene i vis­
se perioder helt forladt pristalsregu­
leringen. 
Med hensyn til arbejdsløshedsunder­
støttelse har det vedvarende høje 
arbejdsløshedstal fået medlemsstater­
ne til at foretage betydelige ændringer 
i deres system ved at nedsætte under­
støttelsen i forhold til lønnen, stramme 
betingelserne for at modtage under­
støttelse, bl.a. ved al forlænge uddan­
nelsesperioderne (Tyskland, Det For­
enede Kongerige), men også ved at 
forlænge det tidsrum, hvori der skal 
betales bidrag, navnlig for de ældste 
arbejdstagere (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Spanien, Frankrig). I slut­
ningen af 70'eme og begyndelsen af 
80'erne blev der indført førtidspen-
sionsordninger for at frigøre stillinger 
til de unge. Men ordningerne har vist 
sig at være meget kostbare, og visse 
medlemsstater (f.eks. Danmark) har 
sidst i 80'erne søgt at begrænse dem. 
På den anden side er retten til ar­
bejdsløshedsunderstøttelse blevet 
udvidet til at omfatte unge, der for 
første gang søger arbejde, og der er 
truffet særlige foranstaltninger med 
henblik på denne gruppe (Belgien, 
Danmark, Frankrig, Nederlandene, 
Portugal). Mere generelt har man i 
samdige medlemsstater gjort en ak­
tiv indsats for at bekæmpe arbejds­
løsheden: krav om at arbejdsløse, 
navnlig de unge, tager imod midler­tidigt arbejde i samfundets tjeneste 
(Danmark, Frankrig), fremme af del­
tidsarbejde (Belgien, Frankrig), ge­
ografisk mobilitet (Italien) og 
iværksætterstøtte (Belgien, Dan­
mark, Irland, Italien), supplerende 
ydelser til indehavere af de dårligst 
lønnede stillinger (Det Forenede 
Kongerige) og indførelse af foran­
staltninger til genindslusning af lang­
tidsledige (Belgien, Frankrig, Det 
Forenede Kongerige). 
Den vedvarende arbejdsløshed har 
ikke gjort det lettere at tilpasse pen-
sionssystemerne til de demografiske 
ændringer. Ud over de reformer, der 
krævedes ifølge Fællesskabets direk­
tiv af 1978 (79/7/EØF) om Ugebe­
handling med hensyn til social sikring, 
er det især pensionsalderen, der disku­
teres. På dette punkt er der sket meget 
på ti år. I første omgang blev folk 
tilskyndet til at forlade arbejdsmarke­
det i en tidUg alder, men under truslen 
om problemer med finansiering af 
pensionsordningerne har de fleste 
medlemsstater tværtimod søgt at ud­
sætte pensionsalderen, enten ved grad­
vis at hæve den ved lov fastsatte alders­
grænse, eUer ved at øge det antal år, i 
hvilket der skal betales bidrag for at 
være berettiget til fuld pension. 
Sideløbende har man i visse med­
lemsstater ændret beregningsmåden, 
navnlig for at gøre det muligt at ud­
vikle modeller med fleksibel (Belgi­
en) og progressiv pensionering med 
en kombination af deltidsbeskæfti­
gelse og delpension (Danmark, 
Tyskland) i overensstemmelse med 
Rådets henstilUng af 10. december 
1982 (82/857/EØF), og for at kunne 
medtage arbejdsfri perioder, der er 
benyttet til at passe mindre børn, i pensionsberegningen (Tyskland, 
Frankrig, Luxembourg). 
Problemet med befolkningens al­
dring, der vil opstå i de europæiske 
lande i begyndelsen af det næste år­
hundrede, har dog ikke fået med­
lemsstaterne til at iværksætte en fa­
miliepolitik til forøgelse af 
fødselstallet. Børnetilskuddene har 
ikke fået høj prioritet, og deres andel 
i de samlede sociale ydelser er faldet 
med over 30% i hele Fællesskabet. 
Til gengæld er barselsydelserne ble­
vet forhøjet (Danmark, Spanien, 
Frankrig, Irland, Nederlandene, Por­
tugal) og der er indført ydelser, der 
gør det muUgt at tage forældreorlov i 
barnets første leveår (Tyskland, 
Frankrig) med henbUk på at gøre det 
lettere for småbørnsforældre at for­
ene arbejds- og familieliv. 
For så vidt angår lægebehandling 
o.Ugn. har det seneste årti været præget 
af to hovedfænomener. Den første er 
indførelsen i de sydUge medlemsstater 
af nationale sundhedsordninger, der 
gør det muUgt for hele befolkningen at 
modtage gratis behandling. Men i sam­
me periode er der truffet ofte drastiske 
foranstaltninger til begrænsning af 
sundhedsudgifterne i samtlige med­
lemsstater: patientbetaUng er blevet 
indført og/eUer udvidet forbehandling, 
medicin og lægeartikler, og der er i 
enkelte medlemsstater gennemført 
dybtgående reformer med henblik på 
at indføre markedsmekanismerne i 
forvaltningen af sundhedsordningerne 
(Nederlandene, Det Forenede Konge­
rige). 
I visse medlemsstater er man endvide­
re bekymret over den kraftige stigning 
i antallet af invalidepensionister og 
over, at denne form for ydelse synes at 
Oversigt over hovedpunkter 
bUve benyttet af borgere, der ikke har 
krav på arbejdsløshedsunderstøttel­
se, og som ikke kan modtage førtids­
pension, som middel til at trække sig 
tilbage fra arbejdsmarkedet I Neder­
landene er dette problem imødegået 
ved en reform, der går ud på at lade 
virksomhederne bære en større andel 
af de dagpenge o.Ugn., der udbetales 
ved sygdom og invaUditet og give 
dem et økonomisk incitament til at 
beskæftige handicappede. Det For­
enede Kongerige har indført en sær-
Ug godtgørelse til dækning af de eks­
traomkostninger, en handicappet har 
i forbindelse med sit erhvervsarbej­
de. 
Generelt har de af medlemsstaterne 
trufne foranstaltninger ført til en stabi-
Usering af socialbeskyttelsesudgifter-
ne. I modsætning til, hvad mange me­
ner, havde Fællesskabets sociale 
udgifters andel af bruttonationalpro­
duktet i 1991 ikke ændret sig meget i 
forhold til andelen ti år tidUgere. I fem 
af medlemsstaterne — Belgien, Dan­
mark, Tyskland, Irland og Luxem­
bourg —var udgifternes andel af BNP 
endog endnu mindre i 1991 end i 1981. 
Endvidere var stigningen i andre nor­
deuropæiske lande forholdsvis lille og 
skyldtes navnUg den større arbejdsløs­
hed i 1991. Det var således kun i de 
sydUge medlemsstater, hvor socialbe­
skyttelsessystemerne endnu var under 
udvikling, at der skete en væsentlig 
stigning i udgifterne i forhold til brut­
tonationalproduktet. Selektive og mål­
rettede ydelser 
Inedgangstider, hvor midlerne 
er få og behovene store, er det en 
stor fristelse at målrette ydelserne 
yderligere, således at det er de mest 
trængende, der får fordel af dem. 
Tendensen til at nedsætte forsik­
ringsydelserne til fordel for indtægts-
relaterede ydelser er et væsentligt led 
i den poUtik, der er ført i Det Forene­
de Kongerige i de sidste ti år. Den 
samme tendens findes i andre med­
lemsstater, navnlig for så vidt angår 
børnetilskud og boligstøtte. Neder­
landene har indført et særligt system 
for ydelser til syge, invalide, arbejds­
løse og ældre, hvis indkomst Ugger 
under et vist socialt minimum, der 
dog i sammenUgning med de øvrige 
medlemsstater er ret højt. 
Ud over at indtægtskriteriet ofte er 
tungt at administrere, synes det, som 
om denne målretning af ydelserne 
generelt har været vanskelig at gen­
nemføre i landene med en Bismarck-
tradition, hvor forbindelsen mellem 
indbetalte bidrag og ret til ydelser er 
dybt forankret i bevidstheden. Men 
beskæftigelsessituationen har dog 
fået de fleste af medlemsstaterne til 
at udvikle ydelser, der går ud på at 
give de mest trængende, bl.a. ar­
bejdsløse, en garanteret mindsteind­
komst. Efter Tyskland (1961), Ne­
derlandene (1963), Belgien (1974), 
Danmark (1974) og Irland (1975), 
som allerede havde denne ordning, 
har Luxembourg (1986) og Frankrig 
(1988) indført en garanteret mind­
steindkomst, mens Det Forenede 
Kongerige helt har ændret sin ord­
ning (1988). Sideløbende hermed er der skabt el­
ler udviklet andre særlige mindstey­
delser uden bidragspligt navnUg til 
fordel for ældre personer og enUge 
forældre. I Spanien, Grækenland, Ita­
lien og Portugal, som ikke har en 
generel ordning med indkomstgaran­
ti, er der endvidere indført alderspen­
sioner uden bidragspligt, som er ind-
komstbestemte. I Spanien og 
Portugal er der endvidere indført bi­
standshjælp til arbejdsløse, som ikke 
længere har ret til arbejdsløshedsun­
derstøttelse. I Tyskland, Frankrig og 
Luxembourg er der indført indtægts-
relaterede ydelser til fordel for fami­
lier med enlige forældre. 
Privatisering: 
kun få konkrete 
eksempler 
Det sidste årti har ligeledes været 
kendetegnet ved en Uvlig debat 
om fremtiden for den sociale beskyt­
telse og navnlig om muligheden for 
at privatisere i hvert fald en del af 
den. Det Forenede Kongerige har vist 
vejen, først ved at gøre det lettere at 
forlade det nationale system med 
supplerende pension til fordel for 
supplerende virksomhedspensioner 
( 1976) og derefter ved at fremme per­
sonlige opsparingsaftaler (1986). 
Men i de øvrige medlemsstater har 
der kun været meget få forsøg på at 
gennemføre konkrete privatiserin­
ger. I Belgien er arbejdsulykkesfor-
sikringen overført til den private sek­
tor, selv om den fortsat er underkastet 
strenge lovregler (1988). For ganske 
nylig synes Italien at have betrådt 
10 
Oversigt over hovedpunkter 
denne vej, i hvert fald hvad angår 
sundhedsvæsenet. Og på alderdoms-
området skal nævnes de foranstalt­
ninger til fremme af den personUge 
opsparing ledsaget af skattefordele, 
der er indført i flere medlemsstater 
(Belgien, Frankrig), men uden at der 
samtidig gives muUghed for at fritage 
fra pUgten til at betale bidrag til de 
nationale forsikringsordninger. 
I det store og hele kan man ikke sige, 
at det offentliges roUe inden for soci­
al beskyttelse er blevet væsentUgt 
formindsket i de seneste år, jf. i øvrigt 
EUROSTAT's statistikker. Tværti­
mod kan der endog konstateres udvi­
delser af de sociale beskyttelsesme­
kanismer til at omfatte nye kategorier 
(Tyskland, Grækenland, Spanien, 
Portugal). 
Overensstemmel­
sen mellem den 
sociale beskyttel­
ses mål og politik 
Den rolle, den sociale beskyttel­
se spiller i de udviklede indu­
strisamfund, misforstås undertiden, 
fordi aUes øjne er rettet mod finansie-
ringsproblemerne. Den sociale be­
skyttelse er faktisk et effektivt mid­
del til at sikre den nødvendige 
soUdaritet meUem dem, der har en 
erhvervsindtægt, og dem, der er for­
hindret i at have en sådan på grund af 
alder, sundhedstilstand, eller fordi de 
ikke kan finde arbejde. I en økono­
misk sammenhæng, hvor en hurtig 
teknologisk udvikling sammen med en stærk international konkurrence 
kan føre til udstødelse og fattigdom, 
er den sociale beskyttelse en vægtig 
faktor i den sociale samhørighed. Og 
det er jo velkendt, hvor meget et 
lands sociale samhørighed bidrager 
til dets konkurrenceevne. 
Socialbeskyttelsens følger for kon­
kurrenceevne og jobskabelse giver 
anledning til mange diskussioner, 
navnlig i perioder med langsom 
vækst, hvor det ofte er nødvendigt at 
øge de sociale bidrag for at begrænse 
underskuddene. Selv om der på 
grundlag af de foreUggende statistik­
ker ikke kan påvises nogen sammen­
hæng meUem på den ene side de so­
ciale udgifters niveau eller stigning i 
medlemsstaterne og på den anden 
side beskæftigelsessituationen, bør 
det erkendes, at en skat på anvendel­
sen af arbejdskraft i produktionspro­
cessen kan være til skade for den 
arbejdskraftbaserede vækst. 
Betydningen af social beskyttelse 
anerkendes i øvrigt udtrykkeUgt af 
Fællesskabet. Rom-Traktaten, såle­
des som den er ændret ved Ma­
astricht-Traktaten, fastsætter i artikel 
2, at "FæUesskabet har til opgave 
gennem oprettelsen af et fælles mar­
ked og en økonomisk og monetær 
union samt gennem iværksættelsen 
af fælles politikker eller aktioner som 
omhandlet i artikel 3 og 3 A at frem­
me en harmonisk og afbalanceret ud­
vikling af den økonomiske virksom­
hed i Fællesskabet som helhed, en 
bæredygtig og ikke-inflationær 
vækst, som respekterer miljøet, en 
høj grad af konvergens med hensyn 
til de økonomiske resultater, et højt 
beskæftigelsesniveau, et højt socialt 
beskyttelsesniveau, højnelse af leve­
standarden og UvskvaUteten, økono­misk og social samhørighed samt so­
lidaritet mellem medlemsstaterne." 
Ved den 27. juli 1992 at vedtage en 
henstilUng til medlemsstaterne om 
overensstemmelse mellem målene 
og poUtikken for social beskyttelse 
(92/442/EØF) har Rådet for De Eu­
ropæiske Fællesskaber klart fastlagt 
Fællesskabets politik på dette områ 
de: at fremme overensstemmelsen 
mellem medlemsstaternes politik på 
grundlag af en række fælles mål, idet 
de i hvert enkelt EF-land gældende 
systemers uafhængighed og forskel­
ligartethed skal respekteres nøje. 
Disse fæUes mål er fastlagt i selve 
henstillingen under henvisning til 
den sociale beskyttelses tre hovedop­
gaver: 
- at sikre enhver, som har taget 
lovligt ophold på en medlems­
stats område, et indtægtsniveau i 
overensstemmelse med menne­
skets værdighed og adgang til 
det behandlingssystem, der fin­
des i medlemsstaten; 
- at bidrage til at fremme den so­
ciale integration af alle personer, 
der har lovUgt ophold i med­
lemsstaten, samt integration på 
arbejdsmarkedet af de personer, 
som er i stand til at udøve lønnet 
beskæftigelse; 
- at sikre lønmodtagere, som træk­
ker sig tilbage fra arbejdsmarke­
det efter endt arbejdsforløb, eller 
som tvinges til at ophøre med 
deres erhvervsarbejde på grund 
af sygdom, ulykke, moderskab, 
invaliditet eller arbejdsløshed, en 
erstatningsindkomst, således at 
de kan bevare et rimeUgt leven-
-7f 
Oversigt øver hovedpunkter 
iveau i forhold til deres bidrag til 
relevante sociale sikringsordnin­
ger. 
Ved fastlæggelsen af disse grund­
læggende opgaver for den sociale be­
skyttelse har man på en måde forenet 
de to store traditioner, som EF-med-
lemsstaternes systemer er bygget op 
omkring: 
- dels den tradition, som har rod i 
virksomheden, og som mod ind-
betaUng af bidrag giver lønmod­
tagerne ret til at oppebære en er-
statningsindkomst, der beregnes 
på grundlag af deres tidUgere 
løn, når de permanent eller mid­
lertidigt holder op med at arbej­
de; 
- dels den tradition, der bygger på 
ideen om national solidaritet, 
som giver aUe et lands indbygge­
re, der er i nød, ret til faste ydel­
ser, som finansieres enten af na­
tionale socialsikringsordninger 
eUer direkte over statsbudgettet. 
Ved denne sammenkobUng af de to 
traditionelle modeller—"Bismarck-
modellen" og "Beveridge-modeUen" 
— aftegnes konturerne af en europæ­
isk model for social beskyttelse, som 
på samme tid omfatter en garanteret 
mindsteindkomst til aUe borgere, et 
bidrag til deres erhvervsmæssige og 
sociale integration samt foranstalt­
ninger, der gør det muligt for arbejds­
tagerne at opretholde et rimeligt ind­
komstniveau i forhold til deres løn, 
såfremt de må opgive deres arbejde. Social beskyttel­
se og integration 
i samfundet 
Rådet har samtidig med henstillingen 
om overensstemmelse vedtaget en 
særUg henstiUing til medlemsstater­
ne "om fæUes kriterier i forbindelse 
med sikring af tilstrækkeUge indtæg­
ter og ydelser fra socialbeskyttelses­
ordninger" (92/44l/EØF), hvori der 
er opstillet en række principper for 
anerkendelsen af denne ret samt dens 
iværksættelse. Blandt disse princip­
per er "indrømmelse af denne ret til 
enhver, der ikke råder over til­
strækkelige midler, under forudsæt­
ning af, at vedkommende aktivt står 
til rådighed for arbejdsmarkedet eUer 
er vilUg til at gennemgå en erhvervs­
uddannelse med henbUk på at få ar­
bejde, for så vidt der er tale om per-
soner, hvis alder, helbred og 
familiemæssige situation tiUader det­
te, eUer i givet fald under forudsæt­
ning af, at der træffes foranstaltnin­
ger til at integrere de øvrige personer 
økonomisk og socialt". 
Den nødvendige integration af socia­
le beskyttelsesmekanismer i den al-
mindeUge politik til forebyggelse af 
udstødelse er således blevet aner­
kendt af samdige EF-medlemsstater 
som et yderst vigtigt og højt priorite­
ret led i deres poUtik på dette område. 
Men der er ikke sket nogen særlig 
udvikling i den måde, hvorpå man 
betragter denne integration. I lang tid 
lagde man hovedvægten på forebyg­
gelse af visse negative virkninger. 
Man måtte—og må endnu—undgå, 
at udbetaUngen af arbejdsløsheds- el­
ler invaliditetsydelser eller mere generelt indtægtsbestemte ydelser 
mindsker modtagerens interesse i og 
bestræbelser for på ny at blive øko­
nomisk uafhængig ved at tage lønnet 
arbejde. 
Man er i dag i stigende grad klar over, 
at det ikke altid er nok at søge arbejde 
for at fa arbejde, og at den sociale 
beskyttelse skal tilpasses denne nye 
situation med knaphed på arbejde. 
Man må kombinere betalingen af de 
sociale ydelser med en aktiv politik 
til imødegåelse af den sociale udstø­
delse (invaUde og handicappede) og 
økonomisk udstødelse — som igen 
på længere sigt medfører social ud­
stødelse (langtidsledige og alle, der 
ikke kan integreres på arbejdsmarke­
det). 
Tilpasning på 
tre fronter 
Denne tilpasning af den sociale be­
skyttelse finder sted på en vanskelig 
baggrund, hvor problemerne ikke 
alene er af økonomisk, men også po­
litisk art. På den ene side sættes der 
spørgsmålstegn ved selve systemer­
nes effektivitet og endog legitimitet 
på grund af overbelastningen af de 
nationale økonomier. På den anden 
side tvinger de dårlige økonomiske 
konjunkturer i begyndelsen af 90'er­
ne og behovet for en budgetmæssig 
konsolidering med henblik på at hol­
de det offentliges underskud og 
gældsætning på et tåleligt niveau — 
en forudsætning for den økonomiske 
og monetære union — aUe medlems­
staterne til på kort og længere sigt at 
finde en ny ligevægt mellem social-
beskyttelsesindtægter og -udgifter. 
•12 
Oversigt pyer hovedpunkter 
Det er dog slående, i hvor høj grad 
europæerne er knyttet til deres natio­
nale socialbeskyttelsessystem. Da 
man i foråret 1992 som led i en Eu­
robarometer-undersøgelse spurgte 
dem, om "staten fortsat skal tilbyde 
alle en bred vifte af socialsikrings­
ydelser, også selv om det koster sti­
gende skatter og bidrag", svarede 
66% af Fællesskabets indbyggere 
"ja" og kun 27% "nej". Da man der­
efter spurgte dem om, hvorvidt de var 
enige i, at socialsikringen var for dyr 
for samfundet, og at ydelserne og 
bidragene derfor burde nedsættes, 
svarede 55% (mod 36%), at de ikke 
var enige. I øvrigt er der et stort flertal 
i de fleste medlemsstater, som finder, 
at samfundet ikke i tilstrækkehg høj 
grad beskytter de arbejdsløse, de 
ældre, de syge eller invalide samt de 
fattigste. 
Rådets ambition, da det vedtog de to 
henstillinger i 1992, var at oprethol­
de, tilpasse og, om fornødent, udvik­
le den sociale beskyttelse i medlems-
staterne. Denne tilpasning kan 
formentlig opnås på følgende tre må­
der: 
For det første skal hvert enkelt sy­
stem tage mere hensyn til ændringer­
ne i de europæiske samfund. Her 
tænkes der på: 
- befolkningernes aldersstruktur, 
som gør det nødvendigt at ændre 
pensionssystemerne, 
- forlængelsen af den forventede 
levetid, som skaber nye social-
sikringsbehov hos de ældre, 
- det stadig mere usikre arbejds­
marked, som gør, at folk får stadig hyppigere karriereafbry­
delser, 
- den fortsatte høje arbejdsløshed, 
som nødvendiggør en kombina­
tion af økonomisk støtte til de 
arbejdsløse og aktive integra­
tionsforanstaltninger, 
- opståeisen af nye former for fat­
tigdom og udstødelse, som gør 
det nødvendigt at iværksætte den 
grundlæggende ret, alle har til at 
råde over tilstrækkeUge ressour­
cer til at kunne leve i overens­
stemmelse med den menneskeU-
ge værdighed, 
- udviklingen i famiUestrukturer-
ne, som gør det nødvendigt at 
sætte spørgsmålstegn ved de af­
ledte rettigheders berettigelse, 
- og mænds og kvinders Ugestil-
Ung med hensyn til social sik­
ring. 
For det andet skal de sociale beskyt­
telsessystemer, som det hedder i hen­
stillingen om overensstemmelse, 
fremover "administreres så effektivt 
som muligt under hensyntagen til de 
berørte personers rettigheder, behov 
og situation, også for så vidt angår 
indretning og drift". På den ene side 
forekommer det mere end nogensin­
de før nødvendigt at fjerne alle de 
hindringer for beskæftigelsen, der 
kan skyldes den måde, hvorpå den 
sociale beskyttelse finansieres. Dog 
må der tages hensyn til, at finansie­
ringsstrukturen ikke kan betragtes 
isoleret fra ydelsesstrukturen, og at 
hver medlemsstat må finde sin egen 
ligevægt mellem ydelser med og 
uden bidragspUgt for at bevare til­
slutningen fra de personer, som på den ene eller den anden måde skal 
finansiere dem. På den anden side 
skal udgifterne til driften af de socia­
le beskyttelsessystemer kontroUeres, 
idet en stram styring er en nødvendig 
betingelse for, at de berørte personer 
bevarer deres tillid til systemerne. 
For det tredje er der det, man er enig 
om at kalde "den sociale beskyttelses 
paradoks", nemlig det forhold, at so­
cialsikringssystemerne ikke i sig selv 
kan give de dækkede personer social 
tryghed, men kun kan søge at mind­
ske deres utryghed. Derfor er det ikke 
sikkert, at et land, som bruger en stor 
del af sit bruttonationalprodukt på 
social beskyttelse, af den grund har 
en god socialbeskyttelsespoUtik. Det 
er muligt, at det høje udgiftsniveau 
skyldes en uhensigtsmæssig måde at 
yde arbejdsløshedsunderstøttelse på 
eller ukontrollerede sundhedsudgif­
ter. Den optimale poUtik på dette om­
råde er tværtimod en poUtik, hvor så 
få som muligt modtager overførsels­
indkomster inden for rammerne af 
den sociale beskyttelse, og hvor de, 
der er tvunget dertil, modtager en 
erstatningsindkomst på det passende 
niveau, om muUgt i forbindelse med 
tilskyndelse og hjælp til at finde ar­
bejde. 
Den sociale beskyttelse tager sigte på 
dels at overføre indkomster til dem, 
hvis ret til ikke at arbejde—på grund 
af enten sygdom eller alder — aner­
kendes af samfundet, dels at støtte 
dem, der ønsker at arbejde, men som 
ikke kan, enten fordi de ikke kan 
finde arbejde, eller fordi famiUemæs-
sige forpligtelser forhindrer dem 
deri. Dette er baggrunden for den tan­
ke, at den sociale beskyttelses meka­
nismer i stadig højere grad skal om­
fatte midler, der gør det muligt at 
13 
Oversigt over hovedpunkter 
undvære beskyttelsen: forebyggelse, 
bekæmpelse af udstødelsesfænome-
net, aktiv beskæftigelsespolitik. 
Dette er sandsynligvis den største ud­
fordring, medlemsstaterne vil stå 
over for på dette område i de kom­
mende år. FæUesskabet, og særlig 
denne rapport om Den Sociale Be­
skyttelse i Europa, har som ambition 
at støtte og supplere medlemsstater­
ne, når disse tager udfordringen op. 
14-
KapHell^ Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og ligheder i systemerne 
Kapitel 1 Den sociale beskyttelse 
i Fællesskabet: forskelle 
og ligheder i systemerne 
Social beskyttelse i den forstand 
at det offentUge påtager sig det 
endelige ansvar for borgernes sund­
hed og velfærd er i vid udstrækning 
en europæisk opfindelse. Udviklin­
gen af de sociale systemer, der idag 
findes i aUe medlemsstater, begyndte 
i sidste del af det 19. århundrede i en 
række europæiske lande som en re­
aktion på de nye og omfattende so­
ciale problemer, der fulgte med den 
hurtige industrialiseringsproces og 
den stigende befolkningskoncentra-
tion i byerne. Det startede i Tyskland 
i 1870erne, og — i erkendelse af det 
rigtige i og også nødvendigheden af 
en offentlig indsats for at tackle pro­
blemerne — begyndte regeringerne 
overalt i Europa snart at gribe ind for 
at afhjælpe den fattigdom og nød, der 
opstod når arbejdere, der ikke læng­
ere havde adgang til jord, blev ude af 
stand til at arbejde og dermed tjene til 
livets ophold. 
I begyndelsen var socialpolitikken 
derfor centreret om at yde hjælp i 
tilfælde af sygdom, arbejdsskade, in­
validitet og alderdom, som helhed 
gennem indførelse af lovgivning, der 
pålagde arbejdsgivere og arbejdsta­
gere at oprette forsikringsordninger, 
der dækkede disse begivenheder. 
Herefter tog det dog en vis tid, før princippet om en generel hjælp til 
alle medlemmer af samfundet, uanset 
om de var eUer havde været i beskæf­
tigelse, blev anerkendt. Det var først 
i mellemkrigsårene i nogle lande og 
de første efterkrigsår i andre at der 
blev indført regler, der skulle sikre 
sundhed og velfærd for alle borgere 
og tilstræbe at aUe var sikret i det 
mindste et minimalt eksistensniveau. 
I de nordUge lande i Europa blev et 
sådant alment system til sikring af 
indkomst og sundhed gennemført i 
årene indtil 1960erne, og de senere 
bestræbelser har været rettet mod en 
rationalisering og konsolidering af de 
vidt forskellige former for hjælp, der 
ofte havde udviklet sig kaotisk og 
usammenhængende. I de mindre ud­
viklede og fattigere sydlige lande i 
Fællesskabet er systemerne, med 
mere eUer mindre fuldstændig dæk­
ning, endnu ikke færdigudviklet. 
Selvom de sociale systemer, der nu 
kendes i medlemsstaterne, afviger en 
del fra hinanden i de nærmere enkelt­
heder, finansieringsform og ydelser­
nes omfang, er de i hovedtrækkene 
ret ens. Det skyldes dels deres fælles 
udspring, men også at de forsøger at 
løse den samme type problemer og 
må kæmpe med nogenlunde den samme sociale og økonomiske ud-
vilding, en tendens der er blevet for­
stærket af processen hen imod større 
integration. 
Alle medlemsstater yder indkomst­
støtte til borgerne under alderdom, 
sygdom, invaliditet, barsel og ar­
bejdsløshed og til personer der har 
børn at sørge for, og alle har indført 
en gratis eller stærkt subsidieret sy­
gesikringsordning. 
Bortset fra foranstaltningernes om­
fang er der nogle forskelle, som dels 
afspejler forskelle i udvikUngen af de 
nationale systemer og dels variatio­
ner i de forskeUige landes poUtiske 
og institutioneUe strukturer, hvoraf 
de væsentligste hænger sammen 
med: 
- om ydelserne er indkomst­
afhængige eUer ydes med et fast 
beløb; 
- om der anvendes trangsbestem-
melse ved fastsættelse af hvad 
borgerne er berettiget til og hvad 
de kan få udbetalt; 
- om der findes en ret til en garan­
teret minimumsindkomst; 
-15-
Kapitel 1 -> Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og Hgheder (systemerne 
- om alle har adgang til naturaly­
delser (f.eks. behandling) på det 
tidspunkt og det sted, hvor der er 
behov for det; 
- om systemerne finansieres af 
midler fra det offentlige eller på 
anden vis og, i særdeleshed, be­
tydningen af bidrag fra arbejds­
givere og arbejdstagere i forhold 
til den almindelige beskatning; 
- hvilken rolle repræsentanter for 
arbejdsgivere og arbejdstagere 
spiller ved systemets administra­
tion i forhold til det offentliges 
rolle; og 
- hvilken rolle institutioner i den 
private sektor spiller ved ydelsen 
af hjælp og støtte i sammenlig­
ning med den offentUge sektor. 
I store træk kan medlemsstaterne op­
deles i fire hovedgrupper med hensyn 
til de basale træk i den sociale beskyt­
telse: lande hvor forsikringsprincip­
per er dominerende og ydelserne af­
hænger af bidrag; lande hvor 
forsikringsprincippet er mindre fast 
forankret, og hvor ydelserne er mere 
behovsrelaterede og finansieringen 
mere kommer fra den almindeUge 
beskatning; lande der indtager en 
meUemstiUing; og lande hvor syste­
met endnu ikke er færdigudviklet. 
I praksis er denne opdeUng dog noget 
vilkårlig, da forsikringsprincippet 
anvendes i en vis udstrækning i aUe 
medlemsstater, og en del af syste­
merne i aUe fire grupper er rettet mod 
at sikre opfyldelse af basale behov. 
Der er derfor ingen klar skillelinie 
mellem grupperne, og Unierne udvi­
skes mere og mere med tiden. Der er 
det samme pres for ændringer, og det tvinger regeringerne til at ændre sy­
stemerne på stort set samme måde. 
Til at skabe et overblik er opdelingen 
dog til en vis grad anvendelig. 
Den første gruppe omfatter Tysk­
land, Frankrig, Belgien og Luxem­
bourg — og kunne også omfatte Hol­
land og Italien, som i det følgende er 
indehoMt i den tredje gruppe — idet 
de aUe har systemer der overvejende 
hviler på almindelige forsikrings­
principper, hovedsagelig centreret 
om personer, der er i beskæftigelse, 
og primært rettet mod at opretholde 
en indkomst for borgere der ikke læn­
gere kan arbejde eller pensioneres. 
De personer der er i beskæftigelse — 
både lønmodtagere og selvstændige 
— indbetaler en del af deres ind­
komst til en forsikringskasse, og bi­
dragene gør dem berettiget til at mod­
tage ydelser, både kontant og i anden 
form, når de har behov for det. Sam­
tidig suppleres arbejdstagernes ind­
betalinger til kassen af bidrag som 
arbejdsgiverne indbetaler på deres 
vegne. 
I de fleste tilfælde er de ydelser, en 
person er berettiget til at modtage, 
relateret til den pågældendes ind­
komst medens han var i beskæftigel­
se — dog med to væsendige undta­
gelser, nemlig sygesikring og 
familieydelser — og der er derfor en 
sammenhæng med de bidrag den på­
gældende selv eller arbejdsgiverne 
har indbetalt. Som følge heraf funge­
rer systemet både sådan at det opret­
holder en indkomst for personer der 
bliver syge, uarbejdsdygtige, ar­
bejdsløse eller forlader arbejdsmar­
kedet, og sådan at ydelserne er af­
hængige af bidragene. Systemerne 
fungerer derfor i stort omfang sådan 
at der sker en omfordeling af den enkeltes indkomst over hele leveti­
den, hvorved udsving i indtægten re­
duceres og perioder med eventuel 
nød undgås. 
Selvom der er forskeUe i forvaltnin­
gen af systemerne, i den rolle private 
institutioner og arbejdsmarkedets 
parter spiUer ved administrationen og 
i fordeUngen af bidrag mellem ar­
bejdsgivere og arbejdstagere, er de 
sociale systemer i disse lande i det 
væsentUge ret ens. Bidragene er den 
vigtigste finansieringskilde, men de 
suppleres i aUe fire lande af den al­
mindeUge beskatning. 
De forsikringsbaserede ordninger 
suppleres også i aUe fire tilfælde af 
social bistand til personer der har be­
hov for det, og som ikke er berettiget 
til ydelser fra forsikringsordningen, 
enten fordi de ikke har bidraget tU-
strækkeligt eller slet ikke har betalt 
bidrag til ordningen, eUer fordi de har 
opbrugt deres ret ved at have modta­
get alt hvad de var berettiget til. I aUe 
landene overtager det offentUge an­
svaret for at sikre at ingen indkomster 
falder til et niveau, der er lavere end 
et garanteret minimum, uanset den 
pågældendes arbejdsmæssige status 
og tidligere betalte bidrag. 
Den sociale bistand finansieres over 
de almindelige skatter i alle landene, 
og udbetalingen sker efter trangskri-
terier i den forstand at en husstands 
indkomst — eller muUghed for at 
forsørge sig selv — vurderes med 
henblik på at bestemme hvor meget 
der er behov for. 
Sygesikringen i disse lande er også 
baseret på forsikringsprincipper, 
hvor ydelserne finansieres af bidrag 
på samme måde som dagpenge og 
-16-
Kapitel 1 ~ Den sociale beskyttelse i Fællesskabet: forskelle og ligheder I systemerne 
WWMMMHWBWWWJ^^ 
pensioner. Dog har alle adgang til 
hjælp uanset de betalte bidrag. Ydel­
serne leveres hovedsagelig af den 
private sektor, medens udgifterne 
refunderes af det offentlige. 
Den anden gruppe omfatter lande 
som Det Forenede Kongerige, Dan­
mark og Irland, hvor forsikringsprin­
cippet er mindre fremherskende. I 
disse lande er den almindelige be­
skatning en vigtigere finansierings­
kilde end i den første gruppe, og ydel­
serne er mindre tæt knyttet til bidrag. 
Dog er de sociale systemer i disse tre 
lande ikke så ens som i den første 
gruppe. 
Det Forenede Kongerige og Irland 
anvender i langt højere grad end Dan­
mark arbejdsgiver- og arbejdstager-
bidrag som grundlag for finansierin­
gen af den social beskyttelse. I 
Danmark dækker bidragene en langt 
mindre del af finansieringen, og de 
fleste midler skaffes via skatterne, 
især indkomstbeskatningen. På den 
anden side er dagpenge i Danmark 
tæt knyttet til den forudgående ar­
bejdsindtægt ligesom i den første 
gruppe af lande, medens de i Det 
Forenede Kongerige og Irland ho-
vedsageUg betales med et fast beløb 
(som et udtryk for indflydelsen fra 
Beveridge, hvis ideer om en almen 
ret til en minimumsindkomst — i det 
mindste for personer som var eUer 
havde været i beskæftigelse — dan­
nede grundlaget for den britiske vel­
færdsstat, som blev udviklet umid­
delbart efter krigen). 
I Danmark sigter systemet mod at 
bevare et vist indkomstniveau for 
personer uden arbejde, og da skatte-
betaUngen som regel er relateret til 
indkomsten, er der derfor i reaUteten en forbindelse mellem betaUngerne 
til det sociale system og de ydelser 
der kan modtages. I Det Forenede 
Kongerige og Irland har systemet ho­
vedsagelig til formål at sikre støtte på 
et mindsteniveau. Kun når det drejer 
sig om indtægtsbestemte pensioner, 
hvoraf de fleste administreres af pri­
vate pensionskasser, er der i Det For­
enede Kongerige en forbindelse mel­
lem størrelsen af de betalte bidrag og 
de ydelser man kan modtage. I Irland 
indeholder arbejdsløshedsdagpenge­
ne også et begrænset indkomst-rela­
teret element. Men i begge lande er 
dagpengeretten dog stadig afhængig 
af den pågældende persons betaling 
af bidrag. 
I tilfælde hvor der ikke er nogen ret 
til dagpenge, hvor dagpengene ikke 
dækker enkeltpersonernes eller fami­
liernes behov, eller hvor retten er op­
brugt, må folk falde tilbage på bi­
standssystemet, og retten hertil 
afhænger i Det Forenede Kongerige 
og Irland af, om en person er uden 
arbejde af legitime grunde — på 
grund af sygdom, invaliditet, fysisk 
skade eller barsel, eller fordi den på­
gældende er ude af stand til at skaffe 
sig arbejde — og om den pågælden­
des indkomst og opsparing Ugger un­
der en fastsat grænse. I både Det For­
enede Kongerige og Irland udbetales 
bistandshjælp med en sats der nor­
malt er lavere end dagpengesatserne, 
selvom forskellen i Det Forenede 
Kongerige er forsvindende lille—og 
i praksis består den væsentligste for­
skel mellem dagpenge og bistand i de 
to lande, i at førstnævnte udbetales 
automatisk, medens sidstnævnte er 
trangsbestemt. 
I Det Forenede Kongerige kan perso­
ner, der har dårUgt betalt arbejde eUer deltidsarbejde, og som har børn, få 
"Family Credit". Dette gælder dog 
kun for folk med børn. I Danmark 
søger systemet at sikre at alle er ga­
ranteret en indkomst på et mini­
mumsniveau. 
Ligesom i den første gruppe af lande 
er sygesikringen i Danmark og Det 
Forenede Kongerige en del af !det 
sociale system, gældende for aUe og 
gratis (bortset fra medicin) uanset bi-
dragsbetaUng. I begge lande Ugger 
sygesikringen dog i den offentUge 
sektor, og ikke i den private som i (len 
første gruppe af lande. I Irland er 
gratis sygesikring på den anden side 
kun tilgængelig for lavindkomst­
grupperne, bortset fra hospitalsbe­
handling som er gratis for de fleste. 
Den tredje gruppe omfatter lande hvor 
de sociale systemer ligger et sted mel­
lem systemerne i de første to grupper, 
nemUg Holland og ItaUen. Denne op­
deling er som ovenfor anført stort set 
et spørgsmål om en gradsforskel, og i 
hovedtrækkene adskiUer HoUand og 
Italien sig ikke væsentUgt fra de to 
første grupper af lande. 
Først og fremmest er bidragene i ItaU­
en, særUgt arbejdsgiverbidragene, en 
Uge så vigtig finansieringskilde som i 
Frankrig og Belgien, og ydelserne er, 
bortset fra famiUeydelser, i stor ud­
strækning relateret til indkomsten. 
Dog er arbejdsløsheds-dagpengesy­
stemet langt mindre udviklet end i de 
fleste andre medlemsstater, med i ret 
lave satser for de dagpenge der udbe­
tales som en ret. Som resultat heraf er 
der stor afhængighed af Cassa Integra-
zione Guadagni (fonden for indkom­
studligning) som i det væsentlige er en 
ordning der skal dække delvis .^Uer 
midlertidig ledighed. 
17-
Kapitel i ** Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og ligheder i systemerne 
*w*mmmm<MMmaMSwwmtiM 
Desuden er det sociale bistandssy­
stem i Italien for personer uden dag­
pengeret, modsat i de to første grup­
per af lande, ikke beregnet på at sikre 
at alle garanteres en minimumsind-
koirist. Systemet administreres af 
kommunerne ligesom social- og 
sundhedssystemet og varierer en del 
fra region til region. 
I HoUand derimod er bistandssyste­
met eUer det "almene" system yderst 
veludviklet, og omfatter aUe med et 
utilstrækkeligt indkomstniveau, uan­
set deres status, herunder personer 
der modtager dagpenge, hvis disse 
ikke er tilstrækkelige til at fastholde 
indkomsten på det der defineres som 
et eksistensminimum — eUer "det 
sociale minimum". Systemet er et 
supplement til den sociale sikrings­
ordning, hvor både bidrag og ydelser 
som i andre lande er relateret til ind­
komsten. 
Den fjerde gruppe af lande består af 
Spanien, Portugal og Grækenland, 
hvor systemerne i opbygning Ugner 
de øvrige medlemsstaters men er 
mindre veludviklede. AUe tre anven­
der i forholdsvis stor udstrækning ar­
bejdsgiverbidrag til finansiering af 
sociale ydelser, selvom sundhedssy­
stemet, især i Spanien og Portugal, 
stort set finansieres over skatterne. I 
alle tre lande er standard-ydelserne 
indkomstrelaterede i lighed med bi­
dragene. 
En forholdsmæssig stor andel af be­
folkningen er imidlertid ikke beretti­
get til dagpenge og er afhængig af 
bistand i fortn af en minimal pension 
eller en etihedsydelse Ved invaliditet 
med forholdsvis lave satser. Hverken 
i Spanien, Portugal eUer Grækenland er bistanden beregnet på at sikre en 
minimums-indkomst. 
For at opsummere, har alle medlems­
stater en eUer anden form for social 
sikringsordning, hvor de beløb der 
udbetales og modtages i større eller 
mindre grad er afhængige af indkom­
sten. Kun i Det Forenede Kongerige 
og Irland udbetales de fleste sociale 
sikringsydelser efter en enhedssats, 
som udtryk for en filosofi om at de 
bør være baseret på behov snarere 
end indkomst. I andre lande er det 
kun børnetilskud eller familieydelser 
der er ens for aUe, men i en række 
tilfælde varierer de efter børnenes an­
tal og endog efter alder (i Belgien, 
Frankrig, Luxembourg og Holland). 
I samtUge lande bidrager aUe der er i 
beskræftigelse, og hvis indkomst Ug­
ger over et minimumsniveau, sam­
men med arbejdsgiverne, til finansie­
ringen af de sociale sikringsydelser, 
til dels for at styrke en følelse af 
solidaritet, også selvom de modtagne 
ydelser i de fleste tilfælde har en vis 
forbindelse med de indbetalte bidrag. 
Selvom selvstændige deltager i bi­
dragsordningerne overalt i Fælles­
skabet, er det kun i Danmark og Lu­
xembourg at de har ret til dagpenge 
ved arbejdsløshed. 
I alle medlemsstater suppleres den 
sociale sikring også af bistandshjælp 
for personer der ikke er berettiget til 
dagpenge i kraft af beskæftigelse — 
og dermed bidrag. Formålet er i de 
fleste lande at bringe indkomsterne 
op på et fastsat minimumsniveau, og 
bistanden udbetales derfor på grund­
lag af trangskriterier. I en række lan­
de, specielt i den sydlige del af Fæl­
lesskabet, er social bistandshjælp 
stadig ikke en ret, og der er følgelig ikke nødvendigvis nogen sikring af, 
at ingen falder ned på en indkomst 
under eksistensniveau. 
Overalt i Fællesskabet findes der et 
vist minimum af sygesikring for alle 
uanset indkomst eller betalte bidrag, 
og i de fleste lande er størstedelen af 
ydelserne enten gratis eller stærkt 
subsidierede. 
I det følgende gives der en mere ud 
førlig gennemgang af den sociale be­
skyttelse i hvert enkelt land i Fælles­
skabet. 
Tyskland 
1Tyskland er den sociale beskyttel­
se baseret på forsikringsprincippet 
for alle der er i beskæftigelse og tje­
ner mere end ca. 250 ECU om måne­
den. Desuden ydes der social bistand 
på et vist minimumsniveau til alle der 
har behov for det. 
Social sikring 
Pensionsforsikringsordningen er 
obligatorisk for lønmodtagere 
og en række andre grupper, herunder 
nogle af de selvstændige. Personer 
der ikke er obligatorisk forsikret kan 
søge om frivillig dækning. Ordnin­
gen giver ydelser ved pensionering 
og død, og størrelsen afhænger af det 
antal år hvor der er betalt bidrag og 
den enkeltes gennemsnitlige ind­
komst i forhold til gennemsnitsind­
komsten for alle beskæftigede. Ni­
veauet reguleres hvert år i takt med 
den til enhver tid gældende gennem­
snitlige nettoløn. 
18-
Kapitel 1 - Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og ligheder i systemerne 
ttflMMWtøWftWWMt^^ 
Erhvervspensionsordninger er også 
vigtige, idet de omfatter ca. 65% af 
alle beskæftigede. De giver en gen-
nemsnitUg ydelse på ca. 200 ECU pr. 
måned. 
I tilfælde af invaliditet, kan en person 
være berettiget til indkomst-afhæn­
gige ydelser fra enten pensionsfor-
sikringsordningen eller arbejdsulyk-
kesforsikringsordningen, afhængigt 
af årsagen. 
Alle lønmodtagere med en indtægt 
under et fast beløb (ca. 30.000 ECU 
om året) skal deltage i sygesikrings­
ordningen, som også omfatter pen­
sionister, studerende og visse andre 
grupper der har behov for dækning, 
ligesom mange af de selvstændige. 
Ordningen omfatter både sygesik­
ring og dagpenge hvis en person er 
uarbejdsdygtig (80% af indkomsten 
op til et maksimumbeløb). Dog dæk­
kes de første seks ugers uarbejdsdyg­
tighed af arbejdsgiveren. Ordningen 
omfatter også barselshjælp og -dag­
penge i en fastsat periode under gra­
viditet og efter fødslen. 
Ordningen er organiseret på en ind­
viklet måde med ca. 1200 selvstyren­
de fonde, som hver fastsætter sin 
egen bidragssats (som kan variere 
mellem 8 og 15 procent). Heraf beta­
les halvdelen af arbejdsgiveren og 
halvdelen af arbejdstageren. Den of­
fentUge sygesikring omfatter 92% af 
befolkningen, idet de sidste 8% er 
dækket af private sygeforsikringer. 
Medlemskab af arbejdsulykkesfor-
sikringsordningen er også obligato­
risk for arbejdstagere og visse selv­
stændige. Ordningen administreres 
at Arbejdsgivernes Ansvarsforsik­
rings Sammenslutninger, som er of­fentlige, selvstyrende institutioner 
inden for hver enkelt branche. Ord­
ningen yder støtte i tilfælde af ar­
bejdsulykker eller erhvervssygdom 
såvel som invalide- og enkepensio­
ner. Satserne varierer efter en anslået 
risikoskala. 
Arbejdsløshedsforsikringsordninge 
n, der administreres af den forbunds­
statslige arbejdsstyrelse yder dag­
penge i et omfang af 63% af nettoløn­
nen (68% for folk med børn) i et 
tidsrum på mellem 6 måneder og ca. 
2 år, afhængigt af beskæftigelsens 
varighed og den pågældendes alder. 
Ordningen omfatter også en række 
foranstaltninger for at forhindre at 
folk afskediges, eUer for at hjælpe 
folk tilbage til arbejdsmarkedet igen. 
Ligesom til sygesikringen betales 
halvdelen af bidragene af arbejdsgi­
verne. 
Familieydelserne varierer efter antal­
let af børn og kan nedsættes, hvis 
forældrenes indkomst overstiger en 
vis grænse. Forældre har ret til 'bør­
nepasningsorlov' i op til tre år for 
hvert barn og til en ydelse på ca. 300 
ECU om måneden i op til 18 måne­
der. 
Social bistand 
Den sociale bistand sikrer en mi-
nimumsindkomst for alle, der 
ikke er omfattet af de sociale sik­
ringsordninger — eUer som har op­
brugt deres ret—som er i nød og ude 
af stand til at forsørge sig selv. Ud­
over en grundydelse har modtagerne 
også ret til sygesikring og andre so­
ciale ydelser. Frankrig 
IFrankrig består det sociale system 
af en række såkaldte 'lovfæstede 
ordninger' (régimes légaux) og for­
skellige former for supplerende 
hjælp. 
De lovfæstede 
ordninger 
De lovfæstede ordninger danner 
grundlag for systemet. Der fin­
des mange forskelUge, og hver enkelt 
har sit eget system for finansiering og 
udbetaling af ydelser, som i alle til­
fælde er afhængige af medlemmer­
nes indkomst og bidragsbetaling, 
men ingen af dem omfatter sikring 
ved arbejdsløshed. De kan opdeles i 
fire kategorier: 
- Den "genereUe ordning" (le ré­
gime général) for ansatte i indu­
stri og serviceerhverv, som ikke 
er medlemmer af specieUe ord­
ninger, yder dækning ved alder­
dom, sygdom, barsel, invaUditet, 
død, arbejdsulykke, erhvervssyg­
dom og omfatter endvidere fami­
lieydelser. Ordningen yder også 
sikring for aUe der ikke er om­
fattet af nogen obligatorisk syge­
sikringsordning. Finansieringen 
kommer i det væsentlige fra ar­
bejdsgiver- og arbejdstagerbi-
drag (dog er det kun arbejdsgi­
verne der betaler bidrag til 
sikring ved arbejdsulykker og er­
hvervsbetinget sygdom og til fa­
milieydelser). 
- "landbruger-ordningen" (le regi­
me agricole) omfatter landmænd 
-19 
Kapitel 1 ~ Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og ligheder i systemerne 
uTfcTfflWWaWWttMTWrttfW^^ 
og landarbejdere. Bidragene 
dækker kun 20% af finansierin­
gen af ydelserne, idet de øvrige 
midler kommer dels fra særlige 
skatter (på korn og tobak m.v. og 
moms) og dels fra statstilskud; 
"særiige ordninger for lønmodta­
gere", omfatter nogle få erhverv 
(f.eks. professioneUe soldater, 
minearbejdere og jernbanearbej­
dere), og dækker medlemmerne 
mod alle risici, men i de fleste 
tilfælde ydes der kun delvis dæk­
ning, medens andre risici dæk­
kes af den generelle ordning (det 
gælder f.eks. for tjenestemænd, 
og ansatte på el- og gasværker). 
En række særlige ordninger ad­
ministreres direkte af arbejdsgi­
verne (f.eks. SNCF eller Electri­
cité de France); 
"uafhængige ordninger for selv­
stændige", der kun omfatter pen­
sioner, syge- og barselsdagpen­
ge. 
Supplerende 
ordninger 
De supplerende ordninger er ret­
tet mod enten at udfylde huller­
ne i de lovfæstede ordninger eUer at 
sørge for supplerende ydelser: 
- Supplerende pensionsordninger 
(les régimes complémentaires de 
retraites) er obligatoriske for alle 
i den generelle ordning og land­
bruger-ordningen. De reguleres 
ved kollektive overenskomster 
og administreres af repræsentan­
ter for arbejdsgivere og arbejds­
tagere. Alle forsikrede har ret til en supplerende pension oven i 
den pension de modtager efter 
den generelle ordning. Selvom 
der findes en lang række forskel­
lige ordninger, grupperer de sig i 
to store organisationer: Associa­
tion générale des institutions de 
retraites de cadres (AGIRC) 
og Association des régimes de 
retraites complémentaires 
(ARRCO); 
Sikring ved arbejdsløshed ligger 
udenfor det sociale system i 
fransk forstand og var oprindelig 
begrænset til social bistand. 
Der findes nu en obligatorisk 
ordning for aUe arbejdsgivere og 
arbejdstagere. Den reguleres ved 
kollektive overenskomster og fi­
nansieres ved arbejdsgiver- og 
arbejdstagerbidrag. Der findes to 
afdelinger, som begge admini­
streres i fællesskab af repræsen­
tanter for arbejdsgivere og ar­
bejdstagere: sikringsordningen, 
der finansieres ved bidrag, og en 
solidaritetsordning, der finansie­
res af staten, som betaler dag­
penge til arbejdsløse der ikke er 
berettiget til dagpenge efter sik­
ringsordningen. 
Social bistand ydes af det offent­
lige og finansieres af stat og 
kommuner. I 1988 indførtes "re­
venu minimum d'insertion", som 
sikrer en minimumsindkomst for 
de fattigste og hjælp til at vende 
tilbage til arbejdsmarkedet og 
samfundet; 
De gensidige forsikringsselska­
ber (mutuelles) er private, selve­
jende organisationer, der admini­
streres af medlemmerne og 
finansieres ved medlemsbidrag med det formål at yde suppleren­
de støtte i tilfælde af sygdom, 
barsel, alderdom, invaliditet eller 
død. 
Belgien 
Det belgiske sociale system er 
opdelt i fire ordninger, en for 
tjenestemænd og offentligt ansatte, 
en for lønmodtagere, en for selvstæn­
dige og en restordning for alle der 
ikke er erhvervsaktive og har behov 
for hjælp. Den største ordning, der 
dækker ca. 2 milUoner ansatte, er løn­
modtagernes, men det er de ca. 
800.000 ansatte i den offentUge sek­
tor der modtager de højeste ydelser. 
Lønmodtagere 
Efter ordningen for lønmodtagere, 
der blev oprettet ved afslutnin­
gen af anden verdenskrig, beregnes 
bidragene som en procentdel af ind­
tægten op til et maksimumniveau, og 
dagpengesatsen ligger typisk på ca. 
60% af lønnen op til dette maksi­
mum. 11982 blev maksimumniveau­
et ophævet for bidragene, medens det 
blev bevaret for dagpengene. Samti­
dig blev der indført en garanteret mi­
nimumsgrænse for dagpengene. 
Ydelser ved arbejdsskade og er­
hvervsbetinget sygdom dækkes af 
private forsikringsselskaber. 
Systemet administreres af en kombi­
nation af private og offentlige insti­
tutioner, hvor sidstnævnte er ansvar-
lige for administration og 
opkrævning af bidrag og førstoævnte 
for udbetaling af ydelser (bortset fra 
20 
Kapitel 1 - Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og ligheder i systemerne 
lawwwwwwtwwniii^^ 
pensioner). De involverede offentU­
ge institutioner er uafhængige af re­
geringen og ledes af et udvalg bestå-
ende af repræsentanter for 
arbejdsgivere og fagUge organisatio­
ner. 
Et særkende ved det belgiske system 
er at invaUditet behandles som for­
længet sygdom og ikke på samme 
måde som pensionering, og ydelser­
ne udbetales efter et års uarbejdsdyg­
tighed (med en sats på 60% af den 
tidUgere løn) uanset hvor meget der 
er indbetalt i bidrag. 
Et andet træk er at arbejdsløsheds­
dagpengesystemet er en meUemting 
mellem en forsikrings- og en bi­
standsordning, som giver forholdsvis 
lave dagpenge (langt lavere end ved 
sygdom eller invaUditet) uden be­
grænsning af dagpengeperioden 
(bortset fra hvis arbejdsløsheden er 
unormalt lang og modtageren har 
andre indtægtskilder). 
For det tredje betragtes familieydel­
ser som en del af den sociale sikring 
og finansieres delvist af arbejdsgi­
verbidrag. Belgien var det første 
land, der indførte obligatoriske fami­
lieydelser og har stadig en af de hø­
jeste satser i verden. 
Selvstændige 
Ordningen for selvstændige blev 
oprettet senere end ordningen 
for lønmodtagere, i 1967, med et til­
svarende system for administration 
og organisation. Ordningen har dog 
kun til formål at yde hjælp på et basalt 
niveau ved alderdom, sygdom og in­validitet, delvist fordi bidragene er 
lavere. 
Når det drejer sig om sygesikring, er 
kun alvorlig sygdom omfattet (i det 
væsentUge tilfælde der kræver hospi-
talsbehandUng), men der findes dog 
en frivillig subsidieret ordning for 
mindre alvorUg sygdom. Med hen­
syn til lamiUeydelser er beløbet for 
det første barn betydeligt mindre end 
for lønmodtagere, medens det for de 
følgende børn er det samme. 
Dagpenge ved sygdom og invaliditet 
ydes efter en fast sats og er faktisk 
lavere end det laveste niveau for 
trangsbestemt bistand. Før 1984 var 
pensionerne for selvstændige også en 
enhedsydelse, men siden da er de 
blevet knyttet til indkomsten på sam­
me måde som for lønmodtagere. 
Bidraget for selvstændige reguleres i 
forhold til indkomsten, men er base­
ret på indkomsten i de tre foregående 
år fremfor den aktuelle indkomst. 
Den offentlige sektor 
Sociale ydelser til offentligt ansat­
te betales stort set direkte af det 
offentlige, og der betales kun bidrag 
til sygesikring og pensioner. Ydel­
serne har tidUgere været højere end 
for andre lønmodtagerne, men syge­
sikringsydelser, familieydelser og 
reglerne for pensionsret er nu stort set 
de samme (bortset fra at pensionerne 
er baseret på indtægten ved pensio­
neringen og ikke bidragsperioden 
som helhed). Social bistand 
Den sidste ordning for de ikke 
erhvervsaktive er udviklet i fle­
re omgange og administreres af en 
række forskeUige institutioner, her­
under staten og kommunerne. Det 
begyndte med en minimumspension 
for ældre i 1967, og derefter blev 
ordningen udvidet til også at dække 
børnetilskud og invaliditetsydelser 
for handicappede, og den blev fær­
diggjort i 1974 med en ydelse der 
sikrer en minimumsindkomst for 
alle. Alle ydelser udbetales efter 
trangskriterier og finansieres over de 
almindelige skatter. 
Luxembourg 
Den sociale beskyttelse er forsik­
ringsbaseret som i de omlig­
gende lande. 
Social sikring 
Ipensionsforsikringsordningen er 
både pensioner og bidrag relateret 
til den forudgående arbejdsindkomst 
og i mindre grad til beskæftigelsens 
varighed. For ansatte i den private 
sektor gælder der den samme sats for 
ydelser og bidrag for aUe, medens der 
for de offentUgt ansatte er en ordning 
uden bidrag som giver mere rigeUge 
ydelser. 
Den normale pensionsalder er 65 år, 
men førtidspensionering med udbe­
taling af pension er mulig fra det 
tresindstyvende år eller, under særli­
ge omstændigheder fra en person er 
wswwmsiæf&&t*»sm JWBgBMWWiWUUUMl^^ 
21-
Kapitel 1 - Den sociale beskyttelse i Fwttessk&bet: forskel!® og ligheder i systemerne 
fyldt 57 år. Pensionerne forøges 
automatisk i takt med inflationen 
hvis denne overstiger 2,5%, og de 
reguleres regelmæssigt på linie med 
lønningerne. 
Sygedagpenge i tilfælde af uarbejds­
dygtighed udbetales med 100% af 
indkomsten, men når det drejer sig 
om sygesikring, refunderes behand-
lingsudgiften af sygekasserne (som 
alle følger samme niveau for bidrag 
og ydelser), eller de betales direkte i 
tilfælde af store udgifter. 
Ved barsel har kvinder ret til 8 ugers 
orlov før og efter fødslen og til 
dagpenge svarende til lønnen, op til 
maksimalt 5 gange den sociale mind­
steløn. Kvinder der ikke er i beskæf­
tigelse modtager et engangsbeløb. 
Ydelser ved arbejdsulykke varierer 
efter graden af uarbejdsdygtighed og 
også efter indtægten i det år der ligger 
forud for ulykken (op til en grænse på 
86%). 
Retten til dagpenge ved arbejdsløs­
hed er betinget af at en person har haft 
arbejde i mindst 26 uger i det forud­
gående år. Dagpengesatsen er knyttet 
til den forudgående arbejdsindkomst 
(80% af bruttolønnen op til et maksi­
mumbeløb, og 85% for folk med 
børn) og kan modtages i et år med 
mulighed for forlængelse for ældre 
arbejdstagere og for personer der har 
særlig vanskeligt ved at finde be­
skæftigelse. Der findes særUge ord­
ninger for selvstændige og unge der 
ikke kan skaffe sig et første job. 
Familieydelser betales til alle der har 
forsørgelsespUgt over for børn, og 
beløbet varierer efter antaUet af børn 
og deres alder. Desuden udbetales der en særlig årlig ydelse til dækning 
af udgifterne ved begyndelsen af et 
nyt skoleår. Endelig kan forældre der 
passer små børn modtage en børne-
pasningsydelse. 
Social bistand 
I er findes et system for trangs­
bestemt social bistand, som har 
til formål at garantere aUe husstande 
en minimumsindkomst, som er betin­
get af at familiens overhoved har væ­
ret bosiddende i Luxembourg i 10 år, 
er mere end 30 år gammel, står til 
rådighed for arbejdsmarkedet og er 
viUig til at deltage i programmer ret­
tet mod en tilbagevenden til arbejds­
markedet. Betingelserne kan dog 
lempes for mennesker der ikke kan 
arbejde, folk med børn, ældre og and­
re underprivilegerede grupper. 
Efter reformerne i 1970erne, er det 
de sociale udvalg i kommunerne 
der administrerer og udbetaler alle 
sociale ydelser. Ydelser ved arbejds­
skade Ugger dog stadig hos private 
forsikringsselskaber, og arbejdsløs­
hedskasserne administreres af fag­
foreningerne (men uafhængigt af dis­
se). 
I et danske pensionssystem er 
typisk skandinavisk, skatte­
finansieret med en ensartet grund­
pension, der suppleres med bidrags-afhængige pensionsordninger. Pen­
sionsalderen er 67 år. Hvis en famiU-
es indkomst ligger under et vist ni­
veau, eller hvis særlige forhold gør 
sig gældende, kan der udbetales en 
supplerende ydelse. For personer 
meUem 67 og 70 år, fratrækkes der 
60% af indtægten i pensionen, hvis 
den pågældende stadig er i arbejde. 
De supplerende bidragsafhængige 
pensionsydelser varierer efter det an­
tal år hvor den enkelte har betalt bi­
drag og efter pensionskassens over­
skud. 
Desuden findes der en delpensions­
ordning, hvorefter der kan udbetales 
en fast ydelse for hver time hvormed 
arbejdstiden er nedsat, forudsat at 
nedsættelsen er på mere end 25%. 
Invaliditet behandles som førtids­
pensionering, og pensionen udbeta­
les til aUe, hvis indtægt er nedsat med 
mindst 50 procent. Den kan også 
ydes af 'sociale' årsager, som f.eks. 
til enker med børn eUer til mennesker 
der har vanskeligt ved at skaffe sig 
arbejde. Ydelserne beregnes på sam­
me måde som ved alderspension. 
Sygedagpenge udbetales til både løn­
modtagere og selvstændige med en 
sats på 90% af indtægten i det forud­
gående år op til en maksimumgræn­
se, og i høj st ét år. Dagpenge kan også 
udbetales i op til 5 dage om året til 
arbejdstagere som skal passe et sygt 
barn. Barselsdagpenge kan udbetales 
i 6 uger før og 8 uger efter fødslen 
med samme sats, og en eventuel dif­
ference meUem dagpengene og net­
tolønnen betales af arbejdsgiveren. 
Ved udløbet af barselsdagpengepe­
rioden kan modtagerne få dagpenge 
i yderligere 16 uger. 
-22 
Kapitel I - Den sociale beskyttelse I Fællesskabet forskelle og ligheder i systemerne 
Arbejdstagere der ønsker forsikring 
mod arbejdsløshed skal være med­
lemmer af en A-kasse. Medlemsskab 
er dog friviUigt. Dagpenge udbetales 
med 90% af den tidligere løn (op til 
et fast loft). Det nøjagtige beløb og 
bidragssatserne bestemmes af de en­
kelte A-kasser, og dagpenge kan ud­
betales i op til 2 år (i forhold til bi-
dragsbetaUng og alder). 
Personer der er fyldt 60 år kan få 
efterløn op til pensionsalderen (67), 
svarende til de normale arbejdsløs­
hedsdagpenge i de første 2 år og der­
efter 80%. I denne periode kan efter­
lønsmodtagere fortsætte med at 
arbejde på deltid. 
Selvstændige kan deltage i ordnin­
gerne på samme vilkår som lønmod­
tagere. 
En stor del af udgifterne på arbejds­
løshedsområdet går til en aktiv ar-
bejdsmarkedspoUtisk indsats, og alle 
A-kassemedlemmer er garanteret et 
jobtilbud efter 6 måneders arbejds­
løshed. 
Familieydelser er skattefri og udbe­
tales til moderen med et fast beløb for 
hvert barn, med en højere sats for 
børn under 7 år og børn af enUge 
forældre. 
Sygesikring 
Sygesikring ydes af en national 
sygesikringsordning og er stort 
set gratis med hensyn til behandling 
hos både praktiserende læger og på 
hospitaler. Når det drejer sig om 
tandpleje betales halvdelen af udgif­
ten af patienten selv, ligesom halvde­len af udgifter til medicin også beta­
les af patienten. 
Finansiering 
Over 80% af udgifterne til social 
beskyttelse, social sikring og 
bistand finansieres over de alminde-
Uge skatter. Omkring halvdelen af 
udgifterne til social bistand finansie­
res af staten og halvdelen af kommu­
nerne. 
For pensionsydelser og kortvarige 
dagpenge (ved sygdom og barsel) 
kommer 25% af finansieringen fra 
kommunerne og 75% fra en national 
fond, som i mindre udstrækning fi­
nansieres af arbejdsgiver- og arbejds-
tagerbidrag og i langt større udstræk­
ning af staten. 
Med hensyn til arbejdsløshedsdag­
penge, stammer en del af finansierin­
gen fra medlemmerne (som betaler 
bidrag med en ensartet sats) og en del 
fra arbejdsgiverne (hvis bidrag er ba­
seret på virksomhedens momsgrund­
lag), men størstedelen finansieres af 
staten. 
Det Forenede 
Kongerige 
Social sikring 
Både lønmodtagere og selvstæn­
dige er omfattet af den britiske 
sociale sikringsordning. Deltidsan­
satte med indkomster under en fast nedre indtægtsgrænse er ikke omfat­
tet. Bidrag betales i forhold til ind­
tægten af både arbejdstagere og ar­
bejdsgivere, med en øvre grænse for 
arbejdstagere men ikke for arbejdsgi­
vere. De selvstændige er dækket med 
hensyn til alle ydelser bortset fra ar­
bejdsløshedsdagpenge og indkom­
strelaterede pensioner. Under et vist 
indkomstniveau betaler selvstændige 
et fast bidrag, og over dette niveau er 
satsen afhængig af indkomsten. 
Arbejdstagere som er omfattet af en 
privat erhvervspensionsordning eUer 
en personUg ordning, hvortil typisk 
både arbejdstagere og arbejdsgivere 
bidrager — kan vælge ikke at betale 
bidrag til den indkomstrelaterede of­
fentlige pension. 
Retten til sociale sikringsydelser er, 
som andre steder, afhængig af de be­
talte bidrag. 
Kortvarige dagpenge i tilfælde af 
sygdom eller arbejdsløshed udbeta­
les med et fast beløb. Ved pensione­
ring eUer invaliditet og til enkepen-
sioner kan der udbetales et 
indkomstafhængigt tillæg oven i de 
faste ydelser, hvis den pågældende 
ikke har fravalgt ordningen. Der ud­
betales normalt yderUgere ydelser for 
voksne, der forsørges, i forbindelse 
med alle sociale sikringsydelser og 
for børn, der forsørges, i forbindelse 
med langvarige ydelser. 
Ikke 
bidragsafhængige 
ydelser 
D er findes en række ydelser som 
hverken er afhængige af tidU-
fwwwwwinrøftwwnM«^^ 
-23-
ma»mmmm>m«M 
gere bidragsbetaling eller af ind­
komst. Disse er i de senere år blevet 
udvidet betydeligt og omfatter ydel­
ser ved arbejdsskade, børnetilskud, 
invahditétsydeiser og de lovpligtige 
syge- og barselsdagpenge (som ad­
ministreres af arbejdsgiverne). 
Ydelser efter 
trangskriterier 
Den vigtigste ydelse på grundlag 
af trangskriterier er bistands­
hjælp, som kan udbetales til aUe med 
eri indkomst og en opsparing under et 
bestemt tiiveau; bortset fra personer, 
der arbejder 16 timer eller derover 
om ugen, eller er under uddannelse. 
Ydelserne udbetales med et fast be­
løb med tillæg for forsørgede og i 
tilfælde af bestemte begivenheder 
(f.eks. ved invaliditet og til enlige 
forældre eller ældre). 
Lavtlønnede med børn kan også 
modtage bistand, der supplerer deres 
indkomst (så der er en økonomisk 
tilskyndelse til at arbejde). Der er for 
nyUg indført en lignende støtteord­
ning, der også omfatter handicappe­
de. Desuden findes der en social 
fond, som yder begrænsede lån og 
tilskud efter individuel vurdering. 
Endelig findes der en indkomstaf­
hængig boligsikringsordning der 
dækker en del af boligudgifterne. 
Finansiering 
Det sociale sikringssystem fi­
nansieres af arbejdsgiver- og 
arbejdstagerbidrag, medens de ikke bidragsafhængige og trangsbestemte 
ordninger stort set finansieres over de 
almindelige skatter. Dog betaler ar­
bejdsgiverne bidrag til de lovpligtige 
syge- og barselsdagpengeordninger. 
Sygesikring 
Alle indbyggere i Det Forenede 
Kongerige har via den nationa­
le sygesikringsordning ret til gratis 
sygesikring (herunder læge- og ho­
spitalsbehandling). Dog betales en 
Vis del af receptpligtig medicin af 
patienterne selv. 
Irland 
Social sikring 
Den sociale sikringsordning om­
fatter alle lønmodtagere og 
selvstændige og er for nyUg udvidet 
til at omfatte også deltidsbeskæftige­
de med en indkomst over et vist mi­
nimumsbeløb. 
Retten til ydelser er afhængig af om 
en person har indbetalt bidrag i til­
strækkeligt omfang, bortset fra sik­
ring i tilfælde af arbejdsskade, hvortil 
kun arbejdsgiverne er bidragspligti­
ge-
Ydelserne betales normalt med et fast 
beløb med tillæg for forsørgere af 
både børn og voksne. Der findes dog 
et begrænset indkomstafhængigt ele­
ment ved arbejdsløshedsdagpenge 
(som er nedsat i de senere år) og ved 
barselsdagpenge. Social bistand 
Den sociale bistand er beregnet 
på af bringe indkomsterne hos 
gamle, uarbejdsdygtige eller arbejds­
løse op på et eksistensminimum. 
(Dog findes der ikke nogen uafhæn­
gig beregning af dette minimum). 
Udbetalingen sker efter trangskriteri­
er og er i de senere år blevet udvidet 
til at omfatte personer, der ikke kan 
arbejde på grund af børn (enlige for­
ældre) eller handicappede slægtnin­
ge. Ydelserne udbetales med et fast 
beløb med tiUæg for forsørgere Uge-
som ved sikringsydelserne, men de 
ligger normalt på et lavere niveau end 
disse. 
Desuden kan der udbetales en sup­
plerende velfærdsydelse til alle, hvis 
midler er utilstrækkelige til at dække 
deres behov (bortset fra personer 
med fuldtidsbeskæftigelse, personer 
der er involveret i faglige konflikter 
og studerende). 
Der kan også ydes børnetilskud med 
et fast beløb af beskedent omfang til 
alle der har forsørgelsespligt over for 
børn. 
Finansiering 
Den sociale sikringsordning fi­
nansieres af bidrag fra arbejds­
giverne (64% af de samlede udgifter 
i 1990), arbejdstagerne (26%), de 
selvstændige (4%) og af dét offentU­
ge (6%). Som det også er tilfældet i 
andre lande, finansieres arbejdsska­
deordningen udelukkende af arbejds­
giverne, medens den sociale bistand 
(38% af de samlede sociale udgifter) 
24-
Kapitel 1 - Den sociale beskyttelse t Fællesskabet: forskelle og ligheder t systemerne 
og børnetilskud (9% af de samlede 
udgifter) udelukkende finansieres af 
det offentlige. lait blev 53% af de 
sociale udgifter finansieret over de 
almindelige skatter i 1991 og 32% 
ved arbejdsgiverbidrag. 
Sygesikring 
Sygesikringen i Irland er adskilt 
fra det sociale sikringssystem, 
og retten til ydelser er afhængig af 
indkomst. Fri adgang til lægehjælp, 
bortset fra hospitalsbehandling, er 
hovedsagelig begrænset til lavind­
komstgrupperne (35% af befolknin­
gen). Hospitalsbehandling er gratis 
força. 85% af befolkningen, medens 
den øvrige del betaler et begrænset 
beløb. Udgifterne finansieres hoved­
sagelig over skatterne og kun i ringe 
udstrækning af arbejdsgiverbidrag. 
Holland 
Det hoUandske sociale system er 
opdelt i fire hovedordninger: 
en almen sikringsordning, en ordning 
for lønmodtagere, en særordning for 
tjenestemænd og supplerende sociale 
ordninger. 
Forsikringsordninger 
for lønmodtagere 
Lønmodtagerordningen omfatter 
sikring i tilfælde af arbejdsløs­
hed, midlertidig og varig uarbejds­
dygtighed og lægehjælp (i tilfælde af 
alvorUg sygdom). Ordningen er obU-
gatorisk for aUe i beskæftigelse, bort­set fra personer over et vist indkomst­
niveau, som kan vælge en friviUig 
ordning der omfatter sygesikring. 
Dagpenge ved arbejdsløshed, syg­
dom og invaUditet udbetales med en 
sats på 70% af den tidligere ind­
komst. Medens retten til arbejdsløs­
heds- og sygedagpenge er tidsbe­
grænset, kan invaliditetsydelsen 
udbetales indtil pensionsalderen. Bi­
drag betales i forhold til indkomsten 
op til en vis grænse. 
Almen social sikring 
Den almene sikringsordning, der 
blev indført sidst i 50erne, om­
fatter sikring ved alderdom, død, in­
validitet, familieydelser og læge­
hjælp. I princippet dækker ordningen 
alle indbyggere i Holland. Bidragene 
er ligesom for lønmodtagerordnin­
gen obligatoriske og afhængige af 
indkomsten op til en vis grænse. 
Pensioner og invaliditetsydelser er 
relateret til netto mindstelønnen 
(100% for gifte, 90% for eneforsør­
gere og 70% for enlige), medens der 
kan udbetales børnetilskud for hvert 
barn med en sats der optrappes med 
antallet af børn og deres alder. 
Supplerende 
sociale ordninger 
De supplerende sociale ordnin­
ger finansieres fuldstændig 
over skatterne og ydelserne udbeta­
les efter trangskriterier. Som en del 
af disse ordninger er kommunerne 
forpligtet til at yde bistand til aUe, der 
ikke kan dække deres leveomkost­ninger. I visse tilfælde omfatter ord­
ningen også udlændinge der bor i 
Holland og hoUændere der bor i ud­
landet. 
Eksistensniveauet er fastsat til sam­
me niveau som for de almene sociale 
sikringsydelser og er på samme måde 
afhængigt af personlige forhold og af 
civilstand. 
Ordningen for 
tjenestemænd 
Tjenestemænd er dækket af særU­
ge ordninger, som generelt er 
mere rigelige end ordningerne for de 
øvrige borgere. 
Italien 
Det italienske system er opdelt i 
tre adskilte sektorer, social sik­
ring (previdenza); sygesikring (sani-
tà) og social bistand plus sociale ord­
ninger (assistenza e servizi sociali). 
Social sikring 
Social sikring omfatter aUe løn­
modtagere og yder dækning mod 
de almindelige risici. Selvstændige 
er også omfattet, men har kun be­
grænset dækning i tilfælde af barsel 
og arbejdsskade, og de er ikke dik­
ket ved arbejdsløshed eller sygdom, 
i det mindste ikke med hensyn til 
indkomststøtte. Sikringsordningepie 
administreres af en række separate 
styrelser og fonde, stort set på basis 
af branche. Der findes mere end 50 
-25-
Kapitel i "Den sociale beskyttelse I Fællesskabet: forskelle og ligheder i systemerne 
forskellige pensionskasser, hvoraf 
den vigtigste er INPS (det Nationale 
Institut for Social Sikring), som ad­
ministreres af repræsentanter for fag­
foreningerne, arbejdsgiverne, de 
selvstændige og Arbejdsministeriet. 
INPS har mere end 17 miUioner med­
lemmer. 
Sygesikring, som tidUgere var ops-
plittet på samme måde, ydes nu af 
den nationale sygesikringsordning, 
som koordineres centralt af Sund­
hedsministeriet, men ordningen ad­
ministreres også på regionalt og lo­
kalt niveau, Ordningen omfatter aUe 
indbyggere i Italien. 
Siden 1970erne har social bistand og 
sociale ydelser været administreret af 
kommunerne, som har udstrakt selv­
stændighed, og som normalt koordi­
nerer de sociale ordninger med syge­
sikringen gennem den nationale 
sygesikrings lokalkontorer. Dæknin­
gen omfatter alle og er behovsrelate­
ret. 
Dagpenge, 
pensioner og 
sociale ydelser 
Dagpengene er indkomstafhæn­
gige og udbetales generelt med 
80% af den tidligere løn i en periode 
på op til seks måneder. 
Pensioner beregnes som 2% af den 
tidUgere indkomst gange det antal år 
hvor en arbejdstager har betalt bi­
drag, op til et loft på 80%. Pensions­
alderen er 55 år for kvinder og 60 år 
for mænd (pensionsalderen vil grad­
vist blive sat op til hhv. 60 og 65 år 
indtil år 2002). Offentligt ansatte har ret til pension, uanset alder, efter 20 
års tjeneste. Siden 1990 har selvstæn­
dige også haft en indkomstafhængig 
pensionsordning, hvor ydelserne be­
regnes på samme måde som for løn­
modtagere. AUe ydelser reguleres i 
takt med prisstigningerne og var ind­
til 1992 knyttet til mindstelønnen i 
industrien. 
Invalidepension og enkepensioner 
beregnes på samme grundlag. 
Familieydelser betales med et fast 
beløb, men afhænger af indkomst og 
antallet af børn. De udbetales til aUe 
lønmodtagere, til personer, der mod­
tager arbejdsløshedsdagpenge, til 
pensionister og landbrugere. 
Standardsatsen for dagpenge ved ar­
bejdsløshed er kun på 20% af den 
tidligere indtægt, og dagpenge kan 
højst udbetales i 180 dage inden for 
et år. Der findes dog en højere sats 
(80%), der kan ydes til særlige grup­
per af arbejdere (f.eks. i byggeindu­
strien) eller under særlige forhold. 
Deltids- eUer midlertidigt arbejdslø­
se kan modtage støtte fra Cassa Inte-
grazione Guadagni (tpnden for ind-
komstudUgning) med en forholdsvis 
høj sats (80% eller derover). Denne 
adgang blev i 70erne og 80erne i vid 
udstrækning udnyttet til at kompen­
sere for de utilstrækkelige arbejds­
løshedsdagpenge. I 1991 blev der 
indført en ny ydelse kaldet 'mobiU-
tetskompensation', der var knyttet til 
CIG ydelserne, men med en generelt 
lavere sats og med en maksimal va­
righed på 3 år uden nogen jobgaranti 
ved periodens udløb. 
Sygedagpenge udbetales i princippet 
i op til 6 måneder med en sats på 2/3 
af lønnen (50% i de første 20 dage). I praksis kan det dog ved overens­
komst fastsættes, at der skal betales 
løn i indtil et år uden nogen karenstid. 
De sociale sikringsydelser udbetales 
ligesom kontant bistandshjælp af 
kommunerne. Selvom der ikke fin­
des nogen garanteret minimumsind-
komst i Italien, dækker bistandshjæl­
pen i mange dele af landet i reaUteten 
alle, og der findes en lang række so­
ciale ydelser og forskelUge former 
for personlig bistand. 
Under den nationale sygesikrings­
ordning ydes der gratis lægehjælp 
hos praktiserende læger, og hospi­
talsbehandling er Ugeledes gratis. 
Dog har personer med en højere ind­
komst fra 1993 skuUet betale et fast 
årUgt gebyr for konsultationer hos 
praktiserende læger, og de skal betale 
for speciaUstbehandUng. Der gives 
dog tilskud til visse grupper. 
Finansiering 
Bidrag er den vigtigste finansie­
ringskilde for de sociale sik­
ringsydelser og sygesikringen, men 
de almindelige skatter er blevet af 
større og større betydning for fi­
nansieringen af sygesikringen. Bi­
standshjælp og sociale ydelser fi­
nansieres stort set fuldstændigt over 
skatterne. 
Bidrag indbetales hovedsagelig af ar­
bejdsgiverne, som afholder hele ud­
giften til dagpenge ved ledighed, bar­
sel og arbejdsulykke og ligeledes til 
familieydelserne. Arbejdsgiverne 
dækker også en stor del af udgifterne 
til sygesikring og 2/3 af pensionsbi­
dragene. 
-26 
Kapkel 1 - Den sociale beskyttelse i Fællesskabet: forskelle og ligheder! systemerne 
Det offentlige medvirker også til fi­
nansieringen af de sociale fonde og 
kasser, både gennem ad hoc tilskud 
for at nedbringe arbejdsomkostnin­
gerne i økonomiske nedgangstider 
og ved betaUng af ad hoc overførsler 
til dækning af underskud. Disse over­
førsler er steget enormt siden midten 
af 70eme, særligt når det drejer sig 
om pensionskasserne. 
Samtidig har staten forøget sin andel 
af finansieringen af sundhedsbudget­
tet for at imødegå det stigende øko­
nomiske pres, og der er indført bru­
gerbetaling og en tillægsskat på 
personUg indkomst (på 4-5%) for at 
skaffe ekstra midler. 
Spanien 
ISpaniens sociale beskyttelse er 
ydelserne opdelt i tre niveauer — 
bidragsordningen, den frivilige ord­
ning og bistandsordningen. Samtidig 
er aUe omfattet af adgangen til syge­
sikring. 
Bidragsordningen 
Det sociale sikringssystem dæk­
ker aUe der er erhvervsaktive 
herunder sæsonarbejdere, hushjælp, 
studerende og selvstændige såvel 
som deres familier. Under visse om­
stændigheder omfatter det også spa­
niere der bor i udlandet og udlændin­
ge der bor i Spanien. 
Skønt systemet ikke er ens for ansatte 
i industrien og servicesektoren og an­
satte i landbruget og andre grupper, 
er forskellene små, og de er indsnæv­ret i tidens løb. Finansieringsformen 
og ydelserne er dog forskeUige for 
offentUgt ansatte. 
Social bistand 
En del af de sociale budgetter går 
til bistand til personer, hvis ind­
komst falder til under et vist niveau. 
Der udbetales en minimumspension 
til alle der har behov for det, uanset 
hvor meget de har betalt i bidrag, og 
bistanden omfatter også arbejdsløse 
der har opbrugt deres dagpengeret. 
Desuden er der gratis lægehjælp for 
mindrebemidlede og en række socia­
le ydelser der omfatter arbejdsmiljø, 
uddannelse, genoptræning af handi­
cappede og bistand til ældre. 
Uden for de sociale budgetter findes 
der en række ydelser for ældre, syge 
og handicappede som ikke har ret til 
dagpenge under bidragsordningen. 
De regionale myndigheder har end­
videre indført forskellige systemer, 
der garanterer en minimumsind-
komst eller medvirker til at få folk 
integreret i samfundet igen. 
Administration 
og finansiering 
Staten er ansvarUg for administra­
tionen af det sociale sikringssy­
stem, hvorimod kommunerne har an­
svaret for sociale ydelser og i visse 
tilfælde sygesikringen. 
Systemet finansieres både ved bidrag 
fra arbejdsgivere og arbejdstagere 
(hvor satsen for arbejdsgiverne er 5 
gange så stor som for arbejdstagerne) og over de almindeUge skatter. Bi­
dragene udgør en forholdsmæssig 
andel af indtægter over et minimums­
niveau og under et maksimumsni­
veau. I 1990 blev ca. 30% af udgif­
terne finansieret over skatterne 
(sammenlignet med kun 4% i 1976). 
Siden 1986 har finansiering over 
skatterne hovedsagelig været an­
vendt til sygesikring og minimums-
pensioner (en ikke bidragsafhængig 
form for støtte som omfatter aUe), 
således at bidragene fra arbejdsmar­
kedet kun finansierer sociale sik­
ringsydelser. 
Sygesikring 
Sygesikringen er gratis for stort 
set alle, men der skal — med 
visse undtagelser som f.eks. pensio­
nister — betales for medicin. Indsat­
sen for at skabe reel dækning for aUe 
i løbet af 1980erne kombineret med 
den stramme budgetsituation har ført 
til lange ventelister for bestemte for­
mer for behandling. 
Portugal 
Det sociale system i Portugal be­
står af en forsikringsbaseret bi­
dragsordning og en trangsbaseret 
ordning, hvortil der ikke betales bi­
drag. Desuden findes der er særord­
ning for offentUgt ansatte og for de 
højere indkomstgrupper. 
27 
Kapitel I - Den sociale beskyttelse I Fællesskabet forskelle og ligheder i systemerne 
Bidragsordningen 
Bidragsordningen dækker alle 
lønmodtagere og selvstændige 
mod aUe de almindelige risici, bort­
set fra arbejdsulykke og arbejdsløs­
hed for selvstændige. Sygesikring 
ydes af den nationale sundhedsord­
ning. For ansatte i det private er­
hvervsliv beregnes bidragene efter 
deres samlede indtægt (uden noget 
loft), medens arbejdsgiverne betaler 
godt dobbelt så meget som arbejdsta­
gerne. 
Retten til ydelser afhænger af om den 
enkelte har betalt bidrag i en mini­
mumsperiode, som varierer efter 
ydelsens art. I visse tilfælde afhæn­
ger ydelsen af indkomsten. 
Pensionerne afhænger af bidragsbe-
taUngen og er relateret til tidligere 
indtægt, men har et garanteret mind­
stebeløb, medens dagpenge ved ar­
bejdsløshed ligger på 65% af den tid-
ligere løn (70 til 100% af 
mindstelønnen afhængigt af antallet 
af personer den pågældende har for­
sørgelsespligt for efter den sociale 
bistandsordning). 
Syge- og barselsdagpenge afhænger 
også af tidligere indtægt med en mi­
nimumsgrænse (en procentdel af den 
garanterede mindsteløn). 
Familieydelser udbetales med et fast 
beløb. Dog findes der en højere ydel­
se for det tredje barn og efterfølgende 
børn, hvis en families indkomst er 
mindre end 1V2 gange den garantere­
de mindsteløn. 
Ordningen finansieres stort set gen­
nem bidrag, som dækker to tredjede­le af indtægterne, medens det offent­
Uge bidrager med 7% af den samlede 
indtægt. 
Social bistand 
Ordningen, som der ikke betales 
bidrag til, dækker alle landets 
statsborgere der bor i landet, og som 
ikke er dækket af nogen forsikrings­
ordning, og den dækker også flygt­
ninge. Hjælpen gives efter trangskri­
terier og udbetales med et fast beløb 
til pensionister, invalide, forældrelø­
se, enker og børn. 
Ordningen finansieres i princippet 
over skatterne, men i praksis fi­
nansieres den delvist af bidrag, idet 
indtægten fra disse overstiger udgif­
terne til bidragsafhængige ydelser. I 
1989 tegnede de ikke bidragsafhæn­
gige ydelser sig kun for 6% af de 
samlede sociale udgifter, medens so­
ciale foranstaltninger og administra­
tionsomkostninger tilsammen ud­
gjorde 10%. De øvrige 84% af 
udgifterne gik til bidragsafhængige 
ydelser. 
Sygesikring 
Den nationale sygesikringsord­
ning, der blev indført i 1979, er 
adskilt fra det sociale system og fi­
nansieres stort set af staten. Ordnin­
gen yder gratis sygesikring for pen­
sionister, børn under 12 år og 
arbejdsløse. Andre grupper skal be­
tale for lægebesøg til dækning af en 
del af behandlingsudgifterne. Grækenland 
IGrækenland findes der fire grund­
læggende sikringsordninger eUer 
sygekasser: for lønmodtagere i 
byområderne (IKA), landmænd i lan­
dområderne (OGA), selvstændige og 
tjenestemænd. Tilsammen dækker 
de ca. 90% af befolkningen. Desuden 
findes der ca. 90 supplerende ordnin­
ger, hvorfor det sociale system som 
helhed er stærkt opspUttet. 
Finansieringen af disse kasser er me­
get forskellig. Den største, IKA, 
dækker 45% af befolkningen og fi­
nansieres ved bidrag fra arbejdsgive­
re og arbejdstagere, men disse midler 
anvendes også til finansiering af and­
re kasser, som f.eks. OGA, der er en 
ikke bidragsafhængig kasse og dæk­
ker 33% af befolkningen, og kassen 
for tjenestemænd (som ikke er direk­
te bidragsafhængig og en af de mest 
velstående). De største kasser er ikke 
selvstændige, men administreres af 
statslige embedsmænd. 
Staten dækker kassernes underskud, 
som på nuværende tidspunkt beløber 
sig til ca. 25% af de løbende udgifter 
i IKAs tilfælde. 
Social bistand 
Der findes på nuværende tids­
punkt ikke noget system i Græ­
kenland, der sikrer at indkomsterne 
ikke falder til under et mindsteni­
veau, selv om der findes en universal, 
ikke bidragsafhængig pension for 
alle over 65 år. 
28 
Kapitel 1 ~ Den sociale beskyttelse i Fællesskabet: forskelle og ligheder I systemerne 
Forskellige 
typer ydelser 
Der gælder en række forskellige 
regler for betaUng af alders­
pension, selv inden for samme pen­
sionskasse. Det almindeUgste princip 
er at kvinder kan pensioneres når de 
er 60 og mænd når de er 65, men 
mange har hidtil forladt arbejdsmar­
kedet langt tidligere. På grund af den 
demografiske udvikling er der imid­
lertid indført begrænsninger for før­
tidspension. 
Pensionerne beregnes på grundlag af 
hidtidig indkomst og i princippet af 
de indbetalte bidrag. Da de største 
pensionskasser imidlertid ofte ikke er 
selvstyrende og er tvunget til at med­
virke til finansiering af regeringens 
socialpoUtik, svarer de pensioner der 
udbetales til medlemmerne sjældent 
til de indbetalte bidrag. 
Ret til sygedagpenge, som dels beta­
les af arbejdsgiverne og dels af pen­
sionskasserne, afhænger af den for­
udgående beskæftigelses varighed. 
Ved langvarig sygdom har lønmod­
tagere der er medlemmer af IKA ret 
til sygedagpenge i op til to år og 
derefter invalidepension, der bereg­
nes på grundlag af invaliditetsgrad. 
Det græske system er præget af inva­
lidepensionens store betydning (in­
den for IKA udbetales ca. halvdelen 
af alle pensioner på grund af invaU­
ditet). Dette er en følge af at andre 
støttemuligheder er utilstrækkeUge. 
Fra 1992 er der imidlertid blevet ind­
ført store begrænsninger i retten til at 
opnå invaUdepension. For medlemmer af sygekasserne kan 
der udbetales barselsdagpenge i to 
måneder før og to måneder efter 
fødslen. Mødre har også ret til et års 
barselsorlov og nedsat arbejdstid 
med den hidtidige løn under de første 
to års børnepasning (fire år for tjene­
stemænd). 
I modsætning til alle andre steder i 
Fællesskabet er familieydelserne 
indkomstbestemt ( 1 % af den måned­
lige indkomst for hver person man 
har forsørgelsespligt for). FamiUer 
med fire eller flere børn modtager en 
særlig hjælp (i form af skattefradrag 
og særlige fordele). 
Det Nationale Arbejdsnævn (OAED) 
står for udbetaling af dagpenge til 
alle der bliver arbejdsløse. Dagpen­
geretten afhænger af beskæftigelsens 
varighed, og dagpenge udbetales i op 
til et år og afhænger af den tidUgere 
indkomst (40-50% af den tidUgere 
løn) med et tiUæg på 10% for hver 
person man har forsørgelsespUgt for 
(op til et maksimum på 70% af den 
tidligere løn). OAED er også ansvar­
lig for at skaffe arbejde til arbejdslø­
se. Der findes treårige uddannelser 
for unge mellem 15 og 18 år og er-
hvervsuddannelsesordninger for 
ældre arbejdstagere. Ung for behandling og medicin. Per­
soner der ikke er sikret—som der er 
forholdsvis få af i byområderne — 
har ret til sygesikring via det sociale 
system. 
Sygesikring 
Sygesikring dækkes af sygekas­
serne, som har et noget forskel­
ligartet niveau for retten til ydelser og 
i ydelsernes størrelse. Arbejdsgiver­
ne betaler halvdelen af bidragene. 
Indtil 1992 var adgangen til de of­
fentlige hospitaler og lægecentre gra­
tis, men siden da er der indført beta-
-29-
30 
Kapitel 2-De senere års reformer l de sociale beskyttelsessystemer l Fællesskabet 
Kapitel 2 De senere års reformer i de 
sociale beskyttelsessystemer 
i Fællesskabet 
Tiden fra 1980 til 1992 var i Fæl­
lesskabet præget af langsom 
økonomisk vækst i første halvdel af 
1980erne, af et økonomisk opsving i 
anden halvdel og af fornyet recession 
i 1991 og 1992.1 de fleste medlems­
stater har de dominerende økonomi­
ske træk været høj arbejdsløshed og 
en vedvarende tendens til underskud 
på statsbudgetterne, som har gjort det 
vanskeUgere at udvide eller blot fast­
holde den sociale beskyttelse, og ind­
satsen har endvidere været vanske­
liggjort af yderUgere to fælles træk i 
perioden: befolkningens stigende al­
der og fortsat voksende udgifter til 
sundhedssektoren. 
Denne udvikling har ramt aUe med­
lemsstater, omend ikke lige stærkt, 
og de foranstaltninger der er truffet 
for at imødegå den, varierer fra land 
til land. Specielt har der været en klar 
forskel meUem de mere udviklede 
lande i nord med deres veletablerede 
og højtudviklede sociale systemer og 
de mindre udviklede lande i syd, som 
stadig er under udvikUng og i færd 
med at udvide deres sociale beskyt­
telse. Der har også været forskelle i 
den førte politik mellem lande med 
offentligt finansierede pensionssy­
stemer og sygesikringsordninger og 
lande der anvender forsikringsbase­rede ordninger. Bekæmpelsen af 
virkningerne af den økonomiske til­
bagegang har imidlertid været et fæl­
les træk overalt i Fællesskabet. 
Et tiår med 
krisepolitik 
Over for de problemer der er 
fulgt i kølvandet på den høje 
arbejdsløshed og de offentUge bud­
getunderskud har regeringerne gene­
relt været i tvivl om hvilken politik 
der ville være mest hensigtsmæssig. 
Siden 1975 er der indført en lange 
række foranstaltninger i alle med­
lemsstater for at bekæmpe ledighe­
den og nedbringe budgetunderskud­
dene. Mellem 1985 og 1990 lykkedes 
det for Fællesskabet at skabe mange 
nye arbejdspladser og få nedbragt 
budgetunderskuddene. Men siden da 
har bestræbelserne været mindre hel­
dige, og i skrivende stund er både 
arbejdsløsheden og de offentlige un­
derskud i store dele af Fællesskabet 
lige så store som på noget andet tids­
punkt i de sidste 15 år. Hvad skyldes det? En del af svaret 
Ugger i, at den store arbejdsløshed 
som sådan har en tendens til at for­
værre budgetunderskuddene ved at 
reducere skatteindtægterne og forøge 
de offentlige udgifter, medens be­
stræbelserne på at formindske under­
skuddene kan skabe begrænsninger 
for økonomien på kort sigt, uanset 
hvilke potentielle fordele, en budget­
mæssig stabilitet har på længere sigt 
for produktionen og beskæftigelsen. 
Tilsvarende har sundhedsudgifterne 
haft en tendens til at bUve ved med at 
stige trods en række indgreb for at 
begrænse dem, medens foranstalt­
ninger i flere lande for af afbalancere 
befolkningens stigende alder ved at 
forøge fødselshyppigheden også er 
slået fejl. Højere famiUeydelser, for­
ældreorlov, bedre børnepasningstil­
bud o.s.v. har tilsyneladende ikke 
kunnet overtale kvinderne til at få 
flere børn, og den gennemsnitUge fa-
miUestørrelse er fortsat faldende. For 
politikerne har det været et dilemma 
om de skulle opmuntre de ældre til at 
blive længere på arbejdsmarkedet, og 
derved bidrage til den økonomiske 
produktion, eller om de modsat skul­
le tilskynde dem til at gå på førtids­
pension, for at lette det pres på 
MwrøBftwniwwrwtfrøMi^^ 
-31 
Kapitel 2 - De senere års reformer l de sociale beskyttelsessystemer I Fællesskabet 
indeksregulering af sociale ydelser 
Samtlige lande i Fællesskabet bortset fra Irland har indført for-
meUe metoder for tilpasning af de sociale ydelser til stigningerne 
i leveomkostningerne. I de tre Benelux-lande og i Grækenland 
er der ét reguleringssystem for såvel lønninger som sociale 
ydelser. I de øvrige lande indeksreguleres de sociale ydelser på 
en anden måde end lønningerne (hvis lønningerne overhovedet 
indekr-reguleres — og der gælder forskelUge ordninger for de 
forskellige former for ydelser). I Irland er der ingen formel pligt 
til at inflationssikre de sociale ydelser, selv om disse tages op til 
overvejelse en gang om året og som regel reguleres ved den 
lejlighed. 
I de fleste lande bygger indeksreguleringen på det officieUe 
forbruger- eller detailpristal. Men i Tyskland reguleres bidrags­
afhængige ydelser som f.eks. pensioner eller arbejdsløshedsdag­
penge efter nettolønningerne, selv om bistandshjælp er bundet til 
pristallet I HoUand reguleres mindstelønnen, som alle sociale 
ydelser reguleres efter, efter gennemsnitslønningerne, mens vær­
dien af arbejdsløshedsdagpengene i Portugal reguleres efter 
mindstelønnen og ikke pristallet. 
I en række lande har der til tider været indført systemer med 
regulering efter såvel lønninger som priser, men disse systemer 
har ikke virket i ret langt tid, navnUg på grund af de dermed 
forbundne omkostninger. Kun Luxembourg har opretholdt et 
sådant dobbelt indeksreguleringssystem, dog med en bestemmel­
se om, at omkostningerne skal tages op til overvejelse hvert femte 
år. 
I de fleste lande er er indeksreguleringen for de fleste bidragsaf­
hængige ydelser automatisk, og regeringerne har ingen eller kun 
begrænset indflydelse på den. Men i Portugal og Spanien kan 
regeringerne forhandle om reguleringssatserne med fagforenin­
gerne, og i Holland kan regeringen nedsætte reguleringssatsen 
eller nægte at give tilladelse til reguleringen på grund af særlige 
omstændigheder. Endvidere har reguleringen i flere lande som 
f.eks. Belgien i 1984,1985 og 1987 og Danmark i 1983 og 1984 
været suspenderet visse år på grund af finansieringsproblemer. 
I lande, hvor indeksreguleringen bygger på lønningerne, er ref­
erenceperioden som regel et år, men ikke nødvendigvis det 
indeværende år. I Tyskland reguleres ydelserne på grundlag af 
ændringen i forhold til det foregående år, mens det i Luxembourg 
er ændringerne over de foregående tre år, der tæller. Men i 
HoUand er udgangspunktet det indeværende år, idet der ved årets 
begyndelse foretages fremskrivninger af den forventede lønstig­
ning, hvorefter der sker regulering i midten og i slutningen af året 
for at bringe reguleringen på linje med den faktiske stigning. arbejdsmarkedet, der er skabt af 
manglen på arbejdspladser. 
Alt dette har udløst en byge af refor­
mer i den sociale sektor, med det 
fælles formål at begrænse udgifterne, 
samtidig med at man har skuUet søge 
at klare et voksende behov for hjælp. 
Det har på sin side medført en ud­
bredt tendens til stigende selektivitet, 
større anvendelse af trangsbestemte 
ydelser, og i visse tilfælde privatise­
ringer med det erklærede mål at øge 
effektiviteten og nedsætte omkost­
ningerne. 
Stigende 
indtægter 
Ien række medlemsstater har der i 
de sidste ti år været udfoldet be­
stræbelser på at øge de midler der er 
til rådighed for sociale udgifter. I 
Belgien—i 1982—og i Frankrig — 
i 1984 — er det bl.a. sket ved en 
afskaffelse af den øvre indkomst­
grænse for arbejdstagernes bidrag. 
Samtidig er bidragssatserne i prak­
tisk taget aUe lande sat op, især inden 
for ordningerne til sikring ved ar­
bejdsløshed. I Belgien, Frankrig og 
Danmark har man indført nye bidrag 
og øremærkede skatter (f.eks. det ka­
pitalbidrag på 1% der blev indført i 
Frankrig i 1988, det senere almene 
sociale bidrag på 1.1 % af den skatte­
pligtige indkomst og det såkaldte 'ar­
bejdsmarkedsbidrag' eller 'den so­
ciale moms' i Danmark, også i 1988). 
Samtidig har Tyskland og flere andre 
lande, heriblandt Det Forenede Kon­
gerige, nedsat de statslige tilskud til 
de sociale sikringsordninger. 
JWMWIIIM|IW|>«IMWM^ 
32 
Kapitel 2 ~ Desenere års reformert de sociale beskyttelsessystemer I Fællesskabet 
På den anden side har der også fra tid 
til anden været gennemført nedsæt­
telser af bidragene i nogle lande, 
f.eks. Frankrig, Belgien og ItaUen, i 
et forsøg på at reducere arbejdsom­
kostningerne og fremme beskæfti­
gelsen. I de fleste filfælde har de væ­
ret ledsaget af en stigning i den 
direkte statslige finansiering af de so­
ciale udgifter og en vis forskydning 
fra arbejdsgiverbidrag hen imod al-
mindeUg beskatning. I Tyskland er 
pensionstiUæggene for forsørgede, 
der tidligere blev finansieret af pen­
sionsbidragene, i 1984 erstattet af en 
særlig famiUeydelse finansieret over 
de almindelige skatter, og i HoUand 
blev offentlig finansiering af fami-
Ueydelserne indført i 1988 i stedet for 
finansiering gennem bidrag. Andre 
lande har også reduceret arbejdsgi­
vernes sociale bidrag ved indførelse 
af offentUge sygesikringsordninger i 
stedet for sygeforsikringssystemer. 
Nedsættelse 
af udgifterne 
Indsatsen for at bremse eUer ned­
sætte udgifterne til social beskyt­
telse har været endnu stærkere. Skønt 
der har været en vis modstand mod at 
nedsætte de sociale ydelser, i stedet 
for at opnå en tilsvarende udgiftsre-
duktion med mere indirekte midler, 
som f.eks. en begrænsning af retten 
til ydelser, er der gennemført ned­
skæringer i flere lande. I HoUand 
blev arbejdsløsheds- og invaUdedag-
pengene systematisk nedsat fra 80% 
af den tidligere indkomst til 70% i 
årene meUem 1983 og 1987, og i 
Irland blev arbejdsløshedsdagpenge­
ne også skåret betydeligt ned i 1983, I lande, hvor indeksreguleringen bygger på priser, be­
nyttes der normalt et månedligt indeks. I Belgien og 
Luxembourg reguleres ydelserne, når pristaUet når et 
vist niveau. I andre lande finder reguleringen sted hvert 
år—i januar i Spanien og (for familieydelser og arbejds­
løshedsdagpenge) i Portugal, i april i Det Forenede 
Kongerige, i juli i Tyskland og i december i Portugal for 
pensioner. I HoUand sker der som sagt en foreløbig 
regulering i januar med en justering, hvis det er nødven­
digt, i juU. 
I en række lande er referenceperioden det foregående år 
— for det meste året forud for den seneste måned, for 
hvilken der foreligger oplysninger, i stedet for det inde­
værende år, hvilket kan dæmpe indeksreguleringens 
virkning. I Det Forenede Kongerige er den åriige regu­
lering i april baseret på den årlige udvikling i pristallet 
indtil den foregående september måned — ca. 7 måne­
der tidligere. I Belgien forhøjes ydelseme kun, når det 
gennemsnidige pristal for de seneste fire måneder ligger 
mere end 2% over det niveau, det lå på ved den seneste 
regulering. Til gengæld reguleres pensionerne i Portugal 
—ligesom i HoUand—hver december efter den forven­
tede prisudvikling det følgende år. I Irland bygger den 
åriige regulering af ydelserne som regel på den forven­
tede inflation det følgende år snarere end inflationen i 
det forløbne år. 
Den langsomme vækst og den høje inflation i 1980' erne 
satte spørgsmålstegn ved de automatiske indeksregule­
ringssystemer. Der var bred enighed om, at sådanne 
systemer førte til for store stigninger i de offentiige 
udgifter med negative følger for inflationen og budget­
tet Dette førte til en række reformer af forskelUg art 
I Grækenland blev indeksreguleringsgrundlaget i 1982 
f.eks. ændret fra mindstelønnen til priserne, idet regule­
ringen skulle finde sted tre gange om året med en lavere 
sats, jo højere ydelsen var. I Spanien blev reguleringen 
af pensioner i 1985 ændret fra at være baseret på skøn 
til at være automatisk, og i 1989 blev der indført mulig­
hed for at forhandle med fagforeningerne. I Det Forene­
de Kongerige blev indeksreguleringen af langsigtede 
ydelser i 1980 ændret fra at være baseret på enten priser 
eUer lønninger, afhængig af hvilken der var den højeste, 
til alene at være baseret på priser, og i 1983 blev refer­
enceperioden ændret fra det indeværende år til det fore­
gående. I Tyskland ændredes indeksreguleringsgrundla­
get i 1992 fra at være bruttolønningerne til at være 
nettolønningerne for at undgå, at ydelseme steg hurtige­
re end nettolønningerne. 
33 
Kapitel 2- De senere års refermer l de sociale beskyttelsessystemer I Fællesskabet 
og det samme skete i Belgien i 1987. 
Familieydelserne blev i Belgien ned­
sat med virkning fra 1982 og i Spani­
en fra 1985, og Irland nedsatte også 
barselsdagpengene i 1984.1 Det For­
enede Kongerige blev den offentUge 
indkomstafhængige pension i 1986 
nedsat fra 25% til 20% af den tidUge­
re indkomst (samtidig med at defini­
tionen af tidligere indkomst også 
blev gjort mindre favorabel), og en­
kepensionerne blev sat ned fra 100% 
til 50% af den ansattes pension. 
I de sydUge medlemstater har poUtik-
ken været rettet mod en begrænsning 
af retten til sociale sikringsydelser, 
og ikke mod en nedskæring af satser­
ne. I Grækenland blev maksimumal­
deren for familieydelser sat ned i 
1983, og i Portugal blev bidragsperio-
den for at opnå alderspension sat op 
i 1982. Det samme skete i Spanien i 
1985 og i Grækenland i 1991.1 sam­
me periode indførte aUe tre lande 
skærpede definitioner af invaliditet 
for at begrænse retten til invaUdepen-
sion. 
Men indskrænkningerne i retten til at 
opnå ydelser har ikke kun været be­
grænset til syden. I Belgien er den 
arbejdsindkomst som kunne kombi­
neres med alderspension blevet ned­
sat, og i Danmark er den periode, folk 
skal have været i arbejde for at opnå 
efterløn, sat op. I både Frankrig og 
Belgien er der indført begrænsninger 
på den samlede indkomst, der kan 
oppebæres fra en række forskelUge 
pensioner. 
Pristalsreguleringen af ydelserne er 
også kommet under pres. Den blev 
indført i de fleste lande i 1960erne og 
1970erne for at beskytte ydelsernes 
realværdi mod inflationen, men i 1980erne begyndte man at betragte 
pristalsreguleringen som en trussel 
mod den budgetmæssige konsoUde-
ring, og som en inflationsfremmende 
faktor (se indrammet afsnit s. 32-33). 
Den automatiske regulering blev sus­
penderet i Belgien i 1984, 1985 og 
1987, i Danmark fra 1982 til 1985, i 
Grækenland i 1983 og i Luxembourg 
i 1984. 
I Tyskland blev den automtiske pris­
talsregulering af pensionerne pr. 1. 
januar 1983 udsat til juU, og i 1984 
blev basisåret for pristalsregulerin­
gen af pensionerne (og andre langva­
rige ydelser) i takt med lønningerne 
ændret for at forsinke virkningen; i 
1992 blev den igen ændret for at tage 
højde for at skatter og sociale bidrag 
havde langt større virkning på løn­
ningerne end på de sociale ydelser. 
I Holland blev den automatiske pris­
talsregulering af sociale ydelser fuld­
stændig suspenderet i det meste af 
1980erne, for til sidst at blive erstattet 
af et nyt system, hvor regeringen 
kunne tage hensyn til særUge om­
stændigheder. I Det Forenede Kon­
gerige blev reguleringen af de lang­
varige ydelser i takt med enten 
priserne eller lønningerne, afhængigt 
af hvad der steg mest, i 1980 erstattet 
af regulering efter priserne alene. 
Trods disse begrænsninger har den 
automatiske pristalsregulering af de 
sociale ydelser i størstedelen af Fæl­
lesskabet overlevet de sidste ti års 
pres, og reguleringen ser nu ud til at 
være blevet forankret som et grund­
princip i de sociale systemer. Rent 
faktisk blev der i løbet af 1980erne 
indført pristalsregulering i Spanien 
og Portugal, hvor man ikke tidligere 
havde anvendt automatisk regule­ring, og ligesom andre steder er det 
siden da blevet et fast princip. 
Dagpenge ved 
arbejdsløshed 
Iperioder med stor arbejdsløshed 
påvirkes arbejdsløshedsforsikrin­
gen typisk af to modsat rettede kræf­
ten indskrænkning i retten til dag­
penge og en forlængelse af den tid, 
hvor det er nødvendigt at udbetale 
dagpenge. Flere lande har reageret 
ved at nedsætte dagpengesatsen sam­
tidig med at de har forlænget dagpen­
gerettens varighed. 
Det gjaldt i Holland i 1987, hvor dag­
pengene blev nedsat til 70% af den 
tidligere løn. Til gengæld blev det 
under visse omstændigheder muUgt 
at hæve dagpenge i op til 5 år. I 
Tyskland blev dagpengesatsen i 
1984/85 nedsat fra 68% til 63% af 
den tidligere løn, men den maksimale 
dagpengeperiode blev udvidet til 1 år 
og i 1987 til 832 dage. I Spanien blev 
den maksimale dagpengesats nedsat 
fra 220% af mindstelønnen til 170% 
i 1984 og dagpengeperioden blev for­
længet fra 18 måneder til 2 år (i 1992 
blev dagpengesatsen nedsat fra 80% 
af den tidligere løn til 70% og fra 
70% til 60% efter seks måneder). 
I en række medlemsstater blev udvi­
delsen af dagpengeperioden specielt 
anvendt for ældre. Dette gjaldt: 
- I Frankrig i 1981, og der blev 
også indført en særlig ydelse 
sidst i 1985 for personer hvis 
dagpengeret var udløbet (ordnin­
gen blev i 1990/91 forbedret ved 
-34 
Kap»et2~ De senere åre reformer I de sociale beskyttelsessystemer i Fællesskabet 
tilføjelse af en særlig omsko-
Ungsydelse ved dagpengeperio­
dens udløb); 
- I Spanien hvor lønmodtagere 
over 55 år i 1984 fik ret til dag­
penge indtil pensionsalderen 
(hvilket også gælder i Danmark 
og Belgien); 
- I Grækenland hvor dagpengepe­
rioden i 1990/91 blev udvidet for 
aUe over 50 år. 
Samtidig er der indført efterlønsord­
ninger i mange europæiske lande 
med henblik på at tilskynde ældre til 
at frigøre arbejdspladser til de yngre 
arbejdsløse. Ordningerne blev først 
indført i Frankrig og Belgien i 1974-
75 da arbejdsløsheden begyndte at 
stige, og ordningen blev senere ind­
ført i Spanien i 1981, i Irland i 1985 
og i Itahen og Portugal i 1991. I 
Tyskland blev ordningen i 1991 ind­
ført specielt for selvstændige i de nye 
delstater. 
I begyndelsen af 1990erne viste der 
sig imidlertid tegn på ændringer i 
holdningen til disse ordninger i man­
ge dele af FæUesskabet, og under 
presset af den demografiske udvik­
ling, som havde tendens til at forøge 
omkostningerne, begyndte nogle lan­
de, deriblandt Danmark, at hæve al­
deren for retten til efterløn. 
Det Forenede Kongerige har været 
førende i indførelsen af skærpede be­
tingelser for dagpengeretten ved ar­
bejdsløshed, specielt i årene 1988 til 
1990, men har trods alt ikke været 
alene om denne poUtik. De fleste lan­
de har nedsat antaUet af dagpengebe­
rettigede siden 1980 ved at forlænge 
den periode hvor der skal bidrages til ordningen for at opnå dagpengeret 
(f.eks. Tyskland i 1982) eUer ved at 
skærpe kontrollen med misbrug 
(f.eks. Belgien i 1992). 
Imidlertid har indsatsen i de mindre 
udviklede medlemstater været kon­
centreret mere om at forbedre dag­
pengesystemerne end om at begræn­
se dem, efterhånden som de viste sig 
utilstrækkelige under den stigende 
arbejdsløshed. Spanien indførte et bi-
dragsbaseret dagpengesystem i 1980 
og udvidede dækningen i 1984, me­
dens Portugal skiftede over fra dag­
penge med et fast beløb til en ind­
komstafhængig ordning i 1985. 
Samtidig er dagpengeretten i nogle 
lande, bl.a. Frankrig, Belgien og Por­
tugal — blevet udvidet til også at 
omfatte unge der forlader uddannel­
sessystemet, som var uforholdsmæs­
sigt hårdt ramt af arbejdsløshed i be­
gyndelsen af 1980erne, og som blev 
anset for at være en særUg problem-
gruppe. 
Mere generelt blev der i de fleste 
lande indført en række særforanstalt­
ninger i 1980erne for at nedbringe 
arbejdsløsheden, specielt målrettet 
mod de unge og ofte med støtte fra 
Fællesskabet, f.eks. ordninger der fo­
kuserede på uddannelse. Foranstalt­
ningerne har ikke nødvendigvis bety­
det større udgifter, og faktisk var 
formålet til dels at nedbringe udgif­
terne til den sociale beskyttelse, men 
udgifterne er blevet flyttet fra social 
bistand til jobskabelse. Danmark er 
nået længere end andre lande i be­
stræbelserne på at fremme beskæfti­
gelsen, idet aUe arbejdsløse under 25 
år garanteres et job med tilskud inden 
for 2 uger efter at de har søgt om 
økonomisk støtte, og i 1992 pålagde 
man de arbejdsløse pligt til at accep­tere beskæftigelse i den offentUge 
sektor i 30 timer om ugen for en løn 
svarende til dagpengene. 
Andre foranstaltninger omfatter bl.a. 
en tilskyndelse til arbejdsløse til at 
starte egen virksomhed (f.eks. i Ir­
land i 1983, Belgien i 1984, Danmark 
i 1985 og Italien i 1991); ordninger 
hvor man overtaler industrien til at 
indgå i samarbejde om uddannelse 
og til at tilbyde de uddannede arbejde 
ved afslutningen af uddannelsen 
(Frankrig i 1987); ordninger der stil­
ler deltidsansatte bedre for at gøre 
deltidsbeskæftigelse mere tillokken­
de for arbejdsløse (i Belgien pg Fran­
krig); og indførelse af en særUg mo-
biUtetsydelse for at gøre det lettere 
for lønmodtagere at skifte fra en virk­
somhed til en anden (Italien i 
1991/92). 
Antallet af langtidsledige, som steg 
voldsomt op igennem 1980erne, har 
været et andet politisk problem, og i 
mange områder af FæUesskabet er 
der udviklet særUge programmer for 
at hjælpe ledige, der har været uden 
beskæftigelse i mere end et år. Senest 
har f.eks. Det Forenede Kongerige i 
1991 gjort det obUgatorisk for aUe 
langtidsledige at følge "ny start" kur­
ser, og i Belgien og Frankrig er der i 
1992 indført særlige vejledningspro-
grammer for at få de langtidsledige 
integreret på arbejdsmarkedet igen. 
Familieydelser 
Den faldende fødselshyppighed i 
dele af FæUesskabet har vakt 
bekymring og ført til en række for­
bedringer og forhøjelser af ydelserne 
til famiUerne, særligt i Frankrig, hvor 
35-
Kapital 2 ~ De senere ars reformer l de sociale beskyttelsessystemet [Fællesskabet 
poUtikken har været rettet mod at 
opmuntre familierne til at få flere 
børn, og hvor tilskuddene blev sat op 
både i 1981 og 1982, hvorefter de for 
en famiUe med tre børn svarede til 1/3 
af gennemsnitslønnen. Det gjaldt 
også i Belgien, hvor der i 1987 og 
1989 blev indført yderUgere forbed­
ringer af et system som i forvejen var 
det mest generøse i Europa. 
Samtidig er der også sket forbedrin­
ger i familieydelserne i de mindre 
udviklede dele af FæUeskabeme, dog 
mere for at afhjælpe problemerne i 
store famiUer end for at tilskynde 
famiUerne til at få flere børn. I Irland 
blev tilskuddet til det femte barn sat 
opi 1989,og til det fjerdebarni 1991, 
og i Grækenland blev ydelserne for 
det tredje barn sat op i 1990/91. 
Politikken har siden 1980 også sigtet 
mod en forbedring af barselsdagpen­
gene, ikke blot p.g.a. den demografi­
ske udvikling, men også for at for­
bedre kvindernes stiUing og gøre det 
lettere for dem at kombinere arbejde 
og familie. I mange medlemsstater er 
barselsdagpengeperioden blevet for­
længet (i Frankrig i 1980, Danmark i 
1981 og 1984,Irlandi 1981,Portugal 
i 1984, Spanien i 1989 og HoUand i 
1990). I Belgien blev der indført bar­
selsdagpenge for selvstændige kvin­
der i 1990. 
En ny udvikUng i nogle lande har 
været indførelsen af forældreydelser 
eller 'børnepasningsydelser'. De 
fandtes allerede i begyndelsen af 
1980erne i Tyskland, men blev æn­
dret i 1985 til at gælde enten for 
faderen eUer moderen, og ordningen 
er forbedret yderUgere i 1989.1 Fran­
krig blev der i 1982 indført en 'allo­
cation parentale d'éducation' på 50% af mindstelønnen for aUe, der 
holder op med at arbejde for at passe 
et barn, og ydelsen kan udbetales ind­
til barnet er 3 år. Ordningen blev 
forbedret i 1985 og igen i 1987, hvor 
der blev indført en særiig ydelse for 
at hjælpe udearbejdende mødre med 
betalingen for børnepasning i hjem­
met, 'allocation de garde d'enfant à 
domicile'. I Luxembourg blev der 
indført en forældreydelse i 1989. 
Modsat har der også i nogle lande 
været en tendens henimod en rationa-
Usering og begrænsning af famiUey-
delseme. I HoUand er maksimumal­
deren for børnetilskud nedsat til 18 
år. I Spanien er børnetilskud ved 
fødslen og famiUeydelserne for gifte 
afskaffet i 1985, hvor også beløbet på 
familieydelsen blev fastfrosset, og 
der blev indført skattemæssige fra­
drag som den væsentligste tilskuds-
form. 
Politikken over 
for ældre 
Betænkeligheden ved den vok­
sende demografiske ubalance 
har også ført til gennemførelse af et 
stort antal foranstaltninger for ældre. 
1980erne var præget af stigende be­
kymring for pensionssystemernes 
fremtid, hovedsagelig på grund af 
den fortsatte vækst i pensionistbe­
folkningen overalt i Fællesskabet. 
Oven i de stigende udgifter til pen-
sionsforpligtelser voksede arbejds­
løsheden, og det fik regeringerne til 
at søge at anvende førtidspensione­
ring som et middel til at frigøre ar­
bejdspladser til de unge. Som helhed var det i 1980erne en højt 
prioriteret målsætning at lette presset 
på arbejdsmarkedet for at skaffe flere 
arbejdspladser, og i det meste af Fæl­
leskabet blev der indført nye førtids-
pensionsordninger. På det seneste er 
indsatsen imidlertid blevet rettet 
langt mere mod at begrænse pen­
sionsudgifterne, og i en række lande 
satser man nu på at nedbringe antallet 
af pensionister. 
For eksempel nedsatte Frankrig i 
1982 aldersgrænsen for ret til fuld 
pension fra 65 til 60 år for lønmodta­
gere de havde betalt pensionsbidrag 
tilstrækkelig længe, og omtrent sam­
tidig blev der i Tyskland, Belgien og 
andre lande indført førtidspensions-
ordninger. Tendensen til at sænke 
pensionsalderen er fastholdt i Belgi­
en og Luxembourg i 1990erne, hvor 
lønmodtagere i Belgien har fået mu­
lighed for at gå på pension på et selv­
valgt tidspunkt meUem alderen fra 60 
til 65 år, og hvor man i Luxembourg 
kan gå af når man er 57, forudsat at 
man har betalt pensionsbidrag i til­
strækkelig mange år. 
I Tyskland betød pensionsreformen i 
1989 imidlertid at pensionsalderen 
gradvist sættes op fra 60 til 65 år for 
mænd, og det samme vil i de næste år 
ske i Italien som følge af reformerne 
i 1992. Endvidere ophævede Græ­
kenland i 1990 forskeUige former for 
førtidspension. 
Samtidig blev der i flere lande indført 
en delpensionsordning, hvorefter 
lønmodtagere kunne kombinere del­
tidsbeskæftigelse med en delpen­
sion, så man kunne lette presset på 
arbejdsmarkedet til en lavere udgift 
(samtidig med at der blev mulighed 
for en mere gradvis overgang fra 
-36-
Kapitel 2~De senere års reformer i de sociale beskyttelsessystemer t Fællesskabet 
arbejde til pensionering). Delpension 
blev indført i Danmark i 1987, i Fran­
krig i 1988 og i Tyskland i 1989. 
Regeringerne har ud over at skuUe 
søge at begrænse udgifterne, også 
været mødt med et pres for at sikre 
Ugebehandling af mænd og kvinder 
efter Ministerrådets Direktiv i de­
cember 1978. Som helhed har de rea­
geret ved at indskrænke en række 
rettigheder. I 1985 gav den tyske 
Rentenreform f.eks. alle efterlevende 
ægtefæller en pension på 60% af de­
res afdøde ægtefælles, og en pen­
sionsreform i Holland gav efterle­
vende ægtefæller ret til 50% af 
pensionen. (I HoUand er der nu frem­
sat forslag om at nedsætte udgifterne 
yderligere ved at erstatte den eksiste­
rende pension med en ydelse til efter­
levende ægtefæller, hvor der kan 
godtgøres behov for det, bestående af 
30% af mindstelønnen — 50% hvis 
den pågældende har børn — i de før­
ste 6 måneder og derefter 40% indtil 
65 års alderen. Forslaget er revolutio­
nerende ved at det ikke blot gælder 
for ægtefæller men også registrerede 
partnere af begge køn). 
I Danmark ophævede man i 1987 
fuldstændigt pensioner til efterleven­
de sammen med aUe dertil knyttede 
rettigheder i det sociale system, og i 
Frankrig blev der i 1982 indført en 
uafhængig pension for enker, i stedet 
for overførsel af deres mænds pen­
sioner. 
Andre foranstaltninger til at nedbrin­
ge udgifterne omfatter: 
- nedsættelse af de indkomst-af­
hængige pensioner med 5% i 
Det Forenede Kongerige i 1986 
kombineret med en ændring af pensionsberegningsgrundlaget 
(fra de bedste 20 års løn til gen­
nemsnittet over hele bidragspe-
rioden) og indførelse af tilbud, 
der gør det lettere at vælge pri­
vate frem for offendige pensio­
ner; 
omlægningen i Spanien i 1985 
fra en pensionsberegning på 
grundlag af indtægten i de sidste 
5 år til indtægten i de sidste 10 
år, kombineret med indførelse af 
en mindste bidragsperiode på 15 
år for at opnå pensionsret; 
forlængelsen i 1987 af den mind­
ste optjeningsperiode til opnåel­
se af pensionsret fra 5 til 10 år i 
Luxembourg. 
Sygesikring 
De stigende udgifter til sund­
hedssektoren, som aUe lande 
har noteret siden 1980, har i de fleste 
tilfælde ført til indskrænkninger i ret­
ten til behandling og indførelse eller 
forhøjelse af egenbetalingen. Eksem­
pelvis indførte Tyskland en sund­
hedsreform i 1988/89 som pålagde 
patienterne en større betaling og for­
søg på at bremse udgifterne til medi­
cin; Frankrig har indført en budget-
grænse for hospitalsbehandling 
samtidig med patientbetaUng af et 
fast beløb for hver indlæggelsesdag; 
og Luxembourg indførte i 1983 beta­
ling for hospitalsbehandling. Disse 
og andre forsøg på at kontroUere ud­
gifterne til sundhedssystemet gen­
nemgås nærmere i Kapitel 7. 
Samtidig er sygesikringen i denne 
periode blevet forbedret og udvidet i de sydlige medlemstater. I ItaUen 
blev der gennemført en national sy­
gesikringsordning for aUe i 1978, og 
samme kurs blev fulgt af Grækenland 
i 1983, Spanien i 1986 og Portugal i 
1988. Imidlertid har de stigende om­
kostninger ved disse forbedringer 
ført til indførelse af en høj egenbeta­
ling for patienterne i ItaUen, især i 
1989, og i Portugal blev en række 
foranstaltninger i 1992/93 taget ud af 
den offentlige ordning igen. Græken­
land indførte egenbetaling for be­
handling og medicin meUem 1991 og 
1993, og der blev endvidere åbnet for 
privatpraktiserende læger i de offent­
lige klinikker. 
Selektivitet 
og mindstebe­
skyttelse 
Itider hvor de økonomiske ressour­
cer er knappe og behovet for hjælp 
er stigende, er regeringerne naturligt 
tilbøjelige til satse på en mere selek­
tiv politik centreret om de grupper, 
der har størst behov for social beskyt­
telse. Samtidig med at mange sociale 
sikringsydelser er sat ned, og regler­
ne for adgang til ydelser er strammet, 
er de grundlæggende trangsbestemte 
ydelser blevet forbedret og udvidet 
over for de højst prioriterede grupper. 
Som følge heraf er der generelt sket 
en omlægning fra forsikringsbasere­
de — og indkomstafhængige — 
ydelser til trangsbestemt hjælp, både 
på grund af en målrettet politisk ind­
sats fra regeringernes side og fordi 
flere og flere mennesker med behov 
-37 
Kapitel 2 ~* De senere åre reformer t de sociale beskyttelsessystemer i Fællesskabet 
for hjælp efterhånden falder uden for 
det Sociale sikringssystem. Dette er 
mest tydeligt i Det Forenede Konge­
rige, hvor de trangsbestemte ydelser 
har faet større vægt end i andre med­
lemsstater. Her er lavindkomstgrup­
pernes ret til ydelser endvidere grad-
vist blevet indsnævret, og 
supplerende ydelser ved specielle be­
hov er erstattet at lån på grundlag af 
individuel vurdering fra den Sociale 
Fond, der kun har begrænsede til­
skudsmidler til rådighed. 
En tilsvarende udvikling hen imod 
anvendelse af trangskriterier ses også 
i ItaUen, hvor husstandsindkomsten 
siden 1988 har været bestemmende 
for familieydelserne. 
På den anden side har den økonomi­
ske lavkonjunktur i de fleste lande 
fået regeringerne til at forbedre ydel­
serne til de dårligst stillede, som er 
dem der er hårdest ramt. I Tyskland 
er ydelseme til erdige forældre og de 
ældre blevet sat op. Sikringen af en 
minimumsindkomst for alle blev ind­
ført i Luxembourg i 1986 (en sikring 
som Belgien har haft helt fra 1974) 
og i Frankrig i 1988.1 Danmark blev 
den sociale bistand i 1987 omlagt fra 
ydelser efter anslået behov til et sy­
stem baseret på den enkeltes ret, så­
ledes at hjælpen betales med et fast 
beløb og ikke længere efter individu­
el vurdering. 
Selv i de mindre udviklede dele af 
Fællesskabet har det været et fælles 
poUtisk mål at beskytte de svageste 
grupper, som det f.eks. kom til udtryk 
med forhøjelsen af mindstepensio­
nerne i Grækenland i 1982. 
Desuden er der i en række lande ud­
arbejdet nye programmer til dækning af særlige behov. I Holland blev ret­
ten til familieydelser for børn over 18 
år ophævet i 1986 og erstattet af ud­
dannelsesstøtte og -lån, og i 1991 
blev der indført en ordning der giver 
alle under 21 og alle under 26 der 
forlader uddannelsessystemet ret til 
et foreløbigt job til mindstelønnen. 
Tilsvarende foranstaltninger for at 
lette integrationen ?i unge i samfun­
det og på arbejdsmarkedet er også 
truffet i en række andre lande. 
Ældre og handicappede har også fået 
ændrede regler i nogle lande med det 
fælles formål at nedbringe udgifterne 
til institutionspleje. En af løsninger­
ne har været at holde dem længst 
muligt i eget hjem ved at oprette spe­
cialiserede plejeordninger og ved at 
give tilskud eller skattenedsættelser, 
så de selv kan ansætte hjælpere. Ek­
sempler er 'pleje i eget hjem' ordnin­
gen i Frankrig og Pflegegeld (plejey­
delse) ordningen i Tyskland, hvor 
personer der passer en stærkt handi­
cappet kan få en ydelse på samme 
måde som uarbejdsdygtige. 
Privatisering 
Selvom privatiseringer på det so­
ciale område har været genstand 
for stor debat, har der i praksis kun 
været få konkret gennemførte ek­
sempler. I Det Forenede Kongerige 
blev der i 1985 offentUggjort forslag 
til en socialreform med det formål at 
"styrke den personlige uafhængig­
hed frem for at udvide statens magt; 
at udvide ikke begrænse menneskers 
mulighed for at træffe deres egne 
valg; at opmuntre til indtjening og 
opsparing, ikke det modsatte" Re­
form of Social Security, Cmnd. 7517, HMSO 1985). I Holland blev der i 
1983 indført reformer med det tilsva­
rende formål at nedbringe de offent­
lige udgifter og tilpasse det sociale 
system til et stigende antal ældre og 
arbejdsløse. I Frankrig blev der om­
kring samme tid fremsat forslag til 
reformer i hvidbogen Livre blanc de 
la protection sociale fra Juni 1983, 
og i 1987 blev der på nationalt plan 
gennemført omfattende høringer om 
social sikring (les Etats Généraux de 
la sécurité sociale). I Irland blev der 
udgivet en rapport fra den nationale 
socialkommission i 1986. 
Et fælles træk i disse planer er et 
udtalt ønske om at opretholde en so­
cial beskyttelse for alle, kombineret 
med forslag til en begrænsning af 
omfanget af ordningerne. AUigevel 
er disse rapporter ikke generelt blevet 
efterfulgt afhandling. De sociale ud­
gifters andel af bruttonationalpro­
duktet er gået ned i nogle få lande, 
men i de fleste er den steget siden 
1980 (se Kapitel 3). 
De få eksempler på privatiseringer på 
det sociale område omfatter mulig­
heden i Det Forenede Kongerige for 
at melde sig ud at det offentlige ind­
komst-relaterede pensionssystem og 
vælge en privat pensionsordning i 
stedet (en mulighed der rent faktisk 
blev indført af en Labour regering 
allerede i 1976, men blev stærkt ud­
videt af den konservative regering i 
1986). I Holland var der ophævelsen 
af den frivilUge sociale sygeforsik­
ring for selvstændige og ældre, som 
med mindre de er berettiget til den 
obligatoriske sikring, nu må tegne en 
privat forsikringsordning til dækning 
af deres udgifter ved sygdom. I 
Belgien blev visse ydelser ved ar­
bejdsulykke i 1988 overført fra den 
-38 
Kapitel 2~De senere års reformer l de sociale beskyttelsessystemer I Fællesskabet 
tWftWflWWflWIiWtfBriWMVUl^ 
offentlige Arbejdsulykkesfond til 
private forsikringsselskaber. I ItaUen 
er det fra 1993 blevet muligt for folk 
med højere indkomster at melde sig 
ud af den offentUge sygesikringsord­
ning. Imidlertid er disse eksempler 
nogenlunde de eneste der kan næv­
nes. 
Dog er der i næsten alle medlemssta­
ter indført reformer, der har bremset 
væksten i de offentUge udgifter'til 
sygesikring eUer arbejdsløshed, og 
som tidUgere nævnt er dyrtidsregule­
ringen af ydelserne også reduceret i 
mange lande. Hvor man har fået ned­
bragt nogle af udgifterne — f.eks. 
ved at pålægge arbejdsgiverne at be­
tale for de ansattes langvarig sygdom 
som i Danmark og HoUand, eUer ved 
at nedsætte dagpengesatserne som i 
flere andre lande — er der ofte sket 
en udvidelse af de private forsik­
ringsordninger. Dette kan på sin vis 
betragtes som en form for privatise­
ring. 
Der findes imidlertid også eksempler 
på omlægninger, der går i modsat 
retning. I flere lande er de sociale 
systemer blevet udvidet (til at omfat­
te kunstnere i Tyskland og Portugal, 
og til andre grupper i Spanien og 
Grækenland), og visse ydelser er for­
bedret (familieydelserne i Belgien, 
Italien og Irland for eksempel, og 
mindstepensionen i Grækenland, 
Belgien, Italien, Spanien, Irland og 
Tyskland). 
Der er i alle lande knyttet skattefor­
dele til privat forsikring, men de 
fandtes allerede længe før 1980 og er 
generelt ikke udvidet siden. Der har 
tværtimod været en vis tendens til at 
nedsætte skattefradragene for forsik­
ringspræmier. En undtagelse var dog den kampagne for pensionsopspa­
ring, som blev iværksat af den fran­
ske og belgiske regering i 1988 for at 
tilskynde folk til at tegne private pen­
sionsordninger ved at give skattefor­
dele for godkendte ordninger. Dette 
eksempel blev fulgt af den Italienske 
regering i 1993. 
Udvidelsen af de private pensions­
ordninger i de senere år er i nogen 
grad et resultat af forsøg på at dæmpe 
lønstigningerne enten ved lovgiv­
ning eller kollektive overenskomster. 
En af reaktionerne hos de arbejdsgi­
vere, som ikke kan få lov til at betale 
deres ansatte den løn de ønsker, er at 
vælge indirekte aflønningsformer, 
som f.eks. bedre pensioner eller pri­
vate sygeforsikringsordninger. Dog 
kan en sådan løsning også være et 
middel til at nedbringe arbejdsgiver­
nes sociale bidrag og lønskatter. 
Større 
tilnærmelse? 
Der findes ingen klare tegn på at 
der er sket en tilnærmelse af 
den sociale beskyttelse inden for 
Fællesskabet siden 1980. En række 
ændringer er gået i samme retning på 
specifikke områder (som f.eks. den 
øgede egenbetaling for lægehjælp og 
medicin og begrænsningen af udgif­
terne), men andre er gået i hver sin 
retning (nedsættelser og forbedringer 
af ydelser, begrænsning og udvidelse 
af retten til ydelser). Selv inden for 
samme land findes der eksempler på 
modsat rettede ændringer — eksem­
pelvis regeringer der søger at lempe 
byrderne på arbejdsgiverne, samtidig 
med at de sætter bidragssatserne op eller indfører nye i et forsøg på at 
skaffe flere indtægter til finansiering 
af udgifterne. I enkelte tilfælde, f.eks. 
med hensyn til pensionsalderen eUer 
anvendelse af trangskriterier, har re­
geringerne skiftevis indført stram­
ninger og lempelser. 
Der er dog uden tvivl sket en tilnær­
melse i de problemer der har skullet 
løses, dels fordi alle landene har måt­
tet tage stilling til de sociale og 
finansielle problemer, som den lang­
somme vækst og højere arbejdsløs­
hed giver, dels på grund af en fælles 
demografisk udvikUng og også på 
grund af nogenlunde det samme ud-
giftstryk. Selvom problemerne kan 
variere i omfang, er der ingen med­
lemsstater der er gået fri, og det har 
medført det samme pres for omlæg­
ninger i den sociale beskyttelse over­
alt i Fællesskabet. 
Så selvom de sociale systemer måske 
kan bevare deres egne særpræg, som 
både er skabt af den historiske udvik­
ling og de nationale prioriteringer, 
bUver den sociale og økonomiske 
sammenhæng, hvori de indgår, mere 
og mere ens. Alle medlemsstater står 
over for de samme udfordringer. 
For det første må de tilpasse deres 
sociale beskyttelsessystemer til de 
ændrede omstændigheder og de ud­
stødelsesprocesser, der opstår som 
følge af langtidsledighed og de vok­
sende problemer med integrationen i 
arbejdsmarkedet på længere sigt. 
Denne tilpasning betyder etablering 
af et garanteret mindste indkomstni­
veau for aUe arbejdsløse, men også 
fremme af social og erhvervsmæssig 
integration. Stillet over for befolk­
ningernes aldring vil medlemsstater­
ne også skuUe finde et acceptabelt 
39 
Kapitel 2-De senere åre reformer l de sociale beskyttelsessystemer i Fællesskabet 
kompromis mellem den arbejdende 
befolknings og pensionisternes inter­
esser og en balance mellem lovplig­
tige ordninger og tillægsordninger. 
De bUver nødt til at forsøge at få 
bedre styr på deres sygesikringsud­
gifter. Endelig vil medlemsstaterne 
skufle tilpasse deres systemer til den 
gradvise ændring i famiUesammen-
sætninger og livsstil. Dette betyder 
ikke alene en ændring af de krav, der 
skal opfyldes for at modtage ydelser, 
men kan også skabe nye behov på 
den sociale beskyttelses område, 
navnlig med henbUk på pasning af 
ældre personer, som forsørges. 
I de seneste femten år har medlems­
staterne gennemført en række refor­
mer for at tilpasse deres systemer til 
de krav, krisen stiller. For at fremme 
tilnærmelsen er der i Rådets henstil-
Ung af 27. juU 1992 fastsat fælles 
mål, der skal tjene som ledetråd for 
medlemsstaternes poUtik og for den 
tilpasning af den sociale beskyttelse, 
der er nødvendig for at opfylde skif­
tende behov. Efterhånden som med­
lemsstaterne bliver klare over de 
stærke bånd, der knytter dem sam­
men, og efterhånden som informatio­
nen om, hvad der foregår i andre lan­
de, forbedres, er det rimeligt at 
forvente, at de vil søge langsigtede 
løsninger, der i går i samme retning. 
jinwwwwflniwwwnn^^ 
40 
Kapitel 3 ~ Soclaibeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
Kapitel 3 Soclaibeskyttelsesudgifter og 
deres finansiering 
11991 blev hele 26% af Fællesska­
bets BNP brugt til social beskyt­
telse i medlemsstaterne. Dvs. at der 
for hver enkelt person med bopæl i 
EF blev brugt 4000 ECU (3994 for at 
være helt nøjagtig) til dækning af 
sundhedsudgifter eUer i form af syge-
eUer invaliditetsydelser, alderspen­
sion, barselsydelser, børnetilskud, 
arbej dsløshedsunderstøttelse eller 
boligstøtte. at der er en sammenhæng meUem 
socialbeskyttelsesudgifter og økono­
misk udvikling. Dog er der fortsat 
store forskelle, idet udgifterne i for­
hold til BNP generelt er højere i lan­
de, der også har en forholdsvis høj 
indkomst pr. indbygger, hvilket vi­
ser, at jo mere udviklet en økonomi 
er, jo større er den andel af ressour­
cerne, der bruges på social beskyttel­
se. Det mest omfattende socialbeskyttel­
sessystem findes i Danmark, Neder­
landene og, i mindre grad, Frankrig, 
hvor indkomsten pr. indbygger Ugger 
på et sammenUgneligt niveau. Italien 
og Det Forenede Kongerige bruger de­
rimod — i forhold til indkomsten pr. 
indbygger—Udt under det (ikke væg­
tede) fæUesskabsgennemsnit på social 
beskyttelse, Ugesom de fire mindre ud­
viklede medlemsstater — Spanien, 
Irland, Portugal og Grækenland. 
Forskelle mellem 
medlemsstaterne 
Der er store forskeUe mellem med­
lemsstateme. Udtrykt i købekraftpa­
riteter (KKP) varierede de gennem­
snitlige socialbeskyttelsesudgifter 
pr. indbygger i 1991 mellem 1500 
ECU (skøn) i Grækenland og næsten 
5800 ECU i Luxembourg, dvs. en 
forskel på næsten 1:4 (graf 1). Men i 
seks medlemsstater — fem af de øv­
rige seks nordlige medlemsstater, 
ekskl. Det Forenede Kongerige, plus 
ItaUen — lå de sociale udgifter i gen­
nemsnit på mellem 4000 og 5000 
ECU pr. indbygger. 
I forhold til BNP er forskeUene me­
get mindre (graf 1 og 2), hvilket viser, 1 Socialbeskyttelsesudgifter pr. indbygger i forhold til BNP, 
1991 
Sociale udgifter pr. indbygger, KKP (1.000) 
6 r % af BNP 
-i 35 
30 
25 
20 
15 
10 
? 0 
OH F K E UKEffi I B OK F O NL L OR P R. E UK EU I B DK F D NL L 
GR skøn 
41 
Kapitel 3 "Socfalbeskyttotsesudgifter og deres finansiering 
Tabel 1 Løbende socialbeskyttelsesudgifter i % af BNP, 1970-1991 
1970 
1975 
1980 
1983 
1986 
1989 
1991 
1970 
1975 
1980 
1983 
1986 
1989 
1991 B 
18.7 
24.2 
28.0 
30.8 
29.4 
26.7 
26.7 
18.2 
22.7 
25.6 
27.5 
26.5 
24.3 
24.6 DK 
19.6 
25.8 
28.7 
30.1 
26.7 
29.8 
29.8 
19.2 
23.6 
25.7 
26.1 
24.1 
26.7 
26.3 21.5 
29.7 
28.7 
28.2 
28.1 
27.5 
26.6 
21.3 
28.7 
27.9 
27.1 
26.8 
26.3 
25.7 GR 
na 
na 
12.2 
17.2 
19.4 
20.7 
na E F IRL 
Sociale udgifter i alt 
na 
na 
18.1 
19.5 
19.5 
20.1 
21.4 19.2 
22.9 
25.4 
28.3 
28.5 
27.6 
28.7 13.2 
19.7 
21.6 
24.1 
24.1 
20.2 
21.3 17.4 
22.6 
19.4 
22.9 
22.4 
23.1 
24.4 15.9 
22.4 
26.5 
27.2 
24.8 
25.2 
27.5 
Sociale udgifter ekskJ. arbejdsløshedsunderstøttelse 
na 
na 
11.9 
16.8 
19.0 
20.4 
na na 
na 
15.4 
16.5 
16.3 
17.1 
17.7 19.0 
22.2 
24.3 
27.0 
27.1 
26.1 
27.0 9.4 
17.8 
20.1 
21.1 
20.9 
17.7 
18.6 17.4 
22.2 
19.0 
21.2 
21.8 
23.1 
24.0 15.9 
22.4 
26.1 
27.3 
24.6 
25.1 
27.2 NL 
20.8 
26.7 
30.8 
33.2 
30.9 
31.0 
32.4 
20.2 
25.2 
28.2 
29.1 
27.7 
28.3 
29.9 na 
na 
14.7 
16.1 
16.3 
16.6 
19.4 
na 
na 
14.3 
15.9 
15.9 
16.3 
19.0 UK EUR12 
15.9 
20.1 
21.5 
23.9 
24.3 
21.9 
24.7 
12.5 
19.1 
19.9 
21.6 
22.3 
21.1 
23.6 na 
na 
24.4 
25.3 
26.0 
25.2 
26.0 
na 
na 
23.1 
24.5 
24.3 
23.8 
24.6 
KBde:EUROSTAT, Socialbeskyttelsesudgifter og -indtægter 1960-1991, Luxembourg, 1993 
2 Socialbeskyttelsesudgifter og BNP pr. Indbygger, 1991 
35 
30 
25 
20 
15 Sociale udgifter (% af BNP) 
•NL 
•OK 
•0 *0 
•UK «i •L 
•GR •JRtÆ 
5 10 
GR skøn 15 20 
BNP pr. indbygger (KKP) 35 
i 30 
25 
•4 20 
15 
"IQ I I I ,|l, I I I t ,,l II I i I I , > I,M I , 1 1 1 il I I I 1 I I ' I •)() 
25 Udvikling i udgif­
terne, 1980-1991 
Den for 70'erne karakteristiske 
vækst i forholdet mellem soci­
albeskyttelsesudgifter og BNP fort­
satte indtil 1982-1983. Siden da har 
der været en tendens til stabilisering 
af udgifterne. Mere nøjagtigt vokse­
de socialbeskyttelsesudgifteme i åre­
ne 1986-1989 (tabel 1), som var præ­
get af højkonjunktur (stigende 
produktion, faldende arbejdsløshed), 
langsommere end BNP i de fleste 
medlemsstater. Mellem 1989 og 
1991 var tendensen den modsatte i 
samtlige medlemsstater bortset fra 
Tyskland, hvor udgifterne fortsat 
faldt i forhold til BNP på grund af den 
økonomiske ekspansion i Tyskland, 
og Belgien og Danmark, hvor udgif­
terne forblev uændrede. 
42 
Kapitel 3 - Soclaibeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
Forskellene inden for Fællesskabet 
med hensyn til størrelsen af socialbe-
skyttelsesudgifterne mindskedes i 
80'erne, da udgifterne steg hurtigst i 
de lande, der havde et forholdsvis 
lavt udgiftsniveau i forhold til BNP. 
(Variationsfaktoren for forholdet 
mellem socialbeskyttelsesudgifter 
og BNP, som måler afvigelsen fra 
gennemsnittet, var på 0,25 i 1980, 
men kun på 0,15 i 1991, hvilket tyder 
på en betydelig større konvergens). 
Det er landene i den sydlige del af 
Fællesskabet, der mellem 1980 og 
1991 havde den største stigning i de 
gennemsnitlige sociale ydelser pr. 
indbygger. Målt i faste priser var be­
løbet mere end fordoblet i Portugal; 
det voksede med over 70% i Italien, 
65% i Grækenland og knap 60% i 
Spanien. Derimod var der i Belgien, 
Tyskland, Nederlandene og Dan­
mark meget svagere stigninger: kun 
fra 15% til 25% (graf 3). 
Udgifterne efter 
funktion 
Fordelingen af ydelserne efter ho­
vedfunktioner som defineret i 
EUROSTAT's fælles klassifika­
tionssystem (SESPROS, det europæ­
iske system for integrerede statistik­
ker vedrørende social beskyttelse) 
viser visse nationale forskelle (tabel 
2 og indrammet afsnit s. 44). 
Selv om alderdoms-/efterladtepensio-
nerne er den største udgiftspost i samt­
lige medlemsstater, er deres andel af de 
samlede udgifter næsten dobbelt så 
stor i nogle lande som i andre, med 
Grækenland (68% af samtlige ydelser i 1991) og Italien (61%) på den ene 
side og Nederlandene (37%), Portu­
gal (37%), Danmark (36%) og navn­
lig Irland (31%) på den anden. 
Der er Ugeledes store forskelle mellem 
den andel af de samlede udgifter, ydel­
serne i forbindelse med sygdom, inva­
liditet og arbejdsulykker tegner sig for 
i de forskellige lande: 45% i Portugal 
og Nederlandene (med over 22% alene 
til invaliditetsydelser mod 9% i gen­
nemsnit i Fællesskabet), men kun 22% 
i Grækenland og 28% i Danmark. 
Tilsvarende svinger andelen for bar­
sels- og børneydelser mellem 13% i 
Irland og 12% i Danmark og under 2% 
i Spanien og Grækenland, mens ande­
len af udgifter i forbindelse med ar­
bejdsløshedsunderstøttelse og arbejds­
anvisning, erhvervsvejledning og 
forøgelse af mobiliteten for arbejdsta­gere svinger mellem knap 19% i Spa­
nien og 16% i Danmark og Irland og 
under 2% i Grækenland og Italien og 
under 1% i Luxembourg. Derimod 
tegner boligstøtten sig for stort set 
samme andel af udgifterne i alle lan­
de undtagen Det Forenede Kongeri­
ge (6% mod 2% i gennemsnit i Fæl­
lesskabet). 
Alderspensioner 
Forskellene mellem medlemssta­
terne samt udviklingen inden for 
hver enkelt medlemsstat kan analy­
seres ved at udskille de hovedfakto­
rer, der påvirker ydelsemes størrelse 
(tabel 3). For så vidt angår alderspen­
sioner har det interesse at skelne mel­
lem demografiske faktorer (antallet 
3 Stigning i social beskyttelses udgifterne pr. indbygger, 
1980-1991 
7 r 
6 r % stigning pr. år i faste priser 
T 7 
-43-
Kapitel 3- Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
IIMMIJMWWI^JIIIWMM^ '~~~*~~~~~*m^'*~~~m™™-~M"-*M"''''M'" 
Den sociale beskyttelse efter funktioner 
I EUROSTAT's statistikker skelnes der mellem 11 funktioner: 
Sygdom: denne funktion omfatter ydelser, der skal kompensere helt eller delvis for indtægtstab som følge af ophør med 
erhvervsvirksomhed; tilskud til hel eller delvis dækning af lægeudgifter; udgifter til sundhedsvæsenets tjenester, for så 
vidt udgifterne vedrører refusion af udgifter eller lægebehandling; de øvrige former for bistandshjælp i tilknytning til 
sygdom. 
Invaliditet-uarbejdsdygtighed: manglende evne til at udøve en vis grad af erhvervsvirksomhed eller til at føre et 
normalt socialt liv, når denne manglende evne er varig eller varer i længere tid. Under denne funktion hører 
invalidepensioner; vederlag udbetalt til handicappede, når de udøver en erhvervsvirksomhed, der er tilpasset deres 
handicap, i beskyttede værksteder; særlig lægebehandling til invalide og handicappede på grund af deres særlige 
situation; udgifter til funktionel, faglig eller social revalidering; øvrige former for bistandshjælp. 
Arbejdsulykke og erhvervssygdom: under denne funktion hører livrenter, tilskud, godtgørelser og andre kontante 
fordele til ofre for aibejdsulykker eller erhvervssygdomme; særlig lægebehandling; udgifter til funktionel, faglig og 
social revalidering og de øvrige former for bistandshjælp til ofre for arbejdsulykker og erhvervssygdomme. 
Alderdom: pensioner til personer, der har nået en bestemt alder; men denne funktion omfatter Ugeledes omkostninger 
ved ophold på pleje- og alderdomshjem samt efterløn og førtidspensionering. 
Efterladteydelser: denne eventualitet vedrører en ægtefælles eller slægtnings død, såfremt ægtefællen eller slægtningen 
i levende live bidrog til husstandsindkomsten. Efterladteydelser omfatter de pensioner og godtgørelser, der udbetales 
til efterlevende slægtninge, enkepensioner og begravelseshjælp. 
Moderskab: denne funktion omfatter samtlige ydelser i anledning af graviditet, fødsel eller adoption: godtgørelse for 
tabt arbejdsfortjeneste, særlige ydelser udbetalt under graviditeten eller efter fødslen, lægeudgifter til moder og barn, 
andre former for bistandshjælp ydet vordende mødre eller mødre, der netop er nedkommet. 
Familie: denne funktion omfatter samtlige kontante ydelser til børn, der er forsørgerpligt overfor, og, hvis lovgivningen 
giver hjemmel til det, til andre famiUemedlernmer; naturalydelser i form af mad, tøj, ferieophold, hjemmehjælp; udgifter 
til familieplanlægning og andre former for social bistand til børn og familie. 
Arbejdsløshed: denne funktion omfatter ydelser i tilfælde af hel eller delvis arbejdsløshed, vederlag udbetalt i 
forbindelse med lejlighedsvis og midlertidigt arbejde, der er organiseret af offentlige myndigheder, såfremt dette 
vederlag erstatter en arbejdsløshedsydelse og andre udgifter til bistandshjælp til arbejdsløse. 
Arbejdsanvisning, erhvervsvejledning, mobilitet: denne funktion vedrører udgifter til forvaltning af anvisningskon-
torer og til erhvervsvejledning; flyttegodtgørelse og tilbagebetaling af etableringsomkostninger til fordel for arbejdsløse, 
der har accepteret at arbejde i og flytte til et andet område; ydelser som kompensation for indtægtstab som følge af 
fravær fra arbejdet på grund af erhvervsuddannelse. 
Bolig: denne funktion omfatter ydelser til visse kategorier af husstande (særlig lavindkomsthusstande), som har til 
formål at nedbringe deres boligudgifter. 
Diverse: under denne rubrik hører ydelser, som enten vedrører andre områder end dem, der dækkes af de øvrige 
funktioner, eller vedrører flere funktioner på samme tid: støtte til ubemidlede, udgifter til bekæmpelse af fattigdom, 
udgifter til børn og unge kriminelle (reintegration osv.), ydelser til fordel for ofre for krige eller naturkatastrofer osv. 
irønMUinrLinftWBWW^PfWIftP MfflB'M^ 
44 
Kapitel 3 ~ Soclaibeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
Tabel 2 Fordelingen af sociale ydelser efter funktion, 1991 (%) 
EUR12 B DK 
Sygdom 25.4 23.4 18.5 
Invaliditet 8.9 8.7 8.7 
Arbejdsul., 
erhvervssygd. 
Alderdom 37.4 34.1 36.4 
Efteriadteydelse 8.3 11.5 0.1 
Moderskab 1.0 0.9 1.8 
Familie 6.4 8.0 10.3 
Anvisning, 
vejledning, 1.3 1.7 4.4 
mobilitet 
Arbejdsløshed 5.6 8.7 12.0 
Bolig 1.8 0.0 2.5 
Diverse 1.8 l.l 4.5 
lait 100 100 100 
/ NL omfatter invaliditet ligeledes arbejdsulykker og erhvervssygdom 
Kilde: se tabel 1 D 
30.0 
8.6 
3.2 
29.8 
12.0 
0.8 
6.0 
2.2 
3.7 
0.7 
3.0 
100 GR 
10.3 
11.7 
0.1 
56.9 
11.4 
0.3 
1.4 
0.0 
1.8 
0.9 
5.2 
100 E 
27.0 
7.7 
2.3 
31.2 
9.7 
0.9 
0.6 
0.7 
17.9 
0.7 
1.3 
100 F 
26.2 
5.7 
2.1 
37.4 
7.6 
1.7 
8.2 
0.9 
6.1 
2.7 
1.4 
100 IRL 
28.2 
7.0 
0.6 
24.5 
6.7 
2.2 
10.6 
2.2 
13.5 
2.6 
1.9 
100 I 
24.4 
6.5 
2.3 
50.0 
10.9 
0.4 
3.6 
0.1 
1.8 
0.0 
0.0 
100 L 
24.0 
11.8 
3.1 
32.6 
16.2 
1.5 
9.5 
0.2 
0.6 
0.2 
0.3 
100 NL 
22.3 
22.4 
O) 
31.5 
5.4 
0.4 
5.5 
0.0 
8.3 
1.1 
3.2 
100 P 
31.1 
11.8 
1.9 
30.1 
6.6 
0.9 
5.4 
2.5 
2.3 
0.0 
7.5 
100 UK 
20.4 
11.6 
0.9 
42.2 
1.0 
0.8 
9.6 
1.9 
4.4 
5.7 
1.5 
100 
af ældre i procent af den samlede be­
folkning), udbredelsen af alderdoms-
beskyttelsen (antallet af modtagere af 
alderspension) og beskyttelsens in­
tensitet (gennemsnitsstørrelsen af al­
derspensionerne). Desværre er for­
holdet det, at selv om der foreligger 
enkelte oplysninger om antallet af 
udbetalte pensioner, kender man ikke 
antallet af personer, som modtager 
disse pensioner. Pensionister modta­
ger nembg som regel flere former for 
pension, og der mangler oplysninger 
om størrelsen af den samlede pen­
sionsudbetaling og dens udvikling i 
tiden. 
20 
Man må derfor nøjes med følgende 
formel, som dog er ganske oplysen­
de: 
AP 
BNP BEF BEF65+ AP/BEF65+ x 4 Gennemsnitlig alderspension i forhold til BNP pr. Indbygger, 
1980 og 1991 
% af BNP pr. indbygger 
80 r 
60 
40 60 
40 
20 
P IRL E D B E12 UK L DK 
GR 1989, EUR 12 Ikke vægtet gennemsnit tor hver enkelt medlemsstat NL I GR 
BNP/BEF 
45-
Kapitels - Socialbeskytteisesudglfter og deres finansiering 
Tabel 3 Faktorer, der forklarer udgifterne til 
alderspensioner 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Hallen 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 Alders­
pensioner 
(%afBNP) 
7.6 
8.6 
9.8 
10.6 
8.0 
7.6 
6.3 
10.6 
5.4 
6.4 
8.5 
10.2 
5.8 
5.0 
8.3 
11.5 
7.8 
8.6 
8.1 
9.8 
4.3 
5.5 
8.4 
10.0 Personer på 
65 år og 
derover 
(% af samlet 
befolkning) 
14.4 
15.0 
14.4 
15.5 
15.6 
14.9 
12.9 
13.6 
10.9 
13.5 
14.1 
14.0 
10.7 
11.4 
13.3 
14.9 
13.4 
13.3 
11.4 
12.8 
10.4 
13.2 
14.8 
15.6 Gennemsnitlig 
pension (% af 
BNP pr. 
indbygger) 
52.8 
57.4 
68.4 
68.0 
51.3 
51.2 
48.5 
78.0 
49.6 
47.3 
60.0 
72.8 
54.2 
43.8 
62.1 
77.6 
58.2 
65.0 
70.6 
76.4 
41.3 
42.1 
56.9 
63.9 
Kilde: Eurostat Socialbeskyttetsesudgifter og -indtægter 1980-1991, Luxembourg 1993; 
Demografiske statistikker, Luxembourg 1992 
hvor AP = alderspensioner i alt 
BNP= bruttonationalprodukt 
i markedspriser 
BEF 65+= personer på 65 år 
og derover 
BEF= samlet befolkning 
Udgifterne til alderspensioner i for­
hold til BNP er således produktet mellem andelen af ældre i den sam­
lede befolkning og gennemsnitspen-
sionen (defineret som de samlede 
pensionsudgifter divideret med an­
tallet af personer i pensionsalderen) i 
forhold til BNP pr. indbygger. 
Alderspensionernes andel af BNP 
voksede mellem 1980 og 1991 i samtlige medlemsstater undtagen Ir­
land og Tyskland, hvor udgifterne 
faldt. I 1991 var udgifterne højest i 
Italien (11,5% af BNP) og i Danmark 
og Frankrig (over 10% af BNP). I 
disse tre lande var udgifterne ca. to 
gange større end i Irland (5% af 
BNP), Portugal (5,5%) og Spanien 
(6,4%), som var landene med de la­
veste udgifter. 
Demografiske faktorer forklarer kun 
en mindre del af forskellene. Bortset 
fra i Irland, hvor andelen var langt 
lavere end gennemsnittet, svingede 
andelen af personer på 65 år og der­
over mellem 13% og 15,5% af den 
samlede befolkning i 1991 i samtlige 
medlemsstater, idet andelen kun vok­
sede lidt i 80'erne (bortset fra i Fran­
krig, Tyskland og Luxembourg, hvor 
den faldt). 
Derimod afviger gennemsnitsstørrel­
sen af alderspensionerne mærkbart 
mellem medlemsstaterne. 11991 an­
drog den gennemsnitlige pension 
over 75% af BNP pr. indbygger i 
Grækenland, Italien og Nederlande­
ne, knap 75% i Frankrig mod under 
45% i Irland og Portugal og under 
50% i Spanien (graf 4). 
Størrelsen af den gennemsnitlige 
pension faldt lidt i forhold til BNP pr. 
indbygger mellem 1980 og 1991 i 
Spanien og betydelig mere i Irland. I 
Tyskland og Danmark var tallet stort 
set uændret, mens der var en stigning 
i de øvrige medlemsstater, navnlig 
Grækenland, Italien og Frankrig. For 
Fællesskabet som helhed voksede 
det (ikke vægtede) gennemsnit fra 
56% af BNP pr. indbygger i 1980 til 
61 % i 1991. Men forskellene mellem 
medlemsstaterne voksede i samme 
-46-
Kapitel B - Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
'jwy&Mtx&A 
Tabel 4 Faktorer, der forklarer udgifterne til arbejdsløshedsydelserne 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Hallen 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige Arbejdsløsheds-
ydelse 
(%afBNP) 
1980 2.4 
1991 2.2 
1980 3.0 
1991 3.5 
1980 0.9 
1991 0.9 
1980 0.3 
1991 0.3 
1980 2.7 
1991 3.7 
1980 1.0 
1991 1.7 
1980 1.6 
1991 2.7 
1980 0.4 
1991 0.4 
1980 0.1 
1991 0.2 
1980 1.7 
1991 2.6 
1980 0.4 
1991 0.4 
1980 1.7 
1991 1.0 Befolkning 
15-64 
(% af samlet 
befolkning) 
65.6 
66.6 
64.7 
67.2 
66.3 
67.6 
64.0 
66.6 
63.3 
67.0 
63.7 
65.4 
58.8 
61.4 
65.8 
68.9 
67.9 
68.1 
66.2 
68.3 
63.0 
66.0 
64.1 
65.1 Beskæftigelses­
frekvens 
(%) 
63.0 
63.1 
80.3 
83.6 
68.5 
70.7 
55.9 
59.4 
57.1 
58.8 
68.2 
65.7 
62.3 
61.5 
60.8 
61.8 
64.1 
64.0 
57.7 
67.8 
70.5 
79.1 
74.4 
75.4 Arbejds­
løshed 
(%) 
7.9 
7.2 
6.5 
8.9 
3.2 
4.4 
2.8 
6.8 
11.1 
15.9 
6.3 
9.4 
7.3 
16.4 
7.5 
9.9 
0.6 
1.6 
6.0 
6.9 
7.7 
4.0 
5.6 
9.3 
Kilde Socialbeskyttelsesudgifter og -indtægter 1980-1991, Luxembourg 1993; Demografiske statistikker, Luxembourg 
Undersøgelse af arbejdsstyrken: resultater, Luxembourg 1992 Gennemsnitlig 
arbejdsydelse 
(% af BNP 
pr. indb.) 
74.7 
72.6 
89.7 
69.1 
59.8 
45.0 
30.5 
12.2 
67.9 
58.3 
38.1 
41.1 
60.7 
44.2 
13.7 
9.7 
53.8 
23.4 
76.3 
80.2 
10.6 
20.5 
63.3 
22.6 
1992; 
periode, idet variationsfaktoren steg 
fra 0,15 til 0,20. 
Arbejdsløsheds-
ydelser 
u dgifterne til arbejdsløsheds-
ydelserne (AY) andel af BNP kan ligeledes analyseres ved at skel­
ne mellem følgende faktorer (tabel 4): 
- aldersstrukturen: andelen af per­
soner i den erhvervsaktive alder 
(15-64 år) af den samlede be­
folkning (BEF15-64/BEF); 
- beskæftigelsesfrekvensen: den 
erhvervsaktive befolknings andel 
af befolkningen i den erhvervs­
aktive alder (AKTBEF/BEF15-64) (beskæftigelsesfrekvensen 
påvirkes af såvel kulturelle, 
navnlig for kvinders vedkom­
mende, som økonomiske fakto­
rer, idet frekvensen er tilbøjelig 
til at stige, når den økonomiske 
situation forbedres); 
arbejdsløshedstallet: antallet af 
arbejdsløse i forhold til den 
erhvervsaktive befolkning 
(AL/AKTBEF); 
-47 
Kapitel 3 - Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
- de arbejdsløses gennemsnitlige 
beskyttelsesniveau: den gennem­
snitlige ydelse modtaget af hver 
arbejdsløs i forhold til BNP pr. 
indbygger. 
Dette giver følgende formel: 
f 
AY BEF15-64 AKTBEF 
BNP 
AL BEF BEF15-64 
AY/AL 
AKTBEF BNP/BEF 
Der er stor forskel på de samlede 
arbejdsløshedsydelser i forhold til 
BNP, der udbetales i de forskellige 
medlemsstater. Under 0,5% af BNP 
i 1991 i Grækenland, Italien, 
Luxembourg og Portugal, ca. 1% i 
Tyskland og Det Forenede Kongeri­
ge, 1,5% i Frankrig, over 2% i Belgi­en, Irland og Nederlandene og så me­
get som 3,5% i Danmark og Spanien. 
I visse tilfælde skyldes det lave ud­
giftsniveau en beskeden arbejdsløs­
hed (Luxembourg, Tyskland), mens 
de lande, hvor udgiftsniveauet er hø­
jest, er dem med stor arbejdsløshed 
(Irland, Spanien) eller i Danmarks 
tilfælde en høj beskæftigelsesfre­
kvens med et deraf følgende for­
holdsvis stort antal arbejdsløse i for-
hold til befolkningen. Men 
udgifterne hænger tillige nøje sam­
men med det gennemsnitlige beskyt­
telsesniveau for arbejdsløse, som 
svinger meget fra medlemsstat til 
medlemsstat (graf 5). 
Dette gennemsnitlige beskyttelsesni­
veau skyldes foreningen af to fakto­
rer: andelen af arbejdsløse, der mod­
tager arbejdsløshedsydelse, og den 
5 Gennemsnitlig arbejdsløshedsydelse I forhold til BNP pr. 
indbygger, 1980 og 1991 
100 r 
80 b 
60 > 
40 h 
20 H % af BNP pr. indbygger 
-i 100 
80 
60 
40 
20 gennemsnitlige størrelse af den ydel­
se, der udbetales. Desværre gør de 
foreliggende oplysninger det ikke 
muligt at isolere hver af disse to fak­
torer. Men man kan groft skelne mel­
lem de landegrupper, der tilbyder en 
god beskyttelse til et lille antal ar­
bejdsløse (Grækenland, Spanien, 
Portugal), og dem, der derimod un­
derstøtter de fleste af de arbejdsløse, 
men med en lavere sats i forhold til 
tidligere indkomst (Belgien, Dan­
mark, Tyskland, Irland), og de øvrige 
medlemsstater, som ligger mellem 
disse to yderpunkter. 
Aibejdsløshedsudgifteme er Vokset i 
forhold til BNP i de fleste medlemssta­
ter. Men de er forblevet nogenlunde 
konstante i Tyskland, Grækenland, 
Italien og Portugal, og er faldet kraftigt 
i Det Forenede Kongerige. Hovedårsa­
gen til denne stigende tendens skal 
findes i det stigende arbejdsløshedstal 
i samtlige medlemsstater undtagen 
Belgien og Portugal. Samtidig er den 
gennemsnitlige værdi af arbejdsløs-
hedsydelseme faldet i samtlige med­
lemsstater undtagen Frankrig, Neder­
landene og Portugal. I visse tilfælde 
(Det Forenede Kongerige, Luxem­
bourg, Irland) har nedgangen været en­
dog meget betragtelig. I hele Fælles­
skabet faldt den gennemsnitlige (ikke 
vægtet gennemsnit) arbejdsløsheds­
ydelse fra 53% af BNP pr. indbygger i 
1980 til 42% i 1991, mens forskellene 
mellem medlemsstaterne voksede be­
tydeligt (variationsfaktoren steg fra 
0,45 til 0,57) 
l GR P UK L F E12 IRL D E 
GR I960, EUR 12 Ikke ynglet gennemsnit for hver enkelt medlemsstat DK B NL D Børnetilskud 
e samlede udgifter til børnetil­
skud er en kombination af en 
48-
Kapitel 3 - Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
demografisk faktor (unge under 20 år 
i forhold til den samlede befolkning) 
og det gennemsnitlige børnetilskud, 
der oppebæres for hver person på 
under 20 år (tabel 5). 
Udgifterne til børnetilskud i forhold til 
BNP varierer meget i Fællesskabet En 
første gruppe af lande bestående af 
Spanien, Grækenland, Portugal og Ita­
lien brugte i 1991 under 1 % af BNP på 
børnetilskud; en anden gruppe bestå­
ende af Tyskland og Nederlandene 
brugte mellem 1,5% og 2% af BNP til 
børnetilskud; en tredje gruppe, Irland, 
Frankrig, Det Forenede Kongerige, 
Belgien, Luxembourg og Danmark 
tegnede børnetilskuddene sig for over 
2% af BNP. 
Forholdet mellem udgifter og BNP 
mindskedes mellem 1980 og 1991 i 
de fleste medlemsstater og steg kun i 
Danmark, Irland, Luxembourg og 
Portugal. Denne faldende tendens 
skyldtes for størstedelens vedkom­
mende nedgangen i antallet af unge 
under 20 år i forhold til den samlede 
befolkning, idet nedgangen i løbet af 
80'eme var på ca. 10%-20%. 
I 1991 udgjorde det gennemsnitlige 
børnetilskud, der blev udbetalt 
pr. person på under 20 år, over 12% 
af BNP pr. indbygger i Danmark, 
men under 0,5% i Spanien (graf 6), 
dvs. en forskel på 30:1. Forholdet 
mellem de gennemsnitlige børnetil­
skud og BNP pr. indbygger faldt mel­
lem 1980 og 1991 i syv af EF's med­
lemsstater (Spanien, Grækenland, 
Italien, Nederlandene, Tyskland, 
Frankrig og Belgien) og steg i fem, 
således at den samlede forskel mel­
lem medlemsstaterne øgedes (varia­
tionsfaktoren steg fra 0,51 i 1980 til 
0,57 i 1991). Tabel 5 Faktorer, der forklarer udgifterne tii 
børnetilskud 
Børnetilskud Personer under Gennemsnitligt \ 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 
1980 
1991 (% af BNP) 
2.8 
2.0 
2.8 
3.0 
2.5 
1.5 
0.4 
0.3 
0.5 
0.1 
2.6 
2.2 
1.6 
2.2 
1.2 
0.8 
2.2 
2.5 
2.6 
1.7 
0.9 
1.0 
2.4 
2.3 20 år 
(% af samlet 
befolkning) 
28.4 
24.5 
28.7 
24.1 
26.8 
20.9 
30.3 
26.3 
34.4 
27.8 
30.2 
27.3 
40.0 
36.6 
30.6 
23.8 
26.7 
22.9 
31.3 
25.0 
36.9 
29.3 
29.4 
25.9 tilskud 
(% af BNP pr 
indbygger) 
10.0 
8.2 
9.7 
12.4 
9.3 
7.4 
1.4 
1.0 
1.4 
0.4 
8.5 
8.2 
4.1 
5.9 
4.0 
3.5 
8.3 
11.0 
8.2 
6.8 
2.4 
3.4 
8.0 
8.8 
Kilde: EUROSTAT, Socialbeskyttelsesudgifter og -indtægter 1980-1991, Luxembourg 
1993; Demografiske statistikker, Luxembourg 1992 
Finansiering: 
en begyndende 
konvergens 
D er er stor forskel på, hvorledes 
medlemsstaterne finansierer social beskyttelse, navnlig for så vidt 
angår størrelsen af de skattefinansie­
rede bidrag fra det offentlige (staten 
og kommunerne). Disse bidrag er 
små i Frankrig og Grækenland (20% 
eller derunder af de samlede indtæg­
ter i 1991 ), samt i Nederlandene, Bel­
gien og Tyskland (25% eller derun­
der) og store i Irland (60%) og i 
Danmark (81%). 
49 
Kapitel $ ~ Soclaibeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
WMW8WOT8WcWffft*^fftf«WWW^^ 
6 Gennemsnitligt børnetilskud I forhold til BNP pr. indbygger, 
1980 og 1991 
% af BNP pr. indbygger 
15 r 
12 Y 
9 Y 
6 Y 
3 Y T 15 
12 
E GR PI IRL E12 NL D B F UK L DK 
OR 1988, EUR 12 Ikke vægtet gennemsnit fex hver enkelt medlemsstat 
7 Socialbeskyttelsens indtægtsstruktur, 1980 og 1991 
B Arbejdsgivere H Beskyttede D Skatter m.m. 
Total (%) personer 
100 
60 
60 
40 
20 100 
i 60 
40 
20 Man bemærker dog tegn på en vis 
konvergens (graf 7). Mellem 1980 og 
1991 var der i samtlige medlemssta­
ter bortset fra Belgien en faldende 
tendens for den del af socialbeskyt-
telsésudgifterne, der blev finansieret 
af arbejdsgiverbidrag. I gennemsnit 
for hele Fællesskabet var nedgangen 
på 4 procentpoints (45% til 41%). 
Faldet blev udlignet ved en stigning 
i andelen af bidrag enten fra ansatte 
og andre beskyttede personer (Tysk­
land, Frankrig, Irland) eller fra staten 
(Grækenland, Spanien, Italien, Lu­
xembourg) eller fra begge (Nederlan­
dene, Portugal). 
Som følge af disse differentierede 
tendenser blev fordelingen af sociale 
bidrag mellem arbejdsgiverbidrag på 
den ene side og bidrag fra de beskyt­
tede personer (lønmodtagere, selv­
stændige og andre) mere ens i 
Fællesskabet, idet arbejdsgiverbidra­
genes andel svingede mellem 57% 
og 67% af de samlede bidrag i ni af 
de tolv medlemsstater. Men i Spani­
en og Italien betalte arbejdsgiverne 
76-77% af bidragene, mens de i Ne­
derlandene kun betalte 33%, idet de 
beskyttede i modsætning til alle and­
re EF-lande bidrog med den største 
andel. 
E12 B DK D GR E F IRL 
Venstresøjte 1980, højre sejle 1991 L NL P UK 
50 
Kapitel 3 - Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
Brutto- eller nettoydelser? 
Beskatning af ydelserne ødelægger sammenligneligheden 
Ved nøje sammenligninger af udgifterne til social beskyttelse skal der tages hensyn til, at i visse medlemsstater betales 
der indkomstskat af ydelserne og/eller gives der fradrag for sociale bidrag. Da situationen i så henseende er forskellig 
fra land til land, kan sammenligningerne mellem landene pr. et bestemt tidspunkt blive fordrejet. På samme måde kan 
de ændringer, der måtte have fundet sted i hver enkelt medlemsstat med hensyn til beskatning af ydelserne og fradrag 
for sociale bidrag påvirke udviklingen. 
For at korrigere for denne påvirkning vil det ideelle være i hvert enkelt tilfælde at beregne de samlede nettoydelser, 
efter indeholdelse af skat og sociale bidrag. Desværre findes denne type oplysninger for tiden ikke i de fleste 
medlemsstater. Man må derfor nøjes med mere summariske oplysninger på dette punkt. 
Af tabel 6 fremgår det, hvorledes sociale ydelser blev behandlet skattemæssigt i de forskellige medlemsstater pr. 1. juli 
1992.i det store og hele lader det til, at langsigtede ydelser (alders- eller invalidepensioner) er mere tilbøjelige til at 
blive betragtet som skattepligtig indkomst end kortsigtede ydelser. Men i virkeligheden er konklusionen mere nuanceret 
på grund af særlige beskatningsregler (Belgien) eller skattefritagelser (Tyskland, Grækenland, Portugal, Spanien). 
Tabel 7 viser, at der langt sjældnere bliver indeholdt bidrag til social sikring i ydelsen. I visse medlemsstater (Danmark, 
Mand, Italien, Portugal, Det Forenede Kongerige) opkræves der ingen bidrag. I de øvrige medlemsstater opkræves der 
sygesikringsbidrag af visse ydelser, idet der også her oftere er tale om langsigtede ydelser (alders- og invalidepension) 
end kortsigtede ydelser (ydelser ved sygdom og arbejdsløshed). 
Hvad er den samlede betydning af denne beskatning af ydelserne? Af en undersøgelse gennemført af det nederlandske 
statistiske institut fremgår det, at de direkte skatter og sociale bidrag tilsammen udgjorde over 20% af de sociale ydelser, 
som husstandene modtog hvert år, dvs. ca. 5% af BNP. Derfor udgjorde nettoudgifterne til socialbeskyttelse i 
Nederlandene i alt ikke 32% af BNP i 1991, som anført i SESPROS-statistikkerne (graf 1), men 27%. 
Der er sandsynligvis her tale om et ekstremt tilfælde. 1 Nederlandene er alle sociale ydelser bortset fra børnetilskud 
underkastet indkomstbeskatning, og modtagerne af alders-, invalide- og efterladtepensioner samt bistandshjælp skal 
betale bidrag til den nationale sikringsordning. På samme måde skal modtagere af ydelser på grundlag af forsikrings­
ordninger for arbejdstagere (syge-, arbejdsløsheds- og invalideforsikring) behandles som lønmodtagere og derfor betale 
såvel bidrag til den nationale sikringsordning som bidrag til forsikringsordningen for arbejdstagere. 
Forskellen mellem de samlede bruttoydelser og de samlede nettoydelser er sikkert mindre i de øvrige medlemsstater. 
Men den kan være ikke ubetydelig i nogle af dem (måske 1% eller 2% af BNP), navnlig i Belgien, Frankrig og 
Luxembourg. For at øge sammenligneligheden mellem medlemsstaterne vil det være nødvendigt med yderligere 
undersøgelser af dette spørgsmål. 
Det er interessant at bemærke, at de fleste af medlemsstaterne har indført reformer i de seneste ti år, hvilket har medført 
større indeholdelser i ydelserne. F.eks. har Belgien i 1984 gjort arbejdsløsheds- og invaliditetsydelserne skattepligtige 
og siden 1980 krævet, at modtagere af alderspensioner betaler bidrag til sygesikringen. I Tyskland er bidragene til 
sygesikringen siden 1983 blevet indeholdt i pensionerne med samme sats som den, der gælder for lønmodtagernes 
bidrag. En lignende reform blev indført i Frankrig i 1980 og i Italien i 1991.1 Frankrig er der siden 1982 indeholdt 
bidrag til sygesikringen i arbejdsløshedsydelserne, og siden 1991 har man indeholdt de nye generelle sociale bidrag 
("cotisation sociale généralisée") i alle indkomster, inkl. sociale ydelser (dog med undtagelse af de laveste alderspen­
sioner og arbejdsløshedsydelser). Endelig blev arbejdsløshedsydelserne i 1982 gjort skattepligtige i Det Forenede 
Kongerige. 
-51 
Kapitel 3- Socialbeskyttelsesudgifter og deres finansiering 
wwtfBtfawwwwwwa» 
Tabel 6 Skattemæssig behandling af sociale ydelser i Det Europæiske Fællesskab 
(juli 1992) 
B(1) DK 
Sygdom 
Arbejdsløshedsforsikring 
Almindelig alderspension 
Supplerende alderspension 
indkomstbestemt alderspension 
Arbejdsulykke eller erhvervssygdom 
Familie 
Moderskab 
invaliditet 
Efterladte 
Bistandshjælp 
+ Ydelser behandles som skattepligtig indkomst + 
+ 
na 
+ + (2) 
+ 
+ (2) 
+ (2) GR 
+ (3) 
+ (3) 
+ (3) 
+ (3) 
+/-(4) 
+ (3) 
+ (3) IRL 
(6) +1-0) 
+ (5) NL 
+ 
+ 
+ 
+ + (8) 
+ (8) 
+ (8) 
+ (8) 
+ (8) UK 
-(9) i 
+ 
+ 
+ 
-(10) 
+ 
-OD 
Ydelser behandles ikke som skattepligtig indkomst * Ingen ydelser 
(1) I Belgien behandles alle ydelser (bortset fra børnetilskud) som skattepligtig indkomst, men på en anden måde end andre indtægtskilder. 
(2) I Tyskland er almindelig alderspension skattepligtig i teorien, men ikke i praksis. Såfremt en person går på pension i 65 års alderen, behandles kun 24% af deres ydelse 
som skattepligtig indkomst, og det er i almindelighedfor lidt til at vare skattepligtigt. Dette gælder ligeledes efterladte- og invalidepensioner. 
(3) I Grækenland er al indkomst under 1 mio DR om året fritaget for beskatning som del af den nye skattelov af oktober 1992. Indkomst derover, men under et loft på 2,5 mio 
DR om året beskattes med 5%. For al indkomst derover er skattesatsen 30%. 
(4) I Grækenland er ad hoc moderskabsydelsen, som dækker hospitalsudgifter, fritaget for beskatning, mens de almindelige moderskabsydelser er skattepligtige. 
(5) 1 Spanien er bistandshjælp i teorien skattepligtig, men i praksis befinder modtagerne sig altid under skattetærsklen, da ydelsen er indtægtsbestemt. 
(6) Mens der i Irland ikke betales skat af hovedydelsen i forbindelse med arbejdsulykker, er de mere langsigtede ydelser i visse tilfælde skattepligtige. 
(7) 1 Italien er midlertidige ydelser i forbindelse med arbejdsulykker skattepligtige, mens varige ydelser er fritaget. 
(8) I princippet er pensioner (alders-, invalide- og efterladte-) skattepligtige i Portugal. Men beløb indtil 1,25 mio ESC (ægtepar) eller 1 mio (enlige) er fritaget for beskatning 
I praksis betyder dette, at mindstepensionen (den almindelige ordning), den sociale pension (ordning uden bidragspligt) og andre faste pensioner er skattefrie. Den­
nefritagelse gælder alle pensionister, der ikke modtager anden indkomst. Modtager de anden indkomst gælder en særlig fradragsregel. 
( 9) Selv om ydelser ved sygdom ikke er skattepligtige i Det Forenede Kongerige, beskattes personer, der midlertidigt holder fri på grund af sygdom, og som modtager 
"Statutory Sick Pay". 
( 10) Moderskabsydelser beskattes ikke i Det Forenede Kongerige, men modtagere af "Statutory Maternity Pay " beskattes. 
(Il) Den indtægtsbestemte bistandshjælp er ikke skattepligtig i Det Forenede Kongerige, undtagen, i tilfælde af indkomststøtte, såfremt modtageren er arbejdsløs eller strejker. 
I såfald udbetales den fulde ydelse, da indkomstniveauet næsten altid ligger under den tilladte ugentlige indkomst. Men de udbetalte ydelser medtages i modtagerens 
årlige indkomst og kan beskattes, såfremt denne kommei^ over den årlige ^ 
Tabel 7 Bidragspligt i forbindelser med sociale ydelser i Fællesskabet (juli 1992) 
B(1) DK GR IRL 
Sygdom ...++.. 
Arbejdsløshedsforsikring ...-- + 
Almindelig alderspension + - + + - + 
Supplerende alderspension + + - + • 
Indkomstbestemt alderspension 
Arbejdsulykke eller erhvervssygdom +..* + . 
Familie ... + + -• 
Moderskab .... + .. 
Invaliditet + + + 
Efterladte +- + + - + 
Bistandshjælp 
+ Bidragspligt • Ingen bidragspligt * Ingen ydelser 
(1) I Belgien er der kun bidragspligt, såfremt ydelserne ligger over et bestemt niveau. 
(2) I Nederlandene betaler pensionister ikke bidrag til den almindelige ordning (alderdom, dødsfald og invaliditet). 
(3) I Det Forenede Kongerige betaler modtagere af StatutoiyStâ NL 
+ 
+ 
+ (2) 
+ (2) UK 
-(3) 
(3) 
52-
Kapitel 4 - Soctalbeskyttelsens omfang i medlemsstaterne 
Kapitel 4 Socialbeskyttelsens omfang 
i medlemsstaterne 
Fællesskabets socialbeskyttelses-
politik, som samdige medlems­
stater har tilsluttet sig, blev udstukket 
i Rådets henstilling af 27. juli 1992. 
Det fremgår klart af denne, at Fælles­
skabets mål er at fremme overens­
stemmelsen mellem medlemsstater­
nes politik til opfyldelse af fælles 
mål, uden at dette går ud over uaf­
hængigheden og forskelligartethe­
den i de enkelte landes systemer. 
De hovedmål, der skal forfølges iføl­
ge henstillingen, er følgende: 
- at sikre enhver, som har taget 
lovligt ophold på en medlems­
stats område, et indkomstniveau 
i overensstemmelse med menne­
skets værdighed; 
- at give dem mulighed for, uanset 
størrelsen af deres indtægter, at 
nyde godt af de sundhedsbeskyt-
telsesordninger, der findes i 
medlemsstaten; 
- at hjælpe dem med at blive inte­
greret i samfundet og søge at 
sikre, at alle arbejdsduelige per­
soner har rimelig adgang til ar­
bejdsmarkedet; 
- at sørge for at alle, der enten øn­
sker at holde op med at arbejde 
på grund af alder, eller som er tvunget dertil på grund af dårligt 
helbred, invaliditet, graviditet el­
ler arbejdsløshed, har et ind­
komstniveau, som i rimelig grad 
vil gøre det muligt for dem at be­
vare et rimeligt leveniveau i for­
hold til deres bidrag til sociale 
sikringsordninger; 
- at undersøge muligheden for at 
indføre og/eller fremme en pas­
sende social beskyttelse for selv­
stændige. 
I dette kapitel skal det vurderes, i 
hvor høj grad disse mål bliver op­
fyldt, ved at undersøge, hvilke ydel­
ser der kommer til udbetaling i de 
enkelte medlemsstater ved pensione­
ring, sygdom, arbejdsløshed osv. I 
den første del af kapitlet og efter nog­
le bemærkninger om behandlingssy-
stemerne beregnes det skønsmæs­
sigt, hvor store ydelser en typisk 
arbejdstager har ret til i henhold til de 
gældende nationale systemer, og det­
te beløb sættes i forhold til gennem-
snitsindtjeningen i det pågældende 
land. I den anden del gøres der et 
forsøg på at vurdere den faktiske ind­
virkning af socialbeskyttelsessyste­
mer på indkomsten i de husstande, 
der har behov for støtte. 
Sidstnævnte opgave er langt den van­
skeligste, da den støtte, der ydes i praksis, afhænger af det ofte indvik­
lede regelsystem vedrørende ydel-
sesberettigelse og kun kan vurderes 
på grundlag af undersøgelser af hus­
standsindkomsterne. Den vil for­
mentlig give svar, der afviger meget 
fra dem i den første del, hvor der kun 
behandles standardtilfælde, som i 
virkeligheden ikke nødvendigvis er 
typisk for dem, der er afhængige af 
den sociale beskyttelse. 
I det følgende kapitel gennemgås ek­
sempler på den politik, der føres i fire 
medlemsstater for at få folk i arbejde, 
for at se, hvilken type foranstaltnin­
ger der træffes for at opfylde målet 
om social og erhvervsmæssig inte­
gration. 
Behandling 
Selve adgangen til behandling, 
der er et vanskeligt spørgsmål at 
vurdere, undersøges ikke i detaljer. 
Alle behandlingssystemer i med­
lemsstaterne sørger for, at praktisk 
taget alle trængende får behandling, 
uanset indkomst, og uanset hvilke bi­
drag de har betalt. Det, der skal un­
dersøges, er, i hvilken udstrækning 
de mål, der er fastsat i Rådets henstil­
ling om overensstemmelsen mellem 
målene og politikken for social 
MHWfcWftWBBWHWW^^ 
53-
Kapitel 4 - Socialbeskyttelsens omfang I medlemsstaterne 
swwanwOTBW«»«^^ 
Tabel 8 Pensionsydelser i % af den gennemsnitlige 
nettoløn for ufaglærte arbejdere i 
fremstillingsindustrien 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 
EF-gennemsnlt Pension med Mindsteydelse 
bidragspligt 
Personlig Med afhængig Personlig 
sats voksen sats 
% af gennemsnitlig nettoløn 
73 80 47 
60 77 52 
77 69 39 
107 114 8 
97 98 32 
88 83 46 
42 62 35 
89 89 19 
78 .77 46 
49 67 49 
94 98 30 
44 59 31 
75 81 36 
beskyttelse, opfyldes med hensyn til 
servicekvalitet og lige adgang til be­
handling. 
Foreløbige skøn viser, at dødelighe­
den varierer meget i Fællesskabet, 
både under ét og efter årsag. (Døde­
ligheden for personer mellem 5 og 64 
år lå i Skodand i 1980-1984 på 129% 
af EF-gennemsnittet i Skotland, men 
kun på 79% af gennemsnittet i Græ­
kenland, mens f.eks. den périnatale 
dødelighed lå på kun 69% af EF-gen­
nemsnittet i Danmark, men på 169% 
af dette gennemsnit i Portugal). Van­
skeligheden er, at disse forskelle naturligvis ikke helt, og heller ikke 
hovedsagelig, kan tilskrives forskelle 
i behandlingsstandarden. Kost og 
livsstil er næsten givet vigtigere, 
navnlig for så vidt angår den almin­
delige dødelighed. 
De første midlertidige undersøgelser 
af, om der er lige adgang til behand­
ling viser, at de fattige som bekendt 
har større behov for behandling end 
de mere velstillede medlemmer af 
samfundet, da de er mere tilbøjelige 
til at have et dårligt helbred på grund 
af det miljø — i den bredeste betyd­
ning — de lever i. Undersøgelsen viser for det andet, at adgangen til 
behandling er langt mere behovsrela­
teret end indkomstrelateret, idet der 
forholdsmæssigt bruges flere midler 
til de fattigere grupper end til de rige­
re grupper i Fællesskabet. Samtidig 
viser det sig, at der kun er ringe for­
skel mellem medlemsstaterne med 
hensyn til, om de forskellige behand­
lingssystemer opfylder rimeligheds­
målet. Forskelle i, hvorledes behand­
ling ydes eller finansieres, synes 
således ikke at påvirke adgangen til 
behandling. 
Ydelser 
Man kan fa et billede af niveauet 
for de forskellige former for 
ydelser i medlemsstaterne ved at 
sammenligne det beløb, en tænkt per­
son med bestemte karakteristika 
modtager ved pensioneringen, eller 
hvis han bliver ude af stand til at 
arbejde — på grund af dårligt hel­
bred, invaliditet, arbejdsløshed osv. 
For at forenkle sammenligningen har 
man valgt at undersøge, h\ad perso­
ner, der tjener en gennemsnitlig in­
dustriløn, modtager, når der tages 
hensyn til familiemæssige omstæn­
digheder. I alle tilfældene er ydelser­
ne i hver enkelt medlemsstat bereg­
net pr. juli 1992 som en procentdel af 
den gennemsnitlige indtjening for 
ufaglærte arbejdere i fremstillingsin­
dustrien i det pågældende land. Gen-
nemsnitsindtjeningen er angivet efter 
skat og sociale bidrag for at måle 
ydelsernes størrelse i forhold til, hvad 
der ligger i lønposen. 
De forskellige former for ydelser, der 
betales under forskellige omstændig­
heder, behandles én for én nedenfor. 
54-
Kapitel 4 - Socialbeskyttelsens omfang I medlemsstaterne 
Alderdom 
Ifølge Rådets henstilling skal med­
lemsstaterne sikre ældre mind­
steindtægter og indføre mekanismer, 
der kan sikre dem, der trækker sig 
tilbage efter deres arbejdsliv, et rime­
ligt indkomstniveau i forhold til, 
hvad de tjente, mens de arbejdede, og 
hvor store bidrag de i alt har betalt. 
Den gennemsnitlige ydelse, der beta­
les til en enlig, som i sit arbejdsliv 
tjente en gennemsnitlig industriløn, 
og som på grundlag af de bidrag, han 
har betalt, er berettiget til fuld pen­
sion, ligger på ca. 75% af den gen­
nemsnitlige indtjening i medlemssta­
terne (gennemsnittet her er det 
aritmetiske gennemsnit af de pro­
centtal, der er beregnet for hvert land) 
(tabel 8). Måske lidt overraskende er 
den pension, en sådan person modta­
ger, højere i forhold til lønindkom­
sten i de sydlige medlemsstater — 
helt op på 107% af den gennemsnit­
lige nettoindtjening i Grækenland, 
97% i Spanien, 94% i Portugal og 
89% i Italien, end i de nordlige med­
lemsstater, mens pensionen i tre lan­
de — Det Forenede Kongerige, Ne­
derlandene og Irland — er på under 
50% af nettoindtjeningen. 
I hvert af disse tre lande og i Dan­
mark, hvor det beløb, der modtages 
af en enlig, også er forholdsvis lavt i 
forhold til nettoindtjeningen, fi­
nansieres alderspensioner i det mind­
ste delvis over de almindelige skatter 
og bidrag. Tillægspensionsordnin-
geme har ligeledes stor betydning. 
Ved sådanne ordninger, som i visse 
tilfælde — navnhg i Det Forenede 
Kongerige — drives af den private 
sektor, lægges der beløb af varieren­
de størrelse til de ydelser, der er be­regnet her, men det er vanskeligt at 
tage hensyn til tillægspensionen på 
grund af manglende data. 
Endvidere er pensionen i alle fire lan­
de betydelig højere for ægtepar end 
for personer, som ikke forsørger en 
voksen. I hvert tilfælde betyder det, 
at man forsørger en anden, et tillæg 
svarende til 15% eller mere af den 
gennemsnitlige nettoløn til den udbe­
talte pension. Mens den pension, der 
modtages, i de fleste andre medlems­
stater også er større for ægtepar end 
for enlige personer, er forskellen me­
get mindre. I tre lande — Tyskland, 
Frankrig og Luxembourg — får et 
ægtepar faktisk mindre i pension i 
forhold til lønnen end enlige. Dette 
skyldes snarere, at skatterne i disse 
lande er lavere for ægtepar end for 
enlige og nettoindtjeningen derfor 
højere, end at det udbetalte pensions-
beløb er lavere. 
Billedet er helt anderledes for dem, 
der pensioneres uden at have betalt 
nævneværdige bidrag, og uden at 
have nogen særlig selvstændig ind­
komst. Skønt der i alle medlemssta­
terne findes et eller andet system med 
indkomststøtte til sådanne personer, 
er der stor forskel på, hvad der udbe­
tales. I dette tilfælde er der tendens 
til, at den ydelse, der modtages af 
personer i de sydlige medlemsstater, 
er meget lavere end i de mere velstå­
ende nordlige medlemsstater. I Græ­
kenland er grundydelsen for enlige så 
lav som 8% af den gennemsnitlige 
industriløn, i Italien kun 19% og i 
Spanien og Portugal ca. 30%. Bortset 
fra Det Forenede Kongerige og Ir­
land er mindstepensionen større i den 
nordlige del af Fællesskabet, selv om 
det kun er i Danmark, at niveauet 
ligger over 50% af den gennemsnit-Tabel 9 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederland. 
Portugal 
Det 
Forenede 
Kongerige 
EF-
gennemsnlt Ydelser ved 
sygdom og 
invaliditet 
Kortvarig Invali-
sygdom ditet -
efter 1 år 
% af gennemsnitlig 
nettoløn 
100 83-91 
73 
100 
100 
60 
53 
32 
31 
100 
70 
79 
28 
69 73 
100 
40 
74 
67 
36 
46 
100 
74 
76 
33 
67 
lige nettoindtjening, men kun lidt 
over. 
Sygdom og 
invaliditet 
Ifølge Rådets henstilling bør der 
tildeles personer, som tvinges til 
arbejdsophør i en periode på grund af 
sygdom, faste eller indkomstbestem­
te ydelser, som er tilstrækkelige til, at 
de kan opretholde et rimeligt leven­
iveau. 
Ved midlertidig sygdom i indtil et par 
uger svarer den udbetalte ydelse i fire 
medlemsstater—Belgien, Tyskland, 
Grækenland og Luxembourg — til 
-55-
Kapitel 4 ~ Sodalbeskyttelsens omfang l medlemsstaterne 
Tabel 10 Handicappede 
- længere 
tids erhvervs-
udygtighed 
*"£?* Med 
afhængig 
voksen 
% af gennemsnitlig 
nettoløn 
Belgien 97 113 
Danmark 83 84 
Tyskland 39 60 
Grækenland 36/9 36/9* 
Spanien 32 32 
Frankrig 46 46 
Irland 35 57 
Italien 56 56 
Luxembourg 65 80 
Nederland. 49 69 
Portugal 30 30 
Det 
Forenede 32 50 
Kongerige 
EF-
gennemsnit 50 60 
Der kan tillige vare mulighed for 
skønsmæssige ydelser 
den gennemsnitlige industriløn for 
personer, der har betalt deres bidrag 
(tabel 9). I de to første tilfælde er det 
arbejdsgiveren, der skal betale om-
kpstningerne, mens arbejdsgiveren i 
Grækenland skal betale 50%. I Lu­
xembourg dækkes omkostningen de­
rimod af socialsikringsordninger. I 
tre andre lande — Danmark, Neder­
landene og Portugal — beløber ydel­
sen ved sygdom sig til 70% eller 
mere af den nettoløn, en sådan person får for sit arbejde, mens den i Fran­
krig og Spanien ligger mellem 50% 
og 60%, i Frankrig dog 64%, såfremt 
sygdommen varer over fire uger. 
Tallene for Frankrig og Nederlande­
ne er dog lavere end det beløb, der 
udbetales i mange tilfælde, da ar­
bejdstagere ofte ved kollektive over­
enskomster er sikret 100% af deres 
tidligere løn, når de bliver syge. 
Men i de tre øvrige medlemsstater— 
Irland, Italien og Det Forenede Kon­
gerige — ligger ydelsen kun på ca. 
30% af nettoarbejdsindkomsten for 
personer med en gennemsnitlig indu­
striløn. Også i Italiens tilfælde er tal­
let mindre end det faktisk udbetalte 
beløb, såfremt den pågældende er 
funktionær og ikke arbejder. I så fald 
kan han få udbetalt et beløb svarende 
til hele lønnen i indtil tre måneder. 
For personer i Det Forenede Konge­
rige, som deltager i en af de mange 
brancheordninger, kan det udbetalte 
beløb også være væsentligt større end 
ydelsen i henhold til den statslige 
ordning. 
Det skal ligeledes bemærkes, at i en 
række lande — f.eks. Frankrig, Ir­
land, Italien og Portugal — skal alle, 
der bliver syge, vente tre dage, før de 
bliver ydelsesberettigede, selv om ar­
bejdsgiveren i mange tilfælde sand­
synligvis betaler løn i denne periode. 
Såfremt sygdommen vedvarer, og 
den pågældende er uarbejdsdygtig i 
længere tid, er situationen en anden, 
men forholdet mellem ydelsesni­
veauet i de forskellige medlemsstater 
ændres i de fleste tilfælde kun Udt. I 
Tyskland og Luxembourg fortsætter 
en person, der har betalt et passende 
beløb i bidrag, og som modtager den gennemsnitlige industriløn, med at 
modtage et beløb, der svarer til ar­
bejdsindkomsten, mens beløbet i 
Belgien kun falder lidt, nemlig til 
83% af nettolønnen for en enlig og 
91% for en person, der forsørger sin 
ægtefælle. Men i Grækenland falder 
beløbet til 50% af nettolønnen efter 
to ugers sygdom og 40% efter seks 
måneders sygdom. 
For de øvrige lande er den ydelse, der 
udbetales efter ét års uarbejdsdygtig­
hed, nogenlunde den samme som 
den, der udbetales efter et par dage. I 
de lande, hvor der er forskel, er ydel­
sen snarere større end mindre. F.eks. 
i Frankrig stiger ydelsen til 64% (fra 
53%) efter fire uger og til 67% efter 
ét år. I Italien stiger ydelsen for arbej­
dere fra 31% til 53% efter tre uger, 
men falder igen til 46% efter yderli­
gere 40 dage. I Nederlandene og Det 
Forenede Kongerige betales en mid­
lertidig ydelse ved uarbejdsdygtig­
hed, hvorved det udbetalte beløb sti­
ger med ca. 5% af nettolønnen. 
I fire lande — Grækenland, Irland, 
Luxembourg og Nederlandene — 
kan en person, der ikke kan arbejde 
på grand af sygdom, endvidere få en 
ekstra ydelse for en forsørget ægte­
fælle svarende til mellem 6% af net­
tolønnen i de to sidstnævnte lande og 
21% i Irland. 
Erhvervsudygtighed 
Situationen er anderledes end den 
ovenfor beskrevne for personer, 
der på grund af erhvervsudygtighed 
ikke kan arbejde, og som derfor ikke 
har betalt bidrag, der er tilstrækkelig 
store til at berettige til forsikrings-
Wiflwwsaaw^ 
56 
Kapitel 4 - Socialbeskyttelsens omfang I medlemsstaterne 
ydelser. (Det samme gælder perso­
ner, der har udtømt deres muligheder 
for at få udbetalt ydelser). Selv om 
socialsikringsordningerne i samtlige 
medlemsstater giver nogen ind­
komststøtte til personer i denne kate­
gori, er der stor forskel på beløbenes 
størrelse. 
Kun i Belgien og Danmark ligger 
ydelsen til enlige blot nogenlunde tæt 
op ad den gennemsnitlige industri­
løn, nemlig henholdsvis 97% og 83% 
(tabel 10). I halvdelen af medlems­
staterne ligger det udbetalte beløb 
kun på mellem 30% og 40% af den 
gennemsnitlige nettoløn, mens det i 
to andre lande — Frankrig og Neder­
landene — er mindre end 50%. 
I en række lande udbetales der dog 
ekstra beløb, såfremt den pågælden­
de person forsørger en ægtefælle, så­
ledes at den personlige ydelse stiger 
med ca. 15% af nettolønnen i Belgien 
og Luxembourg og ca. 20% i Tysk­
land, Irland, Nederlandene og Det 
Forenede Kongerige. Herved kom­
mer ydelsesniveauet op på 50% eller 
derover af den gennemsnitlige net-
toindustriløn i samtlige medlemssta­
ter undtagen Spanien, Portugal og 
Grækenland (helt op på 113% i 
Belgien). 
Arbejdsløshed 
For personer, der mister deres ar­
bejde, er det i Rådets henstilling 
fastsat, at medlemsstaterne ikke blot 
skal opretholde deres indkomstni­
veau, men også hjælpe dem med at 
komme i arbejde igen. Sidstnævnte 
mål behandles i kapitel 5. Her foku­
seres der på størrelsen af den ydelse, Tabel 11 Arbejdsløshedsydelser 
1. periode Varighed 2. periode 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 
EF-
gennemsnit % af løn 
79 
73 
63 
28 
80 
80 
41 
26 
85 
74 
81 
23 
61 (måneder) 
12 
30 
12 
12 
6 
12 
12 
6 
12 
24 
21 
12 
14 % af løn 
55 
63 
56 
0 
70 
67-33 (a) 
32-35 (b) 
0 
46 
49 
44 
23 
42 Varighed 
(måneder) 
Ubestemt 
Ubestemt 
Ubestemt 
Ej oplyst 
18 
Ubestemt 
Ubestemt 
Ej oplyst 
Ubestemt 
Ubestemt 
21 
Ubestemt 
Ubestemt 
Note: (a) August 1992:67% i 4 måneder, 46% i de følgende 4 måneder, 38% i yderligere 4 måneder og 
derefter 33%: 
(b) 32% i 3 måneder, derefter 35%. 
Kun i Belgien og Danmark findes der 
ingen tidsmæssig grænse for udbeta­
ling af (ikke-indkomstbestemte) ar­
bejdsløshedsydelser, mens retten til 
ydelser—ud over den skønsmæssigt 
fastsatte bistandshjælp — helt ophø­
rer efter et bestemt tidsrum i Græken­
land, Italien, Spanien og Portugal. 
Forskellene mellem medlemsstater­
ne for så vidt angår ydelsers størrelse 
og varighed kan belyses ved at se på 
situationen for en 40-årig industriar­
bejder, som siden sit 20. år har haft 
fast arbejde til gennemsnitslønnen, 
og som bliver arbejdsløs. I 7 af de 
12 EF-lande beløber ydelsen i be­
gyndelsen sig til mellem 73% og 
80% af en sådan persons tidligere der udbetales til arbejdsløse med for­
skellige forudsætninger og på for­
skellige tidspunkter i en bestemt ar­
bejdsløshedsperiode. 
I samtlige medlemsstater afhænger 
arbejdsløshedsydelsen af den tidlige­
re beskæftigelse og af, hvor længe 
der er betalt bidrag. I de fleste lande 
ligger ydelsen i begyndelsen rimeligt 
højt i forhold til erhvervsindkomsten, 
men den udbetales kun i et begrænset 
tidsrum, idet målet er at tilskynde til 
at finde arbejde igen, før ydelsen op­
hører. Derefter er ydelserne ind­
komstbestemte, og målet ændrer sig 
fra at være opretholdelse af det tidli­
gere indkomstniveau til at være sik­
ring af en minimumlevestandard. 
57 
Kapitel 4 ~ Soclalbeskyttelsens omfang l medlemsstaterne 
røMfcrøtttttøi^^ 
Tabel 12 Ydelser til en 
arbejdsløs 
person på 
18 år 
Som bor Som har 
alene en 
samlever 
% af gennemsnitlig 
nettoløn 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenl. 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederland. 
Portugal 
Det 
Forenede 
Kongerige 
EF-
genrtemsnit 47 
35 
39 
0 
0 
0 
32 
0 
45 
34 
44 
18 
25 0 
35 
(Se note) 
0 
0 
0 
16 
0 
45 
0 
44 
0 
12 
Note: Det udbetalte beløb afhænger af omstæn­
dighederne i hvert enkelt titfælde 
nettoløn, mens den i Tyskland belø­
ber sig dl 63% (tabel 11). Men i Ir­
land er ydelsen kun godt 40% af den 
nettoløn, den arbejdsløse havde, da 
h,an arbejdede, mens den i Græken­
land, Italien og Det Forenede Konge­
rige er under 30% — i Det Forenede 
Kongerige helt nede på 23%. 
I halvdelen er medlemsstaterne er de 
arbejdsløse berettiget til at modtage 
denne begyndelsesydelse i 12 måne­der. Kun i Spanien og Italien er pe­
rioden kortere, nemlig seks måneder. 
Men i Portugal er denne første perio­
de på 21 måneder, i Nederlandene 24 
måneder og i Danmark så lang som 
30 måneder. 
Efter denne indledende periode ned­
sættes ydelsesniveauet i samtlige 
lande bortset fra Det Forenede Kon­
gerige, hvor der ved indkomststøtte 
sikres fortsatte ydelser på samme ni­
veau i ubegrænset tid. I to lande, 
Grækenland og Italien, ophører den 
automatiske arbejdsløshedsunder­
støttelse helt (selv om der i Italien er 
mulighed for skønsmæssigt fastsat 
lokal og regional støtte), mens der er 
tale om en væsentlig nedsættelse i en 
række lande — i Benelux-landene 
med ca. 25% eller mere af den tidU­
gere nettoløn, og i Portugal med over 
35%. 
Efter den indledende periode bliver 
ydelsen således i de fleste tilfælde til 
en form for bistandshjælp, og målet 
er at give den arbejdsløse et subsi­
stensminimum. I samtlige lande bort­
set fra Belgien, Frankrig og Spanien 
svarer udbetalingerne på længere 
sigt, når den arbejdsløse ikke længere 
er berettiget til arbejdsløshedsunder­
støttelse, faktisk til det, en person, der 
ikke har indbetalt bidrag, ville få ud­
betalt, hvis han mistede sit job, og 
såfremt han ikke havde selvstændige 
indtægter. I Belgien er beløbet lavere 
i dette tilfælde — 47% af den gen­
nemsnitlige nettoløn—mens den på­
gældende i Spanien ville blive tvun­
get til at nøjes med skønsmæssigt 
fastsatte ydelser fra lokale eller re­
gionale myndigheder. 
Når først de arbejdsløse har opbrugt 
deres ret til understøttelse, bliver det udbetalte beløb forholdsvis lille. Kun 
i tre medlemsstater — Danmark, 
Tyskland og Belgien — ligger det 
over 50% af den gennemsnitlige net­
toløn i industrien, og i de tre nævnte 
lande udbetales der ligesom i andre 
EF-lande under 50% til alle, der ikke 
har indbetalt tilstrækkelig store bi­
drag. 
Der udbetales dog tillægsydelser for 
ægtefæller, der forsørges, i en række 
lande, jf. afsnittet om invaliditets­
ydelser ovenfor. Herved kommer 
ydelsen op på over 50% af den gen­
nemsnitlige nettoløn i industrien i 
samtlige lande bortset fra Det For­
enede Kongerige, hvor den fortsat er 
lav (36%), og Italien, Spanien og 
Grækenland, hvor der ikke er nogen 
officiel ordning til sikring af en mind­
steindkomst. Der udbetales tillige til­
læg for børn, der forsørges, i visse 
lande, inkl. Spanien, hvor en arbejds­
løs med to børn kan få udbetalt et 
beløb svarende til 64% af den gen­
nemsnitlige nettoløn. 
Ligesom størrelsen af de bidrag, der 
er betalt, betyder meget for størrelsen 
af den ydelse, der udbetales, når en 
person mister sit job, betyder også 
alderen meget. En person på 18 år, 
som ikke har arbejdet tidligere, som 
ikke har nogen væsentlig indkomst­
kilde, og som bor alene, er ikke offi­
cielt berettiget til indkomststøtte i 
Spanien, Grækenland, Frankrig og 
Italien (tabel 12). I de fleste andre 
lande er ydelsen mindre end for ældre 
personer og ligger mellem kun 18% 
i Det Forenede Kongerige til 44% i 
Portugal (dog kun i ti måneder). Kun 
i Belgien og Luxembourg er ydelsen 
nogenlunde den samme som for en 
40-årig mand. 
-58 
Kapitel 4 ~ Socialbeskyttelsens omfang i medlemsstaterne 
I almindelighed påvirker forældrenes 
indkomst ikke ydelsen. Men i Tysk­
land kan det kræves af forældre, at de 
yder støtte, såfremt de er i stand til at 
gøre dette, mens der i Luxembourg 
kun tages hensyn til forældrenes ind­
komst, såfremt der søges om bi­
standshjælp og ikke arbejdsløsheds­
understøttelse. I Belgien kan det 
beløb, der udbetales til den pågæl­
dende, kræves refunderet af foræl­
drene. 
Når den samme person bor sammen 
med en anden, der har en erhvervs­
indkomst, påvirker dette det udbetal­
te beløbs størrelse i samtlige lande 
undtagen Danmark og Portugal. Den 
pågældende mister retten til overho­
vedet at modtage nogen ydelser und­
tagen i Danmark, Portugal og Irland, 
mens det udbetalte beløb i Tyskland 
vil afhænge af vedkommendes indi­
viduelle behov. I Luxembourg tages 
der alene hensyn til, hvem personen 
bor sammen med, såfremt der kræves 
bistandshjælp i stedet for arbejdsløs­
hedsunderstøttelse. 
I almindelighed er der i de sydeuro­
pæiske medlemsstater ikke bred ad­
gang til arbejdsløshedsunderstøttelse 
på nationalt plan, men her spiller den 
skønsmæssigt fastsatte regionale og 
lokale bistand en stor rolle. I ItaUen 
kan en arbejdsløs arbejder f.eks. i 
visse tilfælde være berettiget til en 
mobilitetsydelse, som typisk beløber 
sig til 71% af den gennemsnitUge 
nettoløn. Hertil kommer, at der, selv 
om der efter det italienske system 
ikke udbetales ydelser på nationalt 
plan efter udløbet af den seks måne­
ders periode, i hvilken vedkommen­
de har ret til understøttelse, kan være 
adgang til forskellige skønsmæssigt 
fastsatte ydelser afhængig af, hvor han bor. Noget tilsvarende findes i 
Spanien og Portugal. 
Moderskab 
Rådets henstilling søger at sikre, 
at kvinder, som holder op med 
at arbejde for at få børn, nyder en 
hensigtsmæssig social beskyttelse. I 
Rådets direktiv 92/85/EØF, som træ­
der i kraft i 1994, er der fastlagt mi­
nimumstandarder. Foren kvinde, der 
mindst har arbejdet i et bestemt tids­
rum, og som får gennemsnitslønnen, 
er den udbetalte barselsydelse enten 
på niveau med eller større end den 
gennemsnitUge nettoløn i syv med­
lemsstater (tabel 13). I Belgien, Fran­
krig, Luxembourg og Portugal er 
ydelsen, da den er skattefri, større 
end erhvervsindkomsten, mens den i 
Tyskland, Grækenland og Nederlan­
dene er på samme niveau. I de fleste 
andre lande er ydelsesniveauet også 
forholdsvis højt, selv om ydelsen i 
Det Forenede Kongerige, som har 
den mindst rundhåndede ordning i 
Fællesskabet, efter de første seks 
uger er så lav som 25% af den tidli­
gere nettoløn. 
Det tidsrum, hvori ydelsen betales, 
går fra 13 uger (formelt 90 dage) i 
Portugal til 28 uger i Danmark (hvil­
ket til dels kompenserer for det for­
holdsvise lave beløb — 73% af den 
tidligere nettoløn). Men i ni lande er 
det normale tidsrum mellem 14 og 18 
uger, idet kun Italien (5 måneder) ud 
over Danmark har et længere tidsrum 
(i Frankrig udbetales ydelsen i 16 
uger for de første to børn og i 26 uger 
for de følgende). Tabel 13 Barselsydelser 
% af løn Varighed 
Belgien 110/117 15 uger 
Danmark 73 28 uger 
Tyskland 100 14 uger 
Grækenl. 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxemb. 
Nederl. 
Portugal 
Det 
Forenede 
Kongerige 100 
75 
113 
93 
86 
111 
100 
124 
25/91 15 uger,. 
16 uger, 
16/26 uger 
14 uger 
5 måneder 
16 uger 
16 uger 
13 uger. 
18 uger 
EF-
gennems-n 96 
ft 
Noter: l Belgien betales 117% for de første 30 
dage og 110% derefter. I Frankrig er 
varigheden 16 uger ved de første ta 
børn og 26 uger for efterfølgende 
børn. I Det Forenede Kongerige beta­
les 91% i de første 6 uger og 25% 
derefter. 
Til forældre, der ønsker en længere 
arbejdsfri periode, yder socialbeskyt­
telsesordningerne kun meget be­
grænset hjælp. I tre lande — Tysk­
land, Belgien og ItaUen — findes der 
særUge ydelser for forældre, som bU-
ver hjemme hos børnene, men de lig­
ger på et forholdsvis lavt niveau og 
udbetales kun i begrænsede tidsrum 
(22% af nettolønnen, indtil barnet 
fylder to år, i Tyskland, 20%-25% i 
ét år i Belgien og 34% i ni måneder i 
Italien). I andre lande er en sådan 
person afhængig af indkomstbestemt 
59 
is omfang I medlemsstaterne 
w^twwwwa^^ 
Tabel 14 Ydelse til enli 
fader eller 
moder, som 
Ikke har 
betalt bidrag 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 
EF 
gennemsnit 
Noter f Grækenland udbetales ydelsen alene til 
enlige mødre. % af gennemsnitlig 
nettoløn 
59 
60 
55 
32 
3 
50 
44 
16 
54 
63 
0 
38 
40 
bistandshjælp, såfremt en sådan fin­
des, selv om der i Frankrig er en 
særlig ordning for enlige forældre, 
ifølge hvilken der udbetales 59% af 
den gennemsnitlige nettoløn, indtil 
barnet fylder tre år. 
Familier med enlige 
fædre eller mødre 
Beskyttelsen for enlige fædre eller 
mødre — eUer mere nøjagtigt for dem, der bor alene — er meget 
forskellig i de forskeUige medlems­
stater, navnlig for så vidt angår per­
soner, der ikke har indbetalt tilstræk-
kelige bidrag (tabel 14). I 
Grækenland får kun enUge mødre og 
ikke enlige fædre en ydelse, mens 
enlige forældre i Spanien og Portugal 
er afhængige af skønsmæssigt fast­
satte ydelser fra regionale og lokale 
myndigheder. Dette er ligeledes til­
fældet i Italien, hvor ydelsen kun Ug­
ger på 16% af den gennemsnitlige 
nettoløn. Hvad angår de øvrige lande 
er ydelsen på 50% eller derunder af 
gennemsnitslønnen i Frankrig (efter 
at barnet er fyldt tre), Irland og Det 
Forenede Kongerige, hvor den kun er 
på 38%. Kun i Danmark og Neder­
landene er taUet på 60% eUer der­
over. 
Pasning af ældre 
eller handicappede 
familiemedlemmer 
Ide fleste medlemsstater findes der 
ingen særlig ordning til støtte for 
dem, der passer ældre eller handicap­
pede familiemedlemmer, og de er i 
almindelighed afhængige af bi­
standshjælp. Men i Irland og Det For­
enede Kongerige findes der en særlig 
pasningsydelse, som er indkomstbe­
stemt i Irland og i de gunstigste til­
fælde giver 33% af den gennemsnit-
Uge nettoløn i Irland og 29% i Det 
Forenede Kongerige. 
Enkeydelser 
Også for kvinder, som bliver en­
ker, er der stor forskel på de ydelser, der udbetales i forskelUge 
dele af FæUesskabet. Meget afhæn­
ger af den pågældende kvindes per­
sonlige forhold — hvor gamle de er 
(de skal være mindst 35 i Portugal, 40 
i Nederlandene, 45 i Belgien og Det 
Forenede Kongerige og 55 i Fran­
krig), hvor længe de har været gift 
(mindst seks måneder i Grækenland, 
ét år i Belgien, Luxembourg og Por­
tugal og to år i Frankrig), om de har 
Tabel 15 Ydelser til 
enker 
30-årig 50-årig 
kvinde kvinde 
med to uden 
børn børn 
% af gennemsnitlig 
nettoløn 
Belgien 89 89 
Danmark 67 67 
Tyskland 51 37 
Grækenland 59 54-66 
Spanien 82 49 
Frankrig (Se note) (Se note) 
Irland 58 36 
Hallen 47 56 
Luxembourg 77 69 
Nederland. 69 49 
Portugal 48 64 
Det 
Forenede 53 31 
Kongerige 
JEF-gennems-
nit(ekskl. 64 55 
Frankrig) 
Note: I Frankrig svarer ydelsen for en 30-årig 
enke Hl den seneste løn i 3 måneder, 
derefter 73% i 1-3 år og derefter 
33%. for 50-årige enker er ydelsen 
indkomstbestemt. 
fMMtMWMWMWMMHW «WMMWMMMflfMttMMM» wmmtm»mtmft»mMtiuM»iiumtwMummti wmMmrmmm^'Mamm 
60 
Kapitel 4 - Socialbeskyttelsens omfang i medlemsstaterne 
wwwwwtfBtfwiWJtfaBwgiWWW^^ 
mindreårige børn, og hvor stor en 
indkomst de selv har (ydelserne ned­
sættes, hvis de har egne indkomster, 
i Belgien, Tyskland og Frankrig). 
Derfor er ydelserne som regel i nogen 
grad afhængige af behovet, hvilket 
betyder, at det udbetalte beløb varie­
rer fra person til person. Derfor kan 
eksemplerne kun belyse de forskelle, 
der er. 
For en kvinde med to små børn, hvis 
mand er død i 40-års alderen efter at 
have tjent en gennemsnitlig industri­
løn siden 20-års alderen, hvorfor bi-
dragsniveauet er tilstrækkeUg højt, 
går ydelsernes størrelse fra næsten 
90% af den gennemsnitlige nettoløn 
i Belgien og over 80% i Spanien, til 
under 50% i Portugal og Italien, mens 
Tyskland og Det Forenede Kongeri­
ge kun har en Udt højere ydelse (tabel 
15). I Danmark udbetales der ingen 
enkeydelser som sådanne, men kvin­
den er berettiget til bistandshjælp, så­
fremt hun ikke har nogen indkomst. 
For en ældre kvinde uden mindreåri­
ge børn, hvis mand er død efter 40 års 
beskæftigelse, er forskellen tilsva­
rende, idet ydelsen er mindre i aUe 
lande bortset fra Italien og Portugal, 
hvor den er højere (fordi der er betalt 
bidrag i længere tid) og Belgien, hvor 
niveauet er det samme. eller gennem skattelempelser) for det 
første barn i samtlige lande bortset 
fra Luxembourg, hvor den udgør hele 
22% af nettolønnen, meget mindre 
end 10% af nettolønnen (tabel 16). I 
Spanien og Irland er børnetilskuddet 
derimod kun på 2% af gennemsnits­
lønnen, mens tallet i Frankrig er helt 
nede på 1%. 
I samtlige lande stiger det beløb, der 
kan udbetales, med antallet af børn, 
skønt stigningen kun i Irland, Neder­
landene, Portugal og Det Forenede 
Kongerige er proportional for det an­
det og tredje barn. I Belgien, Tysk­
land, Italien og navnlig Frankrig sti­
ger ydelsen pr. barn med antallet af 
børn. I Danmark falder ydelsen pr. 
barn med antallet af børn. 
Hovedtræk 
De konklusioner, der kan drages 
af ovenstående, er naturligvis 
begrænsede, da der i denne undersø­
gelse ikke er taget hensyn til de for­
skeUige ydelsers dækningsgrad i for-
hold til de trængende eller 
udnyttelsesgraden. Med forbehold af 
disse begrænsninger kan der udledes 
følgende hovedpunkter med hensyn 
til socialsikringsydelser eUer ydelser 
med bidragspligt: Tabel 16 Børnetilskud 
Et To Tre 
barn børn børn 
% af gennemsnitlig 
nettoløn 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Græken. 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxemb. 
Nederl. 
Portugal 
Det 
Forenede 
Konger. 
EF-gen-
nemsnft 7 
6 
6 
4 
2 
1 
2 
3 
22 
4 
4 20 
11 
12 
8 
3 
22 
4 
12 38! 
15 
21 
12* 
5 
50 
6 
6 11, 
28 40 
10 16 
9 14 
9 13 
20 
- navnlig i tilfælde af arbejdsløs­
hed er det tidsrum, i hvilket så­
danne ydelser kan modtages, i de 
fleste tilfælde begrænset, og støt­
teniveauet falder væsentUgt, når 
først tidsrummet er udløbet. 
Børnetilskud 
Ifølge henstilUngen skal ydelserne 
forbedres for famiUer med de stør­
ste udgifter til børn og for de dårligst 
stiUede familier. I tilfælde af en fami­
lie med gennemsnitsindtægter er den 
ydelse, der indrømmes (enten direkte - det indkomstniveau, der opret­
holdes ved ydelser med bidrags­
pligt, er forholdsvis højt i de fle­
ste af medlemsstaterne, og i de 
stater, hvor dette ikke er tilfæl­
det, kan der som regel udbetales 
ekstra beløb for personer, der 
forsørges, ligesom private til-
lægsordninger kan have betyd­
ning; Med hensyn til mindsteydelser varie­
rer støtteniveauet for de mest træn­
gende meget fra medlemsstat til med-
lemsstat. Belgien, Danmark, 
Luxembourg og Nederlandene har 
det højeste niveau for mindsteind­
komsten, nemlig ca. 50% eller der­
over af den gennemsnitlige nettoløn 
i langt de fleste typiske tilfælde. 1 den 
anden ende af skalaen har Spanien, 
mmtmømmtmtmmm 
61 
Kapltet4 * Socialbeskyttelsens omfang I medlemsstaterne 
IWWWJWWJIWWWWW»^^ 
Tabel 17 Mindsteydelser (juli 1992) 
Alderdom (1) Invaliditet (2) Arbejdsløshed (3) 
ECU/ %af ECU/ %af ECU/ %af 
måned BNP pr. måned BNP pr. måned BNP pr. 
indb. indb. indb. 
Belgien 442.7 32 924.4 67 442.7 32 
Danmark 599.7 34 967.4 55 699.7 40 
Tyskland 506.7 29 506.7 29 506.7 29 
Grækenland 49.1 10 79.3 16 0 0 
Spanien 272.8 28 272.8 28 o o 
Frankrig 447.5 30 447.5 30 322.1 22 
Irland 329.3 38 329.3 38 329.3 38 
Italien 230.5 16 695.4 49 O O 
LUXemb. 607.8 36 863.9 51 607.8 36 
Nederland. 552.3 41 552.3 41 552.3 41 
Portugal 122.8 21 122.8 21 o o 
Det 
Forenede 363.2 30 376.3 31 263.4 22 
Kongerige 
(1) En enlig, aom har nået pensionsalderen uden at være berettiget til nogen pension med bidragspligt og uden 
anden indtægtskilde 
(2) En enlig på 40 år, som ikke «x berettiget til nogen pension med bidragspligt, ikke har andre indtægtskilder 
og er ude af stand til at arbejde 
(3) En enlig pi 40 Ir, som ikke er berettiget til nogen pension med bidragspligt, ikke har andre indtægtskilder ' 
og er til rådighed for arbejdsmarkedet 
Note: I Italien og Spanien er der intet formelt mindsteniveau for indkomststøtte, men i en række regioner kan 
folk modtage bistandshjælp fra regionale og lokale myndigheder. Socialbeskyttel­
sens indflydelse 
på husstandsind­
komsten 
Begrænsningerne i ovennævnte 
undersøgelse kan kun opvejes 
ved at undersøge de sociale ydelsers 
indflydelse på indkomsten i husstan­
de, der har behov for støtte. Proble­
met er imidlertid, at data om social 
beskyttelse hovedsagelig kommer 
fra administrative kilder og ikke ta­
ger sigte på at måle dens indflydelse 
på levestandarden for de mennesker, 
som støtten er beregnet for. Derfor 
findes der kun få relevante oplysnin­
ger om dette emne. Selv om der i de 
fleste lande regelmæssigt bliver fore­
taget undersøgelser af husstandsind­
komsten, fokuserer undersøgelserne 
ikke nødvendigvis på dette særlige 
spørgsmål. Desuden er det, da under­
søgelserne finder sted på nationalt 
plan, vanskeligt at sammenligne re­
sultaterne i de forskellige lande. 
Grækenland og Italien på en række 
områder ikke noget officielt lands­
dækkende støttesystem, men klarer 
sig med skønsmæssigt fastsatte loka­
le og regionale ydelser (tabel 17). 
Der er størst overensstemmelse mel­
lem landene med hensyn til alders­
pensioner og erhvervsudygtigheds-
ydelser, for hvilke der findes 
ordninger i samtlige medlemsstater, 
og hvor ydelsesniveauet for alders­pensionerne i ti lande ligger mellem 
32% og 52% af den gennemsnitlige 
nettoløn og for erhvervsudygtigheds-
ydelser mellem 30% og 49% i otte 
lande. Størst uoverensstemmelse er 
der med hensyn til arbejdsløshedsun­
derstøttelse, navnlig til unge og lang­
tidsledige, for hvem der i flere lande 
slet ikke findes noget særligt støtte­
system, og hvor støtteniveauet varie­
rer meget. Siden 1978 har situationen dog for­
bedret sig noget, idet de sammenlig­
nende undersøgelser finder sted som 
led i flere på hinanden følgende fæl­
lesskabsprogrammer til bekæmpelse 
af fattigdom. Resultaterne af disse 
undersøgelser udgør grundlaget for 
denne del af kapitlet. De dækker fem 
medlemsstater — Belgien, Græken­
land, Irland, Luxembourg og Neder­
landene — og en region i Fællesska­
bet — Katalonien i Spanien (se 
indrammet artikel). Tallene er sup­
pleret med tal fra den luxembourgske 
indkomstundersøgelse om Tyskland, 
-62 
Kapitel 4 - Socialbeskyttelsens omfang i medlemsstaterne 
Frankrig, Italien og Det Forenede 
Kongerige samt USA, således at stør­
stedelen af Fællesskabet er dækket, 
hvortil kommer det store land uden 
for Fællesskabet, som giver et sam­
menligningsgrundlag. 
Selv om der for forskellige år mellem 
1984 og 1988 mangler oplysninger 
vedrørende disse lande og den ene 
region, og selv om de ikke i alle til­
fælde er så sammenlignelige, som de 
burde være, giver de et indtryk af 
situationen i midten af 80'erne og er 
givet bedre end ingenting. Vi håber, 
at denne undersøgelse uanset dens 
begrænsninger vil stimulere de myn­
digheder, der beskæftiger sig med 
styringen af den socialbeskyttelsen 
og indsamlingen af statistikker, til at 
forbedre og udvide de tilgængelige 
oplysninger. Når alt kommer til alt er 
det jo vanskeligt, for ikke at sige 
umuligt, at forbedre den politiske im­
plementering, såfremt der ikke fore­
ligger pålidelige oplysninger om so­
cialbeskyttelsens indflydelse på de 
mennesker, der søges støttet. 
For at vurdere, hvor effektive social­
beskyttelsessystemerne er i bekæm­
pelsen af fattigdom og nød, er det 
ikke tilstrækkeligt at vide, hvor man­
ge husstande der ligger under fattig­
domsgrænsen, hvorledes denne end 
defineres. Man må også vide, hvor 
langt under grænsen de ligger. Med 
andre ord er det store spørgsmål, hvor 
store overførsler der er nødvendige 
for at bringe samtlige de husstandes 
indkomster over fattigdomsgrænsen. 
Derfor kan et givent systems effekti­
vitet bedømmes ud fra, hvordan det 
påvirker de pågældende husstandes 
indkomster i forhold til fattigdoms­
grænsen. Dette betyder, at man skal 
sammenligne sådanne husstandes Datakilder og definition af fattigdom 
Europass (European research on poverty and social security) er et af Det 
Europæiske Fællesskab finansieret program, som dækker fem lande og to 
regioner (Belgien, Grækenland, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Lor­
raine (F) og Katalonien (E). I hvert enkelt tilfælde er der oprettet et 
forskningscenter, og arbejdet koordineres centralt med det formål at danne 
grundlag for en sammenlignende undersøgelse af fattigdommen i EF-med-
lemsstaterne. Det centrale tema i programmet har været indsamlingen og 
sammenligningen af fattigdomsindikatorer og -tærskler samt tilpasningen 
af de forskellige socialsikringssystemer til bekæmpelsen af fattigdom. 
LIS (Luxembourg Income Study) er en database med mikroøkonomiske og 
sociale data, som for tiden omfatter 35 sæt data leveret af de medlemsstater, 
der deltager i LIS. Den er tilgængelig for alle forskere og anvendes ca. 
10-20 gange daglig af over 200 eksperter på flere kontinenter. 
LIS gør det muligt at foretage sammenlignende undersøgelser af (ten 
socioøkonomiske politik, f.eks. af de forskellige programmer vedrørende 
fattigdom, indkomsttilpasning, pensionsalder og fordelingen af den økono­
miske velfærd i almindelighed. 
I Europass-programmet bliver dataene standardiseret før indsamlingen som 
følge af en uafbrudt diskussion mellem de involverede forskningscentre. I 
LIS-programmet harmoniseres dataene efter indsamlingen. 
Undersøgelsen er baseret på den mest udbredte definition af fattigdom, dvs. 
husstande med en indkomst på under 50% af den gennemsnitUge disponible 
indkomst i det pågældende land efter justering, idet der anvendes ækviva­
lensskalaer for hver type husstand (idet en husstand er en gruppe af 
personer, mellem hvem der er eller ikke er familiebånd, som bor under 
samme tag og sædvanligvis spiser sammen) efter følgende regler: 
— første voksne i husstanden: 1,0 
— hver efterfølgende voksen: 0,7 
— hvert barn, der forsørges 
Antallet af ækvivalente voksne (ÆV) i en husstand findes således efter 
følgende formel: 
ÆV=1+0,7(V-1) + 0,5B 
hvor V er antallet af voksne og B antallet af børn under 17 år plus ældre 
børn under uddannelse. Disponibel indkomst defineres som husstandens 
samlede indkomst (indtægter af erhvervsvirksomhed, fast ejendom og 
overførsler) efter skat og sociale bidrag, ekskl. naturalieindtægter og ydel­
ser (som f.eks. sundhed, uddannelse, ejerboliger, brug af firmabil osv.) 
Således tildeles hver enkelt person en indkomstindikator, som findes ved 
at dividere den pågældende husstands disponible indkomst med antallet af 
ækvivalente voksne, som udgør husstanden. 
63 
Kapitel 4 - Soctalbeskyttelsens omfang l medlemsstaterne 
fmwtmMvwMwwwmnnmMwtmMmtiiwmt jmrøt 
8 Procentvis antal husstande med indkomster under 
fattigdomsgrænsen, før og efter social sikring, i midten af 
80'erne 
50 r % af husstande • Før • Efter T 50 indkomst inkl. sociale ydelser med 
den indkomst, de ville have, såfremt 
der ikke fandtes noget socialbeskyt-
telsessystem.Hvis fattigdomsgræn­
sen i et land defineres som 50% af 
den gennemsnitlige indkomst, der er 
til rådighed pr. forbrugsenhed, hvil­
ket er det hyppigst anvendte mål, vi­
ser resultaterne af ovennævnte un­
dersøgelse, at en væsentlig del af 
husstandene ligger under fattigdoms­
grænsen i samtlige medlemsstater, 
selv efter at de har modtaget sociale 
ydelser (se indrammet artikel, som 
giver en forklaring på de metoder, der 
er anvendt for at standardisere hus­
standsindkomsten). Denne andel er i 
almindelighed større for de fattigere 
lande end for de rigere. I Grækenland 
udgjorde den i midten af 80'erne 
20% og i Italien og Irland 17-18%, 
mens den i Nederlandene kun var på 
7% og i Belgien knap 6% (graf 8). 
Indikatorer for effektiviteten af sociale 
beskyttelsessystemer, I midten af 80'erne 
i 100 
H 80 
1 60 
40 
20 
B NL L UK D F IRL 1 CAT GR EUA Indikator 1 - Fald i antallet af husstande, »om ligger under latOgdomsgramsen, som følge af social beskyttelse 
Indikator 2 » Procentvis Indsnævring af fatUgdomsldøften CAT * Katakxifen Men selv for alle de dårligst stillede 
EF-lande var andelen af husstande, 
der lå under fattigdomsgrænsen, selv 
med overførselsindkomster, mindre 
end i USA, hvor 25% af husstandene 
i 1984 havde en disponibel indkomst 
på under 50% af gennemsnittet. 
Det bør dog understreges, at den her 
anvendte definition af fattigdom ikke 
nødvendigvis er en, som alle landene 
i undersøgelsen ville tilslutte sig, og 
det er endnu mindre en definition, der 
typisk anvendes ved forvaltningen af 
socialsikringsordninger. I forhold til 
de opstillede nationale mål indebæ­
rer ovenstående resultater således 
ikke nødvendigvis, at det ikke er lyk­
kedes systemerne at forhindre folk i 
at leve i fattigdom og nød. 
Men som bemærket ovenfor giver 
disse tal, selv når der tages hensyn til 
-64 
Kapitel 4 ~ Socialbeskyttelsens omfang / medlemsstaterne 
definitionsforskelle, kun til dels op­
lysning om den sociale sikrings ef­
fektivitet i de forskellige lande, da de 
ikke siger noget om, hvor stort pro­
blemet er. Med andre ord er det ved 
enhver vurdering vigtigt også at se på 
det niveau, indkomsten ville have 
ligget på uden social beskyttelse. 
Resultaterne af denne beregning er 
noget overraskende meget forskellig 
fra de resultater, man når, når der 
tages hensyn til de sociale overfør­
slers virkning. For det første er 
forskellene mellem den andel af 
husstande, der ligger under fattig­
domsgrænsen, meget mindre, nemlig 
fra 46% i Frankrig og Irland til 38-
39% i Grækenland og Luxembourg 
(graf 8). Det synes således, som om 
det oprindelige omfang af det prob­
lem, der søges afhjulpet ved social­
beskyttelsesordninger, er stort set det 
samme i de forskellige medlemssta­
ter. 
For det andet er andelen af husstande 
med under 50% af gennemsnitsind­
komsten forholdsvis lav i USA, nem­
lig 35%, mod et fællesskabsgennem­
snit på over 40%. 
For det tredje bevirker den sociale 
beskyttelse i USA kun et fald i ande­
len af husstande under fattigdoms­
grænsen på ca. 10%. Dette er langt 
mindre end i noget EF-land. Selv i 
Grækenland, der synes at have det 
mindst effektive system, formind­
sker sociale overførsler andelen med 
18%, mens tallet i de øvrige lande 
bortset fra Italien, hvor nedsættelsen 
er 25%, ligger på ca. 30% eller der­
over. Belgien synes målt på denne 
måde at have det mest effektive sy­
stem med en nedsættelse på 36%.Så-
ledes lykkedes det for Belgien via Indikatorer for effektiviteten 
af socialbeskyttelsessystemer 
Der er to hovedmetoder til måling af socialbeskyttelsessystemers virkning 
på fattigdom. Den ene går ud på at tælle antallet af husstande eller 
enkeltpersoner, hvis indkomst falder under et bestemt niveau, før og efter 
at der er taget hensyn til sociale overførsler. Den anden går ud på at måle 
den såkaldte "fattigdomskløft", dvs. måle i hvilken udstrækning fattige 
husstandes eller enkeltpersoners indkomst falder under det fastlagte ind­
komstniveau før og efter sociale overførsler. Ved en fuldstændig vurdering 
skal der tages hensyn til begge disse indikatorer. Med andre ord skal 
successen af et hvilket som helst socialbeskyttelsessystem måles på grund­
lag af såvel antallet af husstande eller enkeltpersoner, hvis indkomst 
bringes op over fattigdomsgrænsen, som antaUet af husstande og enkelt­
personer, der forbliver under fattigdomsgrænsen selv efter at have modta­
get sociale overførsler. Dieponfcel nettoindkomst 
Forskellene mellem de for­
skellige vurderingsmetoder 
kan beskrives i diagrammet, 
hvor den vandrette akse vi­
ser antallet af husstande 
ordnet efter indkomstni­
veau med de fattigste til 
venstre, og den lodrette akse 
viser den disponible net­
toindkomst. 
I diagrammet: 
- B-tC+D « de samlede sociale overførsler, 
- B+C = størrelsen af de overførselsindtægter, der modtages af husstande med en 
indkomst, der ligger under fattigdomsgrænsen før de sociale overførsler, 
- A+B « fattigdomskløften før sociale overførsler, og 
- A as fattigdomskløften efter sociale overførsler. 
Socialbeskyttelsessystemets effektivitet, når det drejer sig om at nedbringe 
fattigdom, kan derfor måles på følgende måder: 
- B/(A+B) viser, hvor meget fattigdomskløften er indsnævret; 
- B/(B+C+D) er lig med den andel af sociale overførsler, der går til at indsnævre 
fattigdomskløften; 
(B-fC)/(B-fC+D) er lig med den andel af sociale overførsler, der udbetales til 
husstande, hvis indkomst før overførslerne ligger under fattigdomsgrænsen. 
65 
Kapitel 4 - Socialbeskyttelsens omfang l medlemsstaterne 
socialbeskyttelsessystemet at mind­
ske antallet af husstande under fattig­
domsgrænsen, som defineret her, 
med 86% i midten af 80'erne, mens 
tallet for Nederlandene og Luxem­
bourg lå på over 80% og for de andre 
EF-lande, bortset fra Grækenland, på 
ca. 60% eller derover (graf 9). På den 
anden side lå ca. 50% af de husstan­
de, der ville have ligget under fattig­
domsgrænsen uden socialsikringssy­
stemet, i Grækenland og Katalonien 
fortsat under denne grænse selv med 
systemet. 
Ikke desto mindre var resultaterne i 
disse to områder af Fællesskabet sta­
dig meget bedre end i USA, hvor 
socialbeskyttelsessystemet kun fik 
bragt indkomsten i 29% af de fattige 
husstande over fattigdomsgrænsen. 
Sammenligningen mellem antallet af 
husstande med indkomster under fat­
tigdomsgrænsen med og uden social­
beskyttelsessystemer er ét mål for de­
res effektivitet. Men som nævnt 
ovenfor tages der herved ikke hensyn 
til, i hvilken udstrækning husstande 
falder under fattigdomsgrænsen selv 
efter at have modtaget social overfør­
selsindkomst. Derfor kan effektivite­
ten tillige måles ved det beløb, der 
faktisk anvendes inden for rammerne 
af socialbeskyttelsessystemet for at 
bringe husstandene op til fattigdoms­
grænsen, i forhold til det beløb, der 
ville være nødvendigt for at sikre, at 
ingen husstand faldt under grænsen 
— dvs. hvorvidt fattigdomskløften 
indsnævres (se indrammet afsnit — 
indikator 2 i graf 9 er et mål for 
B/(A+B)). undersøgelse. Således brugte Belgi­
en i midten af 80'erne 96% af det 
beløb, der ville have været nødven­
digt for at afskaffe husstandes fattig­
dom som defineret her, mens Neder­
landene og Luxembourg brugte over 
90%. På den anden side var udgifter­
ne i Tyskland også nær ved 90% af 
det nødvendige beløb, mens de i 
Frankrig og Irland lå over 80%, selv 
om det i disse tilfælde var en meget 
mindre andel af husstandene, der 
kom over fattigdomsgrænsen — 
70% i Tyskland, 67% i Frankrig og 
63% i Irland. Dette viser, at de hus­
stande, der forblev under fattigdoms­
grænsen efter de sociale udgifter i 
disse lande i gennemsnit havde høje­
re indkomstniveauer — dvs. lå min­
dre under grænsen — end Benelux-
landene. 
For alle EF-lande, for hvilke der fo­
religger oplysninger, var værdien af 
denne effektivitets indikator større 
end for USA, hvor det faktiske soci-
albeskyttelsesbudget kun lå på ca. 
halvdelen af det beløb, der synes at 
være nødvendigt for at afskaffe fat­
tigdom i husstandene efter denne de­
finition. Bortset fra Grækenland, 
hvor tallet var 64%, brugte samtlige 
medlemsstater 75% eller mere af det 
krævede beløb. 
Resultaterne af denne beregning lig­
ner, men er på ingen måde identiske 
med resultaterne af den foregående 
-66-
Kapitel $ ~ Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
Kapitel 5 Foranstaltninger med henblik 
på social og erhvervsmæssig 
integration 
Trods de forholdsvis høje væk­
strater i de fleste dele af Fælles­
skabet i sidste halvdel af 1980'erne 
lå arbejdsløshedstallet fortsat på et 
uacceptabelt højt niveau i de fleste 
områder, og situationen blev yderU­
gere forværret, da recessionen satte 
ind i 1991. Samtidig er der, hovedsa­
gelig af denne grund, tegn på voksen­
de fattigdom og nød. Såvel de enkelte 
medlemsstater som EF-Kommissio-
nen har taget en række initiativer til 
bekæmpelse af arbejdsløshed og fat­
tigdom og har søgt at sikre, at disse 
problemer ikke fører til social og er­
hvervsmæssig udstødelse. 
I Rådets henstilling af juli 1992 hed 
det udtrykkeligt, at medlemsstaterne 
skulle kombinere en effektiv social 
og erhvervsmæssig integrationspoli­
tik med effektive indkomststøtte­
foranstaltninger. 
I den første del af dette kapitel 
gennemgås udgifterne til aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i 
medlemsstaterne, som tager sigte på erhvervsmæssig reintegration af ar­
bejdsløse eller andre uden beskæfti­
gelse, og udgifterne sættes i forhold 
til udgifterne til de såkaldte passive 
indkomststøtteforanstaltninger. 
I kapitlets anden del undersøges de 
erfaringer, fire medlemsstater — 
Tyskland, Frankrig, Danmark og 
Portugal — har gjort, for at illustrere 
de mange forskellige initiativer til 
fremme af social og erhvervsmæssig 
integration, der er i gang. Disse lande 
skulle i et vist omfang være repræ­
sentative for Fællesskabet som hel­
hed. Danmark og Portugal er begge 
små lande, og i visse henseender re­
præsenterer de også yderpolerne i 
Fællesskabet: de postindustrielle lan­
de i nord og landbrugslandene i syd. 
Tyskland og Frankrig er store lande, 
der ligger centralt i det kontinentale 
Europa og i en vis udstrækning re­
præsenterer hovedstrømningen i 
Europa for så vidt angår arbejdsmar­
kedsstruktur og velfærdspolitik. Ved undersøgelsen af de fire landes 
politik er målet at fokusere på resul­
taterne af de forskellige programmer 
snarere end at beskrive de trufne for­
anstaltninger i detaljer. Herefter dis­
kuteres visse typiske integrationstil-
fælde i Fællesskabet. 
Aktiv arbejds­
markedspolitik 
IFælles skabet har arbejdsmar­
kedspolitikken i de senere år især 
taget sigte på at give indkomststøtte 
til dem, der ikke kan finde arbejde. 
Disse såkaldte passive foranstaltnin­
ger i form af arbejdsløshedsunder­
støttelse og bistandshjælp har i de 
fleste medlemsstater udtømt største­
delen af de midler, der bevilges til 
hjælp til de arbejdsløse. 
Til gengæld har udgifterne til en ak­
tiv arbejdsmarkedspolitik, som f.eks. 
uddannelses- og jobskabelsesforan-
»WWWWWIWIWWÉIWIWs^^ 
67-
Kapitel § ~ Foranstaltninger med henblikpà social og erhvervsmæssig Integration 
*4mm>wwwmMmmwwjm>uøiiømjM wmsqsief&mwwmsw«. 
1Q Udgifter til aktive og passive arbejdsmarkedsforanstaltninger 
I procent af BNP, 1992 
% af BNP 
7 r 
6 
5 
3 Y 
Z r 
L GR I P UK F NL 0 E B IRL DK 
11908: B, f, IRL. L, NL 1991; UK 1992*1993 
11 Aktive arbejdsmarkedsudglfter i procent af de samlede 
arbejdsmarkedsudglfter samt arbejdsløshedsprocenten, 
1992 
60 r % af de samlede arbejdsmarkedsudgifter 
•p 
•o 
•NtfQR 
•B 50 
40 
30 
20 
10 
11988; B, F, IRL, L.NL 1991; UK 1992-1993 
Q ' ' * ' ' • » ' • * • ' * • » • • n 60 
50 
i 40 
•IRL 
•DK •UK 30 
A 20 
i 10 
5 10 15 
Arbejdsløshedsprocent (% af arbejdsstyrken) 20 staltninger, der skal hjælpe de ar­
bejdsløse med at finde arbejde igen, 
eller med at finde førstegangsarbej-
de, såfremt de ikke har arbejdet før, 
været forholdsvis små. 
Ifølge de seneste oplysninger, der er 
til rådighed, er der kun tre lande i 
Fællesskabet — Tyskland, Portugal 
og Italien — der benyttede væsentlig 
mere end en tredjedel af de samlede 
arbejdsmarkedsudgifter til aktive 
foranstaltninger i 1991-1992 (og i 
Italiens tilfælde er den angivne andel 
for stor, da meget af indkomststøtten 
til de arbejdsløse ikke er med i tallene 
for arbejdsløshedsunderstøttelsen). I 
fem lande — Belgien, Danmark, 
Spanien, Luxembourg og Det For­
enede Kongerige — var andelen kun 
ca. en fjerdedel eller endnu mindre 
(graf 10—hvor oplysningerne for de 
i noten nævnte lande er fra 1991, det 
sidste år, for hvilket der foreligger 
oplysninger, og ikke fra 1992). 
Endvidere var der kun fem medlems­
stater, hvor de aktive arbejdsmar­
kedsudgifter beløb sig til mere end 
1 % af BNP (tabel 18). Det er værd at 
bemærke, at med undtagelse af Ir­
land, der modtager betydelig støtte 
fra Fællesskabet til brug for uddan­
nelse og foranstaltninger til fordel for 
unge arbejdsløse, hører alle disse lan­
de til blandt de rigeste i Fællesskabet 
— Tyskland, Danmark, Belgien og 
Nederlandene. 
En af hovedårsagerne til de forholds­
vis lave udgifter til en aktiv erhvervs­
mæssig integrationspolitik er den 
store arbejdsløshed. Selv om regerin­
gerne i Fællesskabet generelt har væ­
ret tilbøjelige til at fremhæve betyd­
ningen af aktive foranstaltninger med 
henblik på at støtte de arbejdsløse på 
-66-
Kapitel S - Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
Tabel 18 Udgifter til arbejdsmarkedspolitikken i procent af BNP, 1992 
Aktive foranstaltninger 
B DK D GR E F IRL 
Offentlig arbejdsanvisning 
og administration 0.19 0.11 0.24 0.07 0.11 0.13 0.14 
Arbejdsmarkedsuddannelse 0.14 0.40 0.59 0.18 0.08 0.35 0.49 
Foranstaltninger for de unge eo 0.26 0.06 0.03 0.06 0.23 0.44 
Beskæftigelse med løntilskud 0.55 0.39 0.52 0.09 0.32 0.11 0.29 
Foranstaltninger na 
handicappede I L NL P UK 
eo 0.04 0.09 0.09 0.17 
eo 0.02 0.21 0.30 0.18 
eo 0.11 0.07 0.38 0.18 
eo 0.02 0.05 0.04 0.02 
eo 0.10 0.63 0.05 0.03 
Samlede udgifter til 
aktive arbejdsmarkeds- 1.04 1.56 1.65 0.38 0.57 0.88 1.50 0.80 0.29 1.04 0.86 0.58 
foranstaltninger 
B Passive foranstaltninger 
DK D GR E F IRL NL 
Samlede udgifter til aktive og 
passive foranstaltninger 
Noter: 11988, ft F, IRL, U NL 1991. UK 1992-1993 
Kilde: OECD Employment Outlook, juli 1993 UK 
Arbejdsløshedsunderstøttelse 2.07 3.69 1.39 0.79 3.07 1.46 2.89 eo 0.25 2.17 0.59 1.69 
Arbejdsmarkedspensioner 0.75 1.28 0.49 eo eo 0.47 0.05 eo 0.52 eo 0.11 eo 
3.86 6.53 3.46 1.17 3.64 2.81 4.44 0.72 1.06 2.17 1.56 2.27 
længere sigt, har de fleste i praksis 
fundet det vanskeligt for ikke at sige 
umuligt at flytte udgifterne bort fra de 
passive foranstaltninger. Efterhån­
den som arbejdsløsheden vokser, har 
de summer, der kræves for at yde 
indkomststøtte til et voksende antal 
personer, presset de øvrige udgifter 
med det resultat, at udgifterne til en 
aktiv politik er kommet i klemme. 
Det er derfor ikke tilfældigt, at de 
lande, som i 1992 (eller 1991 i visse 
tilfælde) brugte den største andel af 
deres arbejdsmarkedsudgifter til ak­
tive foranstaltninger, var dem, der 
som Portugal og Tyskland havde en 
forholdsvis lav arbejdsløshed (graf 11). Tilsvarende havde de lande, der 
brugte forholdsvis lidt på en aktiv 
politik — som f.eks. Spamen og Det 
Forenede Kongerige — en forholds­
vis stor arbejdsløshed. Der er dog 
undtagelser, som f.eks. Irland og Lu­
xembourg — der ikke følger denne 
hovedregel, men hvor udgifterne til 
aktive foranstaltninger er enten høje­
re eller lavere, end man ville forvente 
ud fra arbejdsløshedstallet. I Irlands 
tilfælde afspejler dette måske omfan­
get af den støtte, der er ydet af EF's 
strukturfonde med henblik på aktive 
foranstaltninger, mens det i Luxem­
bourgs tilfælde måske afspejler det 
meget ringe antal personer, der ikke 
er i arbejde. Mens de former, den aktive arbejds­
markedspolitik antager i de fleste 
medlemsstater, ligner hinanden, er 
der visse markante forskelle i det re­
lative udgiftsniveau for særlige for­
anstaltninger. Således går en stor del 
af udgifterne i de fleste af landene til 
uddannelse eller til hjælp til unge 
arbejdsløse, som ofte har form af ud­
dannelse (tabel 18). I Grækenland, 
Frankrig, Irland, Portugal og Det 
Forenede Kongerige tegner disse to 
poster sig tilsammen for noget over 
halvdelen af de aktive udgifter i 
1991-92. 
I de øvrige lande, hvor uddannelse er 
forholdsvis mindre vigtig — men 
69 
Kapitels ~ Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
ikke i absolutte tal — bruges der be­
tydelige midler til at støtte beskæfti­
gelsen. I Belgien og Tyskland tegne­
de disse udgifter sig for ca. 0,5% af 
BNP i 1991-92, og i Danmark kun 
lidt mindre, mens jobtilskud i de fle­
ste andre lande — med Spanien og 
Irland som undtagelser—havde rin­
ge betydning. 
I de samme lande og tillige Nederlan­
dene gik en stor del af udgifterne 
ligeledes til foranstaltninger med 
henblik på erhvervsmæssig integra­
tion af invalider eller handicappede. 
Dette var særlig tilfældet med Neder­
landene, hvor 0,6% af BNP gik til 
denne type foranstaltninger i 1991, 
over dobbelt så meget som i nogen 
anden medlemsstat bortset fra Dan­
mark. I Grækenland, Det Forenede 
Kongerige, Portugal og Frankrig gik 
på den anden side mindre end 0,1% 
af BNP til sådanne foranstaltninger. 
Endelig blev der i alle landene bortset 
fra Luxembourg, Portugal og Græ­
kenland, som havde forholdsvis lave 
udgifter, brugt nogenlunde lige me­
get til arbejdsformidling plus admini­
stration, nemlig mellem 0,1% og 
0,24% af BNP i 1991-92.1 de lande, 
hvor udgifterne hertil var forholdsvis 
høje, som f.eks. Tyskland, er der ten­
dens til en forholdsvis underudviklet 
privat arbejdsformidling, hvilket be­
tyder, at en større andel af de ledige 
stillinger kanaliseres gennem den of­
fentlige arbejdsformidling. Resultaterne 
af aktive arbejds­
markedsforan­
staltninger 
Der er gennemført en række un­
dersøgelser med henblik på at 
evaluere resultaterne af EF-landenes 
aktive arbejdsmarkedspolitik. Dette 
er bestemt ikke let, da man skal skøn­
ne over, ikke blot hvor mange ar­
bejdsløse der hjælpes ved de pågæl­
dende foranstaltninger, men også, 
hvilket er meget vanskeligere, hvor 
mange af disse, der integreres er­
hvervsmæssigt som følge af de trufne 
foranstaltninger, og som fortsat ville 
have været arbejdsløse uden disse 
foranstaltninger. Men selv dette viser 
kun til dels, om denne politik har 
været en succes, da der ikke tages 
hensyn til, hvor mange der får hjælp 
til at finde arbejde på bekostning af 
dem, der allerede er i arbejde. Med 
andre ord er en af de mulige følger af 
at hjælpe én gruppe mennesker — i 
dette tilfælde de arbejdsløse — at 
dette skader andre grupper, således at 
nettogevinsten er om ikke nul så dog 
betydelig mindre, end den ser ud til 
ved første øjekast. 
De fleste systematiske undersøgelser 
har vist, at disse følger er væsentlige 
— at et stort antal af de hjulpne ville 
have fundet arbejde alligevel, og at 
mange faktisk har fortrængt perso­
ner, der allerede var i arbejde. Gene­
relt synes den mest vellykkede poli­
tik at være den, der er rettet mod 
særlige grupper og særlige proble­
mer, mens de mere generelle foran­staltninger har haft den mindste ef­
fekt med hensyn til at skabe nye job­
muligheder og øge de fremtidige ind-
tjeningsmuligheder for de 
arbejdsløse. 
Dette lader især til at gælde uddan­
nelsesprogrammer. Undersøgelser i 
Tyskland og Nederlandene viser for 
eksempel, at virkningen på arbejds-
løshedsstrømmen er ubetydelig — 
men undersøgelserne i Det Forenede 
Kongerige synes dog at vise bedre 
resultater. Derimod har undersøgel­
ser af ordninger rettet mod de dårligst 
stillede grupper blandt de arbejdslø­
se, som f.eks. etniske minoriteter, 
dårligt uddannede personer og ufag­
lærte, vist, at ordningerne i høj grad 
medvirker til at skaffe sådanne per­
soner arbejde og til at reducere faren 
for fremtidig arbejdsløshed, uden at 
det går særlig meget ud over andre på 
arbejdsmarkedet. 
Undersøgelser synes også at vise, at 
en intensiveret indsats for at hjælpe 
de arbejdsløse med at finde arbejde, 
f.eks. gennem øget rådgivningsvirk­
somhed — som f.eks. Restart-pro­
grammet i Det Forenede Kongerige 
eller erhvervsvejledningen i Neder­
landene, som er rettet mod folk, der 
har været arbejdsløse i over tre år — 
kan være forholdsvis billige, men 
være en yderst effektiv hjælp til at 
reintegrere arbejdsløse på arbejds­
markedet. 
Endelig er man navnlig i Benelux-
landene begyndt at følge en politik 
med direkte jobskabelse i den offent­
lige sektor eller i non-profit virksom­
heder som et middel til at skaffe ar­
bejde til ledige, der ikke kan finde 
arbejde andetsteds. I disse lande er de 
70 
Kapitel 5-Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
pågældende stillinger i praksis blevet 
faste og ikke midlertidige for mange. 
Resultaterne af politikken i fire EF-
lande gennemgås mere detaljeret ne­
denfor. 
Integrations­
politik i fire 
medlemsstater 
Det danske system 
Som noget typisk for de europæ­
iske velfærdsstater sondres der i 
socialbeskyttelsesordningerne i Dan­
mark for dem, der er arbejdsløse eller 
udelukket fra arbejdsmarkedet, mel­
lem "arbejdsmarkedspolitik" og "so­
cialpolitik" (se tabel 19). 
I begge tilfælde er der tre særskilte 
måder, hvorpå man kan tage sig af de 
befolkningsgrupper, der er i fare for 
at blive socialt udstødte. Den første 
måde går gennem varig støtte uden 
for arbejdsmarkedet i form af efter­
løn eller førtidspensionering. Den 
anden måde går gennem midlertidig 
støtte i form af arbejdsløshedsdag­
penge, mens den tredje måde går 
gennem aktive foranstaltninger til 
fremme af den sociale og erhvervs­
mæssige integration. 
I Danmark er de aktive foranstaltnin­
ger hovedsagelig samlet i jobtilbuds-
ordningen, der omfatter fire pro­
grammer (jf. tabel 20), nemlig 
jobtilbud, uddannelsestilbud, Tabel 19 Velfærdspolitik for de udstødte i Danmark 
Støtte til de varigt 
udstødte 
Midlertidig 
opretholdelse af 
indkomst 
Integration og 
aktivering Arbejdsmarkedspolitik 
Efterlønsordning 
Arbejdsløshedsdag­
penge og sygedag­
penge Socialpolitik 
Førtidspension 
Bistandshjælp 
Job/uddannelsestilbud Bistandshjælp til aktivering 
Tabel 20 Elementer i den danske jobtilbudsordning 
Arbejdsrelaterede 
aktiviteter 
Uddannelse Jobtilbud med 7-9 måneders 
beskæftigelse 
Uddannelsestilbud, 22 uger i 
gennemsnit Iværksætterydelser i to år til 
folk, der starter egen 
virksomhed ; 
Uddannelsesydelse i 2 år 
i gennemsnit 
iværksætterydelse og uddannelses­
ydelse. 
En analyse af resultaterne af den dan­
ske politik fører til følgende generel­
le konklusioner: 
- jo længere uddannelsen varer, 
des større chance er der for, at en 
langtidsledig reintegreres på ar­
bejdsmarkedet; 
- jo færre midler, der er til rådig­
hed for målgruppen, des ringere 
chance er der for en vellykket re­
integration; 
- der opnås bedre resultater med 
jobskabelse i den private sektor 
end i den offentlige sektor; 
- selv om politikken tager sigte på 
erhvervsmæssig integration, 
hjælper den også til en mere ef­fektiv målretning af bistands­
hjælpen. 
Det franske system 
Analysen af det franske system er 
baseret på erfaringerne med Re­
venu Minimum d'Insertion (RMI), en 
væsentlig ordning inden for rammer­
ne af Frankrigs socialpolitik. Ordnin­
gen betød i de første tre år, mellem 
1989 og 1991, direkte hjælp til næ­
sten én million mennesker, og, så­
fremt man medregner de forsørgede 
personer, påvirkede den tilværelsen 
for ca. to millioner mennesker. Alt i 
alt blev der ydet støtte til ca. 2% af 
den franske befolkning, navnlig til 
folk under 35 år og enlige. Ordningen 
bygger på kontrakter mellem enkelt­
personer og regionale myndigheder 
(departementer). 
71 -
Kapitel S - Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
En analyse af ordningen fører til føl­
gende hovedkonklusioner: 
- kun 60% af målgruppen havde 
faktisk mulighed for at deltage i 
et integrationsprogram, og kun 
40% opnåede ansættelse, hvilket 
tyder på, at finansieringen, navn­
lig for de regionale myndighe­
ders vedkommende, ikke har 
været tilstrækkelig til at dække 
efterspørgslen; 
- frafaldet fra ordningen androg 
44% af deltagerne, idet de bedst 
stillede havde større held med at 
finde arbejde (selv om det tidli­
gere uddannelsesniveau ikke sy­
nes at påvirke resultaterne); 
- ikke mange opnåede sikre, faste 
stillinger, idet de fleste af delta­
gerne flyttede over i andre socia­
le programmer eller tilbage til 
RMI efter at have forladt ordnin­
gen; 
- der blev lagt for megen vægt på 
forudgående uddannelse i for­
hold til praktisk uddannelse; 
- de lokale foranstaltninger syntes 
at være mere effektive end de 
centrale foranstaltninger med 
hensyn til at sikre deltagernes re­
integration; 
- den stigende arbejdsløshed gjor­
de det vanskeligere at opnå gode 
resultater med programmet. 
Det tyske system 
'ysklands genforening har gjort 
arbejdsløshedsproblemet til et centralt politisk spørgsmål på grund 
af de massive jobtab i det tidligere 
Østtyskland. Integrationsforanstalt­
ninger, som oprindelig var udviklet i 
det tidligere Vesttyskland, har måttet 
iværksættes i det meget forskellige 
erhvervsmæssige og sociale miljø i 
de nye østtyske delstater. Undersø­
gelsen af den tyske politik viser føl­
gende hovedpunkter: 
- uddannelses- og omskolingspro-
grammerne forbedrer beskæfti­
gelsesmulighederne, dog kun i 
begrænset grad; 
- uddannelses- og omskolingsord-
ningerne har ikke kunnet dække 
den stigende efterspørgsel efter 
genforeningen; 
- det skønnes, at jobskabelsesfor-
anstaltninger har hjulpet med at 
nedsætte gennemsnitsarbejdsløs-
heden i det tidligere Østtyskland 
fra 38% til ca. 13%; 
- det skønnes, at på det "sekundæ­
re" arbejdsmarked vil ca. 20% af 
dem, der er på bistandshjælp, få 
fast arbejde, mens 50% vil finde 
en eller anden form for arbejde 
på et eller andet tidspunkt; 
- selv om foranstaltningerne ikke 
har gjort det betydelig lettere for 
deltagerne at finde arbejde, har 
de hjulpet deltagerne med at 
undgå fuldstændig social og 
økonomisk udstødelse; 
- jobskabelsesordningerne betrag­
tes — ofte med urette — som 
værende i konkurrence med det 
"primære" arbejdsmarked; - nogle deltagere i "kunstige" be­
skæftigelsesordninger har været 
genstand for chikane fra andre 
arbejdstageres side, fordi de ar­
bejder for under den fulde løn. 
Det portugisiske 
system 
Portugal er en af de få EF-med-
lemsstater med lav arbejdsløs­
hed — under 5%. Men landet har 
også et meget stort antal fattige. Det 
er ved at gennemgå en hurtig moder­
niseringsproces, hvilket i sig selv 
skulle forventes at føre til nedlæggel­
se af stillinger og således til en for­
øgelse af udstødelsesrisikoen. Den 
portugisiske arbejdsmarkedspolitik 
er hovedsagelig aktiv, til dels på 
grund af det ringe behov for at bruge 
penge på arbejdsløshedsunderstøttel­
se, og er rettet mod erhvervsmæssig 
integration. 
Hovedtrækkene i den portugisiske 
politik i de seneste år er følgende: 
- socialpolitikken er målrettet og 
sigter samtidig mod de mest ud­
satte befolkningsgrupper og de 
dårligst stillede områder; 
- politikken med henblik på er­
hvervsmæssig integration har 
været mindst vellykket i de indu­
strier, som er ved at gennemføre 
omfattende strukturomlægnin­
ger, f.eks. tekstilindustrien, og 
politikken har været til mindst 
hjælp for de mest udstødte be­
folkningsgrupper; 
- ca. én million mennesker var i de 
første tre år af 1990'erne invol-
72 
Kapitel 5 ~ Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
veret i en eller anden form for 
uddannelses- eller reintegra-
tionsprogram. Dette er en betrag­
telig del af arbejdsstyrken og en 
endnu større del af de nødliden­
de; 
folk udelukkes fra at komme ud 
på arbejdsmarkedet af mange 
forskellige grunde, hvilket tyder 
på et behov for at finde mange 
forskellige løsninger på proble­
met med reintegrationen på ar­
bejdsmarkedet. 
En sammen­
ligning af 
systemerne 
De foranstaltninger, der er 
iværksat af disse fire medlems­
stater, er meget forskellige på visse 
punkter. 
- Målretningen er meget forskellig 
fra land til land. Samtlige pro­
grammer er til en vis grad mål­
rettet, men nogle er alene rettet 
mod de fattige eller de langtids­
ledige, uden at der gøres nærme­
re forskel. Dette gælder den 
franske og den danske ordning. 
Derimod er de tyske og portugi­
siske programmer rettet mod 
særlige grupper og/eller områ­
der. 
- Forvaltningen og gennemførel­
sen af ordningerne varierer lige­
ledes meget fra land til land. 
Nogle af ordningerne forvaltes 
nationalt, nogle regionalt, andre lokalt, og selve gennemførelsen 
er ligeledes meget forskellig. 
- Der kan sondres mellem pro­
grammer, som hjælper med at 
forbedre adgangen til det "nor­
male" arbejdsmarked, som i det 
franske og tyske tilfælde, og 
dem, der skaber "kunstig" be­
skæftigelse inden for et "alterna­
tivt" arbejdsmarked, som f.eks. i 
Danmark og Tyskland. 
Men de fire landes programmer har 
ligeledes en række punkter til fælles 
med hensyn til de opnåede erfarin­
ger. 
- Det er i almindelighed ikke lyk­
kedes gennem jobskabelsesord-
ninger at skabe en nettoforøgelse 
af antallet af stillinger i de på­
gældende lande. De arbejdsløse, 
der har fået fast arbejde, synes i 
de fleste tilfælde at have fået det 
på bekostning af andre. I stedet 
for at skabe en generel vækst i 
beskæftigelsen synes virkningen 
af disse foranstaltninger derfor i 
høj grad at være en omfordeling 
af et bestemt antal stillinger. 
- Dog er de udstødtes bevægelser 
ind og ud af arbejdsmarkedet 
gennem jobskabelsesordninger-
ne en fordel for dem, da de her­
ved undgår fuldstændig social 
udstødelse. 
- Nogle foranstaltninger er rettet 
mod de forkerte. F.eks. er ho­
vedvirkningen af nogle program­
mer at hjælpe de mindst ringe 
stillede i stedet for de mest træn­
gende. Selv om det generelle mål for 
programmerne er at hjælpe med 
at integrere udstødte grupper på 
arbejdsmarkedet, er der tendens 
til, at de mest udstødte sættes i 
båse i samfundet og tilbydes 
særlige sociale programmer eller 
jobs. , 
I almindelighed bliver resultater­
ne bedre, jo flere ressourcer der 
investeres i et program. Mange 
af de påviste problemer med for­
valtningen af programmer skyl­
des nemlig alene utilstrækkelig 
finansiering eller mangel på eg­
nede kvalifikationer hos de per­
soner, der styrer programmerne 
eller gennemfører dem. 
Eftersom arbejdsmarkederne 
navnlig er lokale, både i omfang 
og med hensyn til den måde, 
hvorpå de fungerer, har en poli­
tik, der afspejler dette, større 
chancer for succes end en poli­
tik, der gennemføres på én be­
stemt måde og ikke tager hensyn 
til forskelle i lokale karakteristi­
ka. 
Programmerne bør iværksættes 
på en smidig måde og bør ikke 
alene fokusere på udvikling af 
færdigheder, arbejdsformidling 
eller almen uddannelse, men bør 
gennemføres på en måde, hvor­
ved disse mål kan forfølges side­
løbende med andre mål. 
Programmerne bør iværksættes 
og gennemføres i et samarbejde 
mellem arbejdsmarkedets part­
nere og mellem den offentlige og 
den private sektor. 
-73 
Kapitels - Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig Integration 
Uanset omfanget eller kvaliteten 
af foranstaltninger, afhænger de­
res succes i høj grad af de øko­
nomiske vilkår, der hersker på 
det pågældende tidspunkt. Alt 
andet lige er der større chance 
for, at programmerne opfylder 
målene i økonomiske opgangsti­
der end i nedgangstider. 
Den faktiske integration af de 
udstødte befolkningsgrupper i 
samfundet og på arbejdsmarke­
det kræver en høj grad af sam­
ordning af den økonomiske og 
den sociale politik. 
Typiske 
eksempler 
på integration 
i Fællesskabet 
Ide fleste dele af Fællesskabet er 
der truffet foranstaltninger til be­
kæmpelse af de mest almindelige år­
sager til udstødelse af arbejdsmarke­
det, selv om foranstaltningerne 
antager forskellige former i de for­
skellige lande. 
Sygdom 
Ialle medlemsstater gives der en 
eller anden form for støtte til folk, 
der ikke kan arbejde på grund af syg­
dom eller en skade. Dette sker nor­
malt gennem socialsikringen — 
navnlig sygesikring — og bistands­
programmerne. De fleste medlems­stater yder ligeledes hjælp gennem 
omfattende reintegrationsprogram-
mer. Disse er dog ikke påbudt ved lov 
i Irland, Italien eller Det Forenede 
Kongerige. 
Psykisk eller 
fysisk handicap 
Alle medlemsstater sørger for, at 
handicappede har midler at leve 
for, selv om bistanden i Tyskland i 
visse tilfælde afhænger af familiens 
økonomiske situation. I Danmark, 
Frankrig og Nederlandene tilbydes 
der beskyttede handicapboliger, 
mens de fleste medlemsstater gen­
nemfører en eller anden form for in­
tegrationsprogram, f.eks. med hen­
blik på revalidering eller omskoling. 
Undtagelserne er Frankrig, Græken­
land, Irland, Italien, Luxembourg og 
Det Forenede Kongerige, hvor der 
ikke ved lov er fastsat sådanne ord­
ninger. 
Langtidsledighed 
IGrækenland og i visse dele af 
Italien og Spanien er langtidsle­
dighed ikke dækket af hverken ar­
bejdsløshedsforsikring eller nogen 
anden form for social støtteordning. 
De fleste medlemsstater tilbyder er­
hvervsuddannelse eller andre inte­
grationsforanstaltninger. Løntilskud, 
der skal tilskynde virksomhederne til 
at ansætte langtidsledige, ydes i over 
halvdelen af landene, og i enkelte 
lande — Danmark, Grækenland, Ir­
land og Portugal — ydes der iværks­
ætterstøtte til langtidsledige. Invaliditet 
Ialle medlemsstaterne ydes der 
økonomisk støtte til invalider. I 
Belgien, Luxembourg og Frankrig 
kan delvis invalide personer modtage 
støtte, til en lavere sats, mens de er i 
arbejde. I andre lande som f.eks. 
Danmark, Tyskland, Grækenland, 
Spanien, Portugal og Det Forenede 
Kongerige tilbydes der erhvervsud­
dannelse og andre former for uddan­
nelsesprogrammer. Af EF-landene er 
det alene Irland og Italien, der ikke 
ved lov har gennemført integrations­
foranstaltninger. 
Arbejdstagere, 
der har nået 
pensionsalderen 
Ialle medlemsstaterne undtagen 
Spanien kan personer, der har nået 
pensionsalderen, kombinere arbejde 
med modtagelsen af en pension, selv 
om pensionsbeløbet i visse lande i så 
fald nedsættes. Dette er tilfældet i 
Danmark, Frankrig, Irland, Italien og 
Portugal. I andre lande påvirkes pen­
sionsretten ikke af, om man arbejder, 
selv om der i enkelte lande er en 
grænse for, hvor meget en person må 
tjene, hvis han stadig skal modtage 
fuld pension. 
En kvinde, der 
begynder at arbejde 
igen efter en fødsel 
D en afgørende faktor, der be­
stemmer, om en kvinde kan 
74 
Kapkel 5-Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmæssig integration 
overveje at vende tilbage til arbejdet 
efter en fødsel, er, om der findes bør­
nepasningsmuligheder, som hun har 
råd til. Der er stor forskel mellem 
medlemsstaterne på, hvad der tilby­
des af pasningsmuligheder. Dan­
mark er det land, der er bedst dækket 
ind, mens de fleste andre lande kun 
tilbyder få muligheder. Der er almin­
delig enighed om, at Fællesskabet 
generelt er underforsynet med børne-
pasningsfaciliteter. 
I Danmark, Irland, Italien og Det For­
enede Kongerige er en kvinde, der 
ønsker at komme i arbejde igen, ikke 
automatisk berettiget til støtte, og 
hun vil kun modtage hjælp, såfremt 
hun er en enlig moder. I så fald vil 
hun have ret til en række andre for­
mer for bistandshjælp. I andre EF-
lande tilbydes forskellige uddannel­
ses- og omskolingsforanstaltninger. 
De selvstændige 
Selvstændige, som går konkurs, 
har ikke ret til nogen ydelse i 
Belgien, Grækenland, Italien, Lu­
xembourg og Portugal. I andre med­
lemsstater kan de få økonomisk 
hjælp, deltage i uddannelseskurser 
og få hjælp til at finde arbejde lige­
som enhver anden arbejdsløs, forud­
sat at de er villige til at arbejde som 
ansatte. 
-75-
76 Kapitel $ «• Foranstaltninger med henblik på social og erhvervsmassslg Integration 
Kapitel $ ~ Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Kapitel 6 Social beskyttelse: økonomiske 
betragtninger 
Social­
beskyttelsens 
beskaffenhed 
og grundlag 
Socialbeskyttelsen tilsigter at be­
skytte husstandene mod risikoen 
for, at der ikke er penge nok til at 
skaffe det minimum af varer og tje­
nesteydelser, der er nødvendigt for at 
føre et menneskeværdigt liv, til at 
give dem adgang til behandling og til 
at opretholde deres levestandard i til­
fælde af, at husstandens sædvanlige 
indtægtskilde bortfalder. Indkomst­
tab kan skyldes alderdom, invaliditet, 
sygdom, arbejdsløshed og familie-
forpligtelser — dvs. de "sociale risi­
ci", som socialsikringen skal beskyt­
te imod. 
Den sociale beskyttelse har således 
til formål at "sikre mennesker mod 
nød" — for at bruge Sir W. Beverid-
ges berømte ord—når sådanne risici 
opstår. Dette gør den ved hjælp af 
kontante ydelser og naturalieydelser. 
De kontante ydelser har tre funktio­
ner, nemlig som: - erstatningsindkomster, såfremt 
de skal kompensere for tab af 
erhvervsindtægter, i form af sy­
gedagpenge, alders- og invalide­
pension, arbejdsløshedsunder­
støttelse; 
- supplerende indkomster, såfremt 
de har til formål at hjælpe med at 
betale visse udgifter, navnlig bo­
ligudgifter eller udgifter i forbin­
delse med børn; 
- bistandshjælp, såfremt de udgør 
fattige personers subsistens­
grundlag. 
Naturalieydelserne omfatter samfun­
dets betaling af læge- og medicinud­
gifter, uddeling af fødevarer eller for­
skellige former for støtte til opnåelse 
af beskæftigelse. Ved at stå for disse 
ydelser spiller socialbeskyttelse en 
kompleks rolle i samfundet, idet den 
varetager tre grundlæggende funk­
tioner: 
- den klassiske forsikringsfunk-
tion, idet der ikke nødvendigvis 
kan forsikres mod alle sociale ri­
sici på et frit forsikringsmarked; 
- opsparingsfunktionen, som bi­
drager til at sprede forbrugsmu­
lighederne over hele livsforløbet; omfordelingsfunktionen, hvorved 
en del af de mest velstillede hus­
standes indkomster overføres til 
de dårligst stillede, nemlig ved at 
give sidstnævnte ret til ydelser 
uden at have betalt de bidrag el­
ler skatter, som finansierer ydel­
serne. 
Disse tre funktioner er meget vanske­
ligere at holde ude fra hinanden i 
praksis end i teorien, og derfor er 
intet socialt beskyttelsessystem 
strengt begrænset til de risici, som 
den private forsikringssektor ikke 
kan dække. Funktionerne overlapper 
dog ikke hinanden lige meget i alle 
lande, og forskellen afspejler det på­
gældende systems historiske udvik­
ling. 
Blandingen af de tre funktioner be­
virker, at socialbeskyttelsessyste­
merne ofte opfattes som værende i 
konkurrence og endog i konflikt med 
de private foranstaltninger til beskyt­
telse mod sociale risici. Men det er 
netop de begrænsninger og mangler, 
der præger de øvrige mulige dæk-
ningsformer (selvbeskyttelse gen­
nem individuel opsparing, famili­
estøtte og privat forsikring), der 
udgør grundlaget for den sociale be­
skyttelse. 
-77-
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Selvbeskyttelsens 
utilstrækkeligheder 
Selvbeskyttelse opnås ved indivi­
duel opsparing. Den pågældende 
sparer en del af sin indkomst op for 
at sikre sig økonomisk og være i 
stand til at klare eventuelle negative 
økonomiske følger af sygdom, inva­
liditet, arbejdsløshed, pensionering 
samt familiemæssige forpligtelser. 
Denne form for beskyttelse synes ved 
første øjekast at være den naturligste 
og mest hensigtsmæssige. Den hviler 
på den enkeltes ansvar, idet enhver 
handler, som han synes, han bør gøre 
ud fra sin egen risikoopfattelse. Men 
denne form for beskyttelse har store 
ulemper, som berettiger til indførelse 
af et socialbeskyttelsessystem. 
For det første er det kun de personer 
og husstande, der har tilstrækkelige 
ressourcer til at kunne spare op, der 
kan beskytte sig selv. Dvs. at jo større 
indtægter de har, des bedre bliver de 
beskyttet. En lavindkomsthusstand 
har en ringe eller slet ingen opspa-
ringsevne, selv om det netop er denne 
gruppe, der er mest udsat, og som vil 
blive hårdest ramt, hvis der sker no­
get. Socialbeskyttelsens hovedberet­
tigelse er således, at der aldrig er nøje 
overensstemmelse mellem behov og 
indkomst. 
Selv personer, der har midlerne, er 
ikke nødvendigvis i stand til at be­
skytte sig rigtigt. De kan ikke klart 
forudse de risici, de vil stå over for i 
en måske fjern fremtid, har måske 
svært ved at tro, at disse risici vil 
ramme dem selv, og undervurderer 
ofte deres omfang: sygdommenes 
hyppighed og alvor, faren for at blive 
invalid og graden af invaliditet, faren for at få et handicappet barn, længden 
af en arbejdsløshedsperiode osv.. 
Mange har særlig tendens til at un­
dervurdere deres levetid og dermed 
også længden af deres liv som pen­
sionister. Endvidere er der nogle, der 
lever helt i nuet og ikke tænker på 
deres fremtidige liv og behov. 
Grænserne for 
familiestøtten 
Selv om familiesammenholdet 
har tendens til at blive meget 
mindre, hjælper familien som regel 
fortsat sine medlemmer i ikke ubety­
delig grad. Men rent bortset fra, at 
denne form for støtte pr. definition 
ikke eksisterer for enkeltpersoner 
uden familie, udgør familien en alt 
for lille enhed til at kunne klare de 
store risici (alvorlig eller kronisk 
sygdom, langtidsledighed) eller en 
kombination af risici (begge ægte­
fællers arbejdsløshed, ulykker, ind­
stilling af bedriftens eller familiefir­
maets virksomhed osv.). 
Endvidere gør den økonomiske ud­
vikling det vanskeligere at benytte 
sig af de traditionelle former for fa­
miliemæssig eller lokal støtte. Da 
den økonomiske udvikling bygger på 
arbejdstagernes øgede mobilitet, som 
er nødvendig for at fordele ressour­
cerne, kræver den indførelse af andre 
former for støtte: det er ikke længere 
de voksne børn, der sørger for deres 
gamle forældre, det er ikke længere 
naboerne, der hjælper invalide eller 
arbejdsløse, hvis de familiemæssige 
bånd slækkes på grund af lange 
afstande, og hvis det er vanskeligt at 
knytte bånd til naboerne på grund 
af mange flytninger i livets løb. Ændringerne i familiestrukturerne 
og den stigende erhvervsfrekvens 
blandt kvinder arbejder i samme ret­
ning. 
Det private 
forsikringsmarkeds 
mangler 
Iforhold til de tidligere nævnte be-
skyttelsesformer har privat forsik­
ring den fordel, at den har et bredere 
grundlag, som gør det muligt at for­
dele de tab, nogle af de forsikrede 
lider, på samtlige forsikrede. Men der 
er grænser for, hvad der kan opnås 
ved forsikring. 
Forsikringsselskaberne står for det 
første over for fænomenet informa­
tionens asymmetri. Dette udtryk 
dækker det forhold, at de ikke så godt 
som deres potentielle kunder kender 
sandsynligheden for, at disse vil 
komme til at befinde sig i situationer, 
som de er forsikret imod, undtagen 
hvis det er rene tilfældigheder, der er 
på spil. De forsikrede kan faktisk 
over for deres forsikringsselskab 
skjule de risici, de er udsat for, eller 
den adfærd, de vil tillægge sig fra det 
tidspunkt, hvor de er forsikrede. Det­
te gælder i særlig grad dækningen af 
arbejdsløshed eller af udgifter i for­
bindelse med familieforpligtelser. 
Forsikringsmekanismerne egner sig 
ikke til at dække sådanne begivenhe­
der, for hvis forsikringen er frivillig, 
vil den navnlig tiltrække de personer, 
der er særlig udsat for at blive ar­
bejdsløse, eller dem, der har planer 
om at få børn. Derimod er personer, 
der har fast arbejde, eller som ikke 
tænker på at få børn, ikke særlig mo­
tiverede for at tegne nogen forsikring 
-78 
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
overhovedet. Derfor bliver det umu­
ligt for selskaberne at fastsætte deres 
takster, da de ikke på forhånd kender 
omfanget af den risiko, deres poten­
tielle kunder løber. 
Ganske vist vil en pligt til at forsikre 
sig sætte en stopper for denne form 
for beregninger fra kundernes side og 
gøre det muligt for forsikringsselska­
berne ud fra en helhedsbetragtning at 
forudse de forsikringsbeløb, de vil 
komme til at udbetale. Men samtlige 
selskaber vil forsøge at tiltrække de 
personer, der synes at være mindst 
udsat for de dækkede risici. Er der 
tale om forsikring mod sygdom, vil 
de f.eks. søge at sikre unge og sunde 
personer (som for dem udgør "gode 
liv") frem for ældre personer eller 
personer, hvis liv er præget af syg­
dom (de såkaldte "dårlige liv"). 
Ganske vist kan man ved lov tvinge 
selskaberne til at forsikre enhver, der 
ønsker det. I så fald vil forsikrings­
selskaberne fastsætte præmierne ef­
ter de forsikredes personlige karakte­
ristika, ikke blot for at dække de 
forskelle i udbetalingerne, de forven­
ter, men ligeledes for at virke af­
skrækkende. Da forsikringsselska­
berne umuligt på forhånd kan vide, 
hvilken risiko en ny kunde repræsen­
terer, tilskyndes de af forsigtigheds-
hensyn til gennem prohibitive præ-
mier at afskrække dem, der 
mistænkes for at være dårlige liv. 
Markedskræfterne kan i sådanne til­
fælde føre til samfundsmæssigt uac­
ceptable situationer, hvori nogle i 
praksis er afskåret fra at tegne en 
forsikring mod de risici, som de er 
særlig udsat for. 
Det, der er kendetegnende for en so­
cialbeskyttelsesordning og adskiller den fra den private forsikring, er, at 
alle har pligt til at tegne en forsikring, 
at forsikringsselskaberne ikke må af­
vise en forsikringsanmodning, og at 
de ikke må lade præmierne afhænge 
af, hvilken risiko der er knyttet til den 
enkelte person. Disse tre kendetegn 
er uadskillige: hvis man ikke ønsker, 
at bidragene skal variere efter den 
individuelle risiko, må der nødven­
digvis være pligt til at tilslutte sig 
ordningen. Var dette ikke tilfældet, 
kunne de "gode liv" blive fristet til 
ikke at tegne forsikring, og ordnin­
gen ville da komme ud af balance. 
Ydre faktorer 
Teoretisk set er der et andet for­
hold, der retfærdiggør socialbe­
skyttelsessystemerne, nemlig tilste­
deværelsen af ydre faktorer. Herom 
taler man, fordi de netop ligger uden 
for markedet og er et resultat af sam­
spillet mellem virksomheder og er­
hvervsdrivende, for hvilket der ikke 
er nogen markedspris. Således udgør 
overførelsen af smitsomme sygdom­
me og den kriminalitet, der er knyttet 
til arbejdsløshed og fattigdom, "ydre 
forhold, der påvirker økonomien ne­
gativt". Derimod er sociale ydelser 
med til at forbedre den eksterne øko­
nomi ved at give fordele, der ikke 
alene berører de direkte modtagere af 
ydelserne, men også bidrager til at 
forbedre hele befolkningens sund­
hedstilstand (gratis lægebehandling) 
til at fremme den sociale fred og sam­
hørighed og indirekte forebygge kri­
minalitet (bistandshjælp, arbejdsløs­
hedsunderstøttelse), til at fremme 
arbejdskraftens mobilitet (arbejds­
løshedsunderstøttelse og aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger) og 
forbedre fødselstallet (børnetilskud). 
Den sociale beskyttelse fremstår så­
ledes som en serviceskabende meka­
nisme til fordel for ikke alene enkelt­
personer, men hele befolkningen. 
Derfor er det berettiget, at myndighe­
derne stiller krav om tilslutning, og at 
finansiere den sociale beskyttelse 
gennem sociale bidrag og skatter. 
Fordelene 
ved en kollektiv 
forvaltning af risici 
Hertil kommer den fordel, der er 
ved en kollektiv forvaltning af 
sociale risici, der giver stordriftsfor­
dele samt færre udgifter til at oplyse 
dem, der er omfattet af ordningen. 
Dels er forvaltningen af socialbe­
skyttelsessystemerne mindre om­
kostningstung på grund af det for­
holdsvis lille antal institutioner, der 
er involveret, og på grund af mulig­
heden for at rationalisere inden for 
administrationen og de manglende 
udgifter til markedsføring. 11991 ud­
gjorde driftsomkostningerne under 
4% af de samlede ydelser, der blev 
udbetalt i hele Fællesskabet (se 
graf 12). 
Dels har socialbeskyttelsen for de be­
skyttede personer den fordel, at den 
er enkel. Forvaltningen af en langsig­
tet opsparing og valget af et forsik-
ringsprodukt, der er tilpasset en be­
stemt husstands behov, indebærer 
beslutninger, der er langt mere kom­
plekse end dem, de fleste husstande 
er vant til at træffe. Det vil som regel 
være for dyrt at søge den nødvendige 
rådgivning hos sagkundskaben, og 
ftMBWWWtWWWW^^ 
79 
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
udgiften vil tilsvarende reducere de 
beløb, der er til rådighed for en indi­
viduel beskyttelse. 
Socialbes­
kyttelsens 
økonomiske 
følger 
Den indbyggede effektivitet i de 
nationale socialbeskyttelsessy­
stemer, der er nævnt ovenfor, bliver 
kun sjældent benyttet som argument 
i den offentlige debat om socialsik­
ring. Denne koncentrerer sig især om 
de følger, den sociale beskyttelse kan 
have for resten af økonomien. Den stadig større plads, socialbeskyt-
telsesindtægter og -udgifter indtager 
i samfundsøkonomien i Fællesska­
bets medlemsstater, er klart et af de 
vigtigste fænomener i disses økono­
miske udvikling i det 20. århundrede. 
De store summer, der er tale om, 
giver anledning til mange overvejel­
ser, kritikpunkter og reformforslag, 
som er vidt forskellige, afhængigt af 
hvilke samfundsgrupper eller politi­
ske partier de stammer fra. De offent­
lige myndigheder har store vanske­
ligheder med at vælge de midler, der 
kan standse udgifternes automatiske 
tendens til at vokse hurtigere end ind­
tægterne, også ved uændret lovgiv­
ning. Og problemerne vil formentlig 
blive større med de fortsat høje ar­
bejdsløshedstal, den stigende efter­
spørgsel efter lægebehandling og det 
stigende udbud af og prisniveau for 
lægebehandling og især befolknin-
12 Driftsomkostninger for socialbeskyttelsessystemer I forhold 
til de samlede ydelser, 1980 og 1991 
Total <%) 
12 r 
9 r-
6 Y 
3 k T 12 
•\ 9 
DK D B E12 GR NL I UK IRL gemes aldring, som påvirker sund­
hedsudgifterne og udgifterne til al­
derspension meget. Derfor er det af 
interesse at se på de økonomiske føl­
ger af finansieringen og ydelserne. 
Finansiering af 
socialbeskyttelsen 
Socialbeskyttelsesudgifterne fi­
nansieres hovedsagelig ved di­
rekte skatter og socialsikringsbidrag. 
Udgifternes hurtige vækst er en af 
hovedårsagerne til det øgede skatte­
tryk. I øvrigt giver finansieringen ved 
hjælp af socialsikringsbidrag, som 
udgør hovedparten af indtægterne i 
de fleste lande, anledning til nogen 
kontrovers og kritik. 
Stigninger i skatten 
og de sociale bidrag 
Blandt de problemer, der rejser 
sig på grund af forøgelsen af de 
sociale bidrag og skatterne, er det 
faren for en svækkelse af den produk­
tive indsats og tilskyndelsen til svig 
og skatteunddragelser, der nævnes 
oftest. 
En økonomisk analyse viser, at for så 
vidt angår tilskyndelsen til at arbejde 
kan en forøgelse af skatter og sociale 
bidrag fremkalde to modsatte virk­
ninger: erstatning af arbejde med 
fritid, hvilket sker, såfremt en ned­
sættelse af nettoindkomsten efter 
skatter og sociale bidrag fører til kor­
tere arbejdstid, eller det modsatte, en 
indkomstmæssig virkning, såfremt 
dette fører til en større arbejdsmæng­
de for at opveje det tab af nettoind-
80 
Kapitel S - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Nettoløn og arbejdsomkostninger i medlemsstaterne 
I tabel 21 og 22 vises sammensætningen af en virksomheds samlede omkostninger ved at ansætte 
en ufaglært arbejder i fremstillingsindustrien i hver enkelt medlemsstat. Tallene er fundet ved at 
sammenholde to EUROSTAT-statistikker: 
- Arbejdsomkostningsundersøgelse for 1988, som viser strukturen i arbejdsomkostningerne og navnlig, 
hvor stor en andel de af arbejdsgiveren betalte socialsikringsbidrag og bruttolønningerne udgør, 
- Statistikker over nettoindtjeningen, som er resultat af en teoretisk beregning foretaget af de nationale 
statistiske institutter for at vise beskatningens indvirkninger på ufaglærte arbejderes indtjening målt efter 
lønniveau og familiemæssige situation. 
Kombinationen af disse to kilder gør det muligt fuldstændigt at opsplitte udgiften ved at beskæftige 
en ufaglært arbejder, idet der navnlig sondres mellem: 
- socialsikringsudgifier, der bæres af arbejdsgiveren, afhængig af om de er lovpligtige på den ene side 
eller overenskomstmæssige (fastsat i en kollektiv overenskomst), kontraktlige (fastsat i en virksomheds­
aftale) eller frivillige på den anden side; 
- lønmodtagerbidrag til social sikring', 
- indkomstskat, der beregnes ud fra den forudsætning, at lønnen udgør den eneste indtægtskilde, og at der 
ikke er særlige omstændigheder, der kan begrunde en skattelettelse, bortset fra den familiemæssige 
situation. Når lønmodtageren er familiefader, skal de børnetilskud, han modtager, trækkes fra skatten; 
- øvrige arbejdsrelaterede omkostninger, naturalieydelser, refusion af rejseomkostninger, virksomhe­
dernes udgifter til lægetjenesten og den sociale tjeneste, udgifter til uddannelse samt eventuelle andre 
skatter på lønnen efter fradrag af de modtagne tilskud; 
- lønmodtagerens disponible nettoløn. 
Situationen er meget forskellig fra land til land. Af en samlet omkostning for virksomheden på 
100 modtager den gennemsnitlige belgiske, tyske eller nederlandske ufaglærte arbejder mindre 
end 45 i form af nettoløn, såfremt han er ugift. Den danske, franske, irske eller italienske ufaglærte 
arbejder får lidt over 50, den græske, luxembourgske og portugisiske ca. 60 og den spanske og 
britiske 62. 
For en gift ufaglært arbejder med to børn, hvis hustru ikke arbejder, er nettoindtjeningen større 
på grund af skattefradrag og børnetilskud. Nettoindtjeningen er mindst i Nederlandene (knap 53% 
af arbejdsomkostningerne), i Belgien, Tyskland og Italien (56-58%), den ligger mellem 61% og 
65% i Frankrig, Irland, Portugal og Danmark og er størst i Spanien (67%) og Det Forenede 
Kongerige (70%) og navnlig Luxembourg (knap 80%). 
De overenskomstmæssige, kontraktmæssige eller frivillige bidrag er særlig store i Irland, Neder­
landene, Det Forenede Kongerige og Tyskland. Frankrig udgør et særligt tilfælde, idet de bidrag, 
der formelt defineres som overenskomstmæssige, i virkeligheden er lovpligtige for samtlige 
lønmodtagere, som enten skal betale dem helt (arbejdsløshedsforsikring) eller delvis (mindstesat­
ser for tillægspensionsordningerne). 
-81-
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger! 
Tabel 21 Skat og sociale bidrag i % af de samlede arbejdsomkostninger, 1988 
(gennemsnitsløn for en ugift ufaglært arbejder i fremstillingsindustrierne) 
Arbejds­
giverbidrag 
lovpligtige 
overenskomst­
mæssige, 
kontraktlige, 
frivillige 
Lønmodtager­
bidrag 
Indkomstskat 
Andre 
omkostninger 
Disponibel 
nettoløn 26.7 
0.8 
9.3 
17.9 
0.9 DK 
2.8 18.4 
0.2 
1.7 
42.8 
0.8 3.1 
13.7 
17.6 
2.3 GR 
19.0 
1.0 
11.9 
6.3 
1.0 F<1> IRL<1> L NL(1) P UK<1) EUR12 
23.6 19.2 8.7 32.3 13.8 15.8 
1.6 
4.6 
7.6 
0.1 8.5 
11.6 
4.2 
4.0 
44.4 51.7 
100.0 100.0 44.9 60.8 62.5 52.5 6.2 
6.3 
25.0 
3.1 
50.7 1.2 
5.9 
12.0 
-2.9 0.3 
10.3 
13.6 
1.2 7.1 
20.0 
10.6 
3.5 
51.5 60.8 43.0 
100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 19.1 
2.0 
8.4 
5.7 
5.5 7.3 
4.2 
7.7 
16.4 
2.6 
59.3 61.8 
100.0 100.0 Samlet arbejds­
omkostning 
Notes De øvrige omkostninger omfatter naturalieydelser, udgifter til erhvervsuddannelse, de øvrige sociale udgifter og indkomstskat, minus tilskud 
l Kommissionens skøn 
mArbejdsomkostningerfor ufaglærte og faglærte arbejdere — disponibel nettoløn for ufaglærte arbejdere 
Kilde: Fællesskabsundersøgelse af arbejdsomkostningerne 1988, bind 1: Hovedresultater, EUROSTAT, serie 3C, 1992 
Ufaglærte arbejderes nettoindtjening i Fællesskabets fremstillingsindustrier, 1991, EUROSTAT, serie 3C, 1992 18.5 
3.8 
10.2 
13.2 
2.0 
52.3 
100.0 
komst, der er en følge af de højere 
skatter og sociale bidrag. 
Trods mange teoretiske og empiriske 
undersøgelser er det ikke klart, hvil­
ken af de to virkninger der er mest 
udbredt. Reaktionerne kan svinge 
meget fra person til person. De fleste 
mener, at tilskyndelsen til at erstatte 
arbejde med fritid er størst i højind­
komsthusstandene, navnlig for kvin­
derne, såfremt ægtefællers indkom­
ster sambeskattes. Derimod vil 
enhver formindskelse af købekraften 
på grund af stigende skatter eller bi­
drag være tilbøjelig til at tilskynde 
personer med lav indkomst til at ar­
bejde mere. 
Fristelsen og tilskyndelsen til at begå 
svig og skatteunddragelse er større, jo højere skatte- og bidragssatserne 
er. Denne effekt forstærkes derfor, 
hver gang skatterne eller de sociale 
bidrag sættes op. Blandt de meget 
udbredte fremgangsmåder, som di­
rekte vedrører den sociale beskyttel­
se, kan nævnes sort arbejde, som gi­
ver den, der udfører det, mulighed for 
at opnå ubeskattede hoved- eller 
biindtægter. Udføres det sorte arbej­
de i stedet for regulært lønnet arbej­
de, sparer arbejdsgiveren de sociale 
bidrag. Jo større forskellen er mellem 
den nettoløn, der faktisk oppebæres 
af den ansatte, og arbejdsgiverens 
samlede omkostninger ved at få ud­
ført arbejdet, jo større er parternes 
interesse i sort arbejde. 
Men de manglende indbetalinger af 
skat og sociale bidrag er dog ikke helt uden konsekvenser for de pågælden­
de, som ikke kan modtage erstat-
ningsydelser, når de ophører med at 
arbejde (i tilfælde af sygdom, invali­
ditet eller pensionering). Frygten for 
beskæring af denne ret til ydelser, 
hvis størrelse direkte afhænger af de 
bidrag, der er indbetalt af den ansatte 
eller hans arbejdsgiver, er tilbøjelig 
til at sætte en grænse for det sorte 
arbejde. Men denne afskrækkende 
virkning svækkes noget af, at samtli­
ge socialbeskyttelsessystemer opere­
rer med ydelser, der ikke er bidrags­
afhængige, men finansieres over 
skatten. Disse ydelser giver dem, der 
har behov for det, et mindstemål af 
beskyttelse i form af garanteret mind­
steindkomst og mulighed for gratis 
lægebehandling o.lign. I denne for­
bindelse får forholdet mellem 
82 
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Tabel 22 Skat og sociale bidrag i % af de samlede arbejdsomkostninger, 1988 
(gennemsnitsløn for en ufglært arbejder i fremstillingsindustrierne, gift, 
med 2 børn og en ikke-erhvervsaktiv hustru) 
E F<1> IRL<1> I B DK GR L NL{1) P UK<1) EUR12 
Arbejds­
giverbidrag 
lovpligtige 26.7 
overenskomst­
mæssige, 
kontraktlige, 
frivillige 
Lønmodtager­
bidrag 
Indkomstskat 13.9 34.7 9.0 6.3 2.8 18.4 19.0 23.6 19.2 8.7 32.3 13.8 15.8 19.1 7.3 18.5 
0.8 
9.3 0.2 3.1 1.0 1.6 8.5 6.2 1.2 0.3 7.1 2.0 4.2 3.8 
1.7 13.7 11.9 4.6 11.6 6.3 5.9 10.3 20.0 8.4 7.7 10.2 
3.7 0.0 16.6 10.0 1.7 5.5 4.4 13.6 8.1 
-5.3 -3.0 -6.0 -0.6 -5.3 -2.3 -4.1 -7.2 -4.5 -3.2 -5.8 -4.1 
0.9 0.8 2.3 1.0 0.1 4.0 3.1 -2.9 1.2 3.5 5.5 2.6 2.0 Børnetilskud -8.0 
Andre 
omkostninger 
Disponibel fi5 5fi5 M8 670 62Q 614 576 799 526 63 8 704 615 
nettoløn 
Samlet 
arbejds- loo.o loo.o loo.o 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 100.0 
omkostning 
Noter og kilder: se tabel 21 
bidragsafhængige og ikke-bidragsaf-
hængige ydelser en afgørende betyd­
ning. 
Socialbeskyttelse 
og underskuddet på 
de offentlige 
finanser 
Socialbeskyttelsen fremstilles 
ofte som medansvarlig for de 
voksende underskud på de offentlige 
budgetter, som har præget flere af 
EF-medlemsstaterne siden udgangen 
af 70'erne. Det er helt klart, at fi­
nansieringen af socialbeskyttelsen 
påvirker de offentlige finanser direk­
te i de lande, hvor den er integreret i 
statens eller kommunernes budget. 
Men der er tillige en indirekte påvirk-13 Arbejdsomkostninger og sociale bidrag for ufaglærte 
arbejdere I fremstillingsindustrien, 1988 
ECU pr. måned 
2400 r 
2000 h 
1600 h 
1200 Y 
800 h 
400 -i 2400 
H 2000 
1600 
1200 
800 
400 
-83-
Kapitels « Social beskyttelse: økonomiske betragttiiiiSrW§ 
14 Gennemsnitlig arbejdsomkostning pr. time i 
fremstillingsindustrierne og socialbeskyttelsesudgifter pr. 
Indbygger i medlemsstaterne, 1990 
25 r Arbejdsomkostning (ECU pr. arbejder) n 25 
20 
15 
10 •D 
..•E12 <B »NL 
•F 
•L OK, 
IRL _ ••E •UK 
•GR 
•P 20 
15 
10 
^ 5 
Q I I I I I i li il mi I I A li nil | I I I ml, nli ,1, tnli.J l—l 1 i In il I I Q 
0 1000 2000 3000 4000 5000 6000 
Sociafeeekyttelsesudgifter (ECU pr. indbygger) 
15 Ændring i socialbeskyttelsesudgifter ekskl. 
arbejdsløshedsunderstøttelse og væksten i eksporten, 
1980-1991 
% ændring i eksporten 1980-1991 160 
140 
120 
100 
80 
60 
40 
20 •P 
«(RL 
•O 
•DK 
«B/L •NL 
•GR 
•UK 160 
A 140 
H 120 
H 100 
H 80 
A 60 
H 40 
20 
GR 1980-1990 
-20246 
Ændring i socialbeskyttelsesudgifter {% af BNP) 10 ning i de lande, hvor den sociale be­
skyttelse varetages af uafhængige or­
ganer. Dels fordi myndighederne 
måske har kunnet presses til at yde 
tilskud til visse ordninger for at 
mindske underskuddene, dels fordi 
staten i de lande, hvor de stigende 
socialbeskyttelsesudgifter har med­
ført stigende bidrag til disse uafhæn­
gige organer, måske har valgt at op­
tage lån for at dække sine egne 
udgifter for at undgå en forøgelse af 
skatterne samtidig med en forøgelse 
af bidragene. 
Denne påstand skal dog ikke tages 
helt for pålydende. F.eks. er der 
blandt de lande, hvis offentlige un­
derskud er vokset i 80'eme, nogle, 
for hvilke det er lykkedes at holde 
væksten i socialbeskyttelsesudgifter-
ne i ave. Som eksempel kan nævnes 
Belgien, som er den af medlemssta­
terne, der har haft den laveste vækst 
i gennemsnitsbidragene pr. indbyg­
ger i faste priser (se kapitel 3, graf 3), 
samtidig med en markant stigning i 
budgetunderskuddet. Underskuddet 
på statsbudgettet skyldes i lige så høj 
eller højere grad den økonomiske 
stagnation og den høje effektive rente. 
Mere generelt kan bemærkes, at den 
sociale beskyttelses omfordelende 
karakter bliver stadig tydeligere, og 
arbejdstagerne er i stadig højere grad 
klar over, at den sociale beskyttelse 
finansieres af deres egne indtægter. I 
lang tid var dette fænomen delvis 
skjult af, at arbejdsgivernes sociale 
bidrag var hovedfinansieringskilden 
for den sociale beskyttelse. Selv om 
disse bidrag kunne betragtes om en 
del af lønnen, havde arbejdstagerne 
generelt ikke så meget imod denne 
omfordelingsmekanisme og var 
tilbøjelige til at acceptere de bidrag 
84 
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Forholdet mellem socialbeskyttelsesudgifter, 
beskæftigelse og arbejdsløshed 
16 Ændring i beskaftigelse og sociatbeskyttelsesudglftei 
et<*W. artoeklstashedsunderstøttelse, 1980-1991 
% awdring I bnhnfttøoloon t 20 
10 
•GR •UK 
«I •E12 «O 
•OK 
HM. 20 
15 » 2S 30 
SodatoeakytMaMudgHter (% af BNP. gennemsnit 1990-1991) 17 Ændring I beskæftigelse og andring i 
socialbeskyttelsesudgifter ekskl. 
arbejdsløshedsunderstøttelse, 1980-1991 
% »ndflng i beskatfllgelsan 
•P 
10 r 
•D 9** 
•B ** 
«OK 
i i i —i •GR 
i i i « • • • 
•IRL 
•4-2 0 2 4 6 8 10 12 
Ændring I sodaltoskyttoteesudgHter (% af BNP) 
18 Arbejdsløshed og socialbeskyttelsesudgifter ekskl. 
arbejdsløsnedsunderstøttelse, 1983-1991 
^ g*Wwnsn»llgart»»|d^«he<i 1988-1901 (%) 
li lifitl 
•o« 1 20 
M;;-
Mt 
'I •Ett'ft <F «NL 
•P 
•O 10 
H 5 
15 20 25 30 
SoddbnlcyttuhMudumnf (% af BNP, genrwman« tor 1963-1091 ) 19 Ændring I arbejdsløshed og I 
socialbeskyttelsesudgifter ekskl. 
arbejdsløshedsunderstøttelse, 1983-1991 
2 [Ændring lan^«jdslMtMd(%} 
•:< f •DK 
•E12 &*: 
•o •UK 
•e 
OR1M3.1M0 •NL 
•i 
•4 -3 -2-10 1 2 3 4 
Ændring I «odalbeakynelMn f% af BNP) 
ttMffMMfMMfMMf^^ wwtwwwurøwruwu 
-55-
Kapitel 6 ~ Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Socialbeskyttelse, konkurrenceevne, beskæftigelse og arbejdsløshed 
Socialbeskyttelsens indvirkning på konkurrenceevne og jobskabelse er kilde til diskussioner blandt såvel akademikere som politikere. 
Diskussionerne bliver særlig intense i nedgangs- eller stagnationstider, når nedgangen i antallet af arbejdspladser formindsker statens 
indtægter og fører til øgede udgifter (f.eks. til arbejdsløshedsunderstøttelse eller førtidspensionering). Ud over den politiske 
vanskelighed ved at få arbejdsgivere og/eller arbejdstagere til at acceptere stigende skatter eller sociale bidrag er det vigtigt at sikre, 
atudgifterne til finansiering af den sociale beskyttelse ikke øger produktionsomkæmingeme formeget tU skade for korAainenceevnen. 
Navnlig kan det hævdes, at da socialbeskyttelsesordninger i almindelighed finansieres ved at beskatte brugen af arbejdskraft, kan de 
føre til en stigning i den relative pris på denne produktionsfaktor, som alt andet lige vil være tilbøjelig til at gøre den økonomiske 
vækst mindre arbejdskraftintensiv. 
Selv om deter vanskeligt at gennemføre teoretiske analyser på grund af vanskeligheden ved at udtænke og formulere alternativer til 
sociale overførsler til syge, handicappede, arbejdsløse og pensionister og til den kollektive finansiering af sundhedsudgifter, er det 
alligevel muligt at foretage sammenligninger mellem medlemsstaterne. 
Det kan ses, at en sammenhængende og afbalanceret udvikling af økonomien og den sociale beskyttelse hverken deader et lands 
konkurrenceevne eller jobskabelsen. Graf 15 viser forholdet mellem socialbeskyttelse og konkurrenceevne, idet konkurrenceevnen 
måles ved væksten i eksporten. Sammenligningerne gælder for perioden 1980 til 1991, det seneste år, for hvilket der foreligger 
oplysninger om socialbeskyttelsesudgifter (bortset fra Grækenland, for hvilket oplysningerne kun går til 1990). Sammenligningerne 
viser ingen sammenhæng mellem de to variabler og slet ikke, at landene med små socialbeskyttelsesudgifter har haft større succes 
med eksporten end andre. Væksten i eksporten synes ej heller at have sammenhæng med det gennemsnitlige udgiftsniveau i 80'eme. 
Et lands konkurrenceevne hænger til en vis grad sammen med dets evne til at skabe jobs. Graf 16 viser forholdet mellem væksten i 
beskæftigelsen mellem 1980 og 1991 og socialbeskyttelsesniveauet i samme periode. Der er ikke meget, der tyder på, at social 
beskyttelse påvirker jobskabelsen negativt. Grafen viser mange forskellige kombinationer mellem stigende beskæftigelse og 
socialbeskyttelsesniveau i Fællesskabet og navnlig forholdsvis større beskæftigelsesstigninger i lande som Portugal og Nederlandene, 
som har meget forskellige niveauer for social beskyttelse. Den samme manglende sammenhæng er ligeledes tydelig, hvis man ser på 
udviklingen i de sociale udgifter og ikke på niveauet for udgifterne (graf 17). 
Der er ej heller et klart forhold mellem socialbeskyttelsesniveau og arbejdsløshed. I graf 18 sammenlignes de gennemsnitlige 
socialbeskyttelsesudgifter mellem 1983 og 1991 med den gennemsnitlige arbejdsløshed i samme periode. Selv om der ikke er tegn 
på et negativt forhold mellem social beskyttelse og arbejdsløshed, og således intet bevis for, at et lavt socialbeskyttelsesniveau hænger 
sammen med høj arbejdsløshed, er det slående, at der ikke findes noget land med både en stor arbejdsløshed og et højt socialbeskyt­
telsesniveau. 
Men disse indikatorer siger ikke noget om, hvorvidt der er en forbindelse mellem virksomhedernes udgifter til socialbesky ttelsesbidrag 
og deres resultater på markedet. En sådan forbindelse har flere aspekter, som alle kan påvirke virksomhedernes konkurrenceevne 
direkte eller indirekte. Konkurrenceevne kan påvirkes af så forskellige forhold som produktivitet, individuelle elementer i den 
generelle ornkostningsstruktur, endelige prisniveauer, forholdet mellem ansatte og ledere osv. Det, at der findes en socialbeskyttel­
sesordning, som virksomheder skal bidrage til, kan have den virkning, at den ikke-lønmæssige del af arbejdsomkostningerne forøges, 
men kan også forbedre de "sikre" arbejdstageres produktivitet og forholdet mellem ansatte og ledere i forbindelse med strategiske 
eller andre strukturomlægninger. 
Selv om der ikke kan drages endelige konklusioner med hensyn til forbindelserne mellem social beskyttelse, konkurrenceevne, 
beskæftigelse og arbejdsløshed ud fra denne korte sammenligning, synes det ikke, som om en høj grad af social beskyttelse er en 
hindring for den økonomiske udvikling. Men såfremt der indtræffer forandringer, som forrykker balancen mellem social beskyttelse 
og økonomisk styrke, og som mindsker et lands konkurrenceevne, vil en opretholdelse af beskæftigelsesniveauet og genoprettelsen 
af økonomien kræve en tilsvarende nedgang i produktionsomkostningerne pr. enhed og i den relative pris for arbejdskraft Hvis der 
kan opnås en tilstrækkelig reduktion gennem langsommere lønstigninger, hvilket skulle være muligt, vil der ikke være behov for at 
nedbryde socialbeskyttelsessystemet. I nogle tilfælde vil en alternativ metode til finansiering af social beskyttelse måske også gøre 
det muligt at mindske den relative pris på arbejdskraft og øge vækstens arbejdskraftindhold. 
Kommissionen har til hensigt nærmere at undersøge spørgsmålet om sammenhænge mellem eksistensen og finansieringen af 
socialbeskyttelse (i den bredeste betydning) og erhvervslivets konkurrenceevne med henblik på at finde frem til de elementer, der 
kan være afgørende for konkurrenceevnen. 
86 
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
og skatter, der blev indeholdt direkte 
i lønnen. Men konkurrencehensyn 
gør i dag, at man for at bremse ar­
bejdsomkostningernes udvikling sø­
ger yderligere finansiering i form af 
forhøjede lønmodtagerbidrag og 
statstilskud (se kapitel 3, graf 7). 
Lønmodtagerne—og folk i alminde­
lighed — tilskyndes således stadig 
mere direkte til at bruge en del af 
deres indkomst til at beskytte sig 
selv.I denne forbindelse er de under­
skud, der opstår i visse socialbeskyt­
telsessystemer, udtryk ikke alene for 
en konjunkturbestemt stagnation i 
økonomien, men også for de pågæl­
dende landes politiske problemer. 
Når et land gennem sit socialbeskyt­
telsessystem indfører mekanismer til 
omfordeling af indtægterne, er der 
nødt til at være almindelig enighed 
blandt befolkningen om, hvorledes 
dette skal opnås. 
Sociale bidrag og 
arbejdsomkostninger 
De sociale bidrag står i centrum 
for diskussionerne og kontro­
verserne om de økonomiske konse­
kvenser af de forskellige måder, 
hvorpå den sociale beskyttelse fi­
nansieres. Ud fra dette synspunkt er 
det særlig arbejdsgiverbidragene, der 
er genstand for kritik, navnUg i lande, 
hvor de spiller en stor rolle (Belgien, 
Tyskland, Spanien, Frankrig, Italien 
eller Nederlandene). To hoved­
spørgsmål rejser sig: spørgsmålet om 
de sociale bidrags betydning for ar-
bejdskraftomkostningerne og 
spørgsmålet om, hvorvidt de udeluk­
kende skal beregnes på grundlag af 
lønnen. De sociale bidrag fremstilles ofte 
som en ikke-lønmæssig arbejdsom­
kostning (non wage labour cost), som 
kan skade de virksomheder, der ud­
sættes for international konkurrence. 
Sammenligninger inden for Fælles­
skabet viser imidlertid, at der kun er 
en meget svag forbindelse mellem de 
samlede arbejdskraftomkostninger i 
et land og størrelsen af de sociale 
bidrag, enten der alene er tale om 
arbejdsgiverbidrag eller der er tale 
om arbejdsgiver- og lønmodtagerbi­
drag under ét (graf 13). I medlems­
stater med store sociale bidrag er de 
direkte lønninger forholdsvis lave 
(Spanien, Frankrig). Når virksomhe­
derne derimod kun betaler små socia­
le bidrag, udbetaler de højere lønnin­
ger, hvoraf lønmodtagerne betaler en 
større skat (Danmark). 
Men da arbejdsgiverbidragene er en 
del af arbejdsomkostningerne, kan en 
formindskelse af bidragene i første 
omgang nedbringe arbejdsomkost­
ningerne. Men om disse vil være la­
vere på længere sigt afhænger af, 
hvorledes det finansieringsminus, 
der opstår ved nedgangen i bidrage­
ne, afhjælpes, og af de ansattes og 
virksomhedernes reaktion på ned­
gangen. Men andre ord er der ingen 
simpel årsagsforbindelse mellem ni­
veauet for de sociale bidrag og de 
samlede arbejdsomkostninger. 
Der er dog en snæver forbindelse 
mellem arbejdsomkostningerne og 
størrelsen af den sociale beskyttelse, 
målt i gennemsnitsudgifter pr. ind­
bygger (graf 14). Det spørgsmål, der 
så rejser sig, er, hvilken forbindelse 
der er mellem disse to størrelser. Er 
arbejdsomkostningerne store på 
grund af udgifterne til social beskyt­
telse, uanset om disse er bidrags- el­ler skattefinansierede? Eller er udgif­
terne til social beskyttelse tværtimod 
høje på grund af den økonomiske 
udvikling, som giver sig udslag i et 
højt lønniveau og i øget behov for 
social beskyttelse? Sammenhængen 
mellem størrelsen af den sociale be­
skyttelse og arbejdsomkostningerne 
er i så fald blot udtryk for en anden, 
mere fundamental, sammenhæng 
mellem niveauet for den økonomiske 
udvikling og den sociale beskyttelse 
(se kapitel 3, graf 2). 
Såfremt socialbeskyttelsen udvikles 
på linje med et lands økonomiske 
styrke, vil den ikke skade landets 
konkurrenceevne. Er socialbeskyt­
telsens udvikling årsag til højere ar­
bejdsomkostninger, skulle man tro, 
at lande med en social beskyttelse på 
et højt niveau havde en ringe konkur­
renceevne og stor arbejdsløshed. 
Men det er ikke tilfældet i Fællesska­
bet. Der kan ikke spores nogen klar 
sammenhæng mellem på den ene 
side forholdet social beskyttel­
se/BNP og på den anden side forøgel­
sen af et lands eksport, og ej heller 
mellem det samme forhold og job-
skabelsesgraden eller arbejdsløs­
hedstallet (graferne 15-19 og ind­
rammet artikel). Men såfremt de 
økonomiske vilkår ændres på en 
måde, der svækker et lands konkur­
renceevne, vil opretholdelsen af be­
skæftigelsesniveauet og den økono­
miske genopretning kræve en 
tilsvarende reduktion af produktions­
omkostningerne pr. enhed. Såfremt 
der kan opnås en tilstrækkelig stor 
reduktion gennem en lavere stig­
ningstakt for lønningerne, hvilket 
skulle være muligt, vil det ikke være 
nødvendigt at afvikle socialbeskyt­
telsessystemet. 
87 
Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne 
88 Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Kapitel 6 ~ Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Men eksportresultateme er af afgø­
rende betydning for den økonomiske 
vækstrate, et land kan opretholde, og 
således for den indkomst, landet kan 
skabe til finansiering af sociale ydel­
ser. Der behøver således ikke at være 
nogen konflikt mellem social beskyt­
telse og økonomisk udvikling. Tvær­
timod kan social beskyttelse fremme 
den økonomiske udvikling, idet den 
gør det muligt at tilpasse sig de sam­
fundsmæssige forandringer, der er 
udviklingens pris: øget urbanisering, 
formindskelse af familiernes størrel­
se, større faglig mobilitet og behov 
for efter- og videreuddannelse. Det er 
dog vigtigt, at EF-landene holder øje 
med de omkostninger, der påføres 
virksomhederne, og de potentielle 
følger for konkurrenceevnen. 
Finansieringen af 
socialbeskyttelsen 
og beskæftigelsen 
To hovedspørgsmål rejser sig i 
forbindelse med den indflydel­
se, metoden til finansiering af den 
sociale beskyttelse har gennem de 
såkaldte "relative priseffekter". Det 
første vedrører omfanget af de bidrag 
og skatter, der opkræves på grundlag 
af lønnen, sammenlignet med omfan­
get af de bidrag, der opkræves på 
grundlag af de øvrige produktions­
faktorer. I lang tid har man talt om 
"også at lade maskinerne betale" for 
at finansiere den sociale beskyttelse, 
ved at beskatte investeringerne eller 
en virksomheds aktiver, eller ved at 
beskatte virksomhederne indirekte 
på grundlag af den merværdi, de er 
med til at skabe. Flere medlemsstater (navnhg Belgi­
en, Tyskland, Frankrig, Italien og 
Nederlandene) har undersøgt mulig­
heden for sådanne løsninger, men de 
er aldrig blevet iværksat, især af frygt 
for, at de vil bremse investeringerne 
og således også virksomhedernes 
modernisering. Om virksomhederne 
vælger at investere mere i maskiner 
end i arbejdskraft afhænger af den 
relative pris på arbejdskraft. Falder 
denne, øges vækstens arbejdskraftin­
tensitet. Men det afhænger ligeledes 
af den tekniske udvikling og de inve­
steringsfremmende foranstaltninger 
(f.eks. skattemæssige fradrag, rente­
godtgørelse). På baggrund af den 
skarpe internationale konkurrence 
synes investering og beskæftigelse 
snarere at supplere hinanden end at 
træde i stedet for hinanden. Selv om 
investeringer i visse tilfælde kan føre 
til personalenedsættelser, er de nød­
vendige for at opretholde beskæfti­
gelsen, da de gør det muligt for virk­
somhederne at modernisere, at sænke 
arbejdsomkostningen pr. produceret 
enhed og blive mere konkurrence­
dygtige. Derfor kan en beskatning af 
investeringer også skade beskæfti­
gelsen. 
Men hvad der gælder for kapitalen, 
gælder ikke nødvendigvis for den an­
den produktionsfaktor, energien og i 
almindelighed de naturlige ressour­
cer som helhed. Derfor taler man nu 
mere om, hvorvidt det ikke ville være 
hensigtsmæssigt at anvende proven­
uet af en eventuel energiafgift til at 
mindske arbejdsomkostningerne i 
Fællesskabet ved at nedsætte de so­
ciale bidrag eller skatten på de lave­
ste lønninger. Det kan faktisk fore­
komme ulogisk at holde priserne på 
energi, som der er mangel på, på et 
meget lavt niveau, mens den mere eller mindre ufaglærte arbejdskraft, 
som der er rigeligt af, bliver dyrere på 
grund af de sociale bidrag og skatter, 
der skal betales. 
Det andet spørgsmål, der drøftes, ve­
drører de sociale bidrags afhængig­
hed af lønniveauet. Graferne 20-31 
viser satserne for de lovpligtige so­
ciale lønmodtager- og arbejdsgiver­
bidrag i hver enkelt medlemsstat. 
Kun Belgien og Portugal har bidrags­
satser, som ikke er afhængige af løn­
niveauet. I Frankrig er satserne kun 
svagt faldende, hvis man medregner 
bidragene til den lovpligtige pen­
sionsordning for ledere. I de øvrige 
medlemsstater er der et loft over bi­
dragene, som for såvel arbejdsgivere 
og arbejdstagere er på nul for lønnin­
ger over 1-2 gange gennemsnitsløn­
nen i samtlige lande bortset fra Det 
Forenede Kongerige. Her er der en 
øvre grænse for lønmodtagerbidra­
gene på ca. 1,5 gange gennemsnits­
lønnen, men der er ingen øvre grænse 
for arbejdsgiverbidragene. Her er bi­
drag fra såvel arbejdsgivere som ar­
bejdstagere op til loftet progressive: 
der betales ikke noget af indtjening 
under 20% af gennemsnitslønnen, og 
marginalsatsen stiger progressivt og 
når højdepunktet ved en indtjening 
på ca. 70% af gennemsnitslønnen. 
I de medlemsstater, hvor der er loft 
over de sociale bidrag, således at dis­
se vejer tungest for de lavtlønnede og 
dem med gennemsnitslønninger, kan 
dette have en negativ effekt på be­
skæftigelsen af ufaglærte arbejdere. 
Derfor bevæger visse lande, bl.a. 
Frankrig, sig i retning af en nedsæt­
telse af de sociale bidrags andel i 
finansieringen af den sociale beskyt­
telse og en forhøjelse af den skatte­
mæssige finansiering. Det forekom-
89 
Kapitel $ -Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Socialsikringsbidrag i % øg lønniveauet i medlemsstaterne 
-90-
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
mer faktisk meget logisk at foretræk­
ke en skattemæssig finansiering af 
ydelser, der intet har at gøre med 
indtægtstabet (børnetilskud, 
lægebehandling, folkepension, som 
udbetales til ældre uafhængigt af ar­
bejdslivets længde og arbejdsind­
komsten), og lade bidragene fi­
nansiere ydelser, som har et 
forsikringselement i sig, og som be­
regnes på grundlag af den tidligere 
løn (alderspension, ydelser ved syg­
dom og invaliditet, arbejdsløsheds­
understøttelse til arbejdstagere, der 
har mistet deres arbejde). 
Ydelsernes 
økonomiske følger 
Nutidens økonomer ser især på 
de negative følger, som sociale 
ydelser kan have, navnlig for ar­
bejdslysten og opsparingen. Men de 
er ikke enige om, hvilke konklusio­
ner der skal drages. De positive 
aspekter er der imidlertid ikke man­
ge, der tænker på. Enten fordi man 
har valgt at ignorere dem og alene 
betragte den sociale beskyttelse som 
en overdreven indblanding fra det of­
fentliges side, som gør det af med den 
personlige ansvarsfølelse, eller fordi 
man for at måle effektiviteten af den 
sociale beskyttelse, som jo navnlig 
tjener sociale formål, især ser på ind­
komstudjævningen, kampen mod 
fattigdommen, ældres levestandard 
eller befolkningernes sundhedstil­
stand. 
Men lad os alligevel kort se på effek­
tiviteten af de sociale ydelser, inden 
vi går over til at behandle spørgsmå­
let om ydelsernes følger for arbejds­
lysten og opsparingen. Effektiviteten af de 
sociale ydelser 
Man ved, hvad ydelserne koster 
pengemæssigt. Man ved lige­
ledes, at de skal bidrage til at løse de 
sociale problemer fattigdom og 
utryghed. Men ydelsernes effektivi­
tet er vanskelig at måle, da man for at 
gøre dette skulle sammenligne et 
lands nuværende situation med en 
hypotetisk situation helt uden social 
beskyttelse. Men det er næppe muligt 
selv tilnærmelsesvis at vurdere, 
hvorledes de forskellige befolk­
ningsgrupper vil opføre sig, og hvor­
ledes de vil beskytte sig mod følgerne 
af visse af tilværelsens risici. Men det 
står fast, at den sociale beskyttelse i 
høj grad har bidraget til forbedringen 
af befolkningernes sundhedstilstand, 
forlængelsen af skolegangen (børne­
tilskud), udjævningen af de sociale 
uligheder og højnelsen af de ældres 
levestandard. Og i en økonomisk 
sammenhæng, hvor samspillet mel­
lem en hurtig teknisk udvikling og en 
meget skarp international konkurren­
ce kan være skyld i udstødelse og 
fattigdom, bidrager den sociale be­
skyttelse i høj grad til den sociale 
samhørighed. Endvidere spiller hjæl­
pen til jobsøgning og de forskellige 
ydelser til fremme af uddannelse, 
omskoling og geografisk og faglig 
mobilitet en aktiv rolle i bekæmpel­
sen af arbejdsløsheden. 
De sociale ydelser 
og arbejdslysten 
De sociale ydelsers indflydelse 
på arbejdslysten er et emne, der 
har været genstand for talrige teore­tiske og empiriske undersøgelser, 
navnlig for så vidt angår alderspen­
sion og arbejdsløshedsunderstøttel­
se. 
Alderspension 
Beskæftigelsesfrekvensen blandt 
personer på 65 år og derover er 
faldet stærkt i løbet af de seneste 
tredive år, navnlig i 1970'erne, i de 
forskellige vestlige industrilande. 
Dette fænomen hænger i høj grad 
sammen med udbygningen af pen­
sionsordningerne, forhøjelsen af de 
udbetalte ydelser og de forskelUge 
førtidspensionsordninger, der er ind­
ført af regeringerne i en række lande 
(navnlig Tyskland, Belgien, Dan­
mark, Spanien, Frankrig, Italien) for 
at bekæmpe arbejdsløsheden og 
fremme beskæftigelsen blandt unge. 
Selv om der ikke er noget mærkeligt 
i, at alderspensionerne fremmer de 
ældres tilbagetrækning fra arbejdsli­
vet, da de netop har til formål at gøre 
det muligt for ældre at trække sig 
tilbage, er der klart en modsætning 
mellem tendensen til en forlængelse 
af levetiden og tendensen til en ned­
sættelse af arbejdslivets gennemsnit­
lige varighed. Denne modsætning fø­
rer ikke blot til, at der bliver for 
mange pensionister i forhold til er­
hvervsaktive, men også til at perso­
ner, der endnu er fuldt ud i stand til at 
arbejde, ledes væk fra det erhvervs­
aktive liv. I betragtning af befolknin­
gernes aldring vil det uden tvivl være 
fornuftigt at opmuntre de ældre til at 
udskyde pensioneringen ved at give 
dem opgaver, der er tilpasset deres 
evner, eller i visse tilfælde ved at 
udvikle løsninger, der går ud på en 
gradvis pensionering. Det er disse 
91 -
Kapitel $ - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne 
92-
Kapitel 6 - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
principper om en fleksibel og gradvis 
pensionering, der behandles i Rådets 
henstilling (82/857/EØF af 10. de­
cember 1982 om principperne for 
Fællesskabets politik vedrørende 
pensionsalder. 
Arbejdsløsheds­
understøttelse 
Spørgsmålet om, hvorvidt ar­
bejdsløshedsunderstøttelse er år­
sag til arbejdsløshed (systembetinget 
arbejdsløshed), har ligeledes været 
diskuteret længe, men diskussionen 
har fået fornyet interesse siden mid­
ten af 70'erne, der bragte en stigning 
i såvel arbejdsløsheden som udgifter­
ne til understøttelse. Se Beskæftigel­
sen i Europa, 1992, kapitel 7, som 
indeholder en redegørelse for ar­
bejdsløshedsunderstøttelsens følger 
for arbejdsmarkedet. 
Hovedargumenterne for, at der fin­
des en systembetinget arbejdsløshed, 
bygger på teorien om reservationsløn 
eller forestillingen om moralsk risi­
ko. 
Udtrykket reservationsløn (reserve 
wage) anvendes om den mindste løn, 
en arbejdsløs er villig til at tage arbej­
de til, under hensyntagen til hans tid­
ligere aflønning, evner og kompeten­
ce, husstandens øvrige indkomster 
og navnhg størrelsen af den erstat-
ningsindkomst, han kan få gennem 
arbejdsløshedsunderstøttelsen. Iføl­
ge tilhængerne af denne teori hæver 
denne understøttelse reservations-
lønnens og i det hele taget alle løn­
ningers niveau, da en arbejdsløs ikke 
vil acceptere en stilling, medmindre 
han efter skat og andre omkostninger 
får udbetalt mere, end hvis han går på Sociale ydelser og "fattigdomsfælden" 
Udtrykket "fattigdomsfælde" anvendes om de situationer, hvor arbejdsløs­
heds- og bistandsydelser er med til at holde fattigdommen i live. Når et 
arbejde ikke er særlig vellønnet, og der skal betales skat og sociale bidrag, 
samtidig med at de sociale fordele mindskes, kan det undertiden bedre 
betale sig at holde op med at arbejde og modtage arbejdsløshedsunderstøt­
telse eller bistandshjælp. 
Dette afspejles i den implicitte marginale beskatningsgrad, der defineres 
som summen af de skatter, sociale bidrag og andre omkostninger, som en 
tidligere arbejdsløs person skal betale plus de sociale ydelser, han mister 
ved at tage arbejde. Når beskatningsgraden er høj, betyder det, at den 
pågældende kun har ringe fordel af sine bestræbelser for at komme ud af 
en situation præget af afhængighed af arbejdsløshedsunderstøttelse eller 
bistandshjælp. Dette skaber egentlige fattigdomsfælder, som tilskynder 
personer med lav indkomst til at forblive afhængige af de sociale ordninger. 
Det kan endog tilskynde dem med små arbejdsindtægter til helt at opgive 
at arbejde, da dette ikke vil få større følger for deres disponible indkomst. 
Dette indebærer større udgifter til arbejdsløshedsunderstøttelse og bistands­
hjælp, en formindskelse af beregningsgrundlaget for de sociale bidrag og 
indkomstskatten og skaber således økonomiske problemer for socialbeskyt­
telsessystemerne. 
Det er netop for at undgå denne type situationer, at ordningerne med 
garanteret mindsteløn i visse medlemsstater (Belgien, Frankrig, Luxem­
bourg eller Nederlandene) gør det muligt omend i ret beskedent omfang 
samtidig at oppebære sociale ydelser og arbejdsindkomster. På samme 
måde kan den, der modtager fuld arbejdsløshedsunderstøttelse, og som 
accepterer et deltidsjob for at slippe for arbejdsløsheden, i lande som f.eks. 
Belgien, Danmark eller Spanien beholde lønnen for det udførte arbejde og 
samtidig oppebære en del af arbejdsløshedsunderstøttelsen. Der findes et 
tilsvarende system i Det Forenede Kongerige (i form af Family Credit) for 
personer, der tager imod utilstrækkeligt lønnet arbejde. 
Fattigdomsfælden vil helt kunne afskaffes ved brug af nogle af de radikale 
løsninger, der undertiden foreslås. Dette er navnlig tilfældet, såfremt alle 
modtager et grundbeløb, der udbetales på individuelt grundlag og uden 
betingelser med hensyn til anden indkomst. Dette beløb skulle træde i stedet 
for samtlige eksisterende sociale ydelser og ville kunne kombineres fuldt 
ud med en arbejdsindkomst. 
Det vil kræve betydelige beløb at finansiere en sådan ny ydelse, der skal 
være stor nok til, at en person uden andre indtægtskilder kan leve anstændigt 
af det Indførelsen af denne ydelse vil kræve, at modtagere med en højere 
indkomst skal betale et større beløb i skat og sociale bidrag, hvilket de 
formentlig ikke vil være villige til at acceptere. Som fremhævet ovenfor 
rejser samdige sociale beskyttelsessystemer i sidste instans følgende 
spørgsmål: hvor stor en omfordeling af indkomster er et samfund villig til 
at acceptere? 
WWBmWrøBttWrø^ 
93 
KapHel B - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
understøttelse. Ellers føler han, at 
han arbejder gratis. Lønningerne kan 
således ikke ligge under arbejdsløs­
hedsunderstøttelsen, end ikke for de 
mindst kvalificerede arbejdstagere. 
Arbejdsløshedsunderstøttelsens 
størrelse påvirker således hele lønpy­
ramiden. Dette betyder, at ændringer 
i den økonomiske situation, som ville 
medføre en nedgang i reallønnen, så­
fremt markedskræfterne havde frit 
spil, kun påvirker lønningerne i ringe 
grad og snarere giver sig udslag i 
arbejdsløshed. De ydelser, de ar­
bejdsløse modtager, er derfor en hin­
dring for fleksible lønninger. Heraf 
følger, at jo højere understøttelsen er, 
des højere er reservationslønnen og 
lønningerne i det hele taget. Stignin­
gen i reservationslønnens størrelse 
medfører, at den arbejdsløse har fær­
re muligheder for at finde en accept­
abel stilling, og at han er arbejdssø­
gende i længere tid. 
De analyser, der bygger på forestil­
lingen om moralsk risiko, understre­
ger, at arbejdsløshedsunderstøttelsen 
har to typer virkninger, der går i sam­
me retning: den tilskynder de ar­
bejdsløse til at arbejde mindre ihær­
digt på at finde arbejde ved at give 
dem nok til at leve for (indkomstef­
fekten), og den gør det forholdsvis 
billigere at holde fri, da de arbejdslø­
se får penge for det. Dette fremmer 
tendensen til at erstatte arbejdet med 
fritid (substitutionseffekten). Jo hø­
jere understøttelsen er, dvs. jo mindre 
afstanden mellem løn og understøt­
telse er, jo kraftigere bliver disse ef­
fekter. Nærmere betegnet er arbejds­
løshedsunderstøttelsen tilbøjelig til 
at: 
- tilskynde lønmodtagere til frivil­
ligt at give afkald på deres stil­ling, bl.a. for at søge at finde en 
anden, der er bedre eller bedre 
betalt, mens arbejdsgiverne får 
lettere ved at foretage afskedi­
gelser for at mindske følgerne af 
en produktionsnedgang; 
forlænge den tid, der går med at 
søge arbejde: ved at mindske pri­
sen for denne arbejdssøgning får 
den de arbejdsløse til ikke at for­
haste sig og til at stille større 
krav til det arbejde, de er rede til 
at acceptere; 
- tilskynde visse personer til alene 
at tage et arbejde for at opfylde 
de betingelser, der kræves for at 
få understøttelse, når de forlader 
deres job, eller til ikke at trække 
sig tilbage fra arbejdsmarkedet, 
så længe de ikke har udtømt de­
res ret til understøttelse. 
Der er nok et vist mål af sandhed i 
disse forskellige argumenter, men 
den er vanskelig at vurdere, og de 
mange økonometriske undersøgelser 
af arbejdsløshedsunderstøttelsens 
virkning på arbejdsløshedens om­
fang eller længde giver ikke overbe­
visende resultater. Ved undersøgel­
serne tilstræber man nemlig at påvise 
et fænomen, som det er vanskeligt at 
holde ude fra de øvrige mulige årsa­
ger til arbejdsløsheden. På baggrund 
af de forskellige undersøgelser og de 
kommentarer, disse har givet anled­
ning til, er det fortsat vanskeligt at 
skønne, om arbejdsløshedsunder­
støttelsen påvirker arbejdsløsheds­
tallet, og om denne påvirkning er po­
sitiv eller negativ, når det kommer til 
stykket. Følgende bemærkninger gi­
ver noget af forklaringen: Hvis det forudsættes, at den ad­
færd, der er beskrevet ovenfor, 
også finder sted i virkeligheden, 
må det ikke glemmes, at man for 
at få arbejdsløshedsunderstøttel­
se skal være til rådighed for ar­
bejdsmarkedet, dvs. at man skal 
være arbejdssøgende og accepte­
re et tilbud fra arbejdsformidlin­
gen, såfremt jobbet svarer dl ens 
kvalifikationer. 
Arbejdet er ikke alene en ind­
tægtskilde, men tillige et middel 
til social integration, til at op­
bygge sociale relationer og til 
selvrealisation. Mange vil derfor 
foretrække et arbejde frem for 
arbejdsløshed, selv med under­
støttelse, både for at opfylde de 
sociale normer og for at holde 
deres kvalifikationer ved lige. 
Arbejdsløshedsunderstøttelsen 
kan tilskynde folk til at bruge 
længere tid på jobsøgning, men 
dette skal ikke kun ses ud fra et 
negativt synspunkt. Ved at give 
de arbejdsløse mere tid til at 
søge et arbejde, der svarer bedre 
til deres evner eller forhåbnin­
ger, kan understøttelsen sikre en 
bedre tilpasning mellem kvalifi­
kationer og stilling. En vis for­
længelse af arbejdsløshedsperio­
den kan således vise sig nyttig 
for den enkelte og for økonomi­
en, såfremt resultatet er en bedre 
stilling. Således kan arbejdsløs­
hedsunderstøttelsen have en po­
sitiv virkning på arbejdsmarke­
dets fleksibilitet, da den ved at 
mindske den økonomiske risiko, 
der er i forbindelse med arbejds­
løshed, tilskynder lønmodtager­
ne til at acceptere mere usikre 
wmmNvmtimwmi*f&x>swiM 
94 
Kapitel $ - Social beskyttelse: økonomiske betragtninger 
stillinger, navnlig i mindre virk­
somheder. 
- Det synes ikke, som om den ar­
bejdsløshed, der er foranlediget 
af understøttelsen, har haft no­
gen større betydning for den 
stigning i arbejdsløsheden, der er 
registreret i de fleste vestlige in­
dustrilande siden midten af 
70' erne. Den varige stagnation i 
verdensøkonomien, det hurtigt 
stigende antal erhvervsaktive 
personer og følgerne af den tek­
nologiske udvikling og industri­
elle omstrukturering for beskæf­
tigelsen synes at bære et meget 
større og mere direkte ansvar. 
Antallet af langtidsledige, dvs. 
personer, der kun modtager en 
ringe eller slet ingen understøt­
telse, er nemlig vokset kraftigt i 
de seneste femten år, og dette er 
hovedårsagen til forøgelsen af 
fattigdommen i mange lande. 
Alligevel kan niveauet for og varig­
heden af arbejdsløshedsunderstøttel­
sen under visse omstændigheder fjer­
ne tilskyndelsen til at arbejde, 
således at der er behov for en vanske­
lig balancegang mellem forsøgene på 
at opretholde incitamenterne og et 
passende socialbeskyttelsesniveau. 
Alderspensionerne 
og opsparingen 
Spørgsmålet om forholdet mellem 
pension og opsparing har været 
genstand for mange kontroverser og 
skrifter i 70'erne. Det er bl.a. hævdet, 
at en pay-as-you-go pensionsordning 
(dvs. en ordning, hvor bidragene 
fra dem, der på det pågældende tidspunkt er i arbejde, betalerfor pen­
sionisterne) let kan komme til at 
mindske den individuelle opsparing, 
da folk, som er sikre på fra pensions­
alderen at modtage en pension fi­
nansieret ved indeholdelser i de er­
hvervsaktives løn, har mindre behov 
for at spare op for at samle en formue 
med henblik på deres gamle dage. 
Men dette argument svækkes, når 
andre forhold tages i betragtning. 
Det, at der findes alderspensionsord-
ninger, får ligeledes folk til at trække 
sig tilbage fra arbejdslivet på et tidli­
gere tidspunkt. De vil muligvis søge 
at spare mere op, mens de arbejder, 
for at forbedre deres levestandard un­
der pensionisttilværelsen, som bliver 
af længere varighed. 
Endvidere kan man, for så vidt det er 
de erhvervsaktive børn, der i hvert 
fald delvis sørger for deres pensione­
rede forældre, hvis der ikke findes 
noget alderspensionssystem, mene, 
at det pågældende system træder i 
stedet for disse overførsler mellem 
generationerne. Med andre ord vil 
private overførsler sandsynligvis bli­
ve ændret til sociale overførsler, så­
fremt der indføres et sådant system, 
og opsparingen vil næppe blive 
berørt. 
De teoretiske argumenter er således 
modstridende og gør det ikke muligt 
klart at fastslå, om pay-as-you-go 
ordningerne påvirker husstandenes 
opsparing. Økonometriske undersø­
gelser giver ej heller entydige resul­
tater. De mange undersøgelser, der er 
gennemført på grundlag af landeop-
delte kronologiske rækker, tværgå­
ende rækker for en række lande eller 
tværgående rækker for et enkelt land 
fører til modstridende resultater. Disse er meget forskellige og ofte 
indbyrdes modstridende afhængig af, 
hvilke data der er benyttet, hvilke 
perioder der er undersøgt, hvilke for­
klarende variabler der er valgt til lig­
ningerne osv. Man kan højst konklu-
dere, at teorien om, at disse 
pensionsordninger har en negativ 
virkning på opsparingen, ikke er be­
kræftet. 
Man ved, at i de kommende år vil de 
erhvervsaktive skulle finansiere et 
større antal pensionisters pensioner. 
I denne forbindelse stilles pay-as-
you-go ordningerne ofte op imod de 
forfinansierede ordninger (dvs. ord­
ninger, hvor løbende bidrag skal fi­
nansiere den fremtidige pension for 
dem, der betaler bidragene), som si­
ges at være bedre egnet til at imødegå 
denne ugunstige demografiske situa­
tion. Men som Kommissionen frem­
hævede i sin meddelelse af 22. juli 
1991 om supplerende sociale sik­
ringsordninger (SEK(91)1332 ende­
lig udg.), er det måske en illusion at 
tro, at de forfinansierede ordninger 
ikke er i fare for at blive påvirket af 
de befolkningsmæssige forandrin­
ger. 
Enhver metode til finansiering af 
pensionerne går nemlig ud på at dele 
de ressourcer, der er til rådighed for 
forbruget, mellem erhvervsaktive og 
pensionister. Dette fordelingspro­
blem kan kun løses ved forfinansie­
ring, såfremt det lykkes at øge res­
sourcernes størrelse flere år efter, at 
hensættelse har fundet sted. Dette er 
kun muligt, såfremt de midler, der 
reserveres til de fremtidige pensioni­
ster, investeres i udlandet, ellerj så­
fremt forfinansieringen medfører en 
udvidelse af produktionsapparatet, 
som gør det lettere at klare de senere 
95-
Kapitel B -Soda! beskyttelse: økonomiske betragtninger 
pensionsudgifter. Der er uenighed 
ôrri, hvorvidt forfinansieritig faktisk 
har en sådan indvirkning på de dispo­
nible ressourcer på længere sigt. For-
iiharisieririg kan på en vis måde stille 
pensionisterne i en styrkeposition, 
for så vidt som den indebærer opbyg­
gelsen af beholdninger af aktiver, der 
Storker deres rettigheder til at fast­
lægge deres disponible indkomster. 
Deri reelle værdi af disse aktiver kan 
irriidlertid blive mindsket ved mar­
kedskræfternes spil, som i reglen af-
sjJejler den demografiske uligevægt. udstrakt brug af kapitalmarkederne 
fører til at mere effektiv anvendelse 
af ihvesteringsmidler. 
Î Øvrigt vil en indførelse af forfi-
nansierede ordninger eller en ophob-
riirig àf store reserver i forbindelse 
rfierj nuværende pay-as-you-go ord­
ninger ganske givet få konsekvenser 
for økonomien. Går man mere over 
til ât benytte forfinansierede ordnin­
ger , kim det betragtes som en kilde 
til kapital på længere sigt og følgelig 
sbrh et middel, der bidrager til en 
hurtigere vækst. 
Meh ftted dette synspunkt ser man 
bort fra opsparingens følger for efter­
spørgselen. I praksis vil en forøgelse 
åi deri kontraktlige opsparing sand­
synligvis ske på bekostning af virk­
somhedernes overskud. Efterhånden 
sbrn det private forbrug falder, vil 
Virksomhederne følgelig i højere 
jgrâd skulle ty til lån foi" at opretholde 
investeringerne og således den øko-
riorhiske vækst. Med andre ord vil et 
skift frå pay-as-you-go ordninger til 
fbrfihahsierede ordninger sandsyn­
ligvis kræve en adfærdsændring hos 
Virksomhederne. Denne skal finde 
sted udeh gnidninger, hvis man vil 
sørge for en effektiv genanvendelse 
âf ihvësterbare midler. Mert generelt 
er der ingen grund til at forvente hø­
jere vækstrater, medmindre en mere 
96-
Kapitel 7-> Behandlingssystemer i fællesskabet 
Kapitel 7 Behandlingssystemer 
i fællesskabet 
1henstillingen om overensstem­
melse mellem målene og politik­
ken for social beskyttelse henstiller 
Rådet for De Europæiske Fællesska­
ber, at medlemsstaterne "... tilrette­
lægge^) den sociale beskyttelse, så-
ledes at den medvirker til 
sygdomsforebyggelse, behandling 
og genoptræning af de berørte perso­
ner, for at følgende mål kan nås: vanskehgt at måle kvaliteten af ind­
satsen på dette område. 
Men i henstillingen fremhæves det 
ligeledes, at "de sociale beskyttelses­
ordninger (bør) administreres så ef­
fektivt som muligt under hensynta-
gen til de berørte personers 
rettigheder, behov og situation, også for så vidt angår indretning og drift". 
I dette kapitel vil vi gennemgå de 
foranstaltninger, som landene har 
truffet i de senere år for at tøjl'; stig­
ningen i behandlingsomkosuimger-
ne, hvilket har været et hovedmål i 
hele Fællesskabet. Selv om disse for­
anstaltninger i nogen grad kan påvir­
ke plejekvaliteten, vil vi ikke her 
(a) på de vilkår, som hver enkelt 
medlemsstat fastsætter, at sørge 
for adgang til nødvendig be­
handling og til sygdomsfore­
byggende foranstaltninger for 
alle, der har lovligt ophold på 
medlemsstatens område 
(b) at sørge for opretholdelse og om 
nødvendigt udbygning af et ef­
fektivt behandlingssystem, som 
tilpasses befolkningens behov, 
og som især er rettet mod de 
behov, som skyldes ældre perso­
ners stigende afhængighed, og 
som afpasses efter udviklingen i 
sygdomsformer og terapier og 
den nødvendige øgede forebyg­
gelse ...". 
Som bemærket i kapitel 4 er der pro­
blemer med at vurdere, hvorvidt dis­
se mål er ved at blive nået, da det er 32 Samlede og offentlige sundhedsudgifter I forhold til 
nationaludgiften i Fællesskabet, 1970,1980 og 1991 
% af nationaludgiften (BNP minus eksport plus import) 
10 r 
6 h 
4 r 10 
GR P E L UK DK IRL B 
Oplysninger om offentlige udgifter GR, L, P1990 0 NL 
97 
Kapitel 7 ~ Behandlingssystemer I fællesskabet 
komme nærmere ind på dette poten­
tielle problem, som kan få stadig stør­
re betydning i de kommende år, 
efterhånden som presset på sund­
hedssektoren vokser. 
Samtlige medlemsstater har fundet 
det vanskeligt at holde sundhedsom­
kostninger i ro. I alle lande tegner de 
offentlige og private sundhedsudgif­
ter sig for en væsentlig andel af na­
tionaludgiften (NU) (graf 32 — som 
er baseret på OECD's Eco-Santé-op-
lysninger). 
Endvidere har omkostningerne været 
tilbøjelige til at stige med tiden. I 
1970'erne og 1980'erne voksede 
sundhedsudgifterne i størstedelen af 
Fællesskabet betydeligt i forhold til 
NU, hvilket til dels afspejler stagna­
tionen i den økonomiske vækst. Dog var der enkelte undtagelser. Navnlig 
faldt udgifterne i 1980'erne i Luxem­
bourg og Irland, mens de kun vokse­
de ubetydeligt i Danmark, selv om 
sundhedsudgifterne i forhold til NU i 
1970'erne steg for samtlige med­
lemsstater under ét. 
Stigningen i sundhedsudgifterne i 
1980'erne afspejler navnlig befolk­
ningens aldring. Da de ældre stiller 
væsentlig større krav til sundhedsvæ­
senet end resten af befolkningen — 
faktisk går de fleste sundhedsudgifter 
til behandling og pleje af de meget 
gamle i samtlige lande — vil enhver 
forøgelse af andelen af ældre uvæ­
gerligt føre til et stigende udgiftsbe­
hov. Mellem 1980 og 1991 steg an­
tallet af personer på 75 år og derover 
— som i særlig grad belaster sund­
hedstjenesterne — væsentligt i samt­lige medlemsstater i forhold til den 
samlede befolkning (graf 33). Dette 
var især tilfældet i de sydlige EF-lan­
de, hvor andelen voksede med ca. 
30% eller friere i hver enkelt tilfælde, 
hvilket pressede sundhedsudgifterne 
opad, samtidig med at alle indbyg­
gerne fik adgang til behandling. 
I den sidste del af 1980'erne stabili­
serede sundhedsudgifterne sig eller 
faldt endog i forhold til NU i de fleste 
lande, efterhånden som væksten tog 
til. Men den senere tids politiske de­
batter og de i en række medlemsstater 
indførte reformer viser dog, at om­
kostningsbegrænsninger stadig er et 
stort problem i 1990' erne, navnlig på 
baggrund af den nuværende reces­
sion og begrænsningen af væksten i 
de offentlige udgifter. Og udsigten til 
en fortsat aldring af befolkningen i 
hele Fællesskabet gør ikke problemet 
mindre. 
33 Befolkning på 75 år og derover I medlemsstaterne, 1980 og 
1991 
8 r 
6 r 
4 V % af samlet befolkning 
T 8 
IRL NL GR DK UK I samtlige medlemsstater betales de 
fleste sundhedsudgifter af det offent­
lige — ca. 75% af de samlede udgif­
ter i Fællesskabet som helhed (tabel 
23). Men i de fleste områder af Fæl­
lesskabet faldt de offentlige udgifters 
betydning i 1980'erne, og deres vægt 
i forhold til NU voksede kun lang­
somt eller faldt endda. Alligevel er 
der stor forskel på de offentlige be­
handlingssystemer i Fællesskabet, 
hvilket ikke må glemmes ved vurde­
ringen af resultaterne. 
Visse foranstaltninger til opnåelse af 
omkostningsbegrænsninger er særlig 
tilpasset et bestemt systems kende­
tegn, mens andre er fælles for alle 
systemer. Der må sondres mellem 
disse foranstaltninger, såfremt man 
ønsker at drage nyttige konklusioner. 
9m9tøxwto&&&#m&x&M&e&s9i 
98-
Kapitel 7~ Behandlingssystemer i fællesskabet 
Grund­
principperne i 
behandlings-
systemerne 
Finansiering 
De offentlige sundhedstjenester 
er i en række medlemsstater 
skattefinansierede, mens de i andre er 
organiseret og finansieret helt eller 
delvis på forsikringsbasis. Danmark, 
Irland, Portugal og Det Forenede 
Kongerige tilhører den første gruppe 
lande. Italien, Grækenland og Spani­
en har et blandet system, hvor en del 
af finansieringen hidrører fra forsik­
ringsbidrag, og resten fra skatterne. 
Belgien, Frankrig, Tyskland, Neder­
landene og Luxembourg har syste­
mer, der er 100% forsikringsfi-
nansierede. 
I denne tredje gruppe af lande er der 
tendens til højere behandlingsudgif-
ter end i andre lande, enten fordi et 
forsikringsbaseret system i sig selv 
øger omkostningerne, eller fordi 
standarden er højere i disse lande. 
Endvidere kan lande med helt eller 
delvis skattefinansierede udgifter i 
princippet begrænse udgifterne ved 
at begrænse bevillingerne til sund­
hedsbudgettet, mens denne mulighed 
ikke er så nærhggende for lande med 
et forsikringsbaseret system. Tabel 23 Offentlige sundhedsudgifter i % af 
samlede sundhedsudgifter 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
USA 
Japon 1970 
87.0 
86.3 
69.6 
53.4 
65.4 
74.7 
82.2 
86.4 
na 
84.3 
59.0 
87.0 
37.2 
69.8 
• 1990-tal 
Kilde: OECD's Eco-Santé database 
Dækning 
Behandlingssystemerne i samtli­
ge medlemsstater er tilgængeli­
ge for alle, der bor der. Dette er et 
principielt spørgsmål i lande, hvor 
behandlingssystemet er finansieret 
over finansloven. 
For så vidt angår lande med blandede 
systemer er det i Italien således, at 
hele befolkningen er dækket. Selv 
om systemet er med bidragspligt, er 
de, der ikke oppebærer indtægter, fri­
taget fra at betale. I Spanien fungerer 
systemet, selv om det hovedsagelig 
er skattefinansieret, på forsikringsba­
sis og dækker 99% af befolkningen. 1980 
83.4 
85.2 
75.0 
82.2 
79.9 
78.8 
82.2 
81.1 
92.8 
74.7 
72.4 
89.6 
42.0 
70.8 de 
1991 
88.9 
81.5 
71.8 
77.0* 
82.2 
73.9 
75.8 
77.5 
91.4* 
73.1 
61.7* 
83.3 
43.9 
72.0 
De offentlige sygesikringssystemers 
dækning i Belgien, Frankrig, Tysk­
land, Luxembourg og Nederlandene 
svinger fra 100% i Nederlandene 
(kun ved alvorlig sygdom) og Lu­
xembourg til 92% i Tyskland, fordi 
mange tjenestemænd og flertallet af 
de selvstændige, som er omfattet af 
private ordninger — som har stor 
betydning i Tyskland—er udelukke­
de. I samtlige disse lande har perso­
ner, der ikke er dækket af en offentlig 
eller privat sygesikring, i sidste in­
stans adgang til bistandshjælp, som 
ligeledes omfatter lægebehandling. 
I Grækenland er situationen speciel 
derved, at alle enten er dækket af den 
skattefinansierede OGA-ordning, 
-99 
Kapitel 7 ~ Behandlingssystemer i fællesskabet 
såfremt de bor i landområder, eller af 
IKA-systemet, som i stor udstræk­
ning bygger på bidrag, såfremt de bor 
i by orfirådef, eller af en af de over 200 
mindre ordninger. 
Formålet med Rådets henstilling om 
generel adgang til behandling er så­
ledes opfyldt i samdige medlemssta­
ter, og der er ikke registreret nogen 
tendens i retning af at udelukke høj­
risikogrupper for at begrænse om­
kostningerne. 
Ydelser 
Imedlemsstater med et 100% of­
fentligt sygesikringssystem er 
ydelserne indirekte, således at forstå 
àt de er baseret på aftaler mellem 
forsikringsgiverne og dem, der leve­
rer ydelserne, idet læger betales pr. 
ydelse, undtagen i Nederlandene, 
hvor betalingen sker på grundlag af 
patienttallet. 
Î de øvrige medlemsstater er behand­
lerne, i hvert fald delvis, ansat af 
sundhedstjenesten. I Danmark og 
Det Forenede Kongerige gælder det­
te for hospitalspersonale, mens alle 
andre involverede personer arbejder 
på kontraktbasis. I Irland og ItaUen 
finansieres offentlige hospitaler af 
den nationale sundhedstjeneste, og 
speciallæger er til dels ansat i denne 
tjeneste. I Spanien og Portugal er 
praktiserende læger, og i Græken­
land også tandlæger, ansat af den of­
fentUge sundhedstjeneste. Som følge 
heraf er læger i Grækenland og Por­
tugal lønmodtagere. I Spanien, ItaU­
en, Irland og Det Forenede Kongeri­
ge betales de på grundlag af antallet 
af patienter, mens de i Danmark og Det Forenede Kongerige betales dels 
efter, hvor mange patienter de be­
handler, dels efter ydelsens karakter 
(f.eks. nogle former for sygdomsfo­
rebyggelse i Det Forenede Kongeri­
ge). 
Disse forskeUige metoder at gribe 
problemet an på har forskellige føl­
ger for behandlingsudgifterne Og på­
virker de omkOstrtingsbegrænsende 
foranstaltninger, der kan træffes. 
Metoder fil omkost­
ningsbegrænsning 
Der er forskellige måder, hvorpå 
omkostningerne kan begræn­
ses. En af dem er at mindske efter­
spørgslen, enten ved at flytte nogle af 
omkostningerne over på patienten, 
eller ved helt at udelukke visse be­
handlinger eller lægemidler fra ydel­
serne. Den bedste måde at dæmpe 
efterspørgslen på går viå sundheds­
fremmende foranstaltninger, men så­
danne foranstaltninger og deres føl­
ger for udgifterne er vanskelige at 
vurdere. 
En anden måde består i at reducere 
udbuddet, navnlig gennem budget­
kontrol, hovedsagelig i lande med et 
skattefinansieret sundhedsvæsen, 
men også i lande med forsikringssy­
stemer. Dette kan omfatte foranstalt­
ninger til begrænsning af arbejds­
kraften, enten ved ansættelsesstop 
eller ved at begrænse lægers adgang 
til forsikringsbaserede praksis eUer 
skære ned på forsyningerne ved at 
bandlyse dyr medicin. 
Den tredje måde er at øge systemets 
effektivitet ved at fremme alternati­ver til hospitalsindlæggelser, nedsæt­
te hospitalsopholdenes varighed og 
Udhytte kostbart lægeudstyr mere ef­
fektivt. Dette kan opnås enten ved 
budgetbeskæringer eller ved at indfø­
re incitamenter. 
Et stort spørgsmål er, om man skal 
indføre markedskræfterne i systemet 
eller koncentrere sig om planlæg-
ningsforanstaltningef som f.eks. 
kontrol med priserne på varer og tje­
nesteydelser. Et beslægtet spørgsmål 
er, om man skal tilskynde særUge 
persongrupper til at tilmelde sig pri­
vate sygesikringsordninger, hvilket 
måske nok vil mindske de offentUge 
udgifter, men ikke nødvendigvis de 
samlede sundhedsudgifter. 
I medlemsstaterne findes eksempler 
på samtUge disse metoder. Da de aUe 
har lignende problemer, er det ikke 
særUg overraskende, at de har valgt 
at begrænse omkostningerne på sam­
me måde. Fællesmålet er at tilrette­
lægge behandUngsordningen på en 
sådan måde, at ydelserne kan sikres 
uden for stor udgiftsforøgelser. 
Omkostningsbe­
grænsning i 
skattefinansierede 
behandlings­
systemer 
Ilande, hvor behandlingssystemet 
finansieres over skatterne, opstil­
ler myndighederne som regel et 
sundhedsbudget, hvilket i princippet 
skulle gøre det lettere for dem at kon­
trollere omkostningerne. 
100 
Kapitel 7- Behandlingssystemer i fællesskabet 
Danmark 
IDanmark fastsætter regeringen 
det beløb, som kommunerne må 
bruge på behandUng. Dette beløb af­
gør antallet af beskæftigede i sekto­
ren, og hvilke ydelser der kan bUve 
tale om. Da de lokale myndigheder er 
stærkt motiverede for at holde sig 
inden for budgettets rammer, presses 
der på for at øge effektiviteten. Et 
eksempel herpå er anbringelse på 
plejehjem af personer, der ikke har 
behov for hospitalsbehandling. 
De stramme budgetter har tiUige ført 
til en mere intensiv udnyttelse af ho­
spitalerne, idet den gennemsnitUge 
indlæggelsesperiode faldt fra 11,5 
dage i 1983 til 8,6 dage i 1988, sam­
tidig med at antaUet af indlæggelser 
voksede fra 984.000 til 1.074.000. 
Dette modsvares af en betydelig eks­
pansion i den ambulante behandling. 
Endvidere blev der i 1991 indført 
mulighed for at erstatte ordineret me­
dicin med bilUgere kopier for at tøjle 
medicinudgifterne. 
I lande med et fast budgetsystem til­
skyndes patienterne ikke nødvendig­
vis til at udvise en omkostningsbe­
sparende adfærd. Derfor er der 
indført en form for adfærdsregule­
rende brugerbetaling. Patienterne 
skal selv betale en del af deres recept­
pligtige medicin. For briller er der et 
tilskud på 10%, mens tandbehand­
ling er gratis for børn, hvorimod per­
soner mellem 18 og 30 år modtager 
et tilskud hertil. Alle andre betaler 
fuld pris for behandUngen. Da pati­
enter som regel skal betale en pro­
centdel af behandlingsudgifterne i 
stedet for et fast beløb, er de mere 
omkostningsbevidste. Irland 
Systemet i Irland bygger på lig­
nende principper som i Dan­
mark. Hovedforskellen er, at der er to 
forskellige, navnlig indtægtsbestem­
te tilskudsordninger. For den laveste 
indtægtsgruppe (gruppe I), som om­
fatter 35% af befolkningen, er samt­
lige standardydelser gratis. Andre 
henhører under gruppe II og skal be­
tale nogle af udgifterne selv. 
Ligesom i Danmark er der streng 
kontrol med sundhedsbudgettet, 
hvilket har betydet et fald i de offent­
lige sundhedsudgifter fra 6,7% af NU 
i 1980 til 6% i 1990. Dette blev op­
nået ved rationaliseringer på hospita­
lerne, hvoraf en række blev lukket, 
og et fald i den gennemsnitlige ind­
læggelsesperiode fra 9 dage i 1984 til 
8 dage i 1988, men tiUige en stigning 
i ventelisterne. 
Budgetstramningerne har ligeledes 
ført til udvikling af alternativer til 
hospitalsbehandling. F.eks. tilskyn­
des der til at indføre ambulant be­
handling og kirurgi, ældreplejen for­
bedres, og indførelsen af nye dyre 
medicinske teknikker og medicinsk 
udstyr begrænses. 11989 blev hono­
rarsystemet for praktiserede læger 
ændret fra et system med et honorar 
pr. konsultation, hvilket tilskyndede 
lægerne til at anbefale gentagne kon­
sultationer, til et system baseret på 
antallet af personer, der er registreret 
hos lægen. 
Behandlingerne er gratis for lavind­
komstgrupperne. Andre har adgang 
til den nationale sundhedstjenestes 
faciliteter, men skal betale et fast be­
løb (på 15 IRL pr. nat) for hospitals­
behandling og eventuelt honorarer for konsultationer o.lign., hvis de la­
der sig behandle privat. 
Med hensyn til medicin er der visse 
produkter, der for at begrænse om­
kostningerne ikke kan fås gratis. Der 
er ved at blive udarbejdet en Uste over 
anbefalet medicin, og der er indgået 
en aftale med medicinalindustrien 
om at lade de irske priser følge de 
britiske. 
Det er lykkedes for Irland at skære 
betydeligt ned på de offentlige sund­
hedsudgifter gennem en stram bud­
getkontrol og ved at koncentrere be-
handlingen om 
lavindkomstgrupperne. Ved at over­
lade de højere indkomstgruppers riel-
bredsbeskyttelse til deres eget initia­
tiv motiverer man disse grupper for 
at begrænse omkostningerne. 
Det Forenede 
Kongerige 
Imodsætning til, hvad der er tilfæl­
det i Irland, er aUe med bopæl i Det 
Forenede Kongerige berettiget til at 
gøre brug af den nationale sundheds­
tjeneste (NHS), som hovedsagelig fi­
nansieres over skatterne. 
Ligesom i Danmark og Irland er der 
stram kontrol med sundhedsbudget­
tet, som fastsættes af regeringen, der 
ligeledes kontrollerer størrelsen af 
det ansatte personale. Kontrollen 
med de praktiserende læger udøves 
ved at fastsætte honorarniveauet for 
læger, der arbejder som selvstændi­
ge. 
Igennem årene har regeringen for­
søgt at begrænse udgifterne ved at 
presse sundhedsmyndighederne til at 
101-
Kapitel 7 ~ Behandlingssystemer i fællesskabet 
øge effektiviteten. Dette har givet be­
tydelige besparelser, navnUg gennem 
rationalisering af hospitalsbehand­
lingen. Pog siges det også, at denne 
rationalisering er sket på bekostning 
af behandlingsstandarden. Budgets­
tramninger har tvunget sundheds­
myndighederne til at reducere antal­
let af hospitaler og sengepladser. 
Antallet af sidstnævnte er faldet fra 
458.000 i 1980 til 365.000 i 1989. 
Medicinpriserne kontrolleres ikke 
direkte, men virksomhedernes fortje­
nester er underkastet kontrol og be­
grænsninger. I 1985 blev der udar­
bejdet en liste over medicin, der ikke 
måtte udleveres inden for rammerne 
af NHS-ordningen, men der var i næ­
sten aUe tilfælde tale om ikke recept­
pligtig medicin. 
BrugerbetaUng er ikke meget benyt­
tet i Det Forenede Kongerige. Selv 
om der opkræves et receptgebyr for 
medicin, er der tale om et fast beløb, 
som på grund af undtagelsesregler 
(navnlig gældende for pensionister 
og børn) kun opkræves for ca. 16% 
af de udstedte recepter. Der er bru­
gerbetaling for tandpleje, men 30% 
af patienterne er undtaget, og de, der 
betaler, får et tilskud på ca. 25% af 
omkostningerne. 
For visse operationer inden for ram­
merne af NHS er der lange venteU-
ster, og i en række tilfælde er udbre-
delsen af ny teknologi blevet 
forsinket af omkostningshensyn. Re­
geringen er under pres fra folk, der 
ønsker systemet forbedret, men prin­
cipperne om en gratis sundhedstjene­
ste, hvortil alle har adgang, anfægtes 
ikke. Dette fører til, at der lægges 
større vægt på effektivitetsforbedrin­
ger, men det er tvivlsomt, om der kan gennemføres forbedringer uden at 
øge udgifterne. 
Formålet med den reform, regerin­
gen iværksatte i 1991, var at lade 
markedskræfterne få indflydelse på 
sundhedssektoren. Ansvaret for ind­
køb blev adskilt fra ansvaret for at 
sørge for behandling for at øge om­
kostningsbevidstheden og motivere 
til at lægge mere vægt på forebyggel­
se end behandling. Der er imidlertid 
tvivl om, hvorvidt dette nye system 
virkeUg fungerer så godt som ønsket, 
da incitamenterne måske ikke er 
stærke nok, og da det kvasi-marked, 
der er blevet skabt, ikke er et virkeUgt 
marked. 
På grund af stram udgiftskontrol har 
Det Forenede Kongerige ikke alvor­
lige problemer med at begrænse om­
kostningerne. Men lige så lidt som 
andre medlemsstater kan Det For­
enede Kongerige undgå stigninger i 
behandlingsomkostningerne. Her 
har de dog ikke ført til forøgelse af de 
offentlige udgifter, som i forhold til 
NU har været nogenlunde uændrede 
siden 1980, men til en mangelsitua­
tion og en stigende tendens til at til­
melde sig private sygesikringsord­
ninger. 
Portugal 
Det offentlige behandlingssy­
stem i Portugal bygger på de 
samme principper som ovennævnte 
system. Sundhedstjenesten driver of­
fentlige hospitaler og har ansat fuld­
tids praktiserende læger, som får løn 
for deres arbejde. Medicin sælges af 
private apoteker, og private laborato­
rier anvendes med henblik på diagno­
serne. Dette, at behandUngspersonalet i den 
offentlige sektor er ansat, gør det let­
tere at kontrollere de offentlige sund­
hedsudgifter. For ydelser leveret af 
den private sektor er det straks van-
skeUgere. Men der er lagt et loft over 
de samlede sundhedsudgifter. Sker 
der stigninger i de private udgifter til 
medicin eller diagnoser, medfører 
det fald i hospitalsudgifterne i det 
pågældende finansår, hvilket presser 
hospitalerne til at gennemføre bespa­
relser. 
Regeringen søger at kontrollere me­
dicinudgifterne, og det er lykkedes 
for den at opnå de laveste medicin­
priser i Fællesskabet ved at kræve, at 
priserne ikke overstiger mindstepri­
sen i fem andre navngivne lande. 
De offentUge sundhedsudgifter var 
nogenlunde stabile i 1980'erne, men 
ventetiderne i de største byer er ble­
vet længere. 
Igennem årene har Portugal forsøgt 
sig med forskellige former for bru­
gerbetaling. Systemet blev indført i 
1981 med faste gebyrer for patientbe­
søg i hjemmene og konsultationer, 
dog med undtagelser for f.eks. ældre, 
kronisk syge, gravide kvinder og 
børn under ét år. I 1982 blev gebyr­
systemet udvidet til at omfatte ambu­
lant behandling og behandling på 
skadestuer. Patienterne, bortset fra 
dem med meget lave indkomster, 
skuUe betale 10-50% af hospitals-
regningerne, afhængig af indkom­
sten, 25% af prisen for portugisisk 
fremstillet medicin og 40% for uden­
landsk medicin plus et fast gebyr. 
På grund af gebyrerne faldt efter­
spørgslen betydeligt. Da gebyrerne 
var upopulære, blev de fleste af dem 
-102 
Kapitel 7 - Behandlingssystemer i fællesskabet 
afskaffet af den nyvalgte regering i 
1983, og trods lovændringer i 1986, 
som igen gjorde det muligt at opkræ­
ve dem, er de ikke blevet genindført. 
For så vidt angår medicin leveret af 
den private sektor er ca. 10% gratis, 
mens patienten skal betale 20% eller 
50% af prisen for resten, hvilket hæv­
des at ramme de ældre og de kronisk 
syge. Patienterne skal selv betale en 
stor del af udgifterne til tandbehand-
Ung. 
Italien 
Det italienske system finansieres 
både over skatterne (47%) og 
ved bidrag til den sociale sikring 
(53%). Men på visse punkter ligner 
systemet det, der findes i ovennævnte 
lande, da det ligeledes dækker hele 
befolkningen. Behandlingsudgifterne 
er vokset støt i løbet af de sidste ti år. 
Sundhedsministeriet fastsætter bud­
gettet for hver enkelt region og pro­
vins, og regeringen kan fastsætte me­
dicinprisen og antallet af 
beskæftigede i sundhedssektoren 
samt disses løn. Den regionale sund­
hedsplanlægning er underkastet cen­
tralforvaltningens kontrol. Dog er det 
yderst vanskehgt at begrænse om­
kostningerne, til dels fordi budgetter­
ne Ugger langt under det niveau, som 
regionerne og provinserne skønner 
nødvendigt. 
Resultatet er ikke nedskæringer i be­
handlingstilbuddene, men større un­
derskud, hvilket er tilladt ifølge loven 
og giver provinserne og regionerne 
mulighed for at undgå de omkost­
ningsreduktioner, der tilstræbes. Der 
blev indført ansættelsesstop, hvilket viste sig at være mere omkostnings­
effektivt, men inden længe førte 
stoppet til en mangel på sygeplejer­
sker. I hospitalssektoren søges om­
kostningerne begrænset ved at kon-
centrere sig om at nedbringe 
overkapaciteten, og der gøres ikke 
meget for at fremme alternativer til 
hospitalsbehandling. Selv om der 
findes en begrænset hste over medi­
cin, hvortil der ydes tilskud fra den 
nationale sundhedstjeneste, er den 
ikke meget værd i bestræbelserne på 
at begrænse omkostningerne, da 
mange nye og kostbare produkter bU-
ver optaget på listen, når de dukker 
op på markedet. 
For næsten al medicin, der ordineres 
inden for rammerne af den nationale 
sundhedstjeneste — bortset fra den 
såkaldte Uvsvigtige medicin — beta­
ler patienterne 40% af prisen plus et 
fast gebyr. Ca. 25% af patienterne, 
som tegner sig for ca. 65% af den 
ordinerede medicin, er dog fritaget 
fra betaling. 11989 blev der indført et 
gebyr på 30% (dog højst 30.000 LIT) 
for visse diagnostiske ydelser som 
f.eks. røntgenfotografering, og på 
omtrent samme tidspunkt blev der 
indført gebyrer for speciallægekon­
sultationer og kurbadophold. (Men 
det daglige gebyr, der blev indført for 
hospitalsophold, blev mødt med 
modstand og blev trukket tilbage.) 
Selv om der opkræves et gebyr for 
tandbehandling, beløber det sig kun 
til 10% af honoraret for privat be­
handling, mens der kun opkræves et 
mindre nominelt beløb for briller. Fra 
januar 1993 har de højere indkomst­
grupper måttet betale et fast årUgt 
ekstragebyr (på 85.000 LIT) for de 
praktiserende lægers ydelser samt 
den fulde pris for medicin (dog højst 40.000 LIT) og diagnoser (højst 
100.000 LIT). 
Selv om det italienske system inde­
holder en række interessante ideer 
vedrørende omkostningsbegræns­
ning, fungerer de indførte foranstalt­
ninger ikke, som de skal, på grund af 
manglende budgetkontrol. Endvide­
re viser erfaringen, hvor vanskehgt 
det er for poUtikerne at indføre om­
fattende gebyrer. Der er dog en større 
reform undervejs, som skal decentra­
lisere sundhedstjenesterne for at give 
regionerne større beføjelser og for­
bedre de lokale sundhedsmyndighe­
ders effektivitet. Meningen er, at re-
gionerne skal tildeles et fast 
sundhedsbudget, således at overskri­
delser af budgettet fører til højere 
gebyrer eller lokalskatter. 
Ved udgangen af 1992 blev man enig 
om at iværksætte en forsøgsordning i 
1995 med henblik på at introducere 
markedskræfterne i systemet, for det 
første ved at lade patienterne betale 
den fulde pris for behandlingen, 
hvorefter en fast del refunderes af 
den nationale sundhedstjeneste, og 
for det andet ved at etablere private 
sygekasser, der skal købe ydelser fra 
den nationale sundhedstjeneste eUer 
den private sektor. Meningen er, at 
sygekasserne til dels skal finansieres 
af bidrag fra den nationale sundheds­
tjeneste, og at de skal konkurrere med 
hinanden om patienterne. 
Spanien 
Behandlingssystemet i Spanien 
ligner det italienske ved at være 
forsikringsbaseret, dække hele be­
folkningen, og være hovedsagelig 
skattefinansieret (70% i 1989). 
-103 
Kapitel 7 ~* Behandlingssystemer I fællesskabet 
BehandUngssystemet er organiseret 
på regionalt plan med særskilte ord­
ninger for Katalonien, Valencia, An­
dalusien og Baskerlandet, og en fem­
te ordning (INSALUD), som dækker 
resten af landet. Praktiserende læger 
og speciaUæger er ansat af de regio­
nale sundhedsmyndigheder og arbej­
der som regel på klinikker, i hvert 
fald i byerne og de større landsbyer. 
To tredjedele af hospitalerne er of­
fentlige, mens tandlæger, apoteker 
og privathospitaler drives på kon­
traktbasis. 
Selv om regeringen principielt kon-
troUerer udgifterne, er disse vokset 
støt i årenes løb, særlig efter at syste­
met blev udvidet til at omfatte aUe i 
1986. Mens antallet af sengepladser 
til akutte tilfælde ikke er steget meget 
i hospitalssektoren, er den gennem­
snitlige indlæggelsestid blevet korte­
re, hvilket giver plads til flere patien­
ter, men dette har dog ikke kunnet 
forhindre længere ventelister. 
Budgetstramninger begrænser an­
vendelsen af nyt udstyr og indførel­
sen af nye behandlinger i den offent­
lige sektor. Om nødvendigt kan der 
dog kontraheres med privathospita­
lerne om behandlinger, hvilket mod­
virker de tilsigtede omkostningsbe­
grænsninger. Medicinpriserne 
kontrolleres ved at holde dem på ni­
veau med råvarepriserne, hvilket har 
medført de laveste priser i Fællesska­
bet bortset fra Portugal. 
Alle lægebehandlinger bortset fra 
medicinen — for hvilken der opkræ­
ves et 40% gebyr, dog kun af folk i 
arbejde — er gratis. 
Det spanske system viser de typiske 
ulemper ved at have en centraliseret budgetkontrol, idet det ikke fremmer 
omkostningsbevidstheden. Dette har 
ført til forslag om reformer efter det 
britiske mønster med skabelsen af et 
internt marked, hvor markedskræf­
terne spiUer ind. Der er ligeledes stil­
let forslag om at udlicitere en større 
del af behandlingen til private leve­
randører, forbedre alternativerne til 
hospitalsbehandling og om at ældre 
skal betale for deres medicin (og til 
gengæld have hævet deres pensio­
ner). 
Grækenland 
Grækenland har et offentligt be­
handlingssystem, som også er 
delvis forsikringsbaseret. Dog er be­
handlingssystemet i landområderne 
næsten fuldt ud skattefinansieret, 
mens det system, der gælder for 
byområder, principielt er bidragsfi-
nansieret, men i praksis er skattefi­
nansieret. 
Der synes ikke at være nogen effektiv 
budgetkontrol, selv om det er rege­
ringen, der kontroUerer priserne og 
fastsætter bidragsniveauet og hono­
rarernes størrelse. Selv om der er en 
begrænset liste over, hvilken medicin 
der må sælges, betales apotekerne i 
praksis for den medicin, de ordinerer. 
Den regering, der kom til magten i 
1981, iværksatte en ambitiøs plan til 
forbedring af behandlingssystemet i 
Grækenland, som førte til et større 
antal hospitaler og flere behandling­
scentre i landdistrikterne. Mellem 
1981 og 1988 steg antallet af hospi­
talslæger med 60% og antallet af sy­
geplejersker med 88%, mens lønnin­
gerne blev sat op for at gøre det 
attraktivt at arbejde i den offentUge sektor. Eftersom målet var at gøre 
behandlingerne gratis for aUe, blev 
over en tredjedel af de private hospi­
talssenge overført til den offentUge 
sektor i 1988, mens refusionssyste­
met blev gjort mindre gunstigt, og der 
blev gjort forsøg på at forhindre læ­
ger i at etablere privat praksis. Refor­
merne blev dog kun til dels en succes. 
For medicin er der et gebyr på 25% 
af prisen. Dog er medicin mod kroni­
ske sygdomme, psykiske sygdomme 
og AIDS gratis. Der opkræves Ugele­
des et mindre fast gebyr for ambulant 
behandling og indlæggelse på hospi­
talet. 
Ligesom Spanien har Grækenland 
øget de offentlige udgifter for at for­
bedre behandUngssystemet, men det 
er ikke lykkedes for landet at indføre 
mekanismer til begrænsning af om­
kostningerne. 
Omkostningsbe­
grænsning inden 
for sygesikrings­
systemer 
Fem medlemsstater — Belgien, 
Frankrig, Tyskland, Luxem­
bourg og Nederlandene — har of­
fentlige behandUngssystemer, der så­
vel i teori som i praksis er baseret på 
forsikringsprincipper. I disse lande er 
forsikringsgiverne adskilt fra dem, 
der leverer ydelserne, hvilket fører til 
en anden måde at gribe spørgsmålet 
om omkostningsbegrænsning an på. 
Der skal findes måder, hvorpå det 
104-
Kapitel 7 ~ Behandlingssystemer i fællesskabet 
kan sikres, at bidragene er tilstrække­
lige til at dække udgifterne, selv når 
mange ikke er i arbejde. 
Belgien 
Ca. 99% af indbyggerne i Belgien 
er dækket af en sygeforsikring. 
Al behandling foregår på kontraktba­
sis, og honorarerne er genstand for 
forhandlinger meUem forsikringsgi­
vere og behandlere. Patienterne beta­
ler for behandhnger og modtager en 
større eUer mindre refusion. Da bi­
dragene ikke er tilstrækkelige til at 
dække udgifterne, betaler regeringen 
ca. 40% af omkostningerne. 
Centralregeringen har såvel stor ind­
flydelse på sundhedsudgifterne som 
beføjelse til at fastsætte bidragssat­
serne. Indkøb af større udstyr, hospi­
talsudgifter og læge- og tandlægeho­
norarer skal godkendes. Regeringen 
bestemmer Ugeledes, hvilke hospita­
ler og behandlinger der kan ydes til­
skud til. 
For at begrænse omkostningerne 
blev der i 1983 indført en kvote for 
antaUet af sengedage på hospitalerne, 
og siden 1990 har antaUet været be­
regnet på grundlag af fuld udnyttelse 
inden for hvert speciale. Resultatet 
er, at antaUet af hospitalssenge er fal­
det betydeligt, og hospitalerne er ble­
vet tilskyndet til at indføre rationali­
seringer og overføre sengepladser til 
de langvarige behandlingsformer. 
Selv om dette ikke har ført til længere 
venteUster, synes det at have medført 
tab for de fleste hospitaler. Med hen­
syn til medicin findes der en Uste over 
anbefalede produkter, og man søger at fremme ordineringen af erstat-
ningspræparater. 
Belgien har et kompliceret brugerbe-
talingssystem, som i det væsentUge 
går ud på ikke at refundere hele ud­
giften til en behandling. Lavind­
komstgrupperne er fritaget fra beta­
ling eller betaler med en lavere sats, 
mens selvstændige betaler det fulde 
beløb uden refusionsmulighed — 
undtagen i de særlige (højrisiko-) til­
fælde, hvor de er omfattet af den of­
fentlige sygesikring. Det gebyr, de 
fleste reelt betaler, er et fast beløb for 
så vidt angår hospitalsbehandUng og 
konsultation af en praktiserende 
læge, og gebyret reguleres årUgt efter 
prisindekset. For tandpleje betaler 
patienterne 25% af udgifterne. Medi­
cin er inddelt i seks kategorier, hvori 
der betales meUem 25% og 100% af 
udgifterne, mens der er et fast gebyr 
for medicin, der tilvirkes af apoteke­
re. 
Men det belgiske kontrolsystem har 
ikke kunnet holde sundhedsudgifter­
ne på et uændret niveau i forhold til 
NU i de seneste ti år. 
Frankrig 
IFrankrig som i Belgien er ca. 99% 
af indbyggerne omfattet af syge­
sikringssystemet. Der findes tre store 
nationale sygekasser, hvoraf den 
største dækker 75% af befolkningen 
og hovedsagelig er beregnet for løn­
modtagere, mens de to øvrige er for 
arbejdere i landbruget og selvstændi­
ge. De resterende 10% af befolknin­
gen er omfattet af omkring 15 mindre 
sygekasser. Da Frankrig har større behandhngs-
udgifter i forhold til NU end nogen 
anden medlemsstat, ligger såvel re­
geringen som sygekasserne under et 
stærkt pres for at begrænse omkost­
ningerne. AUe behandlere arbejder 
på kontraktbasis, idet læger, tandlæ­
ger og privathospitaler (som tegnede 
sig for 35% af sengepladserne i 1989) 
modtager honorar for deres ydelser. 
Honorarerne er genstand for forhand­
ling med forsikringsgiverne. Selv dm 
de offentlige hospitaler finansieres af 
sygekasserne, skal deres budgetter 
godkendes af sundhedsministeriet. 
Centralregeringen har en stor indfly­
delse på udgifterne, idet den kontrol­
lerer hospitalerne ved hjælp af en 
plan over, hvor mange sengepladser 
og hvor meget udstyr der er behov for 
på regionalt plan. Også hospitalsge-
byrer, apotekeravancer og medicin­
priser kontroUeres, mens aftaler mel­
lem sygekasserne og behandlerne 
skal godkendes af regeringen. 
BevilUngerne til de offentlige hospi­
taler begrænses af et system med 
samlede budgetter, som blev indført 
i 1983, og som fastsætter måltal for 
hospitalsudgifterne i Frankrig med 
henblik på at øge effektiviteten. Som 
følge heraf er den gennemsnitUge 
indlæggelsestid blevet betydeUg kor­
tere. Men venteUsterne er ikke vok­
set, eftersom huUet mellem udbud og 
efterspørgsel er blevet udfyldt af pri­
vathospitaler. Da disse forlanger be-
taUng på grundlag af, hvilke behand­
linger der er givet, og hvor mange 
dage indlæggelsen har varet, er der 
ikke sket nogen større begrænsning 
af omkostningerne. 
Siden 1991 har regeringen ved hvert 
års begyndelse fastsat en højeste 
wwwifigBwaMWiaiuiUMWi^^ 
-105 
KapHel 7 - Behandlingssystemer i fællesskabet 
stigningssats for udgifterne til privat­
hospitaler. Men deres ydelser kon-
troUeres ikke efter det franske sy­
stem, og udgifterne er vokset i 
forhold til NU. 
I^æger kan frit etablere privat praksis 
overalt i Frankrig, og de eneste be­
grænsninger gælder antaUet af stude­
rende, der optages på medicinstudi­
erne. Antallet blev halveret meUem 
1975 og 1989. Der er ingen grænser 
for, hvilken medicin og behandling 
praktiserende læger og speciallæger 
kan ordinere, og der er frit lægevalg. 
Under visse omstændigheder har læ­
ger ret til at kræve et ekstragebyr ud 
over det honorar, hvorom der er ind­
gået aftale med forsikringsgiverne, 
og dette har fået priserne til at stige 
med ca. 20-30%. 
Ligesom det belgiske system er det 
franske system baseret på refusioner 
til patienterne. Medicinudgifter ref­
underes enten fuldt ud (30% af præ­
paraterne), eUer patienterne skal be­
tale 30% af udgifterne (45% af 
præparaterne) eller 60% (25%). For 
hospitalsbehandling opkræves der et 
fast mindre beløb pr. dag, mens der 
for tandbehandling betales 20-25% 
af udgifterne. 
Tyskland 
ITy skiand erca. 92% af befolknin­
gen dækket af det offentlige syge­
sikringssystem, som drives af over 
1.200 forskellige sygekasser, der 
dels er organiseret på regionalt plan, 
dels på virksomheds- eller lavsplan, 
dels på gruppeplan. Med enkelte 
mindre undtagelser tilbyder de iden­
tiske ydelser. SamtUge ydelser udli­citeres, således at sygekasserne ikke 
har deres egne hospitaler og ikke an­
sætter lægerne. Læge- og tandlæge­
honorarer er genstand for forhandUn-
ger mellem sygekasserne og 
regionale lægesammenslutninger. 
Ca. halvdelen af hospitalerne er of­
fentlige, og de fleste af de resterende 
er almennyttige institutioner. Patien­
terne kan stort set selv vælge deres 
læger, som har ansvaret for hospitals-
henvisninger. Der tilbydes ingen for­
mer for ambulant behandling. 
Behandl ingsudgifterne er forholds­
vis store, og der arbejdes meget med 
omkostningsbegrænsninger, hvilket 
har ført til en række reformer i de 
senere år. 
Sygekasserne er uafhængige af rege­
ringen, som ikke har nogen formel 
kontrol over sundhedsudgifterne. 
Omkostningsbegrænsninger er der­
for sygekassernes sag, selv om be­
handlerne også forventes at bidrage 
dertil. Forbundsregeringen kan kun 
påvirke omkostningerne gennem 
lovgivningen eller ved at udøve mo­
ralsk pression, hvilket komplicerer 
tingene. 
For hospitalernes vedkommende 
fastsætter en særUg finansieringslov 
visse krav vedrørende forbundsfi-
nansiering, men begrænser ikke an­
tallet af hospitaler eller senge og 
overlader planlægningen til delsta­
terne, som kun sjældent er viUige til 
at lukke hospitaler. Antallet af hospi­
talssenge er kun faldet lidt i 1980'er­
ne. De honorarer, sygekasserne beta­
ler til hospitalerne, er fastsat til et 
bestemt beløb pr. dag, og der opkræ­
ves Ugeledes honorar for den ydede 
behandling. Virkningen heraf er, at 
hospitalsopholdene bliver længere. Da hospitalerne som regel ikke må 
yde ambulant behandUng, finder der 
endvidere ofte indlæggelser sted, 
som i virkeUgheden ikke er nødven­
dige, blot for at få penge fra sygekas­
serne. Der er ej heUer tilstrækkelig 
motivation til at benytte alternativer 
til hospitalsbehandling, hvorfor man­
ge bUver på hospitalerne, selv om 
anbringelse på plejehjem ville være 
såvel mere hensigtsmæssigt som bil­
ligere. Af aUe disse grunde har hospi­
talsudgifterne haft en tendens til at 
vokse voldsomt—med 8% i 1991 og 
10% i de første seks måneder af 1992. 
For at kontroUere udgifterne til prak­
tiserende læger er der indført en sær­
lig takst, som sætter udgiftsstignin­
gen i forhold til stigningen i de 
gennemsnitlige lønninger. Honora­
rerne udtrykkes som point, hvorved 
ydelsernes værdi sættes i forhold til 
hinanden. Det samlede beløb, der 
indbetales til lægesammenslutnin­
ger, fordeles derefter efter disse 
points. (Pointenes relative værdi blev 
f.eks. ændret i 1987 for at nedbringe 
diagnosebetalingerne og tilskynde til 
medicinsk behandUng.) 
Der er kun lidt kontrol med antallet 
af læger — de, der kan godtgøre de­
res kompetence, skal optages af læ­
gesammenslutningerne. Læger kan 
alene nægtes adgang til nye områder, 
såfremt der er en åbenbar overkapa­
citet (forbundsforfatningsdomstolen 
kendte i 1960 en generel begræns­
ning gående ud på, at der kun måtte 
gives adgang til nye læger, hvor der 
var klart behov for det, forfatnings­
stridig). Udgifterne til de praktise­
rende læger steg med 7% i 1991 og 
med 10% i de første seks måneder af 
1992 — hvilket lå langt over stignin­
gen i sygekassernes indtægter. 
106-
KapHel 7«- Behandlingssystemer i fællesskabet 
WUWtfJWWUWWWW^^ 
Stigningen skyldtes til dels et vok­
sende antal læger. Tandbehandling er 
organiseret på en Ugnende måde, og 
dér steg udgifterne med 10,5% i 1991 
og 14,5% i de første seks måneder af 
1992. 
Der er ingen direkte kontrol med me­
dicinpriserne, som er blandt de høje­
ste i Fællesskabet. Med 1988/89-re-
formen blev der indført et system 
med referencepriser, således at pati­
enten får medicinen gratis, såfremt 
prisen er på referenceprisniveau eller 
derunder, og skal betale ekstraom­
kostningen, såfremt den ligger over 
referenceprisen. Herved lægges der 
pres på medicinaUndustrien for at få 
den til at sænke priserne. Men selv 
om det var planen at fastsætte refer­
encepriser for 80% af præparaterne, 
er det hidtil kun sket for 35%. 11991 
voksede medicinudgifterne med 
10% og i de første seks måneder af 
1992 med 9%. 
I lighed med andre medlemsstater har 
Tyskland ligeledes et system med 
brugerbetaling. Der opkræves et fast 
gebyr for al medicin, for hvilken der 
endnu ikke er fastsat nogen refer­
encepris. For tandlægebehandling 
betaler patienterne 50% af udgiften 
— nogle mere, nogle mindre — men 
de kan nedsætte andelen med 15% 
ved at gå til regelmæssige undersø­
gelser. Der opkræves et fast gebyr pr. 
dag for de første fjorten dages ind­
læggelse på et hospital. 
Det er hensigten at indføre et budget­
kontrolsystem for perioden 1993-
1995, ifølge hvilket udgiftsstignin­
gen vil blive holdt på samme niveau 
som stigningen i sygekassernes ind­
komst. For hospitalernes vedkom­
mende vil gebyrerne blive differen­tieret efter behandlingstype, og sy­
stemet med forbundsfinansiering vil 
blive ændret, således at antallet af 
sengepladser nedbringes. 
Budgetkontrolsystemet vil Ugeledes 
omfatte læger og tandlæger. Fra 1999 
vil nye læger og tandlæger kun få 
tilladelse til at etablere praksis, så­
fremt der er behov for det, selv om 
der stadig er tvivl om, hvorvidt ad­
gangsbegrænsningen er forfatnings­
stridig. Medicinpriserne vil blive 
fastfrosset indtil udgangen af 1993, 
og for de følgende to år vil prisen for 
alle præparater uden referencepris 
blive nedsat med 5%. 11993 blev der 
indført brugerbetaling med en gra­
dueret sats afhængig af prisen. 11994 
vil man ved hjælp at incitamenter 
søge at få virksomhederne til at ud­
byde mindre pakninger. Det dagUge 
gebyr for de første 14 dages hospi­
talsophold vil ligeledes blive forhø­
jet. 
Luxembourg 
ILuxembourg er så godt som alle 
omfattet af den offentlige sygesik­
ring. Systemet forvaltes af en sam­
menslutning af ni sygekasser, og aUe 
behandlinger refunderes på kontrakt­
basis. Honorarerne til praktiserende 
læger og speciallæger er genstand for 
forhandlinger mellem sygekasserne 
og lægesammenslutningen. De fleste 
hospitaler er private. Disse betales et 
aftalt beløb pr. behandlingsdag, 
mens læger og tandlæger modtager 
honorar pr. ydelse. Sygekasserne får 
tilskud fra regeringen til dækning af 
visse særlige tilfælde som f.eks. tu­
berkulose, transplantationer og neu­
rokirurgiske indgreb. Regeringen dækker ligeledes underskuddet i pen­
sionisternes sygekasser. 
I begyndelsen af 1980'erne lå det 
offentliges udgifter til behandling 
forholdsvis højt (6,3% af NU), hvor­
efter de faldt indtil 1986 og atter steg 
i slutningen af 1980'erne (tilbage til 
6,4% af NU) som følge af en række 
omkostningsbegrænsende foran­
staltninger. 
Satserne for sygesikringsbidragene 
fastsættes ved storhertugeUg anord­
ning. Sygekassesammenslutningen 
fastsætter regler for, hvilke ydelser 
der refunderes eller betales af syge­
sikringen, og reglerne skal godken­
des af regeringen. Regeringen kon­
trollerer hospitalsbyggeri og 
installering af større udstyr og betaler 
mellem 50% og 80% af omkostnin­
gerne. Der er ingen kontrol med me­
dicinpriserne. 
Der er mangel på sengepladser til 
længere hospitalsophold og et over­
skud af sengepladser til kortere op­
hold — ligesom i Tyskland tilskyn­
der systemet med daglige gebyrer til 
længere hospitalsophold. For at styre 
omkostningerne kræves det af hospi­
talerne, at de overflytter de langtids-
indlagte patienter til plejehjem. Sy­
stemets effektivitet begrænses dog af 
mangel på plejehjemspladser— selv 
om regeringen er ved at øge antallet 
af plejehjem. Stigningerne i læge- og 
tandlægehonorarerne følger pristal­
let. 
For at påvirke medicinudgifterne 
modtager lægerne prisUster med.an-
givelse af refusionsreglerne. Patien­
terne skal betale 20% af prisen, und­
tagen for medicin til behandling af 
særlige sygdomme og medicin, der 
mmmms«m*fmmmi*mMmm umiMitNftmMm&mtmmtm* VWVSiSW*M9mMM*i wwwwwwwawwfl»^^ 
107-
KapHel 7 ~* Behandlingssystemer I fællesskabet 
gives på hospitalerne, som er gratis. 
Der betales 5% for almindelige læge­
konsultationer og hjemmebesøg, 
mens hospitalspatienter betaler en 
dagtakst ligesom i Tyskland. Gebyret 
for tandbehandUng er på 20%, med­
mindre patienten har fået foretaget en 
årlig undersøgelse de to foregående 
år. 
Luxembourg har den samme type 
problemer med sygesikringssyste­
met som de fleste andre medlemssta­
ter. Det erkendes, at systemet trænger 
til at blive tilpasset de nye udfordrin­
ger, som f.eks. den stadig ældre be­
folkning, mangelen på plejepersona­
le og opretholdelse af en høj 
behandlingsstandard, hvilket kun 
kan opnås ved at gøre systemet mere 
effektivt, hvis man vil undgå væsent­
lige omkostningsstigninger. I 1992 
blev der indført nye foranstaltninger 
med henbUk på at rationaUsere for­
handlingsprocedurerne mellem sy­
gekasserne og behandlerne, give sy­
gekasserne en mere centraliseret 
struktur og omlægge finansierings­
systemet. 
Nederlandene 
Ibegyndelsen af 1992 blev der 
iværksat større reformer, som 
bedst kan bedømmes i forhold til pro­
blemerne ved det tidUgere system. 
Ifølge det tidligere system var hele 
befolkningen omfattet af en lovpUg-
tig forsikring i henhold til AWBZ-lo-
ven gældende for svær og langvarig 
invaliditet og sygdom. Herudover 
skulle ca. 60% af befolkningen — 
den del, der havde de mindste ind­
tægter — ifølge loven være forsikret i henhold til ZFW-ordningen. For 
denne del af befolkningen modtog 
praktiserende læger honorarer på 
grundlag af antallet af patienter, 
mens speciallæger og tandlæger blev 
betalt for de enkelte ydelser, idet be­
løbenes størrelse blev aftalt mellem 
sygekasserne og lægesammenslut­
ningen. Andre patienter (ca. 40% af 
befolkningen) betalte honorarer for 
den modtagne behandling. De samle­
de sundhedsudgifter ligger højt, på 
ca. 8,5% af NU. 
11980'erne blev der iværksat en ræk­
ke omkostningsbegrænsende foran­
staltninger. Budgettet for hospitaler­
ne blev skåret ned over flere år, 
hvorefter det blev fastholdt i faste 
priser. Herved lykkedes det at holde 
udgifterne nede uden at forlænge 
ventelisterne. Der blev ligeledes ud­
viklet alternativer til hospitalsbe­
handling i form af plejehjem. Der 
blev i nogle år med held lagt loft over 
antallet af tandlæger og fysioterapeu­
ter, men det blev senere fjernet. Det 
viste sig også at være vanskeligt at 
holde udgifterne til speciallægeydel­
ser nede, men i 1989 blev honorarer­
ne nedsat og derefter holdt på et uæn­
dret niveau i de følgende år. 
Der er gjort en række forsøg på at 
stabilisere medicinudgifterne, men 
uden større held, og denne post er 
stadig den hurtigst voksende udgifts­
post. For nyUg blev der indført en 
ordning, ifølge hvilken der kun blev 
refunderet et beløb svarende til pri­
sen for det billigste præparat på mar­
kedet til den pågældende behandling. 
Før 1992 skulle patienterne kun bi­
drage til betalingen af tandlægebe­
handling og briller. Med reformen af det nederlandske 
system i 1992 blev markedskræfter­
ne introduceret i form af konkurrence 
mellem såvel behandlere som forsik­
ringsgivere og decentralisering af 
ydelserne. Den lovpligtige sygesik­
ring er blevet udvidet til at omfatte 
hele befolkningen ved at inkorporere 
ZFW-ordningen i AWBZ-ordnin-
gen. Det er meningen, at 95% af 
sundhedsydelserne skal dækkes. En­
hver må selv vælge, hvilken sygekas­
se han ønsker at lade sig forsikre af, 
mens forsikringsgiverne skal optage 
alle uden at måtte kræve en ekstra­
præmie for højrisikogrupper. 
Alle bidrag er indkomstrelaterede, 
opkræves centralt og fordeles deref­
ter til sygekasserne på grundlag af 
antallet af forsikrede og disses risiko­
status (alder, køn, bopælsregion og 
helbred). Det er meningen, at bidra­
gene skal dække 82% af omkostnin­
gerne, mens de sidste 18% opkræves 
direkte af forsikringsgiveren. Præmi­
en falder sædvanligvis, hvis det lyk­
kes for forsikringsgiveren at begræn­
se omkostningerne, hvorved der 
indføres et konkurrenceelement. 
Priserne og vilkårene for sundheds­
ydelserne er genstand for forhandlin­
ger med behandlerne, idet regeringen 
kun fastsætter maksimalpriser. Den 
forsikrede person kan modtage eks­
traydelser mod at betale en ekstra­
præmie. Dette system giver således 
enkeltpersonerne nogen valgfrihed, 
og konkurrencen fremmes. 
Det er endnu for tidUgt at bedømme 
virkningerne af reformen, men den 
fulde gennemførelse af det nye for­
sikringssystem er allerede blevet for­
sinket indtil januar 1994 på grund af 
modstand mod at lade hele 95% af 
108-
Kapitel 7~ Behandlingssystemer i fællesskabet 
ydelserne omfatte af det lovpligtige 
system. Det hævdes tillige, at for at 
dæmpe omkostningerne skal princip­
pet om delvis brugerbetaling udvi­
des, og enkeltpersoner skal i højere 
grad selv kunne bestemme, i hvilket 
omfang de vil forsikres. Tilhge skal 
de indkomstrelaterede bidrag mind­
skes og de nomineUe præmier øges. 
Konklusioner 
BehandUngsudgifterne er siden 1988 
vokset væsentligt i faste priser i samt­
lige medlemsstater (selv om de i Lu­
xembourg og Irland er faldet i for­
hold til NU). I de fleste af dem er det 
store politiske spørgsmål, hvorledes 
omkostningerne kan begrænses. 
Løsningen er noget forskeUig i de 
enkelte tilfælde og afhænger til dels 
af finansieringsmåden og af, hvorle­
des behandUngssystemet er organi­
seret. 
Endvidere er visse medlemsstater, 
navnlig Spanien, Grækenland og 
Portugal, endnu ved at udvide dæk­
ningen, selv om så godt som alle nu 
er dækket i samtlige lande. 
Den naturUge måde, hvorpå omkost­
ningerne kan begrænses i lande med 
et skattefinansieret behandlingssy­
stem, er gennem stram budgetkontrol 
og direkte begrænsning af antallet af 
behandlere og faciliteter. Dette kan 
føre til større effektivitet, men også 
til mangelsituationer og længere ven­
telister som f.eks. i Det Forenede 
Kongerige. På den anden side viser 
Danmark, at lokale myndigheder 
med en vis selvstændighed kan opnå 
øget effektivitet trods nedskæringer 
og undgå venteUster. I almindelighed kan en stram udgiftskontrol tilskynde 
til udvikling af alternativer til hospi-
talsbehandUng, som i Danmark og 
Irland, men det kan ligeledes føre til 
budgetunderskud, som i Italien, eUer 
til udvikling af måder, hvorpå de til­
stræbte virkninger omgås, som i 
Grækenland. 
I princippet har lande med forsik­
ringsbaserede systemer ikke mulig­
hed for at begrænse omkostningerne 
direkte ved at begrænse udgifterne. I 
stedet har de søgt at påvirke omkost­
ningerne gennem planlægning, som i 
Frankrig og Belgien. I sådanne lande 
har det Ugeledes vist sig vanskeUgt at 
begrænse antaUet af ansatte i sund­
hedsvæsenet på grund af spørgsmå­
lets politisk følsomme karakter og i 
Tyskland på grund af forfatningsbe-
stemmelserne. 
KontroUen med medicinpriserne er 
et emne, der drøftes i samtlige med­
lemsstater. Nogle af dem, som f.eks. 
Italien og Belgien, udsender ligesom 
Det Forenede Kongerige og Irland 
lister over godkendte eller ikke-god-
kendte præparater. Andre lande som 
f.eks. Portugal og Spanien har indført 
administrativ priskontrol, mens 
Tyskland og Nederlandene fastsætter 
maksimal- eller referencepriser. I al­
mindelighed har disse forsøg kun 
haft begrænset succes, dels på grund 
af medicinalindustriens omgåelser 
(ved at introducere nye men lignende 
produkter), dels på grund af admini­
strative vanskeligheder. 
I en række medlemsstater er det store 
spørgsmål ved at blive, om og i hvil­
ket omfang markedskræfterne skal 
have frit spil. Det gælder navnUg Det 
Forenede Kongerige og Nederlande­
ne, to lande med meget forskelUge finansieringssystemer. I næsten alle 
medlemsstater er der indført en vis 
form for brugerbetaUng, navnUg for 
så vidt angår medicin, men i nogle 
lande også hvad angår behandling. 
Der er en klar tendens i retning af at 
opkræve procentvise gebyrer, hvilket 
kan fremme priskonkurrencen mel­
lem behandlerne, såfremt patienten 
har frit valg (og tilstrækkelige oplys­
ninger til at kunne sammenligne præ­
paraternes eUer behandUngstypernes 
effektivitet). På den anden side kan 
det også give lavindkomstgrupper og 
alvorUgt syge personer økonomiske 
vanskeUgheder. I de fleste tilfælde 
søges dette undgået ved undtagelses­
bestemmelser. 
Det kan således konkluderes, at man­
ge af problemerne går igen i de en­
kelte medlemsstater, tigesom der er 
en vis Ughed meUem den poUtik, der 
føres for at løse problemerne. Men i 
de lande, der i de senere år har gen­
nemført reformer, som f.eks. Det 
Forenede Kongerige og Nederlande­
ne, er det endnu for tidligt til, at man 
rigtigt kan vurdere reformernes ef­
fektivitet. 
109-
'Itø* Kapitel 7 - Behanplllngssystemer I tmtlesskabet 
KapHel $ - Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem arbejds- og familieliv 
Kapitel 8 Social beskyttelse og 
udjævning af modsætninger 
mellem arbejds- og familieliv 
Ihenstillingen om overensstem­
melse mellem målene og politik­
ken for social beskyttelse er der fast­
lagt en række fælles mål, der skal 
være rettesnor for medlemsstaternes 
poUtik. På familieområdet rettes der 
henstiUing til medlemsstaterne om, 
at de tilpasser og om fornødent ud­
vikler deres sociale beskyttelsesord­
ning for "gennem foranstaltninger, 
som gør det muUgt at forene famiUe-
mæssige og arbejdsmæssige forpUg-
telser, at bidrage til at fjerne hindrin­
gerne for, at forældre kan udøve 
erhvervsmæssig beskæftigelse". 
Børnetilskud, der er underkastet en 
udtrykkelig betingelse om, at mode­
ren er varigt ikke-erhvervsaktiv, er 
ved at forsvinde, da de klart er i strid 
med kravet om, at den sociale beskyt­
telse skal være neutral over for ægte­
parrets eventueUe anden lønnede er­
hvervsvirksomhed. Tilskuddene er 
ved at blive erstattet af mere målret­
tede ydelser, der skal gøre det muligt 
for den af forældrene, der ønsker det, 
midlertidigt at afbryde sit arbejde for 
at passe et mindre barn. Men der kan fortsat bestå andre, mere 
indirekte følger, der virker demotive­
rende, når sociale ydelser underka­
stes visse indkomstbetingelser. Når 
det indtægtsloft, der bestemmer, om 
der indrømmes ydelser til fuld sats, 
er sat så lavt, at det nås, når begge 
forældre arbejder, kan nettogevin­
sten ved, at begge forældre arbejder, 
være meget UUe, navnlig såfremt der 
tages hensyn til omkostningerne ved 
børnepasning og den stigende ind­
komstskat, som deres fæUes indtæg­
ter medfører. 
For at undersøge, hvilken betydning 
dette kan få, har Kommissionen 
anmodet forskellige forskere om at 
gennemføre en systematisk sammen­
ligning af visse sociale beskyttelses­
systemer. De har sammenlignet for­
holdene i seks fællesskabslande 
(Belgien, Tyskland, Spanien, Fran­
krig, Nederlandene og Det Forenede 
Kongerige) samt i Sverige og 
Schweiz (med bistand fra Associa­
tion internationale de Sécurité Socia­
le). De første resultater af undersø­
gelsen fremlægges her. Ydelser, der udbe­
tales til personer, 
som passer 
mindre børn 
Samtlige europæiske lande har 
indført barselsydelser. Situatio­
nen varierer meget hvad angår tids­
rummet efter barselsorloven. 
Belgien 
IBelgien gives der ved graviditet 
orlov med løn i højst 15 uger til 
mødre, der har lønnet arbejde. Dette 
kræver, at moderen har arbejdet i 
mindst 120 dage i løbet af de foregå­
ende seks måneder (eUer haft mindst 
400 timers arbejde i tilfælde af del­
tidsarbejde). Socialsikringsydelsen 
er på 82% af den tidligere bruttoløn, 
uden loft for de første 30 dage, og 
derefter 75% af samme løn meUem 
den 31. dag og udgangen af den 15. 
-111 
KapHel 8 -"Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem arbejds- og familieliv 
uge (der er et loft over lønnen på et 
niveau, der svarer til ca. 1,5 gange 
industriarbejdernes gennemsnits­
løn). Kvindelige lønmodtagere er be­
skyttet mod afskedigelse under hele 
barselsorloven. 
Hvad angår forældreorlov blev to 
fornyende bestemmelser indført i 
Belgien i 1985. Den første vedrører 
afbrydelse af erhvervskarrieren. Der 
er tale om orlov med løn, som en 
lønmodtager kan tage af forskellige 
grunde, bl.a. børnepasning, forudsat 
at hans stilUng besættes med en ar­
bejdsløs. I så fald modtager de løn­
modtagere (m/k), der er på orlov, fra 
socialsikringen i et tidsrum, der va­
rierer meUem ét og fem år, en fast 
ydelse svarende til mellem 20% og 
25% af gennemsnitslønnen for indu­
striarbejdere afhængig af alderen på 
det barn, der begrunder denne afbry­
delse. De kan ligeledes i højst fem år 
delvis afbryde deres karriere. I så fald 
modtager de en halvt så stor ydelse, 
såfremt de er under 50 år, eUer en fuld 
ydelse, såfremt de er 50 år eller der­
over ved begyndelsen af den delvise 
afbrydelse. 
Lønmodtagere, som har afbrudt de­
res erhvervskarriere, er fortsat dæk­
ket af den sociale sikring (lægebe­
handling, arbejdsløshed). I det første 
år (eUer de tre første år, såfremt af­
brydelsen skyldes ønsket om at passe 
et barn på under seks år) betales pen­
sionsbidragene af de sociale sik-
ringskasser. Efter dette tidsrum skal 
der indbetales frivilUge bidrag for at 
opretholde pensionsrettighederne. 
Ca. 51.000 personer har på denne 
måde afbrudt deres karriere med løn 
i 1991, heraf var 86% kvinder, hvil­
ket svarer til 3,5% af samtlige kvin­
delige lønmodtagere i Belgien. Den anden bestemmelse vedrører de 
arbejdsløse. En arbejdsløs kan af so­
ciale eller familiemæssige grunde få 
dispensation fra kravet om at være 
registreret som arbejdssøgende i et 
tidsrum mellem seks måneder og ét 
år (kan forlænges én gang). Den ar­
bejdsløse modtager da en fast ydelse 
svarende til ca. 18% af gennemsnits­
lønnen for industriarbejdere. Denne 
dispensation, der gives personer, der 
fortsat oppebærer arbejdsløshedsun­
derstøttelse og er omfattet af den so­
ciale sikringsordning, der normalt 
gælder for arbejdsløse, svarer til, at 
man giver arbejdsløse mulighed for 
at tage forældreorlov med løn. Ca. 
41.000 personer, heraf 99% kvinder, 
har benyttet sig af ordningen i 1991. 
Tyskland 
Barselsorloven er på 14 uger i 
Tyskland. Kvinder, der har væ­
ret tilsluttet en lovmæssig sygesik­
ringsordning i mindst tolv uger mel­
lem den tiende og den fjerde måned 
før nedkomsten, kan modtage en bar-
selsydelse. Denne består af to dele: 
sygekassen udbetaler et beløb på 
højst 25 DM om dagen. Var indtje­
ningen større, skal arbejdsgiveren 
(eUer i givet fald staten) dække for-
skeUen. Dvs. at ydelsen svarer til fuld 
løn. Arbejdsaftalen opretholdes, og 
den kvindeUge lønmodtager genind­
træder i sin stiUing efter orloven. 
Den 1. januar 1986 trådte en lov i 
kraft, der gav mulighed for forældre­
orlov og en forældreydelse til børne­
pasning (Erziehungsgeld). Ifølge lo­
ven skulle der af det offentlige 
betales en ydelse til én af forældrene, 
som giver afkald på, afbryder eUer indskrænker sit erhvervsarbejde (til 
under 19 timer om ugen) for at passe 
et mindre barn. Siden 1.1.1993 har 
denne ydelse været udbetalt, indtil 
barnet når to-års alderen. 
Forældreydelsen til børnepasning 
udbetales de første seks måneder af 
barnets Uv uden indkomstmæssige 
betingelser. Fra den syvende måned 
betales den fulde ydelse kun, såfremt 
ægteparrets (eUer den enlige faders 
eller moders) indtægter ligger under 
en vis grænse, som afhænger af an­
taUet af børn (90% af gennemsnits­
lønnen for arbejdere med ét barn, 
120% for arbejdere med tre børn). 
Den fulde ydelse er på 600 DM om 
måneden. Den er ikke skattepligtig, 
der skal ikke indeholdes sociale bi­
drag, og den andrager således ca. 
22% af industriarbejdernes gennem­
snitsløn efter skat. Ydelsen formind­
skes gradvis, når husstandsindkom­
sten overstiger loftet, og forsvinder 
helt for ægtepar med ét barn, når hus­
standsindkomsten når op på ca. 
145% af gennemsnitslønnen. 
I visse delstater kan denne forældrey-
delse til børnepasning forlænges med 
seks måneder eUer ét år, som regel på 
samme vilkår (uden indkomstmæssi­
ge betingelser). Den, der modtager 
ydelsen, kan samtidig indgive ansøg­
ning om børnepasningsorlov, ved 
hvis udløb det er meningen, at han 
eller hun skal genindtræde i sin stil­
ling. Han eUer hun er stadig dækket 
af sygeforsikringen, og med hensyn 
til beregningen af pensionsrettighe­
derne godskrives der vederlagsfrit tre 
års bidrag for hvert barn på grundlag 
af en fast sats på 75% af gennem­
snitslønnen for lønmodtagere, hvil­
ket bevirker, at børnepasningsorlo­
ven ikke medfører tab af rettigheder. 
-112-
KapHel 8 -Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem arbejds- og familieliv 
I 1991 modtog 790.000 personer, 
svarende til 95% af antallet af nyfød­
te samme år i Tyskland, forældrey­
delsen til børnepasning. 199% af til-
fældene er det moderen, der 
modtager ydelsen, som i alt har kostet 
Forbundsstaten knap seks miUiarder 
DM. Frankrig 
Spanien 
ISpanien har kvindeUge lønmodta­
gere ret til 16 ugers barselsorlov, 
forudsat at de har betalt bidrag til 
socialsikringen i 180 dage i løbet af 
det foregående år. Når begge ægte-
fæUer arbejder, kan de sidste fire uger 
af barselsorloven tages af faderen. 
Der udbetales en ydelse svarende til 
75% af den tidUgere løn, dog højst op 
til et loft, der Ugger to gange over 
gennemsnitslønnen for industriarbej­
dere. Arbejdsaftalerne opretholdes 
under orloven. 
Lønmodtagere, der har en varig ar­
bejdsaftale, kan tage forældreorlov 
uden løn i højst tre år. Dog betragtes 
kun det første orlovsår som en perio­
de, hvor der faktisk betales socialsik­
ringsbidrag, for så vidt angår retten 
til alders- eUer invalidepension samt 
til arbejdsløshedsunderstøttelse. Fa­
deren eller moderen kan tage denne 
orlov, ved hvis udløb de har garanti 
for at kunne genindtræde i deres stil­
ling. I praksis er det alene kvinderne, 
der udnytter denne mulighed, dog 
ikke i større udstrækning: under 
20.000 kvinder i 1991. Barselsorloven er i Frankrig på 16 
uger for det første og andet barn 
og 26 uger fra og med det tredje barn. 
For at kunne tage barselsorlov skal 
moderen have været tilmeldt social­
sikringen i ti måneder før nedkom­
sten og have haft lønnet arbejde i 
mindst 1.200 timer i løbet af de sidste 
tolv måneder før nedkomsten. Under 
orloven modtager moderen fra soci­
alsikringen en ydelse svarende til 
84% af den tidligere løn, dog højst op 
til et loft, der ligger ca. 20% over 
gennemsnitslønnen for industriarbej­
dere. Arbejdsaftalerne opretholdes 
under barselsorloven. 
Siden 1985 harder i Frankrig eksiste­
ret en ordning med lønnet forældre­
orlov med henblik på børnepasning, 
nemlig allocation parentale d'édu­
cation (APE), men kun for fædre el­
ler mødre med forsørgerpUgt over for 
mindst tre børn, hvoraf det ene skal 
være under tre år. For at være beret­
tiget til denne ydelse skal faderen 
eller moderen have arbejdet og betalt 
socialsikringsbidrag i mindst to af de 
sidste ti år forud for nedkomsten. Han 
eller hun skal ligeledes opgive eller 
have opgivet sit erhvervsarbejde. 
Denne forældreorlovsydelse med 
henblik på børnepasning kan udbeta­
les, indtil barnet bhver tre år. Det 
modtagne beløb repræsenterer mel­
lem 35% og 40% af den gennemsnit­
lige nettoløn for industriarbejdere i 
Frankrig. Det skal bemærkes, at fra 
det tredje år af orloven kan den per­
son, der har taget orloven, begynde at 
arbejde igen på halvtidsbasis og 
modtage en ydelse, der er 50% min­
dre. Næsten 175.000 personer, heraf 97% kvinder, har modtaget denne 
ydelse i 1991. 
Såfremt modtagerne af ydelsen er 
kvinder og var lønmodtagere på ned­
komsttidspunktet, kan de herudover 
anmode deres virksomhed om foræl­
dreorlov i samme periode. Dog kan 
en virksomhed med under 100 ansat­
te nægte at imødekomme anmodnin­
gen, såfremt den mener, at det vil gå 
ud over arbejdet i virksomheden. 
Denne forældreorlov kan opnås af 
faderen eller moderen allerede fra det 
første barn, forudsat at han eUer hun 
har arbejdet mindst ét år i virksomhe­
den før barnets fødsel. Personer på 
orlov er sikret ret til at genindtræde i 
deres stilUng, når orloven er udløbet. 
I 1991 tog næsten 100.000 personer 
(hvoraf 99% var kvinder) en sådan 
orlov. 
Nederlandene 
INederlandene har gravide kvin­
der ret til 16 ugers barselsorlov. 
Der stilles ingen betingelse med hen­
syn til, hvor længe de har arbejdet i 
virksomheden, og den eneste betin­
gelse, der skal opfyldes, for at social­
sikringen udbetaler ydelsen, er, at 
kvinden ikke allerede var gravid, da 
hun blev tilmeldt denne. Er dette til­
fældet, får arbejdsgiveren ansvaret 
for at udbetale barselsydelsen. 
Den modtagne ydelse svarer til den 
fulde løn, dog med et loft på over to 
gange gennemsnitslønnen for indu­
striarbejdere i Nederlandene. Ar­
bejdsaftalen afbrydes ikke, og retten 
til de forskellige ydelser (arbejdsløs-
hedsgodtgørelse, invalidepension, 
113-
KapHel $ 4 Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem, arbejds« og familieliv 
alderspension) berøres ikke af orlo­
ven. 
Til gengæld findes der ikke inden for 
rammerne af det lovmæssige social­
sikringssystem mulighed for foræl-
(Jreorlov med løn, selv om visse virk­
somheder eller organisationer giver 
deres ansatte mulighed for at tage en 
sådan orlov. Den bistandshjælp (So­
ciale Bijstand), der indrømmes af de 
sociale myndigheder, kan udbetales 
til mødre, hvis indtægter Ugger under 
subsistensminimumet, uden at de i 
praksis er forpUgtet til at søge arbej­
de, når de har hjemmeboende børn 
under 12 år. Denne bestemmelse, 
hvorved famiUemødre fritages fra 
pligten til at søge arbejde, møder sta­
dig større modstand, og Parlamentet 
behandler i skrivende stund et re­
formforslag, der skal begrænse eUer 
ophæve denne fritagelse. 
Faniiliefædre og -mødre, der har løn­
net arbejde på fuld tid, og som har 
arbejdet mindst ét år i virksomheden, 
har ret til at tage delvis orlov uden 
løn, idet de kan søge om arbejdstids-
Uødsættelse til 20 timer om ugen, når 
de bar børn under fire år. Arbejdsgi­
veren skal give tiUadelse til denne 
arbejdstidsnedsættelse i seks måne­
der. 
Det Forenede 
Kongerige 
IDet Forenede Kongerige er bar­
selsorloven en mere kompUceret 
sag end i de øvrige medlemsstater. 
Gravide kvinder, der har arbejdet i 
over to år (mindst 16 timer om ugen) 
eller fem år (mindst otte timer om 
ugen), kan kræve en lovmæssig bar-selsydelse (Statutory Maternity Be­
nefit), som giver dem ret til at afbryde 
arbejdet i de 11 uger, der går forud 
for nedkomsten, og indtil 29 uger 
efter denne. Men de modtager kun en 
ydelse (der betales af arbejdsgiveren, 
som derefter får den refunderet) i 18 
uger. I seks uger svarer denne ydelse 
til 90% af den tidligere løn, og i de 
tolv resterende uger udgør ydelsen et 
fast beløb (ca. 20% af gennemsnits­
lønnen for industriarbejdere). 
Såfremt den vordende moder ikke 
opfylder betingelserne for at modta­
ge Statutory Maternity Benefit, kan 
hun kræve at få udbetalt en Maternity 
Allowance i 18 måneder, forudsat at 
hun har arbejdet i seks måneder i 
løbet af det år, der slutter 14 uger efter 
nedkomsten. Denne faste godtgørel­
se udgør knap 20% af gennemsnits­
lønnen for arbejdere. Men i dette til­
fælde er der ikke sikret nogen formel 
ret til at genindtræde i den tidUgere 
stiUing efter endt barselsorlov. 
I Det Forenede kongerige findes der 
ingen lovbestemmelse om lønnet el­
ler ulønnet forældreorlov. Der findes 
ganske vist kontraktlige ordninger i 
visse virksomheder, men de er ikke 
særUg udbredte. Ifølge en undersø­
gelse i 1989 af 1.800 industri- og 
handelsvirksomheder var der kun 
11%, der tilbød mulighed for at tage 
barselsorlov ud over det lovmæssige 
minimum. 
Sverige 
o rdningen for barsels- og foræl­
dreorlov i Sverige er helt igen­nem innovativ, og det er interessant 
at sammenligne den med de bestem­
melser, der gælder i Fællesskabet. 
Der sondres ikke mellem barsels- og 
forældreorlov. Forældrene til den ny­
fødte har ret til 15 måneders orlov 
med løn, som kan udnyttes på fuld-
tidsbasis (fuldstændigt ophør med er­
hvervsarbejde) eUer på deltidsbasis 
(nedsat arbejdstid), indtil barnet er 
otte år. Orloven kan deles meUem de 
to forældre. Den vordende moder (og 
kun hun) kan begynde på orloven i de 
to måneder, der går forud for ned­
komsten. 
Endvidere kan forældrene tage orlov 
uden løn med garanti for at genind­
træde i deres stiUing, indtil barnet er 
18 måneder. Således kan forældrene, 
såfremt de ønsker det, først tage orlov 
uden løn og derefter de 15 måneders 
orlov med løn, på fuldtids- eUer del­
tidsbasis. 
I de tolv første måneder af forældre­
orloven med løn udgør den modtagne 
ydelse 90% af den tidUgere løn. I de 
sidste tre måneder udbetales en fast 
ydelse (ca. 15% af gennemsnitsløn­
nen for industriarbejdere). Alle ydel­
ser finansieres fuldt ud af socialsik­
ringen. I 1991 tog 437.000 forældre 
mindst én dags forældreorlov med 
løn (hvilket skal sammenholdes med 
de 123.400 fødsler, der var i Sverige 
samme år), og blandt disse var kun 
74% kvinder. Forældreorlov forfæd­
re er således i Sverige meget mere 
udbredt end i Fællesskabet. 
M,'«MM«l««llll>>|i|lllllill|)<IH»lll|IIIIIIIIIIIIIHIIi 
114 
KapHel 8 - Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem arbejds- og familieliv 
Familiestøtte 
og husstands­
indkomster 
Visse former for økonomisk støt­
te til familierne afhænger af de­
res indkomstniveau, idet de kun ydes 
til husstande med indtægter, der Ug­
ger under et vist loft, og/eller såfremt 
beløbet er fastsat på grundlag af hus­
standsindkomsten. Det er ikke uden 
interesse at undersøge, om der er for­
skel meUem disse lofter afhængig af, 
om der er én eller to lønmodtagere i 
husstanden. 
Belgien 
IBelgien afhænger børnetilskud­
dene alene af antaUet af børn og 
ikke af indkomsten. Men erstatnings-
ydelserne (arbejdsløshedsunderstøt­
telse, invaUde- og alderspension) af-
hænger af den berettigedes 
familiemæssige status og sammen­
sætningen af hans husstand. De di­
rekte rettighedshavere får forhøjet 
deres ydelse, såfremt de forsørger en 
voksen. Således beregnes alderspen­
sionen på grundlag af 60% af refer­
encelønnen for en enUg, men 75%, 
såfremt den berettigede forsørger en 
voksen. Forskellen er større for inva­
lidepensionerne: 65%, såfremt der 
består forsørgerpligt, 45% for en en­
lig og kun 40%, såfremt modtageren 
af pensionen lever sammen med en 
ægtefælle, der har sin egen indtægt­
skilde. 
Hvad angår arbejdsløshedsgodtgø-
relserne kan "familieoverhovedet" uden tidsbegrænsning fortsætte med 
at modtage ydelser til den mest for­
delagtige sats (60% af den tidligere 
indtjening), mens en enlig efter ét år 
kun oppebærer 42%. Er der endnu en 
lønmodtager i husstanden, modtager 
den arbejdsløse kun 55% det første 
år, derefter 35% i seks måneder og 
endelig et fast beløb. Såfremt den 
anden ægtefælle har lønnet arbejde, 
nedsættes ydelserne. 
Tyskland 
ITyskland nedsættes børnetilskud­
dene, som vokser med antallet af 
børn (70 DM for det første barn, 130 
DM for det andet, 220 DM for det 
tredje og 240 DM for hvert af de 
efterfølgende børn) til 70 DM for det 
andet barn og 140 DM for hvert af de 
efterfølgende børn, såfremt ægtefæl­
lerne har en årlig nettoindkomst, der 
overstiger et loft, der er fastsat til 
35.800 DM for en famiUe med to 
børn, dvs. ca. 10% mere end den 
gennemsnitUge nettoløn for industri­
arbejdere i Tyskland. Har den anden 
ægtefælle lønnet arbejde, nedsættes 
børnetilskuddene således alminde­
ligvis. 
Endvidere gives der ved beregningen 
af den skattepligtige bruttoindkomst 
nedslag for børn, over for hvem der 
består forsørgerpligt (3.024 DM pr. 
barn i 1991, 4.104 DM i 1993). Er 
indkomsten for lav til at tillade fuld 
udnyttelse af nedslaget, modtager fa­
milien et tillæg pr. barn, der forsør­
ges, på højst 575 DM, som således 
udgør en form for negativ indkomst­
skat. Endelig ydes der ud over bistands­
hjælp, som er direkte afhængig af 
husstandsindkomsten, indtægtsbe­
stemte boligydelser. Det skal dog 
bemærkes, at i tilfælde af to lønind­
tægter, kan der to gange i husstands­
indkomsten trækkes et ret stort fast 
beløb (2.004 DM) fra for erhvervs­
mæssige udgifter, hvilket i mange til­
fælde i væsentlig grad formindsker 
den negative virkning af den anden 
løn på ydelsernes størrelse. 
Spanien 
SamtUge ydelser, som ikke er bi-
dragsbestemte, herunder børne­
tilskud, er indtægtsbestemte i Spani­
en. Det indkomstloft, der ikke må 
overskrides, hvis man vil modtage 
børnetilskud, er dog ret lavt: ca. 63% 
af gennemsnitslønnen for industriar­
bejdere for det første barn, 75% for 
det andet og 86% for det tredje. En 
familie med to børn, hvor begge 
ægtefæller arbejder og modtager 
mindstelønnen, overskrider ind­
komstloftet og er ikke berettiget til 
børnetilskud. 
Frankrig 
IFrankrig er over halvdelen af de 
ydelser, der udbetales til famiUer-
ne, indtægtsbestemte. Ganske vist af­
hænger de egentlige børnetilskud 
alene af antaUet af børn, der forsør­
ges, og deres alder, men de øvrige 
ydelser (som f.eks. godtgørelsen for 
mindre børn, der udbetales, når bar­
net er mellem tre måneder og tre år, 
familietillægget for familier med tre 
børn og derover, som ikke er under 
tre år, boligtilskud) reduceres 
115 
KapHel 8 ~ Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem arbejds« og familieliv 
gradvis, når husstandsindkomsten 
overstiger et vist loft. 
Loftet afhænger af antallet af børn. 
For husstande med én indkomst ud­
gør det ca. 115% af gennemsnitsløn­
nen for industriarbejdere i Frankrig, 
når familien har ét barn, 135% med 
to børn, 165% med tre børn osv. Men 
det bør bemærkes, at loftet er højere, 
når begge ægtefæUerne har lønnet 
arbejde: for ét barn andrager det ca. 
150% af gennemsnitslønnen for ar­
bejdere, for to børn ca. 175% og for 
tre børn 215%. En "gennemsnitshus-
stand", hvor begge ægtefæller har 
lønnet arbejde, kan således kræve 
indtægtsbestemte børnetilskud, så­
fremt den omfatter mindst to børn. 
Nederlandene 
Børnetilskuddene i Nederlandene 
udbetales uafhængigt af foræl­
drenes indtægter. Derimod er bi­
standshjælp (Bijstandswet og To-
eslagenwet) direkte afhængig af 
husstandsindkomsten. Navnlig iføl­
ge Toeslagenwet ydes der suppleren­
de ydelser til personer, som modtager 
sociale ydelser (arbejdsløshedsgodt-
gørelse, sygegodtgørelse eUer invaU-
depension), såfremt husstandsind­
komsten er under 
subsistensminimum. Dette defineres 
i forhold til mindstelønnen (70% af 
mindstelønnen for enlige, 100% for 
par). Beløbet er ikke afhængigt af, 
om parret har én eller to lønindtægter. 
Også boligtilskuddet er indtægtsbe­
stemt (loftet ligger ca. på niveauet for 
gennemsnitslønnen for industriarbej­
dere), uden at der tages hensyn til 
antallet af lønindtægter i husstanden. Det Forenede 
Kongerige 
Ligesom i Nederlandene tages der 
ved beregningen af støtten til fa-
miUer i Det Forenede Kongerige ikke 
hensyn til, om begge ægtefæller har 
lønnet arbejde. Børnetilskuddene af­
hænger alene af antallet af børn. Den 
garanterede mindsteindkomst for 
personer, der er arbejdsløse eller 
arbejder under 16 timer om ugen 
(Income Support) er alene indtægts­
bestemt. Det samme gælder boUg-
ydelseme (Housing Benefit og Coun­
cil Tax Benefit). 
"Family Credit" ordningen bygger 
på et andet princip. Denne ydelse ud­
betales til familier med forsørgerpUgt 
over for mindst ét barn og med en 
indkomst, der ligger under et vist loft, 
der afhænger af børnenes antal og 
alder. Der skal endvidere være tale 
om familier, hvor mindst én af foræl­
drene arbejder mindst 16 timer om 
ugen (indtil 1992 var mindstekravet 
24 timer). Indkomstloftet er på ca. 
90% af den gennemsnitlige løn for 
industriarbejdere for en familie med 
to børn på otte og tolv år (nettoind­
komst efter skat og sociale bidrag); 
skønsmæssigt modtog 450.000 fami­
lier denne ydelse i 1993. 
For at undgå, at familierne falder i en 
"fattigdomsfælde", nedsættes Fami­
ly Credit ydelsen, når indkomsten 
overstiger loftet for den højeste ydel­
se, kun med 70% af differencen. Dvs. 
at ved en indkomststigning på ti pund 
nedsættes ydelsen med syv pund, og 
familieindkomsten stiger med tre 
pund. Men loftet ændres ikke, så­
fremt den anden ægtefælle har lønnet 
arbejde. Sverige 
ISverige er de to eneste kontante 
ydelser til familierne børnetil­
skuddene og boligtilskuddene. De 
førstnævnte afhænger alene af antal­
let af børn. Det andet beregnes på 
grundlag af familiens samlede ind­
komst, boligudgifter og antallet af 
børn. BoUgtilskuddet udbetales med 
den fulde sats til familier, hvis ind­
komst ikke overstiger ca. 50% af gen­
nemsnitslønnen for industriarbejde­
re, og reduceres gradvis, når 
husstandsindkomsten stiger. Det har 
ingen betydning, om begge ægtefæl­
ler eUer kun den ene har lønnet arbej­
de. 
Nettogevinsten 
ved den anden 
lønindtægt 
Iundersøgelsen af de seks EF-
medlemsstater samt Sverige har 
man søgt at måle, hvor meget en 
eventuel anden lønindtægt betyder 
for et gift pars disponible nettoind­
komst, hvis man tager hensyn til den 
ændring af indkomstskatten, denne 
anden løn giver anledning til, den 
eventuelle ændring af de modtagne 
sociale ydelser (børnetilskud, bolig­
tilskud) samt den eventueUe udgift til 
børnepasning. 
Beregningen, som vedrører 1991, har 
fundet sted med udgangspunkt i for­
skellige familiesammensætninger. 
Der er set på to typiske eksempler: en 
husstand, hvor manden modtager en 
løn svarende til gennemsnitslønnen 
116 
KapHel 8 - Social beskyttelse og udjævning àf modsætninger mellem arbejds-og familieliv 
Tabel 24 Elasticitet mellem disponibel nettoindkomst og bruttoindtjening* 
Belgien 
Tyskland 
Spanien 
Frankrig 
Nederland. 
Det 
Forenede 
Kongerige Ægtepar 
uden børn 
lav løn 
1.07 
1.07 
1.19 
1.41 
1.10 
1.31 
Sverige 0.91 gennems­
nitsløn 
0.99 
0.99 
1.03 
1.56 
1.05 
1.23 
1.40 Familie med to 
børn på 6 og 8 år 
lav løn 
0.99 
0.78 
2.12 
0.98 
0.99 
0.60 
0.67 gennems­
nitsløn 
0.93 
0.93 
1.40 
1.01 
0.96 
0.69 
0.88 Familie med ét barn 
på 18 måneder 
lav løn 
0.73 
0.52 
0.50 
0.81 
0.56 
0.54 
0.80 gennems­
nitsløn 
0.71 
0.58 
0.93 
0.93 
0.52 
0.64 
1.01 Familie med tre små 
børn mellem 1 og 8 år 
lav løn 
0.61 
0.49 
0.11 
0.12 
0.53 
-0.14 
0.46 gennems­
nitsløn 
0.57 
0.72 
0.64 
0.25 
0.48 
-0.11 
1.58 
' Procentvis ændring af den disponible nettoindkomst divideret med den procentvise andring af bruttoindtjeningen, når man sammenligner et ægtepar, hvor hustruen ikke har 
nogen lønnet beskæftigelse, med et ægtepar, hvor hustruen er fuldtidsbeskæftiget. 
for industriarbejdere i det pågælden­
de land, og hvor kvinden enten ikke 
har lønnet arbejde eller arbejder fuld­
tids til en løn svarende til gennem­
snitslønnen for kvinder beskæftiget i 
industrien; og en husstand, hvor 
manden modtager en løn svarende til 
tre fjerdedele af gennemsnitslønnen 
for industriarbejdere, og kvinden, så­
fremt hun arbejder fuldtids, får en 
løn, der afspejler afstanden meUem 
mænds og kvinders lønningerne i ne­
derste kvartil af lønfordelingen. 
Resultaterne kan udtrykkes i form af 
elasticiteten af den disponible ind­
komst i forhold til indtjeningen: Hvor 
meget stiger den disponible nettoind­
komst, når den samlede bruttoindtje­
ning i en husstand stiger med 100%? 
Stiger den disponible nettoindkomst 
kun med 50%, er elasticiteten af den 
disponible indkomst 0,5; stiger den 
med 150%, er elasticiteten 1,5, osv. Den disponible indkomst er i hvert 
enkelt tilfælde beregnet efter fradrag 
af boligudgifter, således at de even-
tueUe boligydelser, husstanden mod­
tager, kan medregnes i dens ind­
komst. I eksemplerne lejer 
husstandene en bolig i en storby. Bo­
ligens størrelse er tilpasset familiens 
størrelse. At elasticiteten i den dispo­
nible indkomst i forhold til indtjenin­
gen i eksemplet med ægtepar uden 
børn er 1 eller derover (tabel 24) skyl­
des, at boligudgifterne er de samme, 
hvad enten hustruen har et lønnet ar­
bejde eUer ej. Jo lettere skattebyrden 
(indkomstskat og lokale skatter) er, 
og jo mindre progressiv skatten er, 
desto større er elasticiteten. 
Når familien omfatter to skolesøgen­
de børn (6 og 8 år), og forældrene 
ikke har udgifter til disses pasning, er 
elasticiteten tæt ved 1.1 visse tilfælde 
er den større end i det forudgående 
tilfælde på grund af en større boUg-
udgift. Men hovedsagen er, at så snart børnene har nået den skoleplig­
tige alder, fører den lønstigning, der 
kommer, hvis begge forældrene har 
lønnet arbejde, til en næsten propor­
tional stigning i den disponible ind­
komst efter betaling af sociale bidrag 
og skat og efter modtagelse af sociale 
ydelser. 
Nettogevinsten ved den anden lønne­
de beskæftigelse er dog mindre, når 
familien omfatter et mindre barn. 
Dels fordi den anden lønnede be­
skæftigelse medfører børnepasnings­
udgifter (som ganske vist kan være 
delvis dækket af socialsikringen eUer 
være fradragsberettigede), dels fordi 
den anden lønnede beskæftigelse un­
dertiden medfører bortfald af visse 
ydelser (bl.a. boUgtilskud). 
Det samme fænomen gør sig — i 
forstærket form — gældende for fa-
miUer med tre små børn (tabel 24), 
men man fristes til at konkludere, at 
dette ikke er særUg overraskende, i 
117 
KapHel 8 - Social beskyttelse og udjævning af modsætninger mellem arbejds-og familieliv 
hvert fald ikke i de lande, der har søgt 
at fremme ordningen med forældre­
orlov, mens børnene er små. 
Ved tilrettelæggelsen af de sociale 
ydelser til famiUer bør der tages hen­
syn til to mål: dels at hjælpe de fami­
lier, der er mindst velstiUede og/eUer 
for hvilke børneudgiften er den stør­
ste, dels at fjerne hindringerne for, at 
begge forældre udøver erhvervsvirk­
somhed. For at nå det andet mål må 
man navnlig undgå at give varige 
tilskud til familier, hvor kun den ene 
af ægtefæUerne ønsker at udøve løn­
net virksomhed. 
Derfor er der en stadig større tendens 
til, at støtten til famiUerne kun kom­
penserer for den ene af forældrenes 
afbrydelse af arbejdet i det første el­
ler de to eUer tre første år efter barnets 
fødsel — dvs. i den periode, hvor 
udgifterne til børnepasning er størst, 
og børnene har størst behov for deres 
forældre. Det synes, som om de for­
ældreorlovsordninger med løn til for­
ældre med små børn, som findes i 
Tyskland, Sverige og Frankrig (kun 
for familier med tre børn), på dette 
punkt opfylder et reelt behov at døm­
me ud fra deres succes. Garantien for 
senere at få arbejde igen spiller lige­
ledes en afgørende rolle. Mange fo­
retrækker nemlig at bevare deres ar­
bejde, også selv om dette midlertidigt 
kun giver dem en mindre nettoge­
vinst, af frygt for ikke at få arbejde 
igen efter nogle års afbrydelse. i Tyskland og Grækenland reduceres, 
såfremt familiens indkomst oversti­
ger et vist beløb. Men de øvrige for­
mer for familieydelser, der måtte 
findes, er sædvanligvis indtægtsbe­
stemte. Her drejer det sig om at undgå 
"fattigdomsfælden", hvor en eventu­
el gevinst ved den anden løn ophæves 
ved en tilsvarende reduktion i de 
ydelser, der modtages. Dette prob­
lem kan undgås på to måder: enten 
ved kun at reducere ydelserne delvis, 
når husstandsindkomsten stiger (som 
i forbindelse med Family Credit i Det 
Forenede Kongerige), eller ved ud­
trykkeligt at sætte indkomstloftet hø­
jere i tilfælde af, at husstanden har to 
indtægter (som i forbindelse med de 
indtægtsbestemte ydelser i Frankrig). 
Men i de fleste af medlemsstaterne 
synes der ikke at være truffet nogen 
særlig foranstaltning til løsning af 
dette problem. 
Det andet problem, som de sociale 
beskyttelsessystemer står over for på 
dette område, er fastsættelsen af ind-
tægtslofter i forbindelse med ydelser­
ne. Samtlige EF-medlemsstater und­
tagen Spanien udbetaler børnetilskud 
til samtiige familier, selv om beløbet 
118 
Kapitel 9- Sociale og økonomiske forandringers kidvirkning pé sociale beskyttelsessystemer 
Kapitel 9 Sociale og økonomiske 
forandringers indvirkning på 
sociale beskyttelsessystemer 
Demografiske og 
erhvervsmæssige 
forandringer 
De demografiske, sociale og 
økonomiske forandringer er en 
stor udfordring til medlemsstaternes 
sociale beskyttelsessystemer, som 
kræver en række fælles institutionel­
le tilpasninger. Disse forandringer 
underminerer de fire grundpræmis­
ser, som den traditionelle velfærds­
stat byggede på: * 
en rimeUg Ugevægt mellem ge­
nerationerne, stabile ægteskaber 
og familiesammenhold; 
- varig heltidsbeskæftigelse og be­
grænsede konflikter mellem ar­
bejds- og familieliv. 
Disse præmisser behandles en for en 
i det følgende. (Graferne 34-41 viser 
de sociale og økonomiske forandrin­
ger, som er ved at finde sted.) Ligevægt mellem 
generationerne 
Den første præmis er hastigt ved 
at bUve undergravet, efterhån­
den som befolkningens gennemsnits­
alder stiger som følge af faldende 
fødselstal og længere levetid. Denne 
proces har allerede haft en betydelig 
indflydelse på sundheds- og pen­
sionsudgifterne i samtlige medlems­
stater, og det forudses, at den vil få 
meget større indflydelse på de sociale 
udgifter i de kommende årtier. Dette 
vil øge den økonomiske byrde for de 
erhvervsaktive medlemmer af sam­
fundet, som kommer til at skaffe de 
ekstra ressourcer, der er nødvendige 
til at finansiere udgiftsstigningen. 
Udsigten hertil vil formentlig rejse 
nye spørgsmål om den økonomiske 
ligevægt mellem generationerne og 
føre ikke alene til økonomiske pro­
blemer, men ligeledes til sociale og 
politiske spændinger. 
I Fællesskabets henstilling anerken­
des disse problemer, og medlemssta­
terne opfordres til at tilpasse deres 
sociale beskyttelsessystemer, særlig 
deres pensionsordninger, til de nye 
befolkningsmæssige forhold og op­
retholde en rimelig ligevægt meUem de erhvervsaktives og pensionister­
nes interesser. Der foregår i samthge 
lande en seriøs debat om det muUge 
fremtidige behov for at nydefinere 
grundlaget for en række ydelser og 
aldersgrænsen for adgangen til ydel­
serne — særUg pensionerne — og i 
visse lande er der allerede sket æn­
dringer i denne retning. 
Aldringen af befolkningen rejser ud 
over spørgsmål om økonomi og ret­
færdighed tiUige andre, mere tradi­
tionelle spørgsmål om tilstrækkelig­
hed og effektivitet. De ældre, navnlig 
kvinderne, er aUerede meget udsatte 
for faren for social udstødelse, f.eks. 
på grund af manglende indtægter, 
isolation, fysiske handicap og kro­
nisk sygdom. De eksisterende pro­
grammer er ofte ude af stand til at 
beskytte mod disse farer, mens der 
bliver stadig færre kvinder, som kan 
bistå med friviUig privat pasning. Der 
må findes en balance mellem beho­
vet for omkostningsbegrænsninger 
og den økonomiske ligevægt mellem 
generationerne på den ene side og 
behovet for at sikre levestandarden 
og den sociale integration af et stadig 
større antal ældre på den anden side. 
-119 
KapHel B ~ Sociale øg økonomiske forandringers indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
Indikatorer for sociale og økonomiske forandringer 
34 Nuvarende og skønnet befolkning i Fællesskabet, 
1960-2020 
MMKoner 
1900 1970 I960 1990 2000 2010 2020 35 Fødsler, atgteskaber og skilsmisser pr. 1.000 personer 
Fællesskabet, 1960,1970,1980 og 1991 
16 #REFI 
• Fødsler • Ægteskaber LI Skïsmtsser 20 rPf-1 000 personer 
Li 
««ER tflEfl 
isao wo 1880 i«ei 
Pr. 1,000e 10 
H 8 
1SS3 1970 IS«) 1W1 IttO 1*70 1M0 1M1 
36 Beskstftigelsesgrad for kvbider mellem 25 og 49 år 
I medlemsstaterne, 1683 og 1991 
100 r % «f befolkningen meUem 25 og <M *r 37 Enlige mødre, i arbekte, arbejdsløse og Ikke-
M«ee»MMivBi4»exHemssfi^»me, 1987 og 1991 
erhvervsaktiv 
..«« e * enige medre 
100 * — 100 
IRL NL UK E E12 B D GR F I DK L P 
Vwntra «afts 1967, ha|ra tf 1901 
120 
KapHel 9 - Sociale og økonomiske forandringers Indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
Familiestabilitet 
Den stærke stigning i antallet af 
skilsmisser, separationer, pa­
pirløse forhold og fødsler uden for 
ægteskab er på sin side hurtigt ved at 
nedbryde den anden præmis, som 
den traditionelle velfærdsstat bygge­
de på, nemlig stabile ægteskaber og 
familiesammenhold. Dette har særlig 
to konsekvenser for de sociale be­
skyttelsessystemer. En svækkelse af 
familiesammenholdet betyder for det 
første en større fare for social udstø­
delse, navnlig for grupper som f.eks. 
ældre, enlige mødre og disses børn 
samt unge arbejdsløse. Antallet af fa­
milier med enlige mødre eller fædre 
er vokset meget hurtigt i Fællesska­
bet. 
Den anden konsekvens vedrører det 
ømtålelige spørgsmål om "individu­
el" kontra "afledt" ret til social be­
skyttelse. Som bekendt omfatter de 
traditionelle socialsikringsordninger 
en lang række "afledte" rettigheder, 
som afhænger af, hvor store bidrag 
ægtefællen (normalt manden) eller 
en anden person, som den pågælden­
de formodes at være afhængig af, har 
betalt, og hvilken beskæftigelses­
mæssig status han har haft. Opløsnin­
gen af den traditionelle familie er 
gradvis ved at undergrave denne for­
modning. Papirløst samliv, separa­
tion og skilsmisse, nyt ægteskab, 
børn uden for ægteskab osv., alle dis­
se forhold gør det vanskehgt at arbej­
de med begrebet "afledte rettighe­
der", således at forstå at det, når der 
er tale om "atypiske" forhold, opløs­
ning af langvarige forhold eller be­
gyndelsen til nye forhold, ikke læng­
ere er klart, hvem der har ret til hvad 
og på hvilket grundlag. Det er i forbindelse med disse proble­
mer, at henstillingen fremhæver, at 
"det bør tilstræbes, at de sociale be­
skyttelsesordninger tilpasses ændrin­
gerne i adfærd og familiemønster, 
når sådanne ændringer forårsager, at 
der opstår nye krav til den sociale 
beskyttelse, navnlig i forbindelse 
med ændringer på arbejdsmarkedet 
og i den demografiske udvikling". 
Nogle medlemsstater har allerede ta­
get de første skridt i denne retning, 
idet de har ændret reglerne vedrøren­
de en række ydelser (f.eks. enkepen­
sion og familieydelser) eller delt 
ydelserne mellem parterne i tilfælde 
af skilsmisse. En grundig gennem­
gang af hele udbuddet af afledte ret­
tigheder synes dog at være nødven­
dig for at tage hensyn til de nye 
sociale relationer, der opstår. Men 
det er en god idé at gennemføre skif­
tet fra afledte til individuelle rettighe­
der langsomt for at undgå at forværre 
kvindernes situation. I praksis er der 
fortsat en meget ulige fordeling mel­
lem mænd og kvinder af beskyttet 
lønnet arbejde og ubeskyttet ulønnet 
arbejde. Det sidstnævnte udføres sta­
dig hovedsagelig af kvinder, som 
derfor har vanskeligt at opnå indivi­
duel ret til større ydelser. 
Stabil beskæftigelse 
Den tredje præmis, som den tra­
ditionelle velfærdsstat bygge­
de på, er det for en voksende industri­
baseret økonomi typiske stabile 
beskæftigelsesmønster. Den falden­
de økonomiske vækstrate og det 
postindustrielle arbejdsmarkeds op­
dukken har i væsentlig grad mindsket 
antallet af stabile jobs præget af for­holdsvis stor kontinuitet og ført til 
udviklingen af mere uregelmæssige 
beskæftigelsesmønstre med hyppige 
jobskift, perioder (undertiden lange) 
med skiftevis arbejde og arbejdsløs­
hed, "atypisk" (f.eks. deltids- eller 
midlertidigt) arbejde i modsætning til 
"typisk" arbejde osv. 
De eksisterende sociale beskyttelses­
systemer, som er tilbøjelige til at 
straffe karriereafbrydelser og mere 
generelt dem, der har atypisk arbejde, 
har vanskehgt ved at klare disse for­
andringer. Derfor er mange menne­
sker med nye former for beskæftigel­
se eller arbejdsløse i fare for ikke at 
være tilstrækkelig beskyttet eller for 
at blive placeret i gruppen af såkaldte 
"nye fattige". 
Dette er således endnu en væsentlig 
grund til at tilstræbe institutionel til­
pasning. I henstillingen opfordres 
samtlige medlemsstater til at tilpasse 
deres systemer i lyset af beskæfti­
gelsesmæssige forandringer. Som 
særligt mål nævnes ændringen af me­
toden for opnåelse af pensionsrettig­
heder for at "gøre situationen mindre 
ugunstig for lønmodtagere, som 
ikke har været fuldt beskæftigede på 
grund af sygdomsperioder, invaUdi­
tet eller langvarig arbejdsløshed, 
samt for lønmodtagere, som i perio­
der har afbrudt deres beskæftigelse 
for at opdrage deres børn ". Der 
må skabes særlige forbindelser mel­
lem de sociale beskyttelsessystemer 
og de nye former for beskæftigelse 
samt den større sandsynlighed for ar­
bejdsløshed under hensyntagen til de 
europæiske arbejdsmarkeders van­
skeligheder ved at tilbyde en voksen­
de arbejdsstyrke, og navnlig dennes 
svagere medlemmer, stabile og vari­
ge beskæftigelsesmuligheder. 
wtwwwa»^^ 
121 
KapHel B ~ Sodale øg økonomiske forandringers indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
Indikatorer for sociale og økonomiske forandringer 
38 Arbeklsløshedsprocenter for m»nd og kvkKler under 
25 år og over 25 år I medlemsstaterne, 1985 og 
august 1993 
60 r %afart>eklB8«yrhe«0 39 Langtidsledighed og meget lang ledighed (>1 år, >2 år) 
I medlemsstaterne, 1985 og 1991 
-g % af samlet antal arbejdsle» 
40 MaBnds og kvlnd«« deltidsbeskæftigelse I 
medlemsstatorne, 1983 og 1991 41 Beskæftigelsesgrad for ældre (55+) I 
medlemsstaterne, 1983 og 1991 
% af befolkningen I alderen 5&+ 
Ma^ownftftftWwiiMwiwMiiiwiuwiwinniwuniuiwiiiiiii ni niuuwwwMWWWWwrriuwuforw 
122 
KapHel 9 - Sociale og økonomiske forandringers indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
Arbejdet og de 
familiemæssige 
forpligtelser 
Kvinder er langt mere tilbøjelige 
end mænd til at følge en atypisk 
karriere. Men den fjerde præmis, der 
lå til grund for den traditionelle vel­
færdsstat, var, at kvinder stort set var 
erhvervsmæssigt inaktive og hoved­
sagelig involveret i ulønnet familie­
arbejde. Dette gav et harmonisk for-
hold mellem produktion, 
børnefødsler og social beskyttelse, 
således at mænd i lønnede stillinger 
optjente ret til social beskyttelse, 
mens hjemmearbejdende kvinder op­
nåede afledte beskyttelsesrettighe-
der. Kvindernes øgede erhvervsfre­
kvens har forstyrret dette forhold og 
skabt stigende spændinger mellem 
de erhvervsmæssige, familiemæssi­
ge og velfærdsmæssige sfærer. Sker 
der ikke institutionel tilpasning, kan 
det få vidtrækkende følger. Ikke ale­
ne får kvinderne derved pålagt en 
tung byrde (de forventes at arbejde 
såvel uden for som i hjemmet), mens 
deres ret til velfærdsydelser begræn­
ses, men den manglende institutio­
nelle tilpasning kan tillige mindske 
deres lyst til at få børn og således 
bidrage til faldende fødselstal og al­
dring af befolkningen med alle oven­
nævnte problemer til følge. 
Ubeskyttet og ulønnet arbejde i 
hjemmet er blevet en ny social risiko­
faktor i nutidens europæiske sam­
fund, navnhg for familier med kun én 
indkomst. Det fører ofte til kroniske 
nødsituationer. Disse problemer ta­
ges op i henstillingen, hvori med­
lemsstaterne opfordres "til at fjerne 
hindringerne for, at forældre kan 
udøve erhvervsmæssig beskæftigel­se, gennem foranstaltninger, som gør 
det muligt at forene familiemæssige 
og arbejdsmæssige forpligtelser, og 
til at yde støtte, herunder økonomisk 
støtte, til personer, som på grund af 
behovet for at passe børn eller en 
ældre eller handicappet slægtning er 
nødt til at indskrænke arbejdet eller 
helt ophøre dermed". Også her synes 
der at være et presserende behov for 
at tilpasse de sociale beskyttelsessy­
stemer. 
Selv om medlemsstaternes velfærds­
systemer er baseret på fælles præmis­
ser, og selv om udfordringerne er 
nogenlunde ens, reagerer medlems­
staterne forskelligt på problemerne, 
hvilket afspejler forskelle i de insti­
tutionelle regler. Behovet for institu­
tionel forandring giver en enestående 
lejlighed til at orientere de sociale 
beskyttelsesordninger i en ny ret­
ning, således at de — for at bruge 
henstillingens ord — kan udvikle sig 
"i harmoni med hinanden mod Fæl­
lesskabets grundlæggende mål". Ud­
gangspunktet for denne søgen efter 
nye politikker må helt klart være en 
anerkendelse af de eksisterende for­
skelle og grundene til, at de findes. 
Institutionelle 
forandringer i 
atypiske tilfælde: 
pensions­
rettigheder 
forskellene mellem de forskellige 
. nationale ordninger i relation til Beregning af 
ydelser i atypiske 
tilfælde 
De tilfælde, der beskrives i 
dette kapitel, repræsenterer de 
situationer, der opstår på 
grundlag af den nye sociode-
mografiske og erhvervsmæs­
sige udvikling. Disse situatio­
ner er "atypiske" i forhold til 
standard socialbeskyttelses-
mønstre og vil sandsynligvis 
afsløre huller og utilstrække­
ligheder i de nuværende insti­
tutionelle regler i de forskelU­
ge lande. Hvert enkelt tilfælde 
har særUge demografiske, be­
skæftigelsesmæssige og insti­
tutionelle karakteristika. 
De ydelser, hver "atypisk" 
person har ret til, beregnes for 
perioden juli-december 1992 
som nettoydelser (dvs. efter 
fradrag af eventuelle social­
sikringsbidrag og skat minus 
de lovlige fradrag). 
Resultatet af beregningen ud­
trykkes som en procent af den 
fulde nettoydelse, som til­
kommer en ufaglært industri­
arbejder, som har haft 
uafbrudt arbejde til gennem­
snitslønninger i så mange år, 
som er krævet i henhold til de 
nationale regler for at få ret til 
fuld ydelse. 
I nogle af tilfældene er der 
mulighed for flere resultater 
afhængig af de særlige valg, 
der træffes af den atypiske 
person (f.eks. betaling af fri­
villige bidrag o.lign.). For så­
danne tilfælde er der beregnet 
det "mindst gunstige" og det 
"mest gunstige" resultat. 
123 
KapHel B -Sociale og økonomiske forandringers Indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
nye problemer kan iUustreres ved en 
række udvalgte eksempler, som er 
atypiske for så vidt angår de traditio­
nelle præmisser, de sociale beskyttel­
sesordninger bygger på, men som er 
ved at bUve stadig mere almindeUge. 
Eksemplerne dækker nødvendigvis 
et begrænset, men repræsentativt, an­
tal nye problemer, særlig fattigdom 
blandt ældre kvinder, karriereafbry-
delser på grund aflangvarig sygdom, 
arbejdsløshed og børnepasning, 
skilsmisser og famiUer med enUge 
forsørgere samt deltidsarbejde. Disse 
omstændigheders indflydelse under­
søges, idet man måler deres følger for 
pensionsrettighederne i hver enkelt 
medlemsstat. Pensionerne er nemlig 
hovedydelsen i nutidens velfærdssy­
stemer. I hvert tilfælde udtrykkes 
pensionsydelsen i månedUge netto­
værdier (det beløb, der i det tænkte 
tilfælde blev udbetalt i juli 1992) i 
42 Titfælde 1 
% af fuld 
100 «t—«— procent af den fulde nettopension for 
at vurdere det tab, der opstår, når den 
enkelte persons omstændigheder af­
viger fra normen (nøjagtige definitio­
ner findes i den indrammede artikel 
på s. 123). 
Tilfælde 1: 
Fattigdom 
blandt ældre 
En enlig person på 70 år, som 
aldrig har været gift, som ikke er 
forsørger, og som ikke har betalt bi­
drag af betydning, ikke har nogen 
afledt ret til enkepension, ikke har 
nogen selvstændig indkomst af be­
tydning (dvs. at indtægten ligger un­
der den maksimumgrænse, der 
i 100 gælder for indtægtsbestemte ydel­
ser). 
Selv om samtlige lande yder nogen 
beskyttelse i dette eksempel, enten 
gennem en national forsikringsord­
ning eller i form af indtægtsbestemte 
ydelser, er der stor forskel på graden 
af beskyttelse. I Danmark er støtten 
høj i forhold til den fulde pension 
(93%). I UK og navnlig i Irland er 
støtten Ugeledes forholdsvis høj i for­
hold til den fulde pension (henholds­
vis 67% og 86%), men beskeden i 
forhold til den gennemsnitlige ind­
komst (henholdsvis 31% og 35%), 
hvilket afspejler det lave niveau for 
grundpensionen i forhold til indkom­
sten. 
I de øvrige nordeuropæiske lande er 
støtteniveauet betydelig lavere end 
den fulde pension (under 60% undta­
gen i Tyskland), mens det Ugger hø­
jere i forhold til den gennemsnitUge 
indkomst (fra 39% i Tyskland til 49% 
i Nederlandene). I de sydlige med­
lemsstater er beskyttelsesgraden me­
get lav (33% af den fulde pension i 
Spamen, 28% i Portugal, 23% i ItaU­
en og 11% i Grækenland) (graf 42). 
Tilfælde 2: 
Karriereafbrydelse 
på grund af sygdom 
En enlig industriarbejder med 
gennemsnitsindkomst, som har 
haft fast arbejde i hele den periode, 
der kræves for at få ret til fuld pen­
sion, bortset fra en enkelt femårs pe­
riode med sygdom i midten af 
karriereforløbet. 
«c&m*smtwmiMMmsvmtt**tw 
-124 
KapHel 9 - Sociale og økonomiske forandringers indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
I næsten ingen tilfælde påvirker lan­
ge sygdomsperioder retten til fuld 
pension. I de fleste lande sker der 
ingen nedsættelse af pensionen. De 
eneste lande, i hvilke der er et væ­
sentligt tab, men ikke i alle tilfælde, 
er Portugal, Italien, Spanien og Græ­
kenland. I Portugal modtager en ræk­
ke personer, som hører til denne ka­
tegori, kun 70% af den fulde pension, 
mens de i ItaUen, Spanien og Græ­
kenland i det mindst gunstige tilfælde 
modtager over 90% af den fulde pen­
sion (91% i Italien, 94% i Spanien og 
Grækenland for at være helt nøjag­
tig). 
Tilfælde 3: 
Karriereafbrydelse 
på grund af 
arbejdsløshed 43 Tilfælde 3 
Mest gunstig B Mindst gunstig 
100 % af fuld pension 
-i 100 
Som ovenfor, men med en enkelt 
femårig arbejdsløshedsperiode i 
midten af karriereforløbet. 
Lange arbejdsløshedsperioder bety­
der Udt mere end lange sygdomspe­
rioder i enkelte lande, hvor arbejds­
løshedsperioder ikke giver samme 
ret til fuld pensionsdækning. I 
Luxembourg og Nederlandene belø­
ber tabet sig til ca. 10% af den fulde 
pension. Tabene er større, men opstår 
kun under visse omstændigheder 
("mindst fordelagtige" eller ekstre­
me tilfælde) i Grækenland, Spanien 
og Portugal. I Portugal, Grækenland, 
Spanien og ItaUen er tabet på størrel­
se med tabet som følge af en syg­
domsperiode. I de øvrige lande berø­
res en berettigets krav ikke af 
længere arbejdsløshedsperioder 
(graf 43). 44 Tilfælde 4 
% af fuld pension 
120 r 
100 h -i 120 
100 
125-
KapHel B ~ Sociale og økonomiske forandringers ktdvirknlng på sociale beskyttelsessystemer 
Tilfælde 4: 
Karriereafbrydelse 
på grund af 
børnepasning 
En fuldtidsbeskæftiget ufaglært 
industriarbejder med gennem­
snitsindkomst, som er gift med en 
gennemsnitsindustriarbejder med 
fast arbejde, som har haft fast arbej­
de i alderen 16-25 år, har passet 2 
børn, da hun var 26-35 år, og har 
haft fast arbejde fra 36 år til pen­
sionsalderen. 
I mange medlemsstater påvirker kar­
riereafbrydelser på grund af børne­
pasning retten til pensionsydelsen. 
Tabet er størst i Nederlandene (24%), 
tæt efterfulgt af Danmark og Italien 
(20-21%). I Belgien er tabet godt 
45 Tilfælde 5 
% at fuld 
120-1—!— 
100 r 10%, mens det i Grækenland (under 
visse omstændigheder), Luxem­
bourg, Frankrig og Irland (uden ind­
betaling af friviUige bidrag) Ugger 
mellem 2% og 6%. I hvert enkelt 
tilfælde skyldes tabet en kombina­
tion af, at årene med børnepasning 
ikke er pensionsgivende og/eller at 
bidragskravene for at opnå ret til fuld 
pension ikke er opfyldt. I de fleste 
lande kan man frivilligt indbetale bi­
drag i perioder uden arbejde, men 
bidragene er som regel ret høje og 
skal betales på et tidspunkt, hvor fa-
miUeøkonomien allerede er stram på 
grund af børn. I UK, Portugal, Spani­
en, Grækenland og Irland (med fri­
villige bidrag) påvirker perioder 
uden arbejde på grund af børnepas­
ning ikke pensionsrettighederne 
(graf 44). 
-l 120 
100 Tilfælde 5: 
Karriereafbrydelse 
på grund af pasning 
af handicappet 
familiemedlem 
£'n ufaglært industriarbejder med 
fuldtidsarbejde og gennemsnit­
sindkomst, som har haft fast arbejde 
i alderen 16-40 år, har været hjem­
megående mellem 41 og 45 år for at 
passe et handicappet familiemedlem, 
og har haft fast arbejde fra 46 år til 
pensionsalderen. 
Der er tale om et væsentligt tab i en 
række lande, navnlig i Danmark 
(22%), men også i Grækenland (un­
der visse omstændigheder), Neder­
landene, Italien (undervisse omstæn­
digheder) og Tyskland (indtil januar 
1992, fra hvilken dato der optjenes 
pensionsrettigheder under pasning af 
personer, der forsørges), hvor tabet 
var over 10%, og i Belgien, hvor det 
var Udt mindre. I UK, Irland og Fran­
krig er tabet ubetydeUgt, og der er 
intet tab overhovedet i Portugal, Spa­
nien og Luxembourg. Men i disse tre 
lande skyldes det manglende tab 
ikke, at der optjenes rettigheder i pas-
ningsperioden, men at bidragsperio-
den er så lang for personen i eksem­
plet (graf 45). 
Tilfælde 6: 
Skilsmisse 
En kvinde i pensionsalderen, som 
har været hjemmegående hustru 
til en ufaglært industriarbejder med 
en gennemsnitsindkomst i alderen 
20-45 år, blevet skilt i 45-års alderen 
126 
KapHel 9-Sociale og økonomiske forandringers Indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
og derefter har haft fast fuldtidsbe­
skæftigelse i industrisektoren med en 
gennemsnitsindkomst frem til pen­
sionsalderen. 
Undtagen i Irland, hvor der ikke er 
noget tab, og i Danmark, hvor tabet 
kun er på 2%, er der tale om et bety­
deligt tab i samtlige lande. Det skyl­
des, at der ikke betales bidrag eUer 
optjenes rettigheder i den periode, 
hvor kvinden var gift og ikke havde 
arbejde. Tabet er størst i Portugal 
(over 60%) og Italien (45%) og lavest 
i Belgien (8%), hvor kvinder anses 
for at optjene pensionsrettigheder, 
mens de er gift (graf 46). 
Tilfælde 7: En enlig 
fader eller moder 46 Tilfælde 6 
% af fuld 
100-T~ :— 
£'n enlig fader eller moder uden 
forsørgerpligter, som er i pen­
sionsalderen, som har været ufaglært 
industriarbejder på fuld tid og tjent 
75% af gennemsnitslønnen i alderen 
18-28 år, hjemmegående i alderen 
29-33 år på grund af børnepasning 
og fuldtidsbeskæftiget med 75% af 
gennemsnitslønnen fra 34 år til pen­
sionsalderen. 
Kun i Danmark og Irland er der ret til 
fuld pension, men i Irlands tilfælde er 
eksemplet meget atypisk, da kvinder­
ne dér som regel er hjemmegående i 
betydeUg længere tid efter en fødsel 
(ofte 10-15 år) og til tider ikke er 
pensionsberettigede overhovedet. 
Tabet er forholdsvis lille (under 
20%) i UK, Tyskland og Luxem­
bourg (fordi der optjenes pensions­
rettigheder i børnepasningsperioder). 
I de øvrige lande er tabet større, navn­
lig i Nederlandene og Portugal (hvor 47 Tilfælde 7 
% af fuld 
100-T~!~ 100 
WWVUWUWraWWr^^ 
-127-
KapHel B - Sociale og økonomiske forandringers Indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
48 Tilfælde 8 
% af fuld 
100-T--!— 100 det er på 40-50%). Det skal bemær­
kes, at en stor del af tabet i lande med 
indkomstrelaterede ordninger skyl­
des, at personen i eksemplet kun 
tjener 75% af en gennemsnitsløn 
(graf 47). 
Tilfælde 8: Fraskilt 
person med et 
handicappet barn 
En kvindelig ufaglært industriar­
bejder, dersom 20-årig blev gift 
med en ufaglært industriarbejder 
med gennemsnitsindkomst, og som i 
alderen 16-32 år har arbejdet til 
75% af gennemsnitslønnen, blev skilt 
som 33-årig og blev alene tilbage 
med et nyfødt handicappet barn, som 
hun passer fuldtids. 
49 Tilfælde 9 
Mest gunstig B Mindst gunstig 
100 Endnu engang er det kun i Irland og 
Danmark, at tabet er ubetydeligt. Det 
ligger mellem 30 og 40% i UK, Fran­
krig og Grækenland, og på ca. 50% 
eller derover i alle de øvrige lande. 
Selv om Tyskland er det eneste land, 
hvor det er muligt at dele bidrag, der 
er optjent i ægteskabet før skilsmis­
sen, synes dette ikke at begunstige 
kvinden i eksemplet i forhold til and­
re lande, navnlig fordi hendes ar­
bejdsperiode er for kort (graf 48). 
Tilfælde 9: 
Deltidsarbejde 
I 'n ufaglært industriarbejder med 
JLuen gennemsnitsindkomst, som 
har haft fast fuldtidsarbejde i alderen 
16-28 år, fast halvtidsarbejde til en 
halv gennemsnitsløn mellem 29 og 
128 
KapHel 9- Sociale og økonomiske forandringers indvirkning på sociale beskyttelsessystemer 
43 år, og derefter fast fuldtidsarbejde 
indtil pensionsalderen. 
I de fleste lande synes en periode med 
deltidsarbejde i midten af et karriere­
forløb at have ringe negativ indvirk­
ning på pensionsrettighederne. Dog 
er der tale om et væsentligt pensions­
tab — 10% eller mere — i Belgien, 
Tyskland, Italien, Luxembourg og 
Nederlandene, fordi pensionsretten i 
disse lande er indkomstrelateret og 
derfor reduceres, såfremt der i en pe­
riode kun tjenes en halv gennem­
snitsløn (graf 49). 
Ret til behandling 
Et andet spørgsmål, der skal un­
dersøges, er virkningen af atypi­
ske omstændigheder for en persons 
ret til lægebehandling i de forskelUge 
medlemsstater. I så godt som alle 
ovennævnte tilfælde påvirkes retten 
til behandling ikke af individueUe 
omstændigheder. I samtlige lande er 
der muUghed for at dække dette gen­
nem sygeforsikringsordninger, of­
fentlig bistand eller en national syge-
sikring. De eneste, der ikke er 
dækket, er dem, der arbejder "sort" 
og derfor ikke betaler socialsikrings-
bidrag. Men selv i sådanne tilfælde er 
der som regel adgang til offentlig 
bistand i samtUge lande, såfremt den 
pågældende har brug for behandling. D Afsluttende 
bemærkninger 
er kan drages følgende hoved­
konklusioner af ovenstående: 
- karriereafbrydelser på grund af 
sygdom påvirker kun pensions­
rettigheder marginalt, 
- lange arbejdsløshedsperioder har 
ligeledes beskeden virkning i de 
fleste lande, men i enkelte lande 
dog større virkning end langva­
rig sygdom, 
- perioder uden erhvervsarbejde 
på grund af børnepasning hjem­
me har en ugunstig virkning på 
pensionsrettighederne i de fleste 
medlemsstater, 
- kun de færreste sociale beskyt­
telsessystemer synes at være ind­
rettet til at klare skilsmisser, 
navnlig hvis der er yderligere 
problemer (f.eks. et handicappet 
barn), og den svageste af ægte­
fællerne efterlades ofte uden til­
strækkelig pensionsbeskyttelse, 
- perioder med deltidsarbejde be­
virker kun tab af pensionsrettig­
heder i få lande, 
- der er ingen væsentUge huller i 
dækningen for så vidt angår be­
handling. 
Dog er der forskelle meUem med­
lemsstaterne for så vidt angår såvel 
den almindelige pensionsordning (i 
visse lande er der kun én fuld pen­
sion, mens der i andre er en grund­
pension plus tillæg; i visse lande er pensionerne indkomstbestemte, i 
andre ydes de med et fast beløb; i 
visse lande tager det længere tid at 
optjene ret til fuld pension, i andre 
tager det ikke så lang tid osv.) som 
bestemmelserne vedrørende delin­
gen af rettighederne meUem mand og 
hustru, optjening af rettigheder i pe­
rioder uden erhvervsarbejde osv. For 
så vidt angår karriereafbrydelsers og 
skilsmissers indflydelse på pensions­
rettighederne kan landene inddeles i 
fire grupper: 
- den angelsaksiske gruppe bestå­
ende af UK og Irland, hvor aty­
piske omstændigheder kun har 
ringe betydning for den endeUge 
pension, men hvor beskyttelses­
niveauet er ret lavt i forhold til 
gennemsnitslønnen (dog er det 
irske system lidt mere gavmildt 
end det britiske), 
den skandinaviske gruppe, som 
for tiden kun består af Danmark, 
hvor atypiske omstændigheder 
også kun har ringe betydning 
(navnUg i tilfælde af skilsmisse 
og deltidsarbejde), men hvor be­
skyttelsesniveauet er forholdsvis 
højt i forhold til gennemsnitsløn­
ningerne, 
den nordeuropæiske gruppe be­
stående af Frankrig, Tyskland, 
ItaUen og Benelux-landene, må­
ske med tilføjelse af ItaUen, hvor 
atypiske omstændigheder påvir­
ker pensionsrettighederne som 
følge af, at det sociale beskyttel­
sessystem er indtægtsbestemt, 
men hvor beskyttelsesgraden er 
ret høj i forhold til gennemsnits­
lønningerne, 
wwwiwawftuiMM«^^ 
-129-
KapHel B - Sociale og økonomiske forandringers 
ft«WWW«MW«W««*W<^^ 
- den iberiske gruppe bestående af 
Spanien og Portugal, hvor atypi­
ske omstændigheder ikke har 
større betydning for de endelige 
pensionsydelser, og hvor beskyt-
telsesgraden Ugeledes er ret høj i 
forhold til gennemsnitsindkom­
sterne. Denne gruppe synes der­
for at forene det bedste fra to 
verdener, idet den ikke straffer 
karriereafbrydelser synderhgt og 
tilbyder ret store pensioner. Men 
det skal understreges, at i disse 
to lande er den del af arbejds­
styrken, der har adgang til et ga­
ranteret og stabilt job, forholds­
vis lille. Ovennævnte værdier for 
pensionsberettigelse er derfor 
teoretiske beløb, som er vanske­
lige at opnå i praksis på grund af 
det officielle arbejdsmarkeds be­
grænsede størrelse. 
Endelig synes Grækenland at befinde 
sig et eUer andet sted mellem den 
anden og den tredje gruppe for så vidt 
angår de forhold, der karakteriserer 
landets system. 
Det skal fremhæves, at man i denne 
undersøgelse har begrænset sig til at 
undersøge indvirkningen på pen-
sionsberettigelsen og adgangen til 
behandling og ikke har set på, hvor 
godt medlemsstaternes systemer kla­
rer arbejdsløshedsperioder eller 
skilsmisser, når disse opstår. Ikke de­
sto mindre viser undersøgelsen, at 
disse omstændigheder har en straf­
fende virkning, omend den måske er 
mindre, end man kunne forvente. Der 
synes således at være behov for visse 
ændringer i de institutioneUe ordnin­
ger, eventuelt med henblik på at opnå 
større overensstemmelse mellem de 
fire ovennævnte landegrupper med 
hensyn til beskyttelsesgraden. 
130 WWMSftS«««»^^ 
flft^ft^rw.wiww'i'prwprø^ 
Referencer 
Denne rapport er udarbejdet i samarbejde med: 
- Eurostat — De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor 
- Et netværk af eksperter under Kommissionen bestående af Peter Abrahamson, Manuela Arcanjo, Jos Berghman, 
Ignacio Cruz Roche, Alain Euzeby, Maurizio Ferrera, Mariana Fotaki, Pierre Hausman, Carol Propper, Heinz-
Dietrich Steinmeyer, Jef Van Langendonck og Gerry Whyte 
- Applica sprl 
- Alphametrics Ltd 
Noter 
Medmindre andet angives, vedrører oplysningerne om Tyskland i denne rapport det tidligere Vesttyskland 
KKE: Henvisningerne til KKE vedrører Købekraft Enheder, som er et mål for BNP, der afspejler en valutas reelle 
købekraft inden for det pågældende land. Formålet er at give pålidelige oplysninger om omfanget af og strukturen for 
varer og tjenesteydelser, der er beregnet til en bestemt brug. På dette grundlag kan der foretages sammenligninger 
mellem BNP i faste priser og dets komponenter i EF-landene. Se Purchasing Power Parities and GDP in real terms, 
Results 1985, Eurostat 1985, og National Accounts ESA, Aggregates, Eurostat, årlig pubUkation. 
Kapitel 4: Oplysningerne om dødeUghed stammer fra European Community Atlas of Avoidable Deaths, Oxford, OUP1991. 
Resultaterne om adgang til behandling bygger på A. Wagstaff og E. Van Doorslaer (1993), Equity in the delivery of 
health care: methods and findings of the COM AC—HRS project, i F. Rutten, E. Van Doorslaer og A. Wagstaff (red.), 
International comparisons of equity in the finance and delivery of health care, Oxford, OUP 1993. 
Afsnittet om socialbeskyttelsens indvirkning på husstandsindkomsten er inspireret af Poverty and adequacy of social 
security in the EC, H. Deleeck, K. Van Den Bosch og L. De Lathouwer (red.), Avebury 1992. 
Kapitel 7: Afsnittet om behandlingssystemer i medlemsstaterne er inspireret af B. Abel-Smith, Cost containment and 
new priorities in health care, Avebury 1992, The reform of health care: a comparative analysis of seven OECD 
Countries, OECD, Paris 1992 og Dépenses de santé: un regard international, Rapport au Premier Ministre fremlagt 
af Y. Moreau, Paris 1992. Alle oplysningerne stammer fra Health care systems in OECD countries, facts and trends, 
1960-1991, Paris 1993. 
Kapitel 8: Dette kapitel bygger på en undersøgelse, der er ved at blive forberedt af et netværk koordineret af CERC — 
Centre d'Etude des Revenus et des Coûts (F) og bestående af B. Cantillon (B), W. Friedrich, D. Engels og 
U. Kremer-Preiss (D), T. Lopez Lopez (E), M. Van Den Brink, Y. Grift og J. Siegers (NL), J. Ditch (UK), M. Sundstrdm 
(Sverige) og P. Vieille (Schweiz). 
-131-
Grafer 
1 Socialbeskyttelsesudgifter pr. indbygger i forhold til BNP, 1991 41 
2 Socialbeskyttelsesudgifter og BNP pr. indbygger, 1991 42 
3 Stigning i socialbeskyttelsesudgifterne pr. indbygger, 1980-1991 43 
4 GennemsnitUg alderspension i forhold til BNP pr. indbygger, 1980 og 1991 45 
5 GennemsnitUg arbejdsløshedsydelse i forhold til BNP pr. indbygger, 1980 og 1991 48 
6 Gennemsnitligt børnetilskud i forhold til BNP pr. indbygger, 1980 og 1991 50 
7 Socialbeskyttelsens indtægtsstruktur, 1980 og 1991 50 
8 Procentvis antal husstande med indkomster under fattigdomsgrænsen, før og efter social sikring, 
i midten af 80'erne , 64 
9 Indikatorer for effektiviteten af sociale beskyttelsessystemer, i midten af 80'erne 64 
10 Udgifter til aktive og passive arbejdsmarkedsforanstaltninger i procent af BNP, 1992 68 
11 Aktive arbejdsmarkedsudgifter i procent af de samlede arbejdsmarkedsudgifter samt 
arbejdsløshedsprocenten, 1992 68 
12 Driftsomkostninger for socialbeskyttelsessystemer i forhold til de samlede ydelser, 1980 og 1991 83 
13 Arbejdsomkostninger og sociale bidrag for ufaglærte arbejdere i fremstillingsindustrien, 1988 83 
14 GennemsnitUg arbejdsomkostning pr. time i fremstillingsindustrierne og socialbeskyttelsesudgifter pr. 
indbygger i medlemsstaterne, 1990 84 
15 Ændring i socialbeskyttelsesudgifter ekskl. arbejdsløshedsunderstøttelse og væksten i eksporten, 
1980-1991 84 
16 Ændring i beskæftigelse og socialbeskyttelsesudgifter ekskl. arbejdsløshedsunderstøttelse, 1980-1991 85 
17 Ændring i beskæftigelse og ændring i socialbeskyttelsesudgifter ekskl. arbejdsløshedsunderstøttelse, 
1980-1991 85 
18 Arbejdsløshed og socialbeskyttelsesudgifter ekskl. arbejdsløshedsunderstøttelse, 1983-1991 85 
19 Ændring i arbejdsløshed og i socialbeskyttelsesudgifter ekskl. arbejdsløshedsunderstøttelse, 1983-1991 85 
20 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Belgien 88 
21 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Danmark 88 
22 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Tyskland 88 
23 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Grækenland 88 
24 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Spanien 90 
25 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Frankrig 90 
26 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Irland 90 
27 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Italien 90 
28 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Luxembourg 92 
-132 
29 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Nederlandene 92 
30 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Portugal 92 
31 Socialsikringsbidrag i % og lønniveauet i medlemsstaterne — Det Forenede Kongerige 92 
32 Samlede og offentUge sundhedsudgifter i forhold til nationaludgiften i Fællesskabet, 1970, 1980 og 1991 97 
33 Befolkning på 75 år og derover i medlemsstaterne, 1980 og 1991 98 
34 Nuværende og skønnet befolkning i Fællesskabet, 1960-2020 120 
35 Fødsler, ægteskaber og skilsmisser pr. 1.000 personer i Fællesskabet, 1960,1970,1980 og 1991 120 
36 Beskæftigelsesgrad for kvinder meUem 25 og 49 år i medlemsstaterne, 1983 og 1991 120 
37 Enlige mødre, i arbejde, arbejdsløse og ikke-erhvervsaktive i medlemsstaterne, 1987 og 1991 120 
38 Arbejdsløshedsprocenter for mænd og kvinder under 25 år og over 25 år i medlemsstateme, 1985 og 
august 1993 122 
39 Langtidsledighed og meget lang ledighed (1 år, 2 år) i medlemsstaterne, 1985 og 1991 122 
40 Mænds og kvinders deltidsbeskæftigelse i medlemsstaterne, 1983 og 1991 122 
41 Beskæftigelsesgrad for ældre (55+) i medlemsstaterne, 1983 og 1991 122 
42 Tilfælde 1 — Fattigdom blandt ældre 124 
43 TUfælde 3 — Karriereafbrydelse på grund af arbejdsløshed 125 
44 Tilfælde 4 — Karriereafbrydelse på grund af børnepasning 125 
45 Tilfælde 5 — Karriereafbrydelse på grund af pasning af handicappet familiemedlem 126 
46 Tilfælde 6 — Skilsmisse 127 
47 Tilfælde 7 — En enlig fader eUer moder 127 
48 Tilfælde 8 — Fraskilt person med et handicappet barn 128 
49 Tilfælde 9 — Deltidsarbejde 128 
Tabeller 
1 Løbende socialbeskyttelsesudgifter i % af BNP, 1970-1991 42 
2 Fordelingen af sociale ydelser efter funktion, 1991 (%) 45 
3 Faktorer, der forklarer udgifterne til alderspensioner 46 
4 Faktorer, der forklarer udgifterne til arbejdsløshedsydelser 47 
5 Faktorer, der forklarer udgifterne til børnetilskud 49 
6 Skattemæssig behandling af sociale ydelser i Det Europæiske Fællesskab (juli 1992) 52 
7 Bidragspligt i forbindelse med sociale ydelser i Fællesskabet (juli 1992) 52 
8 Pensionsydelser i % af den gennemsnitlige nettoløn for ufaglærte arbejdere i fremstillingsindustrien 54 
133-
9 Ydelser ved sygdom og invaliditet 55 
10 Handicappede — længere tids erhvervsudygtighed 56 
11 Arbejdsløshedsydelser ... 57 
12 Ydelser til en arbejdsløs person på 18 år 58 
13 Barselsydelser 59 
14 Ydelse til enlig fader eUer moder, som ikke har betalt bidrag 60 
15 Ydelser til enker ... 60 
16 Børnetilskud... 61 
17 Mindsteydelser (juli 1992) 62 
18 Udgifter til arbejdsmarkedspoUtikken, 1992 (% af BNP) 69 
19 Velfærdspolitik for de udstødte i Danmark ... 71 
20 Elementer i den danske jobtilbudsordning 71 
21 Skat og sociale bidrag i % af de samlede arbejdsomkostninger, 1988 (gennemsnitsløn for en ugift ufaglært 
arbejder i fremstiUingsindustrieme) 82 
22 Skat og sociale bidrag i % af de samlede arbejdsomkostninger, 1988 (gennemsnitsløn for en ufaglært 
arbejder i fremstiUingsindustrierne, gift, med 2 børn og en ikke-erhvervsaktiv hustru) 83 
23 OffentUge sundhedsudgifter i % af de samlede sundhedsudgifter 99 
24 Elasticitet meUem disponibel nettoindkomst og bruttoindtjening 117 
-134 
ISSN 0254-1459 
KOM(93) 531 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 05 
Katalognummer : CB-CO-93-570-DA-C 
ISBN 92-77-60257-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg