Nr. C 339/16 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
Udtalelse om forbrugeren og det indre marked 
(91/C 339/08) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede den 29. januar 1991 i henhold til forretningsor­
denens artikel 20, stk. 4, at fremsætte udtalelse om forbrugeren og det indre marked. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for miljø-, sundheds- og forbrugerspørgs­
mål, som udpegede Manuel Ataide Ferreira til ordfører og Georges Proumens til medordfører. 
Sektionen vedtog sin udtalelse den 6. september 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 289. plenarforsamling af 25.-26. september 
1991, mødet den 26. september 1991, med 44 stemmer for, 2 imod og 10 hverken for eller 
imod, følgende udtalelse. 
1. Indledning 
1.1. Denne initiativudtalelse tager sigte på at analy­
sere, i hvilket omfang etableringen af det indre marked 
kan bidrage effektivt til at fremme forbrugernes inte­
resser. 
1.2. De problemer, forbrugerne stilles over for på 
markedet, er af en ganske særlig karakter, hvilket gen­
nem mange år har været anerkendt ikke alene af EF-
institutionerne(1) og andre internationale organisatio­
ner så som Europarådet, Organisationen for økonomisk 
Samarbejde og Udvikling (OECD) og De forenede Na­
tioner (FN) (2), men også af de enkelte stater. Forbruger­
ne har således opnået anerkendelse af visse grundlæg­
gende rettigheder, som fordeler sig på fem kategorier: 
— ret til information og uddannelse, 
— ret til beskyttelse af sundheden og sikkerheden, 
— ret til beskyttelse af de økonomiske interesser, 
— ret til beskyttelse af de juridiske interesser, samt 
— ret til repræsentation og deltagelse. 
1.2.1. Forbrugerne skal kunne gøre de således aner­
kendte rettigheder gældende over for alle aktivitetssek­
torer. Dette er grunden til, at denne udtalelse omhandler 
(*) Jf. især den første officielle anerkendelse af disse rettigheder 
gennem Rådets resolution af 14. april 1975 om en politik 
vedrørende forbrugerbeskyttelse og -oplysning. 
(2) Jf. aktiviteterne under OECD's Komité for Forbrugerpolitik, 
som blev nedsat i 1969, og de talrige henstillinger dette 
udvalg har vedtaget, Europarådets Henstilling 705 (1973) om 
forbrugerbeskyttelse; Europarådets rapport om beskyttelse af 
forbrugernes økonomiske og sociale interesser (dok. 4920 af 
3. juni 1982); de hovedprincipper for forbrugerbeskyttelse, 
som blev vedtaget af FN's generalforsamling den 9. april 1985 
(resolution 39/248). de problemer, forbrugerne støder på i såvel den private 
sektor som den offentlige sektor, selv om man traditio­
nelt har konstateret flest problemer i forbindelse med 
foretagender inden for den private sektor. 
1.2.2. Det er faktisk først i den senere tid, man har 
været tilstrækkelig opmærksom på de vanskeligheder, 
forbrugerne støder på i forbindelse med offentlige tje­
nesteydelser. 
1.2.2.1. I forbindelse med ydelser fra den offentlige 
sektor oplever EF's forbrugere således generelt set en 
vis række vanskeligheder. Det konstateres således, at et 
af de vigtigste problemer inden for denne sektor er, at 
der nærmest er tilslutningstvang i forbindelse med de 
kontrakter, der indgås mellem brugerne og de offentlige 
forsyningsværker og væsner; hvis brugerne vil have 
adgang til visse goder eller tjenester, som undertiden er 
af grundlæggende betydning, har de ikke andet valg 
end at acceptere de kontraktbetingelser, som ensidigt 
gennemføres af de offentlige myndigheder, hvad enten 
der er tale om direkte ydelser eller ydelser via offentlige 
værker og væsener eller koncessionshavere (3). 
1.2.2.2. I de fleste tilfælde er de offentlige tjeneste­
ydelser (el-, gas- og vandforsyning, offentlige transport­
midler osv.) overladt enten til statsejede foretagender 
eller til blandede og private foretagender på nationalt, 
regionalt eller lokalt plan. De pågældende virksom­
heder indtager normalt en monopolstilling, hvormed 
markedsmekanismen ikke har frit spil til at løse proble­
merne, der navnlig er af infrastrukturmæssig art. Da 
disse virksomheder ikke er udsat for det pres, den frie 
konkurrence kan udøve, behøver de ikke tage højde for 
brugernes forventninger og krav i samme omfang som 
virksomheder i den private sektor. 
(3) Kommissionen har forelagt et forslag til Rådets direktiv om 
urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler [dok. KOM(90) 
322 endelig udg.], som også skulle finde anvendelse på offent­
lige værker. Det fremgår imidlertid af forhandlingerne, at 
flere medlemsstater modsætter sig, at anvendelsesområdet er 
så bredt. 
31. 12.91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/17 
1.2.2.3. Virksomhederne inden for den offentlige 
sektor er kun sjældent omfattet af de EF-bestemmelser, 
der vedtages af hensyn til forbrugerne. ØSU er sig 
bevidst, at den særlige stilling, virksomhederne inden 
for den offentlige sektor således nyder godt af, kan give 
anledning til skævheder, og opfordrer derfor Kommis­
sionen til omgående at iværksætte arbejder og undersø­
gelser med henblik på at kortlægge behovet for forbru­
gerbeskyttelse på dette område og til at gennemføre de 
fællesskabsaktioner, der er nødvendige for at imøde­
komme behovet på behørig vis. Det drejer sig navnlig 
om at fastslå, hvorvidt og i hvilket omfang der er 
en effektiv repræsentation af brugerne i kontrol- og 
tilsynsorganerne i virksomhederne inden for den offent­
lige sektor, og på hvilken måde en sådan repræsentation 
bør udvides. I så henseende vil ØSU yde et eget, specifikt 
bidrag i form af forslag og henstillinger. 
1.2.2.4. Forbrugerne ønsker adgang til effektive of­
fentlige tjenesteydelser til transparente priser. ØSU 
mener, at medlemsstaterne selv, og det gælder både på 
nationalt, regionalt og lokalt plan, bør anvende de 
samme forbrugerbeskyttelsesregler, som gælder for den 
private sektor, hvadenten der er tale om direkte offentli­
ge ydelser eller ydelser via offentlige værker og konces­
sionshavere. 
1.2.3. Uafhængigt af dette spørgsmål er det også 
vigtigt at gå ind på de vanskeligheder, forbrugerne 
kan støde på inden for de liberale erhverv, og især 
vanskeligheder med adgang til information, tjeneste-
ydelsesansvar og anerkendelse af kompetence til afgø­
relse af tvistemål. 
2. EF-institutionerne og forbrugerpolitikken — Status 
og fremtidsudsigter 
2.1. Før Fællesaktens ikrafttrædelse 
2.1.1. Selv om traktatens målsætninger ikke udtryk­
keligt omfatter beskyttelse og fremme af forbrugernes 
interesser, har EF-institutionerne siden halvfjerdserne 
taget visse forsigtige skridt for at opnå accept af, at 
en forbrugerpolitik også har en europæisk dimension. 
Såvel Rådet, der i flere resolutioner (l) har afstukket 
t1) Det første program for en politik vedrørende forbrugerbeskyt­
telse og -oplysning af 14. april 1975, det andet program for 
en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og -oplysning af 
19. maj 1981, Kommissionens meddelelse til Rådet af 23. juli 
1985 om et nyt fremstød for forbrugerbeskyttelsespolitikken; 
Rådets resolution af 23. juni 1986 om Det europæiske økono­
miske Fællesskabs fremtidige politiske retningslinjer for for­
brugerbeskyttelse og fremme af forbrugernes interesser; Rå­
dets resolution af 15. december 1986 om integration af forbru­
gerpolitikken J de øvrige fælles politikker. vejen til en fælles forbrugerbeskyttelsespolitik, som Eu­
ropa-Parlamentet (2) og Det økonomiske og sociale Ud­
valg (3), der har vedtaget betænkninger og initiativudta­
lelser, som klart viser deres interesse for forbrugernes 
problemer, har opfordret Kommissionen til at føre en 
politik til fremme af forbrugernes interesser. 
2.1.2. Ligesom på andre områder, hvor EF intervene­
rer, har de nævnte initiativer kun ført til få lovgivnings­
tekster, som i øvrigt i flere tilfælde ikke lever op til 
forbrugerrepræsentanternes forventninger (4); det lave 
antal af lovgivningstekster skyldes især enstemmigheds-
kravet og, at der ikke findes noget retsgrundlag (5) for 
en fællesskabsaktion på dette område. For et Europa, 
som ikke vil nøjes med prætentioner og illusioner, men 
som vil integreres, og som er sig bevidst, at beslutninger­
ne ikke længere kan træffes på nationalt plan, er det 
en alvorlig mangel ikke at have udtrykkelige beføjelser 
på forbrugerområdet, og dette gælder ikke blot inden 
for rammerne af det indre marked — hvor EF risikerer 
(2) Jf. f.eks. beslutningen om forbrugerpolitikken i Det europæi­
ske Fællesskab, EFT nr. C 10 fra 1984, og beslutningen om 
forbrugernes ret til erstatning og afhjælpning ved skader, EFT 
nr. C 99 fra 1987. 
(3) Studie over anvendelse og harmonisering af domstolenes og 
domstolslignende organers midler til beskyttelse af forbruger­
ne i Det europæiske økonomiske Fællesskab, ØSU 93/79; 
initiativudtalelse om producent/forbruger-dialogen, EFT nr. 
C 206 fra 1984; initiativudtalelse om generelle sikkerhedskrav 
til forbrugsvarer, EFT nr. C 175 fra 1988; initiativudtalelse 
om forbrugeroplysning og -rådgivning i forbindelse med det 
frie indre marked, EFT nr. C 298 fra 1989; udtalelse om 
fundamentale arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder 
i EF, EFT nr. C 126 fra 1989. 
(4) Jf. direktiverne om tekstiler (Rådets direktiv 71/307/EØF om 
betegnelser for tekstilprodukter, ændret ved direktiverne 75/ 
36/EØF, 83/623/EØF og 87/140/EØF; Rådets direktiv 72/ 
276/EØF om visse metoder til kvantitativ analyse af binære 
tekstilfiberblandinger, ændret ved direktiverne 79/76/EØF, 
81/75/EØF og 87/184/EØF; Rådets direktiv 73/44/EØF om 
kvantitativ analyse af ternære tekstilfiberblandinger); direkti­
verne om kosmetiske produkter (Rådets direktiv 76/768/EØF, 
ændret ved direktiverne 79/661/EØF, 82/368/EØF, 83/574/ 
EØF, 88/667/EØF og 89/679/EØF); Rådets direktiv 79/112/ 
EØF om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmid­
ler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for 
sådanne levnedsmidler, ændret ved direktiverne 86/197/EØF 
og 89/395/EØF; Rådets direktiv 79/581/EØF om forbrugerbe­
skyttelse i forbindelse med angivelse af priser på levnedsmid­
ler, ændret ved direktiv 88/315/EØF; 88/314/EØF); Rådets 
direktiv 84/450/EØF om vildledende reklame; Rådets direktiv 
85/374/EØF om produktansvar; Rådets direktiv 85/577/EØF 
om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået 
uden for fast forretningssted; Rådets direktiv 87/102/EØF 
om forbrugerkredit, ændret ved direktiv 90/88/EØF; Rådets 
direktiv 87/357/EØF om produkter, der på grund af deres 
ydre fremtræden kan forveksles med andre produkter og 
herigennem være til fare for forbrugernes sundhed eller sik­
kerhed; Rådets direktiv 88/378/EØF om sikkerhedskrav til 
legetøj; Rådets direktiv 87/344/EØF om retshjælpsforsikring. 
(5) Jf. debatten i forbindelse med vedtagelsen af direktivet om 
produktansvar, som har varet 13 år, eller den lange tilbli­
velsesproces for direktivet om urimelige kontraktvilkår, der 
nu har været 15 år undervejs. 
Nr. C 339/18 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
at se sig begrænset til en udbudsstyret økonomisk poli­
tik — men også inden for rammerne af Borgernes 
Europa, hvor enhver forbrugerpolitik med et socialt 
tilsnit bør integreres på lige fod med politikken til 
beskyttelse af arbejdstagerne og miljøpolitikken. 
2.1.3. Det er illusorisk at ville opbygge et indre mar­
ked, og derudover et europæisk socialt område, uden 
at have en specifik politik, der tager hensyn til de 
legitime forventninger hos én af de parter, der er nød­
vendige for en vellykket gennemførelse: forbrugerne. 
Inden for rammerne af et europæisk Fællesskab, som 
tilstræber økonomisk og social samhørighed, er det i 
øvrigt vigtigt at udstyre institutionerne med tilstrække­
lige juridiske beføjelser til, at de kan sikre alle lige 
chancer, og at skabe ligevægt gennem foranstaltninger 
til beskyttelse af de svageste parter. Det er vanskeligt 
at forstå, at den beskyttelse, forbrugerne nyder godt af 
gennem visse medlemslandes nationale lovgivning, ikke 
tilkendes dem på EF-plan. 
2.1.4. Det må konstateres, at Rom-traktatens be­
stemmelser, nærmere betegnet artikel 30 og 36, med 
EF-Domstolens udlægning heraf for det første i nogen 
udstrækning har bidraget til at nedbryde visse medlems­
landes beskyttelsesforanstaltninger, idet disse har fået 
forbud mod at begrænse forbrugernes udvalg af impor­
terede produkter under henvisning til fejlagtig argumen­
tation vedrørende forbrugerbeskyttelse (*), og for det 
andet har hindret en række medlemslande i at vedtage 
eller opretholde visse foranstaltninger, der var truffet 
med henblik på at beskytte forbrugerne, medmindre 
disse kan begrundes med objektive kriterier. Det har 
ført til »den negative integration« (2). 
(') Jf. navnlig dommene »Dassonville« af 11. juli 1974, sag 8/74, 
og »Cassis de Dijon« af 20. februar 1979, sag 120/78, som 
danner basis for en udbredt retspraksis på dette område, og 
ikke mindst dommen af 24. november 1982, »Buy Irish«, 
sag 249/81, dommen af 12. juni 1986, »Schloh«, sag 50/85, 
dommen af 12. marts 1987, »Reinheitsgebot«, sag 178/84. 
(2) Et princip, ifølge hvilket medlemsstaterne objektivt må godt­
gøre, at forholdsregler, som hindrer den frie handel, er nød­
vendige for at beskytte forbrugerne og ikke kan erstattes med 
et sæt forholdsregler med tilsvarende virkning. Der findes 
navnlig eksempler herpå i forbindelse med forbrugeroplysning 
og produkternes sammensætning: Domstolen synes generelt 
at mene, at regler om produkters sammensætning nemt kan 
erstattes af regler om information og især mærkning. Jf. også 
dommen »GB-INNO-BM« af 7. marts 1990, sag C-362/88, 
sagen vedrørende tysk øl — dom af 12. marts 1987, sag 179/84 
(Kommissionen versus Tyskland). Domstolen har imidlertid i 
tilfælde, hvor der er grund til bekymring for den offentlige 
sundhed, fastslået, at der kan opretholdes nationale barrierer: 
f.eks. i sagen Nisin, dom af 5. februar 1981, sag 53/80, og 
sagen Kampfmeyer, dom af 6. maj 1986, sag 304/84. 2.2. Ændringer som følge af Fællesaktens ikrafttræ­
delse 
2.2.1. De ændringer af Rom-Traktaten, der blev fo­
retaget i medfør af Fællesakten, specielt artikel 100 A, 
synes at bane vejen frem mod en mere dynamisk EF-
forbrugerpolitik, navnlig i kraft af enstemmighedsreg-
lens bortfald. Der kan faktisk noteres et større antal 
initiativer til fordel for forbrugerne i forbindelse med 
1992-målsætningen(3). Det er i øvrigt en kendsgerning, 
at flere fællesskabsinitiativer har tvunget medlemslan­
dene (i visse tilfælde endog de lande, der mener at være 
længst fremme på lovgivningsområdet med hensyn til 
forbrugerbeskyttelse) til at vedtage bestemmelser om 
forbrugerbeskyttelse, som de ellers ikke ville have ind­
ført (4). Inden for rammerne af EF kan varers og tjene­
steydelsers frie bevægelighed ret beset ikke være noget 
mål i sig selv, tværtimod må den frie bevægelighed 
være et middel til hurtigere højnelse af levestandarden, 
hvilket er én af de målsætninger, der er nævnt i EØF-
traktatens artikel 2. 
2.2.2. En nærmere undersøgelse af rækkevidden af 
artikel 100 A viser imidlertid, at forbrugerbeskyttelsen 
udelukkende omtales i forbindelse med gennemførelsen 
af det indre marked, som inden for forbrugerbeskyttelse 
skal bygge på et højt beskyttelsesniveau. Det vil sige, 
at EF-institutionerne kun kan gribe ind til fordel for 
forbrugerne, såfremt det sker som led i de foran­
staltninger, der er nødvendige for gennemførelsen af 
det indre marked: forbrugerpolitikken er og bliver en 
subsidiær, sekundær og indirekte politik. Den indfalds­
vinkel, der er anlagt i artikel 100 A, indebærer en 
lang række begrænsninger, hvoraf nogle endog er af 
grundlæggende betydning. 
2.2.2.1. Kravet om, at »forbrugerbeskyttelse skal 
bygge på et højt beskyttelsesniveau« gælder ifølge lov­
teksten kun de forslag, Kommissionen fremsætter, og 
hverken Rådet (5), EF-Domstolen eller medlemsstaterne 
(3) Jf. f.eks. de direktiver og direktivforslag, der er henholdsvis 
vedtaget og fremsat siden 1990: Rådets direktiv 90/314/EØF 
om selskabsrejser, Kommissionens forslag til Rådets direktiv 
om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, Kommissio­
nens forslag til Rådets direktiv om tjenesteydelsesansvar, samt 
Kommissionens arbejde med forbrugerbeskyttelse i forbindel­
se med telekøb... 
(4) Som eksempel kan nævnes produktansvar; på dette område 
ville flere medlemslande ikke have udarbejdet en særlig lov­
givning, hvis ikke EF havde taget initiativ hertil. 
(5) Jf. det nylige direktiv om selskabsrejser, hvor Rådet i flere 
bestemmelser har mindsket den forbrugerbeskyttelse, der var 
indarbejdet i Kommissionens reviderede forslag (priskontrol, 
ankemuligheder og afgørelse af tvistemål, garantifonde); jf. 
endvidere lovgivningsarbejdet vedrørende produktsikkerhed 
i almindelighed, hvor Rådet agter at indsnævre anvendelses­
området til kun at omfatte forbrugsgoder, hvormed der banes 
vej for talrige grænsetilfælde. 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/19 
er udtrykkeligt forpligtet heraf. Det fastsatte kriterium 
indebærer i øvrigt, at forbrugerbeskyttelsen afsvækkes i 
visse medlemsstater, hvor beskyttelsesniveauet er højere 
end det, der fastlægges gennem fællesskabsinitiati­
verne l1). 
2.2.2.2. Visse tiltag til fordel for forbrugerne, som 
ikke er knyttet til gennemførelsen af det indre marked, 
kan ikke have artikel 100 A som retsgrundlag. Det 
gælder især tiltag i forbindelse med adgang til varer og 
tjenesteydelser, adgang til domstolene, visse aspekter i 
forbindelse med offentlige tjenesteydelser, visse aspek­
ter af ernærings- og levnedsmiddelpolitikken, bolig og 
visse aspekter af en sundhedspolitik. Politikken vedrø­
rende det indre marked er generelt set en økonomisk 
politik, som ikke åbner mulighed for at tage tilstrække­
ligt hensyn til de sociale aspekter af forbrugerpoli­
tikken. 
2.2.2.3. Det må ikke glemmes, at ud over den harmo­
nisering, som den europæiske integration medfører, er 
gensidig anerkendelse en af de integrationsmekanismer, 
der er omtalt i Rom-Traktaten: Såfremt der ikke er 
foretaget en harmonisering på EF-plan, skal et produkt 
eller en tjenesteydelse, der afsættes på lovlig vis i én 
medlemsstat, principielt kunne afsættes i de andre med­
lemsstater, idet der dog er fastsat visse undtagelser i 
EF-lovgivningen. Juridisk set er der ganske vist intet, 
der hindrer en medlemsstat i at praktisere omvendt 
diskrimination (2), men set ud fra en økonomisk syns­
vinkel vil en sådan politik ikke kunne forsvares på langt 
sigt på grund af det pres, de berørte virksomheder vil 
udøve. 
2.3. Hen imod et »forbrugerafsnit« i Traktaten 
2.3.1. Det fremgår af foranstående betragtninger, at 
der på EF-plan ikke findes noget passende retsgrundlag 
for en egentlig forbrugerpolitik. Erfaringen viser, at 
manglen på et retsgrundlag er et ideelt påskud for visse 
medlemsstater og pressionsgrupper til systematisk at 
kritisere EF's initiativer på forbrugerbeskyttelsesområ­
det. Talrige initiativer er blevet taget af bordet, udvan-
(*) Det ville være mest fordelagtigt for forbrugerne, hvis det 
højeste beskyttelsesniveau blev anvendt som kriterium,-idet 
Kommissionen så ville have mulighed for at tage udgangs­
punkt i lovgivningen i det medlemsland, der har gjort størst 
fremskridt ved at gennemføre en forbrugerlovgivning på et 
specifikt område. 
(2) Der tales om omvendt diskrimination, når der anvendes stren­
gere regler på indenlandske produkter og tjenesteydelser end 
på importerede produkter. det eller forsinket, ikke på grund af deres indhold, men 
på grund af manglende beføjelser i EF's institutioner (3). 
2.3.2. Spørgsmålet om udtrykkelig anerkendelse af 
EF's beføjelser inden for forbrugerbeskyttelse og frem­
me af forbrugernes interesser er meget aktuelt i forbin­
delse med drøftelserne og forhandlingerne om den poli­
tiske union, som følge af hvilke medlemsstaternes natio­
nale politikker tenderer til endnu stærkere indbyrdes 
tilnærmelse. 
2.3.3. På baggrund af de ofte kritiserede, aktuelle 
begrænsninger i EF's muligheder for at intervenere til 
fordel for forbrugerne er der nu mange, der slår til lyd 
for, at EF bør have udtrykkelige beføjelser på forbruger­
beskyttelsesområdet (4). I forbindelse med de traktats-
ændringer, der drøftes på regeringskonferencen om den 
politiske union, har visse landes delegationer — støttet 
af de fleste medlemsstater — således fremsat forslag, der 
går i retning af, at forbrugerbeskyttelsen udtrykkeligt 
anføres blandt unionens målsætninger!5). Institutioner­
ne skal udstyres med de midler, der er nødvendige for 
at kunne føre en specifik og aktiv forbrugerbeskyttelse­
spolitik, men også for at kunne tage højde for forbruger­
nes interesser i forbindelse med politiske tiltag på andre 
områder, som berører forbrugerne. ØSU beklager, at 
Kommissionen ikke har taget nogen initiativer på dette 
område (6), men finder det positivt, at Kommissionen 
for øjeblikket tenderer til at acceptere princippet om en 
traktatsbestemmelse, der specifikt omhandler forbru­
gerbeskyttelsen. 
2.3.4. Inden for rammerne af den politiske union er 
det vigtigt at fremme en dynamisk og fremskridtsorien­
teret forbrugerpolitik. Det er derfor af største betyd­
ning, at traktatens bestemmelse desangående fastlæg­
ger, at initiativerne vedtages med kvalificeret flertal, og 
desuden gør det muligt for medlemslandene at fastsætte 
{3) Jf. f.eks. direktivet om aftaler indgået uden for fast for­
retningssted, som blev foreslået i 1977, men først vedtaget i 
1985; jf. f.eks. Kommissionens forslag til Rådets direktiv om 
urimelige kontraktvilkår, som har været bebudet siden 1977, 
men endnu ikke er vedtaget, samt Kommissionens forslag om 
produktsikkerhed i almindelighed; jf. ligeledes bestræbelserne 
på at gennemføre den harmonisering inden for forsikringsaf­
taler, som forbrugerbevægelsen enstemmigt ønsker, og som i 
EF-direktiverne erstattes af komplicerede bestemmelser om 
den lovgivning, der skal finde anvendelse på forsikringskon-
trakter. 
(4) Jf. pressemeddelelser fra adskillige repræsentative forbruger­
organisationer og Det rådgivende Forbrugerråds resolution 
af 12. marts 1991. 
(5) Jf. endvidere Det rådgivende Forbrugerråds udtalelse af 
12. marts 1991, hvori det kraftigt henstilles, at den nye Traktat 
om den politiske union også kommer til at omfatte en specifik 
bestemmelse om EF's beføjelser i forbindelse med forbruger­
beskyttelse og fremme af forbrugernes interesser. 
(6) Der henvises her til manglerne i det debatoplæg, der indehol­
der Kommissionens første bidrag til regeringskonferencen om 
den politiske union [ØSU(91) 500]. 
Nr. C 339/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
strengere forbrugerbeskyttelsesbestemmelser end EF 
(princippet om minimumsharmonisering). En anerken­
delse af, at det er nødvendigt at give politikken vedrø­
rende forbrugerbeskyttelse og fremme af forbrugernes 
interesser en EF-dimension, ville desuden åbne mulig­
hed for at udvide rækkevidden af traktatens artikel 30 
og 36 på hensigtsmæssig vis; på grundlag af disse artik­
ler kan medlemslandene opretholde restriktioner vedrø­
rende varernes frie bevægelighed, som er begrundet 
navnlig i hensynet til forbrugerbeskyttelsen, selv om 
dette egentlig er i modstrid med EF's grundlæggende 
principper. 
2.3.5. ØSU går uforbeholdent ind for, at forbruger­
beskyttelse og fremme af forbrugernes interesser medta­
ges blandt traktatens målsætninger. ØSU ønsker ligele­
des, at traktaten udtrykkeligt nævner de rettigheder, 
der er tilkendt forbrugerne i de internationale resolutio­
ner (l): forankringen i den nye traktat af EF's beføjelser 
på forbrugerbeskyttelsesområdet er faktisk den eneste 
måde, hvorpå EF effektivt og på langt sigt kan føre en 
global og specifik forbrugerpolitik. 
2.3.6. Som følge af ØSU's sammensætning og dets 
rolle som forbrugernes repræsentant inden for EF mener 
ØSU desuden, at Kommissionen inden for rammerne 
af de nye beføjelser bør have pligt til at forelægge det 
sine forslag til udtalelse. 
3. Forbrugernes repræsentation på EF-plan 
3.1. De strukturelle rammer for inddragelse af forbru­
gernes interesser på EF-plan 
3.1.1. Kommissionen 
3.1.1.1. Tjenesten for Forbrugerpolitik 
3.1.1.1.1. Forbrugerdimensionen i Europa er integre­
ret i EF-institutionernes officielle struktur. Alligevel har 
kun Kommissionen — og denne først for nylig — 
oprettet en særlig instans, der har til opgave at varetage 
forbrugernes interesser: Tjenesten for Forbrugerpolitik. 
Selv om det må beklages, at Kommissionen ikke har 
fundet det formålstjenligt at oprette et uafhængigt gene­
raldirektorat for forbrugeranliggender (2), er der her 
tale om et betydeligt fremskridt, som gør det muligt at 
foretage en specifik og uafhængig analyse af forbruger­
nes problemer, og som bør støttes fuldt ud(3). 
(') Jf. foranstående fodnoter 1 og 2, side 16. 
(2) Det skal dog bemærkes, at tjenesten ledes af en generaldirek­
tør, som i hierarkisk henseende kan føre sine dialoger på lige 
fod med de ansvarlige for de andre generaldirektorater. 
(3) Det skal tilføjes, at andre generaldirektorater ofte behandler 
anliggender, som er relevante for forbrugerbeskyttelse og 
fremme af forbrugernes interesser, såsom sagen om erstatning 
til flypassagerer, der afvises på grund af overbookning, som 
henhører under generaldirektoratet for transport. 3.1.1.1.2. Imidlertid er de menneskelige (4) og økono­
miske ressourcer, der er tildelt denne nye enhed inden 
for Kommissionen, utilstrækkelige i forhold til det ar­
bejde, den skal udføre dels på eget initiativ, dels som 
svar på forespørgsler og høringer fra de øvrige tjeneste­
grene. Det må beklages, at Kommissionen ikke afsætter 
de nødvendige midler til at gennemføre den politik, den 
selv har fastlagt. At der ikke afsættes tilstrækkelige 
ressourcer til EF's politik for forbrugerne (hvoraf der 
er 340 millioner i Europa), fremgår kun alt for klart af 
det budget, der i 1991 blev afsat til dette formål: 
7 690 000 ECU, altså 0,018 % af EF's samlede budget (5). 
Hvad værre er, så nedskæres forbrugerbudgettet med 
Rådets vedtagelse af budgetforslaget for 1992 til 
4,3 millioner ECU, hvilket svarer til 0,007% af EF's 
budget, hvis ellers Europa-Parlamentet giver sin god­
kendelse. Nedskæringerne vil specielt bringe Det rådgi­
vende Forbrugerråd (CCC) i fare (se nedenfor), ligesom 
det vil gå ud over udviklingen i forbrugerbevægelsen i 
Sydeuropa og Irland. På den baggrund anbefaler ØSU, 
at Kommissionen under udarbejdelsen af sine budget­
forslag og Europa-Parlamentet under godkendelsen af 
budgettet tager hensyn til forudsætningerne for, at Tje­
nesten for Forbrugerpolitik kan fungere effektivt. 
3.1.1.2. Det rådgivende Forbrugerråd 
3.1.1.2.1. Kommissionen har nedsat et rådgivende 
Forbrugerråd, som omfatter repræsentanter for de 4 
store europæiske organisationer — BEUC (Kontoret 
for De europæiske Forbrugerorganisationer), COFACE 
(sammenslutning af familieorganisationer inden for 
EF), EFS (Den europæiske faglige Samarbejdsorganisa­
tion) og EUROCOOP (Det europæiske Fællesskab af 
Brugsforeninger) — som beskæftiger sig med forbruger­
anliggender, samt repræsentanter for de nationale for­
brugerorganisationer. Denne instans er yderst nyttig for 
Kommissionen, fordi Kommissionen herigennem kan 
få kendskab til forbrugernes holdning til de skridt, den 
har taget eller foreslår taget. Den brede sammensætning 
af Det rådgivende Forbrugerråd, som nu også omfatter 
nationale forbrugerorganisationer, åbner desuden mu­
lighed for at få indblik i den kulturelle spredning i 
forbrugsmønstrene samt de dybtliggende kulturelle for­
skelle, der kendetegner de forskellige systemer til be­
skyttelse af forbrugerne i Europa, og som nødvendigvis 
må være udgangspunktet for EF's indsats på dette om­
råde. 
3.1.1.2.2. Der skal rettes flere kritiske bemærkninger 
til Kommissionen i forbindelse med Det rådgivende 
Forbrugerråd. I tilknytning til visse af Kommissionens 
initiativer høres dette råd ikke systematisk (6) eller først 
(4) Selv om personalestaben er blevet udvidet gennem de senere 
år, er der for en stor dels vedkommende ikke tale om tjeneste­
mandsansættelse, men midlertidig ansættelse, vikararbejde 
eller udstationering af nationale tjenestemænd. 
(5) Til sammenligning kan nævnes, af støtten til tobaksdyrkning 
i EF udgør 2,5 % af det samlede budget. 
(6) Det rådgivende Forbrugerråd er f.eks. ikke blevet hørt om 
den treårige handlingsplan for forbrugerpolitik i EF. 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/21 
efter, at Kommissionen har vedtaget forslaget; Tjene­
sten for Forbrugerpolitik sender ganske vist — af og til 
på et sent tidspunkt, men oftest i forbindelse med 
debatoplægget — en sag til udtalelse i Det rådgivende 
Forbrugerråd, men det er ikke tilfældet med Kommis­
sionens andre generaldirektorater, og nogle af disse 
synes end ikke at kende eksistensen af dette rådgivende 
organ. ØSU opfordrer Kommissionen til at høre Det 
rådgivende Forbrugerråd senest i forbindelse med det 
foreløbige udkast til forslag, også når initiativerne ikke 
stammer fra Tjenesten for Forbrugerpolitik, og til at 
fremsende Det rådgivende Forbrugerråds udtalelse til 
de andre EF-institutioner sammen med forslaget, så 
disse er bedre rustede til at udarbejde deres udtalelser 
og træffe deres beslutninger. 
3.1.1.2.3. Dertil kommer, at Det rådgivende Forbru­
gerråds arbejde i praksis vanskeliggøres, fordi der ikke 
stilles nok midler og logistik til dets rådighed. ØSU 
opfordrer derfor Kommissionen og specielt Tjenesten 
for Forbrugerpolitik til at træffe alle fornødne foran­
staltninger, for at Det rådgivende Forbrugerråd og dets 
medlemmer kan varetage deres opgaver godt og effek­
tivt. 
3.1.1.2.4. For at fremme forbrugerens rolle som fuld­
gyldig økonomisk aktør ville det i øvrigt være ønskeligt, 
om Kommissionen organiserede kontaktmøder mellem 
Det rådgivende Forbrugerråd og andre rådgivende orga­
ner, herunder specielt Udvalget for Handel og Distribu­
tion (CCD), samt de relevante EF-udvalg for erhvervs-
og tjenesteydelsessektorer. Tjenesten for Forbrugerpoli­
tik skal varetage sekretariatopgaverne ved disse møder. 
Dette skulle kunne bidrage til at fremme en dialog 
mellem forbrugerne og andre økonomiske interesse­
grupper i samfundet. ØSU anbefaler stærkt en sådan 
dialog. 
3.1.2. Europa-Parlamentet 
3.1.2.1. Man kan kun forholde sig positivt til initiati­
vet fra Europa-Parlamentet, som i 1990 — uden for 
rammerne af sine officielle strukturer — nedsatte en 
tværpolitisk parlamentsgruppe med det specifikke for­
mål at varetage forbrugernes problemer. 
3.1.2.2. Hertil kommer, at Europa-Parlamentet ar­
rangerer offentlige høringer, som helt eller delvist er 
helliget forbrugernes problemer i Europa (!). 
(l) Jf. f.eks. den offentlige høring, der var arrangeret den 7. og 
8. november 1990 om 1992 og forbrugerne; for høringen stod 
Europa-Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggen­
der og Forbrugerbeskyttelse. 3.1.2.3. Europa-Parlamentets Udvalg om Miljø- og 
Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse beskæfti­
ger sig med spørgsmål af særlig interesse for forbruger­
ne. ØSU glæder sig over dette udvalgs bestræbelser for 
tillige at undersøge alle de mange spørgsmål, som ikke 
direkte vedrører forbrugerområdet, men alligevel klart 
har forbrugerinteresse. Blandt disse spørgsmål indgår 
også landbrugs- og konkurrencepolitik. 
3.1.2.4. Erfaringerne viser, at procedurerne og den 
administrative indsats ved behandling af forbrugerpro­
blemer hyppigt er ude af proportion med de opnåede 
resultater, og at der måske fremover kunne overvejes 
indført en mindre formel fremgangsmåde. 
3.1.2.5. ØSU mener, at ØSU og Europa-Parlamentet 
fremdeles sammen bør drøfte alle vigtige forbrugeran­
liggender, specielt når det kompetente udvalg i Europa-
Parlamentet har brug for information. 
3.1.3. Det økonomiske og sociale Udvalg 
3.1.3.1. I ØSU behandles forbrugeranliggender af 
Sektionen for miljø-, sundheds- og forbrugerspørgsmål, 
som i årenes løb har fået form af et organ, hvori 
forbrugernes og forretningslivets repræsentanter regel­
mæssigt mødes. Selv om forbrugerrepræsentanterne er 
i mindretal i såvel ØSU som i sektionen, har dialogen 
vist sig værdifuld, og der er på en række forbrugerpoliti­
ske områder opnået resultater. 
3.1.3.2. Inden for rammerne af de grupper, ØSU er 
opdelt i, findes en forbruger-kategori, hvilket viser, 
at dette EF-organ anerkender denne kategoris særlige 
karakter. ØSU har desuden vedtaget flere initiativudta­
lelser vedrørende forbrugerbeskyttelse og fremme af 
forbrugernes interesser, og i den forbindelse må det 
beklages, at Kommissionen og de andre EF-institutioner 
hidtil ikke har taget hensyn hertil (2). 
3.1.3.3. Det er endvidere beklageligt, at forbruger­
sammenslutningerne i visse medlemsstater ikke har ind­
set, hvor vigtigt ØSU er. Visse medlemslande har end 
ikke udpeget ØSU-medlemmer, hvis erhvervsaktivitet 
er helliget varetagelsen af forbrugernes interesser; det 
gælder i øvrigt også andre interessegrupper. ØSU opfor­
drer indtrængende de medlemslande, der endnu ikke 
har udpeget sådanne forbrugerrepræsentanter til ØSU, 
(2) Jf. fodnote 3, side 17. 
Nr. C 339/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
til så vidt muligt at gøre dette ved førstkommende 
nybeskikkelse (1). 
3.1.4. Ministerrådet 
3.1.4.1. ØSU støtter fuldt ud den praksis, der har 
været fulgt under visse formandskaber, nemlig afholdel­
se af særlige møder om forbrugeranliggender. I Rådet 
drøftes forbrugerspørgsmål ofte på møder om det indre 
marked eller på møder om økonomiske og finansielle 
anliggender. Det forekommer derfor, at forbrugeranlig­
gender drøftes af politisk ansvarlige, som på nationalt 
plan ikke har kompetence til at behandle sådanne anlig­
gender (2). ØSU henstiller, at Rådet fortsat afholder 
møder, der specifikt er helliget forbrugernes interesser. 
3.2. Europæiske forbrugerorganisationer 
3.2.1. Ud over de officielle repræsentationsstrukturer 
bør Kommissionen og de andre EF-institutioner fortsat 
anerkende såvel de europæiske som de nationale forbru­
gerorganisationers rolle som parter i den dialog, der 
skal knyttes til EF's forskellige politikker. Udtrykt på 
en anden måde: Det rådgivende Forbrugerråd kan ikke 
tilkendes et repræsentationsmonopol, og navnlig ikke i 
betragtning af, at dets sammensætning ikke sikrer en 
ligevægtig repræsentation af de mange facetter, der 
kendetegner forbrugerbevægelsen. 
3.2.2. På baggrund af den regelsanering, der er en 
følge af den europæiske integrationspolitik, især på 
standardiseringsområdet, har forbrugerne krav på at 
deltage i udarbejdelsen af sikkerheds- og kvalitetsstan­
darder for produkter og tjenesteydelser. De skal have 
mulighed for at udpege eksperter, som kan repræsentere 
dem effektivt inden for rammerne af de systemer, der 
fastlægger produktstandarder. EF skal sikre forbruger­
repræsentanterne de midler, der er nødvendige for at 
kunne udføre de nye opgaver, der opstår som følge af 
standardiseringsprocedurernes privatisering. Allerede i 
sin initiativudtalelse om de sociale aspekter af det indre 
marked anførte ØSU, at forbrugernes og brugernes ret 
i1) Se også Det rådgivende Forbrugerråds henstillinger i dets 
udtalelse af 9. december 1986 om forbrugerpolitikkens inte­
gration i de andre EF-politikker. 
(2) Når et møde i Ministerrådet undtagelsesvis er helliget forbru­
geranliggender, må man i øvrigt slå sig til tåls med, at de 
fleste af mødedeltagerne er politisk ansvarlige fra ministerier, 
der ikke specifikt tager sig af forbrugerspørgsmål (ministerier 
for økonomiske anliggender, sociale anliggender, sundhed 
osv.), alt efter den enkelte regerings struktur. til at medvirke ved fastlæggelsen af sikkerheds- og 
kvalitetsstandarder for produkter (3) skal anerkendes 
endeligt på entydig vis; dette indebærer, at eksperter 
kan udpeges af organisationer, hvis specifikke formål 
er forbrugerbeskyttelse, det være sig som det eneste 
formål eller i tilknytning til lignende formål. Organisa­
tionerne må naturligvis i den forbindelse kunne påvise, 
at de reelt repræsenterer forbrugerne. 
3.2.3. Hvis det indre marked skal blive en succes, er 
det desuden en væsentlig forudsætning, at forbrugerne 
informeres, så de er godt rustede til at foretage deres 
valg i en international sammenhæng. Forbrugerorgani­
sationerne spiller en altafgørende rolle ved formidlingen 
af denne information. Også på dette område er det 
vigtigt, at man stiller de midler til rådighed for organisa­
tionerne, som er nødvendige, for at de kan varetage 
deres udvidede opgaver effektivt, ikke mindst i de med­
lemslande, hvor forbrugerbevægelsen endnu er i sin 
vorden. ØSU opfordrer derfor Kommissionen til at 
give forbrugerorganisationerne de fornødne midler til at 
informere forbrugerne, så disse sættes i stand til at 
spille deres rolle på det store enhedsmarked og få fuldt 
udbytte af dette marked. 
3.2.4. Forbrugerbevægelsen i EF-landene er præget 
af store forskelle. Medens organisationerne i Nordeuro­
pa har eksisteret i flere årtier og har de fornødne økono­
miske ressourcer til at varetage deres repræsentations-, 
informations- og forsvarsopgaver, er organisationerne 
i Sydeuropa stadig unge, og de råder kun over yderst 
beskedne ressourcer. Forbrugernes interesser skal imid­
lertid kunne varetages og forsvares lige godt i alle 
EF's regioner. ØSU henstiller derfor, at Kommissionen 
fortsat gør en særlig indsats for at støtte forbrugerbevæ­
gelsens udvikling i det sydlige Europa og Irland. ØSU 
opfordrer derfor indtrængende medlemsstaternes rege­
ringer til at revidere beslutningen om at nedskære bud­
gettet, da forbrugerbevægelsens videre udvikling der­
med bringes i alvorlig fare. 
3.2.5. Et af forbrugerorganisationernes vigtigste for­
mål er at oplyse forbrugerne. Hvis denne oplysning skal 
have mulighed for virkelig at nå igennem til forbruger­
ne, er der imidlertid brug for uddannelse af forbrugerne, 
primært via de eksisterende undervisningsstrukturer — 
dvs. folkeskolen og gymnasiet. De ansvarlige myn-
(3) Jf. ØSU's udtalelse om »Miljøpolitikken som grundfaktor i 
den økonomiske og sociale udvikling«, EFT nr. C 56 af 7. 3. 
1990, og ØSU's udtalelse om »Kommissionens grønbog om 
udviklingen af europæisk standardisering: aktion for hurtige­
re integration i Europa« (ordfører: de Knegt — EFT nr. C 
120 af 6. 5. 1991). 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/23 
digheder i medlemsstaterne bør ofre sådanne forbruger­
uddannelsesprogrammer den fornødne bevågenhed. 
3.3. Endelig skal ØSU påpege, at den europæiske 
forbrugerpolitik på alle niveauer og i alle institutioner 
må gennemføres mere effektivt og støttes kraftigere, 
navnlig finansielt. 
4. Forbrugerpolitikkens integration i de øvrige EF-
politikker 
4.1. Ud over de initiativer, der tager direkte sigte på 
at fremme forbrugernes interesser på EF-plan, er det 
vigtigt, at der ved iværksættelsen af EF's politik på 
andre områder tages effektivt højde for de enkelte initia­
tivers forbrugerdimension, hvilket Rådet i øvrigt har 
erkendt i sin resolution af 15. december 1986 (1). En 
sådan hensyntagen til forbrugernes interesser skal bygge 
på en global og horisontal indfaldsvinkel, og alle Kom­
missionens tjenestegrene er forpligtede til at tage dette 
hensyn i forbindelse med deres respektive initiativer. 
Forbrugerne berøres direkte eller indirekte af EF's tiltag 
på alle politiske områder, og især inden for konkurren­
cepolitikken, den fælles landbrugspolitik, transportpo­
litikken m.v. Man bør i særdeleshed være opmærksom 
på den fælles berøringsflade mellem forbrugerpolitik­
ken og henholdsvis standardiseringspolitikken (2), mil­
jøpolitikken (3) og politikken over for tredjelande (4). 
4.2. For øjeblikket må man konstatere, at Kommis­
sionens varetagelse af forbrugernes interesser har ka­
rakter af spredt fægtning; hvor intenst disse interesser 
varetages, afhænger i vidt omfang af generaldirektora­
tet, der fungerer som en slags tropsfører. Man må 
ligeledes notere sig, at sagernes fordeling på Kommissio­
nens forskellige tjenestegrene af og til synes ulogisk for 
personer uden for Kommissionen. 
(') Rådets resolution om integration af forbrugerpolitikken i de 
øvrige fælles politikker, EFT nr. C 3 af 7. 1. 1987. 
(2) Den kompetenceoverførsel, der sker som følge af den ny 
metode, hvor EF's lovgivningsapparat overlader det til den 
private sektor at udarbejde de tekniske standarder, som skal 
finde anvendelse på selv samme sektor, er for tiden et meget 
vigtigt emne for forbrugerbevægelsen, der kræver, at de poli­
tisk og teknisk ansvarlige anerkender deres ret til at deltage 
i standardiseringsprocedurerne; samtidig med, at denne ret 
sikres, skal der stilles de midler til rådighed, der er nødvendige 
for varetagelsen af disse nye opgaver. 
(3) Miljøpolitikken kan have stor indflydelse på forbrugernes 
interesser (priser, skatter og afgifter, udbudsviften, sundhed 
og sikkerhed); på den anden side kan forbrugerpolitikken 
også gennem de valg, der træffes, få en mere eller mindre 
negativ indflydelse på miljøet. I lyset herafer det altafgørende, 
at de to politikker integreres i hinanden. 
(4) Enhver form for subventionering af industrien inden for EF 
vil, hvadenten der er tale om anti dumping-foranstaltninger 
eller direkte produktionsstøtte, i sidste instans skulle betales 
af forbrugerne i EF. Som følge deraf kræver forbrugerne at 
blive inddraget i forhandlingerne om disse spørgsmål. Det 
samme gælder landbrugspolitikken. 4.3. Det skal dog bemærkes, at ændringerne i Kom­
missionens organisationsplan, der har ført til oprettelse 
af Tjenesten for Forbrugerpolitik, giver denne visse 
rettigheder i forbindelse med de forskellige forslag fra 
Kommissionens øvrige tjenestegrene, om end denne for­
bedring modificeres af de begrænsninger, der er lagt på 
tjenestens muligheder (5). ØSU har erfaret, at Kommis­
sionen er ved at udarbejde en meddelelse til Rådet 
om forbrugerbeskyttelsespolitikkens integration i EF's 
politik på andre områder, og ser spændt frem til medde­
lelsens offentliggørelse. 
4.4. Mere generelt må det i øvrigt konstateres, at der 
forud for iværksættelsen af politikken vedrørende det 
indre marked blev udarbejdet en række rapporter, hvor­
af den mest velkendte er Cecchini-rapporten om om­
kostningerne ved en manglende markedsintegration, 
hvorimod der ikke er gennemført én eneste undersøgelse 
af, hvilke konsekvenser de forventede ændringer fra 
1993 kan få for forbrugerne. Faktisk har man automa­
tisk udledt konsekvenserne for forbrugerne af de følger, 
grænsernes afskaffelse ville få for økonomien og med­
lemsstaterne. De første udviklingstendenser synes imid­
lertid at vise, at denne automatik ikke nødvendigvis 
svarer til virkeligheden. 
4.5. Disse konstateringer viser, at der er behov for 
at iværksætte en egentlig horisontal forbrugerpolitik, 
som gør det muligt at tage behørigt hensyn til de enkelte 
EF-initiativers forbrugerdimension. Med henblik på at 
vise vejen til en sådan horisontal fremgangsmåde, fore­
slår ØSU, at Kommissionen på alle områder, hvor den 
agter at tage lovgivningsinitiativer, lader sine forslag 
ledsage af en redegørelse for konsekvenserne for forbru­
gerne (6). 
4.6. Forskning på forbrugerområdet 
4.6.1. ØSU erkender, at der er stort behov for at 
fremme forskningen vedrørende forbrugerspørgsmål. 
Selv om en sådan forskning allerede i et vist omfang 
udføres af eksisterende organer i medlemsstaterne og 
af EF's egne institutioner, finder ØSU, at der på EF-
plan er behov for en mere specialiseret strategi. 
5. Politikken vedrørende det indre marked og forbru­
gerbeskyttelsen inden for EF 
5.1. Harmoniseringsprocedurens begrænsninger set ud 
fra et forbrugerbeskyttelsessynspunkt 
5.1.1. Harmoniseringen af vilkårene for afsætning af 
varer og tjenesteydelser er hovedmålet med Kommissio-
(5) Når de andre tjenestegrene (om end ofte på et sent tidspunkt) 
hører Tjenesten for Forbrugerpolitik, er denne ikke altid i 
stand til at besvare henvendelsen, fordi den ikke råder over 
et tilstrækkeligt stort specialiseret personale; dette er uddybet 
i foranstående punkt 3.1.1.1. 
(6) Se også Det rådgivende Forbrugerråds henstillinger i dets 
udtalelse af 9. december 1986 om forbrugerpolitikkens inte­
gration i de andre EF-politikker. 
Nr. C 339/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
nens politik vedrørende det indre marked. Den lov-
givningsharmonisering, der praktiseres i dag, er imidler­
tid forbundet med visse væsentlige begrænsninger. 
5.1.2. Forbrugerne forventer ikke, at det indre mar­
ked vil betyde en forringelse af den beskyttelse, som de 
i dag har krav på i kraft af deres respektive nationale 
lovgivninger. De ansvarlige for EF's politik er opmærk­
somme på dette forhold og har ved gentagne lejligheder 
benyttet princippet om »harmonisering i form af mini­
mumsforskrifter« (minimumsharmonisering), hvilket i 
EF-jargon betyder, at en medlemsstat har ret til at afvige 
fra EF-forskrifterne, hvis den ønsker at indføre eller at 
opretholde strengere forbrugerbeskyttelsesbestemmel­
ser i1) inden for de rammer, som er fastlagt i EF-lov-
givningen. 
5.1.3. Ud over de begrænsninger, der ligger i princip­
pet om minimumsharmonisering (som svarer til forbru­
gernes ønsker), er lovharmoniseringen forbundet med 
yderligere begrænsninger i kraft af den måde, hvorpå 
EF-systemet fungerer, og kritikken heraf kunne mere 
generelt rettes mod samtlige de sektorer, som De euro­
pæiske Fællesskaber beskæftiger sig med. 
5.1.3.1. Lovharmoniseringen er overhovedet ikke 
ensbetydende med, at afsætningsvilkårene harmonise­
res (2) effektivt, især ikke på de områder, der ikke er af 
teknisk art. Den udlægning, der foretages af én og 
samme tekst, kan faktisk variere — og gør det også i 
praksis — fra det ene retssystem til det andet afhængigt 
af de juridiske og kulturelle traditioner. Dette problem 
kan delvis løses: ØSU opfordrer de andre EF-institutio-
ner til at bestræbe sig på at fastlægge entydige rettighe­
der og pligter, at anvende entydige begreber og at 
foretage en detaljeret kontrol af den faktiske overens­
stemmelse mellem de forskellige sproglige versioner, for 
derigennem at bidrage til et acceptabelt harmoniserings-
niveau i forbindelse med EF-initiativerne. 
5.1.3.2. En vigtig årsag til, at gennemførelsen af EF-
lovgivningen ikke fungerer hensigtsmæssigt, skal søges i 
den forsinkelse, med hvilken medlemsstaterne overfører 
EF's lovtekster til deres nationale lovgivning. Det må i 
øvrigt beklages, at de medlemsstater, der går i spidsen 
ved udarbejdelsen af EF-lovtekster, er blandt de sidste, 
der indfører dem i den nationale lovgivning. Mange 
lovtekster, som har stor betydning for forbrugerne, er 
endnu ikke overført til national lovgivning i samtlige 
medlemsstater, selv om de fastsatte frister forlængst er 
(*) Jf. direktiverne om vildledende reklame og pakkerejser. 
(2) Jf. princippet om fakultativ harmonisering, som giver med­
lemsstaterne mulighed for at vælge mellem forskellige mulig­
heder, der er opført i direktivet, og som ligeledes i sig selv er 
en erkendelse af, at der findes forskellige afsætningsvilkår; jf. 
f.eks. direktivet af 25. juli 1985 om produktansvar i forbindel­
se med defekte produkter, hvor der i virkeligheden kan være 
tale om otte forskellige kombinationer. udløbet, og de pågældende stater endog i nogle tilfælde 
er blevet dømt af EF-Domstolen (3). Det er lige så bekla­
geligt, at Kommissionen med hensyn til visse forsøm­
melser på statsniveau indtager en tolerant holdning og 
tøver med at indbringe sager for EF-Domstolen. ØSU 
opfordrer medlemsstaterne til at overholde de forplig­
telser, de har påtaget sig på ministerrådsplan. Det hen­
stiller, at EF's politisk ansvarlige vedtager sanktioner, 
som anvendes effektivt over for de medlemsstater, som 
gang på gang undlader at efterkomme en forpligtelse, 
de har påtaget sig i kraft af Rom-Traktaten. ØSU 
foreslår endvidere, at EF-institutionerne i videst mulige 
omfang anerkender den umiddelbare virkning af EF-
forbrugerpolitikkens instrumenter, så snart disse omfat­
ter præcise og detaljerede rettigheder og forpligtelser. 
5.1.3.3. For at lovharmoniseringen rent faktisk kan 
føre til ensartede afsætningsvilkår, især på det tekniske 
område, er det påkrævet, at de myndigheder, der har 
ansvaret for gennemførelsen, anvender bestemmelserne 
på samstemmende vis. Det må imidlertid konstateres, 
at praksis vedrørende kontrol og sanktioner varierer 
meget fra medlemsstat til medlemsstat som følge af de 
forskellige nationale mentaliteter, der ikke kan harmo­
niseres. På den baggrund foreslår ØSU, at Kommissio­
nen fortsætter og forstærker sin indsats for at opnå øget 
koordination af og samarbejde om EF-lovgivningens 
anvendelse. 
5.1.4. På det mere grundlæggende plan og byggende 
på principperne i »den ny metode« er den gensidige 
anerkendelse af nationale love et vigtigt EF-retligt 
grundlag, især på de områder, hvor der ikke foretages 
nogen harmonisering på EF-plan. Den gensidige aner­
kendelse går ud på, at en vare eller en tjenesteydelse 
principielt er godkendt på den importerende medlems­
stats område, hvis den kan afsættes på legal vis i en 
anden medlemsstat. En sådan negativ integrationspro­
ces må formodes at skabe mange problemer set ud fra en 
forbrugerbeskyttelsessynsvinkel. På forsikringsområdet 
betyder princippet om gensidig anerkendelse i form af 
en ordning med en enkelt godkendelse og en enkelt 
kontrol for forsikringsselskaber, varetaget af kontrol­
myndighederne i selskabernes oprindelsesland, således 
som denne vil blive gennemført, så snart forslagene til 
det tredje direktiv om livsforsikring og anden forsikring 
end livsforsikring er blevet vedtaget, at forsikrings­
selskaberne vil blive underlagt divergerende kontrolin­
tensitet og kontrolprincipper afhængigt af de respektive 
kontrolmyndigheder. For bl.a. forbrugerne betyder 
dette i praksis, at beskyttelsen af deres interesser vil 
være afhængig af kontrolmyndighedens beføjelser i op­
rindelseslandet — som på nuværende tidspunkt er 
(3) F.eks. direktiv 84/450/EØF om vildledende reklame eller di­
rektiv 85/577/EØF om produktansvar. 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/25 
meget forskellige i de forskellige lande — og i ingen 
henseende opfylder harmoniseringskriterierne(1). Hvad 
værre er, så betyder dette princip om gensidig anerken­
delse af godkendelser en fare for, at visse forsikrings­
selskaber vil vælge deres hovedsæde i det land, hvis 
kontrolmyndighed giver dem den største frihed i prak­
sis, og levere deres tjenester fra denne medlemsstat 
(control authority shopping). 
5.2. EF-institutionernes bidrag til forbrugerbeskyttel­
sen i det indre marked 
5.2.1. Gennemførelsen af politikken vedrørende det 
indre marked har medført mange lovgivningsinitiativer 
med det specifikke mål at forbedre beskyttelsen af for­
brugernes interesser, og mange af dem er allerede vedta­
get af Ministerrådet: direktivet om pakkerejser (2) og 
direktivet om næringsdeklaration (3), osv. 
5.2.2. På grundlag af Rådets resolution af 9. novem­
ber 1989, om hvad der i fremtiden skal prioriteres 
på det forbrugerpolitiske område, har Kommissionen i 
øvrigt udarbejdet en treårig handlingsplan for forbru­
gerpolitik i EF (1990-1992). Ved siden af dette program 
viderefører Kommissionen sit program for integration 
af forbrugerbeskyttelsespolitikken og politikken til 
fremme af forbrugerinteresser på de øvrige områder af 
den fælles politik. 
5.2.2.1. Denne handlingsplan omhandler en række 
vigtige foranstaltninger på områder som forbrugernes 
sikkerhed (4), forbrugeroplysning, forbrugerrepræsen­
tation og forbrugerkøb. Der er lagt særlig vægt på, at 
det er rimeligt og nødvendigt med en dialog mellem 
producenter, tjenesteleverandører, mellemleddet og for­
brugerne. ØSU går aktivt ind for en sådan debat, som 
er særlig vigtig for forbrugerne i en tid præget af liberali­
sering og deregulering (5). Man bør i denne forbindelse 
mærke sig, hvor effektivt dialogmekanismerne i Storbri­
tannien fungerer. Det er dog samtidig nødvendigt at 
være opmærksom på dialogens praktiske og teoretiske 
begrænsninger. Dialogen er afgjort et vigtigt redskab i 
(!) Kontrolmyndigheden i forbrugerens hjemland kan kun gribe 
ind i et meget begrænset antal tilfælde, og da kun i samarbejde 
med oprindelseslandets kontrolmyndighed. 
(2) Direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990, EFT nr. L 158 af 1990. 
(3) Direktiv 90/496/EØF af 24. september 1990, EFT nr. L 276 
af 1990. 
(4) Specielt med hensyn til den vægt, som i treårsprogrammet 
lægges på serviceydernes ansvar. 
(5) Jf. forslagene i ØSU's initiativudtalelse om en dialog mellem 
producenter og forbrugere af 24. maj 1984, offentliggjort i 
EFTnr. C 206 af 6. 8. 1984. en detaljeret og konkret udmøntning af lovgivningsprin­
cipper, men den kan på ingen måde fritage EF-institu-
tionerne fra pligten til at lovgive på de områder, hvor 
det er nødvendigt. 
5.2.2.2. I forbindelse med gennemførelsen af det 
indre marked understreger planen også betydningen 
af forbrugeroplysning, ikke mindst i forbindelse med 
forbrugerkøb hen over landegrænserne. Der lægges på 
dette punkt særlig vægt på en koordinering af de 
sammenlignende tests, som forbrugerorganisationerne 
foranstalter. Man bør i den forbindelse påskønne den 
koordinering, som allerede er foretaget af tbe European 
Testing Group (nu kaldet International Testing), som 
forbrugerorganisationerne har oprettet. Hvis forbruger­
ne skal kunne opnå fordele ved varekøb hen over græn­
serne, er der behov for effektiv information. Et større 
vareudbud kan resultere i ringere gennemsigtighed med 
udbuddet og dermed også at stille forbrugerne ringere. 
ØSU henstiller indtrængende til Kommissionen, som 
allerede gjort i initiativudtalelsen af 12. september 
1989 (6), at der iværksættes en aktiv oplysningskampag­
ne om det indre markeds fordele og ulemper for forbru­
gerne, da der hidtil kun er gjort sporadiske forsøg 
herpå. Selv om for eksempel Kommissionens pilotfor­
søg i forbindelse med oprettelsen af »Europæiske For-
brugeroplysningsagenturer« må anses for positive, må 
man dog beklage, at de kommer så sent og kun har en 
begrænset regional rækkevidde. ØSU opfordrer Kom­
missionen til at tilvejebringe det fornødne grundlag for 
en forbrugeroplysningspolitik indeholdende en målret­
tet og præcis vurdering af det indre markeds fordele og 
risici for forbrugerne for at sikre, at samtlige varer og 
tjenesteydelser bliver omfattet af gennemsigtighedsprin­
cippet. 
5.2.2.3. Der bør på to punkter rejses kritik mod 
Kommissionens tre-årsplan. For det første er den udar­
bejdet uden høring af noget som helst eksternt organ, 
end ikke Det økonomiske og sociale Udvalg eller Euro­
pa-Parlamentet. For det andet er den grundlæggende 
tankegang baseret på det forhold, at endemålet er eta­
bleringen af det indre marked: Kommissionen begrun­
der således sine initiativer med, at de bidrager til denne 
etablering. Forbrugerpolitikken opfattes altså på sin vis 
som et middel til at etablere det indre marked, selv om 
det omvendte i virkeligheden havde været mere rimeligt. 
Foranstaltninger til fremme af forbrugernes interesser, 
som ikke kan indplaceres i denne ramme, omfattes ikke 
(6) Udtalelse om forbrugeroplysning og forbrugerråd (ordfører: 
G.H.E. Hilkens), EFT nr. C 298 af 27. 11. 1989. 
Nr. C 339/26 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
af handlingsplanen, ligesom det intetsteds står skrevet, 
at forbrugerpolitikken skal integreres i EF's politik på 
andre områder. Der er således kun taget højde for de 
forbrugerkøb, der er grænseoverskridende, medens der 
set ud fra en forbrugerbeskyttelsessynsvinkel bør være 
tale om et højt beskyttelsesniveau i forbindelse med 
ethvert forbrugerkøb. 
5.3. Det indre markeds fordele og risici for forbrugerne 
5.3.1. Fjernelsen af hindringerne for fri bevægelighed 
for personer, varer og kapital samt skabelsen af et stort 
marked giver i sig selv forbrugerne mange fordele. De 
vil generelt og principielt kunne opnå fordele af en øget 
konkurrence, når der på markedet bliver et større udbud 
af varer fra alle kroge af Europa og lavere priser som 
følge af denne konkurrence. 
5.3.2. For at beskytte forbrugernes potentielle forde­
le af et Europa uden grænser er det vigtigt, at EF's 
institutioner samtidig i særlig grad overvåger de mulig­
heder for bedragerier, som kan følge med en åbning af 
markederne. Det tjener således intet formål at fjerne 
gældende restriktioner, hvis de blot skal erstattes med 
erhvervslivets kommercielle politik. Virksomhedskon­
centrationer og -aftaler vil på længere sigt kunne øde­
lægge de små og mellemstore virksomheder samt lokale 
produktionsstrukturer og dermed begrænse forbruger­
nes valgmuligheder. Det tjener heller intet formål, at 
medlemsstaterne ønsker en europæisk union, hvis deres 
respektive offentlige myndigheder fortsat anvender de 
hidtidige nationale protektionistiske bestemmelser. 
5.3.3. Etableringen af det indre marked indebærer 
visse reelle eller potentielle risici for varetagelsen af 
forbrugernes interesser: 
— den nationale typegodkendelses- og kvalitetskontrol 
af varerne bliver vanskeligere, fordi muligheden for 
grænsekontrol ophæves, 
— selv om harmoniseringen af de indirekte skatter og 
afgifter på grund af moms-nedsættelsen på bestemte 
varer og tjenesteydelser vil komme forbrugerne i 
visse medlemslande til gode, vil andre forbrugere 
på den anden side opleve, at forbrugsgoder bliver 
dyrere, 
— den koncentrationseffekt, som det indre marked kan 
forventes at have, kan medføre en begrænsning af 
forbrugernes valgmuligheder, bl.a. fordi bestemte 
regionale og lokale produkter forsvinder, 
— EF-institutionernes nuværende tredjelandepolitik 
kan gøre det vanskeligere for tredjelandes produkter at skaffe sig markedsadgang, hvorved forbrugernes 
valgmuligheder begrænses, samtidig med at der op­
retholdes kunstigt høje priser (jf. udviklingen i anti­
dumping-politikken eller den fælles landbrugspo­
litik). 
ØSU mener, at EF-institutionerne i passende tid må 
træffe de nødvendige foranstaltninger for at imødegå 
dette. 
5.3.4. Det indre marked kan kun fungere effektivt, 
såfremt forbrugerne har tillid til, at de tilbudte produk­
ter er sikre. Det er derfor vigtigt med en konsekvent 
produktsikkerhedspolitik, hvori et af aspekterne er an­
svaret for defekte produkter. ØSU opfordrer i den for­
bindelse Kommissionen til at udvide anvendelsesområ­
det for produktansvarsdirektivet, således at også agro-
levnedsmiddelprodukter og produktudviklingsrisici 
omfattes. Princippet om varers frie bevægelighed gør 
det også påkrævet at oprette en europæisk fond, som 
kan yde erstatning til ofre for defekte produkter. 
5.4. Mangler ved indremarkedspolitikken med hensyn 
til fremme af forbrugernes interesser 
5.4.1. Man kan nævne en række eksempler, hvor 
forbrugernes virkelighed ikke svarer til de officielle 
erklæringer. Tanken om et europæisk område uden 
grænser kan vanskeligt forenes med importbe­
grænsninger for rejsende, nationale kvoter for visse 
produkter såsom biler, barrierer for service efter salg 
og garantiydelser ved visse grænseoverskridende køb, 
eller f.eks. de vanskeligheder, forbrugerne støder på, 
når de ønsker at foretage grænseoverskridende bank­
transaktioner. 
5.4.2. Endnu værre er det, at man overhovedet ikke 
har løst de problemer med adgang til domstolsbehand­
ling, som oprettelsen af et europæisk område indebærer. 
I tilfælde af tvister splittes det indre marked i tolv — 
eller endog flere — retssystemer, der hver især våger 
som høge over deres uafhængighed og suverænitet. 
Behandlingen af grænseoverskridende tvister er et pro­
blem, som EF's politisk ansvarlige skal tage op til 
overvejelse, da de ellers risikerer at skabe et mangelfuldt 
og usammenhængende økonomisk system. ØSU opfor­
drer Kommissionen til omgående at tage de nødvendige 
skridt med henblik på at undersøge, hvilke muligheder 
der findes for at afgøre grænseoverskridende tvister. 
ØSU henstiller kraftigt, at Kommissionen og medlems­
staterne i første omgang udøver et vist pres, for at Rom-
og Bruxelles-Konventionerne, der byder på egnede 
løsninger på en del af denne problematik, kan finde 
anvendelse i alle EF-lande. For at sikre en effektiv 
retsbeskyttelse af forbrugerne er det tillige af afgørende 
betydning, at forbrugerorganisationernes repræsentati-
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/27 
ve beføjelser anerkendes i forbindelse med både natio­
nale og grænseoverskridende tvister. 
5.4.3. Det må navnlig beklages, at de pilotforsøg, 
Kommissionen har iværksat med henblik på at fremme 
indførelsen af forenklede procedurer til afgørelse af 
forbrugerklager eller mæglingsprocedurer, ikke er ble­
vet udnyttet i den grad, de fortjener. Faktisk har alle 
disse forsøg ført til lovende resultater. ØSU opfordrer 
derfor Kommissionen til at udnytte resultaterne af de 
pilotforsøg, der er gennemført i dens eget regi, at sikre 
opfølgningen af disse og om nødvendigt at træffe for­
holdsregler med henblik på deres udbredelse. 
6. Konklusioner 
6.1. Det økonomiske og sociale Udvalg fremsætter i 
relation til realiseringen af det indre marked og rege­
ringskonferencen om den europæiske union følgende 
henstillinger: 
6.1.1. ØSU henstiller til medlemslandene, som delta­
ger i regeringskonferencen om den politiske union, at 
— der i Traktaten om den politiske union indføjes en 
specifik bestemmelse om EF's forbrugerpolitik, og 
at forbrugernes fundamentale rettigheder nedfældes 
heri, 
— sikre, at ØSU i kraft af sin repræsentative sammen­
sætning og rolle som talerør for forbrugerne i EF 
obligatorisk anmodes om at udtale sig om Kommis­
sionens forslag vedrørende beskyttelse og fremme 
af forbrugerinteresser. 
6.1.2. ØSU foreslår Ministerrådet — at der regel­
mæssigt afholdes særskilte møder til behandling af 
spørgsmål vedrørende beskyttelse og fremme af forbru­
gerinteresser —, at der vedtages et EF-forbrugerbudget, 
hvori der reelt tages hensyn til de budgetmæssige krav, 
der er nødvendige for en rimelig forbrugerbeskyttelses­
politik på EF-plan. 
6.1.3. ØSU foreslår Kommissionen, Europa-Parla­
mentet og Rådet at der henholdsvis igangsættes, forbe­
redes og vedtages lovtekster indeholdende en klar præ­
cisering af rettigheder og pligter, som fremmer en ensar­
tet fortolkning af teksterne, og at man fremmer EF-
lovgivningens direkte anvendelse. 
6.1.4. ØSU foreslår Europa-Parlamentet at det i ar­
bejdet med EF's budget tager højde for budgetbehovene 
i Tjenesten for Forbrugerpolitik samt til de øvrige mid­ler, som Kommissionen råder over, for effektivt at 
kunne støtte foranstaltninger, der har til formål at 
informere forbrugerne og beskytte deres interesser. 
6.1.5. ØSU foreslår Kommissionen 
— at den ufortøvet går i gang med at undersøge, hvilke 
behov for forbrugerbeskyttelse der findes inden for 
den offentlige tjeneste, samt hvilke egnede aktioner 
der i den forbindelse bør iværksættes på EF-plan. 
Det må bl.a. nøje overvejes, hvorvidt brugerrepræ­
sentation i kontrol- og tilsynsorganer generelt vil 
være mulig i den offentlige sektors virksomheder, 
— at den i sine budgetforslag afsætter de midler, der 
er nødvendige, for at Tjenesten for Forbrugerpolitik 
kan fungere effektivt, for at forbrugerne kan deltage 
i udarbejdelsen af normer og standarder, og for at 
støtte forbrugerorganisationerne i de sydlige lande 
og i Irland, 
— at Det rådgivende Forbrugerråd (CCC) automatisk 
høres i sager, som direkte eller indirekte angår for­
brugerne, og at sådanne høringer finder sted tidligt 
i forberedelsen af forslag, 
— at Europa-Parlamentet og ØSU tilstilles Det rådgi­
vende Forbrugerråds udtalelser til orientering, 
— at Det rådgivende Forbrugerråd bevilges de nødven­
dige midler for effektivt og betids at kunne varetage 
sine opgaver, 
— at der arrangeres fælles møder mellem Det rådgiven­
de Forbrugerråd, Udvalget for Handel og Distribu­
tion (CCD) og andre udvalg for industri- og tjeneste-
ydelsessektoren for at sikre en bedre samordning af 
de forskellige politikker, 
— at den forelægger resultaterne af sine bestræbelser 
for at integrere forbrugerpolitikken i de øvrige fælles 
former for politik, 
— at lade samtlige sine forslag ledsage af meddelelser 
om deres konsekvenser for forbrugerne, 
— at videreføre sit arbejde med at indføre systemer for 
en harmoniseret og koordineret anvendelse af EF-
lovgivningen, 
— at intensivere bestræbelserne for at sikre forbruger­
ne en mere effektiv beskyttelse i tilfælde af grænse­
overskridende tvister og at tilskynde de medlemssta­
ter, som endnu ikke har undertegnet og ratificeret 
Bruxelles- og Rom-Konventionerne, til at gøre dette, 
Nr. C 339/28 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
— at undersøge muligheden af, at forbrugerorganisa­
tionerne på EF-plan kan få adgang til at blive repræ­
senteret i forbindelse med tvister i forbrugeranlig­
gender, 
— at udnytte de resultater fra pilotforsøg vedrørende 
domstolsadgang, som den har finansieret, 
— at igangsætte arbejder med henblik på en beskyttelse 
af forbrugerne, når det drejer sig om varegarantier 
og forhandlerservice, i forbindelse med åbningen af 
EF's grænser og internationaliseringen af forbruger­
kontrakter, 
— at indlede arbejdet med en udvidelse af anvendelses­
området for direktivet om ansvar for defekte pro­
dukter samt at undersøge, hvorvidt det vil være 
muligt at etablere en europæisk erstatningsfond for 
ofre for defekte produkter. 
6.1.6. ØSU foreslår medlemsstaterne (J) EFT nr. C 184 af 23. 7. 1986. 
Bryssel, den 26. september 1991. 
Francis STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
BILAG 
til Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
Følgende ændringsforslag, som opnåede mindst en fjerdedel af det samlede antal stemmer, blev forkastet 
under forhandlingerne: 
Punkt 5.3.4 
Tredje og fjerde punktum »ØSU opfordrer i den forbindelse ... til ofre for defekte produkter« udgår. 
Begrundelse 
Direktivet om produktansvar er kun lige trådt i kraft i en række medlemsstater. Man kan derfor endnu ikke 
tale om nogen erfaringer med dette direktiv. Det vil derfor være helt forfejlet at foreslå en udvidelse af 
anvendelsesområdet, specielt hvad angår produktudviklingsrisici, da dette ville bremse innovative udviklinger. 
Endvidere lader tanken om en europæisk fond, som kan yde erstatning til ofre for defekte produkter, sig 
ikke realisere; et så kompliceret projekt kan ikke foreslås i en enkelt sætning uden underbyggende forklaring. 
ØSU ville dermed fremstå som en institution uden realitetssans. 
Afstemningsresultat 
20 stemmer for, 27 stemmer imod, 10 stemmer hverken for eller imod. — at de i deres nationale politik for at beskytte og 
fremme forbrugernes interesser anvender samme 
regler for beskyttelse af forbrugerne og brugerne af 
produkter og tjenesteydelser på den offentlige sektor 
som på den private sektor, 
— at de så vidt muligt udpeger en eller flere personer, 
hvis erhvervsaktiviteter har tilknytning til forbru­
gerspørgsmål, til ØSU i forbindelse med dettes 
næste nybeskikkelse, 
— til konkret at udmønte EF-lovgivningen og EF-ini-
tiativerne inden for de fastsatte tidsfrister og i 
overensstemmelse med de principper og bestemmel­
ser, som er fastsat i heri, og navnlig i overensstem­
melse med 1986-resolutionen om forbrugeruddan­
nelse i folkeskolen og gymnasierne (1).