DA    DA  KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 23.12.2005 
KOM(2005) 696 endelig 
  
GRØNBOG 
om konflikter om stedlig kompetence og ne bis in idem -princippet i straffesager 
(forelagt af Kommissionen)  
  
{SEK(2005) 1767} 
 
DA 2   DA GRØNBOG 
om konflikter om stedlig kompetence og ne bis in idem -princippet i straffesager 
Formålet med denne grønbog er at iværksætte en  omfattende høring af interesserede parter om 
spørgsmål i relation til konf likter om stedlig kompeten ce i straffesager, herunder ne bis in 
idem -princippet. Grønbogen tager en række pr oblemer op, som kan opstå i den aktuelle 
situation, og foreslår eventuelle løsninger.  Vedføjede arbejdsdokument indeholder en mere 
detaljeret analyse. 
Kommissionen opfordrer interesse rede parter til inden den 31. marts 2006 at indsende deres 
bemærkninger til følgende adresse: 
Europa-Kommissionen 
Generaldirektoratet for Retf ærdighed, Frihed og Sikkerhed 
Kontor D 3 - Strafferetligt samarbejde Kontor LX46 3/20 B- 1049 Bruxelles 
E-mail: JLS-criminaljustice@cec.eu.int
 
Fax: +32-2/296 76 34 Interesserede parter bedes tydeligt anføre , hvis de ikke ønsker deres bemærkninger 
offentliggjort på Kommissionens websted. 
 
DA 3   DA 1. BAGGRUND  
Eftersom kriminalitet antager en mere international karakter, konfronteres 
strafferetten i EU i stadig grad med s ituationer, hvor flere medlemsstater har 
strafferetlig kompetence til at forfølge samme sag. Desuden er der i dag større sandsynlighed for, at vi vil kunne opleve fl ere sideløbende retsforfølgelser i de 
samme sager, eller "positive" kompetencekonflikter, da virkeområdet for mange jurisdiktioner er blevet udvide t betydeligt i de seneste år.  
Flere sideløbende retsforfølgelser er til skade for individets rettigheder og interesser 
og kan føre til overlapning af aktiviteter. Anklagede, ofre  og vidner vil kunne blive 
indkaldt til retsmøder i flere lande. I særlig grad medfør er gentagne retsmøder en 
mangedobling af restriktionerne på deres re ttigheder og interesser, f.eks. den frie 
bevægelighed. De øger de psykologisk e byrder og de omkostninger og 
vanskeligheder, der er forbundet med juridi sk bistand. I et udviklet område med 
frihed, sikkerhed og retfærdighed forekommer det hensigtsmæssigt så vidt muligt at 
undgå sådanne skadelige konsekvenser ved at begrænse antalle t af sideløbende 
retsforfølgelser i de samme sager. 
Som situationen er i dag, ka n de nationale myndigheder frit foretage parallel 
retsforfølgelse i de samme sager. Den eneste juridiske barriere er ne bis in idem -
princippet, som er fastlagt i artikel 54-58 i konventionen om gennemførelse af 
Schengen-aftalen (Schengen-konventionen). Imid lertid forhindrer dette princip ikke 
kompetencekonflikter, mens der pågår flere sideløbende retsforføl gelser i to eller 
flere medlemsstater. Det anvendes kun til at forhindre en sideløbende retsforfølgelse i samme sag, hvis en dom, der afskærer mu ligheden for yderligere retsforfølgelse 
(res judicata ), har afsluttet retsforhand lingerne i en medlemsstat.  
Vigtigere er det, at hvis der ikke findes et system, hvorefter sa ger henvises til en 
egnet jurisdiktion, mens retsfo rhandlingerne står på, kan ne bis in idem  føre til 
tilfældige eller endog arbitrære resultater: Ved at give prioritet til den jurisdiktion, 
der først afsiger en endelig dom, svarer det til at anvende et "før st-til-mølle"-princip. 
Valget af jurisdiktion er i dag overladt ti l tilfældighederne, og dette synes at være 
grunden til, at der stadig gæ lder adskillige undtagelser fra ne bis in idem -princippet.  
Et passende svar på problemet med (pos itive) kompetencekonflik ter ville være at 
indføre en ordning, hvorved sager kan henvi ses til den relevante jurisdiktion. Hvis 
retsforfølgelser koncentrer es i en enkelt ju risdiktion, ville spørgsmålet om ne bis in 
idem ikke længere opstå. Desuden ville en  sådan ordning supplere princippet om 
gensidig anerkendelse, hvoref ter en retsafgørelse truffet i en medlemsstat anerkendes 
og - om nødvendigt - gennemtvi nges i andre medlemsstater. 
I denne grønbog skitserer Kommissionen mu lighederne for at skabe en ordning, som 
vil kunne gøre det lettere at vælge den mest  relevante jurisdiktion i straffesager, og 
desuden for at foretage en eventuel revision af ne bis in idem -reglerne. Det 
modsvarer punkt 3.3 i Haag-programmet og programmet for gensidig anerkendelse 
fra 29.11.2000 (især punkt 2.3 og foranstaltnin g 1 og 11 i sidstnævnte). Relevante 
EU-foranstaltninger kunne vedtages som en rammeafgørelse baseret på artikel 31, 
stk. 1, litra d), i traktaten om Den Europæiske Union (TEU), hvorefter fælles handling omfatter forebyggelse af konflik ter om stedlig kompetence mellem 
 
DA 4   DA medlemsstater. Hvis det skønnes nødvendigt, kan artikel 31. stk. 1, litra c), tjene som 
et supplerende grundlag for at sikre, at de  regler, der gælder i medlemsstaterne, er 
forenelige, for så vidt dette er nødvendigt for at forbedre det retlige samarbejde.  
2. INDFØRELSE AF EN ORDNING FOR VALG AF JURISDIKTION  
2.1. Forudsætninger 
En ordning, der tager sigte på at henvise sager til den relevante jurisdiktion, skulle 
betyde, at man undgår unødigt bu reaukrati, samtidig med at der skabes garanti for en 
afbalanceret tilgang under skyldig hens yntagen til de pågældende individers 
rettigheder. For at det kan fungere, er der to fundamental e forudsætninger, der skal 
være opfyldt.  
For det første bør de kompetente myndigheder blive opmærksomme på 
retsforhandlinger og/eller beslægtede afgørel ser i hinandens jurisdiktion: de bør have 
tilladelse til eller må ske endda forpligtes til at udveksle relevante oplysninger.  
For det andet bør anklagemyndigheden i en me dlemsstat, så snart den bliver bekendt 
med, at der er indledt retsforfølgelse i en  anden medlemsstat, være i stand til at 
afholde sig fra at indlede en  sag eller have mulighed for at standse den blot med den 
begrundelse, at den samme sag retsforfølges i en anden medlemsstat. 
I de medlemsstater, hvor legalitetsprin cippet gælder, og hvor de kompetente 
myndigheder har pligt til at retsforfølge enhver strafbar handling, der falder ind under deres kompetence, kan det give  problemer i retssystemet, hvis 
anklagemyndigheden afholder sig fra at rejs e en sag eller standser den. Det kan 
navnlig give problemer, når dette princi p er nedfældet i landets forfatning. Man 
kunne derfor i et fremtidigt instrument i ndføje en undtagelse fra princippet. I den 
forbindelse vil man med god grund kunne argu mentere for, at inden for et fælles 
område med frihed, sikkerhed og retfærdighe d vil princippet væ re opfyldt, når en 
anden medlemsstat retsforfølger en sådan sag. 
2.2. Procedure  
Når først ovennævnte forudsætninger er opfyldt, kunne følgende proceduretrin 
udgøre en del af den foreslåede ordning. 
Trin 1: identifikation og underretn ing af "interesserede parter" 
For det første synes det hensigtsmæssigt at identificere og underrette de 
medlemsstater, der kunne være interesserede i at deltage i udvælgelsen af den bedst 
egnede jurisdiktion til en konkret sag. Til dette formål kunne en EU-regel fastsætte, 
at de nationale myndigheder i en medlemsstat, der har indledt eller skal til at 
indlede en straffesag ("den indledende stat") i en sag, hvor der kan påvises 
tydelige forbindelser til en anden medlemsstat, skal underrette de kompetente 
myndigheder i denne anden medlemsstat i god tid. En sådan forpligtelse kunne gælde 
for de retsforfølgende myndigheder og/elle r andre retslige/efte rforskende eller 
retshåndhævende myndigheder, afhængigt af de  særlige karakteristiske træk ved de 
strafferetlige systemer i medlemsstater ne. De myndigheder, som er blevet 
underrettet, kunne så tilkendegive deres intere sse i at forfølge den pågældende sag. 
 
DA 5   DA Man kunne forudse, at denne interessetilke ndegivelse skulle erklæres inden for en 
nærmere fastsat frist. Imidlertid kunne ordningen også undtagelsesvis åbne mulighed 
for reaktioner efter fristens udløb. Hvis ingen medlemsstat udtrykker interesse, kunne 
den indledende  medlemsstat fortsætte med retsforf ølgelsen af sagen uden yderligere 
konsultation - medmindre nye kends gerninger ændrer billedet.  
Trin 2: høring/drøftelse 
Når to eller flere medlemsstater er interess eret i at retsforfølge  samme sag, bør deres 
respektive kompetente myndigheder væ re i stand til sammen at undersøge 
spørgsmålet om "det bedste sted" til at re tsforfølge sagen. En option ville være at 
opstille en forpligtelse til at indgå i drøftelser , så der kan tages hensyn til alle de 
interesserede medlemsstaters meningstilkendegivelser. På dette trin synes direkte kontakter mellem dem at være det mest effek tive middel til at etab lere en drøftelse. 
Hvis der er behov for det, kunne de bede om assistance fra Euro just og/eller andre 
EU-assistanceordninger.  
Trin 2 vil ofte kunne føre til konsensus på et  tidligt tidspunkt om valg af den mest 
relevante jurisdiktion til at retsforfølge  en sag, som giver anledning til problemer 
med hensyn til konflikter om stedlig kompetence. Som et resultat vil no gle nationale 
myndigheder indstille eller afslutte  deres retsforhandlinger frivilligt (eller vil afholde 
sig fra at starte en sag), mens en ande n myndighed ville indlede eller fortsætte med 
retsforhandlingerne i sagen. I et sådant scenario kunne de kompetente nationale 
myndigheder ganske enkelt gå frem i overensstemmelse med deres nationale 
lovgivning. Det synes derfor, som om der i kke er noget behov for bindende regler på 
EU-plan for sådanne arrangementer. I den foreslåede ordning kunne sådanne 
indenlandske retsafgørelser revideres af  den pågældende medlemsstat, hvis nye 
undersøgelsesresultater ændrer billedet. I visse tilfælde ville den enkelte 
medlemsstats myndigheder måske foretrække at indgå en bindende aftale for at 
garantere retssikkerheden og for at undgå at genåbne debatten. Hvis de ønsker dette, 
kan de gøre brug af en EU-modelaftale , som bl.a. kunne indeholde fælles regler for 
opsigelse af sådanne aftaler.  
Trin 3: tvistbilæggelse/mægling 
Hvis det ikke er let at nå frem til en aftale, vil der være behov for en ordning for 
tvistbilæggelser. På dette trin  bør der tilbydes en mulighed for en struktureret dialog 
mellem de interesserede parter, som ville gøre det muligt at foretage en objektiv vurdering af de interesser, der er på spil. Til dette fo rmål synes det relevant at 
inddrage et organ på EU-plan, der kan optræde som mægler  ved at bistå de 
pågældende medlemsstater med at nå frem til en frivillig aftale under anvendelse af 
de kriterier, der er skitseret nedenfor. Eurojust synes at væ re velegnet til at påtage sig 
denne rolle. Man kunne også forest ille sig, at der oprettes et  nyt organ til at bilægge 
tvister, f.eks. et nævn eller et panel be stående af højtstående nationale anklagere 
og/eller dommere.  
Enhver medlemsstat, der har ud trykt en interesse i at re tsforfølge sagen, vil kunne 
anmode om, at man går over til dette tred je trin. Det kunne også fremføres som et 
gyldigt argument, at en pro cedure for tvistbilæggelse bør være obligatorisk, efter at 
der er forløbet en periode på trin 2, for at sikre, at sage r, hvor der er uenighed, straks 
tages op på et EU-assisteret/ centreret stadium. Når der opnås konsensus på trin 3, bør 
 
DA 6   DA de kompetente myndigheder have de samme va lgmuligheder som på trin 2 (frivillig 
indstilling af retsforhandlingerne i nogle medlemsstater med henblik på 
retsforfølgelse i en anden eller i ndgåelse af en bindende aftale). 
Hvis man strengt holder sig til reglerne i den foreslående tretrinsordning, kombineret 
med et sæt kriterier for valg af jurisdik tion som skitseret nedenfor (punkt 2.5.), vil 
dette formodentlig føre til konsensus i mange, om ikke alle  sager. Den kan etableres 
på kort sigt og kan betragtes som tilstrækkelig, medmindre yderligere erfaringer skulle afsløre et behov for yderligere tri n. Hvis der ikke opnås konsensus, ville ne bis 
in idem -princippet igen skulle gøres gældende. 
Eventuelt yderligere trin: bindende beslutning fra et EU-organs side? 
I sager, hvor den foreslåede tvistbilægge lse ikke har succes, kunne man som et 
yderligere trin på langt sigt overveje, om et  organ på EU-plan burde have beføjelse til 
at vedtage en bindende besl utning om, hvad der er den me st relevante jurisdiktion. 
Dette supplerende trin ville imidlertid væ re meget vanskeligt at realisere med de 
nuværende traktatmæssige rammer. For det fø rste ville der skulle oprettes et nyt 
organ, eftersom rollerne som mægler og en instans, der kan træffe bindende 
beslutninger, ikke synes at være forenelige. For det ande t ville der opstå vanskelige 
spørgsmål med hensyn til retslig prøvelse, som det er skitseret i det følgende.  
2.3. Enkeltindividers rolle og retslig prøvelse 
I den forberedende fase  (før sagen anlægges) fokuser er den foreslåede ordning på 
høring af de kompetente anklagemyndigheder. Drøftelse af spørgsmålene omkring jurisdiktion med de berørte enkeltindivide r vil ofte kunne afsløre forhold, der kunne 
påvirke en retsforfølgelse i negativ retning eller påvirke ofres og vidners rettigheder 
og interesser. Om der foreli gger en sådan risiko i en konkret sag, kunne muligvis 
overlades til de nationale domstole at tr æffe beslutning om. Hvis der ikke kan 
påvises en sådan risiko, kunne  det kræves af de kompe tente myndigheder, at de 
straks orienterer forsvaret og de pågældende ofre om valget af den mest relevante 
jurisdiktion. Under alle omst ændigheder skal de berørte enkeltindivider orienteres 
om de vigtigste grunde til, at der er valgt en bestemt jurisdiktion, senest når 
anklageskriftet forelægges for domstolen.  
I modsætning til den forberedende fase, hvor de pågældende enkeltindividers rolle 
normalt er temmelig begrænset, undersøger en national domstol,  som modtager et 
anklageskrift, i forbindelse med den strafferetlige pådømmelse (og/eller på et mellemliggende trin), om den har jurisdik tion til at pådømme sagen. Det er også en 
mulighed, at en EU-bestemmelse kunne kræv e, at den jurisdiktion, som er valgt 
under anvendelse af den foresl ående ordning, undersøger, om den er det rette 
forum  til at tage sig af sagen. Nationale domstol e synes at være egnede til at foretage 
en sådan prøvelse. En omfattende prøvelse af ethvert aspekt, der sp iller en rolle i en 
henvisning, ville hverken forekomme gennemførlig eller nødvendig. Derfor kunne en 
retslig prøvelse gå ud på en fa stlæggelse af, om principperne om rimelighed  og 
retfærdig rettergang  er blevet respekteret. Et valg af jurisdiktion kunne således 
tilsidesættes af den kompetente domstol, hvis sidstnævnte finder, at valget er arbitrært. Denne prøvelse kunne foretages på grundlag af doktriner,  der er velkendte i 
medlemsstaternes retsorden, såsom "unødi g trætte". I overensstemmelse med 
artikel 35 i TEU kunne spørgsmål om fo rtolkning af EU-dækkende regler om 
 
DA 7   DA procedureordninger og kriterierne for va lg af jurisdiktion forelægges for EF-
Domstolen med henblik på præjudicielle afgørelser. 
Efter anmodning fra de pågældende enkelt individer forekommer en retslig prøvelse 
af jurisdiktionshenvisninger at være nødvendig, i det mindste når en sag henvises til 
en bestemt jurisdiktion i kraft af en bi ndende aftale. Dette s kyldes, at sådanne 
bindende aftaler ville begrænse de pågældende medlemsstaters evne til senere at trække jurisdiktionshenvisningen tilbage. Spørgsmålet om, hvorvi dt retslig prøvelse 
også skulle være en mulighed i de situat ioner, hvor der ikke findes nogen bindende 
aftaler, kunne muligvis overlades til me dlemsstaternes forgodtbefindende og deres 
nationale lovgivninger. (Dvs. når myndighederne i visse medlemsstater ganske enkelt 
har lukket eller ikke indledt en sag me d henblik på, at en anden medlemsstat 
forfølger sagen). 
Der ville opstå mere komplekse spørgsmå l, hvis der som et yderligere trin i 
processen blev overdraget en beføjelse til et EU-organ til at træffe beslutninger. Retslig prøvelse ville være en absolut nødvendighed i dette tilfælde. Imidlertid er det 
ikke hensigtsmæssigt og i den nuværende si tuation umuligt ud fra et retligt synspunkt 
at give nationale domstole den opgave at pr øve beslutninger truffe t af et EU-organ. 
På den anden side indeholder de gældende traktater ikke noget retsgrundlag for at 
give en sådan prøvelsesbeføjelse til EF-D omstolen. Forfatningstraktaten for Europa 
indeholder et retsgrundlag for en såda n prøvelse i artikel III-359. Inden for de 
nuværende traktatrammer kunne man unders øge muligheden for en tilsvarende 
traktatændring. 
2.4. Førsteprioritet til den "førende" medlem sstat med hensyn til retsforfølgelse  
Ved siden af henvisningsordningen kunne en EU-bestemmelse forpligte 
medlemsstaterne til at kon centrere retsforhandlingern e i den samme sag i en 
"førende" jurisdiktion. Fra et vist proceduretrin og frem kunne de andre 
medlemsstater forpligtes til at indstille de res retsforfølgelser og afholde sig fra at 
indlede nye. Anvendelsen af en sådan prioritetsregel  må nødvendigvis skulle køre 
parallelt med den ovenfor skitserede ordning; ellers ville resultatern e være tilfældige.  
Eftersom nye oplysninger ofte kan ændre bi lledet af, hvad der i første omgang kunne 
synes at være "det bedste sted" at retsforf ølge, er det måske ikke klogt at tvinge de 
kompetente myndigheder til at foretage et endegyldigt valg af jurisdiktion på et 
tidligt tidspunkt. Det mest velegnede trin for en regel om, at alle parallelle 
retsforfølgelser koncentr eres i en enkelt jurisd iktion, synes at være det tidspunkt, 
hvor der sendes en anklage  eller et anklageskrift til en  national domstol, da det er 
på dette tidspunkt, at de kompetente myndi gheder vil ligge inde med de nødvendige 
oplysninger, som vil være nødvendige for en  indgående vurdering af spørgsmål i 
tilknytning til jurisdiktion. Desuden kommer de største byrder for de pågældende 
enkeltindivider ofte efter anklagen, og en mangedobling af disse byrder kan således 
stadig i vid udstrækning udgås, hvis re glen gælder fra dette trin og frem.  
For at undgå omgåelse af procedureordningen bør det ikke tillades at bringe en sag 
for retten, mens der stadig pågår en konsu ltations- og/eller tvistb ilæggelsesprocedure. 
Med andre ord skal de nationale m yndigheder, før de fremsætter en 
anklage/anklageskrift, opfylde deres oplysni ngs- og høringspligt. Hvis dette ikke er 
 
DA 8   DA tilfældet, vil de være nødt til at indstille retsforhandlingerne efter anmodning fra en 
anden medlemsstat. 
Under ingen omstændigheder bør en prior itetsregel forhindre andre medlemsstater 
fra at tilbyde nogen form  for støtte til den førende stat  ved hjælp af eksisterende EU-
arrangementer og internationale arrange menter. Tværtimod bør de endog tilbyde 
bistand proaktivt. 
2.5. Relevante kriterier 
Sammen med en procedureordning og en prio ritetsregel bør en liste over kriterier, 
der skal anvendes af medlemsstaterne i valg et af den ledende jurisdiktion, være det 
tredje element i en komplet strategi til at  forebygge og løse jurisdiktionskonflikter. 
Der kan defineres en række kriterier, som sk al anvendes og vægtes på grundlag af en 
temmelig fleksibel sag-til-sag tilgang, dvs . de kompetente m yndigheder vil skulle 
have betydelige disk retionære beføjelser. 
Disse kriterier, eller relevant e faktorer, som vil øve indfly delse på fastlæggelsen af 
den bedst egnede jurisdiktion, bør være obj ektive og bør optegnes i et fremtidigt EU-
instrument. Listen kunne især omfatte: territorialitet, kriterier vedrørende den 
mistænkte eller den anklagede , ofrenes interesser, kriterier vedrørende statslige 
interesser og visse andre kriterier vedrørende effektiviteten og hurtigheden i 
retsforhandlingerne.  Eventuelt kunne visse faktorer, som ikke burde være af 
relevans, også påpeges.  
Som et yderligere skridt kunne medlemsst aterne enes om nogle grundlæggende 
principper om prioritering eller sekvenseri ng inden for listen over kriterier, hvis det 
viser sig at være nødvendigt. På den anden side kunne man også foretrække en mere 
fleksibel tilgang. Uanset om en sådan pr ioritering eller sekvensering blandt de 
relevante kriterier kunne fastlægges i et  EU-instrument, synes det muligt og 
nødvendigt i det mindste at blive enige om et generelt vejledende princip for 
jurisdiktionshenvisning. For eksempel kunne et sådant princip henvise til rimelighed  
og/eller retfærdig rettergang . Med andre ord kunne de kompetente myndigheder 
forpligtes til at tage hensyn til de på gældende enkeltindividers interesser. 
Målestokken og desuden det ledende spørgsmå l for en eventuel retslig prøvelse bør 
være en fair retspleje baseret på en  indgående bedømmelse af de relevante 
kendsgerninger og en afbalanceret afve jning af de relevante kriterier. 
3. NE BIS IN IDEM -PRINCIPPET  
Schengen-konventionens artikel 54-58 om ne bis in idem -princippet er i dag 
bindende i hele Schengen-området, i de ti EU-lande, der tiltrådte EU i 2004, i Island 
og Norge og i Det Forenede Kongerige. Irla nd skulle også snart blive omfattet. I 
programmet for gensidig anerkendelse fra december 2000 taler man for at tage disse bestemmelser op til fornyet overvejelse, is ær undtagelserne fra princippet. I Rådet 
kunne der ikke opnås enighed om et beslægte t initiativ fra Grækenland vedrørende 
en rammeafgørelse
1, men Rådet understregede, at arbejd et ville fortsætte "i lyset af 
                                                 
1 EFT C 100 af 26.4.2003, s. 24. 
 
DA 9   DA offentliggørelsen af Kommissionens meddelelse om konflikter om stedlig 
kompetence for at sikre, at der kan opnås en bevislig merværdi".  
Hvis der kan indføres en ordning, der sk ulle føre til afbalancerede valg af 
jurisdiktion, i stedet for at man give r eksklusiv virkning til den "hurtigste" 
retsforfølgelse ("først til mølle"), kunne  man gå i gang med drøftelserne om ne bis in 
idem  med bedre udsigter til succes. I denne forbindelse kunne man tage følgende 
spørgsmål op. 
For det første bør det overvejes yderligere,  om der er behov for at tydeliggøre visse 
elementer og definitioner, f.eks. med hens yn til de typer beslutninger, som kan have 
en ne bis in idem -effekt, og/eller hvad der skal forstås ved idem.   
For det andet finder princippet i tilfælde af domfældelse i dag kun anvendelse, når 
den pålagte sanktion er "blevet håndhævet,  er ved at blive håndhævet eller ikke 
længere kan håndhæves…". Denne betingelse var rimeligt begrundet i et traditionelt 
system med gensidig bist and, hvor håndhævelse af en sanktion i en anden 
medlemsstat af og til viste sig at være vanskelig. Det er tvivlsomt, om der stadig er behov herfor i et område med frihe d, sikkerhed og retfærdighed, hvor 
grænseoverskridende håndhævelse sker i kr aft af EU-instrumenter om gensidig 
anerkendelse. 
For det tredje er det tvivlsomt, om de nuværende muligheder for undtagelser fra 
princippet om ne bis in idem  stadig er nødvendige. I dag giver i Schengen-
konventionens artikel 55 medlemsstaterne mu lighed for at fastsætte undtagelser, som 
har relation til interesser i at forfølge konkret e sager i en bestemt jurisdiktion (f.eks. 
territorialitet, forbrydelser mod den offentlige sikkerhed eller en medlemsstats tjenestemænds handlinger). Disse undtagelse r kunne blive forældede med indførelse 
af en afbalanceret ordning for valg af jurisdiktion.  
4. S
TYRKELSE AF PRINCIPPET OM GENSIDIG ANERKENDELSE  
De foreslåede foranstaltninger kunne også sætte  EU i stand til at mindske antallet af 
de begrundelser til ikke at gennemføre retl ige beslutninger fra andre medlemsstater, 
som i dag findes i EU-instrumenter. På grund af den aktuelle situation med hensyn til 
konflikter om stedlig kompet ence i straffesager kan nogle af disse begrundelser for 
manglende gennemførelse måske betrag tes som nødvendige. For eksempel synes 
dette at være tilfældet for begrundelser, der er baseret på den omstændighed, at en 
handling fandt sted på den gennemførende st ats territorium, som f.eks. i artikel 4, 
stk. 7, litra a), i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.  
 
DA 10   DA Spørgsmål 
(1) Er der behov for en EU-bestemmelse, hvorefter national lovgivning skal åbne 
mulighed for, at retsforhandlinger suspendere s, fordi der er retsforhandlinger i gang i 
andre medlemsstater? 
(2) Bør der være pligt til at underrette a ndre jurisdiktioner om igangværende eller 
forventede retsforfølgelser, hvis der er betydelige forbindelser til disse andre 
jurisdiktioner? Hvordan bør der udve ksles oplysninger om igangværende 
retsforhandlinger, endelige domme og  andre beslægtede retsafgørelser?  
(3) Bør der være en pligt til at indgå i drøfte lser med medlemsstater, der har betydelige 
forbindelser til en sag? 
(4) Er der behov for en EU-model for bind ende aftaler blandt de kompetente 
myndigheder?  
(5) Bør der være en tvistbilæggelses-/mæglingsproc es, når direkte drøftelser ikke fører til 
en aftale? Hvilket organ synes bedst egnet til at mægle i tvister om jurisdiktion?  
(6) Ud over tvistbilæggelse/mægling er der behov for yderligere sk ridt på lang sigt, såsom 
en beslutning truffet af et organ på EU-plan?  
(7) Hvilken form for ordning for retslig kontrol eller prøvelse ville være nødvendig og 
relevant med hensyn til jurisdiktionshenvisninger? 
(8) Er der behov for en regel eller et princi p, hvorefter det kan kr æves, at parallelle 
retsforhandlinger i EU indstilles eller af sluttes? I bekræftende fald, fra hvilket 
proceduretrin bør denne regel eller dette princip gælde? 
(9) Er der behov for regler om høring og/eller overførsel af retsforhandlinger i relation til 
tredjeland, især Europarådets parter? Hvad bør fremgangsmåden være i så henseende?  
(10) Bør en fremtidig retsakt om konflikter om stedlig kompetence omfatte en liste over 
kriterier, der skal anvendes ved valg af jurisdiktion?  
(11) Bortset fra territorialitet, hv ilke andre kriterier bør nævnes på en sådan liste? Bør en 
sådan liste være udtømmende?  
(12) Mener De, at en liste også bør omfatte fakt orer, som ikke bør be tragtes som relevante 
ved valget af den relevant e jurisdiktion? I bekræftende  fald, hvilke faktorer?  
(13) Er det nødvendigt, gennemførligt og relevant at "prioritere" kriterierne for at fastlægge 
jurisdiktionen? I bekræftende fald, er De en ig i, at territorialitet bør prioriteres? 
(14) Er der behov for reviderede EU-regler om ne bis in idem ?  
(15) Er De enig i følgende definiti on med hensyn til omfanget af ne bis in idem : "en 
afgørelse i en straffesag, som enten er tr uffet af en retslig myndighed, eller som er 
genstand for appel til en sådan myndighed "?  
 
DA 11   DA (16) Er De enig i følgende definition af "endelig retsafgørelse": "... en afgørelse, som er til 
hinder for ny strafforfølgelse i henhold til den nationale lovgivning i den medlemsstat, 
hvor afgørelsen er truffet, medmindre de tte nationale forbud er i strid med TEU's 
målsætninger "?  
(17) Er det mere hensigtsmæssigt at knytte udtrykkelige undtagelser til definitionen af 
"endelig retsafgørelse"? (f.eks. "en afgørelse, som er til hinder for ny strafforfølgelse i 
henhold til den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor afgørelsen er truffet, 
undtagen når ....")  
(18) Ud over de elementer, der er nævnt i spørgsmål 16 og 17, bør en forudgående 
vurdering af faktiske omstæ ndigheder være afgørende for, om en retsafgørelse har en 
EU-dækkende ne bis in idem -virkning?  
(19) Er det muligt og nødvendigt at definere begrebet idem , eller bør dette overlades til EF-
Domstolens retspraksis? 
(20) Kan De forestille Dem nogen situationer, hvor det stadig vill e være nødvendigt at 
operere med en betingelse vedrørende tv angsfuldbyrdelse, og i bekræftende fald 
hvilke? I bekræftende fald, kan betingelsen  fjernes, hvis der skabes en ordning til 
fastlæggelse af jurisdiktion?  
(21) I hvilket omfang kan undtagelserne i Sc hengen-konventions artikel 55 stadig 
retfærdiggøres? Kan de fjernes, hvis der skabes en ordning for fastlæggelse af 
jurisdiktion, eller synes De, at  der vil være behov for yderl igere foranstaltninger til at 
"kompensere" for en fjernelse af undtag elserne under disse omstændigheder?  
(22) Bør ne bis in idem  være en begrundelse for et oblig atorisk afslag på gensidig retlig 
bistand? I bekræftende fald, hvilke EU-lovbestemmelser bør tilpasses?  
(23) Er der behov for en mere sammenhængende tilgang til ne bis in idem -princippet i 
relation til tredjelande? Bør der skelnes melle m Europarådets parter og andre lande? 
(24) Er De enig i, at der med en afbalanceret  ordning for fastlæggelse af jurisdiktion:  
(a) er visse begrundelser for manglende ge nnemførelse i EU-instrumenterne om 
gensidig anerkendelse, der kunne blive unødvendige, i det mindste delvist? 
Hvilke begrundelser i særdeleshed? 
(b) er visse begrundelser for manglende gennemførelse, der bør ændres til 
obligatorisk manglende gennemførelse eller omvendt? Hvilke begrundelser i 
særdeleshed?