KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 25.11.1998 
KOM(1998) 594 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET, EUROPA-PARLAMENTET, 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
OG REGIONSUDVALGET 
Fjerde rapport om gennemførelsen afEU's lovpakke for 
telesektoren 

Fjerde rapport om gennemførelsen afEU's lovpakke for 
telesektoren 
INDHOLD 
1. INDLEDNING OG RESUME 1 
2. STATUS OVER GENNEMFØRELSEN 10 MÅNEDER EFTER 
LIBERALISERINGEN 8 
2.1. Rapportområde 8 
2.2. Metode 9 
2.3. Status over gennemførelsen 9 
2.3.1. Gennemførelse i national ret 9 
2.3.2. Den praktiske anvendelse af reglerne 11 
2.4. Den praktiske anvendelse af reglerne, tema for tema 12 
2.4.1. Nationale tilsynsmyndigheder 12 
2.4.2. Tilladelser 15 
2.4.3. Samtrafik/særlige nettilslutninger 17 
2.4.4. Forsyningspligt 19 
2.4.5. Takster/regnskabssystemer 21 
2.4.6. Nummerering 23 
2.4.7. Frekvenser 26 
2.4.8. Adgangsret. : 27 
2.4.9. Konkurrence på abonnentnetniveau 28 
3. KOMMISSIONENS INDSATS FREMOVER. 30 
Bilag SEC(1998) 1981 
1. Markedsdata 
2. Lovgrundlaget for telesektoren - oversigt over direktiver og beslutninger 
3. Status over gennemførelsen af harmoniseringsdirektiverne 
4. Den praktiske anvendelse - analyse af situationen i de enkelte 
medlemsstater, tema for tema 
5. Konkurrence på abonnentnetniveau 
"(O. 
1. INDLEDNING OG RESUME 
I løbet af 1 O-års-perioden 1988-97 vedtog EU en omfattende lovpakke for telesektoren, 
der skulle hjælpe Europa til at tackle den rivende teknologiske udvikling, herunder 
konvergensen mellem teknologier, samt globaliseringen af informationssamfundet. 
Rådets og Europa-Parlamentets vedtagelse af pakken i overensstemmelse med traktatens 
målsætninger og EU's forpligtelser i henhold til WTO/GATS-aftalen ' indebar en 
dybtgående omstrukturering af de nationale telekommunikationslovgivninger og -
markeder. 
Denne rapport er den fjerde i en række statusrapporter om gennemførelsen af EU's 
lovpakke for telesektoren, hvoraf den første udkom i maj 1997. Formålet med 
rapporterne er at informere EU-institutionernc, regeringerne i medlemsstaterne, 
operatører, udstyrsfabrikantcr og nytilkomne på markedet om, hvordan det skrider 
fremad med at gennemføre lovpakkens bestemmelser i national ret og anvende dem i 
praksis. Rapporten dækker alle de EU-bestemmelscr på teleområdet, der er vedtaget siden 
1987, og supplerer en række sektorspecifikke rapporter, herunder rapporten om 
frekvenser, den kommende rapport om faste kredsløb og rapporten om forsyningspligt. 
Rapporten er baseret på de oplysninger, der forelå pr. 16. oktober 19982. Der er dog 
også taget hensyn til de kommentarer til bilag 4 og 5, der var modtaget fra 
medlemsstaterne inden den 10. november 1998. 
Kommissionen rapporterede til Rådet og Parlamentet i februar 19983, at yderligere 
undersøgelser af gennemførelsen i national ret kun var nødvendige for de nyere 
direktivers vedkommende, og at man i fremtidige rapporter burde koncentrere sig om at 
vurdere, hvordan reglerne anvendes i praksis. 
Denne fjerde rapport om gennemførelsen konkluderer at 
> de yderligere fremskridt, der er sket mht. de senere direktiver, betyder, at langt 
hovedparten af lovpakkens bestemmelser er gennemført i national ret; 
> de nationale foranstaltninger til gennemførelse af lovpakkens hovedtemaer 
(nationale tilsynsmyndigheder, tilladelsesordninger, samtrafik, forsyningspligt, 
takster, nummerering, frekvenser og adgangsret) anvendes i praksis, om end der -
ikke overraskende i en så kompleks proces - er en lang række detaljer, der endnu ikke 
er på plads; 
r telekommunikationsmarkederne i medlemsstaterne udvikler sig hurtigt i 
dynamisk retning. 
1 Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser, der trådte i kraft den 5, februar 1998 
2 Markedsoplysningerne i bilag 1 om antallet af operatører, gebyrer for tilladelser og samtrafikaftaler er 
de oplysninger, der er modtaget fra de nationale tilsynsmyndigheder og ministerier indtil september 
1998. Det fremgår af tabellerne, hvornår de enkelte oplysninger er fra. 
3 Den tredje rapport om gennemførelsen af EU's lovpakke for telesektoren, KOM (98) 80, 
http//www.ispo.cec.be/infosoc/telecompolicy; http//www/europa.eu.int/comm'dg4/lawliber/libera.htm 
^6 
Disse konklusioner er baseret på følgende: 
Med hensyn til gennemførelsen i national ret har Kommissionen gennemgået de 
vigtigste bestemmelser i direktiverne, artikel for artikel, og vurderet, hvor nøje 
medlemsstaternes lovgivning er i overensstemmelse hermed efter skalaen, 
"grundlæggende gennemført" - "delvist gennemført" - "ikke gennemført". 
Kommissionens vurdering af, i hvor høj grad de nationale 
gennemførelsesforanstaltninger anvendes i praksis i medlemsstaterne, bygger på en 
analyse af 
> en række indikatorer for overensstemmelse med de vigtigste principper og krav i 
lovpakken 
V data, der viser i hvilket omfang markederne i praksis er ved at åbne sig for 
konkurrence. 
Kommissionen vurderer den praktiske anvendelse af bestemmelserne som følger: 
• Nationale tilsynsmyndigheder: De nationale tilsynsmyndigheder er trådt i funktion 
i alle medlemsstater, og de samarbejder og udveksler systematisk oplysninger med 
hinanden og med Kommissionen. Selv om man med rimelighed må forvente, at det 
tager et stykke tid, før de er fuldt funktionsdygtige, er de alle begyndt at anvende 
principperne i lovpakken. 
Der er dog i visse tilfælde tvivl om, hvorvidt de nationale tilsynsmyndigheder har 
tilstrækkelige beføjelser og ressourcer, om de er tilstrækkeligt adskilt fra det organ, 
der kontrollerer det etablerede selskab, og omfordelingen af beføjelser mellem de 
forskellige instanser, der har fået tildelt myndighedsopgaver, er tydelig nok. 
• Tilladelser: De nationale rammer, der er fastlagt, synes at fungere godt, og mange 
nye selskaber har fået tilladelse til at tage del i markedet. De procedurer, der følges i 
praksis, opfylder i det store hele lovpakkens krav. 
På visse punkter er der dog bekymring, navnlig mht. urimeligt belastende vilkår for 
tilladelser, manglende åbenhed angående vilkår og procedurer, gebyrernes størrelse 
og i visse tilfælde den tid, det tager at udstede tilladelser. 
• Samtrafik: Der er allerede indgået et betydeligt antal samtrafikaftaler i EU. Der er 
tegn på, at samtrafikafgifteme er ved at nærme sig "bedste gældende praksis", hvilket 
bidrager til at øge konkurrencen på teletjenester. 
Der er bekymring over, at forhandlingerne om samtrafik varer urimeligt længe, at 
der kun er få aftaler på fastnetmarkedet, at standardtilbuddene på samtrafik ikke er 
fyldestgørende nok, og at omkostningsberegningssystemerne ikke er gennemskuelige. 
• Forsyningspligt: Der er kun etableret ordninger til finansiering af forsyningspligten 
i et fåtal af medlemsstaterne. 
Der er bekymring mht. beregningen af de beløb, selskaberne skal bidrage med. 
• Takster/regnskabssystemer: I en række medlemsstater er takstudligningen endnu 
ikke afsluttet 
Det faktum, at taksterne ikke er tilstrækkeligt omkostningsbaserede, virker 
konkurrencehæmmende på visse markedssegmenter og øger omkostningsbyrden på 
andre sektorer af økonomien. 
• Nummerering: Operatørerne ser ikke ud til at lide under mangel på numre. Der er 
indført frit operatørvalg, i det mindste delvist, i de fleste medlemsstater, og 
nummerportabilitet er indført før planen i nogle af dem. 
De etablerede selskaber i et mindretal af medlemsstaterne lader til at have en 
urimelig indflydelse på tildelingen af numre. 
• Frekvenser: Alle medlemsstater har udstedt mindst to GSM-tilladelser og en DCS 
1800-tilladeIse. 
Der er bekymring over de lange tidsplaner for gradvis afskaffelse af de analoge 
systemer i visse medlemsstater. 
• Adgangsret: Netoperatører indrømmes adgangsret til offentlig ejendom i så godt 
som alle medlemsstater. 
Der synes dog at være praktiske problemer i en række medlemsstater med adgangen 
til offentlig ejendom og søkabler, samt i enkelte lande i forbindelse med adgang til 
privat ejendom. 
Kort opsummeret, synes der ikke at være nogen områder, hvor der er væsentlige 
mangler i den praktiske anvendelse af den nationale gennemførelseslovgivning, men der 
er dog behov for korrigerende indgreb på en række områder i en række lande. 
Denne vurdering afspejles i situationen på markedet4. Det skønnes, at det europæiske 
teletjenestemarked vil frembringe en samlet indtægt på ca. 148 mia. ECU i 1998, heraf 
120 mia. inden for taletelefoni og nettjenester og 28 mia. inden for 
mobilkommunikation5. 
4 Mere detaljerede oplysninger findes i bilag 1. 
5 Kilde: E1TO (European Information Technology Observatory), 1998 
3-
Værdien af det europæiske telekommunikationsmarked 
(1998, mia. ECU) 
I alt: 147.8 mia. ECU 
B3,5BDK3 
OD 35,3 
E|21.8 
URL 1.9 F 24.3 
Samlet betragtes telekommunikationssektoren nu bredt som den vigtigste enkeltfaktor i 
EU's økonomiske vækst. I den forbindelse hilser Kommissionen Irlands beslutning om at 
fremskynde datoen for fuld liberalisering velkommen som et bevis på, at en fuldstændig 
gennemførelse af lovpakken gavner markedet. 
Der viser sig allerede tydelige fordele for brugere og forbrugere. Den mest iøjnefaldende 
er den enorme stigning i antallet af udbydere over hele rækken af teletjenester. Ved 
udgangen af august 1998 var der ifølge de nationale tilsynsmyndigheders oplysninger, 
218 operatører i EU med tilladelse til at udbyde landsdækkende taletelefoni. Hertil 
kommer en lang række operatører med tilladelse på grundlag af generelle 
lovbestemmelser. 
Antal operatører med tilladelse til at udbyde 
landsdækkende offentlig taletelefoni (august 1998) 
EU i alt: 218 
'S 33 
'FIN 22 
Hvad angår international taletelefoni er der udstedt 284 tilladelser, og mht. 
mobilkommunikation 77 landsdækkende tilladelser. 
-4 
Antal operatører med tilladelse til at udbyde 
international offentlig taletelefoni (august 1998) 
EU i alt: 284 
I UK 100 
IS 33 I FIN 19 Qp | 
Markedet for nettjenester er også blevet åbnet voldsomt: ca. 526 operatører har nu 
tilladelse til at udbyde nettjenester på lokalt plan, mens 189 må udbyde nettjenester på 
landsplan og 256 på internationalt plan. 
Antal operatører med tilladelse til at udbyde 
landsdækkende offentlige nettjenester (august 1998) 
EU i alt: 189 
I UK 31 |Bl3^"DK5rnD7 
-DEL1 
IS 58 
• A16 
• FIN8SP3 
Selv om det i de fleste medlemsstater stadig er for tidligt til at kunne spore en væsentlig 
svækkelse af de etablerede selskabers position på markedet for fastnettjenester, viser en 
analyse af det liberaliserede mobilmarked tydeligt, at de førende operatørers 
markedsandel falder dramatisk. 
-5 
De forende operatorers markedsandel inden for 
digital mobilkommunikation (august 1998) 
B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 
Endnu en stor fordel for brugere og forbrugere er det generelle fald i priserne på 
teletjenester6. Men især fordi det har været nødvendigt at udligne taksterne i forhold til 
omkostningerne, er de betydelige fald på f.eks. udlandsopkald for både erhvervs- og 
privatkunder delvist blevet opvejet i nogle lande afstigninger i taksterne på 
indlandsopkald, navnlig lokalopkald, samt i abonnementsafgifternc. 
Årligt udsving i taksterne på udlandsopkald 
for privatkunder 
Der er dog sket et markant fald i prisen på faste kredsløb, både nationale og 
internationale. 
6 Kilde: Eurodata Foundation, 1998. 
6-
Årligt udsving i prisen på en kurv af nationale faste kredsløb 
I EL +0.7% 
A -25% 
-26% -24% -22% -20% -18% -16% -14% -12% -10% -8% -6% -4% -2% 0% 2% 
Sammenligner man takstniveauet i de forskellige medlemsstater, ser man, at de lande, der 
har liberaliseret tidligt, nu har væsentligt lavere indlandstakster for både erhvervs- og 
privatkunder. Det samme gælder taksterne for samtlige typer faste kredsløb, der udbydes. 
Prisen på en kurv af offentlige telefontjenester (indland) for privatkunder 
(august 1998, ECU/købekraftsparitet) 
700 
600 
500 
400 
300 
200 
100 
0 616 
524 
421 
284 -) 381 
B DK EL 
•faste afgifter 
3 i alt 676 
444 
402 391 
I ' I 
[242 j 434 
""|: 329 
I 255 
i IIMlfal^ 341 
IRL I NL FIN UK 
-1 brugsafgifter 
** gennemsnit 
Bilag 1 indeholder data vedrørende en række indikatorer for aktiviteten på markedet. 
I de enkelte dele af selve rapporten henvises der specifikt til de relevante data i bilaget. 
I betragtning af, at omstruktureringen af markedet som følge af liberaliseringen kun lige 
er startet, er det for tidligt at forsøge andet end et skøn over processens følger for 
beskæftigelsen. På den ene side vil de etablerede selskaber klart blive presset til at øge 
effektiviteten, efterhånden som deres takster tvinges ned, og deres markedsandele svinder 
ind. På den anden side giver den hurtige tilgang af nye virksomheder på markedet, det 
øgede udbud af tjenester og indførelsen af nye teknologier udsigt til en betydelig 
nettogevinst mht. arbejdspladser i økonomien som helhed. Der gennemføres i øjeblikket 
undersøgelser af situationen, og der er allerede tegn på, at det første fald i beskæftigelsen 
i sektoren er ved at vende til en stigning7. Denne prognose underbygges af den skønnede 
vækstrate på mobilmarkedet i EU på 21,2% og på markedet for nettjenester på 
13,7% i 19988. 
Forslag til tiltag 
Medlemsstaterne har vedtaget et omfattende lovgrundlag med henblik på at skabe et fuldt 
liberaliseret, indre europæisk telekommunikationsmarked. På nuværende tidspunkt har 
Kommissionen ikke konstateret nogen større hindringer for virkeliggørelsen af denne 
målsætning. Som følge af opgavens omfang og det tidsmæssige og ressourcemæssige 
pres, er der dog uundgåeligt en række mangler, som denne rapport behandler ret 
detaljeret. Kommissionen opfordrer medlemsstaterne til at 
> sørge for at få gennemført de bestemmelser, der endnu ikke er omsat til national 
lovgivning 
> sikre, at de nationale tilsynsmyndigheder får tilstrækkelige ressourcer og 
beføjelser, og at de er tilstrækkeligt uafhængige af det etablerede selskab til at 
kunne løse de problemer i forbindelse med den praktiske anvendelse, der fremhæves i 
denne rapport 
> fortsætte det konstruktive samarbejde med Kommissionen, der har bidraget til de 
resultater, der er nået hidtil. 
Kommissionen vil følge situationen nøje i overensstemmelse med sine traktatfæstede 
forpligtelser. Den vil navnlig videreføre de 84 overtrædelsesprocedurer, der er indledt 
vedrørende lovpakken (30 vedrørende liberaliseringsdirektiverne og 54 vedrørende 
harmoniseringsdirektiverne), samt indlede nye procedurer, hvor det er relevant. 
Læseren kan fa et mere omfattende overblik over denne rapport ved at læse de 
indrammede tekstfelter, der opsummerer de overordnede konklusioner for hvert enkelt 
tema. Disse konklusioner bygger på det mere detaljerede materiale i bilag 1 
(markedsdata) og 4 (analyse af situationen i de enkelte medlemsstater, tema for tema). 
2. STATUS OVER GENNEMFØRELSEN 10 MÅNEDER EFTER LIBERALISERINGEN 
2.1. Rapportområde 
Bilag 1 indeholder en oversigt over de direktiver og beslutninger, som rapporten dækker. 
7 Se også "Jobmuligheder i informationssamfundet", rapport fra Kommissionen til Det Europæiske Råd 
8 Kilde: EITO (European Information Technology Observatory), 1998 
-8-
For visse medlemsstater med meget små eller mindre udviklede net9 har Kommissionen 
besluttet at udsætte nogle af fristerne i artikel 90-direktiverne, hovedsagelig hvad angår 
liberalisering aftaletelefonitjenester (og net hertil) og alternative infrastrukturer. Dette 
bør man være opmærksom på i forbindelse med visse af indikatorerne og bedømmelserne 
i rapporten. 
2.2. Metode 
Som grundlag for vurderingen har Kommissionen benyttet sig af en række forskellige 
informationskilder, navnlig spørgeskemaer til de 15 nationale tilsynsmyndigheder, 
undersøgelser10 gennemført af uafhængige juridiske og økonomiske eksperter under 
ledelse af de ansvarlige tjenestegrene i Kommissionen, formelle og uformelle klager, der 
er modtaget i forbindelse med gennemførelsen og anvendelsen af retsgrundlaget, 
rapporter fra virksomheder på markedet som led i den løbende kontakt og udveksling af 
synspunkter, som Kommissionen har med erhvervslivet og endelig høring af 
medlemsstaterne vedrørende denne rapport. 
2.3. Status over gennemførelsen 
Ifølge artikel 155 i EF-traktaten har Kommissionen pligt til at "drage omsorg for 
gennemførelsen af de i denne traktat indeholdte bestemmelser og af de bestemmelser, 
som med hjemmel i denne træffes af institutionerne". Som det fremgik af den tredje 
rapport, er det Kommissionens opgave i lyset af denne forpligtelse ikke blot at sikre 
gennemførelsen i national ret, men i lige så høj grad at sikre, at de nationale regler, der 
vedtages i medfør af direktiverne, anvendes i praksis. Ved gennemførelse i national ret 
forstås, at kravene i direktivet indarbejdes i den nationale lovgivning med henblik for at 
nå de fastlagte mål. Det er Kommissionens opfattelse, at kun korrekt gennemførelse i 
national ret giver markedsdeltagerne retssikkerhed, hvad angår deres rettigheder i 
henhold til EU-lovgivningen. Dette er også i overensstemmelse med Domstolens 
praksis". Imidlertid har Kommissionen altid gjort det lige så klart, at fuld gennemførelse 
af medlemsstaternes forpligtelser i henhold til lovgivningen kun opnås gennem en 
fuldstændig og effektiv anvendelse af de nationale gennemførelsesforanstaltninger. 
2.3.1. Gennemførelse i national ret 
I den tredje rapport gav Kommissionen en oversigt over gennemførelsen af alle 
direktiverne i lovpakken og konkluderede, at de nødvendige nationale tiltag "i bredt 
omfang var på plads i de fleste medlemsstater"l2. Dog var der mangler i 
gennemførelsen af to direktiver (om tilladelser og samtrafik), hvor fristen for vedtagelse 
9 Luxembourg: 1. juli 1998; Spanien: 1. december 1998; Irland: 1. januar 2000; Portugal: 1. januar 
2000; Grækenland: 31. december 2000. 
10 Disse (revisions)undersøgelser er gennemført i perioden april - oktober 1998 
1 ' Se f.eks. sag 239/85, Sml. 1986, s. 3645; sag 363/85, Sml. 1987, s. 1740. 
12 Se bilag I (liberaliseringsdirektiveme) og II (harmoniseringsdirektiverne) til den tredje rapport. 
9-
af nationale tiltag var den 31. december 1997 - lige op til skæringsdatoen for fuld 
liberalisering. Kommissionen har derfor på ny undersøgt gennemførelsen af disse to 
direktiver samt af to andre vigtige direktiver, de ændrede direktiver om hhv. faste 
kredsløb og taletelefoni. 
Bilag 3 indeholder en oversigt over gennemførelsen af disse direktiver, hvor 
Kommissionen har fulgt samme fremgangsmåde som i den tredje rapport. Der er således 
benyttet tre forskellige bedømmelseskategorier: "grundlæggende gennemført", "delvist 
gennemført" og "ikke gennemført", baseret på en vurdering af, i hvor høj grad 
hovedprincipperne i direktiverne er gennemført i national ret. 
Kommissionen vurderer den aktuelle situation mht. gennemførelsen af de udestående 
harmoniseringsdirektiver som følger: 
> Direktivet om tilladelser ("licensdirektivet") - Der er sket betydelige fremskridt i 
vedtagelsen af sekundær lovgivning i Spanien og Irland og af primær lovgivning i 
Nederlandene. I otte medlemsstater er direktivet grundlæggende gennemført 
(Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Portugal, Finland, Sverige, Det Forenede 
Kongerige), mens der for yderligere seks landes vedkommende (Belgien, Frankrig, 
Italien, Luxembourg, Nederlandene, Østrig) er tale om delvis gennemførelse. 
Grækenland har endnu ikke meddelt nogen gennemførelsesforanstaltninger. 
Sekundær lovgivning forventes vedtaget i Grækenland, Frankrig, Italien, 
Luxembourg og Nederlandene. 
> Samtrafikdirektivet - Der er sket betydelig fremskridt i Spanien og Italien med 
vedtagelsen af sekundær lovgivning. I ni medlemsstater er direktivet grundlæggende 
gennemført (Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Italien, Nederlandene, Østrig, 
Finland, Det Forenede Kongerige), mens yderligere fire (Belgien, Frankrig, 
Luxembourg, Sverige) har gennemført det delvist. Grækenland og Portugal har 
endnu ikke givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger. Der forventes 
vedtaget sekundær lovgivning i Belgien, Grækenland, Nederlandene og Portugal, 
samt primær lovgivning i Sverige. 
> Det ændrede direktiv om faste kredsløb - Der er meddelt tiltag, der grundlæggende 
gennemfører direktivet i Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Luxembourg, 
Nederlandene, Østrig, Finland og Det Forenede Kongerige. I Belgien er direktivet 
delvist gennemført. Grækenland, Frankrig, Italien, Portugal og Sverige har endnu 
ikke givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger. 
> Det ændrede taletelefonidirektiv - Der er meddelt tiltag, der grundlæggende 
gennemfører direktivet i materiel henseende i Danmark, Tyskland, Spanien, 
Frankrig, Finland og Det Forenede Kongerige. I Belgien, Luxembourg, 
Nederlandene, Østrig og Portugal er direktivet delvist gennemført. Grækenland, 
Frankrig, Irland, Italien og Sverige har endnu ikke givet meddelelse om 
gennemførelsesforanstaltninger. 
- 10 
1 
Hvad angår hele pakken af harmoniserings- og liberaliseringsdirektiver, bemærker 
Kommissionen, at de yderligere fremskridt, der er sket vedrørende de seneste direktiver, 
bekræfter vurderingen i den tredje rapport, nemlig at gennemførelsesforanstaltningerne 
i det store hele er på plads i de fleste medlemsstater. 
Kommissionen vil fortsat holde øje med, at direktiverne gennemføres fuldt ud, og 
videreføre de overtrædelsessager, der er indledt vedrørende ovennævnte mangler i 
gennemførelsen. 
2.3.2. Den praktiske anvendelse af reglerne 
Kommissionen betragter del nu som sin hovedprioritet, at sikre, at de nationale regler, der 
er vedtaget i medfør af direktiverne, også anvendes i praksis. For markedsdeltagerne og 
navnlig de nytilkomne er dette spørgsmål af altovervejende betydning, da deres 
overlevelse på markedet afhænger af, i hvor høj grad direktivernes principper anvendes i 
praksis. 
Mens gennemførelsen kan bedømmes ud fra tydelige kriterier ved at sammenligne de 
nationale foranstaltninger med teksten i direktiverne, afhænger vurderingen af den 
praktiske anvendelse af foranstaltningerne i langt højere grad af de udvalgte indikatorer 
og af Kommissionens bedømmelse af overensstemmelsen, der bl.a. er baseret på 
markedsdeltagernes vurdering. I den sidste ende må Kommissionen om nødvendigt 
afprøve sin vurdering ved Domstolen i en retssag i henhold til EF- traktatens artikel 169. 
I den forbindelse har Domstolen klart tilkendegivet at "Det er Kommissionens opgave i 
Fællesskabets almindelige interesse af egen drift at påse, at medlemsstaterne anvender 
traktaten og de på grundlag af denne af institutionerne udstedte retsakter.... 
Kommissionen kan derfor ved Domstolen nedlægge påstand om, at det fastslås, at der er 
sket et traktatbrud i form af, at det med det pågældende direktiv tilsigtede resultat i et 
konkret tilfælde ikke er blevet nået"13. 
Som det fremgår af den første meddelelse om gennemførelsen har lovpakken for 
telesektoren udviklet sig over en årrække i lyset af den politiske og teknologiske 
udvikling. Resultatet er, at mange af de vigtigste liberaliserings- og 
harmoniseringsprincipper er spredt ud over en række direktiver og beslutninger og 
forskellige retsgrundlag. 
Med henblik på en vurdering af den praktiske anvendelse indeholder nærværende rapport 
derfor følgende: 
> En kort analyse af hvert enkelt af lovpakkens hovedtemaer, samt et sæt indikatorer 
for overensstemmelse, der skal tjene som referencegrundlag for vurderingen i 
denne og fremtidige rapporter. 
13 Sag 431 /92, Sml. 1995, s. 1, præmis 21,22. 
-11 
> En oversigt over den praktiske anvendelse i EU af bestemmelserne vedrørende de 
nævnte temaer, med en mere detaljeret analyse, land for land, i bilag 4. Der fokuseres 
her på de resterende hindringer for virkeliggørelsen af et indre, liberaliseret 
europæisk telekommunikationsmarked - hindringer, der skyldes, at lovpakkens 
principper ikke anvendes fuldt ud i praksis. 
Eftersom hovedformålet med lovpakken er at åbne de nationale markeder på grundlag af 
harmoniserede lovrammer, drages der også, hvor det er relevant, en forbindelse til de 
markedsindikatorer, der er opstillet i bilag 1. 
Ved vurderingen af den praktiske anvendelse har Kommissionen taget hensyn til, at visse 
af principperne i direktiverne ikke umiddelbart er nemme at indarbejde i national ret, og 
at det er nødvendigt at foretage en direkte undersøgelse af, hvordan de anvendes i 
praksis. For eksempel kan man bedst vurdere overholdelsen af samtrafikdirektivets krav 
til medlemsstaterne om at sikre, at der er tilstrækkelige numre til rådighed, ved at 
undersøge, om bestemmelsen fungerer i praksis. Desuden er det afgørende at være 
opmærksom på, at en fuldt korrekt gennemførelse i national ret i praksis kan anvendes på 
en måde, der i strid med EU-lovgivningens hensigt, eller den kan simpelthen være 
virkningsløs. Undersøgelsen af den praktiske anvendelse skal også tage højde for sådanne 
tilfælde. 
Der er endnu en potentiel hindring for et frit marked, som nogle markedsdeltagere har 
påpeget i forbindelse med en række af de beskrevne temaer, nemlig kompleksiteten og i 
visse tilfælde uklarheden i de nationale gennemførelsesbestemmelser. Kommissionen 
opfordrer kraftigt medlemsstaterne til at gennemgå og om nødvendigt revidere deres 
regler og procedurer for at gøre dem så klare og nemme at anvende som muligt. 
2.4. Den praktiske anvendelse af reglerne, tema for tema 
Indikatorerne i dette afsnit udgør de kriterier, som Kommissionen har benyttet ved 
vurderingen af den praktiske anvendelse af de centrale aspekter af hvert enkelt tema. Det 
grundlæggende spørgsmål i hvert tilfælde er: "Opfylder den måde, som den nationale 
lovgivning anvendes på i praksis, EU-lovpakkens målsætninger? Virker den 
diskriminerende mod visse markedsdeltagere, f.eks. nytilkomne?". 
2.4.1. Nationale tilsynsmyndigheder 
EU-rammerne 
En stor del af den praktiske gennemførelse af lovpakken for telesektoren er uddelegeret 
til de nationale tilsynsmyndigheder. Udgangspunktet for en vurdering af anvendelsen af 
lovpakken er derfor spørgsmålet om, hvorvidt der findes en myndighed, der er i stand til 
at udføre de opgaver, som pålægges i direktiverne. 
De centrale krav er fastsat i direktivet om teletjenester og ONP-rammedirektivet. Det 
første krav er, at de nationale myndigheder skal være juridisk og funktionelt 
uafhængige af netoperatører og tjeneste/udstyrsleverandører. Reel uafhængighed i denne 
- 12-
forstand opnås ikke, hvis personalet i den nationale tilsynsmyndighed i for høj grad 
påvirkes af det etablerede selskabs eller andre operatørers interesser. 
Indikatorer: Udstationeres der personale fra operatører/udstyrsleverandører til den 
nationale tilsynsmyndighed? Er der en svingdør for personalet mellem den 
nationale tilsynsmyndighed og det etablerede selskab? 
De to direktiver kræver også, at myndighedsopgaver og aktiviteter i forbindelse med 
ejerskab/kontrol holdes adskilt i de tilfælde, hvor medlemsstaterne bevarer ejerskab til 
eller en væsentlig grad af kontrol over det etablerede selskab. En effektiv strukturel 
adskillelse mellem det ministerium/den styrelse, der er ansvarlig for statens andel i det 
etablerede selskab, og de forskellige organer, som har fået overdraget 
myndighedsopgaver, kan opnås på flere forskellige måder, alt afhængigt af de juridiske 
og administrative strukturer i medlemsstaten. 
Indikatorer: Sikrer de fungerende rammer, at myndighedsbeslutninger ikke påvirkes 
af ej er skabs interesser? Deltager personale fra de instanser, der varetager 
myndighedsopgaver, direkte eller indirekte i ledelsen af det etablerede selskab, og 
omvendt? 
Harmoniseringsdirektiverne bestemmer også, hvilke beføjelser der tildeles de nationale 
tilsynsmyndigheder, for så vidt angår udstedelse af tilladelser (f.eks. tilsyn med 
godkendelsesproceduren og ændring og inddragelse af tilladelser), samtrafik (f.eks. 
tilsyn med standardtilbud på samtrafik og med indførelsen afpassende 
omkostningsberegningssystemer samt beføjelser til at sikre samtrafik og bilægge tvister), 
faste kredsløb (f.eks. tilsyn med afvisninger, afbrydelser og begrænsninger i 
tilrådighedsstillelsen og håndhævelse af princippet om ikke-diskrimination), 
forsyningspligt (f.eks. beføjelser til at sikre overkommelige priser og tilsyn med 
finansieringsordninger), og takster (f.eks. tilsyn med anvendelsen af princippet om 
omkostningsbaserede takster på taletelefoni og faste kredsløb samt indførelse afpassende 
omkostningsberegningssystemer). Desuden er der uddelegeret beføjelser mht. 
nummertildeling, frekvenser og adgangsret. En indikator for, hvordan disse beføjelser 
udøves i praksis, er antallet af beslutninger, der træffes. Desuden må den nationale 
tilsynsmyndighed have tilstrækkelige ressourcer til at kunne udøve sine beføjelser. 
- 13-
Indikatorer: Står antallet af indgreb fra den nationale tilsynsmyndighed i rimeligt 
forhold til aktiviteten på markedet? Udøver myndigheden sine beføjelser effektivt på 
alle sine kompetenceområder? Gør den brug af sin initiativret? Har den 
tilstrækkelige ressourcer til rådighed? 
Nationale tilsynsmyndigheder - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
Der er oprettet nationale tilsynsmyndigheder i alle medlemsstater, og de samarbejder 
og udveksler systematisk oplysninger med hinanden og med Kommissionen. I 
betragtning af kompleksiteten i deres opgaver, problemer med at skaffe kvalificeret 
personale og manglende økonomisk støtte i nogle medlemsstater, må man forvente, at det 
tager et stykke tid, før de er fuldt funktionsdygtige. De er dog alle begyndt at anvende 
principperne i lovpakken. På visse punkter er der imidlertid anledning til bekymring. 
I flere medlemsstater er myndighedsopgaverne fordelt mellem det ministerium, der er 
anvarligt for telesektoren, og et særskilt administrativt organ. I de fleste tilfælde er det 
ministeriet, der fastlægger de politiske retningslinjer, mens de administrative organer har 
ansvaret for tilsynet med markedet. I et par tilfælde er fordelingen af beføjelser 
mellem de forskellige instanser, der har fået tildelt myndighedsopgaver, dog ikke 
helt klar (Nederlandene, Østrig). 
I nogle medlemsstater udtrykkes der bekymring for, al de fungerende rammer ikke 
sikrer, at myndighedsbeslutningerne er fuldt uafhængige af statens ejerskabs-
interesser. Her bør man undersøge, om der er tilstrækkelig adskillelse mellem kontrollen 
over det etablerede selskab og myndighedsopgaverne (Belgien, Finland, Luxembourg, 
Irland, Frankrig). 
Der er bekymring over personalemæssige begrænsninger (Belgien, Grækenland, 
Luxembourg samt Italien, hvor den nationale tilsynsmyndighed er nyoprettet), der 
indebærer en fare for, at tilsynsmyndighederne ikke kan løse alle relevante opgaver. 
Dette ser ud til at være tilfældet i Frankrig, hvad angår udstedelse af tilladelser og 
takstkontrol. I nogle af de medlemsstater, hvor gennemførelsesfristen ikke er udsat, har 
nye virksomheder på markedet berettet om en vis mangel på proaktivitet (Danmark, 
Frankrig, Nederlandene og Sverige). I Italien er der skabt retsusikkerhed pga. den sene 
oprettelse af den nationale tilsynsmyndighed. I nogle medlemsstater udstationeres der 
personale fra operatørerne til den nationale tilsynsmyndighed (Grækenland, 
Portugal) eller fra det ministerium, der repræsenterer statens aktieandel i det etablerede 
selskab (Irland), hvilket skaber til tvivl om uafhængigheden. 
I visse tilfælde har den nationale tilsynsmyndighed ikke tilstrækkelige beføjelser til at 
gribe ind på eget initiativ i samtrafikspørgsmål (Luxembourg), eller beføjelserne er 
ikke specifikke nok (Tyskland), eller berørte parter kan ikke anmode 
tilsynsmyndigheden om at gribe ind (Nederlandene). I et tilfælde (Portugal) skaber 
utilstrækkelig gennemførelse af visse direktiver usikkerhed om, hvilke beføjelser den 
nationale tilsynsmyndighed har. I et andet (Belgien) er der bekymring for, at den 
nationale tilsynsmyndighed mangler beføjelser til at løse tvister om samtrafik. 
14 
2.4.2. Tilladelser 
EU-rammerne 
De fælles rammer for udstedelse af tilladelser til at udbyde teletjenester er fastlagt i 
teletjenestedirektivet og licensdirektivet og i beslutningen om satellitbaseret 
personkommunikation. Teletjenestedirektivet indeholder principperne for begrænsninger 
i antallet af tilladelser samt for procedurer, gebyrer, væsentlige krav og klagesager. 
Licensdirektivet supplerer disse rammer med harmoniserede kriterier for udstedelse af 
generelle tilladelser, eventuelt suppleret af individuelle tilladelser under nøje 
afgrænsede omstændigheder. 
Indikatorer: Betragtes procedurerne for generelle tilladelser som urimeligt tunge? 
Afskrækker gebyrerne for generelle tilladelser nye virksomheder fra at gå ind på 
markedet? 
Der bør kun kræves individuel tilladelse i forbindelse med udbud af offentlig 
taletelefoni eller offentlige net, adgang til knappe ressourcer, eller for at pålægge 
forsyningspligt eller sikre konkurrence. 
Hvis de nationale tilladelsesordninger kræver, at der udstedes individuelle tilladelser, kan 
der knyttes vilkår til tilladelserne, som vedrører væsentlige krav og hensyn til 
almenhedens interesse, men vilkårene skal være begrænset til dem, der er anført i 
direktivet. 
Indikatorer: Anvendes individuelle tilladelser i overdrevent omfang? Stilles der 
yderligere betingelser, der ikke er i overensstemmelser med bilaget til 
licensdirektivet? Stilles der bebyrdende betingelser, der er maskeret som vilkår, der 
er tilladt efter licensdirektivet, f.eks. vedrørende netkonjiguration (antal 
samtrafikpunkter)? Offentliggøres licensvilkårene i en form, der ikke blot er 
tilgængelig, men som også giver fuldstændige oplysninger? 
Forekommer der diskrimination mellem forskellige typer operatører, der ikke kan 
begrundes udfra objektive kriterier? Diskrimineres der mellem operatører indenfor 
samme tilladelsesklasse? Diskrimineres der mod operatører fra andre lande? 
Procedurerne skal offentliggøres i en tilgængelig form, være åbne, ikke-
diskriminerende, gennemskuelige, og der skal være fastsat tidsfrister. 
Indikatorer: Overskrides tidsfristerne i den nationale lovgivning i praksis, og er der 
i givet fald sanktioner/klagemuligheder? Er der "skjulte" forsinkelser i udstedelsen 
af tilladelser (f.eks. som følge af gentagne anmodninger om yderligere 
oplysninger)? Er proceduren for vurdering af ansøgninger åben? 
Operatører, der opfylder de fastsatte, offentliggjorte betingelser, bør have ret til en 
tilladelse. 
15 
Indikatorer: Antallet af udstedte tilladelser og afviste ansøgninger. 
Der kan indføres tiltag til at sikre, at vilkårene for tilladelserne overholdes. 
Antallet af tilladelser må kun begrænses med det formål at sikre en effektiv udnyttelse 
af radiofrekvenserne eller for at stille numre til rådighed i overensstemmelse med EU-
lovgivningen. 
Indikator: Begrænses antallet af tilladelser i praksis af andre årsager end de 
ovennævnte? 
Gebyrer bør kun dække de omkostninger, der er forbundet med administrationen af den 
pågældende tilladelse, og de skal stå i et rimeligt forhold til omfanget af det 
administrative arbejde. Gebyrerne må godt afspejle behovet for at sikre den bedst mulige 
udnyttelse afknappe ressourcer. 
Indikatorer: Afskrækker gebyrerne virksomheder fra at gå ind på markedet? Er det 
opfattelsen, at gebyrerne afspejler de administrative omkostninger ved udstedelse, 
forvaltning, tilsyn og kontrol? 
Tilladelser - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
Lovrammerne for tilladelser ser i det store hele ud til at være på plads overalt i EU. Dog 
varierer graden af gennemførelse fra medlemsstat til medlemsstat, og i visse lande gælder 
der midlertidige ordninger. 
De forskellige nationale lovgivninger synes generelt at fungere godt og bygger ikke i 
overdreven grad på brug af individuelle tilladelser. De tjenester, som medlemsstaterne 
kræver individuel tilladelse til at udbyde, er enten begrænset til en eller ganske få 
tjenester eller til de tjenester, der er nævnt i licensdirektivet. Bekymringer angående 
den praktiske anvendelse af reglerne vedrører især de fastsatte vilkår for tilladelser 
(Belgien, Spanien, Frankrig, Italien), en vis mangel på åbenhed hvad angår vilkårene 
(Irland), gebyrernes størrelse (Tyskland, Frankrig, selv om det bør påpeges, at der er 
mange operatører på markedet, samt Luxembourg og Italien mht. mobiltilladelser), og 
tidsfristerne for udstedelse af tilladelser (Belgien, Grækenland, Frankrig, Italien, 
Luxembourg). I nogle lande (Belgien, Spanien, Italien, Østrig) er der bekymringer over 
langtrukne eller tunge godkendelsesprocedurer. I et land er der bekymring over 
begrænsninger i antallet af tilladelser og udstedelse af tilladelser med begrænsede 
rettigheder (Grækenland), og i et andet (Belgien) er de udstedte tilladelser kun 
foreløbige. 
Nogle lande har for nylig ændret eller suppleret lovrammerne for tilladelser (Spanien, 
Irland) eller er i færd med at gøre det (Luxembourg, Nederlandene), og det er derfor for 
tidligt at vurdere, hvordan de nye ordninger fungerer i praksis. 
En sammenlignende oversigt over tilladelsesgebyrernes størrelse i medlemsstaterne 
findes i bilag 1, del 3. 
16 
2.4.3. Samtrafik/særlige nettilslutninger 
De fælles rammer for samtrafik og særlige nettilslutninger er fastsat i direktiverne om 
teletjenester, samtrafik og taletelefoni. De har til formål at skabe åbne, 
konkurrencebaserede markeder ved at sikre retfærdige, forholdsmæssigt afpassede og 
ikke-diskriminerende vilkår for samtrafik og intcropcrabilitct mellem net og 
tjenesteydelser overalt i EU. 
Direktiverne om teletjenester, mobilkommunikation og fuld liberalisering kræver, at 
restriktionerne på direkte sammenkobling mellem mobilnet, mellem faste net og mellem 
mobilnet og faste net, ophæves, herunder restriktioner for sammenkobling på tværs af 
grænserne. Ifølge direktiverne skal de etablerede selskaber tilbyde samtrafik på ikke-
diskriminerende, forholdsmæssigt afpassede og gennemskuelige vilkår. Desuden 
indeholder direktiverne bestemmelser om omkostningsbaserede takster og 
offentliggørelse af samtrafikvilkår samt krav om, at der indføres passende 
omkostningsberegningssystemer, der kan afgrænse de omkostningselementer, der er 
relevante for fastsættelse af priser på samtrafik. 
Direktiverne om samtrafik og taletelefoni fastslår princippet om, at aftaler om samtrafik 
og særlige nettilslutninger normalt indgås ved kommercielle forhandlinger mellem 
parterne, men pålægger de operatører, som ifølge medlemsstaterne har en stærk position 
på det pågældende marked, en række detaljerede forpligtelser. Disse omfatter bl.a. 
pligten til at imødekomme enhver rimelig anmodning om samtrafik og særlige 
nettilslutninger, overholde princippet om ikke-diskrimination, navnlig mellem egne 
tjenester/datterselskaber og andre parter, stille relevante oplysninger til rådighed for 
andre parter, underrette den nationale tilsynsmyndighed om samtrafikaftaler og 
udelukkende anvende de oplysninger, de modtager fra tredjeparter med henblik på 
samtrafik, til det tilsigtede formål. 
Endvidere fastsætter direktivet, at visse kategorier af operatører har ret og pligt til at 
forhandle sig frem til samtrafikaftaler. Kommissionen har offentliggjort en liste over de 
operatører, som hver enkelt medlemsstat har udpeget i den henseende. 
Indikatorer: Støder nye selskaber på problemer mht. at forhandle og opnå 
samtrafikaftaler, feks. forsinkelser i forhandlingerne og i leveringen af 
samtrafikydelser? Er der kendskab til tilfælde, hvor anmodninger om samtrafik, 
herunder på tværs af grænserne, er blevel afvist uden rimelig grund? 
Hvad angår taksterne for samtrafik og særlige nettilslutninger, stiller EU-rcttcn ikke 
krav om, at der anvendes en bestemt model for omkostningsberegning. Dog peger 
Kommissionen i sin henstilling om samtrafiktakster på modellen for langsigtede 
gennemsnitlige differensomkostninger14 for opkaldsterminering. Henstillingen indeholder 
desuden en liste over "bedste gældende praksis"-takster, der bør anvendes, indtil 
samtrafiktaksterne kan beregnes rigtigt ud fra de langsigtede gennemsnitlige 
14 Long run average incremental cost (LRAIC). 
17 
differensomkostninger. De nationale tilsynsmyndigheder kan kræve taksterne ændret 
med tilbagevirkende kraft, samt kræve regnskabsmæssig dokumentation for 
samtrafiktakster, der fastsættes af operatører, der er forpligtet til at anvende 
omkostningsbaserede takster. Desuden skal der anvendes et passende regnskabssystem og 
opsplitning af regnskaber for at sikre, at disse takstkrav overholdes. 
Indikator: Betragter nye selskaber de samtrajiktakster, som det etablerede selskab 
tilbyder, som en hindring for at gå ind på markedet? 
Operatører, som medlemsstaterne har meddelt har en stærk markedsposition på et givet 
marked, skal offentliggøre et standardtilbud på samtrafik, der skal indeholde en 
beskrivelse af samtrafiktilbuddet, opgjort efter cnkcltkomponcnter alt efter 
markedssituationen (og de hertil tilknyttede betingelser, herunder takster). 
Indikatorer: Er der offentliggjort et standardtilbud på samtrafik, og er det godkendt 
af den nationale tilsynsmyndighed? Tager det hensyn til de nye selskabers særlige 
behov? Er de ydelser, der udbydes, tilstrækkeligt opsplittet? 
—1 
Samtrafik - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
En medlemsstat (Portugal) har endnu ikke fremsendt Kommissionen en liste over 
operatører med en stærk markedsposition. Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig og 
Nederlandene mangler at gøre det for mobiloperatører. 
Fra nye selskaber på markedet lyder det, at forhandlinger om samtrafik varer urimeligt 
længe i en række medlemsstater (Belgien, Tyskland, Frankrig, og Østrig), eller at det 
etablerede selskab afviser at forhandle eller udsætter forhandlingerne, fordi de kræver, at 
den anden part først får en tilladelse (Italien og Luxembourg), eller at forhandlingerne 
trækker ud, fordi der er vanskelige spørgsmål at løse (flaskehalsressourcer i Danmark og 
samtrafik på lokalt niveau i Sverige). Disse problemer giver i visse til Fælde anledning til 
tvivl om, hvorvidt de nationale tilsynsmyndigheder anvender deres beføjelser i 
tilstrækkelig grad. I et land (Luxembourg) har den nationale tilsynsmyndighed kun 
begrænsede beføjelser til at fastsætte tidsfrister for forhandlingerne, og i en anden 
(Tyskland) er beføjelserne ikke tydelige nok. 
Med undtagelse af Danmark, Tyskland, Frankrig, Finland, Sverige og Det Forenede 
Kongerige er antallet af aftaler begrænset, og de eksisterende aftaler er indgået med 
eller mellem mobiloperatører, mens der kun er indgået meget fa aftaler med nye 
selskaber på fastnetmarkedet. 
Der er rapporteret om større tvister om samtrafik i Danmark, Tyskland, Østrig, Sverige 
og Det Forenede Kongerige samt Grækenland. I Tyskland behandler den nationale 
tilsynsmyndighed i øjeblikket spørgsmålet om antallet af samtrafikpunklcr, som det 
etablerede selskab har fastlagt. 
- 18-
Der er offentliggjort standardtilbud på samtrafik i alle medlemsstater undtagen 
Grækenland og Portugal (i Grækenland har det etablerede selskab dog fremlagt et forslag 
for den nationale tilsynsmyndighed). I Tyskland betragtes de fleste vilkår som fortrolige, 
hvilket ikke er i overensstemmelse med målsætningen om, at standardtilbuddet skal 
offentliggøres for at opnå gennemskuelighed på markedet. I Luxembourg er 
standardtilbuddet godkendt af den nationale tilsynsmyndighed, men endnu ikke 
offentliggjort. Nye selskaber i Tyskland, Grækenland, Frankrig, Italien, Luxembourg og 
Østrig mener ikke, at standardtilbuddene er fuldstændige og/eller fyldestgørende, set i 
forhold til markedssituationen. Standardtilbuddene i Italien og Irland er endnu ikke 
godkendt af den nationale tilsynsmyndighed og vil muligvis blive ændret betydeligt. 
Forslagene fra de etablerede selskaber i Grækenland og Østrig vurderes i øjeblikket af de 
nationale tilsynsmyndigheder. 
I Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige følger samtrafiktaksterne på samtlige 
samtrafikniveauer den "bedste gældende praksis" for 1998, som anbefalet af 
Kommissionen. For den mest almindelige samtrafiktype - enkelttransit (storbyniveau) -, 
ligger kun fem medlemsstater over bedste gældende praksis (Belgien, Irland, Italien, 
Luxembourg, Portugal), men i Irland og Italien anvendes i øjeblikket de samtrafiktakster, 
som den etablerede operatør har foreslået, og som endnu ikke er formelt godkendt af den 
nationale tilsynsmyndighed (i Italien vil den nationale tilsynsmyndighed påbyde 
ændringer, så taksterne kommer i overensstemmelse med bedste gældende praksis). Mht. 
samtrafik på lokalt niveau er der for Grækenland, Spanien, Østrig og Finlands 
vedkommende endnu ikke fastsat lokaltakster, og derfor må operatører, der ønsker 
samtrafik i de første tre lande, betale den højere takst for enkelttransit. I Italien, 
Nederlandene og Portugal ligger lokaltaksterne over bedste gældende praksis. Endelig 
hvad angår dobbelttransit (nationalt niveau), ligger en række medlemsstater stadig over 
bedste gældende praksis (Belgien, Spanien, Irland, Italien, Portugal, Finland). 
Kun i Det Forenede Kongerige udleveres der på anmodning en beskrivelse af 
omkostningsregnskabssystemet vedrørende samtrafik, der viser de hovedkategorier, 
omkostningerne grupperes under, samt reglerne for bogføring af omkostninger under 
samtrafik. 
En oversigt over de samtrafikaftaler, der er indgået, og samtrafiktaksterne, 
herunder afvigelserne fra bedste gældende praksis, findes i bilag 1, del 4. 
2.4.4. Forsyningspligt 
Grundlaget for forsyningspligt er principperne om overkommelige priser for brugerne og 
fordeling af omkostninger blandt virksomhederne på markedet i de tilfælde, hvor 
forsyningspligten anses for at være en urimelig byrde for det eller de forsyningspligtige 
selskaber. Forsyningspligtens omfang og de generelle principper er fastsat på EU-plan, 
men det er op til medlemsstaterne at afgøre, hvordan forsyningspligten gennemføres i 
praksis, og hvad der betragtes som overkommelige priser. 
- 19 
Ifølge samtrafikdirektivet og det ændrede taletelefonidirektiv omfatter forsyningspligten 
følgende: Tilslutning til det faste offentlige telefonnet på et fast sted (med mulighed for 
telefax- og datakommunikation) samt adgang til tjenester på det faste offentlige 
telefonnet (dvs. taletelefoni, alarmtjenester, telefonistekspedition), 
nummeroplysningstjenester, offentlig betalingstelefoner og, hvor det er relevant, særlige 
faciliteter for handicappede og brugere med særlige behov. Medlemsstaterne kan ud over 
det gældende harmoniserede sæt af tjenester, pålægge yderligere krav om forsyningspligt. 
Disse må dog ikke finansieres via obligatoriske bidrag fra virksomhederne på markedet. 
Begrebet prismæssig overkommelighed er især relevant i forbindelse med brugere i 
landområder eller omkostningstunge områder og sårbare grupper såsom ældre, 
handicappede og brugere med særlige sociale behov. Det giver medlemsstaterne 
mulighed for at indføre geografisk prisudligning, prislofter eller andre lignende ordninger 
som f.eks. lavforbrugsordninger, indtil konkurrencen på markedet i sig selv medfører en 
effektiv priskontrol (se også pkt. 2.4.5). 
Hvis nettoomkostningerne ved at varetage forsyningspligten udgør en urimelig 
byrde for den forsyningspligtige organisation, kan de ifølge teletjenestedirektivet og 
samtrafikdirektivet deles med andre selskaber på markedet, idet de forsyningspligtige 
operatører skal føre regnskab over omkostningerne (se også pkt. 2.4.5). Der er dog ikke 
noget krav om, at medlemsstaterne skal indføre sådanne finansieringsordninger for 
forsyningspligten. Eventuelle ordninger skal være i overensstemmelse med visse 
grundlæggende politiske EU-målsætninger, og følgende indikatorer er derfor særlig 
relevante: 
Indikatorer: Er ordningerne baseret på principperne om objektivitet, 
gennemskuelighed, proportionalitet og ikke-diskrimination? Og navnlig: Er 
metoden til beregning af nettoomkostninger tilstrækkelig gennemskuelig? 
Holdes de administrative opgaver og dermed forbundne omkostninger på et 
minimum? 
Overholdes princippet om neutral behandling (f.eks. af forskellige selskaber og 
forskellige teknologier eller af integreret overfor opsplittet udbud af tjenester? 
Forsyningspligt - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
Kun et fåtal af medlemsstaterne har på nuværende tidspunkt indført en 
finansieringsordning for forsyningspligten. Frankrig er det eneste land, der har 
iværksat en finansieringsordning, som nye selskaber allerede skal bidrage til. I Italien er 
der oprettet en fond, der vil blive aktiveret i 1999 på grundlag af operatørernes resultater 
for 1998.1 begge lande er der bekymring over den metode, der benyttes ved beregning 
af nettoomkostningerne. 
I to lande med betingede finansieringsordninger er der bekymring over hhv. størrelsen af 
det eventuelle fremtidige bidrag (Irland) og metoden til beregning af 
omkostningerne (Belgien). 
20-
2.4.5. Takster/regnskabssystemer 
ONP-rammedirektivet kræver, at telekommunikationstaksterne i medlemsstaterne baseres 
på objektive kriterier, garanterer ikke-diskrimination og ligebehandling, er gennemskue­
lige og, for så vidt angår operatører med en stærk markedsposition, er omkostnings­
baserede og tilstrækkeligt opsplittet (dvs. de enkelte elementer skal opgøres særskilt). 
Eventuelle afgifter for adgang til netressourcer og -tjenester skal også være i overens­
stemmelse med traktatens konkurrenceregler og bør tage hensyn til, at det er nødvendigt 
at fordele de generelle ressourceomkostninger retfærdigt og sikre et rimeligt afkast af 
investeringerne. 
2.4.5.1. Takster på offentlige telefontjenester/takstudligning 
Ifølge direktivet om fuld liberalisering skal medlemsstaterne hurtigst muligt afvikle alle 
uberettigede begrænsninger for takstudligning, idet der dog kan tages hensyn til særlige 
markedsforhold og nødvendigheden af at sikre overkommelige priser på forsynings­
pligtydelser. 
Eftersom udligning af taksterne kunne gøre nogle telefontjenester dyrere for visse 
grupper af brugere på kort sigt, har medlemsstaterne haft mulighed for at indføre særlige 
bestemmelser for at afbøde virkningerne af udligningen. Hvis udligningen ifølge planen 
imidlertid ikke ville være afsluttet inden den 1. januar 1998, skulle de pågældende 
medlemsstater underrette Kommissionen om den kommende gradvise udligning af de 
resterende takstforskelle. Heri skulle indgå en detaljeret tidsplan for gennemførelsen. 
Selv om det ændrede taletelefonidirektiv kræver, at operatører med en stærk position på 
det relevante marked skal følge princippet om omkostningsbaserede priser, når de 
fastsætter deres takster for brug af det faste offentlige telefonnet og dets tjenester, har de 
nationale tilsynsmyndigheder ret til pålægge takstrestriktioner af forsyningspligthensyn. 
Indikatorer: Er der fastsat særlige takstrestriktioner? Er der truffet passende 
foranstaltninger til at sikre, at priserne på alle tjenester, der er omfattet af 
forsyningspligt, er overkommeligefor alle brugere (f.eks. prislofter, målrettede 
takstordninger osv.) ? Er taksterne på offentlige telefontjenester 
omkostningsbaserede/fuldt udlignede? 
2.4.5.2. Takster på faste kredsløb 
Ifølge det ændrede direktiv om faste kredsløb skal organisationer med en stærk 
markedsposition for så vidt angår for de former for faste kredsløb, der udbydes i et 
bestemt geografisk område, sikre, at taksterne er omkostningsbaserede og 
gennemskuelige. Desuden skal taksterne være uafhængige af brugernes anvendelse de 
faste kredsløb og ikke-diskriminerende. Anvendes der andre takstelementer, skal de være 
gennemskuelige og baseret på objektive kriterier. 
21 
2.4.5.3. Regnskabssystemer/opsplitning af regnskaber 
For at håndhæve principperne i lovgrundlaget skal de nationale tilsynsmyndigheder sikre, 
at operatørerne anvender omkostningsregnskabssystemer, der er gennemskuelige og 
viser, hvilke hovedkategorier omkostningerne grupperes under, samt hvilke regler der 
anvendes for bogføring af omkostninger der anvendes, især med henblik på en retfærdig 
fordeling af fællesomkostninger. 
Kravet om opsplitning af regnskaber stilles navnlig i: 
y Kabel-tv-direktivet. Her er formålet at hindre diskrimination i tilfælde, hvor en 
operatør med eneret til at udbyde offentlige telenet også udbyder kabel-tv-net. 
> Samtrafikdirektivet. Her er formålet at sikre gennemskuelighed i tilfælde, hvor 
operatører har særlige eller eksklusive rettigheder på udbud af tjenester i andre 
sektorer, og hvor operatører med en stærk markedsposition udbyder 
samtrafiktjenester til andre organisationer. 
Indikator: Er der indført et passende regnskabssystem, der sikrer, at 
takstprincipperne overholdes, samt opsplitning af regnskaberne? 
Takstprincipper/regnskabssystemer - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne 
Kun Frankrig har i tide underrettet Kommissionen om, at takstudligningen ikke ville 
være på plads inden den 1. januar 1998. Siden da er det imidlertid konstateret, at 
udligningen heller ikke var på plads inden denne dato i Italien, samt at takstudligning i 
Belgien er operatørens opgave, og at det her ikke er tilladt at opkræve afgifter til dækning 
af underskud på abonnenttilslutningen. Visse medlemsstater har fået forlænget fristen for 
at give dem tid til at foretage de nødvendige strukturelle tilpasninger. Selv om datoen for 
Luxembourgs frist nu er passeret, og fristen nærmer sig hastigt for Spanien, ser 
takstudligningen ikke ud til at være afsluttet i disse lande. Desuden mangler der stadig 
væsentlige udligninger i nogle af de øvrige berørte medlemsstater. 
I nogle medlemsstater forekommer den nuværende takststruktur inden for 
taletelefonitjenester, der udbydes af det etablerede selskab, generelt kunstig, og 
slutbrugertaksterne følger ikke princippet om omkostningsbaserede priser. Inden for 
bestemte markedssegmenter (især lokalopkald), skaber dette en konkurrencehæmmende 
virkning, eftersom potentielle konkurrenter ikke har noget incitament til at gå ind på det 
pågældende marked. 
Mht. taksterne på faste kredsløb vækker det bekymring, at der ikke er nogen 
mæglingsordning i Belgien, og i en række medlemsstater er der tvivl om, hvorvidt 
princippet om ikke-diskrimination overholdes. Desuden lader der til at være tvivl i flere 
medlemsstater (Belgien, Grækenland, Spanien, Italien, Luxembourg, Portugal) om, 
hvorvidt princippet om omkostningsbaserede takster anvendes i praksis. 
-22 
Mht. regnskabssystemer og opsplitning af regnskaber for offentlige tclcnct/-tjcnestcr: 
Selv om lovgrundlaget ser ud til at være på plads, bortset fra nogle lande, hvor der 
mangler sekundær lovgivning, udtrykkes der i adskillige medlemsstater tvivl om, 
hvorvidt der i praksis anvendes et passende omkostningsregnskabssystem. Nogle af de 
lande, hvor fristen er udsat, (Spanien, Grækenland, Irland, Portugal), har ikke et passende 
omkostningsregnskabssystem. I flere af de øvrige medlemsstater har de operatører, der 
har en stærk markedsposition, enten ikke et passende omkostningsregnskabssystem 
(Belgien, Luxembourg), eller det samlede system savner den gennemskuelighed 
(Tyskland, Frankrig, Østrig, Italien, Sverige), der er nødvendig for at sikre, at der ikke 
forekommer krydssubsidiering, og at slutbrugertaksterne og samtrafiktaksterne er 
omkostningsbaserede. I et par lande er det nuværende system tilsyneladende under 
revision (Irland, Luxembourg). 
En sammenlignende oversigt over taksterne i medlemsstaterne findes i bilag 1, del 5. 
2.4.6. Nummerering 
EU-rammerne 
Bestemmelserne om nummerering er nedfældet i samtrafikdirektivet og direktivet om 
fuld liberalisering samt i beslutningerne om hhv. et fælleseuropæisk alarmnummer (112) 
og fælles præfiks for opkald til udlandet (00). 
Medlemsstaterne skal sikre, at der er tilstrækkelige numre og nummergrupper til 
rådighed for alle offentlige teletjenester. 
Indikator: Lider operatører, navnlig mobiloperatører, under mangel på numre? 
Nummereringsplanerne skal administreres af de nationale tilsynsmyndigheder for at 
sikre en retfærdig tildeling. Nummertildelingen skal foregå på en objektiv, 
gennemskuelig, retfærdig, hurtig og ikke-diskriminerende måde. Operatører, der får 
tildelt nummergrupper, må ikke diskriminere ubegrundet i forbindelse med de numre, der 
giver adgang til andre operatørers tjenester. 
Indikator: Administreres nummereringsplanen af en instans, der er uafhængig af 
teleselskaberne? Foretages tildelingen af numre, herunder særnumre (f.eks. ring 
gratis-numre) af det etablerede selskab eller af andre selskaber? 
De vigtigste elementer i de nationale nummcreringsplancr skal offentliggøres i en 
lettilgængelig form. 
-23 
Indikator: Er nummereringsplanerne endnu ikke offentliggjort eller kun delvist 
offentliggjort? 
De nationale tilsynsmyndigheder skal sikre, at der er frit operatørvalg for det enkelte 
opkald inden januar 199815 og tilskynde til, at der hurtigst muligt, og senest den 1. januar 
2000, indføres nummerportabilitet. I de lande, hvor fristen for fuld liberalisering er 
udsat, skal denne facilitet indføres hurtigst muligt efter skæringsdatoen for liberalisering, 
dog højst to år senere. 
Inden 1. januar 2000 skal de nationale tilsynsmyndigheder også sikre, at fastnetoperatører 
med en stærk markedsposition giver deres abonnenter mulighed for at benytte andre 
udbyderes tjenester via fast operatørvalg med mulighed for ved det enkelte opkald at 
fravælge en forhåndsindstillingen. 
Ifølge beslutningen om et fælleseuropæisk alarmnummer skal nummeret "112" 
indføres og fungere parallelt med eventuelle andre eksisterende alarmnumre. 
Beslutningen vedrører alle offentlige telefonnet og suppleres af bestemmelser i det 
ændrede taletelefonidirektiv, der forpligter medlemsstaterne til at sikre, at alle brugere 
gratis kan få forbindelse til alarmtjenester via nummeret "112" og eventuelle andre 
numre, der måtte være i brug på nationalt plan. Medlemsstaterne skal desuden sikre, at 
der kan foretages gratis alarmopkald fra offentlige betalingstelefoner ved hjælp af 112-
nummeret, dvs. uden brug af mønter eller kort. 
Indikatorer: Er det fælleseuropæiske alarmnummer indført på alle net, herunder 
mobilnet? Er telefonisterne i stand til at ekspedere opkald på andre sprog end det, 
der tales i det land eller den region eller provins, hvor opkaldet foretages? Er 
eksistensen af nummeret bekendtgjort, feks. i telefonbøger og telefonbokse? Er der 
særlige faciliteter for handicappede, der vil benytte alarmnummeret? 
I vurderingen af, hvor godt alarmnummeret virker i praksis, må der også tages hensyn til, 
i hvor høj grad de tjenester, der tager sig af nødsituationer, er i stand til at reagere på 
opkaldene. Dette afhænger af de organisatoriske rammer og den driftsmæssige praksis på 
nationalt, regionalt og lokalt plan, og behandles ikke i nærværende rapport16. 
Ifølge beslutningen om et fælles præfiks for opkald til udlandet skal præfikset "00" 
anvendes overalt i EU. Hvis medlemsstaterne indfører eller opretholder særordninger for 
opkald mellem to naboområder i hver sin medlemsstat, skal abonnenterne underrettes 
herom. 
15 Se Rådets resolution af 22. september 1997 om videreudvikling af en nummereringspolitik for 
teletjenester i Det Europæiske Fællesskab. 
16 Der henvises i denne forbindelse til det arbejde, der er udført af det permanente net af nationale 
korrespondenter vedrørende civilbeskyttelse, som er etableret i henhold til en resolution vedtaget af 
Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 31. oktober 1994 
om styrkelse af EF-samarbejdet inden for civilbeskyttelse, HIT ('313 af 10. november 1994, s. 1. 
-24 
Indikatorer: Er præfikset "00" indført i praksis, og underrettes abonnenterne om 
særordninger? 
Nummerering - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
Der meldes ikke om mangel på numre i nogen af medlemsstaterne. Imidlertid 
udtrykkes der en vis bekymring angående diskriminerende behandling (Belgien og 
Luxembourg). 
Nummereringsplanen og/eller tildelingen af numre administreres af det etablerede 
selskab i Grækenland. Nummereringsplanerne er offentliggjort i de fleste medlemsstater 
(Belgien, Danmark, Spanien, Frankrig, Irland, Italien, Nederlandene, Østrig, Finland, 
Sverige og Det Forenede Kongerige); en ny nummereringsplan vil blive offentliggjort i 
Luxembourg inden årets udgang og i Italien inden udgangen af 1999.1 Nederlandene 
meldes om forsinkelser i tildelingen af numre, forårsaget af det etablerede selskab. 
Fuld nummerportabilitet mellem operatører inden for et givet nummcrområdc er 
foreløbig indført i én medlemsstat (Finland). I tre medlemsstater (Tyskland, Frankrig og 
Det Forenede Kongerige) er der allerede delvis nummerportabilitet. I Sverige betragtes 
den manglende nummerportabilitet som en af de største hindringer for nye operatører. De 
forskellige tidsplaner for mobil- og fastnettelefoni i Italien kunne godt opfattes som 
diskriminerende. I Frankrig er der bekymring over samtrafikgebyrerne for nummer­
portabilitet. 
Der er indført frit operatørvalg ved det enkelte opkald for langdistance- og/eller 
udlandsopkald i alle medlemsstater undtagen Grækenland, Irland, Luxembourg og 
Portugal. Kun i Finland er der delvist indført fast operatørvalg. I nogle medlemsstater 
(Danmark, Sverige og Det Forenede Kongerige) betragtes det som en hindring for nye 
selskaber, at der ikke er mulighed for fast operatørvalg. 
Alarmnummeret 112 er indført i alle lande bortset fra Grækenland, i Spanien dog kun 
delvist. I seks af medlemsstaterne kan alarmopkald kun foretages på ét sprog (Tyskland, 
Frankrig, Irland, Østrig, Portugal og Det Forenede Kongerige). Alle medlemsstater 
undtagen to (Frankrig og Østrig) har ført særlige oplysningskampagner om nummeret. I 
otte medlemsstater (Danmark, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Finland, 
Sverige og Det Forenede Kongerige) er der særlige faciliteter for handicappede. 
Præfikset 00 for opkald til udlandet ser ud til at være indført i samtlige medlemsstater 
undtagen Sverige (pga. en klage til lensretten). 
En oversigt over, hvor der er indført frit operatørvalg og nummerportabilitet, 
findes i bilag 1, del 4.2. 
25 
2.4.7. Frekvenser 
EU-rammerne 
EU-rammerne består på den ene side af regler for afsættelse af frekvensbånd til GSM 
(celleopbygget, landbaseret digital mobilkommunikation), ERMES (landbaseret offentlig 
personsøgning) og DECT (digital trådløs telekommunikation) og på den anden side af 
rammer for allokering og tildeling af frekvenser til operatører i overensstemmelse med 
direktiverne om teletjenester, satellittjenester, mobilkommunikation, ONP-rammer og 
tilladelser samt beslutningen om satellitbaseret personkommunikation. 
Formålet med direktiverne er at sikre en koordineret indførelse af tjenester i 
harmoniserede frekvensbånd for at skabe et stort, indre marked for landbaseret 
mobilkommunikation og satellitbaserede personkommunikationstjenester. Hvad angår de 
fastlagte frekvensbånd, har nedfældningen af CEPT's allokeringer i EU-lovgivningen 
skabt øget retssikkerhed i EU. Direktiverne om afsættelse af frekvensbånd sætter en klar 
frist for allokering af "kernebånd" til GSM, ERMES og DECT og kræver mht. til 
GSM og ERMES, at medlemsstaterne udarbejder planer for ibrugtagning af 
"udvidelsesbånd" på grundlag af efterspørgslen på markedet. Desuden kræver direktivet 
om mobilkommunikation, at allokeringsordningerne, herunder planerne for udvidelse af 
frekvensbåndene, offentliggøres årligt eller stilles til rådighed på anmodning, samt tages 
op til fornyet vurdering med jævne mellemrum. 
Indikatorer: Er alle de pågældende frekvenser allokeret? Er der udarbejdet planer i 
lyset af efterspørgslen på markedet? Overholdes principperne om fuld objektivitet, 
gennemskuelighed og ikke-diskrimination i forbindelse med tildelingen af 
frekvenser? 
Mht. tildeling af frekvenser til operatører fastslår direktivet om mobilkommunikation, at 
der, for så vidt som der findes disponible frekvenser, skal udstedes tilladelser på grundlag 
af åbne, ikke-diskriminerende og gennemskuelige procedurer. Endvidere må antallet af 
tilladelser, der kræver tildeling af frekvenser, kun begrænses ud fra hensynet til 
væsentlige krav og kun, når dette har relation til mangelen på disponibelt 
frekvensspektrum, og hvor det er begrundet ud fra proportionalitetsprincippet. 
Indikatorer: Udstedes der tilladelser i alle de tilfælde, hvor der er frekvenser til 
rådighed? Er procedurerne for tildeling af frekvenser gennemskuelige, ikke-
diskriminerende og effektive? Sikres det, at frekvensspektret udnyttes effektivt? 
Frekvenser - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
I Tyskland, Spanien, Frankrig, Irland og Portugal meldes der ikke om mangel på 
frekvenser, men i nogle medlemsstater er frekvensbåndene til mobilkommunikation 
allerede fuldt besat (Det Forenede Kongerige) eller forventes besat i nær fremtid 
(Danmark, Irland, Østrig, Finland, Sverige). Frekvenspolitikken i Italien er ikke 
tilstrækkelig effektiv, set i lyset af de knappe ressourcer og den hastigt stigende 
efterspørgsel på mobilkommunikation. 
-26 
Alle medlemsstater undtagen Luxembourg har afsat og allokeret de nødvendige 
båndbredder til GSM, ERMES og DECT i overensstemmelse med direktiverne. I nogle 
medlemsstater er der ikke tilstrækkelig gennemskuelighed (Belgien, Grækenland, 
Italien, Nederlandene). I visse tilfælde forekommer tidsfristen for afvikling af de analoge 
systemer for lang, set i forhold til efterspørgslen på markedet (Danmark, Italien, Sverige). 
Der er udarbejdet frekvensplaner for den fremtidige anvendelse af udvidelsesbåndene i 
de fleste medlemsstater (Belgien, Danmark, Spanien, Frankrig, Italien, Østrig, Finland, 
Sverige og Det Forenede Kongerige). 
Alle medlemsstater har udstedt mindst to tilladelser til GSM 900 og en tilladelse til 
DCS-1800.1 nogle medlemsstater er der dog endnu ingen DCS-1800-operatører på 
markedet (Belgien, Italien, Spanien, Portugal). I visse medlemsstater udbydes der endnu 
ikke ERMES-tjenester (Belgien, Tyskland, Spanien, Irland, Luxembourg, Østrig og 
Portugal), og i de fleste lande er der endnu ikke ansøgt om eller udstedt tilladelser til 
DECT (Belgien, Danmark, Spanien, Irland, Luxembourg, Østrig, Portugal). I 
Nederlandene og Det Forenede Kongerige kræves der ikke individuel tilladelse til at 
udbyde DECT. 
Der er udtrykt bekymring over procedurerne, navnlig angående manglende 
procedureregler (Tyskland, Grækenland, Luxembourg), opsplitning af beføjelserne 
vedrørende allokering af frekvenser (Frankrig og Østrig) og forsinkelser i 
frekvensallokeringen (Grækenland mht. satellittjenester og mobilkommunikation, Italien 
mht. DCS-1800, Spanien mht. satellitbaserede personkommunikationstjenester). 
2.4.8. Adgangsret 
Ifølge teletjenestedirektivet må medlemsstaterne ikke diskriminere mellem udbydere af 
offentlige telenet mht. adgangsret. Hvis det ikke er muligt at indrømme yderligere 
adgangsrettigheder, skal medlemsstaterne sikre adgang til eksisterende faciliteter på 
rimelige vilkår. 
Af hensyn til miljøet, for at beskytte privat ejendom og i betragtning af knapheden på 
passende placeringsmuligheder for f.eks. antenner og master kræver samtrafikdirektivet, 
at de nationale tilsynsmyndigheder tilskynder til fælles brug af faciliteter, navnlig hvis 
væsentlige krav hindrer andre organisationer i at fa adgang til realistiske alternativer. 
Spørgsmålet bør normalt løses gennem handelsaftaler og tekniske aftaler, men den 
nationale tilsynsmyndighed kan gribe ind i tvister og cvt. påbyde ordninger om fælles 
brug af faciliteter. 
-27 
Indikatorer: Er der praktiske problemer mht. adgangsret/samplacering/fælles brug 
af faciliteter? Er der problemer med de lokale myndigheder (især hvor disse har 
interesser i udbud af teletjenester, feks. via kabel-tv-net) og med ejere af privat 
ejendom? Er der problemer med ilandføring af søkabler og umistelige 
brugsrettigheder? 
Adgangsret - den praktiske anvendelse i medlemsstaterne - oversigt 
Udbydere af offentlige telenet indrømmes adgangsret til offentlig ejendom i alle 
medlemsstater, undtagen Nederlandene, hvor kun det etablerede selskab og to andre 
landsdækkende operatører har adgangsret overalt i landet. 
Imidlertid støder nye virksomheder på praktiske problemer i forbindelse med 
adgangen til offentligt ejendom. I tre lande behandles nye selskaber ikke på lige fod 
med det etablerede teleselskab og offentlige værker (Irland, Spanien) eller med andre 
operatører med adgangsret (Nederlandene). I Luxembourg er procedurerne for 
indrømmelse af adgangsret tunge og langtrukne. I fem lande (Belgien, Spanien, 
Tyskland, Frankrig, Italien) skaber de lokale myndigheders procedurer hindringer for 
adgangen til markedet. I fire lande (Danmark, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige) 
melder de nye virksomheder ikke om problemer. I tre lande meldes der om problemer i 
forbindelse med retten til adgang til privat ejendom, der hænger sammen med de 
særlige eksproprieringsbeføjelser, som det etablerede selskab har laet tildelt (Irland) og 
med praktiske problemer med grundejere og godsejere (Østrig, Det Forenede Kongerige). 
I fem lande (Tyskland, Luxembourg, Nederlandene, Finland, Sverige) er de nye 
virksomheder ikke stødt på problemer i forbindelse med adgang til privat ejendom. En 
række lande (Belgien, Danmark, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien og Portugal) har 
ikke indsendt oplysninger om dette aspekt.De største problem i forbindelse med fælles 
brug af faciliteter er, at det etablerede selskab er tilbageholdende med at indrømme 
denne ret (Tyskland, Irland), eller kræver, at der skal være eksisterende trafik (Danmark). 
Kun i fire lande (Grækenland, Nederlandene, Finland, Sverige) er de nye selskaber ikke 
stødt på problemer. En række lande (Belgien, Spanien, Frankrig, Italien, Luxembourg, 
Portugal, Det Forenede Kongerige) har ikke indsendt oplysninger om dette aspekt. 
Mht. adgang til søkabler er der bekymringer i en række lande. De største problemer 
vedrører manglende rammer for indrømmelse af adgangsret (Italien) eller manglende 
gennemskuelighed i rammerne (Danmark, Det Forenede Kongerige), tilbageholdenhed 
med at indrømme adgang (Tyskland), store forsinkelser i procedurerne og urimeligt høje 
kompensationer til grundejerne (Det Forenede Kongerige). Der meldes dog ikke om 
problemer i Frankrig, Nederlandene, Finland og Sverige. Belgien, Grækenland, Spanien 
og Portugal har ikke indsendt oplysninger om dette aspekt. 
2.4.9. Konkurrence på abonnentnetniveau 
Skønt der allerede er begyndende konkurrence inden for taletelefonitjenster på fastnettet, 
har de nye selskaber, både infrastruktur- og tjenesteudbydere, i mange tilfælde undladt at 
gå ind på markedet for abonnentnet for privatkunder. Selv om der ikke er nogen 
lovhindringer, lader det til, at der ikke uden videre opstår konkurrence og dermed flere 
-28 
valgmuligheder for privatkunder og SMV'er. Imidlertid ser markedet for abonnentnet for 
erhvervskunder ud til at være mere konkurrencepræget. Dette skyldes en række faktorer, 
der påvirker konkurrenceudviklingen inden for abonnentnet, især for privatkunder og 
SMV'er. 
Mht. alternative abonnentnet har Kommissionen navnlig taget initiativer på kabel-tv-
området. Teletjenstedirektivet, ændret ved kabel-tv-direktivet, der i øjeblikket er under 
revision17, kræver, at det skal være tilladt at anvende kabel-tv-net til udbud af 
teletjenester. Udstedelsen af tilladelser til alternative abonnentnet, herunder trådløse, skal 
være i overensstemmelse med licensdirektivet. I forbindelse med opbygning af 
alternative faste abonnentnet er procedurerne for indrømmelse af adgangsret og 
prissætningen herpå afgørende. 
Adskillige medlemsstater har specifikt indført bestemmelser om særskilt udbud af 
abonnentnet. Formålet er at give nye selskaber mulighed for at anvende det eksisterende 
abonnentnet, idet det antages, at de senere vil være interesserede i at opbygge deres egne 
net, når deres kundegrundlag er stort nok, taget i betragtning at opbygningen af et net er 
kapitalkrævende og risikofyldt, især hvis der er usikkerhed mht. det potentielle 
kundegrundlag. 
Indførelsen af xDSL,8-løsninger vil muligvis få et skub fremad af de nye selskaber, hvis 
abonnentnettet udbydes for sig. Imidlertid har en undersøgelse for nylig advaret om 
risikoen for interferens mellem visse xDSL-systemer og ISDN-baserede net, og der rådes 
til, at spørgsmålet undersøges nærmere. 
Indikatorer: Er der konkurrence på abonnentnetniveau ? 
Er der alternative abonnentnet? Anvendes f.eks. kabel-tv-net til udbud af 
teletjenesteydelser ? Hvis ikke, hvad er årsagen? Er der udstedt tilladelser til 
trådløse abonnentnet? 
Stiller medlemsstaterne krav om særskilt udbud af abonnentnet? Er der problemer i 
praksis? 
En oversigt over foranstaltningerne i medlemsstaterne findes i bilag 5. 
17 Kommissionens meddelelse om en konkurrenceretlig vurdering af at lade en enkelt operatør udbyde 
både tele- og kabel-tv-net og ophævelse af restriktionerne for udbud af kabcl-tv-kapacitet via telenet 
(EFT C 71 af 7. marts, 1998, s. 4) 
lx xDSL er en generisk forkortelse for en række digitale ubonncntlinjcsystcmer (Digital Subscriber Line 
DSL) med mulighed for højhastighedsforbindelse via de eksisterende kohbertelefonkabler i 
abonnentnettet. 
29-
3. KOMMISSIONENS INDSATS FREMOVER 
Kommissionen vil fortsat overvåge, hvordan de nationale foranstaltninger til 
gennemførelse af lovpakken for telesektoren anvendes i praksis, og forelægge endnu en 
rapport for Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og 
Regionsudvalget i 1999. 
Kommissionen vil endvidere indlede overtrædelsesprocedurer, hvor det er nødvendigt i 
lyset af oplysningerne i denne rapport samt andre forhold, der kommer til 
Kommissionens kendskab. 
30 
ISSN 0254-1459 
KOM(98) 594 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 06 15 08 16 
Katalognummer : CB-CO-98-709-DA-C 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg