Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Rådets direktiv til sikring af, at arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der flytter inden for Den Europæiske Union, kan bevare deres supplerende pensionsrettigheder« () (98/C 157/07)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 15. januar 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 235 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål, som udpegede Francis Whitworth til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 12. februar 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 353. plenarforsamling af 25. og 26. marts 1998, mødet den 25. marts 1998, med 98 stemmer for, 4 imod og 5 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Lige fra Det Europæiske Fællesskabs første tid har Kommissionen i overensstemmelse med traktatens artikel 51 bestræbt sig på at forelægge forslag til foranstaltninger vedrørende social tryghed med henblik på at sikre arbejdstagernes fri bevægelighed og herunder navnlig at sørge for, at personer, der tager arbejde i en anden medlemsstat, ikke mister sociale sikringsydelser.

1.2. Forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, havde bl.a. til formål at fjerne de hindringer, som lovbestemte pensionsordninger kan volde for den grænseoverskridende mobilitet. Forordningen, der er temmelig kompliceret, er blevet ændret mange gange, men på netop dette punkt har den virket efter hensigten.

1.3. For så vidt angår de erhvervstilknyttede pensionsordninger har forsøget på at nå det samme mål vist sig langt vanskeligere. Det skyldes utvivlsomt, at disse ordninger og de love og bestemmelser, der gælder for dem, er yderst forskellige fra medlemsstat til medlemsstat. Ikke desto mindre er det en væsentlig forudsætning for gennemførelsen af det fælles arbejdsmarked, at dette problem løses, og det er derfor i rette tid - for ikke at sige på høje tid - at Kommissionen forelægger sit forslag.

1.4. I 1991 offentliggjorde Kommissionen en meddelelse om »Supplerende sociale sikringsordninger: De erhvervstilknyttede pensionsordningers rolle i arbejdstagernes sociale tryghed og deres implikationer for den frie bevægelighed« (). I sin udtalelse herom beskæftigede ØSU sig bl.a. med muligheden for at koordinere de erhvervstilknyttede pensionsordninger, med erhvervelse og nydelse af rettigheder og med overførselsmuligheder inden for Fællesskabet, og det opfordrede Kommissionen til at tage initiativer på disse områder ().

2. Kommissionens forslag

2.1. Direktivforslagets erklærede formål er at sikre tilstrækkelig beskyttelse af de rettigheder, som medlemmer af en supplerende pensionsordning, der flytter fra en medlemsstat til en anden, har erhvervet eller erhverver.

2.2. Målet søges nået ved hjælp af følgende bestemmelser:

Artikel 4: Bevarelse af erhvervede pensionsrettigheder: Medlemmer, der ophører med at betale bidrag til en erhvervstilknyttet pensionsordning, fordi de opgiver deres job og tager arbejde i en anden medlemsstat, bevarer deres allerede erhvervede rettigheder under denne ordning.

Artikel 5: Garanti for udbetaling i anden medlemsstat: Der skal ske fuld udbetaling af ydelser til medlemmer, der bor i en anden medlemsstat.

Artikel 6: Udstationerede arbejdstagere: Medlemmer, som af deres arbejdsgiver midlertidigt udstationeres for at arbejde i en anden medlemsstat, kan fortsætte med at betale bidrag til ordningen i hjemlandet på samme vilkår, som gælder for lovbestemte pensionsordninger i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 (dvs. i et år, med mulighed for forlængelse til to år).

Artikel 7: Skattemæssig behandling: Værtsstaten skal behandle sådanne bidrag på samme måde som bidrag til dens egne ordninger.

Artikel 8: Information: Medlemmerne skal sikres fyldestgørende information om deres rettigheder og valgmuligheder, når de flytter udenlands.

3. Generelle bemærkninger

3.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg hilser direktivforslaget velkommen som et begrænset første skridt hen imod helt fri bevægelighed for så vidt angår supplerende pensioner. Det erkender, at sagen er kompliceret, fordi der er så stor forskel på de pensionsordninger, der findes i de 15 medlemsstater, og på de love, bestemmelser og skatteregler, der gælder for dem. ØSU erkender, at en række af direktivets bestemmelser allerede finder anvendelse i visse medlemsstater, men ikke i alle.

3.2. Bevarelse af erhvervede pensionsrettigheder, som direktivforslagets artikel 4 stiller krav om, er et eksempel herpå. Men at personer, der flytter til en anden medlemsstat, ikke bør stilles hverken ringere eller bedre end personer, der forbliver i den samme medlemsstat, er et rigtigt princip, som bør knæsættes i EU-lovgivningen.

3.3. Også udbetaling af ydelser i en anden medlemsstat er allerede normen. Forordning (EØF) nr. 1408/71 kræver det for lovbestemte ydelsers vedkommende, og det er rimeligt, at artikel 1 indfører samme princip for supplerende ydelser.

3.4. ØSU finder, at bestemmelsen i artikel 6 om, at midlertidigt udstationerede arbejdstagere og/eller deres arbejdsgivere kan fortsætte med at betale bidrag til ordningen i deres hjemland, er det mest værdifulde element i direktivforslaget. Det er en stor fordel for ansatte i multinationale selskaber, som i løbet af deres karriere kan komme ud for en hel række af sådanne udstationeringer, og det vil gøre det væsentligt lettere for deres arbejdsgivere at sikre dem en erhvervstilknyttet pension, idet de kan undgå ekstra udgifter og komplicerede administrative ordninger.

3.4.1. Imidlertid finder ØSU, at den periode på et år, der gælder ifølge forordning (EØF) nr. 1408/71, er alt for kort, og at bestemmelsen bør omfatte hele udstationeringsperioden. ØSU noterer sig, at det i henstilling nr. 16 af 12. december 1984 anbefales, at perioden på et år med arbejdsgiverens samtykke udvides til hele udstationeringsperioden, når ansatte i en virksomhed flyttes udenlands på grund af særlige kundskaber eller færdigheder eller for at løse en særlig opgave. ØSU finder, at denne henstilling bør følges både i forordning (EØF) nr. 1408/71 og i det foreliggende direktivforslag.

3.4.2. Artikel 6, stk. 2 indebærer en lettelse for arbejdstagere, der er udstationeret i visse medlemsstater (og for deres arbejdsgivere), idet de fritages for lovmæssige krav om at betale bidrag til en supplerende ordning i værtsstaten, hvis de fortsætter med at betale bidrag i hjemlandet.

3.4.3. Det bør bemærkes, at udtrykket »udstationeret arbejdstager« i artikel 3 g) under henvisning til afsnit II i forordning (EØF) nr. 1408/71 defineres som »En arbejdstager, der på en medlemsstats område er beskæftiget af en virksomhed, til hvilken han normalt er knyttet, og som af denne virksomhed udsendes til en anden medlemsstats område for dér at udføre et arbejde for denne virksomheds regning ...«. Udtrykket omfatter således ikke personer, som af deres arbejdsgiver sendes til en anden medlemsstat for der at udføre arbejde for en anden virksomhed. ØSU finder ikke, at der bør skelnes mellem disse to kategorier.

3.5. Artikel 7 følger logisk af artikel 6. Den er særdeles vigtig som et første forsøg på at trænge gennem junglen af medlemsstaternes indbyrdes afvigende skatteregler om bidrag til og ydelser fra supplerende pensionsordninger. Men der vil stadig findes skævheder; f.eks. vil en arbejdstager fra UK, der udstationeres i Tyskland, i visse tilfælde ikke kunne opnå skattefradrag for sine bidrag, hvad han ville kunne hjemme, og når han vender tilbage til UK, er de ydelser, han modtager på grundlag af sit arbejde i Tyskland, skattepligtige, hvad de ikke ville være, hvis han var medlem af en tysk ordning. Modsat kan en udstationering fra Tyskland til UK resultere i skattefradragsberettigede arbejdstagerbidrag og skattefrie ydelser. Kommissionen bør opfordre medlemsstaterne til at gøre et fleksibelt forsøg på i fællesskab at finde løsninger, der kan afhjælpe sådanne skævheder.

3.5.1. Det noteres, at bestemmelserne i artikel 7 kun gælder medlemmer af supplerende pensionsordninger som defineret i artikel 3, litra b) og ikke enkeltpersoner, der har foretaget egne pensionshensættelser som led i en privat pensionsordning. Meget taler for, at sådanne ordninger bør betragtes som supplerende pensionsordninger, særlig i de medlemsstater, hvor arbejdsgiverne bidrager til dem på frivillig eller overenskomstmæssig basis.

3.6. ØSU lægger stor vægt på kravet i artikel 8 om at informere medlemmer af supplerende pensionsordninger, der flytter til en anden medlemsstat. Det finder, at både arbejdsgiveren og pensionsordningens ledelse bør forpligtes til at forsyne et sådant medlem med al nødvendig information om de eksisterende muligheder og om konsekvenserne af de forskellige valg.

3.7. Som allerede bemærket fører direktivforslaget til, at udstationerede og udlånte arbejdstagere behandles forskelligt (artikel 6), og at medlemmer af erhvervstilknyttede ordninger skattemæssigt stilles anderledes end folk med private ordninger (artikel 7). Der bør snarest muligt træffes foranstaltninger til at fjerne disse forskelle.

4. Særlige bemærkninger

4.1. Anden betragtning

Man bør være opmærksom på, at de erhvervstilknyttede pensionsordninger (der er genstand for det her behandlede direktivforslag) er noget ganske andet end de supplerende socialsikringsordninger, der findes i nogle medlemsstater; de hører således slet ikke til socialsikringsordningerne i disse lande. En erhvervstilknyttet pensionsordning er af overenskomstmæssig art og udgør en del af arbejdstagerens ansættelseskontrakt. Det ville være hensigtsmæssigt, om de erhvervstilknyttede pensionsordningers rolle blev skitseret i en ekstra betragtning.

4.2. Artikel 3, litra a)

Det bemærkes, at tilføjelsen af ordet »erstatter« er nødvendig for at dække situationen i de medlemsstater, hvor det er muligt at stå uden for de lovbestemte ordninger.

4.3. Artikel 3, litra b)

I første linje i den engelske udgave ændres »and« til »or«, da »occupational pension schemes« og »collective arrangements serving the same aim« er alternativer.

4.4. Artikel 3, litra h)

Definitionen af »oprindelsesmedlemsstat« er ikke dækkende, hvor der er tale om to eller flere udstationeringer efter hinanden. I sådanne tilfælde bør man ved »oprindelsesmedlemsstat« forstå den medlemsstat, hvor arbejdstageren var beskæftiget umiddelbart inden den første udstationering.

4.5. Artikel 4

Det bemærkes, at udtrykket »har garanti for, at de kan bevare deres erhvervede rettigheder uindskrænket« bl.a. indebærer et krav om indeksering af ydelserne i forbindelse med eventuelle ordninger med definerede ydelser, som det fremgår af punkt 3.1 i Kommissionens konsekvensanalyse.

5. Yderligere henstillinger

5.1. Som nævnt ovenfor under punkt 3.1 betragter ØSU direktivforslaget som et begrænset første skridt hen imod fuldstændig fri bevægelighed for så vidt angår supplerende pensioner. Under punkt 1.4 er det allerede nævnt, at ØSU i sin udtalelse fra 1992 om de erhvervstilknyttede pensionsordningers rolle i arbejdstagernes sociale tryghed og deres implikationer for den frie bevægelighed påpegede en række punkter, hvor der burde tages initiativer.

5.2. I sin udtalelse af 11. december 1997 () om Kommissionens grønbog om supplerende pensioner i det indre marked fremsætter ØSU en række henstillinger vedrørende nogle problemer, som Kommissionen har konstateret, men ikke behandler i nærværende direktivforslag. Deriblandt:

- betingelserne for at erhverve rettigheder - særlig den lange periode, som er nødvendig i nogle medlemsstater;

- problemer med at overføre velerhvervede pensionsrettigheder fra en medlemsstat til en anden;

- skattemæssige problemer ved erhvervelse af pensionsrettigheder i mere end en medlemsstat; situationen for arbejdstagere, der er midlertidigt ansat i en anden medlemsstat uden at være udstationeret.

5.3. Den nævnte udtalelse indeholder også en række specifikke henstillinger vedrørende beskatningens betydning for supplerende pensioner.

5.4. ØSU gentager bemærkningerne og henstillingerne i udtalelsen fra december 1997. I tilgift hertil er der yderligere en række aspekter ved de erhvervstilknyttede pensionsordninger, som det ville være nyttigt at få taget op til behandling, f.eks. bestyrelsesmedlemskab, regler for formueforvaltning og beregning af overførselsværdier. ØSU opfordrer Kommissionen til at udforme og foreslå foranstaltninger på disse områder for i sidste instans - hvor ordningernes art tillader det - at nå frem til en situation, hvor erhvervstilknyttede og private pensionsordninger frit kan tages med over grænserne, hvilket ØSU betragter som et væsentligt element i den frie bevægelighed for personer i EU. Det henviser til forslaget i den nævnte udtalelses punkt 5.5 om, hvordan dette kan gribes an, og finder, at det bør ske inden for en nærmere fastsat frist.

5.5. ØSU minder om, at det i udtalelsen fra 1992 nævnte muligheden for at udforme en standardiseret europæisk erhvervstilknyttet pensionsordning (evt. som tillæg til statutten for Det Europæiske Selskab, når den er vedtaget) og foreslog, at man så nøjere på transnationale ordninger for bestemte erhverv. ØSU gentager disse forslag, ved hvis hjælp man muligvis kan gøre fremskridt uden af den grund at søge at harmonisere medlemsstaternes eksisterende love, bestemmelser, praksis og skatteregler på pensionsområdet ().

5.6. Alternativt kunne man give en erhvervstilknyttet pensionsordning, der er etableret i henhold til love og bestemmelser i en given medlemsstat, mulighed for at oprette en række grupper, som arbejdstagere, der arbejder i andre medlemsstater, kan være medlemmer af med skattemæssige konsekvenser til følge. En sådan ordning, herunder dens tilsyn, solvenskrav og investeringsregler, skulle følge love, bestemmelser og praksis i hjemstaten, mens skattereglerne vedrørende bidrag og ydelser for medlemmer, der arbejder i udlandet, skulle stemme overens med værtsmedlemsstatens.

5.7. Det ville åbne mulighed for et frit marked for supplerende pensionsordninger - som det allerede findes vedrørende livsforsikringer - som ikke ville krænke medlemsstaternes autonomi med hensyn til beskatning, socialsikringsordninger og lovgivning vedrørende pensionsfonde.

6. Konklusioner

6.1. ØSU hilser direktivforslaget velkommen som et begrænset første skridt i retning af at anvende princippet om personers frie bevægelighed i forbindelse med supplerende pensionsrettigheder. Det finder, at direktivforslaget bør ændres, så den etårige tidsgrænse for udstationerede arbejdstagere udvides (jf. pkt. 3.4.1), de i punkt 3.7 omtalte skævheder fjernes og de særlige bemærkninger i punkt 4 tages til følge.

6.2. Det erkender, at de store forskelle mellem pensionsordningerne i de forskellige medlemsstater og mellem de love, bestemmelser og skatteregler, der gælder for dem, gør det meget vanskeligt at opnå fremskridt på området.

6.3. Men det opfordrer Kommissionen til at fortsætte sit arbejde på området, herunder navnlig til at tage fat på de problemer, ØSU opregnede i udtalelsen fra december 1997 om Kommissionens grønbog, og at overveje henstillingerne i nærværende udtalelses punkt 5.

Bruxelles, den 25. marts 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 5 af 9.1.1998 s. 4.

() SEK(91) 1332 endelig udg.

() EFT C 223 af 31.8.1992, s. 13.

() EFT C 73 af 9.3.1998, s. 109.

() Om Det Europæiske Selskab afgav ØSU en udtalelse i december 1997, og endnu en udtalelse følger.