Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Regelforenkling i det indre marked (Markedsobservatoriet)"

(2001/C 14/01)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. april 1999 i medfør af forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om "Regelforenkling i det indre marked".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Bruno Vever til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 19. juli 2000.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 376. plenarforsamling af 19. oktober 2000 følgende udtalelse med 86 stemmer for, mens 1 stemte hverken for eller imod.

1. Resumé af ØSU's henstillinger

1.1. ØSU understreger, at det haster med at få igangsat en lovforenklingsproces i det indre marked, samtidig med at man forbedrer reglernes kvalitet, gør gennemførelsen mere effektiv og i højere grad fokuserer på det bidrag, som civilsamfundets aktører kan og skal yde.

1.2. Med henblik herpå anmoder ØSU om, at Det Europæiske Råd i Stockholm i foråret 2001 på forslag fra Kommissionen vedtager en flerårig forenklingsplan for perioden 2001-2005 med målsætninger, metoder, budgetmidler og opfølgnings- og kontrolressourcer. Det Europæiske Råd bør hvert forår gøre status over gennemførelsen af denne plan på grundlag af en rapport fra Kommissionen.

1.3. ØSU foreslår, at EU-institutionerne som led i denne plan vedtager adfærdskodekser, som sikrer, at institutionerne bevidst arbejder for en enklere lovgivning i stedet for, som nu, at medvirke til at gøre reglerne komplicerede. Kommissionen bør vise et godt eksempel ved at fremelske en forenklingskultur i alle sine tjenestegrene og ved at knytte det forenklingskontor, som for nylig blev oprettet i Kommissionen, direkte til generalsekretariatet og udstyre det med de fornødne ressourcer. Også medlemsstaterne og deres forvaltninger bør anspores til at vedtage sådanne adfærdskodekser og bidrage til videreformidlingen af bedste praksis på dette område.

1.4. ØSU understreger, at det er nødvendigt at udbygge konsekvensanalysen; denne bør fremover foregå på en måde, som garanterer dens uvildighed og kvalitet, ligesom den bør omfatte en systematisk vurdering af eventuelle alternativer til lovgivning (aftaler, selvregulering, medregulering) samt en grundig evaluering af, hvordan lovforslagene vil indvirke på forenklingen. Desuden bør konsekvensanalyserne offentliggøres.

1.5. ØSU anbefaler Kommissionen at tage valget af lovgivningsinstrumenter op til fornyet overvejelse; ud over indledningsvis at undersøge alternativer til lovgivning bør man gøre hyppigere brug af forordninger, når dette skønnes at være nødvendigt for at sikre en effektiv forenkling, lige som man bør tilvejebringe forudsætningerne for at gøre bedre og mere udstrakt brug af gensidig anerkendelse, indsnævre manøvremargenen i forbindelse med fortolkning og gennemførelse af direktiver samt overveje at indføre direktiver, hvor ansvaret for fastlæggelse og implementering af direktivernes væsentlige krav ikke kun ligger hos medlemsstaterne, men også hos erhvervs- og samfundslivets aktører.

1.6. Som den EU-forsamling, der repræsenterer lovgivningens brugere, anmoder ØSU Kommissionen om at blive tæt inddraget i fastlæggelsen, gennemførelsen og den årlige evaluering af denne forenklingsproces, inden sagerne forelægges for Parlamentet og Rådet.

1.7. Navnlig er det ØSU's ønske hvert år at blive hørt af Kommissionen om vigtige spørgsmål, som fortjener at blive omfattet af SLIM-projekter og "virksomhedspaneler".

1.8. For effektivt at kunne bidrage til forenklingsprocessen vedtager ØSU en adfærdskodeks, ifølge hvilken det

- til stadighed vil overvåge, at kravene om forenkling, kvalitet og effektivitet for brugerne tilgodeses

- vil tilrettelægge sit arbejde på en sådan måde, at det kan reagere rettidigt på enhver tidlig høringsanmodning på disse områder

- hvert år vil udarbejde en udtalelse, som gør status over det flerårige forenklingsprogram

- for hvert enkelt lovudkasts vedkommende vil føre systematisk gennemgang af konsekvensanalysen

- vil gøre EU-institutionerne opmærksomme på et eventuelt behov for at omdirigere lovgivningen i retning af aftalebaserede, selvregulerende eller medregulerende løsninger

- agter at udbygge dialogen med erhvervs- og samfundslivets interesseorganisationer i EU for at anspore disse til at påtage sig et direkte ansvar, navnlig i aftalemæssig henseende, for regelsætningen i EU

- agter at udbygge dialogen med Regionsudvalget med hensyn til forenklingens regionale dimension, og

- agter at udbygge dialogen med de eksisterende nationale økonomiske og sociale råd, således at disse i de enkelte medlemsstater kan spille en rolle svarende til ØSU's på EU-plan, når det gælder om at bidrage til, at forenklingsprocessen bliver en succes.

2. Indledende bemærkninger

2.1. Regelforenkling i EU er et spørgsmål, som af flere årsager ligger europæerne mere på sinde end nogensinde:

2.1.1. Den nationale regelgivning vokser konstant, hvilket dels begrænser enkeltpersoners og sammenslutningers råderum og initiativmuligheder i medlemsstaterne, dels vanskeliggør den gensidige anerkendelse på EU-plan.

2.1.2. Der sættes til stadighed spørgsmålstegn ved omfanget af EU-instansernes indgriben og ved selve harmoniseringslovgivningens komplicerede natur; bl.a. optræder der ofte en forvirrende overlapning mellem EU's og medlemsstaternes regelgivning.

2.1.3. Det er en langsommelig og vanskelig proces at omsætte EU-reglerne til national lovgivning, og ydermere forekommer det i denne forbindelse, at medlemsstaterne bibeholder eller endda tilføjer overflødige særbestemmelser.

2.2. Sideløbende med denne kritik er EU-borgerne begyndt at stille øgede krav til kvaliteten af både produkter, tjenesteydelser, arbejde, livsvilkår og miljø. Lov- og regelgivningen må nødvendigvis følge trop med dette forventningspres. På dette som på andre områder må EU fremtræde som garant for en positiv merværdi. Fremkomsten af en "ny økonomi" i samhandelen, som er baseret på mere interaktive, mere gennemsigtige og mere decentraliserede relationer mellem de involverede parter, lægger også op til, at der udvikles en "ny forvaltning" for borgerne med støtte i en "ny lovgivning", som er bedre afstemt efter kulturelle ændringer i europæernes adfærd og ønsker i det 21. århundrede. Kommissionsformanden Romano Prodis erklærede mål om at opbygge en forbilledlig EU-forvaltning kan og skal vise vejen for denne vigtige kursomlægning, som forventes af dagens EU-borgere.

2.3. Der er på EU-plan blevet gjort en målrettet indsats for at analysere kravene om forenkling. Navnlig kan der peges på Molitor-rapporten fra 1995. Tråden er blevet taget op i tilsvarende rapporter fra andre internationale institutioner, bl.a. OECD. Desuden har flere medlemsstater på egen hånd igangsat overvejelser og initiativer med henblik på at tynde ud i mylderet af nye regler og forenkle de eksisterende regelsæt.

2.4. På EU-plan er der gennem de seneste år taget skridt i retning af at forbedre regelgivningen, bl.a. ved udarbejdelse af konsekvensanalyser, lige som man har forsøgt at forenkle alt for komplicerede regelsæt, navnlig via SLIM-projekterne. Alligevel har hverken de aktører, som benytter reglerne, eller EU-borgerne som helhed indtrykket af, at der til dato er opnået væsentlige fremskridt på dette område. Tværtimod opleves EU ofte som en kilde til yderligere komplikationer, hvor nye "teknokratiske" EU-krav dynges oven i nationale forskrifter, som på deres side stort set er lige så talrige og komplicerede, som de altid har været.

2.5. Af sine egne rundspørger og høringer - navnlig den høring, som fandt sted den 17. maj som led i udarbejdelsen af denne rapport - har Markedsobservatoriet således kunnet udlede en række helt klare konklusioner, som underbygger denne analyse:

2.5.1. Set i relation til brugernes forventninger skønnes EU-lovgivningen som helhed at være for kompliceret.

2.5.2. Efter brugernes opfattelse er det klart nødvendigt at forenkle lovgivningen; der er bred enighed om, at en sådan velgennemtænkt forenkling ikke vil kunne være til skade for civilsamfundets aktører, men tværtimod direkte vil gavne disses selvstændighed, medinddragelse og legitime interesser.

2.5.3. Selv om halvdelen af de adspurgte umiddelbart mener, at harmonisering fører til forenkling, udtrykker lige så mange betænkeligheder ved de hyppige overlapninger mellem EU- og national lovgivning, som de i ligelig grad tilskriver overdreven lovgivningsiver fra EU's side og medlemsstaternes tendens til at bibeholde eller indføre overflødige nationale regler i forbindelse med gennemførelsen af EU-direktiverne.

2.5.4. Et meget stort flertal mener, at EU's aktuelle forenklingstiltag ikke har båret tilstrækkelig frugt. Samtidig understreger alle, at det er nødvendigt at sætte kraftigt skub i forenklingsprocessen forud for EU-udvidelsen.

2.5.5. Alle understreger ligeledes, at forenklingen af EU-lovgivningen forudsætter en sideløbende forenklingsindsats i medlemsstaterne.

2.5.6. Alle går ind for, at man ikke satser ensidigt på lovgivning i klassisk forstand, men samtidig søger at udvikle en aftalebaseret dialog og selvregulerende mekanismer på områder, som ligger de økonomiske og sociale aktører stærkt på sinde, herunder f.eks. sociale anliggender, miljøbeskyttelse, forbrugerpolitik og elektronisk handel.

2.5.7. Samtidig forventer alle, at ØSU gør en målrettet indsats for at få tilgodeset kravet om forenkling i brugernes tjeneste. Navnlig opfattes det som ØSU's opgave at sørge for, at der udvikles aftalebaserede og selvregulerende alternativer til den traditionelle lovgivning.

2.6. Det Europæiske Råd i Lissabon den 23. og 24. marts gav et mandat, som understøtter denne meget klare forventning om en ny forenklingsstrategi, idet man vedtog senest i 2001 at udarbejde en strategi for forenkling af de lovgivningsmæssige rammer, herunder en effektivisering af den offentlige forvaltning både nationalt og på fællesskabsplan, lige som man vil indkredse de områder, hvor medlemsstaterne må gøre en yderligere indsats for at gennemføre EU-lovgivningen i national ret. Som led i sine nye målrettede aktioner for det indre marked påtænker Kommissionen at fremlægge forslag herom i begyndelsen af første halvår af 2001.

2.7. Som repræsentant for EU-lovgivningens brugere blandt aktørerne i det økonomiske og sociale liv er netop forbedringen af denne lovgivnings kvalitet af altoverskyggende betydning for Det Økonomiske og Sociale Udvalg:

2.7.1. Den er af direkte betydning for, at det indre marked kan fungere efter hensigten.

2.7.2. Den er afgørende for EU-borgernes holdning til det europæiske projekt.

2.7.3. Den udgør en del af det generelle spørgsmål om en bedre europæisk regeringsform, et spørgsmål som Europa-Kommissionen vil udsende en hvidbog om inden udgangen af første halvår 2001.

2.7.4. Den bliver ikke mindst presserende i lyset af den forestående EU-udvidelse.

2.8. ØSU er klar over, at en vellykket regelforenkling ikke er nogen simpel opgave. Det gælder om at undgå faldgruberne og vælge den rigtige indfaldsvinkel. Der skal ikke slås til lyd for en brutal og perspektivløs deregulering, som både ville gå ud over produkternes og tjenesteydelsernes kvalitet og stride mod brugernes - dvs. erhvervslivets, arbejdstagernes og forbrugernes - fælles interesser. Hverken økonomien eller samfundet kan fungere uden regler, selv om man skal være opmærksom på følgende:

2.8.1. Disse regler skal udarbejdes og anvendes på det rigtige niveau, som kan være enten internationalt, europæisk, nationalt, regionalt eller lokalt. På baggrund af globaliseringen konstaterer ØSU således, at der ikke er for mange, men tværtimod for få regler på internationalt plan, hvilket illustreres af de problemer, som WTO aktuelt står overfor, samtidig med at der på nationalt plan fortsat produceres for mange regler, som tilmed overlapper EU-lovgivningen på uigennemtænkt vis.

2.8.2. Reglerne skal være velafbalancerede, så man undgår at tilføje krav, som ikke står i et rimeligt forhold til deres formål, samtidig med at civilsamfundets aktører sikres det nødvendige råderum til at indgå frie og selvstændige aftaler; disse aktører skal inddrages direkte i udformningen og gennemførelsen af forenklingspolitikken, som ikke må overlades til de administrative myndigheder alene, thi forenklingen kan ikke krones med held, hvis man lader embedsmændene være alt for enerådende.

2.9. Der er flere gode grunde til at tackle spørgsmålet om regelforenkling på EU-plan:

2.9.1. Det sætter EU grundlæggende i stand til - med støtte i et effektivt og sammenhængende indre marked - at bidrage til fastlæggelsen af de internationale regler, som globaliseringen har gjort uomgængeligt nødvendige.

2.9.2. Man bør bestandigt holde sig for øje, at EU-lovgivningen i sig selv sigter mod forenkling, idet dens formål er at harmonisere og forene femten medlemsstaters forskelligartede lovgivning for at få det indre marked til at fungere, også selv om der til enhver tid skal kunne stilles spørgsmålstegn ved dens rækkevidde og indhold.

2.9.3. Den nationale regelgivning må ikke tilsidesætte hensynet til det indre markeds funktion ved at tage sig for store friheder med hensyn til anvendelsen af fælles regler eller ved at se stort på disses uundværlige bidrag til forenklingen af dette store markeds måde at fungere på.

2.10. Denne initiativudtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg har ikke til formål at opstille en ny liste over forenklingstiltag på specifikke indsatsområder, men sigter i stedet mod:

2.10.1. at forstå baggrunden for det, der generelt betragtes som en fiasko, ved at analysere årsagerne til, at regelgivningen i EU er så kompliceret, samt ved at evaluere dels de første succeser, dels de virkelige begrænsninger i de forenklingstiltag, som allerede er blevet sat i værk;

2.10.2. at foreslå en mere sammenhængende og dybtgående strategi, som kan få denne forenkling til at lykkes; i denne forbindelse vil der blive set nærmere på de forskellige EU-aktørers respektive opgaver i forenklingspolitikken, herunder mere effektive evaluerings-, hørings- og opfølgningsmetoder og -kriterier.

3. Hvorfor er reglerne så komplicerede?

3.1. Når EU-lovgivningen er så kompliceret, skyldes det først og fremmest et økonomisk og socialt behov samt et voksende politisk krav om aktioner på EU-plan, samtidig med at ofte meget forskelligartede nationale forhold og kulturer skal tilgodeses. Samtidig med, at man på Lissabon-topmødet i marts 2000 opfordrede til snarest muligt at fastlægge en EU-forenklingsstrategi, vedtog man på samme topmøde typisk nok den hidtil mest omfattende dagsorden med nye økonomiske og sociale tiltag, som EU-institutionerne og medlemsstaternes regeringer skal sætte i værk i fællesskab. Når man tænker på, hvilke komplicerede problemer der er knyttet til EU-harmoniseringen, hvor tunge procedurerne er, i hvor høj grad forvaltningerne er præget af vanetænkning, og i hvor mange forskellige retninger, der udøves pression fra lobby-organisationerne i Bruxelles og Strasbourg, kan ønsket om forenkling umiddelbart forekomme ganske umuligt at indfri.

3.2. Situationen bliver yderligere forværret af, at man ikke systematisk evaluerer - og følgelig heller ikke har nogen pålidelig indsigt i - omkostningerne ved, at reglerne er så indviklede. Hverken EU-institutionerne eller de nationale regeringer har således til dato fundet en brugbar løsning på, hvordan man lovgiver enkelt på EU-plan; det bliver ved de isolerede tiltag, som hurtigt løber mod en mur, netop fordi der ikke findes en sådan overordnet og sammenhængende politisk "vejviser". Det er nødvendigt at skabe sig et overblik over de totale omkostninger. Man skal således medregne dels borgernes spild af tid på urimeligt papirnusseri, dels omkostningerne ved de overdrevne byrder, som de komplicerede regler medfører for virksomhederne, navnlig SMV'er, og dels de budgetmæssige omkostninger ved, at en urimelig del af de offentlige finanser går til administration i stedet for at komme samfundet reelt til gode.

3.3. De institutionelle procedurer bærer deres del af ansvaret, selv om der her snarere er tale om indbyggede bindinger end om systematiske hindringer for forenkling. Når man skal opnå flertal, for ikke at sige enstemmighed, først i Kommissionen og dernæst i Rådet, og samtidig respektere procedurerne for fælles beslutningstagning og forlig i forhold til Parlamentet, bliver resultatet alt for ofte et kompliceret politisk kompromis, hvor brugernes legitime interesser tabes af syne. Også de skiftende rådsformandskabers ønske om - prisværdigt nok - at få flest mulige sager fra hånden risikerer at gå ud over de enkelte afgørelsers kvalitet.

3.4. Der vælges ofte lidet hensigtsmæssige retsinstrumenter. Visse forordninger er urimeligt tunge og komplicerede, selv om man - ved at give hinanden lidt større indrømmelser - sagtens kunne have gjort dem enklere, uden at det gik ud over effektiviteten - snarere tværtimod. Og visse direktiver indrømmer medlemsstaterne flere valgmuligheder eller giver dem et urimelig bredt spillerum for fortolkningen og anvendelsen af reglerne, uden at der for alvor bliver holdt øje med, hvor alvorlige forviklinger dette spillerum kan skabe for brugerne af den pågældende lovgivning, lige som man ikke er nok opmærksom på, at resultatet reelt bliver en utilstrækkelig harmonisering, som hindrer det indre marked i at fungere efter hensigten. Også selve det faktum, at direktiverne giver medlemsstaterne mulighed for frit at vedtage eller bibeholde nationale forskrifter, som er langt mere vidtgående end de fælles regler, kan undertiden lægge urimelige hindringer i vejen for samhandelen, hvor man ved at have valgt ensartede gennemførelsesforordninger kunne have forenklet reglerne på en måde, som alle berørte parter var tilfredse med. I andre tilfælde viser klausuler om gensidig anerkendelse sig at være uanvendelige, fordi de ikke følges op af eller underbygges med retsinstrumenter, som kunne have gjort dem brugbare i praksis.

3.5. Det skal også understreges, at stort set samtlige EU-regler hidrører fra den snævre kreds af EU-institutioner, som er udstyret med beslutnings- eller medbeslutningskompetence, dvs. Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Selv om subsidiaritetsprincippet er blevet diskuteret grundigt i EU, har man til dato fokuseret alt for ensidigt på begrebets vertikale dimension (dvs. opgavefordelingen mellem EU-plan og det nationale eller regionale plan) og stort set forbigået den horisontale dimension (opgavefordelingen mellem lovgivning og aftalebaserede løsninger eller adfærdskodekser). Denne horisontale dimension, som ellers er solidt forankret på nationalt plan i mange medlemsstater, er følgelig hverken blevet fulgt op eller har fået noget reelt sammenligneligt sidestykke på EU-plan. Bortset fra den europæiske arbejdsmarkedsdialog (til dato er der indgået tre tværgående brancheaftaler, som derefter er blevet omsat til direktiver om henholdsvis forældreorlov, deltidsarbejde og arbejde af begrænset varighed), som i øvrigt endnu ikke er blevet udnyttet efter fortjeneste, samt enkelte frivillige aftaler og adfærdskodekser (navnlig om miljøbeskyttelse - som led i Auto-Oil programmet - og begrænsning af energiforbruget), er der ikke blevet levnet de socio-økonomiske aktører, som berøres direkte af EU-lovgivningen, nogen nævneværdig aftalefrihed. I stedet for en partnerskabskultur, hvor erhvervs- og samfundslivets aktører ikke bare bliver hørt, men i givet fald også er medbestemmende, har man således valgt en overvejende politisk og administrativ beslutningsstrategi, og dette betyder, at civilsamfundets aktører ikke i tilstrækkelig grad inddrages i og gives medansvar for forenklingspolitikken. Tværtimod bliver slutresultatet, at interesseorganisationerne hver især sætter disse politiske og administrative beslutningstagere under øget pres - til direkte skade for forenklingen.

3.6. Men heller ikke den rådgivende funktion, som den navnlig varetages af Det Økonomiske og Sociale Udvalg som forum for hele spektret af aktører i erhvervs- og samfundslivet, har som sådan altid den fornødne institutionelle vægt set i relation til Kommissionens, Parlamentets og Rådets fælles beslutningstagning. ØSU høres faktisk først på det tidspunkt, hvor disse beslutningstagere allerede selv er trådt ind på banen, og har derfor som institution reelt vanskeligt ved at gøre sig så meget gældende, at EU-lovgivningens brugere får sat deres fingeraftryk i retning af større forenkling. Af hensyn til lovgivningens kvalitet er det absolut påkrævet at overveje, hvordan denne rådgivende funktion kan sikres større vægt.

3.7. I øvrigt er der ofte problemer med at afstemme EU's og medlemsstaternes lovgivning efter hinanden. Navnlig fordi man stadig hyppigere vælger direktiver frem for forordninger, forekommer det tit, at de regler, man bliver enige om i Bruxelles, i realiteten "klistres" oven på de nationale forskrifter uden grundlæggende at ændre, endsige fjerne disse. Det forekommer også, at medlemsstaterne ved gennemførelsen af EU-direktiverne tilføjer nationale forskrifter, som går langt videre end kravene i disse direktiver.

3.8. Det forhold, at så mange nationale forskrifter ikke er forenelige med EU-lovgivningen, er endvidere med til at besværliggøre den gensidige anerkendelse, således som det klart fremgår af en rapport fra Kommissionen fra juni 1999.

4. Følgerne af en kompliceret lovgivning

4.1. Ud fra en økonomisk og social synsvinkel har en alt for kompliceret EU-lovgivning negative konsekvenser for erhvervslivets konkurrenceevne, som på baggrund af den voldsomme internationale konkurrence mere end nogensinde er en absolut forudsætning for jobskabelse og -udvikling. Iværksætterlysten og -evnen rammes, og der lægges hindringer for udviklingen af de mindre virksomheder, herunder de "start-ups", som er nødvendige for den nye økonomis vitalitet i Europa. Generelt hæmmes innovations- og tilpasningsevnen samt evnen til at igangsætte reformer. I dag, hvor Europa er i bestandig bevægelse i forsøget på at tilvejebringe den nye kreative dynamik, som er nødvendig for at leve op til globaliseringens krav, udgør sådanne hindringer et alvorligt handicap.

4.2. Den komplicerede lovgivning indvirker også negativt på borgernes frihed og sociale liv, fordi den koster både tid og penge, og i og med at nogle borgere får stadig sværere end andre ved at forstå reglerne, bidrager den til at øge snarere end at mindske udstødningen fra samfundet.

4.3. Da medlemsstaterne viger tilbage for at påtage sig det direkte ansvar for den indviklede lovgivning over for deres egne borgere, bliver resultatet politisk set, at store dele af offentligheden bestyrkes i sin kritiske holdning til, for ikke at sige direkte modvilje mod "eurokratiet", hvor EU i virkeligheden burde opfattes som en port til mere frihed, demokrati og sikkerhed. Det utilstrækkelige spillerum for aftalebaseret dialog mellem de direkte berørte aktører i erhvervs- og samfundslivet svækker i øvrigt vitaliteten i organisationsdemokatiet på europæisk plan netop på et tidspunkt, hvor de økonomiske, teknologiske og sociale udfordringer er så store, at det bliver nødvendigt at udbygge denne form for direkte medbestemmelse i EU.

4.4. Med hensyn til EU's indre marked betyder den komplicerede lovgivning, at det bliver vanskeligt reelt at fjerne handelshindringerne, og dét selv om det egentlig er påkrævet med en ny indsats for at nå de resultater, som skal til for at få markedet til at fungere helt efter hensigten, inden der optages nye medlemmer i EU. Navnlig mangler man stadig en række simple retsinstrumenter på EU-plan som f.eks. en ægte statut for et europæisk selskab, et pålideligt og billigt fællesskabspatent og en forenklet EU-momsordning.

4.5. Retligt set er den indviklede EU-lovgivning med til yderligere at forsinke omsætningen i national lovgivning, lige som den giver næring til juridiske stridsmål med Kommissionen og Domstolen. Et af forenklingens hovedformål må være at sikre en bedre omsætning af EU-lovgivningen i national lovgivning samt en langt bedre disciplin i anvendelsen af de fælles regler.

4.6. Set i lyset af den forestående EU-udvidelse er dette spørgsmål af central betydning. En forenkling af lovgivningen vil gøre det nemmere for ansøgerlandene at løse kæmpeopgaven med at gennemføre hele den eksisterende EU-lovgivning, akkurat som den også vil lette omsætningen i national lovgivning i de nuværende 15 medlemsstater, som hidtil ikke just har vist ansøgerlandene det bedste eksempel. Forenklingen vil også gøre det muligt at få det indre marked til at fungere bedst muligt i det udvidede EU.

5. Evaluering af de hidtidige forenklingstiltag

5.1. I løbet af 1980'erne, mens diskussionen om subsidiaritetsprincippet var på sit højeste, vedtog Kommissionen, at hvert enkelt forslag til EU-lovgivning skal begrundes med en konsekvensanalyse, hvori cost/benefit-forholdet bliver belyst. Disse konsekvensanalyser følger et fast skema, som bl.a. omfatter en begrundelse ud fra subsidiaritetsprincippet, en analyse af de økonomiske og sociale følgevirkninger, bl.a. set ud fra SMV's synspunkt, samt en opregning af de gennemførte høringer. Initiativet er prisværdigt, men har i sidste instans kun haft begrænsede virkninger i sin nuværende form, dels fordi der ikke er nogen formel garanti for en uvildig evaluering, dels fordi man ikke foretager en forhåndsevaluering af alternativer til lovgivning, dels fordi der ikke er tale om en systematisk efterprøvning af den forenkling, som reelt opnås med den pågældende lovgivning, og dels fordi konsekvensanalysen ikke videreformidles udadtil.

5.2. I løbet af 1990'erne har Kommissionen i høj grad satset på offentliggørelsen af grønbøger, som igangsætter en offentlig debat forud for udarbejdelsen af lovforslag; hvidbøger, som præsenterer et samlet lovgivningsprogram på et bestemt område; og meddelelser, som opridser og analyserer problemerne, inden specifikke lovforslag fremlægges. Med teknisk støtte i Internettet, som Kommissionen i dag med rette gør udstrakt brug af, navnlig via Europa-hjemmesiden, har disse fremgangsmåder åbnet op for en offentlig og interaktiv dialog om lovforslagene. Virkningen af disse udvidede forudgående høringer om forenkling vil imidlertid uundgåeligt forblive begrænsede, så længe Kommissionen nøjes med at starte en debat om, hvordan en fremtidig lovgivning kan tænkes at skulle se ud, i stedet for systematisk at udforske mulige alternativer til en lovgivning som f.eks. adfærdskodekser og selvreguleringstiltag.

5.3. På Rådets anmodning analyserede en arbejdsgruppe under forsæde af hr. Molitor i 1995 mulighederne for at forenkle EU-lovgivningen.

5.3.1. Ud over forskellige forslag om omformulering af en række tekniske lovkomplekser blev der i arbejdsgruppens rapport fremsat 18 henstillinger af generel art. Mange af disse henstillinger er efterfølgende stort set gået i glemmebogen, og der kan derfor være grund til at give et kort resumé af dem:

- kodificeringen på europæisk og nationalt plan burde fremskyndes

- der burde iværksættes et forenklingsprogram, som skulle omfatte hele den eksisterende EU-lovgivning, herunder den nationale gennemførelseslovgivning

- Kommissionen skulle aflægge rapport om, hvad der burde henholdsvis bevares, ændres og fjernes

- forud for ethvert lovforslag burde stilles en række spørgsmål (er forslaget hensigtsmæssigt, er subsidiaritetsprincippet overholdt, cost/benefit, alternativ til et offentligt indgreb, proportionalitet, tidsbegrænsning)

- Kommissionen burde foretage offentlige undersøgelser af integrationen af EU-initiativer i medlemsstaterne

- alle nye tiltag burde opfylde bestemte kriterier: forståeligt indhold, klare målsætninger, forenelighed med eksisterende lovgivning, afgrænsning af anvendelsesområdet, realistisk tidsplan, revisionsprocedurer

- forudgående undersøgelser burde offentliggøres

- effektiv, systematisk og rettidig høring af berørte parter (forbrugere, virksomheder, arbejdstagere)

- lovforslag burde indeholde en begrundelse med sigte på beskæftigelse, konkurrenceevne, omkostninger og innovation

- årsagerne til, at medlemsstater tilsluttede sig eller afviste lovforslag, burde offentliggøres

- der burde indføres systematiske, offentlige procedurer for resultatevaluering

- der burde ske en øget forenkling på nationalt og lokalt plan, bl.a. i forbindelse med gennemførelse af EU-lovgivningen

- øget kontrol med medlemsstaternes gennemførelse af EU-lovgivningen

- medlemsstater, som trækker gennemførelsen i langdrag, burde pålægges bødestraffe

- forordninger burde foretrækkes frem for direktiver, hvis dette kan fremme forenklingen

- gensidig anerkendelse burde anvendes i videst muligt omfang

- Kommissionen burde give forhåndsmeddelelse om sine forslag og gøre øget brug af grønbøger og hvidbøger

- Kommissionen burde aflægge statusrapporter om forenklingen; ansvaret for forenklingen burde lægges over på én bestemt kommissær, som eventuelt skulle kunne trække på en - mindre - central koordinationsenhed.

5.3.2. Her fem år efter offentliggørelsen har Molitor-rapporten stort set bevaret sin aktualitet, navnlig fordi hovedparten af dens henstillinger har ført til meget få mærkbare resultater. Den manglende succes skyldes især to faktorer:

5.3.2.1. På den ene side er der ingen tvivl om, at rapporten med fordel kunne være gået endnu længere i sin analyse og sine forslag. Den burde således have lagt større vægt på årsagerne til de administrative komplikationer, herunder det faktum, at den rådende forvaltningskultur generelt gør beslutningstagere og sagsbehandlere lidet "forenklingsvenlige". Rapporten beskæftigede sig først og fremmest med symptomerne på og virkningerne af den indviklede regelgivning, som det imidlertid er svært at finde en effektiv løsning på, hvis ikke man først tackler årsagerne. Rapporten lagde heller ikke udtrykkeligt op til, at der skulle indføres kontrol- og revisionsmekanismer og afsættes budgetmidler, som i længden kunne opretholde og understøtte en forenklingspolitik.

5.3.2.2. På den anden side undlod Rådet - som selv var initiativtager til Molitor-rapporten - i sin tid at drage de fornødne praktiske konsekvenser af den, idet Rådet viste sig ude af stand til at følge op på rapportens udtrykkelige henstilling om at vedtage et virkeligt politisk program for forenkling. Dette skyldtes utvivlsomt, at der dengang gik alt for meget politik i debatten om det uigennemskuelige og konfliktfyldte dilemma om forenkling/deregulering, hvor man tværtimod burde have skåret klart igennem og lanceret en ny EU-lovgivningsstrategi, som forenede kvalitet, enkelhed, gennemsigtighed og effektivitet. Kommissionen har på sin side ladet sig inspirere af en række af rapportens henstillinger, men der har stort set altid været tale om spredte enkelttiltag.

5.4. Blandt disse enkelttiltag, som Kommissionen har iværksat, er der især grund til at nævne SLIM-initiativet (Simplification of Legislation in the Internal Market), der blev søsat i 1996. Dette initiativ er indtil nu blev udmøntet i fjorten projekter med sigte på forenkling af gældende EU-lovgivning på forskellige områder. SLIM-grupperne, som består af lige mange eksperter fra de nationale forvaltninger og repræsentanter for brugerne, fremsætter forslag om forenkling af EU-lovgivning, som har været gældende i mindst fem år. Disse projekter vedrører de mest forskelligartede områder (prydplanter, farlige stoffer, færdigpakninger, byggematerialer, gødning, elektromagnetisk kompatibilitet, banktjenesteydelser, forsikring, selskabsret, anerkendelse af eksamensbeviser, socialsikringsbestemmelser, moms, intrastat-statistikker, udenrigshandelsstatistikker). Som Kommissionen påpeger i sin seneste evalueringsrapport fra marts 2000, er der sket gode fremskridt med disse projekter, således at Kommissionen på basis af de anbefalede forenklinger har kunnet fremlægge talrige nye forenklede forslag. Problemet er imidlertid, at det kun i alt for få tilfælde er lykkedes at få disse nye forslag endeligt vedtaget af Rådet og Parlamentet (prydplanter, intrastat-variable, kombineret nomenklatur for udenrigshandel). For at sætte nye skub i SLIM-initiativet forelagde Kommissionen i marts 2000 15 reformforslag, som tilsigter at skabe øget ansvars- og samarbejdsbevidsthed hos alle de involverede parter.

5.5. I 1998 igangsatte Kommissionen ligeledes pilotprojekter med europæiske virksomhedspaneler, som inddrager virksomhederne direkte i evalueringen af grundlaget for og omkostningerne ved bestemte lovforslag. Denne procedure er blevet brugt i tre tilfælde, vedrørende henholdsvis forenklingen af den fiskale repræsentation med hensyn til moms, harmonisering af bogføring og affald fra elektrisk og elektronisk udstyr (i dette tilfælde omfattede panelet 1744 virksomheder). Proceduren har imidlertid fortsat karakter af et rent eksperiment, som Kommissionen endnu ikke har planer om at anvende mere systematisk og i større målestok.

5.6. I samarbejde med repræsentanter for interesseorganisationer og universitetskredse etablerede Kommissionen i øvrigt i 1997 under betegnelsen BEST en task force om forenkling af virksomhedernes rammevilkår. Denne arbejdsgruppe afgav i 1998 en rapport med 19 henstillinger, navnlig om rammevilkårene i medlemsstaterne inden for vidt forskellige områder (administrative procedurer, uddannelsessystemer, arbejdskraftens fleksibilitet, finansiering og beskatning, innovation). Kommissionen vil i efteråret 2000 forelægge en evalueringsrapport om gennemførelsen af disse henstillinger.

5.7. I forlængelse af Amsterdam-traktaten blev der i marts 1999 offentliggjort en interinstitutionel aftale mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet om tekstformuleringens kvalitet. Det er endnu for tidligt at vurdere virkningerne af denne aftale.

5.8. Desuden er Kommissionen begyndt at offentliggøre en årlig rapport om "at lovgive bedre", hvori den gør status over sit bidrag til forenklingen af EU-lovgivningen. Den seneste rapport blev offentliggjort i november 1999 og opridser udviklingen i de forskellige aktuelle forenklingstiltag; bl.a. peges der på de igangværende bestræbelser på at kodificere, omstrukturere og konsolidere EU-lovgivningen, så man undgår tekstoverlapninger og får luget ud i forældede bestemmelser.

5.9. I øvrigt oprettede Kommissionen i forbindelse med den interne administrative reform, som blev startet i efteråret 1999, et kontor for lovforenkling i Generaldirektoratet for Erhverv. Initiativet er prisværdigt, men effekten begrænset, fordi dette forenklingskontor ikke er knyttet direkte til generalsekretariatet, idet forenklingen bør gøres til et krav, som skal opfyldes af samtlige Kommissionens generaldirektorater og tjenestegrene.

5.10. Ministerrådet (det indre marked) understregede den 25. maj 2000 på sin side nødvendigheden af en bedre samordning af de allerede igangsatte forenklingsinitiativer (SLIM, BEST, virksomhedspaneler, konsekvensanalyser) som led i en sammenhængende strategi, der skal forelægges af Kommissionen for Det Europæiske Råd i foråret 2001.

5.11. Det kan således konstateres

5.11.1. at det gennem de seneste år ikke har skortet på tilløb til EU-lovforenklingstiltag, men at disse initiativer, uanset at de hver især fortjener ros for deres målsætninger, anvendelsesområde og metoder, ikke har formået at levere så overbevisende resultater, at det har kunnet rokke ved den fremherskende følelse af, at forenklingen ikke har levet op til forventningerne

5.11.2. at tiden helt klar er inde, nu hvor Kommissionen er blevet anmodet om at forelægge en forenklingsstrategi for Det Europæiske Råd i foråret 2001, til at overveje en ny indfaldsvinkel, som tager ved lære af disse halve fiaskoer og succeser.

6. ØSU's forslag med sigte på en ny forenklingsstrategi

6.1. Som det klart fremgik af Markedsobservatoriets høring, gælder det nu om at finde et nyt udgangspunkt, hvis man vil opnå større og hurtigere fremskridt. ØSU slår derfor til lyd for en regulær "forenklingsproces", som omfatter:

6.1.1. En flerårig plan for forenklingen, som kan udgøre en samordnende ramme om en sådan proces i EU.

6.1.2. Adfærdskodekser for lovgivningens EU-aktører, som også medlemsstaterne bør involveres i.

6.1.3. Bedre udnyttelse af konsekvensanalyserne, som bør udvides og integreres i lovgivningsprocessen.

6.1.4. Aktiv medinddragelse af erhvervs- og samfundslivets interesseorganisationer og alle civilsamfundets aktører, hvis bistand er forudsætningen for en vellykket forenklingspolitik.

6.2. ØSU udtrykker i første række ønske om, at Det Europæiske Råd følger op på sit mandat fra Lissabon ved allerede på sit møde i foråret 2001 på grundlag af det detaljerede udkast, som det har bedt Kommissionen om at forelægge i starten af 2001, vedtager en regulær flerårig plan for lovgivningsforenkling, med prioriterede målsætninger og konkrete tidsfrister, på basis af nyskabende metoder, budgetmidler og effektive evalueringsinstrumenter. ØSU anbefaler, at denne plan udformes på en sådan måde, at de vigtigste ændringer på dette område kan være fuldt implementeret senest i 2005, dvs. inden udløbet af Europa-Parlamentets og Kommissionens nuværende mandatperioder. Denne plan bør indeholde:

6.2.1. tiltag, som kan rette op på væsentlige mangler i forenklingen af den gældende lovgivning;

6.2.2. forebyggende foranstaltninger, som kan sikre en ny strategi til forenkling af eksisterende og fremtidige EU-lovforslag;

6.2.3. ledsageforanstaltninger på nationalt plan.

6.3. Planen bør efter ØSU's opfattelse gøre det muligt at igangsætte en regulær lovforenklingsproces i EU, som supplerer og forstærker virkningerne af den dynamisering af økonomien, det indre marked og beskæftigelsen, som allerede blev indledt på topmøderne i Luxembourg, Cardiff og Køln. Det ekstraordinære EU-topmøde, man nu er blevet enige om at afholde hvert forår for at vurdere resultaterne af de økonomiske og sociale tiltag, som blev vedtaget i Lissabon, bør i denne forbindelse også gøre status over denne forenklingsproces på basis af en rapport fra Kommissionen med tilhørende resultattavler.

6.4. Hvad angår lovreglernes indhold, skal ØSU advare EU-institutionerne mod at forringe lovgivningens merværdi gennem alt for mange kompromiser, som dynger nationale særregler oven på hinanden til skade for brugerne, lige som man ikke bør tynge direktiverne ved at give medlemsstaterne for mange valgmuligheder med hensyn til gennemførelsen, hvilket i øvrigt strider mod selve harmoniseringstanken. Alle retsinstrumenter bør bidrage til forenklingen, hvad enten der er tale om forordninger, direktiver eller gensidig anerkendelse. ØSU understreger desuden, at man bør videreføre kodificeringsarbejdet for at undgå tekstoverlapninger, lige som man bør tilstræbe et enkelt og forståeligt sprog, jf. den interinstitutionelle aftale fra december 1998.

6.5. Med hensyn til implementeringen af lovgivningen skal ØSU pointere, at medlemsstaterne må lægge sig mere i selen for at omsætte EU-reglerne i national lovgivning. Det fremgår således af Kommissionens seneste resultattavle, at 13 % af de vedtagne direktiver om det indre marked, dvs. 194 ud af 1489, stadig ikke er blevet gennemført i alle medlemsstater. Der er her tale om et klar forringelse, som gør det mere og mere usandsynligt, at man når det fastsatte mål på blot 1,5 % inden udgangen af 2000.

6.6. Også lovgivningens tidsubegrænsethed er et problem. Navnlig på områder, hvor udviklingen skrider hastigt frem, anbefaler ØSU, at al ny lovgivning systematisk gøres tidsbegrænset. Der bør fastsættes tidsfrister for en obligatorisk revision af lovgivningen. Hvis disse frister ikke opfyldes, bør lovgivningen automatisk ophæves.

6.7. ØSU understreger med ganske særligt eftertryk den rolle, som direkte bør tilkomme erhvervs- og samfundslivets aktører i en vellykket gennemførelse af forenklingspolitikken i EU.

6.7.1. Disse aktører skal gøre fornuftig brug af de aftalemuligheder, som EU's lovgivende instanser har åbnet for dem, navnlig på det sociale område.

6.7.2. De skal presse på for at opnå nye handlemuligheder med hensyn til indbyrdes aftaler, selvregulering og adfærdskodekser på EU-plan, navnlig i tilknytning til miljøbeskyttelse, forbrugerinteresser, elektronisk handel og informationssamfundet.

6.7.3. De skal være parat til at medvirke direkte som partnere i en ny type direktiver, som lader det være op til dem snarere end til medlemsstaterne at udmønte bestemte væsentlige krav via aftaler, mærkning, certificeringsprocedurer og selvregulering.

6.7.4. De skal deltage aktivt i SLIM-projekterne, hvor de kan fremføre deres synspunkter med lige så stor vægt som forvaltningernes eksperter.

6.7.5. De skal fremhjælpe udviklingen af virksomhedspaneler blandt aktørerne i marken, navnlig virksomheder, fagforeninger og forbrugersammenslutninger.

6.8. Den flerårige lovforenklingsplan bør efter ØSU's opfattelse understøttes af adfærdskodekser, efter hvilke EU-institutionerne og medlemsstaterne forpligter sig til:

6.8.1. at indtage en grundholdning, som stiller sig positivt til regelforenkling og dermed imødekommer forventningerne blandt de socio-professionelle brugere og civilsamfundets repræsentanter;

6.8.2. at handle ikke bare som lovgivere, men i lige så høj grad som aktører i forenklingsprocessen ved at indføre nye metoder i forbindelse med lovgivningens forberedelse, indhold og anvendelse;

6.8.3. at sørge for, at den nationale lovgivning er forenelig med EU-lovgivningen.

6.9. ØSU understreger, at Kommissionen spiller en nøglerolle, når det gælder om at sikre en vellykket forenklingspolitik. Med henblik herpå skal ØSU rette en række henstillinger til Kommissionen:

6.9.1. ØSU forventer, at Kommissionen med sigte på Det Europæiske Råd i Stockholm i foråret 2001 forelægger en ambitiøs og nyskabende plan, som dækker hele den nuværende Kommissions mandatperiode, dvs. tidsrummet 2001-2005. Denne plan skal sætte Det Europæiske Råd i stand til at igangsætte en samlet lovforenklingsproces som anbefalet af ØSU i denne udtalelse. ØSU forventer ligeledes, at Kommissionen derefter hvert forår forelægger Det Europæiske Råd en statusrapport med tilhørende resultattavler om de opnåede fremskridt, og at den ved samme lejlighed fremsætter forslag om nye tiltag eller om justering af tiltag med henblik på overholdelse af den flerårige tidsplan 2001-2005.

6.9.2. ØSU forventer, at Kommissionen lægger særlig vægt på regelforenkling i den interne reform af tjenestegrenene, som har til formål at skabe et optimalt fungerende forvaltningsapparat. Navnlig bør der fokuseres på det centrale forenklingskontor, som må udstyres med alle de midler, der er nødvendige, for at det kan varetage sine særdeles vigtige opgaver, og som bør knyttes direkte til Kommissionens generalsekretariat, idet kravet om forenkling bør opfyldes af alle Kommissionens tjenestegrene uanset fagområde.

6.9.3. ØSU finder det absolut påkrævet, at der bindes bevillinger til forenklingsplanen, så forenklingsprocessen sikres midler til - under medinddragelse af civilsamfundets aktører - at kunne krones med held, og navnlig så der kan gives mere sagligt funderede og velunderbyggede svar på konsekvensanalysens indledende spørgsmål, end tilfældet er for øjeblikket.

6.9.4. ØSU henleder opmærksomheden på konsekvensanalysernes betydning; sådanne analyser bør fortsat indgå i forudsætningerne for ethvert nyt lovforslag, og ØSU anmoder om, at de bliver udvidet med tre helt nye punkter:

6.9.4.1. ØSU understreger, at det er nødvendigt at styrke konsekvensanalysernes uvildighed og kvalitet ved at sikre, at der afsættes tilstrækkelige midler til formålet, ligesom der bør fastlægges gode arbejdsmetoder og ske en effektiv høring af de direkte berørte socioøkonomiske kredse. Det ville være fornuftigt, hvis Kommissionen betroede disse analyser til et eksternt organ, som har de nødvendige kvalifikationer og opfylder kriterierne om uvildighed.

6.9.4.2. ØSU foreslår, at den forudgående kontrol med overholdelse af subsidiaritetsprincippet udvides med et kriterium om mulige alternativer; dette indebærer, at man ikke skal kunne nøjes med at påvise, at et EU-tiltag er velbegrundet; man skal også efterprøve, om der for dette EU-tiltags vedkommende skulle findes et alternativ til en ny lovgivning via EU-institutionerne. Alternativerne kunne eventuelt bestå i adfærdskodekser udarbejdet af virksomhederne eller interesseorganisationerne eller i aftalebaserede løsninger på linje med den sociale dialog (f.eks. inden for miljø- og forbrugerbeskyttelse og elektronisk handel). Disse alternativer behøver dog ikke nødvendigvis at være lovgivnings- eller aftalebaserede, men kunne også bestå i uddannelsestiltag, i mere systematisk anvendelse af retlige procedurer eller i inddragelse af organisationer fra det civile samfund, som kan bidrage til opfyldelsen af en bestemt målsætning.

6.9.4.3. ØSU foreslår, at der i konsekvensanalysen fremover skal indgå en udførlig redegørelse for den forenkling, som opnås med den nye lovgivning - herunder gevinsten i tid eller penge for borgerne - både med hensyn til målsætninger, indhold og gennemførelse, hvilket kunne berettige, at der lægges stor vægt på de reelle vilkår for denne gennemførelse.

6.9.4.4. Endelig foreslår ØSU, at konsekvensanalysen offentliggøres, og at den følger lovforslaget gennem hele forløbet, således at senere parter i beslutningsprocessen bliver i stand til at kontrollere, at ikke kun det oprindelige forslag opfylder konsekvensanalysens kriterier, men at dette også er tilfældet for de gradvis ændrede versioner af forslaget helt frem til den endeligt vedtagne udgave. Offentliggørelse af konsekvensanalysen vil også gøre det nemmere at foretage en regelmæssig evaluering af, om en bestemt lovgivning er blevet forældet og reelt ikke længere opfylder de kriterier, som var begrundelsen for, at den i sin tid blev vedtaget.

6.9.5. SLIM-projekterne bør videreføres og udvides, således at Kommissionen kan opfylde sin egen erklærede målsætning om, at reviderede lovforslag fremlægges senest seks måneder efter offentliggørelsen af anbefalinger herom i en SLIM-rapport.

6.9.6. Der bør arbejdes videre med "virksomhedspanelerne"; alt efter emne bør repræsentanter for arbejdsmarkedets parter og forbrugerne inddrages, og der bør ydes al den praktiske bistand, som er nødvendig for at metoden kan benyttes med fordel.

6.9.7. Kommissionen bør fremhjælpe et klima, hvor en forenklingskultur har let ved at slå rod, ved at bevidstgøre de folkevalgte politikere om forenklingens nødvendighed, ved at uddanne embedsmændene (i første række i sine egne tjenestegrene), ved at afholde seminarer om emnet, ved at fremme sammenlignende "benchmarking" af bedste nationale praksis (og videreformidle resultaterne via Internettet), ved at udbygge samarbejdet med andre internationale instanser som f.eks. OECD, og ved at støtte initiativer fra civilsamfund, stiftelser og "tænketanke", som kan bidrage til at rodfæste denne nye forenklingskultur på europæisk og nationalt plan.

6.10. Som den eneste forsamling, der repræsenterer hele viften af lovgivningens brugere, er Det Økonomiske og Sociale Udvalg bevidst om, at der tilkommer det en vigtig, ja, set ud fra disse brugeres synspunkt central rolle i forbindelse med en ny EU-regelforenklingspolitik.

6.10.1. For at kunne varetage denne rolle på fyldestgørende vis anmoder ØSU Kommissionen om:

6.10.1.1. hvor det overhovedet måtte forekomme muligt at blive hørt på et tidligere tidspunkt i forløbet for at undgå, at den merværdi, ØSU som høringspartner kan tilføre forenklingsindsatsen, bliver alvorligt undermineret derved, at de institutioner, som er med til at træffe beslutningerne, høres på samme tidspunkt;

6.10.1.2. navnlig at blive hørt hvert år, i forbindelse med at Kommissionen forelægger ØSU det vejledende årsprogram over påtænkte høringsanmodninger, om forberedelsen af den statusrapport over forenklingsprocessen, som skal forelægges for Det Europæiske Råd i foråret. På den måde vil Kommissionen kunne inddrage ØSU i fastlæggelsen af nye prioriterede foranstaltninger, som f.eks. anvendelsesområdet for nye SLIM-initiativer eller spørgsmål, som med fordel kan testes af "virksomhedspaneler";

6.10.1.3. at blive inddraget direkte i overvejelserne om at forbedre og styrke konsekvensanalyserne.

6.10.2. For at kunne yde et effektivt bidrag til denne forenklingspolitik er ØSU parat til i fuldt omfang at leve op til de adfærdskodekser, som det foreslår EU-instanserne at indføre. Med henblik herpå agter ØSU selv at efterleve en række principper, som er beskrevet nærmere i denne udtalelses konklusioner.

6.11. Hvad angår inddragelsen af de øvrige parter i den fælles beslutningstagning i forenklingspolitikken, opfordrer ØSU Parlamentet og Rådet til:

6.11.1. at støtte ØSU's anmodning om at blive hørt på et tidligere tidspunkt, således at de kan drage fordel af ØSU's udtalelser straks fra starten af den fælles beslutningsprocedure;

6.11.2. i givet fald at pålægge ØSU sonderende høringsopgaver på områder i tilknytning til regelforenklingen; dels kan der være tale om at overveje (evt. delvise) alternativer til den pågældende lovgivning, dels kan ØSU give sin mening til kende om inddragelsen af de sociale og økonomiske aktører i gennemførelsen af et direktiv;

6.11.3. at godkende bevillinger, som sætter Kommissionen i stand til at udvikle analyser og metoder, som kan bidrage til, at forenklingspolitikken krones med held;

6.11.4. at forpligte sig til at tage stilling senest tolv måneder efter, at Kommissionen som led i SLIM-proceduren har fremlagt et revideret lovforslag;

6.11.5. i løbet af forligsproceduren at sikre sig, at lovforslaget i den form, de godkender det i, stadig lever op til kriterierne i konsekvensanalysen og dermed til brugernes forventninger; og

6.11.6. forud for EU-udvidelsen at fremskynde vedtagelsen af de forenklingstiltag, som aktørerne i det indre marked fortsat savner, herunder bl.a. EF-patentet, en brugbar statut for det europæiske selskab, en ukompliceret momsordning for den interne EU-samhandel, fjernelse af enhver dobbeltbeskatning i det indre marked, direktiver som giver mulighed for sammenlægning og omstrukturering af virksomheder på EU-plan.

6.12. ØSU understreger, at også de europæiske og nationale retsinstanser samt ombudsmanden kan bidrage til regelforenklingen.

6.12.1. På den ene side kan de være med til at lægge pres på EU-institutionerne samt de nationale regeringer og parlamenter for at få skabt klarhed i de lovbestemmelser og administrative regler, som de har til opgave at fortolke og gennemføre.

6.12.2. På den anden side kan de komme med ideer til en yderligere kodificering af lovteksterne, således at disse bliver nemmere at gå til for domstole, jurister og øvrige brugere af lovgivningen.

6.13. Medlemsstaternes indsats er af afgørende betydning for, at forenklingspolitikken bliver en succes. Med henblik herpå skal ØSU opfordre medlemsstaterne til

6.13.1. selv at vedtage adfærdskodekser om forenkling af det indre markeds virkemåde og sørge for, at den nationale lovgivning harmonerer med EU-lovgivningen;

6.13.2. at udvise større disciplin med hensyn til rettidig gennemførelse af EU-lovgivningen, således at de kan vise et godt eksempel for ansøgerlandene;

6.13.3. at tilvejebringe bedre forudsætninger for, at den gensidige anerkendelse kan fungere efter hensigten;

6.13.4. at tage et direkte ansvar for at sikre et mere velfungerende indre marked med forbillede i de koordinationscentre for det indre marked, som de femten medlemsstater allerede har taget initiativ til at oprette; medlemsstaterne bør således i samarbejde med Kommissionen og med hinanden gå ind i en fælles forvaltning af det indre marked efter ensartede administrative procedurer, som skal certificeres på EU-plan, på områder i tilknytning til fjernelse af tekniske handelshindringer, mere effektiv gensidig anerkendelse, produktsikkerhed, miljø, bedrageribekæmpelse og toldsamarbejde; og

6.13.5. at formulere nationale tiltag, som konkret kan bidrage til at fremhjælpe forenklingspolitikken - herunder etablering af centrale nationale forenklingsinstanser - og orientere Kommissionen om eksempler på bedste praksis, således at denne kan indføre en permanent benchmarking og offentliggøre resultaterne heraf.

7. Adfærdskodeks for Det Økonomiske og Sociale Udvalg som bidrag til forenklingsprocessen

For allerede nu at bidrage til forenklingsprocessen og de adfærdskodekser, som det anbefaler EU-institutionerne at indføre, vedtager ØSU følgende adfærdskodeks:

7.1. ØSU ser det som en vigtig opgave til stadighed at overvåge, at kravene om forenkling, kvalitet og effektivitet for brugerne tilgodeses i den lovgivning, som det får forelagt til udtalelse.

7.2. ØSU forpligter sig til at tilrettelægge sit arbejde på en sådan måde, at det kan reagere rettidigt på de høringsanmodninger, som det måtte modtage fra Kommissionen, Parlamentet eller Rådet på et tidligt stadium, når disse institutioner på denne måde markerer deres ønske om i højere grad at tage hensyn til ØSU's udtalelse i spørgsmål vedrørende regelforenkling.

7.3. ØSU vil hvert år udarbejde en initiativudtalelse, som gør status over det flerårige forenklingsprogram, for på denne måde at bidrage til Kommissionens årlige evaluering med henblik på forårets Europæiske Råd.

7.4. ØSU agter for hvert enkelt lovudkasts vedkommende at foretage en systematisk gennemgang af konsekvensanalysen.

7.5. ØSU agter at gøre EU-institutionerne opmærksomme på et eventuelt behov for at omdirigere lovgivningen i retning af aftalebaserede, selvregulerende eller medregulerende løsninger under kontrol af EU's lovgivende instanser, idet det så skal være op til erhvervs- og samfundslivets aktører inden for de pågældende områder eller brancher rettidigt at tage de fornødne skridt for at leve op til disse forventninger.

7.6. ØSU agter at udbygge dialogen med erhvervs- og samfundslivets interesseorganisationer i EU for at anspore disse til at påtage et ansvar, navnlig i aftalemæssig henseende, som gør det muligt for dem at bidrage direkte til regelsætningen i EU.

7.7. ØSU agter at udbygge dialogen med Regionsudvalget for at etablere et løbende samarbejde på dette område, navnlig med hensyn til forenklingens regionale dimension.

7.8. ØSU agter at udbygge dialogen med de eksisterende nationale økonomiske og sociale råd, således at disse i de enkelte medlemsstater kan spille en rolle svarende til ØSU's på EU-plan, når det gælder om at bidrage til, at forenklingsprocessen bliver en succes.

Bruxelles, den 19. oktober 2000.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg