Høringskonsulentens endelige rapport (1)

Sag AT.37956 — Armeringsstænger

(2020/C 312/06)

(1) Udkastet til afgørelse har til formål at genvedtage Kommissionens tidligere beslutning af 30. september 2009 (»beslutningen fra 2009«) (2) — annulleret af Domstolen i 2017, som selv var en genvedtagelse af Kommissionens tidligere beslutning af 17. december 2002 (»beslutningen fra 2002«) (3) – annulleret af Retten i 2007.

(2) I udkastet til afgørelse konstateres et kartel på markedet for rundt armeringsstål i Italien i perioden 1989-2000 i strid med artikel 65 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab (»EKSF-traktaten«). Afgørelsen er rettet til fem virksomheder (under ét benævnt »parterne«): 1. Alfa Acciai S.p.A. (»Alfa«) 2. Feralpi Holding S.p.A. (»Feralpi«) 3. Ferriere Nord S.p.A. (»Ferriere Nord«) 4. Partecipazioni Industriali S.p.A. in Amministrazione Straordinaria — tidligere Riva Fire S.p.A. (»Partecipazioni Industriali«) samt 5. Ferriera Valsabbia S.p.A. og Valsabbia Investimenti S.p.A. (under ét »Valsabbia«).

(3) Efter Domstolens domme af 21. september 2017 (»dommene af 21. september 2017«) ( 4 ) , som annullerede beslutningen fra 2009, genåbnede Kommissionen proceduren i sag AT.37956 — Rundt armeringsstål. En kort redegørelse for proceduren er nødvendig for at forstå udkastet til afgørelse: — Beslutningen fra 2002 var rettet til italienske producenter af armeringsstænger og den italienske sammenslutning af stålproducenter Federacciai. Beslutningen blev annulleret af Retten den 25. oktober 2007, fordi retsgrundlaget for beslutningen, dvs. EKSF-traktatens artikel 65, ikke længere var i kraft på tidspunktet for dens vedtagelse (5). Beslutningen fra 2002 er trådt i kraft med hensyn til Federacciai, som ikke indgav et annullationssøgsmål ved Retten. — Med sin beslutning fra 2009 vedtog Kommissionen igen en beslutning om overtrædelse og pålæggelse af bøder til otte virksomheder, der havde påklaget beslutningen fra 2002 (6). De nedlagde alle påstand om annullation af beslutningen fra 2009 ved Retten, som stadfæstede beslutningen og indrømmede to virksomheder mindre nedsættelser af bøden (»dommene af 9. december 2014«) (7). Fem af de otte virksomheder appellerede dommene af 9. december 2014. Beslutningen fra 2009 er trådt i kraft med hensyn til de tre virksomheder, som ikke appellerede dommene af 9. december 2014 (8). — Sidstnævnte blev tilsidesat af Domstolen den 21. september 2017, som annullerede beslutningen fra 2009 med hensyn til appellanterne. Domstolen fastslog, at beslutningen fra 2009 tilsidesatte væsentlige formforskrifter fastlagt i forordning (EF) nr. 1/2003 og forordning (EF) nr. 773/2004 (9), idet der ikke var blevet afholdt en mundtlig høring vedrørende sagens realitet, som konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne var blevet indbudt til. Konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne var således ikke blevet indbudt til at deltage i den første mundtlige høring den 13. juni 2002, som vedrørte sagens realitet, og som fandt sted inden EKSF-traktatens udløb (10). De blev indbudt til den anden mundtlige høring den 30. september 2002, men denne mundtlige høring vedrørte kun de juridiske konsekvenser af EKSF-traktatens udløb for procedurens fortsættelse.

(4) Ved brev af 15. december 2017 til hver af parterne forklarede Generaldirektoratet for Konkurrence (»GD Konkurrence«) dets konklusioner af dommene af 21. september 2017 og det grundlag, hvorpå det ville genåbne proceduren med henblik på at nå frem til en endelig afgørelse af sagen. I brevet forklaredes det, at sagen, jf. Domstolens dom i Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (»PVC II-dommen«), efter en annullation af Kommissionens afgørelse kunne genåbnes fra det punkt, hvor procedurefejlen blev konstateret (11). I den foreliggende sag påvirkede annullationen af beslutningen fra 2002 ikke de forberedende retsakter til beslutningen, men kun den mundtlige høring. I de samme breve blev beslutningens adressater følgelig opfordret til at tilkendegive, om de ønskede at deltage i en ny mundtlig høring, som også omhandlede sagens realitet. Alle parterne svarede den 1. februar 2018 og tilkendegav, at de ønskede at deltage i den nye mundtlige høring.

(5) Ved efterfølgende breve af 22. marts og 13. april 2018 præciserede GD Konkurrence, at det korrekte retsgrundlag for vurderingen af overtrædelsen var EKSF-traktatens artikel 65, mens forordning (EF) nr. 1/2003 var det korrekte retsgrundlag for så vidt angår proceduren efter EKSF-traktatens udløb. I brevene præciseres det yderligere, at Kommissionen, hvis der blev vedtaget en ny afgørelse om pålæggelse af bøder i denne sag, ville følge 1998-retningslinjerne for bødeberegning og betragtningerne i dens breve af 30. juni 2008 (dvs. at den ikke ville pålægge bøder, der ville være højere end bøderne pålagt i 2002).

(6) Efter anmodning fra Alfa og Valsabbia oplyste GD Konkurrence parterne, at konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne inden den nye høring havde modtaget klagepunktsmeddelelsen, den supplerende klagepunktsmeddelelse og deres respektive svar sammen med brevene af 15. december 2017, svarene på disse breve og brevene af 22. marts 2018.

(7) Den nye mundtlige høring fandt sted den 23. april 2018 med deltagelse af fire af de fem parter: Alfa, Feralpi, Ferriere Nord og Valsabbia.

(8) Partecipazioni Industriali deltog ikke i den nye mundtlige høring (12). Efter dennes anmodning tillod jeg imidlertid Partecipazioni Industriali at indgive skriftlige bemærkninger i stedet for et mundtligt indlæg inden for den frist, der var fastsat for den nye mundtlige høring. Partecipazioni Industriali indgav disse skriftlige bemærkninger den 24. april 2018. Den 7. maj 2018 indgav Feralpi et nyt skriftligt indlæg i tillæg til virksomhedens deltagelse i den nye mundtlige høring.

(9) Konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne blev indbudt til den nye mundtlige høring, og seks af dem var repræsenteret under den nye mundtlige høring (13).

(10) Nogle parter har hævdet, at den nye mundtlige høring, som blev afholdt den 23. april 2018, ikke kunne afhjælpe problemet med den manglende mundtlige høring vedrørende sagens realitet i 2002, som konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne var blevet indbudt til, fordi de mundtlige høringer i 2002 også involverede de tre andre virksomheder og den sammenslutning af virksomheder, til hvem klagepunktsmeddelelsen, beslutningen fra 2002 og beslutningen fra 2009 også var rettet. Dette argument er efter min opfattelse ikke overbevisende, da en klagepunktsmeddelelses adressat ikke har ret til en mundtlig høring under tilstedeværelse af klagepunktsmeddelelsens øvrige adressater (14).

(11) Med henvisning til generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen (15) og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis (16) har alle parterne i deres skriftlige og mundtlige bemærkninger kritiseret den uforholdsmæssig lange varighed — omkring 18 år — af denne procedure og nedlagt påstand om, at deres grundlæggende ret til at få deres sag behandlet inden for en rimelig frist — som er nedfældet i artikel 41, stk. 1, og artikel 47, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder — er blevet tilsidesat. Ifølge parterne havde Kommissionen ikke beføjelse til at genåbne proceduren, fordi dens uforholdsmæssig lange varighed og behovet for at genvedtage den samme beslutning to gange alene skyldtes fejl begået af Kommissionen selv. Hvis Kommissionen alligevel beslutter at vedtage en tredje afgørelse om forbud, bør den nedsætte bøderne betydeligt for at afspejle procedurens uforholdsmæssig lange varighed.

(12) Spørgsmålet om respekten for parternes grundlæggende ret til at få deres sag behandlet inden for en rimelig frist, en ret, der er anerkendt som et generelt EU-retligt princip i Domstolens praksis, og som er udtrykt i artikel 41, stk. 1, og artikel 47, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, kræver bestemt nøje overvejelse i denne sag.

(13) Hvis alle faser i de administrative og retslige procedurer medregnes, er den absolutte varighed af procedurerne i denne sag, som blev indledt med Kommissionens inspektioner mellem oktober og december 2000, uden tvivl usædvanlig lang. Der er således allerede gået mere end 18 år. Eftersom Domstolen i dommene af 21. september 2017 ikke behandlede en række klager over Rettens domme, for så vidt som sidstnævnte domme stadfæstede beslutningen fra 2009, vil i det mindste nogle af parterne sandsynligvis udøve deres ret til at få en tredje afgørelse, der vedtages af Kommissionen, prøvet ved Retten og Domstolen. Hvis det antages, at denne tredje runde af domstolsprøvelse vil føre til en endelig afslutning af de administrative og retslige procedurer i sagen, kan der til den tid nemt være gået 22-23 år.

(14) Domstolen har fastslået, at spørgsmålet om, hvorvidt sagsbehandlingstiden er rimelig, skal vurderes på grundlag af bl.a. omstændighederne i den enkelte sag, herunder navnlig sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt parternes og de kompetente myndigheders adfærd (17).

(15) Den omstændighed, at forældelsesfristen for pålæggelse af sanktioner, jf. artikel 25 i forordning (EF) nr. 1/2003, endnu ikke er udløbet, besvarer ikke spørgsmålet (18).

(16) Den urimeligt lange sagsbehandlingstid kan muligvis ikke kun tilskrives den uforholdsmæssig lange varighed af en eller flere faser i proceduren, men også de administrative og retslige procedurers samlede varighed (19).

(17) Det kan ikke gøres gældende, at Kommissionen kun bør tage varigheden af sine egne procedurer i betragtning. Artikel 41, stk. 1, og artikel 47, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder konkretiserer faktisk det samme processuelle princip, nemlig at parterne har ret til at få deres sag afgjort inden for en rimelig frist (20). Det eneste, der betyder noget for de berørte virksomheder, er, hvornår der tages endelig stilling til deres »sag«, og at det er et upartisk organ, der gør det (21).

(18) Kommissionen kan ikke fraskrive sig hele ansvaret for den samlede sagsbehandlingstid, herunder de retslige faser, fordi foreneligheden af et system, hvor Kommissionen optræder både som undersøger og beslutningstager i første instans i kartelsager, med de grundlæggende rettigheder afhænger af, at parterne har mulighed for at få Kommissionens afgørelser prøvet ved EU's retsinstanser (22).

(19) Der er i denne sag utvivlsomt en reel risiko for, at Domstolen vil vurdere, at den samlede sagsbehandlingstid, herunder de to faser ved Retten efter beslutningen fra 2002 og beslutningen fra 2009, er urimeligt lang. Spørgsmålet er derefter, hvordan dette kan løses mest hensigtsmæssigt.

(20) Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fastslået, at en overskridelse af en rimelig sagsbehandlingstid er en rettergangsfejl, der udgør en tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, hvilket skal give den berørte part adgang til effektive retsmidler, der giver vedkommende en passende oprejsning (23).

(21) Domstolen har ofte skullet afgøre, hvilket retsmiddel Retten eller Domstolen selv burde indrømme, hvis Retten eller Domstolen fastslår, at de administrative og/eller retslige procedurer i en kartelsag har været urimeligt langstrakte.

(22) Domstolen har konsekvent fastslået, at Retten eller Domstolen kun kan annullere en beslutning eller afgørelse vedtaget af Kommissionen om en overtrædelse af artikel 101 eller 102 TEUF og pålæggelse af bøder for en sådan overtrædelse, hvis det er godtgjort, at den administrative eller retslige procedures urimelige varighed har påvirket de pågældende virksomheders ret til kontradiktion (24).

(23) Abstrakte og upræcise påstande fra de berørte virksomheder om, at deres ret til forsvar blev tilsidesat, er ikke nok. Det skal godtgøres, at virksomhedens mulighed for at forsvare sig er blevet påvirket, f.eks. at personer i virksomheden, som kunne give en diskulperende forklaring af bevismaterialerne i Kommissionens sagsakter, ikke længere var i live eller tilgængelige på det tidspunkt, hvor virksomheden fik forsinket adgang til Kommissionens sagsakter, men at disse personer ville have været tilgængelige, hvis adgangen til sagsakterne ikke havde været forsinket (25).

(24) Hvis det ikke er godtgjort, at virksomhedens mulighed for at forsvare sig er blevet påvirket, har Domstolen altid vurderet, at Retten eller Domstolen kun kunne træffe afgørelse om finansiel kompensation. Mens denne kompensation ifølge ældre retspraksis kunne tiltrædes af Retten eller Domstolen i form af en bødenedsættelse, som Domstolen har truffet afgørelse om under sin fulde prøvelsesret i henhold til artikel 261 TEUF (26), er et særskilt erstatningssøgsmål indbragt af den berørte virksomhed i henhold til artikel 268 TEUF sammenholdt med artikel 340 TEUF, stk. 2 (27), en mere effektiv afhjælpning.

(25) I den foreliggende sag er jeg ikke blevet forelagt dokumentation for, at sagsbehandlingstidens urimelige varighed har påvirket parternes mulighed for at forsvare sig. Den første administrative fase i sagen, som førte til beslutningen fra 2002, var relativt hurtig, og parterne havde fuld adgang til sagsakterne på daværende tidspunkt. Under den nye mundtlige høring den 23. april 2018 og i de forskellige skriftlige indlæg, der er indgivet siden sagens genåbning efter brevene af 15. december 2017, har parterne ikke godtgjort, at deres mulighed for at forsvare sig er blevet påvirket. Tværtimod bekræfter de argumenter om realiteten, der blev fremsat under den nye mundtlige høring og i nogle af disse skriftlige indlæg, parternes evne til at forsvare sig.

(26) Parterne hævder ikke desto mindre, at Kommissionen i den konkrete sag, hvor deres grundlæggende ret til at få deres sag behandlet inden for en rimelig frist muligvis allerede er blevet tilsidesat, har pligt til straks at opgive sagen med henblik på at undgå bevidst at forlænge den allerede uforholdsmæssig lange sagsbehandlingstid og derved forlænge overtrædelsen af parternes grundlæggende ret.

(27) Jeg kan ikke følge parternes argumenter i deres endelige konklusion, men parterne har efter min opfattelse ret i, at den situation, som Kommissionen nu befinder sig i i den foreliggende sag, adskiller sig fra den situation, som retspraksis, jf. punkt 21-24 ovenfor, vedrører.

(28) Retspraksis, jf. punkt 21-24 ovenfor, vedrører den afhjælpning, som Retten eller Domstolen bør træffe afgørelse om, hvis Retten eller Domstolen fastslår, at de administrative og/eller retslige procedurer i en kartelsag har været urimeligt langstrakte, mens det spørgsmål, som Kommissionen stilles i den foreliggende sag, er, om den bør fortsætte sagen og vedtage en ny, tredje afgørelse, som parterne med den deraf følgende domstolsprøvelse har ret til, men som nemt vil forlænge den allerede langstrakte sag med endnu fire eller fem år (se punkt 13 ovenfor).

(29) En vigtig forskel er, at Kommissionen ikke har pligt til at genåbne sagen efter en annullation af en tidligere afgørelse om en overtrædelse af kartel- og monopolreglerne og pålæggelse af bøder på grund af proceduremæssige formaliteter, og den har heller ikke pligt til at fortsætte en sådan genåbnet procedure, indtil en ny afgørelse er vedtaget.

(30) Ligesom Kommissionen har brede skønsbeføjelser til at afgøre, om den vil indlede undersøgelse af en mulig overtrædelse af kartel- og monopolreglerne, og om den vil fortsætte sine undersøgelser indtil vedtagelsen af en første afgørelse om en overtrædelse af kartel- og monopolreglerne og pålæggelse af bøder (28), har den også brede skønsbeføjelser til at afgøre, om den vil genåbne proceduren efter en annullation på grund af proceduremæssige formaliteter af den første afgørelse, og om den vil fortsætte den genåbnede procedure indtil vedtagelsen af en anden afgørelse. Hvis denne anden afgørelse igen annulleres på grund af proceduremæssige formaliteter, har Kommissionen igen brede skønsbeføjelser til at afgøre, om den vil genåbne proceduren, og om den vil fortsætte den genåbnede procedure indtil vedtagelsen af en tredje afgørelse.

(31) Jeg er imidlertid uenig i parternes synspunkt om, at Kommissionen i den foreliggende situation, hvor der er en reel risiko for, at Domstolen vil konstatere, at den samlede sagsbehandlingstid allerede er urimeligt lang, fortaber disse skønsbeføjelser og automatisk har pligt til at afbryde proceduren. Dette synspunkt lægger ensidigt al vægt på behovet for at beskytte parternes ret til at få deres sag behandlet inden for en rimelig frist i henhold til chartret om grundlæggende rettigheder og tilsidesætter fuldstændigt nødvendigheden af at gennemføre EU's konkurrenceregler, som er et af traktaternes grundlæggende mål (29).

(32) I en situation som den foreliggende har Kommissionen efter min opfattelse pligt til, når den udøver sit skøn med hensyn til, om proceduren skal genåbnes, og om en sådan procedure skal fortsættes indtil vedtagelsen af en ny afgørelse om overtrædelse af kartel- og monopolreglerne og pålæggelse af bøder, at tage hensyn til og lægge behørig vægt på den mulige tilsidesættelse af parternes grundlæggende ret til at få deres sag behandlet inden for en rimelig frist, som allerede er sket, og afgørelsens yderligere betydning for beskyttelsen af parternes grundlæggende ret.

(33) Dette betyder, at Kommissionen, inden den vedtager en ny, tredje afgørelse i denne sag, under hensyntagen til sagens omstændigheder skal undersøge, om det bidrag, som vedtagelsen af en sådan tredje afgørelse yder til målet om at gennemføre EU's konkurrenceregler, opvejes af betydningen af dette sagsforløb for beskyttelsen af parternes rettigheder i henhold til chartret om grundlæggende rettigheder.

(34) Hvis disse overvejelser viser, at det bidrag, som vedtagelsen af en ny, tredje afgørelse, yder til målet om at gennemføre EU's konkurrenceregler, opvejer betydningen af dette sagsforløb for beskyttelsen af parternes grundlæggende rettigheder i henhold til chartret, kan Kommissionen vedtage en sådan tredje afgørelse. For at afhjælpe den mulige tilsidesættelse af parternes grundlæggende ret, skal Kommissionen da efter min opfattelse indrømme parterne en bødenedsættelse. Bødenedsættelsens størrelse skal afspejle sagens realiteter, herunder det forhold, at sagens udstrakte varighed på ingen måde kan tilskrives parterne (30).

(35) Udkastet til afgørelse opfylder efter min opfattelse disse krav. Det konkluderes netop, at vedtagelsen af en tredje afgørelse om pålæggelse af bøder under hensyntagen til alle sagens særlige omstændigheder samlet set er begrundet, men at der bør indrømmes en bødenedsættelse på 50 % på grund af den lange sagsbehandlingstid. Selv om Domstolen konstaterer, at sagsbehandlingstiden i denne sag er urimeligt lang, vil denne nedsættelse umiddelbart være en rimelig afhjælpning (31).

(36) Sammenlignet med beslutningen fra 2009 tages der i udkastet til afgørelse, ud over den nedsættelse på 50 %, der er nævnt i punkt 35 ovenfor, hensyn til dommene af 9. december 2014, som nedsætter grundbeløbet for bøderne til Partecipazioni Industriali og Ferriere Nord med henholdsvis 3 % og 6 % (32). Som følge af Partecipazioni Industrialis finansielle situation anvendes der i udkastet til afgørelse desuden ikke en afskrækkelsesfaktor for Partecipazioni Industriali, og virksomhedens bøde fastsættes til 0 EUR efter anvendelsen af loftet på 10 % i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003.

(37) Jeg har i overensstemmelse med artikel 16 i afgørelse 2011/695/EU undersøgt, om udkastet til afgørelse kun omhandler klagepunkter, hvortil parterne har haft mulighed for at fremsætte bemærkninger, og konkluderet, at det er tilfældet i denne sag.

(38) Jeg finder overordnet set, at alle de processuelle rettigheder er blevet overholdt i denne sag.

Bruxelles, den 1. juli 2019. Wouter WILS

(1) I henhold til artikel 16 og 17 i afgørelse 2011/695/EU vedtaget af formanden for Europa-Kommissionen af 13. oktober 2011 om høringskonsulentens funktion og kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager (EUT L 275 af 20.10.2011, s. 29) (»afgørelse 2011/695/EU«).

(2) Kommissionens beslutning C(2009) 7492 endelig af 30. september 2009 om en tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65 (COMP/37.956 — Rundt armeringsstål, Ny vedtagelse) ændret ved Kommissionens beslutning C(2009) 9912 endelig af 8. december 2009 om en tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65 (sag COMP/37.956 — Rundt armeringsstål, Ny vedtagelse), resumé (EUT C 98 af 30.3.2011, s. 16). Høringskonsulentens endelige rapport af 22. september 2009 i sag COMP/37.956 — Rundt armeringsstål (»armeringsstænger«)/ny vedtagelse (EUT C 98 af 30.3.2011, s. 14).

(3) Kommissionens beslutning 2006/894/EF af 17. december 2002 om en procedure efter EKSF-traktatens artikel 65 mod Alfa Acciai SpA, Feralpi Siderurgica SpA, Ferriere Nord SpA, IRO Industrie Riunite Odolesi SpA, Leali SpA, Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA in liquidazione (under likvidation), Lucchini SpA, Siderpotenza SpA, Riva Acciaio SpA, Valsabbia Investimenti SpA, Ferriera Valsabbia SpA og sammenslutningen af italienske stålvirksomheder Federacciai (Federazione delle Imprese Siderurgiche Italiane) (sag C.37.956 — Rundt armeringsstål) (EUT L 353 af 13.12.2006, s. 1). Høringskonsulentens endelige rapport af 9. december 2002 i sag COMP/37.956 — Rundt armeringsstål (EUT C 303 af 13.12.2006, s. 2).

(4) Domme i Feralpi Holding mod Kommissionen (C-85/15 P, EU:C:2017:709), Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti mod Kommissionen (C-86/15 P) og Alfa Acciai mod Kommissionen (C-87/15 P, EU:C:2017:717), Ferriere Nord mod Kommissionen (C-88/15 P, EU:C:2017:716) og Riva Fire mod Kommissionen (C-89/15 P, EU:C:2017:713).

(5) Domme i SP, Leali, Acciaerie e Ferriere Leali Luigi, IRO, Lucchini, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti og Alfa Acciai mod Kommissionen (T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 og T-98/03, EU:T:2007:317), Riva Acciaio mod Kommissionen (T-45/03, EU:T:2007:318), Feralpi Siderurgica mod Kommissionen (T-77/03, EU:T:2007:319) og Ferriere Nord mod Kommissionen (T-94/03, EU:T:2007:320). EKSF-traktaten blev undertegnet i 1952 med en varighed på 50 år og udløb den 23. juli 2002.

(6) Dvs. 1) Alfa Acciai S.p.A, 2) Feralpi Holding S.p.A. (tidligere Feralpi Siderurgica S.p.A.), 3) Ferriere Nord S.p.A., 4) IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A., 5) Leali S.p.A. og Acciaierie e Ferriere Leali Luigi S.p.A. in liquidazione, 6) Lucchini S.p.A. og S.P. S.p.A. in liquidazione (tidligere Siderpotenza S.p.A.), 7) Riva Fire S.p.A. (tidligere Riva Acciaio S.p.A.) samt 8) Ferriera Valsabbia S.p.A. og Valsabbia Investimenti S.p.A.

(7) Domme i Leali og Acciaierie e Ferriere Leali Luigi mod Kommissionen (T-489/09, T-490/09 og T-56/10, EU:T:2014:1039), IRO mod Kommissionen (T-69/10, EU:T:2014:1030), Feralpi mod Kommissionen (T-70/10, EU:T:2014:1031), Riva Fire mod Kommissionen (T-83/10, EU:T:2014:1034), Alfa Acciai mod Kommissionen (T-85/10, EU:T:2014:1037), Ferriere Nord mod Kommissionen (T-90/10, EU:T:2014:1035), Lucchini mod Kommissionen (T-91/10, EU:T:2014:1033) samt Ferriera Valsabbia og Valsabbia Investimenti mod Kommissionen (T-92/10, EU:T:2014:1032). Retten indrømmede Riva Fire en bødenedsættelse på 3 % og Ferriere Nord en bødenedsættelse på 6 %.

(8) De tre virksomheder, som ikke appellerede dommen, er IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A. (»IRO«), Ferriere Leali Luigi S.p.A. (»Leali«) og Lucchini S.p.A. — tidligere Siderpotenza S.p.A. (»Lucchini«). Se også dom i Lucchini mod Kommissionen (T-185/18, EU:T:2019:298).

(9) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1) (»forordning (EF) nr. 1/2003«) og Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel 81 og 82 (EUT L 123 af 27.4.2004, s. 18) (»forordning (EF) nr. 773/2004«).

(10) En sådan deltagelse var ikke foreskrevet i EKSF-traktaten, hvorefter Kommissionen havde enekompetence til at anvende konkurrencereglerne.

(11) Dom i Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (C 238/99 P, C 244/99 P, C 245/99 P, C 247/99 P, C 250/99 P til C 252/99 P og C 254/99 P, EU:C:2002:582, præmis 70-76).

(12) De ekstraordinære kommissærer i Partecipazioni Industriali afviste invitationen til at deltage i den nye mundtlige høring. I henhold til artikel 14, stk. 4 og 5, i forordning (EF) nr. 773/2004 kunne Partecipazioni Industriali ikke alene være repræsenteret af virksomhedens eksterne advokater under den mundtlige høring (se dom i Badische Anilin- & Soda-Fabrik mod Kommissionen (49/69, EU:C:1972:71, præmis 11).

(13) Mens indbydelsen til konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne udgør en væsentlige formforskrift, har konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne ikke pligt til at deltage i den mundtlige høring (se dom i Servier mod Kommissionen (T-691/14, EU:T:2018:922, præmis 163).

(14) Dom i Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen (T-25/95 osv., EU:T:2000:77, præmis 697), og generaladvokat Darmons forslag til afgørelse i Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mod Kommissionen (C-89/85 osv., EU:C:1988:258, punkt 155).

(15) Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen (C-109/10 P, EU:C:2011:256).

(16) Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol domme i Eckle mod Tyskland, nr. 8130/78, præmis 76, Gorou mod Grækenland, nr. 12686/03, præmis 46, og Kakamoukas m.fl. mod Grækenland, nr. 38311/02, præmis 32. Alfa og Valsabbia henviste også til sagen Neumeister mod Østrig, nr. 1936/63, og Rouille mod Frankrig, nr. 50268/99.

(17) Se generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 237, og den deri nævnte retspraksis.

(18) Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 347.

(19) Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 238 og 239.

(20) Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 240.

(21) Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 240.

(22) Se dom i Schindler mod Kommissionen (C-501/11 P, EU:C:2013:522, præmis 34).

(23) Kudla mod Polen, nr. 30210/96, præmis 150-156. Se også dom i Groupe Gascogne mod Kommissionen, C-58/12 P, EU:C:2013:770, præmis 72.

(24) Dom i Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mod Kommissionen (C-105/04 P, EU:C:2006:592, præmis 42 og 43) og generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 250-262.

(25) Dom i Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied, jf. note 24 ovenfor, præmis 56 og 49, og generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 312-320.

(26) Dom i Baustahlgewebe mod Kommissionen (C-185/95 P, EU:C:1998:608, præmis 48).

(27) Domme i Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland mod Kommissionen (C-385/07 P, præmis 195), Groupe Gascogne mod Kommissionen (jf. 23 ovenfor, præmis 81-83), Bolloré mod Kommissionen (C-414/12 P, EU:C:2014:301, præmis 106) og CEPSA mod Kommissionen (C-608/13 P, EU:C:2016:414, præmis 71).

(28) Eksistensen af disse brede skønsbeføjelser fremgår af ordlyden af artikel 7 og artikel 23, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003, hvorefter Kommissionen »kan« vedtage sådanne afgørelser, af retspraksis vedrørende klageres rettigheder (se dom i Ufex m.fl. mod Kommissionen, (C-119/97 P, EU:C:1999:116, præmis 86-92), og af dommen i Masterfoods-sagen (C-344/98, EU:C:2000:689).

(29) Udtalelse 2/13 (Unionens tiltrædelse af EMRK) fra Domstolen (EU:C:2014:2454, punkt 172) og generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. note 15 ovenfor, punkt 328.

(30) Af de grunde, der er anført i punkt 18 ovenfor, kan det forhold, at parterne har udøvet deres ret til at få beslutningen fra 2002 og beslutningen fra 2009 prøvet ved EU's retsinstanser, ikke lægges parterne til last.

(31) Jf. generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i Solvay mod Kommissionen, jf. fodnote 15 ovenfor, punkt 357.

(32) Se punkt 3 og fodnote 7 ovenfor.