24.

mener derfor, såfremt Kommissionens ønske om en forordning fastholdes også over for offentlige myndigheder og på det ansættelsesretlige område, at — den i artikel 6, stk. 3, i den generelle forordning planlagte grænseflade for regulering i medlemsstaterne som følge af databehandlingspligter ikke må vanskeliggøres yderligere ved at overtage hindringerne i artikel 52 i charteret om grundlæggende rettigheder på en måde, der går ud over det tilsigtede anvendelsesområde — det ligeledes for Kommissionens bemyndigelse gælder, at der inden for rammerne af delegerede retsakter skal opstilles en nærmere definition af grænserne for de reguleringsområder, som overlades til medlemsstaterne, f.eks. databehandling af sundheds- eller beskæftigelsesoplysninger, eller til historiske, statistiske eller videnskabelige forskningsformål — det for begge områders vedkommende udtrykkeligt skal fastslås, at det skal være muligt at give samtykke. Set i forhold til offentlige myndigheder gælder dette også på anvendelsesområdet for direktivet om databeskyttelse — Kommissionen bør forpligtes til at gennemføre en omfattende konsekvensanalyse og høre Rådet, medlemsstaternes parlamenter, berørte offentlige kredse samt de udvalg, der skal inddrages ved udarbejdelsen af retsakter ifølge EUF-traktaten og Det Europæiske Databeskyttelsesråd vedrørende alle delegerede retsakter (artikel 86) for bl.a. at overholde principperne om proportionalitet og nærhed. Ligeledes bør der ved vedtagelsen af gennemførelsesretsakter vælges procedurer, som sikrer en rettidig og omfattende deltagelse af alle berørte grupper; — forordningen ud over de afvigende beføjelser i den generelle forordnings artikel 21 som minimum bør åbne op for medlemsstaternes mulighed for lovgivning, der fastsætter differentierede beskyttelsesbestemmelser for databehandlingen af hensyn til opfyldelse af offentligretlige opgaver i overensstemmelse med målsætningerne i artikel 8 i charteret om grundlæggende rettigheder, som det for øjeblikket er hensigten med forordningen — det desuden allerede ved fastlæggelsen af anvendelsesområdet bør præciseres, at forordningens bestemmelser kun omfatter sådanne former for virksomhed, "der falder inden for rammerne af EU-retten", og giver EU bemyndigelse til at vedtage bindende bestemmelser, og ikke også sådanne områder, som stadig udelukkende hører under den nationale lovgivningskompetence, eller hvor traktaterne udtrykkeligt udelukker beføjelser til harmonisering af love og administrative bestemmelser som f.eks. i uddannelsessystemet (artikel 165, stk. 4, i EUF-traktaten) — det i forordningens artikel 82 bør præciseres, at der er mulighed for at vedtage specifikke regler for behandling af persondata i ansættelsesforhold ved kollektive overenskomster — det i forordningen skal sikres, at ledelsesretten ikke begrænses eksempelvis i forhold til ansættelse/afskedigelse af en registeransvarlig — det skal sikres, at der, hvad angår beføjelser til håndhævelse af sanktioner for brud på datasikkerheden, skelnes klart mellem private organisationer, der arbejder med gevinst for øje, og andre instanser, navnlig offentlige forvaltninger, hvor økonomiske sanktioner ikke er hensigtsmæssige og politiske kontrolmekanismer vil være mere effektive.