Høringskonsulentens endelige rapport i sag COMP/36.571 - Østrigske banker

(udarbejdet i henhold til artikel 15 i Kommissionens afgørelse 2001/462/EF, EKSF af 23. maj 2001 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager (EFT L 162 af 19.6.2001, s. 21))

(2004/C 48/03)

Udkastet til beslutning giver anledning til følgende bemærkninger angående retten til at blive hørt:

Der blev udsendt en klagepunktsmeddelelse til otte østrigske banker den 13. september 1999 (modtaget den 15. september 1999) vedrørende deres deltagelse i et påstået kartel omfattende en bred vifte af bankaktiviteter (Lombard-kartellet). Efter anmodning fra parterne blev deres svarfrist forlænget fra den 15. november 1999 til den 9. december 1999. Parterne svarede på klagepunktsmeddelelsen såvel skriftligt som mundtligt under en mundtlig høring, der fandt sted den 18. og 19. januar 2000. Derefter blev der udsendt en supplerende klagepunktsmeddelelse til samme otte parter den 22. november 2000 vedrørende påstanden om, at de havde indgået en hemmelig aftale om vekselgebyrer. Igen afgav parterne såvel et skriftligt svar som et mundtligt svar under en mundtlig høring, der fandt sted den 27. februar 2001. Klagepunkterne i den supplerende meddelelse er ikke fastholdt i beslutningsudkastet.

Efter at have modtaget den supplerende klagepunktsmeddelelse krævede parterne at få adgang til samtlige dokumenter i Kommissionens parallelle sagsakter om de formodede overtrædelser af EF-traktatens artikel 81 på andre medlemsstaters markeder for veksling af eurozone-valutaer. Høringskonsulenten konkluderede, at parterne allerede havde opnået adgang til alle de dokumenter i disse parallelle sagsakter, der objektivt set havde relation til klagepunkterne i denne sag. Spørgsmålet er imidlertid ikke længere relevant i forbindelse med dette beslutningsudkast, for som nævnt ovenfor fastholdes klagepunkterne i den supplerende klagepunktsmeddelelse ikke.

Parterne gjorde også indsigelse mod en ekspertudtalelse, som Kommissionen havde bestilt om en økonomisk undersøgelse, som bankerne selv havde afleveret. Bankerne bestred konklusionerne i den pågældende ekspertudtalelse, fordi de pågældende eksperter øjensynligt ikke havde været i besiddelse af alle relevante fakta i sagen. Parterne anmodede derfor om at få ekspertudtalelsen fjernet fra sagsakterne og om, at der blev set bort fra udtalelsen ved udarbejdelsen af beslutningen. Parterne anmodede også om at få bevilget en ekstra (tredje) mundtlig høring, såfremt deres første anmodning ikke blev imødekommet. Høringskonsulenten afslog den første anmodning med den begrundelse, at det var op til Kommissionen at tage stilling til ekspertudtalelsens indhold. Det vigtige for parterne i denne sammenhæng var, at deres kontradiktionsret var blevet tilgodeset, eftersom de havde fået adgang til selve undersøgelsen og fået lejlighed til at kommentere undersøgelsen. Høringskonsulenten bestemte, at der ikke var behov for en ekstra mundtlig høring. Parterne modtog imidlertid en række supplerende oplysninger angående ekspertudtalelsen i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse om aktindsigt. Det har i sidste ende vist sig, at den bestilte ekspertudtalelse ikke længere er et relevant emne i denne sag, eftersom Kommissionen ikke har bygget beslutningsudkastet på oplysningerne deri.

I løbet af proceduren besluttede Kommissionen at anerkende Freiheitliche Partei Österreich ("FPÖ") som klagende part i sagen. Parterne bestred, at FPÖ kunne betragtes som en part, der kunne godtgøre en berettiget interesse i overensstemmelse med artikel 3 i forordning nr 17/62. Den 27. marts 2001 skrev høringskonsulenten til de banker, der fortsat bestred dette punkt, for at meddele dem, at FPÖ havde gentaget sin anmodning om at få tilsendt de ikke-fortrolige versioner af de to klagepunktsmeddelelser i denne sag, og at han agtede at imødekomme deres anmodning. Brevet var vedlagt forslag til ikke-fortrolige versioner af dokumenterne. I forlængelse af den efterfølgende korrespondance mellem høringskonsulenten og parterne om dette spørgsmål blev PSK og Erste den 9. august 2001 meddelt beslutninger i henhold til artikel 9, stk. 2, i Kommissionens afgørelse af 23. maj 2001 om høringskonsulentens kompetenceområde under behandlingen af visse konkurrencesager. I disse beslutninger udtalte høringskonsulenten, at det ikke var høringskonsulentens opgave at tage stilling til begæringer fremsat i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17/62, men at det snarere var op til konkurrencekommissæren at gøre dette i Kommissionens navn. Beslutningen om at anerkende FPÖ som klagende part i denne sag var blevet truffet af Karel Van Miert og efterfølgende bekræftet af Mario Monti. Beslutningen udgjorde et indledende skridt i den administrative procedure og ikke en appellabel foranstaltning i sig selv. Med hensyn til de ikke-fortrolige versioner af klagepunktsmeddelelserne afslog høringskonsulenten anmodningen om at få slettet navnene på bankerne, idet han ikke fandt, at disse oplysninger kunne betragtes som forretningshemmeligheder. Oplysninger om bankernes aktuelle og fremtidige handelspolitikker ville dog blive slettet sammen med navne og stillingsbetegnelser på fysiske personer.

Den 19. september 2001 anlagde PSK sag ved Førsteinstansretten med påstand om annullation af beslutningen sammen med en påstand om, at gennemførelsen af den anfægtede beslutning skulle udsættes, og at Kommissionen skulle pålægges at undlade at udlevere de to klagepunktsmeddelelser til FPÖ. Den 20. december 2001 afgjorde Rettens præsident, at begæringen ikke kunne tages til følge. Præsidenten fastslog, at kravene om alvorlig og uoprettelig skade og om uopsættelighed ikke var opfyldt, og at for så vidt angik afvejningen af interesser skulle Fællesskabets interesse i, at tredjemand, som Kommissionen havde anerkendt som havende en berettiget interesse i at fremsætte bemærkninger til de af Kommissionen rejste klagepunkter, have forrang over sagsøgerens interesse i at forhindre udleveringen af klagepunktsmeddelelserne.

I forlængelse af kendelsen afsagt af Rettens præsident blev de ikke-fortrolige versioner af begge klagepunktsmeddelelser fremsendt til FPÖ den 9. januar 2002 for at give dem mulighed for at fremsætte deres bemærkninger. I overensstemmelse med en instruks fra høringskonsulenten underrettede den for sagen ansvarlige tjenestegren i GD Konkurrence FPÖ om, at dokumenterne udelukkende tjente til at sætte dem i stand til at håndhæve deres ret til at blive hørt som klagende part i denne sag og ikke noget som helst andet formål, hvorfor de f.eks. ikke måtte videregive dokumenterne til tredjeparter. FPÖ fik senere meddelelse om, at dokumenterne kun redegjorde for Kommissionens foreløbige holdninger i sagen, og at bankerne var at betragte som uskyldige, indtil Kommissionen havde vedtaget en endelig beslutning om det modsatte. Den 15. februar 2002 anmodede FPÖ om ubegrænset adgang til sagens akter og om afholdelse af en mundtlig høring. Der blev givet afslag på anmodningen om aktindsigt, eftersom der ikke fandtes noget retsgrundlag for denne aktindsigt. Høringskonsulenten afslog desuden anmodningen om afholdelse af en mundtlig høring, da den ville forsinke proceduren yderligere og næppe ville være af nogen større nytte for sagen. Høringskonsulenten noterede også med beklagelse, at FPÖ havde stillet klagepunktsmeddelelserne til rådighed for offentligheden. Denne adfærd havde ingen forbindelse til FPÖ's rettigheder som klagende part som led i Kommissionens procedure i den foreliggende kartelsag.

I lyset af ovenstående konkluderer jeg, at parternes ret til at blive hørt er blevet tilgodeset i denne sag. Beslutningsudkastet beskæftiger sig kun med klagepunkter, som parterne har haft lejlighed til at kommentere.

Udfærditget i Bruxelles, den 27. maj 2002.

Karen Williams