P6_TA(2006)0438

Tilbagebetaling af fællesskabsmidler

Europa-Parlamentets beslutning om inddrivelse af fællesskabsmidler (2005/2163(INI))

Europa-Parlamentet,

- der henviser til Kommissionens hvidbog om dens reform (KOM(2000)0200), særlig den del, der omhandler aktion 96 vedrørende en mere effektiv forvaltning af geninddrivningen uretmæssigt udbetalte beløb,

- der henviser til Kommissionens meddelelse om forbedring af inddrivelsen af fællesskabsfordringer, der opstår i forbindelse med direkte og delt forvaltning af fællesskabsudgifter (KOM(2002)0671),

- der henviser til Kommissionens beretning til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelsen af ordningen for gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger (KOM(2006)0043),

- der henviser til sin beslutning af 8. april 2003 om decharge for regnskabsåret 2001 [1], særlig punkt 39-43,

- der henviser til sin beslutning af 29. januar 2004 om opfølgningen af decharge for regnskabsåret 2001 [2], særlig punkt 7-9,

- der henviser til sin beslutning af 21. april 2004 om decharge for regnskabsåret 2002 [3], særlig punkt 7,

- der henviser til sin beslutning af 12. april 2005 om decharge for regnskabsåret 2003 [4], særlig punkt 83-85,

- der henviser til sin beslutning af 7. juni 2005 om forslag til beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og bekæmpelse af svig [5],

- der henviser til Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget [6], særlig artikel 72,

- der henviser til Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget [7], særlig artikel 78, stk. 3, og artikel 84,

- der henviser til Kommissionens rapport til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelsen af gennemførelsesbestemmelserne til den nye finansforordning (KOM(2005)0181),

- der henviser til forslaget til Rådets forordning om ændring af forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (KOM(2005)0181),

- der henviser til Rådets forordning (EØF) nr. 595/91 [8], særlig artikel 3 og 5 om uregelmæssigheder og svig, og forordning (EF) nr. 1469/95 [9], 515/97 [10] og 1258/1999 [11],

- der henviser til forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21. juni 2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik [12], (den nye forordning om den fælles landbrugspolitik), særlig artikel 32,

- der henviser til De Europæiske Fællesskabers Domstols dom i sag C-87/01 P, Kommissionen mod CCRE [13],

- der henviser til EF-traktatens artikel 256,

- der henviser til forretningsordenens artikel 45

- der henviser til betænkning fra Budgetkontroludvalget (A6-0303/2006),

A. der henviser til, at Kommissionen endnu ikke har gennemført den detaljerede handlingsplan med henblik på at sætte tal på og identificere de renter og bøder, der rent faktisk er blevet indbetalt til betalingsorganerne for landbrugsordningerne, eller redegøre for anvendelsen heraf, som Parlamentet krævede det i punkt 39-43 i ovennævnte beslutning om decharge for regnskabsåret 2001,

B. der henviser til, at Parlamentet i ovennævnte beslutning om opfølgningen af decharge for 2001 med bekymring konstaterede, at der endnu ikke foreligger nogen detaljeret handlingsplan, og til at de inddrevne EU-midler under den delte forvaltning ikke automatisk opføres på EU-budgettet,

C. der henviser til det fælles seminar, som de slovenske toldmyndigheder og OLAF afholdt i Bled i Slovenien den 30. marts 2006, og hvor dyrlæger, sundhedseksperter og tjenestemænd, der beskæftiger sig med bedrageribekæmpelse, drøftede de foranstaltninger, der skal træffes for at bekæmpe den illegale handel med landbrugsprodukter og modvirke en eventuel sundhedsrisiko for forbrugerne,

Finansforordningen

1. minder om, at inddrivelsen af EU's fordringer, hvis debitor ikke betaler frivilligt, i henhold til finansforordningen kan ske ad rettens vej eller ved brug af tvangsfuldbyrdelse i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 256;

2. er, for så vidt angår inddrivelse, velvilligt indstillet over for de tre forslag, Kommissionen har forelagt som led i ændringen af finansforordningen fra 2002, og som i alt væsentligt består i:

- privilegeret stilling til fællesskabsfordringer, idet disse sidestilles med medlemsstaternes skatte- og afgiftskrav

- fastsættelse af en forældelsesfrist på 5 år for inddrivelse af fællesskabsfordringer, idet denne frist naturligvis kan forlænges i tilfælde af aktive inddrivelsestiltag, hvilket medfører større sikkerhed for institutionerne og for debitorerne

- sidestilling af fællesskabsfordringer med civilretlige fordringer i overensstemmelse med de instrumenter, der er vedtaget på området for civilretligt samarbejde (jf. artikel 72, stk. 2, og artikel 73 a og 73 b i ovennævnte forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002;

3. opfordrer Kommissionen til at forberede en revision af finansforordningen, navnlig for så vidt angår gennemførelsesbestemmelserne, med henblik på at afklare, hvorledes fordringer som følge af de forskellige fællesskabsbetalinger skal klassificeres;

4. minder om, at dette forslag er nedfældet i artikel 3, stk. 1, i gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen; minder desuden om, at der i artikel 105 i gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen sondres mellem forfinansiering, mellemliggende betaling og afslutning af udgiften, og at der desuden sondres mellem forfinansieringer, der som led i en aftale i henhold til finansforordningens artikel 88 ydes medlemsstaterne, eller som ydes som led i et tiltrædelsesinstrument, og forskud i henhold til artikel 265 i gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen;

5. konstaterer, at der må findes en ordning på, hvorledes en inddrivelse skal foregå i forbindelse med forskudsbetalinger, såfremt projektet må afsluttes på grund af force majeure eller af andre grunde; konstaterer desuden, at en sådan ordning kunne gå ud på, at der ikke foretages en inddrivelse, men en modregning i en anden af kontraktpartnerens forfaldne og ubestridte fordringer over for Den Europæiske Union i henhold til en anden kontrakt;

6. er af den opfattelse, at den støtteberettigedes berettigede forventninger som regel bør beskyttes, når denne har opbrugt kapitalen eller har truffet dispositioner, som han ikke kan ændre eller kun kan ændre med uacceptable ulemper til følge; mener ikke, at den støtteberettigede kan påberåbe sig berettigede forventninger, såfremt

a) udgiftsordren er kommet i stand under anvendelse af forsætlig vildledning, trusler eller bestikkelse

b) udgiftsordren er kommet i stand på grundlag af oplysninger, der på væsentlige punkter er urigtige eller ufuldstændige

c) den støtteberettigede var bekendt med, at de foranstaltninger, der lå til grund for ordren, var lovstridige, eller et manglende kendskab skyldes grov uagtsomhed;

7. konstaterer, at Kommissionen regelmæssigt skal forelægge Parlamentet en oversigt over udestående fordringer med oplysninger om den samlede sum af fordringer pr. generaldirektorat og de udestående fordringers alder;

8. mener, at princippet om bruttoopgørelse og et korrekt budget, jf. traktaten og den aktuelle finansforordning, skal overholdes i gennemførelsesbestemmelserne og sektorlovgivningen;

9. mener endvidere, at medlemsstaterne skal vise, at de respekterer internationale regnskabsnormer, og at det er spørgsmålet, hvorvidt EU skal udnytte dette til at udvikle en fælles holdning på dette område;

10. henviser til, at den anvisningsberettigede i henhold til finansforordningens artikel 78, stk. 1, litra c, kan konstatere, om der er overensstemmelse mellem udgiften og støtteaftalens bestemmelser, og at den anvisningsberettigede, inden han fremsender inddrivelsesordren til regnskabsføreren, skal undersøge, om den støtteberettigede havde berettigede forventninger om udstedelse af en udgiftsordre, og om disse forventninger bør beskyttes i betragtning af den offentlige interesse i en inddrivelse;

11. konstaterer, at muligheden for at indrømme debitor betalingshenstand mod sikkerhedsstillelse og betaling af morarenter i henhold til artikel 85 i gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen udnyttes alt for sjældent til i det mindste at inddrive en del af det skyldige beløb;

12. konstaterer, at der i de fleste tilfælde foretages inddrivelse med modregning af betalingsforpligtelser over for kontraktpartneren, såfremt forudsætningerne for modregning er opfyldt; konstaterer desuden, at inddrivelse af fordringen — i de tilfælde, hvor en modregning ikke er mulig — i sidste ende kan ske under trussel om, at den pågældende ophører med at være kontraktpartner, hvis det skyldige beløb ikke tilbagebetales;

13. anser det for vigtigt at påpege, at den anvisningsberettigede straks bør underrette OLAF, når han konstaterer, at der ikke er overensstemmelse mellem udgifterne og støtteaftalen, eller udgiftsordren er kommet i stand som følge af vildledning, trusler eller bestikkelse;

Procedurer

14. konstaterer, at 7 år efter "Italburro"-smørforfalskningssagen og på trods af EU-institutionernes og specielt Parlamentets og Kommissionens (OLAF's) opmærksomhed omkring denne sag:

a) er det inddrevne beløb mindre end 0,1 % af bedrageriets anslåede værdi

b) er de italienske myndigheders tiltag, som gjorde det muligt at afsløre det kriminelle netværk, stille dusinvis af ansvarlige for retten, beslaglægge tonsvis af forfalskede produkter og indsamle dokumentation for den ulovlige salg af flere tusind tons forfalsket smør til andre EU-lande, næsten ikke blevet fulgt op, og det europæiske samarbejde har været særdeles skuffende eller ikke-eksisterende

c) er procedurerne i medlemsstaterne forskellige og uforenelige, og selve den kendsgerning, at handel med forfalskede produkter betragtes som en strafbar handling i én medlemsstat og som et simpelt administrativt problem i en anden, medfører, at det inddrevne beløb har været ti gange lavere end forventet

d) er den offentlige sundhed blevet negligeret, idet ingen til dato har analyseret, hvorvidt smørret er blevet kontamineret med stoffer, der ikke er tilladt i fødevarer som følge af kogalskabskrisen;

15. bemærker, at Kommissionen ganske vist har erkendt, at der har fundet overtrædelser sted i den såkaldte Blue Dragon-sag og har besluttet at nedskære EU-støtten svarende til bedragerierne, men at den alligevel mener, at det alene er den medlemsstat, der deler forvaltningen af disse midler, der har ansvaret for at undersøge det fulde omfang af den påståede uregelmæssighed, retsforfølge de skyldige og/eller søge kompensation til ofrene for bedragerierne; bemærker endvidere, at Blue Dragon-sagen er spredt over to medlemsstater, Spanien og Frankrig, hvilket gør det vanskeligere at placere ansvaret og giver sagen en langt mere europæisk karakter; mener, at Kommissionen er en offentlig myndighed med et direkte ansvar i forhold til de europæiske borgere, hvis tillid den — via Europa-Parlamentet — er afhængig af, og at Kommissionen derfor ikke blot bør søge at inddrive EU-midler fra en medlemsstat, hvor de er blevet misbrugt, men også bør bestræbe sig på at sikre, at de skyldige retsforfølges og ofrene får erstatning;

16. minder om, at proceduren for inddrivelse af fordringer ad rettens vej eller ved brug af tvangsfuldbyrdelse i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 256 til dato kun er blevet brugt i undtagelsestilfælde, særlig til inddrivelse af bøder i konkurrencesager; tager til efterretning, at Kommissionen i overensstemmelse med finansforordningen agter at udvide anvendelsesområdet;

17. bemærker, at den procedure, Kommissionen på nuværende tidspunkt anvender til inddrivelse, som er af institutionel art, og som i tilfælde af manglende frivillig betaling består i at rette henvendelse til de nationale myndigheder, er alt for langsommelig til, at en tvangsinddrivelse af fordringen kan gennemføres, eller i bedste fald at denne forsinkes til skade for Fællesskabernes finansielle interesser;

18. mener, hvad angår tvangsfuldbyrdelsesmetoden, at kommunikationen mellem Kommissionen og medlemsstaterne skal forenkles, og at der skal skabes en mere direkte kontakt mellem Kommissionens tjenestegrene og de kompetente tjenester i medlemsstaterne;

Reform af OLAF

19. mener i øvrigt, at man både skal overveje, hvorledes man kan kompensere for de manglende midler, der er til rådighed for de nationale myndigheder med ansvar for retsforfølgelse, når de skal vurdere omfanget af svig inden for EU, og hvorledes de ansvarlige EU-organer bedst kan samarbejde med de nationale kontrolorganer, så de kan blive alarmeret og inddraget i efterforskningen af bedragerisager; minder om, at de nationale kontrolmyndigheder i sig selv ikke er forpligtet til at inddrage disse organer;

20. mener endvidere, at muligheden for et forbedret samarbejde med Eurojust og Europol skal undersøges for at styrke en effektiv beskyttelse af EU's finansielle interesser, ligesom muligheden for at give OLAF fuldstændig administrativ uafhængighed i forhold til Kommissionen og i forhold til andre institutioner bør overvejes;

21. bemærker, at den nuværende organisation af OLAF, for så vidt angår undersøgelsesvirksomhedens uafhængighed på den ene side og OLAF's samarbejde med Kommissionen på den anden side, blev betegnet som velfungerende i Revisionsrettens særberetning nr. 1/2005, og at det navnlig blev konstateret, at uafhængigheden var sikret i praksis, da Kommissionen ikke havde blandet sig i OLAF's arbejde;

22. bemærker, at spørgsmålet om afklaring af reglerne for OLAF's indledning og afslutning af undersøgelser samt udvidelsen heraf trods de allerede trufne foranstaltninger kræver yderligere lovgivningsinitiativer, som også bør omfatte en styrkelse af forbindelserne mellem Parlamentet og OLAF;

23. afventer med interesse Kommissionens forslag til forordning om en reform af OLAF;

Offentlig sundhed

24. minder om, at det i henhold til gældende lovgivning kun er lovlige, sunde produkter af god kvalitet, der falder ind under restitutionsordningerne, og at produkter, der ikke opfylder disse betingelser, ikke er berettiget til nogen form for støtte;

25. bemærker, således som OLAF's direktør påpegede det på det ovennævnte møde i Bled, at bedrageri inden for handlen med landbrugsprodukter er en åbenlys potentiel risiko for den offentlige sundhed og dyrevelfærden;

26. understreger nødvendigheden af i højere grad at gøre de nationale og internationale kontrolmyndigheder opmærksomme på dette problem og påpeger, at kun et snævert internationalt samarbejde, som også omfatter tredjelande, på sigt ville kunne sikre en bedre beskyttelse af forbrugerne og af EU's finansielle interesser;

27. bemærker, at de forskellige former for illegal praksis, der er blevet undersøgt, viser, at det er absolut nødvendigt at intensivere samarbejdet mellem de nationale toldmyndigheder, veterinærmyndighederne og EU-tjenester som f.eks. OLAF;

28. understreger, at Kommissionen i modsætning til medlemsstaterne ikke har kontrolbeføjelser i forbindelse med analyse af produkter af hensyn til forbrugernes sundhed i EU;

29. minder, for så vidt angår sagen om forfalsket smør, om, at det oprindelige bedrageri ikke drejede sig om sundhedsforhold, men om sammensætningen af de forfalskede produkter, som kom fra en sektor, der modtager betydelig EU-støtte;

30. mener, at Kommissionen og OLAF skal sikre, at medlemsstaterne via deres halvstatslige organer foretager et tilstrækkeligt stort antal kontroller ved hjælp af kontrollører, der reelt er uafhængige;

31. mener, at de kompetente sundhedsmyndigheder — i de tilfælde, hvor svig på et givet tidspunkt kan få sundhedsmæssige konsekvenser — skal underrettes herom og efter en passende procedure skal have adgang til prøver, samt at opbevaringstiden for sådanne prøver skal forlænges væsentligt;

OLAF's undersøgelser og de nationale procedurer

32. konstaterer, at OLAF ikke råder over autoriserede oplysninger om mængden af forfalskede produkter, og at de strafferetlige undersøgelser har vist sig at være katastrofale ud fra et inddrivelsessynspunkt, selv om det er korrekt, at OLAF rent juridisk kunne anfægte en national dom på Kommissionens vegne;

33. minder om, at det ganske vist er muligt at foretage inddrivelse under en verserende straffesag i visse lande, men at retssituationen i en række andre lande er sådan, at straffesager har forrang for civilsager, således at det er umuligt at inddrive uberettiget udbetalte beløb, så længe sagen verserer;

34. beklager, at uregelmæssigheder og svig i visse medlemsstater kun anerkendes for individuelt dokumenterede beløb, dvs. parti for parti, og at en aktør automatisk betragtes som uskyldig, såfremt der ikke foreligger noget parti;

Oplysning om og registrering af uregelmæssigheder og inddrivelse

35. beklager, at Kommissionen ikke har gennemført den handlingsplan, der er omhandlet i punkt 39-43 i den ovennævnte beslutning om decharge for 2001 og i beslutningen om opfølgningen af decharge;

36. glæder sig over Kommissionens positive reaktion på gentagne anmodninger fra Europa-Parlamentet — især anmodninger der kom til udtryk i punkt 102 i beslutningen om decharge for 2001 — om offentliggørelse af beløb til og navne på modtagere af støtte fra EU-budgettet som foreslået i åbenhedsinitiativet (KOM(2006)0194 og SEK(2005)1300); beklager imidlertid, at de tilsvarende oplysninger om inddrivelse af EU-midler ikke er omfattet af dette åbenhedsinitiativ; opfordrer Kommissionen til at stille navnene på støttemodtagerne og de inddrevne beløb, der debiteres eller krediteres EU-budgettet, samt oplysninger om disse beløbs endelige bestemmelse til rådighed for budgetmyndigheden og i sidste instans for offentligheden;

37. anser det for vigtigt, at reglerne foreskriver en omfattende bogføring af alle fordringer som følge af uregelmæssigheder, inddrevne beløb, renter og bøder, der rent faktisk betales til eksterne organer af fællesskabsmidler, i overensstemmelse med princippet om bruttoopgørelse og et korrekt budget i henhold til traktaten og finansforordningen, og opfordrer Kommissionen til at arbejde i den retning;

38. mener, at Kommissionen skal sikre, at det princip om uforenelighed af funktionerne anvisning, revision og attestering, som gælder i forbindelse med fællesskabsudgifter under direkte forvaltning, også følges i forbindelse med fællesskabsudgifter med delt ansvar;

39. konstaterer, at det ikke er Kommissionen, men medlemsstaterne, der efter princippet om delt forvaltning sikrer, at der på fællesskabsudgifter med delt ansvar anvendes de samme principper med hensyn til uforenelighed af funktionerne anvisning, revision og attestering som i forbindelse med fællesskabsudgifter under direkte forvaltning; konstaterer desuden, at dette navnlig gælder for oprettelsen af akkrediterede betalingsorganer med intern revisionstjeneste og oprettelsen af uafhængige og attesterende organer, jf. forordning (EF) nr. 1663/95 [14] for EUGFL, Garantisektionen, samt uafhængige organer i henhold til artikel 38, stk. 1, litra f), i forordning (EF) nr. 1260/1999 [15] sammenholdt med artikel 15 i forordning (EF) nr. 438/2001 [16];

40. mener, at inddrivelsesfunktionen skal udøves af statslige myndigheder i de tilfælde, hvor EU-budgettet kan finansiere inddrivelsesomkostningerne, og ellers skal overdrages til kommercielle foretagender; er af den opfattelse, at der i så fald naturligvis skal indledes en udbudsprocedure;

41. anser det under alle omstændigheder for vigtigt, at revisionen af reglerne sikrer, at der fastsættes normer for gennemskuelighed og forbud mod interessekonflikter, hvad angår motivation, beløb og anvendelse af beløb, der hidrører fra bøder, renter og inddrivelse af fællesskabsmidler;

Europæisk statsadvokatur

42. henviser til den ovennævnte dom fra Domstolen i sag C-87/01 P, Kommissionen mod CCRE, hvor Domstolen har fastslået, at den pågældende stats ret kan gøres gældende over for Kommissionen fra det øjeblik, hvor den berørte virksomhed har forretningssted i en medlemsstat, navnlig under henvisning til, at fællesskabsrettens forrang ikke er tilstrækkeligt grundlag for den fortolkning, at Kommissionen kan gøre denne gældende over for en dommer i den pågældende medlemsstat;

43. er endvidere af den opfattelse, at oprettelsen af et europæisk statsadvokatur er en vigtig afgørelse, da adgangen til de forskellige medlemsstaters retsinstanser lettes, hvilket fremmer en mere "samlet" procedure, og mener, at dette formentlig vil bidrage til en forenkling, eftersom det nok vil resultere i en tendens til at benytte det europæiske statsadvokatur; minder om, at OLAF ganske vist har beføjelse til at intervenere som led i sine undersøgelser, men at det ikke har nogen retsbeføjelser;

44. konstaterer, at forslaget om oprettelse af en europæisk statsadvokatur snarere må betragtes som et langsigtet projekt, og at en koordinering af medlemsstaternes statsadvokaturer må stå i centrum for planlægningen, hvis man på kort sigt vil opnå forbedringer og sikre en merværdi i form af en aflastning af OLAF og beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser;

*

* *

45. pålægger sin formand at sende denne beslutning til Rådet, Kommissionen, Domstolen, Revisionsretten, OLAF's Overvågningsudvalg og OLAF.

[1] EUT C 64 E af 12.3.2004, s. 199.

[2] EUT C 96 E af 21.4.2004, s. 112.

[3] EUT C 104 E af 30.4.2004, s. 640.

[4] EUT C 33 E af 9.2.2006, s. 169.

[5] EUT C 124 af 25.5.2006, s. 232.

[6] EFT L 248 af 16.9.2002, s. 1.

[7] EFT L 357 af 31.12.2002, s. 1.

[8] EFT L 92 af 13.4.1991, s. 43.

[9] EFT L 145 af 29.6.1995, s. 1.

[10] EFT L 82 af 22.3.1997, s. 1.

[11] EFT L 160 af 26.6.1999, s. 103.

[12] EUT L 209 af 11.8.2005, s. 1.

[13] Saml. 2003 s. I-7617.

[14] EFT L 158 af 8.7.1995, s. 6.

[15] EFT L 161 af 26.6.1999, s. 1.

[16] EFT L 63 af 3.3.2001, s. 21.

--------------------------------------------------