Schweiz' begrundelse for forslaget er, at antallet af ulve i Europa er vokset betydeligt, siden konventionen trådte i kraft, og at det derfor ikke længere er nødvendigt med et strengt beskyttelsesniveau. Denne ændring vil gøre det muligt at forvalte og kontrollere ulve (også ved jagt), uden at det er nødvendigt at vedtage undtagelser i henhold til konventionens artikel 9. Beskyttelsesniveauet vil dermed blive lavere for alle ulvebestandene i hele det område, der er omfattet af konventionens parter, uanset deres bevaringsstatus og tendenserne for bestandene. Det schweiziske forslag vil reelt føre til denne laveste fællesnævner for bevarelsen af ulvebestandene i hele Europa og er ikke i overensstemmelse med den nuværende retlige beskyttelsesstatus for ulve i henhold til habitatdirektivet.

1) Schweiz har foreslået at sænke beskyttelsesniveauet for ulve (Canis lupus) ved at flytte dem fra bilag II (strengt beskyttede dyrearter) til bilag III (beskyttede dyrearter — mulighed for regulering).

Formålet med den påtænkte retsakt er at ændre bilag II og bilag III til aftalen, således som aftalens artikel 17 giver mulighed for.

I medfør af aftalens artikel 17 skal en ændring af listerne i bilagene vedtages med to tredjedeles flertal af de kontraherende parter. Afgørelsen træder i kraft for alle kontraherende parter tre måneder efter vedtagelsen i det stående udvalg, medmindre en tredjedel af de kontraherende parter har gjort indsigelser. For de kontraherende parter, som ikke har gjort indsigelser, træder ændringerne i kraft.

Ved det 38. årlige møde i det stående udvalg under aftalen, der afholdes i Strasbourg i Frankrig den 27.-30. november 2018, forventes der at blive truffet en afgørelse om to ændringer af bilag II og bilag III til aftalen ("den påtænkte retsakt").

Det stående udvalg er konventionens beslutningstagende organ, som har bemyndigelse til at vurdere bevaringsstatussen for arter og herefter revidere listerne for disse i konventionens bilag. Udvalgets funktioner er anført i aftalens artikel 13-15. Udvalget holder møde mindst hvert andet år, samt når et flertal blandt de kontraherende parter anmoder om et møde. Det stående udvalg mødes sædvanligvis hvert år.

Konventionen om beskyttelse af Europas vilde dyr og planter samt naturlige levesteder fra 1979 (Bernkonventionen) (i det følgende benævnt "aftalen") har til formål at bevare den europæiske vilde fauna og flora og deres naturlige levesteder, især i de tilfælde, hvor bevaring kræver et samarbejde mellem flere stater. Det er en mellemstatslig traktat, som er indgået inden for rammerne af Europarådet. Aftalen trådte i kraft den 1. juni 1982. Det Europæiske Fællesskab har været kontraherende part i aftalen siden den 1. september 1982. På nuværende tidspunkt er der 51 kontraherende parter i aftalen, herunder alle EU's medlemsstater.

Nærværende forslag vedrører afgørelsen om den holdning, der skal indtages på Unionens vegne ved det 38. årlige møde i det stående udvalg under konventionen om beskyttelse af Europas vilde dyr og planter samt naturlige levesteder, der afholdes i Strasbourg i Frankrig den 27.-30. november 2018, med henblik på det stående udvalgs påtænkte vedtagelse af en afgørelse om to ændringer af bilag II og bilag III til konventionen.

Det må erkendes, at der er udfordringer ved sameksistensen mellem ulve og mennesker som følge af det tiltagende antal ulve og deres større udbredelse, men det foreliggende forslag fra Schweiz om at mindske beskyttelsen af ulve i hele Europa er ikke berettiget ud fra en videnskabelig og bevarelsesmæssig synsvinkel.

Ethvert forslag om at ændre den retlige beskyttelsesstatus for ulve i Europa bør baseres på en fuldstændig vurdering af dets indvirkning på ulves bevaringsstatus i hele Europa. De tilgængelige oplysninger viser, at i de fleste af EU's medlemsstater, navnlig i dem, hvor ulve er strengt beskyttet, har arten stadig en ugunstig bevaringsstatus.

I øvrigt vil EU-medlemsstaterne i 2019 fremlægge ajourførte rapporter om bevaringsstatussen for ulve, således som det kræves i habitatdirektivets artikel 17. Derfor bør Unionen vente med at fastlægge en holdning vedrørende dette ændringsforslag, indtil disse oplysninger foreligger.

2) Norge har fremsat et forslag om at flytte bramgås (Branta leucopsis) fra bilag II (strengt beskyttede dyrearter) til bilag III (beskyttede dyrearter — mulighed for regulering). Begrundelsen for forslaget er, at den samlede bramgåsebestand er blevet mere end tidoblet i perioden 1980-2010 (fra 110 000 til 1 319 000), bl.a. som følge af landbrugsintensiveringen, som har gjort, at der nu er store mængder foder til rådighed. Derfor har arten ikke længere behov for streng beskyttelse i hele udbredelsesområdet.

Dette forslag er ikke i overensstemmelse med den nuværende retlige beskyttelsesstatus for bramgås i henhold til fugledirektivet, da arten ikke er opført i direktivets bilag II (arter, der må jages). Arterne er opført i bilag I til fugledirektivet (dvs. krav om udpegelse af særligt beskyttede områder).

Inden for rammerne af aftalen om beskyttelse af afrikansk-eurasiske migrerende vandfugle (AEWA) er man ved at udarbejde et udkast til enkeltartsforvaltningsplan for bramgås for at tage fat om den meget hurtige stigning i bestanden og især de deraf følgende problemer, som arten forårsager (skader i landbruget og risici for luftfartssikkerheden). Planen vil danne en ramme til støtte for beslutningsprocessen i forekomststaterne for så vidt angår anvendelsen af undtagelser, herunder en regelmæssig vurdering af undtagelsernes samlede indvirkning, overvågning af bestandens status samt udviklingen med hensyn til skader i landbruget eller risici for luftfartssikkerheden. Det vil lette udvekslingen af oplysninger og eventuelt koordineringen af undtagelsesforanstaltninger blandt forekomststaterne for at gøre disse foranstaltninger mere effektive og undgå utilsigtede virkninger på flyveruterne. Planen forventes vedtaget på det syvende møde mellem parterne i aftalen i december 2018.

Unionen bør støtte det norske ændringsforslag for at imødegå den meget hurtige stigning i bestanden af denne art og især de deraf følgende problemer, som arten forårsager (skader i landbruget og risici for luftfartssikkerheden), således at ikke-EU-parter i konventionen kan anvende foranstaltninger til forvaltning af bestanden, herunder eventuelt jagt på denne art. Da der dog i øjeblikket ikke er planlagt en ændring af bilagene til fugledirektivet, og dette heller ikke er muligt inden for den korte frist, som konventionen kræver (90 dage), vil Unionen skulle angive, at den indtil videre vil anvende strengere beskyttelsesforanstaltninger som omhandlet i konventionens artikel 12.

Rådet skal derfor træffe afgørelse om den holdning, der skal indtages på Unionens vegne ved det 38. møde i det stående udvalg for så vidt angår ovennævnte ændringsforslag.

Genstanden for det stående udvalgs påtænkte afgørelse vedrører et område, der henhører under EU's eksterne enekompetence i henhold til artikel 3, stk. 2, i TEUF, da den falder ind under et område, der allerede i vid udstrækning er omfattet af interne fælles regler (dvs. habitatdirektivet og fugledirektivet)."

4.Retsgrundlag

4.1.Proceduremæssigt retsgrundlag

4.1.1.Principper

I henhold til artikel 218, stk. 9, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) skal Rådet vedtage afgørelser om "fastlæggelse af, hvilke holdninger der skal indtages på Unionens vegne i et organ nedsat ved en aftale, når dette organ skal vedtage retsakter, der har retsvirkninger, bortset fra retsakter, der supplerer eller ændrer den institutionelle ramme for aftalen."

Begrebet "retsakter, der har retsvirkninger" omfatter retsakter, der har retsvirkninger i medfør af de folkeretlige regler, der gælder for det pågældende organ. Det omfatter også instrumenter, der ikke har bindende virkning i henhold til folkeretten, men som "vil kunne få afgørende indflydelse på indholdet af de regler, der vedtages af EU-lovgiver".

4.1.2.Anvendelse på det foreliggende tilfælde

Det stående udvalg er et organ fastsat ved aftalen.

Den retsakt, som det stående udvalg skal vedtage, er en retsakt, der har retsvirkninger. Den påtænkte retsakt vil være bindende i henhold til folkeretten, jf. aftalens artikel 6. Den påtænkte retsakt supplerer eller ændrer ikke den institutionelle ramme for aftalen.

Det proceduremæssige retsgrundlag for den foreslåede afgørelse er derfor artikel 218, stk. 9, i TEUF.

4.2.Materielt retsgrundlag

4.2.1.Principper