Udtalelse om Kommissionens forslag til Groenbog om Europaeisk Socialpolitik Unionens valgmuligheder - Meddelelse fra P. Flynn (94/C 148/10)

Kommissionen for Den Europaeiske Union besluttede den 18. november 1993 at anmode om Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens forslag til Groenbog om Europaeisk Socialpolitik Unionens valgmuligheder - Meddelelse fra P. Flynn.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspoergsmaal, som udpegede Vasco Cal til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. marts 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 314. plenarforsamling af 23. og 24. marts 1994, moedet den 24. marts med et flertal af stemmer for, 1 imod og 10 hverken for eller imod, foelgende udtalelse.

Indledning

Hensigten med groenbogen er foerst og fremmest at laegge op til en bred debat om de fremtidige retningslinjer for socialpolitikken; med udgangspunkt i konklusionerne af denne debat, kan der udarbejdes konkrete forslag i form af en hvidbog.

For lettere at kunne strukturere debatten indeholder groenbogen 65 specifikke spoergsmaal, som daekker de forskellige emner, der behandles.

Sektionen har i denne udtalelse om groenbogen bestraebt sig paa at besvare hvert enkelt af disse spoergsmaal (gengivet i kortfattet form og med fremhaevede typer i begyndelsen af hvert afsnit) for at goere Kommissionen bekendt med OESU's holdning paa en mere systematisk maade, saaledes at udtalelsen kan faa saa stor effekt som muligt.

Sektionen goer endvidere opmaerksom paa, at OESU allerede har behandlet mange af de spoergsmaal, som groenbogen tager op. De vigtige udtalelser, der citeres i teksten, skal ogsaa tages med i betragtning paa linje med naervaerende udtalelse.

1. Prioriterede spoergsmaal, der er faelles for medlemsstaterne

Hvilke overordnede maal kan der skabes bred enighed om mellem medlemsstaterne og de beroerte parter ?

1.1. Ved fastlaeggelsen af en socialpolitik paa europaeisk plan boer der tages hoejde for de store forskelle mellem medlemsstaterne, hvad angaar oekonomisk og socialt udviklingsniveau, alment og erhvervsfagligt uddannelsesniveau, socialsikringssystemer og de forskellige ordninger - lovgivnings- eller overenskomstmaessige - der benyttes. Det viser sig dog, at mange af de sociale problemer ligner hinanden, og dette gaelder ogsaa de loesninger, der debatteres saavel i medlemsstaterne som paa EU-plan (den stigende arbejdsloeshed, den tiltagende sociale marginalisering og finansieringen af socialsikringssystemet). OECD anvender i sit udkast til rapport til ministermoedet i juni 1994 endog begrebet »EF-model«. Det indre marked og de nye konkurrencevilkaar paa internationalt plan, den frie bevaegelighed for varer, tjenesteydelser, kapital og personer, den voksende indbyrdes afhaengighed mellem de nationale oekonomier, oprettelsen af Den Europaeiske Union samt protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken skaber nye vilkaar, der maa tages i betragtning ved fastlaeggelsen af socialpolitikkerne. Den Europaeiske Unions holdning til de sociale og arbejdsmarkedsmaessige spoergsmaal, som paavirker dagligdagen og arbejdssituationen for stoerstedelen af befolkningen i EU, bliver afgoerende for, om der kan skabes opbakning bag den europaeiske integrationsproces.

1.2. Med hensyn til arbejdsmarkedet har OESU allerede ved flere lejligheder udtalt sig om behovet for stoerre oekonomisk vaekst som en noedvendig, omend ikke tilstraekkelig, forudsaetning for at skabe stoerre beskaeftigelse (jf. udtalelserne om den oekonomiske situation i 1993 og resolutionen i anledning af topmoedet i Koebenhavn).

1.2.1. Hvidbogen, der blev fremlagt af Kommissionen og godkendt paa topmoedet i Bruxelles i december 1993, beskriver de grundlaeggende forudsaetninger for at naa dette maal, der er af afgoerende betydning for en vellykket integrationsproces. OESU stoetter den strategi, der er beskrevet i hvidbogen og anser det for vigtigt, at den nye oekonomiske udviklingsmodel og de retningslinjer og foranstaltninger, der foreslaas heri, hurtigt foeres ud i livet.

1.2.2. Den »harmoniske og afbalancerede udvikling af den oekonomiske virksomhed«, der foreskrives i traktatens artikel 2, maa ikke saettes paa spil gennem en nivellering af de sociale standarder i medlemsstaterne. Som det erkendes i hvidbogen vil loesningen paa den nuvaerende krise og faellesskabsoekonomiens fremtid ogsaa afhaenge af, om den europaeiske samfundsmodel og dermed det hidtidige indkomst- og forbrugsniveau kan opretholdes, samt af, om forbrugernes tillid til fremtiden styrkes. Kun saaledes vil det vaere muligt at skabe forudsaetninger for et opsving i de offentlige og private investeringer, som kommer til at spille en afgoerende rolle for omlaegningen af produktionsstrukturerne og tilpasningen til de nye konkurrencevilkaar paa verdensplan.

1.2.3. Groenbogen paapeger ligeledes, at Europas evne til at skabe den noedvendige velstand i hoej grad vil afhaenge af, i hvilken udstraekning det lykkes for Europa at goere fremskridt i retning af Unionens faelles sociale maal. Derfor er Europa tvunget til at holde sig i spidsen af de oekonomiske og teknologiske fremskridt.

1.2.4. Som det erkendes i groenbogen om europaeisk socialpolitik kan »den naeste fase i udviklingen af den europaeiske socialpolitik ikke baseres paa idéen om, at de sociale fremskridt maa skubbes i baggrunden, for at erhvervslivet kan genvinde sin konkurrenceevne« (Indledningen). I konklusionerne fra topmoedet i Bruxelles hedder det, at »de noedvendige justeringer ikke maa saette spoergsmaalstegn ved vor samfundsmodel, som bygger paa oekonomisk og social fremgang, et hoejt beskyttelsesniveau og fortsat forbedring af livskvaliteten« (Formandskabets konklusioner, En solidarisk oekonomi, afsnit A, iii). De finansieringsvanskeligheder, som mange socialsikringsordninger for tiden kaemper med, maa analyseres noeje med det maal at finde frem til, hvordan forvaltningen af de eksisterende midler kan forbedres, hvordan omkostningsudviklingen kan kontrolleres bedre og ressourcerne tilpasses til det aktuelle behov, samt hvorledes finansieringssystemerne skal fungere.

1.3. Hvad socialsikring og social marginalisering angaar, er det maalet at sikre, at alle borgere er oekonomisk og socialt integreret.

1.3.1. I den nuvaerende fase med langsom vaekst i Faellesskabets oekonomi, hvor langtidsarbejdsloesheden bliver et stadig stoerre problem, maa bekaempelsen af fattigdom og social marginalisering komme i foerste raekke, saa meget mere som budgetvanskelighederne kan foere til, at foranstaltningerne til fremme af den sociale integration skubbes i baggrunden.

1.3.2. Det vigtigste maal maa vaere at hjaelpe borgerne med at finde deres plads i arbejdslivet og i samfundet.

1.3.3. Socialsikringssystemet er for mange mennesker den eneste stoette i tilfaelde af arbejdsloeshed, sygdom, midlertidig eller permanent uarbejdsdygtighed, alderdom og i alle de situationer, hvor der kan opstaa sociale problemer.

1.3.4. Forudsaetningen for en velfungerende faellesskabsoekonomi er, at den er i stand til fuldt ud at udnytte de menneskelige ressourcer, der er til raadighed. Et land eller en oekonomi kan ikke bygge sin oekonomiske styrke paa hoej ledighed.

1.3.5. Man kan ikke se bort fra arbejdsloeshedens sociale omkostninger. De belaster den oevrige oekonomi og de offentlige finanser, og det er i sidste ende virksomhederne, forbrugerne og befolkningen som helhed, der maa baere konsekvenserne. Paa den ene side falder indtaegterne, naar arbejdspladser gaar tabt, og paa den anden side stiger udgifterne til understoettelse. Arbejdsloesheden forstaerker den oekonomiske afmatning, idet den har en negativ indvirkning paa forbruget, hvilket ogsaa fremgaar af en ny rapport om beskaeftigelsessituationen i Europa, som Europaraadet har udarbejdet (Arbejdsministrenes 5. konference, Malta, oktober 1993). De indirekte sociale omkostninger boer ogsaa tages med i betragtning, da »arbejdsloeshed foerer til social marginalisering og forvaerrer de dertil knyttede problemer« (Udtalelse om »Beskaeftigelsen i Europa«, CES 475/93: Ordfoerer Vasco Cal, EFT nr. C 161 af 14. 6. 1993, s. 34).

1.4. Sikringen af ligestilling boer vaere en rettesnor paa alle beslutningsniveauer i socialpolitiske spoergsmaal og ikke kun i de spoergsmaal, der direkte vedroerer ligestilling, hvad enten det drejer sig om maend og kvinder, unge eller daarligt stillede befolkningsgrupper.

1.4.1. Undervisningssystemet, der paa afgoerende vis har bidraget og fortsat bidrager til ligestillingen, maa tilpasse sig de nye behov. De unge skal ikke alene erhverve faglige kvalifikationer, men ogsaa udvikle evnen til at tilpasse sig innovationer og forandringer, der er essensen i den vedvarende uddannelse. Uddannelsen af de nye generationer maa ogsaa sikres i et bredere omfang for at hoejne det gennemsnitlige kvalifikationsniveau, saerligt i de mest tilbagestaaende regioner, og saaledes skabe stoerre oekonomisk og social samhoerighed.

1.4.2. Produktionslivet, hvor ligestillingen boer fremmes, undergaar ogsaa dybtgaaende forandringer. Indfoerelsen af ny teknologi og nye produktionsprocesser medfoerer aendringer i arbejdets tilrettelaeggelse samt stoerre medbestemmelse, blandt andet gennem teamwork.

1.4.3. De unge er i dag den befolkningsgruppe, som er haardest ramt af mangelen paa jobmuligheder og en meningsfyldt plads i samfundet samt af usikre ansaettelsesforhold og de voksende problemer i socialsektoren, som udspringer af den demografiske udvikling.

1.5. Paa erhvervsuddannelsesomraadet er den brede enighed om, at en bedre udnyttelse af de menneskelige ressourcer skal prioriteres allerhoejest, saaledes at man paa én gang kan skabe stoerre oekonomisk vaekst og forbedre beskaeftigelsen og konkurrenceevnen, ikke blevet udmoentet i nogen konkrete politiske og budgetmaessige initiativer.

1.5.1. De faglige kvalifikationer i Faellesskabet, som er praeget af, at arbejde og produktion i alt for hoej grad anskues sektorielt, kan ikke foelge trit med de forandringer, der finder sted nu, eller som kan forventes paa mellemlang sigt (jf. informationsrapporten om erhvervsuddannelse, ordfoerer: Cassina, CES 587/92).

1.5.2. Adgang til en grundlaeggende faglig uddannelse og fremme af adgangen til vedvarende uddannelse er en absolut forudsaetning ikke alene for at sikre uddannelsen af arbejdstagerne, men ogsaa for bedre og hurtigere at kunne overfoere de videnskabelige og teknologiske fremskridt til produktionsprocessen.

1.5.3. Uddannelse er ogsaa en noedvendig forudsaetning for at opnaa stoerre mobilitet paa tvaers af sektorer og regioner.

2. Forbedring af beskaeftigelsessituationen (hvorledes man kan styrke Faellesskabets rammepolitik for beskaeftigelsen, saa vaeksten i hoejere grad omsaettes i flere arbejdspladser, arbejdsmarkedets parters rolle og Faellesskabets indsats)

2.1. Den hoeje arbejdsloeshed og den kvalitetsmaessige forringelse af den eksisterende maengde beskaeftigelse samt den relativt lavere vaekst i Faellesskabets oekonomi goer det noedvendigt at undersoege alle de foranstaltninger, der kan komme paa tale, for at forbedre situationen og fremme stoerre fleksibilitet internt i virksomhederne, samtidig med at arbejdstagerne sikres den noedvendige beskyttelse.

2.1.1. Groenbogens forslag om at reducere de ikke-loenmaessige omkostninger og aendre de skatte- og afgiftssystemer, der saerligt belaster de ufaglaerte, vurderes positivt, da det vil bidrage til at fjerne hindringerne for jobskabelsen; dette boer dog ses i sammenhaeng med finansieringen af socialsikringsordningerne, hvor der i dag er store problemer.

2.1.2. Man maa saette alt ind paa at udnytte vaekstmulighederne for beskaeftigelsen inden for nye aktiviteter og omraader samt beskaeftigelsesmulighederne paa lokalt plan, som hidtil har vaeret noget overset. Incitamenter til etablering af nye virksomheder og aktiviteter og afvikling af de administrative hindringer herfor kan have en positiv effekt, men man boer bekaempe og straffe misbruget af de nuvaerende stoettemuligheder, som virker konkurrenceforvridende. De offentlige tjenesteydelser spiller en afgoerende rolle for sikringen af ligestilling saavel i byomraaderne som paa landet, og de har ogsaa stor betydning for beskaeftigelsen. I de seneste aar har Europa ikke skabt nye arbejdspladser i den del af servicesektoren, der betjener lokalsamfundet, i samme omfang som det har vaeret tilfaeldet i USA; dette er en af de vigtigste grunde til, at arbejdsloesheden og den samlede produktivitet har udviklet sig forskelligt i Europa og USA.

2.1.3. Organisationsstrukturerne og den lokale administration maa styrkes, og der boer knyttes taettere forbindelser paa lokalt og regionalt plan, saa man fuldt ud kan udnytte lokalbefolkningens kendskab til den lokale oekonomi, interesse i at loese de eksisterende problemer samt synergien mellem integrerede lokale initiativer. De undersoegelser, der er foretaget for at analysere forskellene mellem regionerne med hensyn til jobskabelse, viser, hvor stor betydning de lokale kraefter har, herunder isaer samarbejdet mellem virksomhederne, lokalmyndighederne, fagforeningerne og andre organisationer paa arbejdsmarkedet.

2.1.4. AEndringerne af de nuvaerende politikker skal - som det paapeges i Faellesskabets rammepolitik for beskaeftigelsen [KOM(93) 238] - foretages paa en saadan maade, at de arbejdstagere, der er i en udsat position paa arbejdsmarkedet, ikke bliver udnyttet, og saaledes at aendringerne ikke haemmer udviklingen af beskaeftigelse med hoej vaerditilvaekst baseret paa viden, som vil vaere noeglen til den fremtidige konkurrenceevne (punkt 3.1, sidste afsnit). Alle beroerte parter boer deltage i de strukturerede, samordnede og systematiske politiske analyser og overvejelser, som foreslaas i ovennaevnte kommissionsdokument, og som boer foregaa sideloebende med de eksisterende traktatfaestede hoeringsprocedurer i Faellesskabet.

2.2. Gennem forhandling mellem arbejdsmarkedets parter paa forskellige niveauer (sektorielt, tvaerfagligt, paa virksomhedsplan osv.) kan man naa frem til de noedvendige aftaler, isaer naar det gaelder indfoerelse af ny teknologi, udvikling af nye former for arbejdets tilrettelaeggelse og nye arbejdstidsmoenstre.

2.3. Nedsaettelse af arbejdstiden, deltidsarbejde og atypiske ansaettelsesforhold er nogle aspekter af tilrettelaeggelsen af arbejdstiden, som OESU har udtalt sig om i de seneste aar. Det erkendes, at den stoerre udbredelse af deltidsarbejde har gavnet beskaeftigelsen, navnlig for kvindernes vedkommende. Men det konstateres ogsaa, at der ikke er skabt tilstraekkeligt nye arbejdspladser til at opretholde beskaeftigelsesniveauet, for i mellemtiden er mange fuldtidsarbejdspladser gaaet tabt. Virksomhedernes interne fleksibilitet, naar det gaelder tilpasning af arbejdstiden og produktionsudstyrets tilpasning til udviklingen i efterspoergslen og til arbejdstagernes interesser boer goeres til genstand for forhandlinger med arbejdstagerne og deres repraesentanter paa passende niveau. Udbredelsen af disse former for arbejdstilrettelaeggelse afhaenger ogsaa af, hvilke minimumsgarantier der gives.

2.4. Faellesskabets indsats boer bygge paa den hvidbog, som blev godkendt paa topmoedet i Bruxelles. Den debat, der for tiden foeres i faellesskabsinstitutionerne om emner, der gaar igen og undertiden overlapper hinanden - som det blandt andet er tilfaeldet med denne groenbog og Hvidbogen om Vaekst, Konkurrenceevne og Beskaeftigelse - boer koordineres bedre, saerligt hvad angaar de konkrete forslag, som debatten skal munde ud i.

3. Fremskridt mod et kvalitetsbaseret produktionssystem

3.1. Udvikling af de menneskelige ressourcer (bedre tilpasning af omskolingsprogrammerne til arbejdsmarkedets behov, ret til livslang uddannelse og loebende opvurdering af faerdigheder og faglige kvalifikationer, manglende koordination mellem undervisnings- og erhvervsuddannelsespolitikken)

3.1.1. I mange regioner er der hoej arbejdsloeshed samtidig med, at der er mangel paa faglaert arbejdskraft, saaledes at virksomhederne ikke kan faa daekket deres behov for kvalificeret arbejdskraft; dette gaelder saerligt de omraader, hvor de tekniske fremskridt isaer har gjort sig gaeldende (jf. udtalelsen om beskaeftigelsen i Europa, punkt 3.1.2.6). De forandringer i den oekonomiske virksomhed, der har fundet sted i mange regioner, har ogsaa gjort mange erhverv utidssvarende, og beskaeftigelses- og erhvervsuddannelsessystemerne har i mange tilfaelde ikke vaeret i stand til at foregribe eller leve op til disse industrielle forandringer.

3.1.1.1. For at tilpasse undervisnings- og erhvervsuddannelsessystemet bedre til erhvervslivets behov og reelle vilkaar samt til arbejdstagernes behov for personlig udvikling, maa disse systemer goeres mere fleksible og uddannelsernes indhold tilpasses, saaledes at de erhvervede kvalifikationer bedre svarer til kravene paa arbejdsmarkedet. Dette kraever en mere aktiv deltagelse fra arbejdsmarkedets parters og erhvervsorganisationernes side.

3.1.1.2. Uddannelse i virksomhederne, som bliver stadig mere noedvendig paa grund af udviklingen i arbejdets tilrettelaeggelse, boer kunne baseres paa og sammenkaedes med et fleksibelt og effektivt undervisningssystem, som kan give den brede grunduddannelse, der er en noedvendig forudsaetning for at faa udbytte af de egentlige erhvervsuddannelsestilbud.

3.1.2. »Enhver arbejdstager i Det Europaeiske Faellesskab skal kunne have adgang til erhvervsuddannelse, lige saa laenge den paagaeldende er erhvervsaktiv. Der maa ikke i betingelserne for denne adgang ligge nogen forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet.« (punkt 15 i Faellesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlaeggende Arbejdsmarkedsmaessige og Sociale Rettigheder). For at sikre adgangen til livslang uddannelse, er det - ud over en passende basisuddannelse og en grundlaeggende erhvervsuddannelse, som kan give de unge et grundlaeggende fagligt kvalifikationsniveau, der er reelt anerkendt i det mindste paa nationalt plan - noedvendigt at soerge for, at information vedroerende uddannelsestilbuddene offentliggoeres og naar ud til alle arbejdstagere.

3.1.2.1. Dette indebaerer, at vedvarende uddannelse ikke boer begraenses til virksomhederne, selv om det er her, den foerst og fremmest finder sted. Et effektivt system med offentlige og private uddannelsescentre, herunder centre stoettet af erhvervs- og fagorganisationerne, er en absolut forudsaetning for at supplere virksomhedernes uddannelsestilbud, som har foelgende ulemper: de er begraenset til virksomhedernes egne ansatte; de afsluttes ofte ikke med noget uddannelsesbevis og kan derfor vanskeligt bruges paa arbejdsmarkedet; de fleste smaa og mellemstore virksomheder har ingen uddannelsestilbud; de mest udsatte grupper saasom arbejdsloese eller kvinder, der oensker at vende tilbage til arbejdsmarkedet efter en periode som hjemmegaaende, er ikke omfattet (jf. udtalelsen om adgangen til vedvarende uddannelse; ordfoerer: Nierhaus; CES 350/93).

3.1.3. Derfor skal uddannelsespolitikken i hoejere grad afspejle oekonomiens og den teknologiske udviklings behov og vaere taet knyttet til de grundlaeggende og vedvarende uddannelser. Kun gennem en noeje koordination mellem undervisnings- og erhvervsuddannelsessystemet og i taet tilknytning til forskning og udvikling kan man afhjaelpe de uddannelsesmaessige mangler, der maatte vaere opstaaet i det tidligere uddannelsesforloeb, og sikre den grundlaeggende og vedvarende uddannelse af underviserne selv, hvad enten der er tale om laerere, instruktoerer i virksomhederne eller undervisere generelt.

3.1.3.1. Man boer vaere saerlig opmaerksom paa uddannelsen af den del af arbejdstagerne, der er i arbejde, d.v.s. hovedparten, da det er noedvendigt hurtigt at hoejne det nuvaerende kvalifikationsniveau for at oege erhvervslivets samlede produktivitet. Dette er en af grundene til, at uddannelsesprogrammerne maa udvides for at foregribe de industrielle forandringer.

3.2. Foranstaltninger, der skal ledsage et kvalitetsbaseret produktionssystem (arbejdsstandarder og arbejdsvilkaar, arbejdsmarkedsfleksibilitet og ledsageforanstaltninger)

3.2.1. De faktorer, som har foert til den hoeje strukturelle ledighed i Faellesskabet, vil i det vaesentlige fortsat vaere gaeldende:

- befolkningstilvaeksten har ikke saa stor betydning som foerhen. Men paa grundlag af erhvervsfrekvensen (forholdet mellem den del af befolkningen, der er i den arbejdsdygtige alder, og arbejdsstyrken) og arbejdsloeshedstallene kan det dog beregnes, at den ikke-beskaeftigede del af befolkningen i hele Faellesskabets omraade udgoer omtrent 25 %. Dette forklarer ogsaa, hvorfor henved 40 % af de arbejdspladser, der blev skabet i perioden 1985-1990 blev besat af personer, overvejende kvinder, som ikke tidligere havde vaeret i arbejde og derfor ikke var medregnet i arbejdsloeshedsstatistikkerne. I EU-landene ligger erhvervsfrekvensen paa omkring 60 %, mens den i USA, Japan og EFTA-landene ligger paa omkring 70 %,

- de oekonomiske konsekvenser af den nye internationale arbejdsdeling vil have en tendens til at vaere selvforstaerkende med deraf foelgende overkapacitet i produktionen paa verdensplan inden for stadig flere af de traditionelle industrier, virksomhedsudflytninger og anvendelse af underentreprise inden for servicesektoren gennem udnyttelse af mulighederne i den moderne edb- og telekommunikationsteknik,

- mens fremgang i produktiviteten tidligere blev opnaaet gennem tekniske fremskridt - som har vaeret nogenlunde konstante set i et laengere perspektiv - griber man i dag i hoejere grad til udflytning af produktionen - ikke kun i de traditionelle industrisektorer, men ogsaa i de moderne - udvidet brug af underentreprise samt overfoersel af og indskraenkninger i arbejdskraften paa det mikro-oekonomiske plan uden hensyntagen til de eksterne omkostninger ved den stigende arbejdsloeshed (jf. punkt 1.2 ovenfor),

- den makro-oekonomiske politik har under indflydelse af maalene for Den OEkonomiske og Monetaere Union og prioriteringen af inflationsbekaempelsen vaeret baseret paa restriktive politikker, uden at der er taget hoejde for de enkelte medlemsstaters forskellige udgangspositioner, isaer hvad angaar stoerrelsen af det offentlige underskud.

3.2.2. De aendringer i produktionsprocesserne, der finder sted i dag, er forskellige fra tidligere teknologiske fremskridt, som hovedsageligt foregik paa sektorplan. Resultaterne af disse aendringer, som beroerer alle virksomheder, herunder de smaa og mellemstore, kan maaske blive et springbraet for en kvalitativ forbedring af arbejdsprocesserne. I den forbindelse ville det vaere nyttigt at se paa muligheden for indgaaelse af partnerskaber paa uddannelsesomraadet mellem store virksomheder og centre, hvor specialviden og knowhow er koncentreret, for at nedbringe uddannelsesudgifterne og sikre den kvalitet, som konkurrencevilkaarene kraever.

3.2.2.1. Udviklingen i ledelsesstrukturerne, der gaar i retning af stoerre decentralisering, kortere og hurtigere produktionscykler, mere intensiv udnyttelse af produktionsmidlerne og behovet for tilpasning til de konstante forandringer i virksomhedernes vilkaar indebaerer stoerre ansvar til arbejdstagerne og bedre udnyttelse af deres viden, kreativitet og knowhow, hvilket boer foere til, at arbejdstagernes faglige loebebane tages op til ny vurdering.

3.2.2.2. Indsatsen for at ajourfoere kundskaber og opvurdere kvalifikationer maa viderefoeres aktivt ikke blot af arbejdstagerne, men ogsaa af lederne; der er brug for en faelles indsats fra begge parters side. Det er altsaa ikke kun arbejdstagernes kvalifikationer og faerdigheder, der skal styrkes; det samme gaelder for ledernes vedkommende, da en god forvaltning af de menneskelige ressourcer - som det erkendes i groenbogen - forudsaetter en hoej prioritering af arbejdstilrettelaeggelse, personaleadministration og karrieremuligheder.

3.2.2.3. Forhandlinger paa virksomhedsplan vil blive mere udbredte og nye omraader vil blive inddraget som led i en udviklingsproces, hvor praksis og vaner aendres. Meget kunne vindes, hvis saadanne forhandlinger kunne indgaa i rammeaftaler paa passende niveau (europaeisk, nationalt eller sektorielt).

3.2.3. Spoergsmaalet om »aktive« og »passive« foranstaltninger i beskaeftigelsespolitikken er blevet aktuelt paa grund af de voksende vanskeligheder med finansieringen af arbejdsloeshedsunderstoettelsen samt det stadig stoerre behov for at finansiere foranstaltninger med henblik paa at lette adgangen til arbejdsmarked og beskaeftigelse samt forbedre de faglige kvalifikationer og arbejdsmarkedets funktion (jf. OECD's Employment Outlook, juli 1993, s. 39).

3.2.3.1. Det er en kendsgerning, at udgifterne til »passive« foranstaltninger i de fleste tilfaelde er stoerre end udgifterne til »aktive« foranstaltninger. Naar det foreslaas at anvende de midler, der er afsat til udbetaling af arbejdsloeshedsunderstoettelse, til finansiering af »aktive« foranstaltninger, maa man ikke glemme, at de afskedigede eller foertidspensionerede arbejdstagere i aarevis har betalt til de sociale ordninger i tillid til, at de til gengaeld havde ret til om noedvendigt at modtage understoettelse. Situationen er anderledes for de arbejdsloese, som ikke har optjent denne ret; det overvejes at goere deres understoettelse betinget af, at de udfoerer arbejde af samfundsmaessig nytte og/eller tager imod uddannelsestilbud.

3.2.3.2. »Aktive« foranstaltninger kan bestaa i uddannelsesprogrammer, jobstoette, direkte jobskabelse med sociale formaal, foranstaltninger til fordel for unge, daarligt stillede eller arbejdsloese samt de foranstaltninger, som gennemfoeres af den offentlige arbejdsformidling.

3.2.3.3. Faellesskabet kan oeve positiv indflydelse paa prioriteringen af de foranstaltninger, der skal finansieres, navnlig i de medlemsstater, hvor bidragene fra ESF udgoer en stor del af udgifterne til denne form for »aktive« foranstaltninger.

3.2.3.4. Ogsaa naar det gaelder faellesskabsprogrammerne (saasom COMETT, EUROTECNET, FORCE og PETRA) og andre projekter vedroerende erhvervsuddannelse, boer man nu udnytte de indvundne erfaringer for i hoejere grad at inddrage de gode resultater af disse faellesskabsinitiativer i de uddannelsespolitiske prioriteringer, saaledes at medlemsstaterne faar gavn af disse innovative erfaringer og multiplikatoreffekten ved planlaegningen af deres erhvervsuddannelsespolitik.

3.2.3.5. OESU har afgivet udtalelse om forslaget til handlingsprogram for gennemfoerelse af en erhvervsuddannelsespolitik i Det Europaeiske Faellesskab (Se udtalelsen »Erhvervsuddannelsespolitik - LEONARDO«, ordfoerer Nierhaus, CES 380/94).

4. Stimulering af solidaritet og integration

4.1. Konvergens mellem socialpolitikkerne (gennemfoerelse af en politik til opretholdelse af indkomsten sideloebende med en aktiv arbejdsmarkedspolitik, fastsaettelse af saerlige konvergensmaal, indgreb paa skatte- og socialsikringsomraadet for i hoejere grad at inddrage kvinder i samfunds- og erhvervslivet)

4.1.1. OESU afgav i november 1991 en udtalelse om overensstemmelse mellem socialpolitikkerne (ordfoerer: Pasquali) EFT nr. C 40 af 17. 2. 1992, s. 91, hvori OESU stoettede Kommissionens forslag om gradvis tilnaermelse, herunder fastsaettelse af faelles maal og ivaerksaettelse af foranstaltninger paa foelgende omraader: sygdom og ulykke, barsel, arbejdsloeshed, uarbejdsdygtighed, alderdom samt familieomraadet.

4.1.2. I udtalelsen erkendes det, at der er store forskelle mellem de forskellige socialsikringsordninger, men der peges ogsaa paa lighederne mellem medlemsstaternes problemer paa socialsikringsomraadet og noedvendigheden af at tage hoejde for konsekvenserne af Den OEkonomiske og Monetaere Union.

4.1.3. Socialpolitikken har spillet en altafgoerende rolle for den europaeiske samfundsmodels succes, og goer det stadigvaek. Dens vigtigste maal maa vaere at bidrage til social og erhvervsmaessig integration af alle borgere og »sikre enhver lovligt bosiddende borger en rimelig levestandard; dette indebaerer, at den skal yde hjaelp til personer, som ikke har tilstraekkelige ressourcer, for at undgaa, at de udstoedes socialt, ligesom den skal sikre sundhedsydelser« (punkt 2.7 i ovennaevnte udtalelse - EFT nr. C 40 af 17. 2. 1992, s. 91).

4.1.4. Skattesystemerne boer tilskynde kvinderne til at deltage fuldt ud i arbejds- og samfundslivet og ikke afholde dem fra at soege ud paa arbejdsmarkedet; endvidere boer de sikre ligestillingen.

4.1.5. Problemerne med finansieringen af socialsikringen har foert til, at der nu traeffes foranstaltninger for at forbedre forvaltningen, foere bedre kontrol med omkostningerne samt bekaempe unddragelse og bedrageri. Alligevel er der ved at opstaa en situation med strukturelt underskud paa grund af det aendrede forhold mellem bidragydere og stoettemodtagere, skattefritagelser med de mest forskelligartede begrundelser, nedgangen i beskatningsgrundlaget og de stigende udgifter og priser paa visse serviceomraader saasom sundhedsydelser; derfor traenger problemet med finansieringsformerne sig nu paa. OESU er ved at udarbejde en initiativudtalelse om dette spoergsmaal.

4.2. Kampen mod fattigdom og udstoedelse: forebyggelse og revalidering (foranstaltninger, der skal traeffes, egnet lovgivning og aktioner, der boer gennemfoeres)

4.2.1. OESU har afgivet udtalelse om fattigdommen (ordfoerer: Burnel, EFT nr. C 221 af 28. 8. 1989, s. 10) og om social marginalisering (ordfoerer: Maddocks). I disse tekster har OESU beskrevet aarsagerne til de seneste aars stadig mere udbredte sociale marginalisering, herunder isaer langtidsarbejdsloesheden, samfundets aendrede vaerdinormer, svaekkelsen af solidariteten, den samfundsmaessige opsplitning og svaekkelsen af familiestrukturen, manglende uddannelse og daarlige boligforhold, budgetnedskaeringer i de sociale programmer, manglende evne til at deltage og komme til orde, hvilket bevirker, at de beroerte personer ikke er i stand til at goere deres rettigheder gaeldende. Derfor har OESU i sin udtalelse fra december 1993 om handlingsprogrammet mod marginalisering 1994-1999 (ordfoerer: Maddocks) anbefalet at »foelge« de marginaliserede, saa de kan genvinde deres selvtillid (punkt 5.4 og 5.5 i OESU's udtalelse EFT nr. C 352 af 30. 12. 1993, s. 48); det anbefales ogsaa at inddrage denne indsats i de aktionsomraader, hvortil der kan ydes stoette.

4.2.2. I Raadets henstilling af 27. juli 1992 om overensstemmelse mellem maalene og politikken for social tryghed sammenkaedes konvergensen mellem socialpolitikkerne med konvergensen mellem de oekonomiske politikker, som vil faa en positiv indvirkning paa bekaempelsen af fattigdom og marginalisering i og med, at velstanden i hele Europa oeges. OESU har i flere af sine udtalelser fra 1993 understreget noedvendigheden af at fremme oekonomisk vaekst og jobskabelse, eftersom arbejdsloesheden, navnlig ungdoms- og langtidsarbejdsloesheden, er en af de vigtigste aarsager til, at marginalisering bliver et stadig stoerre problem.

4.2.3. I udtalelsen om social marginalisering gaar OESU enstemmigt ind for oprettelse af en pagt, som fastlaegger de grundlaeggende rettigheder for alle borgere i Den Europaeiske Union. En saadan pagt ville kunne bidrage til en forstaerket interesse for og prioritering af foranstaltninger til forebyggelse af marginalisering i alle dens aspekter, for problemerne er strukturelle, og indsatsen maa ikke begraenses til nogle forsoeg paa at afboede konsekvenserne af marginaliseringen. Selv om de offentlige myndigheder har et saerligt ansvar, slaar OESU i naevnte udtalelse ogsaa til lyd for, at der etableres »en struktureret dialog mellem de forskellige aktoerer i bekaempelsen af social marginalisering: Kommissionen, medlemsstaterne, regionale og lokale myndigheder, arbejdsmarkedets parter, private organisationer og de marginaliserede selv« (jf. punkt 5.4 i omtalte udtalelse, EFT nr. C 352 af 30. 12. 1993, s. 48), uden at de eksisterende hoeringsprocedurer i Faellesskabet derved svaekkes.

4.2.4. OESU har ogsaa udtrykt bekymring over de nedskaeringer i udgifterne til socialsikring, der har fundet sted i medlemsstaterne paa grund af budgetproblemer. OESU stoetter forhoejelsen af Faellesskabets bevillinger til fattigdomsprogrammet samt inddragelsen af bekaempelsen af marginalisering i de maal, der blev fastlagt ved reformen af strukturfondene.

4.2.5. Muligheden for at udvide ordningerne for arbejdsloeshedsunderstoettelse, saaledes at de ogsaa kommer til at omfatte indslusning paa arbejdsmarkedet, jobskabelse og selvstaendige erhvervsdrivende boer undersoeges omhyggeligt. Samme omhu boer laegges for dagen, naar det gaelder foertidspensionering, saa meget mere som den stigende gennemsnitsalder og relationen mellem antallet af henholdsvis skatteydere og dem, der lever af overfoerselsindkomster, burde traekke i den modsatte retning. De allerede indvundne erfaringer med saadanne loesninger, som groenbogen nu foreslaar at anvende i et stoerre omfang, boer undersoeges naermere.

4.3. Unges muligheder og risici (overgangen fra skole til arbejdsliv, segregationen af de unge, behovet for en »jobgaranti«, aktivitet eller erhvervsrettet uddannelse, lavere »indslusningsloen« til unge)

4.3.1. I sin udtalelse fra 1992 om direktivforslaget vedroerende beskyttelse af unge paa arbejdspladsen (EFT nr. C 313 af 30. 12. 1992, ordfoerer: van Dijk) udtrykte OESU generel tilslutning til Kommissionens forslag.

4.3.2. Manglerne ved nogle undervisningssystemer og den vanskelige situation paa arbejdsmarkedet goer det noedvendigt at indfoere ordninger, som kan lette overgangen fra skole til arbejdsliv. Det tyske skolesystem har givet positive resultater paa dette omraade, idet det kombinerer skoleuddannelse med laerlingeuddannelse i virksomhederne. I andre lande, som ikke har samme virksomhedskultur og holdning til arbejdet, vil dette kraeve en forudgaaende indsats for at tilfoere arbejdet i industrien stoerre prestige og skabe bedre karrieremaessige perspektiver ved at goere op med uberettigede forskelle med hensyn til arbejdets status. En opvurdering af den mere praktiske og erhvervsrettede undervisning er ogsaa af fundamental betydning. Desuden maa selve filosofien bag undervisning og erhvervsuddannelse aendres gennemgribende, saaledes at de unge indfoeres i de nye former for arbejdstilrettelaeggelse og de aendrede oekonomiske spilleregler. En passende uddannelse af laerere og vejledere, isaer i forstaaelsen af de nye uddannelsesbehov, er af afgoerende betydning.

4.3.3. I flere medlemsstater er de virksomheder, der ansaetter unge, som ikke tidligere har vaeret i arbejde, blevet fritaget helt eller delvist for de sociale bidrag. Det kan vaere rimeligt at reducere de sociale bidrag med det formaal at fremme ansaettelsen af unge arbejdsloese, men godkendelse af loendiskrimination under paaskud af at ville fremme de unges overgang til arbejdslivet, kan ikke accepteres. De misbrug, der maatte have fundet sted for at udnytte denne situation, boer straffes haardt. Man kan dog overveje mulighederne for, at staten i en begraenset periode bidrager til en del af loennen i form af stoette til uddannelse, naar det godtgoeres, at den finder sted.

4.3.4. Det har vist sig, at de ESF-finansierede uddannelsesaktioner, navnlig i de lande, som er daekket af Samhoerighedsfonden, og hvor Faellesskabets bidrag er afgoerende for gennemfoerelsen af disse aktioner, har vaeret det vigtigste middel til at fremme overgangen fra skole til arbejdsliv. Erhvervsuddannelsesprogrammerne og pilotprojekterne er dog ikke blevet analyseret kvalitativt, hvilket har begraenset nyttevaerdien af de positive erfaringer, der er indvundet, og vanskeliggjort en forbedring af interventionernes kvalitet. Traktaten om Den Europaeiske Union etablerer i artikel 127 et nyt juridisk grundlag paa undervisnings- og erhvervsuddannelsesomraadet, som snarest boer udnyttes fuldt ud.

4.3.5. Hvis der med henvisning til lovgivningen eller beslutninger truffet paa faellesskabsplan kunne sikres adgang til uddannelse og garanti for job eller anden samfundsnyttig beskaeftigelse, ville man kunne oege bevidstheden om disse spoergsmaal, som har stor betydning for det europaeiske samfunds fremtid.

4.3.6. OESU er ved at udarbejde en udtalelse om det tredje program »Unge for Europa«.

4.4. AEldres oekonomiske og sociale rolle (udnyttelse af resultaterne af Det Europaeiske AAr for AEldre, debat om den demografiske udvikling og dens konsekvenser for beskaeftigelse og social sikring)

4.4.1. I november 1993 vedtog OESU en udtalelse om aeldres forhold i samfundet (ordfoerer: Roseingrave , medordfoerer: Laur). I denne udtalelse understregede OESU, at de aeldre snarere skal opfattes »som en ressource for samfundet end som en social byrde« (punkt 1.8.2 i udtalelsen EFT nr. C 36 af 2. 2. 1994, s. 41), og at dette potentiale boer udnyttes, blandt andet gennem aktiviteter til gavn for samfundet; de aeldre kan ogsaa via frivillige, officielt anerkendte organisationer, der stoettes af det offentlige, deltage i aktiviteter paa omraader saasom: solidaritetsarbejde, frivilligt socialt arbejde, stoettenetvaerk, samfundsnyttige aktiviteter i byer, bykvarterer og landzoner, kulturelle aktiviteter for aeldre, rejser, forebyggende aktiviteter med henblik paa bevarelse af helbredet og gensidige forsikringsordninger (punkt 2.1.4), der ikke laegger beslag paa arbejdspladser, som kunne komme de arbejdsloese til gode. Desuden er det paavist, at det tidspunkt, hvor de aeldre ikke laengere kan klare sig selv, kan rykkes laengere ud i fremtiden gennem fysiske og intellektuelle aktiviteter (punkt 2.1.5).

4.4.2. De aeldre udgoer en stadig stoerre del af befolkningen, og det skoennes, at der nu er omkring 70 millioner personer over 60 aar i Den Europaeiske Union. Deres problemer, behov og potentiale boer anerkendes gennem en politisk indsats til opfoelgning af Det Europaeiske AEldreaar og de relevante artikler i pagten om de grundlaeggende sociale og arbejdsmarkedsmaessige rettigheder. OESU har i den forbindelse foreslaaet, at der udarbejdes en faellesskabspagt om aeldres grundlaeggende rettigheder, og at aeldre ikke maa diskrimineres paa grund af deres alder.

4.4.3. Ud over de aspekter, der er faelles for alle aeldre, mener OESU, at de forskellige gruppers saerlige situation boer undersoeges, og at der boer findes passende loesninger i hvert tilfaelde, uden at det gaar ud over de aeldres ret til socialsikring (aeldre, der er meget afhaengige af hjaelp, foertidspensionerede, aeldre paa deltidspension, aeldre paa landet, aeldre, der er enlige eller bor paa institutioner osv.).

4.5. Lige muligheder for indvandrere fra tredjelande (hvorledes man kan fremme integrationspolitikken, forhandling om adfaerdskodeks inden for rammerne af den sociale dialog, permanent opholdstilladelse)

4.5.1. I 1991 afgav OESU to udtalelser om arbejdstagere fra tredjelande (ordfoerer: Amato). Udtalelserne slog til lyd for oekonomisk og social integration af indvandrerne, for lige muligheder, for gennemfoerelse af et EF-program med en raekke positive foranstaltninger, der naevnes i udtalelserne. Endvidere indeholder udtalelserne overvejelser over retsgrundlaget for EF-aktioner paa forskellige omraader (indrejsevisum, indvandringspolitikker, opholdsret osv.). OESU gik navnlig ind for, at de indvandrere, der lovligt opholder sig i en medlemsstat, boer kunne rejse overalt i Faellesskabet paa samme vilkaar som EF-borgerne (punkt 2.6.3 i udtalelsen EFT nr. C 159 af 17. 6. 1991, s. 12). Det erkendes dog, at denne ret ikke kan give dem ret til fri adgang til arbejdsmarkedet i de paagaeldende medlemsstater (punkt 3.3 i udtalelsen EFT nr. C 159 af 17. 6. 1991, s. 12). Disse forhold vedroerer indvandrere, der opholder sig lovligt i en medlemsstat; det staar derimod stadig tilbage at finde en loesning paa situationen for de oevrige indvandrere, som er rede til at acceptere et hvilket som helst arbejde til en lav loen og uden nogen form for rettigheder, hvilket forvaerrer problemerne paa arbejdsmarkedet i Den Europaeiske Union.

4.5.2. Traktaten om Den Europaeiske Union skaber et nyt retsgrundlag for juridisk samarbejde og fastsaetter de dertil hoerende procedurer. Indvandringspolitikken, betingelserne for opholdstilladelse, bestemmelserne for indrejse ved de ydre graenser, bekaempelse af ulovlig indvandring og ulovligt ophold og arbejde er sammen med andre relevante aspekter behandlet i dette afsnit af traktaten. Traktaten om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade indeholder ligeledes bestemmelser, som giver statsborgere fra de EFTA-lande, der er omfattet af denne aftale, samme rettigheder som EF-borgerne med hensyn til indrejse og ophold.

4.5.3. Kommissionen har allerede fremlagt et forslag til Raadets beslutning og et forslag til forordning om indrejse ved medlemsstaternes eksterne graenser og om udstedelse af visum [KOM(93) 684]. Ifoelge dette forslag skal der ikke kraeves visum af statsborgere fra tredjelande, som har opholdstilladelse i en medlemsstat, naar formaalet er et kortvarigt ophold, hvilket OESU ogsaa har anbefalet.

4.5.4. Disse spoergsmaal har vaeret genstand for en hoering arrangeret i faellesskab af OESU's Socialsektion og Europa-Parlamentets Socialudvalg i 1991 i Luxembourg, hvor indvandrernes repraesentanter ogsaa havde lejlighed til at fremfoere deres synspunkter. I konklusionen paa droeftelserne henvistes til noedvendigheden af en koordinering af politikkerne for visumudstedelse, asylret, opholdsret (permanent eller midlertidig), betingelserne for familiesammenfoering samt konvergens mellem socialsikringspolitikkerne. Deltagerne gik ogsaa ind for integrering af indvandrerne og deres familier i samfundslivet, herunder i fagforeninger og andre foreninger, det eksisterende undervisnings- og erhvervsuddannelsessystem samt bolig- og sundhedsfaciliterne, hvilket er den bedste maade at bekaempe diskrimination paa og undgaa ghettodannelse. Det blev ogsaa understreget, at det er vigtigt at loese indvandrerkvindernes specielle integrationsproblemer; de boer ikke vaere afhaengige af deres familie.

4.6. Integreringen af handicappede (hvordan vi bedst kommer videre med integreringen af handicappede; den rolle, som faellesskabslovgivningen, arbejdsmarkedets parter og de ikke-statslige organisationer kan spille)

4.6.1. I maj 1991 afgav OESU udtalelse (ordfoerer: Cassina, EFT nr. C 191 af 22. 7. 1991, s. 2) om bevaegelseshaemmede arbejdstagere og i 1992 vedtog det en udtalelse om HELIOS II-Programmet (ordfoerer: Dame Jocelyn Barrow, EFT nr. C 79 af 30. 3. 1992), som Raadet vedtog i februar 1993.

4.6.2. Der er omkring 30 millioner personer i de 12 medlemsstater tilsammen, som lider af fysiske eller psykiske sygdomme eller som er syns- eller hoerehaemmede; det er derfor noedvendigt at goere mere for at integrere dem fuldt ud i samfunds- og arbejdslivet, hvilket OESU har peget paa i de naevnte udtalelser.

4.7. Bekaempelsen af racisme og fremmedhad (hvordan foranstaltningerne paa uddannelses-, informations-, og lovgivningsomraadet kan forbedres)

4.7.1. OESU har altid i sin stillingtagen til integration af indvandrere vaeret staerkt optaget af bekaempelsen af racisme og fremmedhad. OESU vedtog i 1993 en resolution mod racisme og fremmedhad (CES 1387/92). Heri gav OESU udtryk for sin solidaritet med de beroerte befolkningsgrupper, fordoemte alle agressorer og opfordrede medlemsstaterne til at traeffe hasteforanstaltninger. OESU paapegede i 1988 (udtalelsen om forslag til Raadets resolution om bekaempelse af racisme og fremmedhad; ordfoerer: Flather), at »love, der har til formaal at forebygge eller straffe diskrimination eller racistiske handlinger, boer haandhaeves strengt« (punkt 1.4, EFT nr. C 23 af 30. 1. 1989, s. 33). »Desuden understregede OESU uddannelsens betydning paa alle niveauer og pegede paa, at Faellesskabet har »enestaaende muligheder for at skabe et samfund, som er rigt i al sin kulturelle mangfoldighed og forenet i sin haegen om demokratiske vaerdier, social konsensus og virketrang«.

4.8. Socialpolitik og udvikling af landbrugsomraader (yderligere foranstaltninger, der maa traeffes for at forhindre en social nedgang i landomraaderne)

4.8.1. I udtalelserne om reformen af den faelles landbrugspolitik og om udviklingen af landdistrikterne giver OESU udtryk for, at indkomststoetteordninger, der ikke baseres paa priserne, er positive og gavnlige for udviklingen af landdistrikterne, saerligt de daarligst stillede regioner.

4.8.2. De offentlige serviceydelser boer opretholdes og vaere tilgaengelige, ogsaa i landdistrikterne, for derigennem at bidrage til, at borgerne behandles lige, uanset hvor de bor; desuden boer der skabes forudsaetninger for etablering og opretholdelse af forskellige serviceorganer i landdistrikterne.

5. De vigtigste politiske maal paa europaeisk plan (sociale omraader, der egner sig bedst til at indgaa i kollektive overenskomster; omraader, der snarere kraever lovgivning; rammelove for minimumsstandarder og ligestilling)

5.1. OESU spillede en afgoerende rolle i den proces, der mundede ud i Faellesskabspagten om de grundlaeggende arbejdsmarkedsmaessige og sociale rettigheder og det dertil hoerende handlingsprogram (jf. blandt andet udtalelsen fra februar 1989; ordfoerer: Staedelin EFT nr. C 126 af 23. 5. 1989).

5.1.1. I den naevnte udtalelse gaar OESU ind for, at de grundlaeggende sociale rettigheder bliver omfattet af EF-retten, at der tages saerlige initiativer paa de nye omraader, der foelger med de aendrede vilkaar paa det indre marked, at dialogen mellem arbejdsmarkedets parter fremmes, navnlig paa sektorplan, og at alle samfundskraefter inddrages paa en hensigtsmaessig maade.

5.1.2. Groenbogen, der er et forsoeg paa at rejse en debat om den europaeiske socialpolitik, maa ikke blive et paaskud for at lade de foranstaltninger, der allerede er foreslaaet, men endnu ikke vedtaget af Raadet, gaa i glemmebogen.

5.2. Udvaelgelsen af de omraader, der lettest kan goeres til genstand for forhandlinger og overenskomster paa europaeisk plan mellem arbejdsgivere og fagforbund, boer overlades til de beroerte parter.

5.3. Den linje, der i praksis er blevet fulgt i den europaeiske socialpolitik, har ikke fremmet »en harmonisk og afbalanceret udvikling« som traktaten foreskriver; man har indskraenket sig til en fastsaettelse af de noedvendige minimumsbestemmelser, som medlemsstaterne skal overholde. Desuden har den omstaendighed, at medlemsstaterne har forskellig national praksis (via lovgivning eller overenskomster), i mange tilfaelde begraenset raekkevidden af de lovgivningsinitiativer, der blev lagt op til i Faellesskabspagten om de grundlaeggende arbejdsmarkedsmaessige og sociale rettigheder og det tilhoerende handlingsprogram.

6. Det indre marked og personers frie bevaegelighed (de foranstaltninger, der skal traeffes for at fjerne de resterende retlige hindringer, udbygning af EURES-netvaerket, ligebehandling af alle EF-borgere, der bor i en anden medlemsstat, social beskyttelse af vandrende arbejdstagere, koordinering af socialsik

ringsordningerne og bedre information paa det juridiske omraade)

6.1. Den frie bevaegelighed for personer, isaer arbejdstagere, er den eneste af de fire »friheder«, der indgaar i programmet for det indre marked, som endnu ikke er traadt i kraft i fuldt omfang. Hertil kraeves ikke alene foranstaltninger vedroerende graensekontrol, men ogsaa fjernelse af de nuvaerende juridiske hindringer, koordinering af socialsikringsordningerne og aendring af de gaeldende forordninger vedroerende anvendelsen af socialsikringsordningerne paa loenmodtagere og selvstaendige samt deres familiemedlemmer, hvis de flytter inden for Faellesskabet, gensidig anerkendelse og sammenlignelighed af kvalifikationer, ligebehandling af arbejdstagere med opholdsret i en medlemsstat, som flytter inden for Faellesskabet, saerligt hvad angaar sociale ordninger og skattefordele samt adgang til erhvervsuddannelse.

6.2. Naesten alle de naevnte omraader hoerer ind under Den Europaeiske Unions kompetenceomraade, og der er juridisk grundlag for at traeffe de traeffe de relevante beslutninger. Alligevel sker der det, at selv paa de omraader, hvor Kommissionen har fremlagt forslag, og OESU og EP i deres udtalelser har stoettet Kommissionens forslag, har Raadet stadig ikke truffet beslutning (dette gaelder f.eks. aendringen af forordning (EOEF) nr. 1408/71, EFT nr. C 32 af 16. 12. 1992, s. 1, der stadig ligger paa Raadets bord, selv om der blev afgivet udtalelse i begyndelsen af 1992; ordfoerer: Pearson). Raadets politiske vilje, naar det gaelder den frie bevaegelighed for arbejdstagere, boer vaere lige saa dynamisk, som det har vaeret tilfaeldet med hensyn til den frie bevaegelighed for varer, tjenesteydelser og kapital.

6.3. Informeringen af de instanser og personer, isaer dommere og advokater, som tager sig af spoergsmaal vedroerende den frie bevaegelighed for personer, maa prioriteres hoejt, og det boer afspejle sig i de midler, der afsaettes hertil. De potentielle brugeres kendskab til traktaterne, forordningerne og direktiverne samt retspraksis maa stoettes; mange er slet ikke klar over, hvilken indflydelse Den Europaeiske Union kan faa paa deres arbejde. Informering af de relevante instanser har afgoerende betydning paa hele det socialpolitiske omraade og ikke kun, naar det gaelder fri bevaegelighed for personer (jf. for eksempel sundhed og sikkerhed paa arbejdspladsen).

7. Fremme af lige muligheder for kvinder og maend i et europaeisk samfund under forvandling

7.1. I 1991 vedtog OESU en udtalelse om et udkast til Kommissionens henstilling om beskyttelse af maends og kvinders vaerdighed paa arbejdspladsen (EFT nr. C 14 af 20. 1. 1992, s. 4; ordfoerer: Maddocks). Ud over at kritisere det anvendte retsmiddel mente OESU ogsaa, at de foreslaaede bestemmelser - vedroerende ansvarlighed, uddannelsesprogrammer, uformel loesning af problemerne, juridisk raadgivning, officiel klageprocedure, undersoegelser og disciplinaere foranstaltninger i et omfang, der er afpasset efter virksomhedernes stoerrelse og struktur - var utilstraekkelige; der er tale om et samfundskulturelt problem, der kraever uddannelse paa et tidligt stadium og bevidstgoerelseskampagner.

7.2. I 1990 i udtalelsen om faellesskabsinitiativet NOW (ordfoerer: Maddocks) med henblik paa fremme af lige muligheder for maend og kvinder inden for beskaeftigelse og erhvervsuddannelse stoettede OESU de »foranstaltninger, der foreslaas vedroerende raadgivning, oplysning, erhvervsforberedende uddannelse, erhvervsuddannelse og beskaeftigelsesfremme med henblik paa genindslusning paa arbejdsmarkedet, samt de supplerende foranstaltninger, der skal ivaerksaettes for at skabe boernepasningsmuligheder« (EFT nr. C 41 af 18. 2. 1991, punkt 2.2.3, s. 32). I udtalelsen om reformen af strukturfondene gik OESU ind for, at fremme af lige muligheder for maend og kvinder paa arbejdsmarkedet inddrages som nyt maal for Den Europaeiske Socialfond (EFT nr. C 201 af 26. 7. 1993, punkt 2.5.3, s. 52, ordfoerer Vasco Cal). Derfor spiller beskaeftigelsesfremmende foranstaltninger til fordel for kvinder en stor rolle, og der boer paa budgettet afsaettes passende midler til dette formaal.

8. Den sociale overgang til Den OEkonomiske og Monetaere Union (afgivelse af henstillinger for at opfylde maalene i artikel 2, fremme af konvergensen mellem socialpolitikkerne sideloebende med den oekonomiske konvergens)

8.1. I forskellige udtalelser om Den OEkonomiske og Monetaere Union (ordfoerer: Meyer-Horn) har OESU paapeget, at principperne om oekonomisk og social samhoerighed boer overholdes i forbindelse med opbygningen af OEMU, at de sociale spoergsmaal maa ses i sammenhaeng med de beslutninger, der traeffes i den oekonomiske politik, og at visse konvergenskriterier under den aktuelle oekonomiske afmatning foerst kan faa hoejeste prioritet paa laengere sigt (CES 1165/93, punkt 2.1.1, EFT nr. C 34 af 2. 2. 1994, s. 25).

8.2. De sociale faktorer skal ogsaa tages i betragtning under udoevelsen af den multilaterale overvaagning i forbindelse med den oekonomiske konvergensproces. Konvergensprogrammerne boer revideres og omdannes til programmer for »konvergens og oekonomisk opsving«. Der blev ogsaa peget paa noedvendigheden af at inddrage langtids- og ungdomsarbejdsloesheden i de kriterier, der skal tages med i betragtning ved en vurdering af fremskridtene i konvergensprocessen, som ikke kun skal vaere nominel men ogsaa reel (jf. punkt 2.1.4 i omtalte udtalelse).

8.3. Arbejdsmarkedets parters deltagelse i disse procedurer er nyttig, ikke kun fordi det giver de beslutningstagende organer mulighed for at inddrage kvalitative analyser af situationen, som deres tjenestegrene normalt ikke har mulighed for at gennemfoere, men ogsaa fordi interesseorganisationernes repraesentanter er bedre i stand til at goere den europaeiske integrationsproces i dens mange aspekter forstaaelig for deres egne medlemmer, som udgoer stoerstedelen af befolkningen.

8.4. I loebet af 1993 har OESU ved flere lejligheder givet udtryk for, at Raadet af oekonomi- og finansministre i deres erklaeringer langt fra har vist tilstraekkelig vilje til at sikre det oekonomiske opsving og vaeksten i beskaeftigelsen og at de end ikke har levet op til beslutningerne fra topmoederne. Afholdelse af faelles moeder med social- og arbejdsministrene kan vaere et positivt skridt, omend det er utilstraekkeligt.

8.5. Det er meget vigtigt, at Den Europaeiske Union i de daglige beslutninger paa det oekonomiske og sociale omraade hele tiden bekraefter de maal, man blev enige om under debatten om Hvidbogen om Vaekst og Beskaeftigelse.

9. Spoergsmaal vedroerende sociale standarder (sociale grundregler, forebyggelse af social »dumping«)

9.1. OESU er i sine forskellige udtalelser gaaet ind for indfoerelse af grundlaeggende sociale normer i alle medlemsstaterne.

9.2. Sundhed og sikkerhed paa arbejdspladsen er det eneste omraade, hvor det har vaeret muligt at overholde tidsplanen for vedtagelsen af de direktiver, som foreslaas i handlingsprogrammet til gennemfoerelse af Faellesskabspagten om de grundlaeggende arbejdsmarkedsmaessige og sociale rettigheder.

9.3. Information, hoering og medinddragelse af arbejdstagerne gennem oprettelse af samarbejdsudvalg i virksomheder paa europaeisk plan bliver det foerste omraade, hvor aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet til Traktaten om Den Europaeiske Union, bliver anvendt. De punkter, hvor der er udtrykt uenighed med Kommissionens forslag fremlagt i slutningen af 1990 som opfoelgning af et direktivforslag fra 1970'erne, kan nu tages op til droeftelse i et forsoeg paa at naa til enighed. OESU afgav udtalelse i 1991 (EFT nr. C 120 af 6. 5. 1991, ordfoerer: Schmitz).

9.4. For at bekaempe visse konkurrencevridende fremgangsmaader blev der fremlagt forskellige forslag vedroerende saerlige ansaettelsesforhold, som OESU har afgivet udtalelse om (EFT nr. C 332 af 31. 12. 1990, s. 167; ordfoerer: Liverani); de er dog endnu ikke blevet vedtaget af Raadet.

9.5. Udtalelsen om ligeloen blev aendret i forlaengelse af OESU's udtalelse, hvorefter den blev vedtaget af Kommissionen.

9.6. Der er bred enighed om noedvendigheden af grundlaeggende normer paa de omraader, hvor der er skabt en ny situation paa grund af det indre marked. Derimod har fastlaeggelsen af anvendelsesomraaderne, valget af procedurer for udarbejdelsen, samt haandhaevelsen af bestemmelserne voldt store problemer, hvilket har skabt en usikkerhed i erhvervslivet og organisationerne, som hurtigst muligt maa overvindes. Den Europaeiske Union boer fremskynde fastlaeggelsen af de omtalte sociale standarder i lyset af de nye muligheder, som traktaten har skabt. Som det anfoeres i groenbogen, maa man overveje, om enklere og mere fleksible lovinitiativer ikke ville passe bedre til de forskelligartede forhold i medlemsstaterne, forudsat at man opnaar de oenskede resultater (indledningen til afsnit C, sidste afsnit).

9.7. Den strategi, der blev lanceret i 1989, da stats- og regeringscheferne fra elleve medlemsstater vedtog pagten om de arbejdsmarkedsmaessige og sociale rettigheder med det tilhoerende handlingsprogram, har snart udtoemt sine muligheder (jf. punkt 5.3 ovenfor). Inden for rammerne af Traktaten om Den Europaeiske Union boer der skabes forudsaetninger for at fremme overenskomstforhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter saavel paa medlemsstats- som faellesskabsplan.

10. Styrkelse af den sociale dialog (prioriteringer, hovedvaegt paa beskaeftigelsen, undervisning og uddannelse, inddragelse af arbejdsmarkedets parter i spoergsmaal vedroerende det indre marked og den frie bevaegelighed, forstaerket indsats for at loese problemerne med marginalisering, ligestilling, aeldre arbejdstagere, integration af indvandrere, hvorledes den sociale dialog kan styrkes)

10.1. Begrebet »dialog mellem arbejdsmarkedets parter paa europaeisk plan« (traktatens artikel 118 B) blev introduceret af Faellesakten og bruges som betegnelse for de moeder, som Kommissionen tager initiativ til med henblik paa samraad, forhandling og konsensus mellem EFS (Den Europaeiske Faglige Samarbejdsorganisation), UNICE (Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i De Europaeiske Faellesskaber) og CEEP (Det Europaeiske Center for Offentlige Virksomheder).

10.2. Denne proces blev kendt under betegnelsen »social dialog« og har indtil nu foert til vedtagelse af en raekke faelles udtalelser om forskellige spoergsmaal isaer vedroerende uddannelses- og arbejdsmarkedspolitik samt til udarbejdelse af en rammeaftale mellem de tre organisationer.

10.3. Med aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der blev vedtaget af elleve medlemsstater og vedlagt Traktaten om Den Europaeiske Union i form af en protokol, indfoertes en ny procedure for vedtagelse af foranstaltninger paa det sociale omraade, som giver Kommissionen pligt til at konsultere arbejdsmarkedets parter paa faellesskabsplan, foer den fremsaetter forslag paa det socialpolitiske omraade; arbejdsmarkedets parter kan herefter, hvis de oensker det, indlede forhandlinger, der kan foere til overenskomstmaessige aftaler mellem parterne.

10.4. Traktaten udgoer stadig det normale retsgrundlag, men Kommissionen skal nu ved hvert lovgivningsinitiativ vaelge det relevante retsgrundlag: enten traktaten, hvorved den normale procedure med hoering af Det OEkonomiske og Sociale Udvalg og Europa-Parlamentet, eller protokollen, der giver arbejdsmarkedets parter mulighed for at indgaa overenskomstmaessige aftaler, som kan ivaerksaettes ved en raadsbeslutning efter forslag fra Kommissionen.

10.5. Kommissionen vedtog i december 1993 en meddelelse om gennemfoerelsen af protokollen om socialpolitikken [KOM(93) 600], som OESU vil afgive udtalelse om.

10.6. Det er ikke hensigten med naervaerende udtalelse at foregribe eller paavirke OESU's stillingtagen til Kommissionens meddelelse. Men det er noedvendigt at afklare nogle begreber:

10.6.1. Som foreskrevet i traktaten er OESU et passende forum, hvor erhvervslivets og arbejdsmarkedets repraesentanter kan diskutere deres synspunkter; i OESU tilstraebes der altid den stoerst mulige konsensus mellem medlemmerne, der udarbejdes udtalelser om forslag og faellesskabsinitiativer, foer beslutningerne traeffes, og endelig udarbejdes der initiativudtalelser om spoergsmaal af interesse for Faellesskabets integrationsproces.

10.6.2. »Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter« (artikel 4 i aftalen om socialpolitikken) varetages i praksis af EFS, UNICE og CEEP. Faellesakten stadfaestede denne fremgangsmaade, hvis hovedsigte det er at tilskynde til etablering af overenskomstmaessige forbindelser, herunder aftaler, saaledes som den sociale protokol foreskriver. Der er altsaa tale om en forhandlingsproces mellem arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationer, som omfatter befoejelser til at indgaa aftaler, der er bindende for de grupper, som de repraesenterer (paa alle niveauer, saavel erhverv som sektorer).

11. OEkonomisk og social samhoerighed: Den Europaeiske Socialfonds rolle (maader, hvorpaa man kan omsaette de innovative programmers resultater til medlemsstaternes politik; sikre, at der ved afgoerelser om investeringer tages hensyn til udviklingen af menneskelige ressourcer; overvinde de faktorer, der haemmer udnyttelsen af uddannelsesmulighederne; bedre foregribe de industrielle forandringer; sikre, at de parter, som er afgoerende for uddannelsesprogrammernes succes, deltager heri; finansiere praktikantordninger)

11.1. Udvidelsen af ESF's arbejdsomraade er behandlet i OESU's udtalelse om reformen af strukturfondene. I den udtalelse stoetter OESU forslaget om det nye maal nr. 4 vedroerende foregribelse af industrielle forandringer samt udvidelsen af maal nr. 3, saa det ogsaa omfatter personer, der er udelukket fra arbejdsmarkedet.

11.2. Selv om ESF blot skal supplere de midler, som medlemsstaterne afsaetter til disse maal, har EFS ikke vaeret i stand til fuldt ud at udnytte de erfaringer, der er indvundet enten i andre medlemsstater eller gennem de EF-finansierede innovative programmer, der var taenkt som modeller.

11.3. Det ville vaere af stor vaerdi, hvis de ansvarlige for erhvervsuddannelsesaktionerne i de forskellige medlemsstater kunne faa adgang til evalueringer af de gennemfoerte projekter samt til kvalitative evalueringer af resultaterne og af de problemer, der opstaar ved indslusningen af unge under uddannelse paa arbejdsmarkedet. Erfaringerne viser, at der opnaas bedre resultater ved at give stoette til forbedringer af de eksisterende uddannelsessystemer end ved at saette en lang raekke nye spredte initiativer i gang, hvor velbegrundede de end forekommer at vaere.

11.4. En bedre koordinering mellem de af Kommissionens egne tjenestegrene, der tager sig af de i dette afsnit omtalte spoergsmaal, vil i sig selv vaere et godt skridt i retning af en rationalisering af de disponible ressourcer og dette kunne bane vejen for en bedre koordinering af medlemsstaternes indsats paa disse omraader.

11.5. Arbejdsmarkedets parters aktive deltagelse boer ikke indskraenke sig til formelle aspekter, saaledes som det er tilfaeldet i dag. Arbejdsgiverorganisationerne og fagforbundene afsaetter stadig flere midler til erhvervsuddannelsesaktioner, og de burde nyde godt af en mere velstruktureret stoette fra Kommissionens tjenestegrene, hvilket ogsaa kunne bidrage til at forbedre deres deltagelse i forvaltningen af de midler, der afsaettes til erhvervsuddannelse, saavel paa faellesskabs- som paa medlemsstatsplan.

1

2. Internationale aspekter (prioritering af socialpolitiske omraader i forbindelse med Unionens eksterne relationer, vedtagelse af internationale standarder paa arbejdsmarkedet)

12.1. Da det ikke er lykkedes at indfoeje nogen social klausul i GATT-aftalen, kan dette spoergsmaal maaske blive et af de foerste, som den nye verdenshandelsorganisation tager op, saaledes som det blev anfoert i OESU's nylige udtalelse om Forbindelserne mellem Den Europaeiske Union og Latinamerika (CES 102/94, punkt 7.6). OESU er for tiden ved at udarbejde en udtalelse om aftalen, hvori dette aspekt behandles.

12.2. Der er ogsaa en initiativudtalelse under udarbejdelse i OESU angaaende forbindelserne mellem Den Europaeiske Union og ILO.

1

3. Demokratisering af den sociale forandringsproces og opbygning af Borgernes Europa (oprettelse af et debatforum for strategiske problemer, vedtagelse af en pagt om borgernes rettigheder, informations- og bevidstgoerelseskampagner)

13.1. Den 27. og 28. september 1993 afholdt OESU en konference om Borgernes Europa, hvor de i dette afsnit rejste spoergsmaal blev debatteret (jf. formandskabets konklusioner DI 91/93).

13.2. Foelgende tre emner blev taget op: EMNE 1: Borgerne og et Europa uden graenser: fremtidsprojekt eller virkelighed ?; EMNE 2: Borgerne og levevilkaarene i Europa: marginalisering eller solidaritet ?; EMNE 3: Borgerne og EF-institutionerne: separation eller tilnaermelse ?

13.2.1. Med hensyn til borgerne og et Europa uden graenser konkluderedes det paa konferencen, at medlemsstaterne straks skal »tage alle noedvendige skridt til at realisere det indre marked«; endvidere opfordredes Faellesskabet til at »fortsaette harmoniseringen af skatte- og afgiftslovgivningen«, og det paapegedes, at Faellesskabet i hoejere grad boer »lytte til forbrugerne og brugerne. De tjenesteydelser, som virksomhederne tilbyder forbrugerne, isaer paa det finansielle omraade, boer ligge taettere op af disses forventninger og vaere mere gennemskuelige«.

13.2.2. Med hensyn til borgerne og levevilkaarene i Europa naaede man paa konferencen frem til den konklusion, at bekaempelsen af marginalisering kraever, at »der paa alle niveauer foeres en politik, samordnet af Faellesskabet, for integration i arbejdet og andre sociale aktiviteter, bl.a. gennem oplysning af alle om deres rettigheder, grunduddannelse og vedvarende uddannelse samt raadgivning og stoette, og isaer konkrete foranstaltninger til bedre udvikling af de menneskelige ressourcer i EF-landene; mekanismer for hoering, medindflydelse og samraad om alle former for faelles politik for paa alle niveauer at udvikle samfundets bidrag til det europaeiske samarbejde, samtidig med at der sikres et konkret solidaritetsnetvaerk mellem de forskellige grupper af vore samfund«.

13.2.3. Med hensyn til borgerne og EF-institutionerne konkluderedes det paa konferencen, at Den Europaeiske Unions indsats boer »orienteres efter foelgende maalsaetninger og krav: beskyttelse af de fundamentale rettigheder i henhold til Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention; bekaempelse af enhver form for diskrimination blandt andet gennem tilvejebringelse af de noedvendige juridiske instrumenter; gennemfoerelse af EF-pagten og Maastricht-traktatens arbejdsmarkeds- og socialprotokol paa en for alle medborgere ensartet og ikke-diskriminatorisk maade«.

Bryssel, den 24. marts 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det oekonomiske og sociale Udvalg