KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(93) 551 ende I i g udg. 
Bruxelles, den 17. november 1993 
GRØNBOG 
EUROPÆISK SOCIALPOLITIK 
Unionens valgmuligheder 
(forelagt af Kommissionen) 
GRØNBOG 
EUROPÆISK SOCIALPOLITIK 
UNIONENS VALGMULIGHEDER 
INDLEDNING: FORMÅLET MED GRØNBOGEN 5 
I. HIDTIDIGE RESULTATER AF FÆLLESSKABETS SOCIALE 
DIMENSION 6 
A LOVGIVNINGSMÆSSIGE RESULTATER ELLER "ACQUIS" 7 
B FÆLLESSKABSPAGTEN OM ARBEJDSTAGERNES GRUNDLÆGGENDE 
SOCIALE RETTIGHEDER OG HANDLINGSPROGRAMMET 7 
C ØKONOMISK STØTTE 8 
D SAMARBEJDE, MOBILISERING, UDVEKSLING 9 
E SOCIAL DIALOG: ENIGHED OM DEN SOCIALE POLITIK 9 
F KONKLUSIONER 10 
II. SOCIALE UDFORDRINGER FOR DET FREMTIDIGE EUROPA 10 
A EUROPA I VERDEN 10 
B HVILKEN TYPE SAMFUND ØNSKER EUROPÆERNE? 11 
C ER DER EN VEJ TILBAGE TIL FULD BESKÆFTIGELSE? 14 
1. De teknologiske og strukturelle 
forandringers udfordring 14 
2. Beskæftigelsespolitikkens tre grundpiller 14 
3. Arbejdets rolle i samfundet 15 
D EN NY ROLLE TIL VELFÆRDSSTATEN? 16 
1. • Social udstødelse 17 
2. Social integrationspolitik 17 
3. En demografisk forandring 18 
E SPØRGSMÅL VEDRØRENDE STØRRE SOCIAL RETFÆRDIGHED 
OG LIGE MULIGHEDER 19 
1. Uddannelse alene kan ikke gøre det 19 
2. Arbejdsstedet som det nye grænseområde 19 
3. Uligheder mellem generationerne 19 
4. Statsborgerskab og arbejdstageres 20 
rettigheder 
F KVINDERS RETTIGHEDER OG MULIGHEDER 2 0 
G INTERNATIONALISERINGENS OG GLOBALISMENS 
MULIGHEDER OG BEGRÆNSNINGER 21 
i. Behovet for sociale grundregler 22 
2. Følgerne for Europa 22 
H PRODUKTIONEN ÆNDRER KARAKTER 23 
1. Hvor står Europa? 23 
2. Den nye balance mellem makroøkonomisk 
politik og strukturpolitik 23 
3. Den indbyrdes afhængighed af fysisk og 
"immateriel" kapital 23 
4. Forældet menneskelig kapital 24 
5. Kreativiteten i virksomhederne ' 24 
6. Jobskabelse og iværksættervilje 24 
7. Servicesektorens rolle 24 
8. Produktionskvalitet, arbejdskvalitet og 
livskvalitet 25 
9. Balancen mellem by og land 25 
I HVOR LIGGER UDFORDRINGERNE? - EN OVERSIGT 25 
III. DEN EUROPÆISKE UNION - MULIGE SVAR PÅ UDFORDRINGERNE 26 
A DEMOKRATI OG STRATEGI PÅ MELLEMLANGT SIGT 26 
B PRIORITEREDE SPØRGSMÅL, DER ER FÆLLES FOR 
MEDLEMSSTATERNE - FREMME AF KONVERGENSEN PÅ DET 28 
SOCIALPOLITISKE OMRÅDE 
1. FORBEDRING AF BESKÆFTIGELSESSITUATIONEN 29 
2. ACCELERERENDE FREMSKRIDT MOD ET 
KVALITETSBASERET PRODUKTIONSSYSTEM 31 
(a) Udvikling af menneskelige ressourcer 31 
(b) Arbejdsstandarder og arbejdsvilkår 32 
(c) Nydefinering af arbejdsmarkeds-
fleksibilitet 33 
(d) Foranstaltninger, der skal ledsage et 
kvalitetsbaseret produktionssystem 34 
3* STIMULERING AF SOLIDARITETEN OG INTEGRATIONEN 34 
(a) Konvergens mellem socialpolitikkerne 35 
(b) Kampen mod fattigdom og udstødelse: 
forebyggelse og revalidering 35 
(c) Unges muligheder og risici 36 
(d) Ældres økonomiske og sociale rolle 37 
(e) Lige muligheder for indvandrere 38 
(f) Integreringen af handicappede 39 
(g) Bekæmpelsen af racisme og fremmedhad 39 
(h) Socialpolitik og udvikling af 
landbrugsområder 39 
C DE VIGTIGSTE POLITISKE MÅL PÅ EUROPÆISK PLAN 40 
1. DET INDRE MARKED OG PERSONERS FRIE 
BEVÆGELIGHED 41 
2. FREMME AF LIGE MULIGHEDER FOR KVINDER OG 
MÆND I ET EUROPÆISK SAMFUND, DER ER 
UND?R FORVANDLING 45 
3. DEN SOCIALE OVERGANG TIL DEN ØKONOMISKE 
ÔG MONETÆRE UNION 47 
4. SPØRGSMÅL VEDRØRENDE SOCIALE STANDARDER 48 
(a) Fælles minimumstandarder for 
arbejdsvilkår og 
arbejdsmarkedslovgivning 49 
(b) Sociale standarder i Europa 49 
(c) Tilpasningsstøtte 50 
5. STYRKELSE AF DEN SOCIALE DIALOG 50 
(a) Styrkelse af den sociale dialogs 
struktur og funktion 51 
(b) Spørgsmålet om tværeuropæiske kollektive 
forhandlinger 51 
(c) En ny dagsorden for forholdet mellem 
arbejdsmarkedets parter 52 
6. SUNDHEDSANLIGGENDER t 53 
(a) Arbejdsmiljø 53 
(b) Offentlig sundhed 53 
7. ØKONOMISK OG SOCIAL SAMHØRIGHED:.DEN 
EUROPÆISKE SOCIALFONDS ROLLE 54 
(a) Opfyldelse af de forskellige behov hos 
de arbejdsløse og dem, der er udstødt 
af arbejdsmarkedet 54 
(b) Tilpasning af arbejdsstyrken til de nye 
udfordringer 55 
(c) Styrkelse af grunduddannelsen 
/-undervisningen og forsknings-, 
videnskabs- og teknologisystemer (RST) 55 
(d) Partnerskabsmodellen 56 
(e) Støtte koncentreret om områderne med de 
største behov 56 
8. INTERNATIONALE ASPEKTER 57 
(a) Internationale minimumsstandarder 57 
(b) EFTA-ansøgerne 58 
(c) Midt- og østeuropæiske lande 58 
9. DEMOKRATISERING AF DEN SOCIALE 
FORANDRINGSPROCES OG OPBYGNING AF FOLKETS 
EUROPA 59 
IV. KONKLUSION 61 
V. OVERSIGT OVER DE OPSTILLEDE SPØRGSMÅL 62 
BILAG 
I KORT GENNEMGANG AF DE EKSTERNE BIDRAG TIL GRØNBOGEN 
II FORTEGNELSE OVER LOVGIVNING (IKKE UDTØMMENDE) 
III STATUS OVER INITIATIVER UNDER HANDLINGSPROGRAMMET TIL 
GENNEMFØRELSE AF FÆLLESSKABSPAGTEN 
IV DEN SOCIALE DIALOG PÅ EUROPÆISK PLAN 
V PROGRAMMER, NETVÆRK OG OBSERVATIONSORGANER 
INDLEDNING - FORMÅLET MED GRØNBOGEN 
Den europæiske socialpolitik1* er på vej ind i en kritisk fase. Dette skyldes tre hovedfaktorer: 
det nuværende sociale handlingsprogram er ved at vaere gennemfort udløbe. 
Kommissionen har forelagt alle de 47 forslag, der indgik i dette, og selv om nogle af de 
vigtigste forslag stadig befinder sig i Rådet, er de fleste allerede blevet vedtaget; 
ikrafttrædelsen af traktaten om Den Europæiske Union har skabt nye muligheder for en 
EF-indsats på det sociale område, især ved at styrke arbejdsmarkedsparternes rolle; og 
den ændrede socio-økonomiske situation, der især giver sig udtryk i en høj arbejdsløshed, 
gør det nødvendigt med nytænkning for så vidt angår sammenhængen mellem den 
økonomiske politik og socialpolitiken på både nationalt niveau og fællesskabsniveau. 
Det er Kommissionens opfattelse, at denne situation kræver en bred debat om udformningen 
af de fremtidige socialpolitik, før end den fremsætter specifikke forslag i form af en hvidbog. 
Under forberedelsen af grønbogen udbad Kommissionen sig offentlighedens bidrag og 
kommentarer. Der er modtaget 150 bidrag, herunder officielle besvarelser fra medlemsstater 
og fra en lang række organisationer og enkeltpersoner. Disse er anført i bilag 1. Bidragene har 
vist, at der er stor interesse for at fa klarlagt forskellige aspekter af EF's socialpolitik i den 
næste etape i Det Europæiske Fællesskabs udvikling. 
Formålet med denne grønbog er at stimulere en bred debat i alle medlemsstaterne om de 
fremtidige linjer i Den Europæiske Unions socialpolitik. Grønbogens udgivelse falder sammen 
med ratificeringen af Maastricht-Traktaten, som er en god lejlighed til at gøre status og 
overveje de forskellige valgmuligheder, der står åbne for fremtiden. 
Det er hensigten, at grønbogen skal skabe et grundlag for en sådan debat, som forhåbentligt 
ikke blot vil finde sted på nationalt plan i den enkelte medlemsstat, men også mellem alle de 
berørte parter, herunder selvfølgelig også arbejdsmarkedets parter og specifikke 
interessegrupper. Kommissionen vil nøje følge debatten, og søge at uddrage de vigtigste 
spørgsmål i den kommende hvidbog. Denne grønbog behandler ikke de proceduremæssige 
konsekvenser af bestemmelserne i Maastricht-traktaten, da disse vil blive behandlet i en 
særskilt meddelelse. 
Hele denne proces foregår på et tidspunkt, hvor Fællesskab et er optaget af, hvorledes man 
kan forene økonomiske og sociale mål i en situation med stigende arbejdsløshed og stigende 
bekymring med hensyn til, om Europa kan bevare sin konkurrenceevne også ved indgangen 
dl det 21. århundrede. 
I medlemsstaterne diskuteres det meget, hvorledes man kan løse arbejdsløshedsproblemet, som 
nu erkendes i stort omfang at være af strukturel art. De spørgsmål, der drøftes, omfatter 
behovet for større tilpasningsmuligheder for arbejdsmarkedet, spørgsmålet om, hvorvidt der 
bør være større lønforskelle, og om lønninger skal være mere afhængige af den situation, samt 
om sociale ydelser bør reduceres eller målrettes, således at der skabes større motivation for 
at søge arbejde. Dette hænger sammen med de problemer, som alle medlemsstaterne har med 
at finansiere den stigende belastning af de sociale sikringssystemer og sikre større effektivitet 
i den måde, som disse systemer fungerer på, for at opnå besparelser. 
Samtidig er der i offentligheden en stigende bekymring for, at virkningen af 
integrationsprocessen vil kunne betyde en forringelse af den sociale standard, selvom det i 
både Rom-traktaten og Maastricht-traktaten er anført, at økonomisk og social fremgang skal 
følges ad. Dette kommer til udtryk i en frygt for, at et fælles marked vil åbne vejen for den 
form for social dumping, der kan opstå ved at man opnår konkurrencemæssige fordele i 
Udtrykket "socialpolitik" har mange forskellige betydninger, der også varierer fra 
medlemsstat til medlemsstat. Ved socialpolitik forstås i dette dokument hele det sociale 
område, herunder også arbejdsmarkedspolitikken. 
Fællesskabet gennem en uacceptabel lav social standard. Men der er også bekymring for, at 
nødvendigheden af at handle på europæisk plan, kan bruges som påskud for ændringer i den 
sociale standard på nationalt plan. 
I denne forbindelse vil denne grønbog og den debat, som man håber den vil skabe, finde sted 
i sammenhæng med debatten om den kommende hvidbog om vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse, som skal forelægge for Det Europæiske Råd den 10. december. Da det i sidste 
ende er hensigten med grønbogen at fa udviklet ideer til brug i næste fase af socialpolitikken 
på fællesskabsniveau, er det klart, at de analyser og initiativforslag, der indgår i hvidbogen om 
vækst, vil påvirke klimaet og indholdet i den kommende debat om, hvorledes man bedst kan 
forene måle den om-me økonomisk og social fremgang på samme tid. 
Denne grønbog bygger på den præmis, at den næste fase i udviklingen af den europæiske 
socialpolitik ikke kan baseres på ideen om, at de sociale fremskridt må skubbes i baggrunden, 
for at erhvervslivet kan genvinde sin konkurrenceevne. Tværtimod, som det ved flere 
lejligheder er blevet fremhævet af Det Europæiske Råd, står Fællesskabet fast på, at 
økonomisk og social fremgang må følges ad. En stor del af Europas indflydelse og magt 
stammer netop fra dets evne til at kombinere skabelsen af rigdom med goder og friheder til 
fordel for den europæiske befolkning. 
Under de nuværende omstændigheder vil dette ikke være let. Men Europas fortsatte deltagelse 
i eftersøgningen efter en bæredygtig udviklingsmodel, som kombinerer økonomisk dynamik 
med sociale fremskridt, kræver, at man åbent debatterer spørgsmålene og opnår enighed, 
mangfoldigheden af kulturer og sociale systemer inden for Den Europæiske Union er en 
konkurrencemæssig fordel i en verden under hastig forandring. Alle samfundene befinder sig 
midt i læreprocessen. Men mangfoldighed kan blive til uorden, såfremt de fælles mål, der er 
udtryk for det europæiske samfunds karakteristiske værdier, og som er opstillet i Traktaten om 
Den Europæiske Union, ikke forsvares af medlemsstaterne og befolkningerne. 
I del I redegøres der for, hvad Fællesskabet allerede har opnået på det sociale område. I del 
II tages der fat på de sociale udfordringer, vi alle står over for. Farerne for en mindre social 
samhørighed i Europa og truslerne mod vigtige fælles mål, som f.eks. social beskyttelse, 
solidaritet og højt beskæftigelsesniveau, gennemgås. Der er behov for en ny strategi på 
mellemlangt sigt, som vil bevirke, at den økonomiske og den sociale politik supplerer 
hinanden i stedet for at modarbejde hinanden. Kun på denne måde vil man genfinde en 
bæredygtig vækst, social solidaritet og offentlig tillid. Det erkendes, at de europæiske 
produktionssystemer bliver nødt til at basere sig på de nye teknologier. Der kan ikke ske 
sociale fremskridt, hvis ikke der skabes rigdom. Men det bør ligeledes erkendes, at de heraf 
følgende strukturændringer vil fa betydelige følger for andre vigtige områder, såsom 
beskæftigelsesintensitet, arbejds- og levevilkår, livskvalitet og udvikling af forholdet mellem 
arbejdsmarkedets parter. I del III drøftes Unionens eventuelle svar på disse udfordringer set 
i relation til, hvad medlemsstaterne ønsker, og hvad Fællesskabet søger at opnå. Del IV 
indeholder en kortfattet konklusion. Del V er en oversigt over de spørgsmål, der stilles i 
grønbogen, og som vil være det centrale element i den efterfølgende debat. 
Figurerne i Grønbogen er hentet fra 1993-rapporten om beskæftigelsen i Europa, bortset fra 
figur 19, som stammer fra 1993-rapporten om social sikring. 
Europa befinder sig ved et vendepunkt. De beslutninger, der træffes i den kommende periode 
vil være bestemmende for, hvorledes socialpolitikken vil udvikle sig mange år frem i tiden. 
Det er nu tiden til at alle synspunkter kommer til udtryk. 
I. HIDTIDIGE RESULTATER AF FÆLLESSKABETS SOCIALE DIMENSION 
Fællesskabets socialpolitik har omfattet en lang række forskellige områder, bl.a. ligestilling, 
sundhed og sikkerhed, arbejdsret, spørgsmål vedrørende social beskyttelse og social sikring, 
og der har været aktioner på specifikke områder som f.eks. fattigdom og de handicappedes 
stilling. Den er affødt af både udviklingen i traktaterne og af de sociale og økonomiske 
ændringer, der har fundet sted. Socialpolitikken har støttet sig til forskellige instrumenter, 
afhængigt af det forfulgte mål. Den har opfyldt tre hovedfunktioner: 
den har etableret lovgivningsmæssige rammer inden for bestemte områder i Traktaten 
med henblik på at fremme dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og derved bidrage 
til, at arbejdstagernes rettigheder defineres på forskellige niveauer; 
den har bevirket, at der er blevet givet betydelig økonomisk støtte, især til undervisning 
og beskæftigelsesforanstaltninger, hvilket har bidraget til en omfordeling af de finansielle 
ressourcer; 
den har stimuleret og fremmet samarbejdet mellem forskellige aktører på det sociale 
område, etableringen af netværk og partnerskaber, udveksling af information og erfaringer 
samt innovation og gode praktiske løsningsmodeller. 
Lovgivningen har kun være ét ud af flere værktøjer til disposition for Fællesskabets 
socialpolitik, og den betragtes alt for tit isoleret. Lovgivningen har ofte suppleret andre 
instrumenter. Selve lovgivningen kan anvendes på forskellige mader og er kun sjældent blevet 
anvendt til at foreskrive visse særlige socialpolitiske foranstaltninger. 
A. LOVGIVNINGSMÆSSIGE RESULTATER ELLER "ACQUIS" 
Lovgivningen er vedtaget over en længere periode. Den har udgjort et solidt grundlag for 
garantien for arbejdstagernes grundlæggende rettigheder, som yderligere er styrket gennem EF-
Domstolens praksis. Lovgivningen fylder forholdsvis lidt i forhold til andre instrumenter. 
De første forordninger, der blev vedtaget på det sociale område, angår arbejdstagernes frie 
bevægelighed, en af Traktatens fire friheder, og vedrører navnlig samordningen af 
socialsikringssystemerne for vandrende arbejdstagere. Disse forordninger fastsætter 
grundlæggende rettigheder med henblik på arbejdstageres frie bevægelighed, som mange 
europæiske borgere har påberåbt sig, bl.a. over for EF-Domstolen. 
Et andet område af EF-lovgivningen er ligebehandlingen af mænd og kvinder. Det er værd at 
bemærke, hvorledes en traktatbestemmelse (artikel 119), som oprindelig var baseret på et 
konkurrenceargument, i praksis har kunnet tjene som grundlag for en omfattende politik, som 
kombinerer rettigheder og foranstaltninger til fremme af lige muligheder for kvinder. Det er 
et eksempel på, hvorledes Fællesskabet på grundlag af lovbestemte rettigheder suppleret med 
konkrete foranstaltninger har kunnet yde et aktivt bidrag og fremkalde en reaktion på et af 
hovedproblemerne i et progressivt samfund. 
Et tredje område, som har været genstand for nyere lovgivning, vedrører arbejdsmiljøet. På 
fællesskabsplan er der på grundlag af et rammedirektiv vedtaget mindstekrav med henblik på 
en forbedring af arbejdsmiljøet, som tilsammen udgør et sæt rettigheder, som dækker alle 
brancher. 
Der findes ligeledes lovgivning om arbejdstageres beskyttelse og arbejdsret, som navnlig har 
haft betydning i forbindelse med forebyggelse af farerne for social dumpning. Dog er vigtige 
dele af lovgivningen endnu kun på forslagsstadiet, og der bør gives høj prioritet til Rådets 
vedtagelse deraf. 
Nærmere enkeltheder om rækkevidden og indholdet af fællesskabslovgivningen findes i bilag 
II. 
B. FÆLLESSKABSPAGTEN OM ARBEJDSTAGERNES GRUNDLÆGGENDE SOCIALE 
RETTIGHEDER OG HANDLINGSPROGRAMMET 
De instrumenter, som Fællesskabet benyttede hver for sig eller under ét, kulminerede i 
Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Sociale Rettigheder, som blev vedtaget i 1989, og i 
Kommissionens handlingsprogram. Pagten udgør en principiel ramme, som dækker mange 
aspekter af arbejd s- og levevilkårene. Handlingsprogrammet af 1990/1991 har til formål at 
give disse principper konkret udtryk. 
Pagten som sådan var et nyt udgangspunkt for Fællesskabet, ikke alene operationelt, men også 
som et politisk signal. Den gav udtryk for en politisk vilje til at sørge for, at det indre marked 
ikke blev gennemført uden hensyntagen til den "sociale dimension". 
Alle 47 initiativer, der var omhandlet i handlingsprogrammet, er fremlagt af Kommissionen. 
Mange af disse initiativer krævede ikke at der blev vedtaget retsakter. 29 af foranstaltningerne 
krævede godkendelse i Rådet, og af disse er 16 blevet vedtaget. 
Handlingsprogrammet var baseret på fire forudsætninger: 
subsidiaritet, dvs. at der skal tages hensyn til socialpolitikkens særlige karakter og mål, 
og at det skal sikres, at den foranstaltning, der træffes (harmonisering, samordning, 
konvergens, samarbejde osv.), passer til det, der er genstand for foranstaltningen; der skal 
ligeledes tages hensyn til de kendte behov og til den potentielle gevinst, der vil være en 
følge af fællesskabsforanstaltningen; 
forskelligartetheden af de nationale systemer, kulturer og sædvaner, hvor dette er et 
positivt element i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked; 
bevarelse af firmaers konkurrenceevne under hensyntagen til økonomiske og sociale 
spørgsmål; 
mindskelse af forskellene medlemsstaterne imellem, uden derved at påvirke de 
komparative fordele i de mindst udviklede regioner. 
I bilag III beskrives de hidtidige resultater af de individuelle initiativer nærmere. 
For hvert initiativ har man søgt og opnået en balance. Dette er den væsentlige baggrund for 
Fællesskabets handlingsprogram, hvori der søges fastsat et solidt grundlag i form af 
mindstekrav, som tager hensyn til behovet for at undgå konkurrencefordrejninger, fremme den 
økonomiske og sociale samhørighed og bidrage til jobskabelse, hvilket er hovedformålet med 
konkurrencen i det indre marked. Den dynamik, der således er blevet skabt, har haft den 
positive effekt, at den har sat medlemsstaterne i stand til at ajourføre deres nationale 
lovgivning i forbindelse med gennemførelse af Fællesskbasbestemmelserne. 
Det brede udvalg af værktøjer, som Kommissionen har benyttet i handlingsprogrammet, har 
ført til mobilisering af mange aktører: nationale myndigheder, arbejdsgivere, fagforeninger, 
regionale og lokale myndigheder, ikke-statslige organisationer, socialarbejdere, praktikere, 
eksperter i overvågningsfunktioner og specialistgrupper. 
Selv om forslag til bindende lovgivning har spillet en rolle, navnlig for arbejdstagernes frie 
bevægelighed, arbejdforhold og arbejdsmiljøspørgsmål, har særlige programmer (f.eks. 
Fattigdom III, HELIOS II, ældre og solidaritet mellem generationerne), konvergensstrategier 
for social beskyttelse og samarbejdsforanstaltninger markeret sig kraftigere i udviklingen af 
socialpolitikken. På visse områder, som f.eks. lige muligheder for kvinder, har der været mere 
balance mellem den lovgivningsmæssige og den programbaserede virksomhed. 
C ØKONOMISK STØTTE 
Den massive økonomiske støtte fra Den Europæiske Socialfond (ESF) til uddannelses- og 
beskæftigelsesforanstaltninger har i høj grad bidraget til udviklingen af nationale 
foranstaltninger, navnlig for så vidt angår unge og langtidsledige. ESF har navnlig haft stor 
betydning for indsatsen til fremme af uddannelsen i de dårligst stillede områder i Fællesskabet. 
I årene 1989-1993 brugte ESF over 21 milliarder ECU til disse formål til gavn for ca. 17 
millioner mennesker i Fællesskabet. 
Den Europæiske Socialfonds rækkevidde er blevet udvidet som følge af den revision, der for 
nylig har rundet sted af ESF-reglerne. Fondens opgaver omfatter nu udvikling af menneskelige 
ressourcer og forbedring af arbejdsmarkedets funktion. Der er en udtrykkelig forpligtelse til, 
at princippet om lige muligheder for kvinder og mænd skal overholdes ved gennemførelsen 
af aktioner, der finansieres af ESF. ESF er ved revisionen af reglerne ligeledes blevet udstyret 
8 
med nye værktøjer, som sætter den i stand til at reagere mere effektivt og smidigt på de 
skiftende arbejdsmarkedskrav og de særlige udfordringer, medlemsstaterne står over for. Der 
er skabt et nyt mål nr. 4, som skal fremme tilpasningen af arbejdstagerne til industrielle 
forandringer og ændrede produktionssystemer. Dette giver kampen mod arbejdsløshed en 
forebyggende dimension, men bidrager samtidig til forøgelse af konkurrenceevnen og til 
væksten. Endvidere er ESF's støtte i henhold til mål nr. 3 blevet udvidet, således at den ud 
over den fortsatte fokusering på unge og langtidsledige nu tillige dækker dem, der er udsat for 
langtidsledighed og udstødelse af arbejdsmarkedet. Der lægges særlig vægt på en styrkelse af 
beskæftigelsesforanstaltningerne ved en forøgelse af den direkte støtte til beskæftigelse med 
henblik på en kvantitativ og kvalitativ udvidelse afgrunduddannelsen og, i de dårligst stillede 
områder, en styrkelse af undervisningen, uddannelsen og forsknings-, videnskabs- og 
teknologi-systemerne. 
D. SAMARBEJDE. MOBILISERING. UDVEKSLING 
Som følge af den sociale og økonomiske udvikling og de udfordringer, der er fælles for 
medlemsstaterne, er der udviklet en række programmer og udvekslingsprojekter. Disse har ført 
til oprettelsen af store og vellykkede netværk. I nogle tilfælde har dette indebåret fremme af 
udvekslingen af oplysninger om nationale situationer og/eller politikker (f.eks. 
overvågningscentre/netværk vedrørende beskæftigelse, lige muligheder, familiepolitik, aldring, 
udstødelse). Herudover har man ved hjælp af udvekslingsprogrammer søgt at afgrænse og 
evaluere fornyende foranstaltninger og organisere udvekslinger af erfaringer blandt 
langtidsledige, lokal udvikling, integration af handicappede osv. Andre programmer har været 
koncewtreret om forskning og oplysningskampagner (især på sundhedsområdet, f.eks. 
kræfprogrammet). 
På visse områder kombinerer visse mere omfattende programmer økonomisk støtte og 
udvekslinger (PETRA, IRIS, LEI, fattigdom, ældre og solidaritet mellem generationer) og/eller 
støtter konkrete foranstaltninger fig lovgivning. Dette er gode eksempler på, hvorledes man 
kan kombinere de socialpolitiske instrumenter. 
Enten programmerne vedrører kategorier af personer (ældre, handicappede) eller emner 
(beskæftigelse, sundhed, lige muligheder for kvinder og mænd, lokal udvikling, uddannelse, 
fattigdom/udstødelse), er de baseret på den samme model, som indebærer en klar fordel for 
Fællesskabet. Programmerne tilskynder til fornyelser, gode sædvaner og politikker, udveksling 
af ideer og erfaringer, overførsel af knowhow og udveksling af praktikere. 
Således er deltagerne blevet mobiliseret, partnerskaber er blevet oprettet og udviklet på 
forskellige niveauer og indsatsen for at finde mere konsekvente løsninger på sociale problemer 
er blevet stimuleret. Herved er der oprettet varige og effektive netværk, og Fællesskabet har 
Opnået store fordele. 
E. SOCIAL DIALOG: ENIGHED OM DEN SOCIALE POLITIK 
En nøglefaktor i Kommissionens arbejdsmetode i forbindelse med fremsættelse af forslag på 
det sociale område har altid været en omfattende høring af arbejdsmarkedets parter på 
forskellige trin i processen, både med hensyn til udarbejdelsen af initiativer og den detaljerede 
udformning af retsakter. Dette er først og fremmest foregået i netværket af rådgivende 
trepartsudvalg, som findes på alle de vigtigste områder, som f.eks. arbejdsmiljø og ligestilling. 
Men der er også blevet anvendt ad hoc-procedurer. når man har skullet indhente udtalelser fra 
én lang række repræsentative organer, bl.a. de tre organisationer, UNICE, EFS og CEEP, som 
er deltagerne i den nuværende sociale dialog på europæisk plan. 
Sideløbende med lovgivningen og som et supplement til denne er der udviklet en social dialog 
mellem arbejdsgivere og fagforeninger, som er et vigtigt led i den europæiske socialpolitik. 
Denne har allerede resulteret i en række fælles udtalelser (se bilag IV) om vigtige emner inden 
for uddannelses- og arbejdsmarkedspolitikken og i en rammeaftale mellem tre organisationer: 
EFS, CEEP og UNICE. Desuden er denne fremgangsmåde blevet fremmet gennem 
regelmæssige høringer af arbejdsmarkedets parter i forbindelse med alle relevante forslag. 
Dette illustrerer klart den valgte fremgangsmåde: dialog og forsøg på at opnå enighed. Den 
Europæiske Fælles Akt styrkede den sociale dialogs strukturer, som nu er led i den sociale 
aftale i Traktaten om Den Europæiske Union. Den store vægt, der tillægges dette i aftalen, 
som følge af enigheden mellem arbejdsgiverne og fagforeningerne illustrerer, hvorledes 
Fællesskabet agter at fremme udviklingen af socialpolitikken: samordning, forhandling, 
konsensus. 
F. KONKLUSIONER 
Denne korte og koncise oversigt over Fællesskabets resultater på det arbejdsmarkedsmæssige 
og sociale område indtil nu viser tydeligt bredden og vitaliteten i den førte politik. 
Bestræbelserne på at opnå enighed har ikke altid været lette, men derimod nogle gange 
ligefrem kontroversielle. Den overordnede tendens er dog tydelig: den sociale dimension har 
været et integreret og vigtigt element i integrationsprocessen lige siden oprettelsen af 
Fællesskabet. 
Det er dette grundlag, som den næste fase af initiativer må bygge videre på. Arten og 
omfanget af de udfordringer, som Europa vil stå over for i de kommende år, og som er 
beskrevet i del II, viser klart, at der vil kræves mange ændringer på både nationalt plan og 
fællesskabsplan. De grundlæggende mål vil dog stadig være de samme: skabelse af økonomisk 
og social fremgang som to sider af samme mønt og bestræbelserne på at sikre at 
integrationsprocessen af hele befolkningen opfattes som noget, der medfører en forbedring af 
de sociale standarder og levestandarden, og ikke det modsatte. 
H. SOCIALE UDFORDRINGER FOR DET FREMTIDIGE EUROPA 
Det følgende er et forsøg på en koncis sammenfatning af de vigtigste tendenser og 
udfordringer i Europa. Det er ikke hensigten, at det skal være en udtømmende beskrivelse. 
Mange af spørgsmålene har været analyseret mere detaljeret i rapporter og andre dokumenter. 
Eksempler herpå er rapporten om socialsikring og dette års rapport om beskæftigelsen i 
Europa. Der føles et pres på mange områder: befolkningsstruktur, familiemønstre, ny 
teknologi, relationer på arbejdspladsen, skat og indkomstfordeling osv. Dette pres giver 
anledning til spørgsmål om velfærdsstatens fremtidige udvikling, social retfærdighed, 
ligestilling og andre emner. Der føles et pres i alle medlemsstaterne, dog på forskellig måde. 
Overvejelserne vedrørende disse udfordringer udgør en vigtig baggrund for enhver debat om 
den fremtidige udvikling af politikken på det sociale område. Mulige løsningsmodeller for 
disse udfordringer behandles i del III. 
Det er vigtigt at erkende, at den virkelige debat i mindre grad drejer sig om, hvorvidt den 
sociale standard skal være lav eller høj, men derimod om spørgsmål om afvejning af 
foranstaltninger, der normalt af alle anses for at være positive, som f.eks. høj social beskyttelse 
og tilstrækkelig social sikring, i forhold til disse foranstaltningers indvirkning på de offentlige 
budgetter og virksomhedernes konkurrenceevne. Økonomiske og sociale overvejelser hænger 
uløseligt sammen i denne analyse. Social fremgang er kun mulig gennem økonomisk 
fremgang, men en høj social standard er også et vigtigt element i opbygningen af en 
konkurrencedygtig økonomi. Mange af spørgsmålene, men langtfra alle, kræver offentlig 
indgriben. I sidste ende afhænger socialpolitikken dog af engagement og aktiv deltagelse fra 
de berørte parters side: de offentlige myndigheder, arbejdsmarkedets parter, særlige 
interessegrupper og frivillige organisationer og, selvfølgelig, enkeltpersoner. 
A. EUROPA I VERDEN 
Nu, hvor Det Europæiske Fællesskab nærmer sig Den Europæiske Union som beskrevet i 
Maastricht-traktaten med en Traktat om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde med 
EFTA-landene og en udvidelse med de nordiske lande, Østrig og eventuelt landene i Midt­
og Østeuropa omkring årtusindeskiftet, er det vigtigt at tage bestik af de samlede kræfter, der 
ligger bag denne udvikling. 
Den vestlige verdens socioøkonomiske model blev opbygget i efterkrigstiden på to grundpiller: 
fuld beskæftigelse og velfærdsstaten. Sammen med politisk demokrati og menneskerettigheder 
udgjorde disse drivkraften. Med afskaffelsen af to-blok systemet i verdens strategiske 
opbygning med forsvaret og den nukleare balance som dominerende faktorer vil den 
strategiske konkurrence og samarbejdet i verden i stigende grad blive baseret på en vellykket 
socioøkonomisk udvikling, som indebærer forskellige og i nogen grad konkurrerende former 
for kapitalisme. 
10 
På denne baggrund af socioøkonomisk konkurrence og samarbejde nyder de europæiske 
socioøkonomiske modeller stor prestige på grund af succeserne i efterkrigstiden. Fællesskabet 
er et af de mest velstående områder i verden. Mens det kun omfatter 7% af verdens befolkning 
i den erhvervsdygtige alder, producerer det godt 30% af verdens BNP og 45% af 
verdenshandelen med færdigvarer. Men Europa er begyndt at vakle, og europessimismen er 
dukket op igen til trods for det jobskabende konjunkturopsving i 1980'erne, som hang sammen 
med den mobilisering, der var et af det indre markeds mål. Men selv om den offentlige debat 
om ratificeringen af Maastricht-traktaten rejste uforudsete vanskeligheder, bør det ikke 
glemmes, at debattens heftighed vidner om, at den europæiske tanke stadig er bæredygtig. Selv 
om det sociale kapitel har vist sig at give særlig anledning til problemer, synes der at være 
et udbredt ønske om et Europa, der er mindre domineret af økonomiske og teknokratiske 
hensyn, og som tager større hensyn til befolkningens levevilkår og arbejdsbehov. I denne 
sammenhæng kan socialpolitikken ikke undgå at fa større betydning, hverken i sig selv eller 
som en ledsagepolitik for andre strategiske mål som f.eks. det indre marked og Den 
Økonomiske og Monetære Union. 
Det fremgår da også klart af Traktaten om Den Europæiske Union (artikel 2), at Unionens 
opgaver vil omfatte: 
et højt beskæftigelsesniveau og socialt beskyttelsesniveau, 
en højnelse af levestandarden og livskvaliteten, 
økonomisk og social samhørighed samt solidaritet mellem medlemsstaterne. 
De artikler i EØF-Traktaten, der særlig vedrører socialpolitikken, vedrører bl.a. arbejdernes 
arbejds- og levevilkår (117), arbejdsmiljøet (118A), ligebehandling af kvinder og mænd på 
arbejdspladsen (119) og udviklingen af den sociale dialog mellem arbejdsmarkedets parter 
(arbejdsgivere og fagforeninger) på europæisk plan (118B) og Den Europæiske Socialfond 
(artikel 123). I aftalen om socialpolitik i Traktaten om Den Europæiske Union gentages og 
styrkes disse mål, idet der lægges større vægt på dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og 
dens potentielle resultater. Samtidig udvides rækkevidden af de socialpolitiske mål 
(menneskelige ressourcer, beskæftigelse, social beskyttelse og social udstødelse) og fastlægges 
de områder, hvor beslutninger skal træffes med kvalificeret flertal. 
Således dækker Unionens vigtigste sociale mål spørgsmål, der er i berøring med borgernes og 
arbejdstagernes dagligliv. Disse mål udgør den røde tråd gennem denne grønbog. Men da vi 
nu er ved at opbygge et mere demokratisk Europa, lad os begynde med at stille et 
grundlæggende spørgsmål som oplæg til en diskussion. 
B. HVILKEN TYPE SAMFUND ØNSKER EUROPÆERNE? 
Europas styrke ligger i dets etniske, sproglige og kulturelle mangfoldighed, ikke alene på 
grund af den store livskvalitet dette medfører, men også fordi de komplekse sociale 
udfordringer foran os kræver mange forskellige løsninger, hvorigennem alle medlemsstater kan 
lære fra hinanden. Men for at bevare denne styrke kræves en fælles målrettethed, et 
samarbejde om at finde løsninger, fælles politikker og fællesskabsinstrumenter, når disse viser 
sig nødvendige i henhold til subsidiaritetsprincippet. Gennem hele Fællesskabets historie har 
der bestået europæiske værdier, som, selv om de til tider er kilde til kontroverser, alligevel 
udgør et fælles grundlag på længere sigt. Demokrati, individets rettigheder og friheder, lige 
muligheder, kulturelle forskelle, respekt for den menneskelige værdighed, social sikring og 
lovgivningens magt er ikke i sig selv kontroversielle emner, men fælles værdier, som skal 
omsættes i politisk handling af medlemsstaterne og Unionen i fællesskab og involvere 
borgerne. Der er ingen tvivl om, at de er af grundlæggende betydning for den fremtidige 
udvikling af det europæiske samfund. 
Der er ingen tvivl om, at alle europæere under en eller anden form ønsker en verden, hvori 
de økonomiske og sociale fremskridt følges ad - et samfund, hvor kvinder og mænd kan 
deltage på lige fod. Men det må indrømmes, at de recessioner, som var en følge af oliekriserne 
i 1970'erne, har vist, hvilke nye udfordringer man står over for i forbindelse med fuld 
beskæftigelse, velfærdsstaten og de lige muligheder var. Selv om der indtraf et betydeligt 
opsving i Europa i 1980'erne med over ni millioner nye arbejdspladser, stiger arbejdsløsheden 
fortsat, og velfærdsstaten er blevet konfronteret med nye problemer. Fattigdom og social 
udstødelse finder man i gaderne. 
11 
Det er vigtigt at understrege, at en høj standard for social sikring, har været en vigtig faktor, 
der har bidraget til Europas økonomiske succes. Der er mange, der vil hævde, at en høj social 
standard ikke bør ses som en ekstra bonus eller et luksusgode, som man kan undvære i 
krisetider, men snarere som en integreret del i en konkurrencedygtig økonomisk model. 
Argumenterne for dette synspunkt og det synspunkt, der går ud på, at Europa ikke længere har 
råd til at opretholde det nuværende niveau for social siloing, er selve kernen i debatten. 
Hvad er det da, der går galt? Med baggrund i 1930'ernes store depression bestod 
verdensbilledet for grundlæggerne af det moderne europæiske socioøkonomiske system af 
økonomiske opsving og depressioner. Den "fulde beskæftigelse" af de økonomiske ressourcer 
kunne opretholdes ved en statslig påvirkning af den økonomiske efterspørgsel; velfærdsstaten 
ville overføre indkomster til dem, der var udsat for fattigdom på grund af arbejdsløshed, 
sygdom eller alder. Derved ville den erhvervsaktive befolkning finansiere en garanteret 
og/eller mindsteindkomst for den ikke-erhvervsaktive del af befolkningen. Socialpolitikken 
byggede i vid udstrækning på en overførsel af indkomster til de trængende gennem 
skattesystemet og en udvikling af de sociale sikringssystemer, der i nogle lande var baseret 
på bidrag fra arbejdsgivere og arbejdstagere med henblik på at opretholde indkomsterne i 
dårlige tider. 
Der er en række årsager til, at man bør se på dette spørgsmål på ny: 
For det første har borgere i avancerede industrialiserede demokratier som dem i Det 
Europæiske Fællesskab vanskeligt ved at skabe sig en personlig og social identitet, når de er 
en del af den "ikke-erhvervsaktive" befolkning. Efterhånden som der skabes nye jobs i Europa, 
kommer nye grupper ind på arbejdsmarkedet, da der er en latent "social" efterspørgsel efter 
arbejde ved siden af den økonomiske efterspørgsel, der skyldes ønsket om at opretholde eller 
forøge familiens indkomst. F.eks. er der mange kvinder, der søger arbejde for at frigøre sig 
eller med henblik på deres værdighed, sociale identitet og tilrettelæggelsen af deres liv, og 
ikke kun for indkomstens skyld. Ud over lønnet arbejde er der en efterspørgsel efter frivilligt 
arbejde, jf. den hurtige og sunde vækst i lokale organisationer og foreninger og de ældres 
aktive engagement i disse. Folk ønsker at deltage og få deres virksomhed anerkendt, uanset 
hvilken virksomhed der er tale om og uanset om den udføres inden for eller uden for hjemmet. 
For det andet befinder vi os i en verden med vedvarende strukturelle ændringer og ikke i en 
verden domineret af konjunkturopgang, depression og verdenskrige. Der er snart gået 50 år 
siden afslutningen af anden verdenskrig, og det har vist sig, at på den ene eller anden måde 
er det lykkedes for økonomerne at skære det værste væk i toppen og bunden af 
konjunkturcyklusen (opsvings- og recessionsperioderne). Trods de lokale og regionale 
konflikter, der er fulgt efter kommunismens sammenbrud, er vi sandsynligvis ved at bevæge 
os ind i en verden domineret af en fredelig socioøkonomisk konkurrence, der er baseret på 
selvskabte forandringer og ikke på økonomiske og sociale strukturomlægninger, der er 
fremtvunget af opsving, depression og krig. Men den økonomiske politik er stadig domineret 
af en kortsigtet konjunkturpolitik og har endnu ikke formået at forene konjunktur- og 
strukturpolitikken. En yderligere faktor er effekten af den "globaliseringsproces" der foregår, 
og som kræver, at de økonomiske aktører i endnu større grad skal være i stand til at klare sig 
i en situation, der hele tiden ændrer sig, og til at foretage tilpasninger endnu hurtigere. 
For det tredje er der tendenser i den demografiske udvikling, der har stor betydning for 
fremtidens socialpolitik og økonomiske politik: 
de ældres stigende anddel af befolkningen og virkningen heraf på den sociale sikring, den 
fremtidige udvikling i beskæftigelsen, den ændrede balance mellem den aktive og den 
ikke-aktive del af befolkningen samt de ældres deltagelse i samfundslivet og det 
økonomiske liv; 
befolkningsforskydninger, især nye tendenser i indvandrerstrømme og de deraf følgende 
sociale og politiske konsekvenser, samt bevægelser inden for landegrænserne, som f.eks. 
forskydningerne mellem land og by og deres betydning for udvikling af landdistrikterne 
og byplanlægningspolitikken; 
12 
samtidig har familiestrukturerne ændret sig betydeligt, hvilket især kommer til udtryk i 
det stigende antal familieopløsninger, ændringerne i den traditionelle familiesolidaritet, 
de nye relationer mellem gamle og unge, udviklingen af moder- og faderrollerne og deres 
betydning for børnene. 
For det fjerde har udviklingen af ny teknologi grundlæggende ændret arbejdsorganisationen 
Og selve arbejdsbegrebet. Den har medført nye former for arbejde, tilpasning af færdigheder 
og nye indfaldsvinkler til arbejdet. Dette har også påvirket relationerne på arbejdspladserne; 
det har har medført nyskabelser med hensyn til arbejdstid, betaling og jobspecifikationer og 
nye udfordringer med hensyn til forhandl i ngsmetoder og kollektive overenskomster. En 
yderligere komplikation udgøres af det stigende antal personer, der udelukkes fra 
arbejdsmarkedet, og den stigende bekymring hos arbejdsmarkedets parter med hensyn til de 
eksterne forhold, der påvirker virksomhedernes udvikling. 
For det femte skal der tages højde for udvikingen i den parallelle økonomi i visse traditionelle 
sektorer, og også på nogle nye områder, samt dens sammenhæng med traditionelle og nye 
former for arbejde (hjemmearbejde, lokale beskæftigelsesinititativer osv.). 
For det sjette bevirker kombinationen af disse faktorer, at der skal søges efter: 
nye indfaldsvinkler med hensyn til ansvarsfordeling, både på individuelt niveau (som 
f.eks. aktiv arbejdssøgning) op på kollektivt niveau, offentligt såvel som privat; 
nye roller for forskellige organer (arbejdsmarkedets parter, frivillige organisationer, lokale 
myndigheder); 
nye former for solidaritet, der fører til nye partnerskaber mellem alle de relevante aktører 
på det socialpolitiske område. 
Et af de uundgåelige resultater af de forskellige pres, som vores samfund udsættes for, er de 
eskalerende sociale budgetter, især på sundhedsområdet, der giver anledning til at tvivle på, 
om Europa også vil være i stand til at finansiere disse systemer i fremtiden. 
Der er en stor risiko for, at en videreførelse af den nuværende politik i sidste ende vil føre til 
et "todelt" samfund, hvor det er en højt kvalificeret arbejdsstyrke, der skaber værdierne, 
medens indkomst overføres til et stadigt stigende antal ikke-aktive som basis for en rimelig 
social retfærdighed. I et sådant samfund ville ikke blot samhørigheden blive mindre og mindre, 
det ville også gå i modsat retning af den størst mulige mobilisering af Europas menneskelige 
ressourcer, der skal gøre det muligt for Europa at forblive konkurrencedygtigt. 
Alternativet ville være at søge at skabe et "aktivt" samfund, hvor der sker en bredere 
indkomstfordeling, der skal gennemføres med andre midler end blot overførsel af sociale 
ydelser, og i hvilket den enkelte føler sig i stand til ikke blot at bidrage til produktionen (som 
en del af bestræbelserne på at opnå fuld beskæftigelse), men også til at deltage mere aktivt 
i udviklingen af samfundet som helhed. Et "aktivt" samfund er også et samfund, der er i stand 
1jl at levere tilstrækkeligt af de "kollektive goder", der er nødvendige for at sikre dets evne 
til innovation og dets muligheder for at foretage hurtige tilpasninger. 
I hvilken retning Europa vil bevæge sig afhænger ikke af et enkelt valg, men om svarene på 
tre indbyrdes beslægtede spørgsmål, der er knyttet til de grundlæggende mål for Traktaten om 
Den Europæiske Union og det fremtidige Europas sociale fundament: 
Er der en vej tilbage til fuld beskæftigelse? 
Bør velfærdsstaten tildeles en ny rolle? 
Hvad er det næste skridt på vejen mod lige muligheder, uden hvilke det europæiske 
demokrati vil vakle? 
13 
C. ER DER EN VEJ TILBAGE TIL FULD BESKÆFTIGELSE? 
Trods Europas indsats i de sidste ti år, kan det ikke længere tages for givet, at fuld 
beskæftigelse vil opstå automatisk som et resultat af en vækstskabende økonomisk politik. Alt 
tyder på, at der er dybereliggende strukturelle problemer i Europa, som gør det usandsynligt, 
at der vil kunne opnås fuld beskæftigelse i en overskuelig fremtid, medmindre der sker 
betydelige ændringer i den førte politik. Det er derfor klart, at der ikke findes en enkelt vej 
tilbage til et højt beskæftigelsesniveau. Selv om en kraftigere økonomisk vækst er nødvendig 
for at skabe nye jobs, vil de vækstrater, der kan forudses, ikke løse problemerne. Den barske 
virkelighed er, at Europa har skabt færre nye stillinger end Japan og USA: kun 60% af 
befolkningen i den erhvervsdygtige alder er i arbejde i Fællesskabet mod over 70% eller endog 
75% i de økonomier, vi kan sammenligne os med. Dette betyder, at Fællesskabet har en større 
latent efterspørgsel efter arbejde, som sluger de nye jobs uden at nedbringe arbejdsløsheden, 
og et større "paradoksproblem", dvs. arbejdsløse, som ikke har de færdigheder og 
kvalifikationer, der er nødvendige for at udfylde de ledige stillinger. 
Årsagerne til denne forskel med hensyn til Europas evne til at skabe nye jobs er allerede 
blevet behandlet i tidligere dokumenter fra Kommissionen (se især. rapporten om 
beskæftigelsen i Europa 1993), og de vil derfor ikke blive beskrevet i detaljer her. 
Det vigtigste er, at den relativt lave beskæftigelsesgrad betyder, at det er nødvendigt at skabe 
et stort antal nye jobs, før det får en reel virkning for arbejdsløshedsniveauet. I perioden 1985-
1991 blev der f.eks. skabt over 9 millioner jobs i Europa, medens arbejdsløheden kun faldt 
med 3 millioner. 
(Se figur 1) 
1. De teknologiske og strukturelle forandringers udfordring 
Det, man især må gøre sig klart, er, at Europa ligesom alle vigtige økonomiske områder i 
verden som f.eks. Nordamerika, Asien, Rusland og Kina, er ved at bevæge sig ind i en ny 
epoke med radikale teknologiske og strukturelle forandringer. Den globale internationale 
konkurrence skubber Europa i retning af de nyeste teknologier, en ny ligevægt mellem 
fremstilling, service og landbrug, nye kombinationer af fysisk og menneskelig kapital og et 
samfund, hvor folk er nødt til gennem livet at udskifte deres færdigheder og kvalifikationer. 
Der er ingen vej tilbage fra denne radikale forandringsproces, der fører til det postindustrielle 
samfund. I sådanne avancerede industrialiserede samfund er 
jobnedlæggelses/jobskabelsesprocessen meget turbulent. Ca. 10% af alle stillinger nedlægges 
hvert år. Hvad dette betyder for arbejdsløsheden afhænger af, hvor vellykket omstillingen af 
arbejdsstyrken er, og hvor mange nye stillinger der skabes. Derfor er det nødvendigt, at 
arbejdsgiverne, fagforeningerne og regeringerne søger nye veje til jobskabelse, nye former for 
beskæftigelse, arbejdstilrettelæggelse og kvalifikationer. Kun på denne måde kan vi sprede 
arbejde og arbejdsindkomst ud til hele befolkningen. 
Der er bred accept af, at der nu er behov for en blanding af makroøkonomisk politik og 
strukturpolitik. Men søgningen efter nye former for strukturpolitik har stort set været 
begrænset til en forbedring af markedernes, herunder arbejdsmarkedernes, funktion, medens 
det, der er brug for, er en aktiv arbejdsmarkeds- og socialpolitik. 
Et nyt forsøg skulle omfatte hele rækken af relevante politikker. Det skulle omfatte 
industripolitik, regional og teknologisk politik, velfærds-, undervisnings- og uddannelsespolitik. 
Det skulle også omfatte, men ikke begrænses til den makroøkonomiske og aktive 
arbejdsmarkedspolitik, som indvirker på udbuddet af og efterspørgslen efter arbejdskraft, som 
har været det traditionelle grundlag for beskæftigelsespolitikken. 
2. Beskæftigelsespolitikkens tre grundpiller 
Der er tre indfaldsvinkler til beskæftigelsespolitikken: 
et dynamisk og stabilt makroøkonomisk miljø, 
14 
FIGUR 1 
75 
70 
65 
60 
55 Beskæftigelsen i Frclïesskabct og andre steder, 1970-1992 
% al befolkningen ( 15-64 år) 
EFTA-landere 
Japan 
,' -•-_ USA T 75 
70 
\ 65 
60 
' • i 55 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
EF's evne til at skaffe jobs til alle, der eventuelt ønsker at arbejde, er langt mindre 
end i andre sammenlignelige økonomier. Dette betyder, at det er nødvendigt at 
skabe et meget stort antal nye jobs, hvis det skat have en virkelig indflydelse på 
arbejdsloshedsniveauet. 
1;4A 
grundlæggende strukturelle ændringer, 
en dynamisk men retfærdig socialtilpasningsproces. 
Den første indfaldsvinkel, et stabilt, ikke-inflationært makroøkonomisk miljø. Det er lang tid 
siden, at beskæftigelsen har været målet for den økonomiske politik som sådan. Dette ændrede 
sig delvist efter recessionerne i kølvandet på olikriserne, hvor et stabilt, ikke-inflationært 
makroøkonomisk miljø faktisk blev rammerne for en politik, der sigtede mod opnåelse af 
vækst, effektiv tildeling af ressourcer og fuld beskæftigelse. Men beskæftigelsen har ikke altid 
i sig selv været et anerkendt mål for denne politik, navnlig fordi man har ment, at 
velfungerende markeder nødvendigvis vil føre til "fuld beskæftigelse" af samtlige 
produktionsfaktorer, herunder arbejdskraften, når blot der sker en pristilpasning. Og dette er 
hovedproblemet: arbejdsmarkeder kan ikke operere med store lønmæssige udsving på grund 
af de menneskelige, politiske og sociale aspekter. Konflikten mellem den økonomiske og den 
sociale politik udspringer af dette problem. Først for nylig er man begyndt at betragte 
beskæftigelse som et udtrykkeligt mal for den økonomiske politik, hvilket fører til en lang 
række nye former for strukturpolitik på mellemlangt sigt og til en intens overvejelse af, 
hvorledes kortsigtede programmer for økonomisk genopretning kan føre til den hurtigst mulige 
genskabelse af beskæftigelse. Indtil nu har denne fremgangsmåde ikke givet de ønskede 
resultater. 
Den anden indfaldsvinkel, en strukturpolitik, der tager hensvn til beskæftigelsen, skal 
beskæftige sig med følgende centrale spørgsmål: 1) de nye kilder til jobskabelse, 2) forholdet 
mellem investeringsprocessen og jobskabelsen, 3) hvorledes beskatning og finansiering af 
social sikring indvirker på arbejdsmarkedernes funktion og 4) balancen mellem fysisk og 
menneskelig kapital, som er nødvendig for at udnytte nye teknologiske muligheder. 
Den tredje indfaldsvinkel, en dynamisk og retfærdig social tilpasning, domineres af 
spørgsmålet om, hvorvidt man skal nøjes med at påvirke arbejdsmarkederne gennem 
pristilpasninger, eller om man kan forudse og forberede nye former for tilpasning, og i givet 
fald hvilke. Det vil i første omgang kræve en aktiv arbejdsmarkedspolitik, udformet med 
henblik på at øge beskæftigelsen. Det vil imidlertid også kræve en aktiv socialsikringspolitik, 
der i mindre grad skal sigte mod indkomstopretholdelse og i større grad mod at hjælpe med 
at integrere udsatte enkeltpersoner i erhvervslivet og samfundet. 
Svarene vil kræve nye bånd mellem den makroøkonomiske, strukturelle og sociale politik af 
samme type som de bånd, der er dukket op under miljødebatten. Det er mærkeligt, at mens 
rovdriften på naturlige ressourcer har ført til bred enighed om, at en bæredygtig vækst skal 
være målet, har politikerne først nu faet øjnene op for rovdriften på de menneskelige 
ressourcer gennem arbejdsløshed og social udstødelse. Måske skulle man begynde at tale om 
en arbejdskraftintensiv vækst? 
Det må dog holdes for øje, at det ikke alene er regeringernes politik, der vil ændre situationen, 
industriens beslutninger, den monetære politik, de kollektive overenskomstforhandlinger og 
måden, hvorpå folk træffer afgørelser om forbrug, opsparing og investering, vil være 
bestemmende for fremtidens samfund og arbejdets rolle i dette. 
3. Arbejdets rolle i samfundet 
For at løse dette nutidige problem må vi forstå, hvorledes det lønnede arbejdes nuværende 
rolle i samfundet er opstået. Den industrielle revolution betød en opsplitning af samfundets 
produktions- og velfærdsfunktioner, som i agrarsamfundet var samlet i familier, landsbyer og 
småbyer. Afvandringen fra landet til de voksende byer, hvor folk fik fabriksarbejde, brød de 
landlige netværk og førte efterhånden til, at velfærdsfunktionerne blev varetaget først af 
godgørende foreninger, fonde, gejstlige ordener og fagforeninger, derefter i stadig højere grad 
af staten. Den industrielle revolution og samlebåndsteknologien adskilte ikke alene arbejds-
og velfærdsfunktionerne, men førte ligeledes til en skarpere adskillelse mellem arbejde og 
andre aktiviteter. Men arbejde har også andre funktioner end at skaffe en indkomst: 
meningsfuldt virksomhed og personlig udfoldelse, værdighed, sociale kontakter, anerkendelse 
og et grundlag for tilrettelæggelsen af den daglige eller ugentlige tidsplan. Kvindernes massive 
indtrængen på arbejdsmarkedet afspejler til dels denne realitet. Deres rolle i økonomien og 
samfundet vil få afgørende betydning for fremtiden. Demografiske tendenser, særlig 
15 
befolkningens aldring, vil snart øge behovet for at holde så mange som muligt fast i en aktiv 
rolle, og de nye teknologier vil måske fremme en større spredning af erhvervsvirksomheden 
og mere fleksible arbejdsmarkeder og arbejdstider. Disse forandringer kan betyde, at det 
skarpe skel mellem "arbejdstid" og "anden tid" igen udviskes, således at arbejdet igen bliver 
en del af et bredere aktivitetsmønster. Forandringerne er en udfordring, idet arbejdet og 
velfærden skal omorganiseres, således at så mange som muligt kan deltage aktivt i 
samfundslivet og samtidig nyde fordel af den større fleksibilitet, som de nye 
produktionsmetoder giver mulighed for. 
p. EN NY RQilE TIL VELFÆRDSSTATEN? 
Indtil nu har analysen tydet på, at vi er i færd med samme form for omorganisering af 
Statens, virksomhedernes og familiens funktioner som den, der fandt sted under den 
industrielle revolution. Hvis dette er tilfældet, kan det betyde, at velfærdsstatens rolle må tages 
op til revision, ikke blot som følge af finansieringspresset, men mere grundlæggende som 
følge af behovet for at arbejde hen imod en mere aktiv politik, der skal sikre folks integration 
i arbejde og samfund. 
Social velfærd er et af de vigtigste resultater, som de moderne samfund har opnået. Der er 
som regel stor støtte til dette i befolkningerne, og en nylig undersøgelse i Eurobarometer har 
vist, at næsten alle går ind for et højt socialt nieau. Social velfærd er også en vigtig bestanddel 
i fobindelse med social samhørighed og solidaritet. 
Social velfærd og sociale sikringssystemer kommer dog under større og større pres. De fem 
vigtigste årsager hertil er: 
udviklingen på arbejdsmarkedet og især den stigende arbejdsløshed (se figur 2); 
demografiske udviklingstendenser og især de ældres stigende andel af befolkningen; 
ændringer i familiestrukturen; 
flere og flere rammes af fattigdom og social udstødelse som følge af disse tendenser; 
en massiv stigning i efterspørgslen efter en lang række sociale ydelser, herunder især på 
sundhedsområdet. 
Samtidig har lavere vækstrater, budgetunderskud og indbyrdes konkurrerende krav om at få 
del i de offentlige udgifter nedsat betalingsevnen. Da først de politiske beslutningstagere blev 
klar over, at velfærdsudgifterne ikke i det uendelige kunne fortsætte med at fa en større del 
af kagen, var det uundgåeligt, at der opstod en bred politisk debat om velfærdsstatens fremtid. 
Indtil nu har debatten væFet koncentreret om forskellige spørgsmål: 
vigtigheden af at kontrollere den eksplosive vækst i de sociale udgifter, især £1 
sundhedsvæsenet; 
skabelsen af incitamenter til at arbejde; 
en mulig ny blanding af offentlige og private ordninger, med nogle forsøg på at 
koncentrere offentlige udgifter på de mest trængende (somme tider omtalt som 
"målretning"), hvilket vil give beskæftigelsessektoren og/eller den private sektor en 
vigtigere rolle især med hensyn til pensioner og på sundhedsområdet; 
en mere decentraliseret fremgangsmåde, i nogle tilfælde gennem udviklingen af den rolle, 
som de lokale myndigheder og/eller velfærdsorganisationer udfylder. 
Det er vigtigt i denne forbindelse at erkende, at i moderrie samfund, hvor der vil blive stillet 
krav om mere fleksible arbejdsmarkeder, har enkeltpersoner behov for social beskyttelse. 
Debatten har ligeledes afsløret offentlighedens ønske om at opretholde en høj standard med 
hensyn til såvel adgangen til som kvaliteten af de sociale ydelser. Socialbeskyttelses-, 
sundheds- og uddannelsesområdet har et fælles problem: en eksplosiv efterspørgsel fra 
16 
FIGUR 2 
Beskæftigelsen t Fællesskabet og andre sttiler, 1970-1992 
% af arbejdsstyrken 
10 
H 4 
0 I 1 1 « 1 « 1 1 1 1 1 1 1 1 1 . I 1 1 i I !.. 1 Q 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1902 1984 1986 1988 1990 1992 
Siden 1991 har arbejdsløsheden i EF hele tiden været hojere end i sammenlignelige 
økonomier 
16A 
enkeltpersoners og familiers side. Samtidig opfattes disse områder fra samfundets synspunkt 
som en del af almenvellet, den nationale velfærd og ligheden. I demokratier kan ingen 
forhindre enkeltpersoner i at bruge penge på sundhed, fremtidige pensioner og undervisning 
af børn. Ikke desto mindre vil et samfund, i hvilket de bedst stillede kan "købe" sådanne 
ydelser på markedet, måske på bekostning af et offentligt system, som er tilgængeligt for alle, 
rejse vanskelige spørgsmål om social retfærdighed. 
i. Social udstødelse 
Fattigdom og udstødelse er ikke noget nyt og har i nogen tid givet anledning ikke alene til 
videnskabelige og politiske analyser men også til talrige offentlige og private initiativer. Men 
den offentlige debat om disse spørgsmål har ændret sig meget i de sidste 15 år. Vægten 
lægges nu på de strukturelle problemer, som udelukker en del af befolkningen fra økonomiske 
og sociale muligheder. Problemet er ikke alene forskellene mellem toppen og bunden af den 
sociale stige, men også forskellene mellem dem, der har en plads i samfundet, og de udstødte. 
Social udstødelse betyder ikke alene utilstrækkelig indkomst. Fænomenet går også længere end 
til et spørgsmål om deltagelse i arbejdslivet. Det kommer til udtryk pa f.eks. bolig-, 
uddannelses- og sundhedsområderne. Det påvirker ikke alene enkeltpersoner, som har lidt store 
nederlag, men også sociale grupper, navnlig i by- og landområder, som er ofre for 
forskelsbehandling, isolation og svækkelsen af de traditionelle former for sociale relationer. 
Mere generelt kan siges, at social udstødelse er andet og mere end social ulighed, og at den 
indebærer risiko for et splittet og fragmenteret samfund. På grund af forpligtelser som enlige 
forsørgere og et lavt indkomstniveau befinder navnlig mange kvinder sig i en dårlig 
økonomisk situation med ringe håb om at forbedre deres stilling. 
Der er mange årsager til udstødelse: vedvarende arbejdsløshed, navnlig langtidsledighed, de 
industrielle forandringers følger for ufaglærte arbejdere, de ændrede familiestrukturer og 
tilbagegangen for de forskellige former for solidaritet, individualismens fremmarch og 
nedgangen i antallet af traditionelle repræsentative institutioner, og endelig de nye former for 
migration, navnlig ulovlig indvandring og befolkningsbevægelser. Alle disse fænomener kobles 
undertiden sammen med traditionelle former for fattigdom, som er koncentreret omkring 
byområder i forfald eller landområder, der ikke kan følge med det omgivende samfunds 
fremskridt. 
En voksende vrede over at være udelukket fra at fa del i velstand og muligheder øger faren 
for, at folk drives til desperat og nedbrydende adfærd som giver sig udslag i f.eks. vold og 
narkomisbrug. Usikkerhed skaber frygt for fremtiden og fører ofte til indadvendthed eller 
modtagelighed over for racistiske ideologier, fremmedhadsk opførsel og politisk og social 
ekstremisme. 
Det må frygtes, at virkningerne af alle disse faktorer vil blive forværret i de næste par år 
Beskæftigelsessituationen er ikke gunstig, de offentlige budgetter er kraftigt beskåret, den 
geografiske fordeling af social udstødelse er fragmenteret, og familiestrukturerne fungerer 
mindre som sikkerhedsnet end tidligere. Følgen er klar: såfremt socialpolitikkens mål er at 
hjælpe enkeltpersoner med at sørge for sig selv og så vidt mulig udfylde en nyttig rolle i 
samfundet, vil kun nye og innoverende kombinationer af arbejde og velfærd sandsynligvis 
kunne føre til dette mål for så vidt angår risikogrupperne. 
2. Social integrationspolitik 
Hovedfølgen af såvel den stigende efterspørgsel efter sociale tjenester på markedet som 
behovet for at bekæmpe udstødelsen af svage grupper er, at opretholdelse af indkomst ikke 
længere kan være det eneste socialpolitiske mål. Der er enighed i Europa om, at alle borpere 
bør sikres visse ressourcer, men nu må socialpolitikken sætte sig det mere ambitiøse mal at 
hjælpe folk med at finde en plads i samfundet. Det vigtigste middel, men ikke det eneste, er 
lønnet arbejde, og det er grunden til, at der bør være en tættere forbindelse mellem 
beskæftigelseslog socialpolitikken. 
17 
Der er allerede foranstaltet mange praktiske forsøg i den retning, men det bør overvejes, om 
de i mere generelt omfang bør integreres i den overordnede politik og spredes gennem 
Fællesskabet gennem samarbejde og undervisning. Som eksempler kan nævnes: 
skabelse af en forbindelse mellem ordninger med minimumindkomst og foranstaltninger 
til fremme af erhvervsmæssig og social reintegration; 
bedre tilpasning af sociale programmer for at undgå fattigdoms- og arbejdsløshedsfælder; 
forebyggende arbejdsmarkedspolitik ført af arbejdsformidlingerne; 
arbejdsløshedsunderstøttelse i forbindelse med uddannelse, jobskabelse og incitamenter 
til at arbejde; 
foranstaltninger til fremme af lige muligheder for at tage hensyn til kvinders færdigheder 
og behov på arbejdsmarkedet og i samfundet; 
mere fleksible pensionsordninger med varierende pensionsalder og en kombination af 
pension og arbejdsindkomst; 
forebyggende sundhedsprogrammer til fremme af en sund livsstil; 
foranstaltninger til integration af handicappede i samfundets midte; 
foranstaltninger til social og erhvervsmæssig integration af indvandrere; 
mere generelt, kombinerede strategier på forskellige niveauer omfattende undervisning, 
uddannelse, beskæftigelse, lige muligheder for kvinder og mænd, social beskyttelse, 
sociale tjenester, boligpolitik, sundhed osv. 
3. En demografisk forandring 
Velfærdsstatens største udfordring synes på kort sigt at være de alvorlige økonomiske 
problemer, den står over for som følge af recessionen, der har ramt de fleste europæiske 
økonomier. Man kan roligt gå ud fra, at finansieringen af de europæiske velfærdsstater under 
normale økonomiske omstændigheder ikke ville rejse større problemer. Men det er velkendt, 
at der i de kommende årtier vil ske en betydelig ændring af vore befolkningers demografiske 
struktur, og at stadig flere ældre vil være afhængige af støtte fra et svindende antal personer 
i den arbejdsdygtige alder. 
Inden år 2020 vil antallet af personer på 65 år eller derover i forhold til antallet af personer 
i den arbejdsdygtige alder, dvs. mellem 15 og 64 år, være steget med ca. 50%. Har vi råd til 
at omdirigere yderligere 5% af BNP til finansiering af alderspensioner og muligvis yderligere 
et par procentpoint til finansiering af højere sundhedsomkostninger? 
Det bliver ikke let at vælge, hvorledes denne grundlæggende ændring skal klares. Det vil blive 
nødvendigt at dele de tilgængelige ressourcer mellem aktive og inaktive og mellem ældre og 
unge. Regeringerne vil måske blive fristet til at undgå at blive fanget i denne 
fordelingsmæssige konflikt mellem generationerne og vælge at fremme de private 
socialsikringsordninger. Men private ordninger vil kun vokse frem i den udstrækning, de 
offentlige ydelser nedskæres, og en sådan nedskæring vil blive meget upopulær. Det vil 
endvidere være nødvendigt med skatteincitamenter til at tilslutte sig private ordninger med 
heraf følgende store træk på statsfinanserne i en situation, hvor det er bydende nødvendigt 
med budgetdisciplin. 
Problemerne i forbindelse med denne grundlæggende demografiske ændring kan bedst løses 
ved at forlænge folks arbejdsliv. I de seneste årtier er arbejdslivet blevet kortere på grund af 
længere uddannelse og tidligere pensionering. Men en udskydelse af pensionsalderen vil ikke 
være tilstrækkelig til at øge beskæftigelsen blandt ældre arbejdstagere. Medmindre der kan 
skabes nye beskæftigelsesmuligheder for dem, vil de enten forblive arbejdsløse i længere 
perioder eller være nødt til at acceptere lavere pensioner. Velfærdsstatens fremtid vil således 
også afhænge af, om vor beskæftigelsespolitik lykkes. 
Æ- SPØRGSMÅL VEDRØRENDE STØRRE SOCIAL RETFÆRDIGHED OG LIGE 
MULIGHEDER 
Der er enighed om, at det skal være et mål, at alle råder over et minimum af ressourcer. Men 
de europæiske demokratier bør ligeledes tilstræbe at gøre mere for at fremme lige muligheder, 
til en vis grad i form af rettigheder, for alle deres borgere. Fremskridtene i den retning har 
været tøvende af dybtliggende økonomiske og sociale årsager, som det er nødvendigt at forstå, 
såfremt det fortsat skal være et af hovedmålene for den europæiske socialpolitik at fremme 
lige muligheder. 
1. Uddannelse alene kan ikke gøre det 
I lang tid har man opfattet uddannelse som et væsentligt middel til at opnå lige muligheder, 
og indførelsen af undervisning på sekundærtrinet for alle børn og den mere demokratiske 
adgang til universiteterne har ændret tilværelsen for mange personer og ført til et mere åbent 
samfund i Europa. Ganske vist skal indsatsen for at gøre skolerne og universiteterne til 
flagskibene for de lige muligheder fortsætte, men vi må erkende, at uddannelse også er et 
middel til social udvælgelse, idet den erhvervsmæssige og sociale integration ofte afhænger 
af uddannelsesmæssige resultater, som igen i væsentlig grad afhænger af familiebaggrund og 
samfundsklasse. 
For at give dem, der ikke kom med i første omgang, en ny chance, og for at opfylde de 
moderne produktionssystemers behov for skiftende færdigheder og kvalifikationer er der nu 
dukket nye muligheder op i form af "efteruddannelse" og "videreuddannelse". Erhvervslivet 
har i stigende grad brug for et uddannelsessystem, der ud over specifikke faglige færdigheder, 
sikrer en grundviden og en evne til at forandre og forny, dvs. grundlaget for fortsat indlæring. 
Unge, som forlader skolen, er ikke "produkter", der kan indplaceres i et fast fagligt hierarki, 
men snarere et potentiale, der skal udvikles. Dette åbner mulighed for et nyt partnerskab 
mellem industri og uddannelse, som går langt videre end til de traditionelle undervisnings- og 
uddannelsesbegreber. 
Efterhånden som de socioøkonomiske hierarkier ændrer sig, kan der kun opnås lige 
muligheder, såfremt unges såvel som voksnes sociale mobilitet bliver en opgave for skolerne 
og virksomhederne gennem hele livsforløbet og ikke underkastes et system, som skaber skel 
mellem generationerne. Dette er grunden til, at den "livslange uddannelse" er så vigtig en 
ramme. 
2. Arbejdsstedet som det nye grænseområde 
Af alle disse grunde bør arbejdsstedet ligesom skolen bidrage til at fremme de lige 
muligheder. I stedet for at lade de oprindelige kvalifikationer være det eneste grundlag for 
karrierer, er der ved at udvikle sig nye kvalifikationer og strukturer, og virksomheder bliver 
tvunget til at udnytte deres personale bedst muligt gennem uddannelse og udvikling af de 
menneskelige ressourcer. Dette er en tendens, som selv om den bremses af den aktuelle 
recession, på længere sigt skulle kunne bidrage til at fremme de lige muligheder. 
Produktionens ændrede karakter og teknologiens indflydelse på beskæftigetsesrelationerne, især 
gennem øget vægt på teamwork, betyder også, at arbejdspladserne kan komme til at spille en 
vigtig rolle med hensyn til fornyelse og fremme af integreringen af dårligt stillede grupper. 
3. Uligheder mellem generationerne 
Denne udvikling vil i en vis udstrækning genoprette balancen mellem de forskellige 
generationers muligheder ved at give en anden, og endog en tredje chance til dem, der ikke 
udvikler deres talenter fuldt ud i det grundlæggende uddannelsessystem. Den vil i et vist 
omfang gøre det muligt for voksne, som ikke havde fordel af de udvidede uddannelsesmæssige 
muligheder efter anden verdenskrig, at indhente de yngre. Den er ligeledes til gavn for 
kvinder, som opnår ligestilling, karrieremuligheder og beslutningstagningsmuligheder, som står 
i forhold til deres uddannelse. 
Men der er endnu et vigtigt spørgsmål om social retfærdighed for de nye grupper af unge, som 
ikke nød godt af de højere lønninger og bedre beskæftigelsesmuligheder i årtierne lige efter 
19 
anden verdenskrig, og som nu står over for et usikkert arbejdsmarked og et socialt 
sikringssystem, som den demografiske udvikling er ved at vende til deres ulempe. Unges 
adgang til arbejdsmarkedet og unges muligheder i almindelighed er et vigtigt socialpolitisk 
spørgsmål. 
Samtidig betyder aldringen af befolkningen, at der må nytænkning til på nogle områder: 
mulige roller for de ældre i samfundet og erhvervslivet; 
fremme af solidaritet mellem generationerne på forskellige områder som f.eks. uddannelse 
og beskæftigelse; 
aldersdiskriminering på arbejdspladsen; 
social sikring. 
4. Statsborgerskab og arbejdstageres rettigheder 
Europas udvikling som et område, inden for hvilket folk kan flytte for at uddanne sig, arbejde 
og forsørge familier på et acceptabelt niveau for så vidt angår sikkerhedsnormer og social 
beskyttelse, vil i sig selv blive en udvidelse af de individuelle rettigheder og muligheder. 
Helt bortset fra den lovgivningsmæssige udvikling er der også praktiske måder, hvorpå 
enkeltpersoner kan fa hjælp til at udnytte de muligheder, det europæiske samarbejde giver: 
bedre information om uddannelse, arbejdsmuligheder og sociale sikringsordninger; 
kvalifikationssystemer, som gør det muligt at overføre points for uddannelse og 
erhvervserfaring til et andet land. 
I det omfang, en sådan udvikling vil gøre det muligt for enkeltpersoner at søge deres velfærd 
over hele Europa, vil den bidrage til at fremme lige muligheder og social retfærdighed. Man 
behøver blot se på mange tidligere europæiske migranters og deres børns personlige skæbner 
for at fa øje på sandheden i dette. 
F. KVINDERS RETTIGHEDER OG MULIGHEDER 
De socioøkonomiske oplysninger om kvinder i Det Europæiske Fællesskab giver et helt andet 
billede af samfundet end det, vi som regel præsenteres for. 
Over en fjerdedel af alle kvinder i EF er chefer for deres egen husstand - de bor alene eller 
som enlige mødre - og over halvdelen har lønnet arbejde, i hvert fald på deltid. Kvinder far 
færre børn end blot for ti år siden (1,59 i gennemsnit), og de far dem senere (gennemsnitsalder 
26). Der er nu bred enighed om, at i betragtning af kvindernes egne ambitioner, den aldrende 
arbejdsstyrke og udvidelsen af servicesektoren vil kvinderne udgøre en stadig vigtigere faktor 
i arbejdsstyrken på alle niveauer. Derfor er spørgsmålet om deres rettigheder og muligheder 
af vital betydning for den fremtidige økonomi (se figur 3). 
Generelt er kvinder nu ligestillet i skoler og på universiteter. Men der er mange barrierer, der 
forhindrer kvinderne i at deltage på lige fod med mænd i arbejdslivet og i samfundet. 
Kvinderne har stadig den største andel af de ufaglærte, dårligt lønnede og usikre stillinger. 
Kvinders arbejdsløshed er større end mænds. De udgør størstedelen af de langtidsledige og af 
dem, der lever i fattigdom. Under disse omstændigheder føler kvinder sig i dag stadig mere 
truet. Ud over den manglende jobsikkerhed, der skyldes strukturelle forandringer på 
arbejdsmarkedet, har samfundet ikke erkendt i praksis, at det primært er kvinder, der er i en 
konflikt mellem arbejde og familiemæssige forpligtelser. Dette kan føre til, at kvinder ikke 
udnytter hele deres potentiale. 
20 
FIGUR 3 
Erhvervsfrekvensen for kvinder 
medlemsstaterne, 1983 og 1991 mellem 25 og 49 år i 
100 
f-0 Cl 1983 100 
80 
1 NL tun 2 D B UK T r DK 
Erhvervsfrekvensen for kvinder i denne aldersgruppe er vokset væsentligt i alle 
medlemsstaterne. Arbejdsforløbet for et stigende antal kvinder er begyndt at ligne 
mænds arbejdsforløb uden afbrydelser som før til børnepasning. 
20A 
De sociale strukturer og arbejdsmarkedsstrukturerne fungerer fortsat, som om kvinderne først 
og fremmest har ansvaret for husholdning og børnepasning, mens mændene har ansvaret for 
familiens økonomiske og finansielle velfærd. Dette er i strid med den nye virkelighed. Det 
bliver stadig mere almindeligt med to husstandsindkomster og familier med enlige forsørgere, 
mens antallet af familier med to voksne, der kun har én forsørger, er faldet drastisk. 
Denne kønsbaserede adskillelse af familiemæssige og arbejdsmæssige forpligtelser hæmmer 
ikke blot kvindernes liv, men fratager tillige mænd de følelsesmæssige belønninger, der 
kommer af børnepasning og-opdragelse. 
Der kræves en kombineret arbejdsmarkeds- og socialpolitik for at udvikle kvinders rettigheder 
og muligheder, en politik, der afspejler deres rolle i samfundet og deres behov hele livet 
igennem. Det strategiske mål bør være at gå fra lige rettigheder til ligebehandling på 
arbejdsmarkedet ved at give lige muligheder i samfundet, hvorved kvinders erfaring og 
færdigheder udnyttes bedre til gavn for hele samfundet, herunder ved at de får øget adgang 
til beslutningsprocessen. 
Dette brede mål er nødvendigt, fordi kvinder repræsenterer en energi- og talentreserve, som 
hidtil ikke er kommet klart til udtryk på grund af tidligere forskelsbehandling. De nye 
teknologier og de ledsagende ændringer i arbejdet og samfundet er ved at ændre de 
traditionelle roller og frigive ny energi. Det er f.eks. ikke uden betydning, at flertallet af de 
ny små virksomheder, der blev oprettet i 1980'erne, blev oprettet af kvinder. De 
strukturændringer, der er undervejs, og som indebærer en overgang til "kvalitativ" vækst, som 
forener økonomiske resultater og menneskelige behov, må sikre, at der tages hensyn til 
kvinders bekymringer, krav og færdigheder. 
Kvinderne har i betragtning af deres førstehånds erfaringer med arbejdsmarkedsstrukturernes 
manglende tilpasning til de skiftende teknologiske, økonomiske, sociale og politiske realiteter 
en stor interesse i at deltage direkte i ændringsprocessen. Vigtigheden af at fremme en sådan 
deltagelse i alle samfundets sektorer, herunder i beslutningsprocesserne, må ikke 
undervurderes. 
G INTERNATIONALISERINGENS OG GLOBALISMENS MULIGHEDER OG 
BEGRÆNSNINGER 
Den nye strategiske balance, nedrustningen, den indbyrdes økonomiske afhængighed, de 
forbedrede kommunikationer på verdensplan og nedgangen i antallet af eksklusive ideologier 
udgør alle en del af den fredelige socioøkonomiske konkurrence, der langsomt er ved at dukke 
op. Det teknologiske "grænseområde" og ekspansionen udadtil (rummet) og indadtil (havet og 
jordens indre) af verdens ressourcer giver lejlighed til at bryde ud af et globalt nulsumsspil. 
Romklubben havde ret, da den i 1970'erne påpegede, at de begrænsede energiressourcer, 
miljøet og råvarerne sætter en grænse for væksten ved et givent punkt. Men de seneste 20 års 
verdenshistorie underbygger det synspunkt, at videnskab og teknologi og økonomisk kreativitet 
kan skubbe ressourcegrænsen tilbage til et punkt, hvor det viser sig, at grænsen sættes af de 
menneskelige evner og den politiske organisation og ikke af planeten. Ethvert socialt system 
bør søge at tage udfordringen op inden for disse rammer. 
Men under hvilke omstændigheder og efter hvilke grundregler kan en fredelig socioøkonomisk 
konkurrence og et samarbejde mellem nationer og regioner samle kræfter? Og hvor ligger 
Europas fremtid i den henseende? 
I begyndelsen af 1980'erne betragtede man Europas svaghed som dets manglende evne til at 
tage visse kulturbetingede træk i den nordamerikanske model, som f.eks. fleksibilitet og 
mobilitet, til sig. Men nu, ti år senere, fortolkes den amerikanske model på en anden måde, 
idet vægten lægges på behovet for større institutionelle ændringer på områder som f.eks. 
undervisning og uddannelse, forskning og udvikling, industripolitik og forbedring af 
infrastrukturer. Opgangsperioden i slutningen af 1980'erne i Europa illustrerede de forskellige 
nationale og regionale kulturers evne til at fremme den økonomiske dynamik. Også Japan har 
baseret sin økonomiske succes på en kultur, der er væsensforskellig fra den vesteuropæiske 
og nordamerikanske kultur. 
21 
Markedsprincipperne er fremherskende i alle disse økonomier og vinder terræn over hele 
verden. Men dette betyder ikke, at Rusland, Kina, Latinamerika og Asien - for ikke at tale om 
de afrikanske og arabiske lande - vil følge Vestens kulturelle model mere end Japan har gjort. 
Hvorledes kan "grundreglerne" i et globalt økonomisk system da styre denne mangfoldighed? 
1. Behovet for sociale grundregler 
Den største trussel mod en fredelig konkurrence vil sandsynligvis være det store misforhold 
mellem de forskellige områders økonomiske resultater. Det er i de avancerede industrinationers 
«gen (snævre) interesse at tilskynde til, at der vokser nye markeder frem i andre områder. Den 
nye magtbalance har måske skabt mulighed for en fredelig socioøkonomisk konkurrence, men 
dennes overlevelse afhænger sandsynligvis af en ny udviklingsmæssig balance. 
Balancespørgsmålet er f.eks. helt centralt i diskussionen om Japans rolle over for Europa og 
USA. 
Det er ganske klart, at et åbent verdensøkonomisk system er den eneste ramme, inden for 
hvilken en fredelig konkurrence kan samle kræfter, men dette betyder ikke, at alle de 
eksisterende grundregler fremmer en sådan udvikling. Den største svaghed i det underliggende 
koncept, "verdensøkonomisk samarbejde", er formentlig den relative fordels statiske natur. 
"Menneskelig kapital" betragtes ligesom land som en del af landenes formuer. I virkeligheden 
er der tendens til, at den rigtige kapital (menneskelig, finansiel, knowhow) søger at udnytte 
de økonomiske muligheder, hvor de end befinder sig. 
Er det ikke nødvendigt at anerkende, at menneskelige og sociale strukturer hverken kan 
tilpasse sig eller overskride grænser i samme hastighed som penge, produkter og knowhow? 
Såfremt områder med forskellige arbejdskraftomkostninger skal konkurrere, er det ikke 
uundgåeligt og ønskeligt, at de økonomiske og sociale standarder konvergerer til en vis grad, 
idet migration eller flytning af produktionen ellers er den eneste løsning? 
2. Følgerne for Europa 
Handel har historisk set været hjørnestenen i Europas økonomiske succes, og opretholdelsen 
af et åbent, multilateralt handelssystem vil også være af afgørende betydning for Europas 
velstand i fremtiden. Handel er ikke et spil, hvor den enes brød nødvendigvis er den andens 
død. Målet er, at alle opnår fordele gennem en stadig ekspansion af verdensmarkederne. 
Det står imidlertid også klart, at de hurtige ændringer i internationale komparative fordele, som 
hele tiden finder sted, kræver en større og vedvarende tilpasningsproces i Europa, således at 
pian kan skabe nye jobs til erstatning for dem, der er forsvundet eller blevet flyttet andre 
steder hen, og således at det sikres, at man hele tiden er med helt fremme med hensyn til 
konkurrenceevne. 
Bekymringerne i befolkningen om, at denne tilpasningsproces ikke er hurtig nok til at 
forhindre, at de komparative fordele flyttes til Stillehav si andene og Østeuropa, kommer til 
udtryk i form af frygt for storstilede overflytninger af produktionsindustri fra Fællesskabet til 
andre dele af verden og beskyldninger om unfair konkurrence baseret på uacceptable lave 
sociale standarder som f.eks. børnearbejde eller tvangsarbejde. 
Europa bør først og fremmest reagere på denne situation ved at genskabe sine 
konkurrencemæssige fordele, men det er ligeledes nødvendigt at fremme en mere afbalanceret 
økonomisk udvikling i selve Unionen. Der er måske en tendens til, at de nye teknologier 
forværrer de regionale uligheder, da færdigheder, organisationsevne og holdninger, der 
fremmer fornyelserne, samles i eksisterende dynamiske områder. Som følge heraf fremmer de 
nye informationsteknologier decentraliseringen af produktionen på grund af lavere 
informations- og kommunikationsomkostninger, og fordi lavere etableringsomkostninger og 
højere livskvalitet tiltrækker små teknologibaserede virksomheder uden for byområderne. Da 
de voksende regionale uligheder vil forstærke kravet om beskyttelse, kræves der en politik, 
der kan give næring til medfødte evner, iværksættervilje og udvikling i de mindre udviklede 
regioner i Unionen. 
22 
H. PRODUKTIONEN ÆNDRER KARAKTER 
I hvor høj grad det lykkes for Europa at gøre fremskridt i retning af Unionens fælles sociale 
mål, vil i høj grad afhænge af Europas evne til at skabe den nødvendige velstand. Derfor er 
Europa tvunget til at holde sig i spidsen af de økonomiske og teknologiske fremskridt. 
At den industrielle revolution nu er ved at blive overhalet af ændringer i produktionens 
karakter, anerkendes i brede kredse. Teorierne om "det postindustrielle samfund", 
"informations"eller "videnssamfundet er alle forsøg på at identificere denne nye revolution, 
som bygger på de nye informations- og kommunikationsteknologier og disses indvirkning på 
produktionen og samfundet. Det synes at være klart, at en ny model for bæredygtig udvikling 
skal omfatte tre hovedbestanddele: 
for det første et nyt vækst- og jobskabelsespotentiale, som er en følge af den nye bølge 
af generiske teknologier (i lighed med dampen og elektriciteten under den industrielle 
revolution); 
for det andet de ændringer i produktionsprocesserne, kravene til færdigheder og arbejdets 
tilrettelæggelse, arbejdsvilkårene og forholdet mellem arbejdsmarkedets parter, som 
kræves for at udnytte dette nye potentiale; 
for det tredje resultaterne målt i samfunds- og livskvalitet. 
1. Hvor står Europa? 
Den økonomiske succes siden anden verdenskrig har været baseret ikke alene på 
makroøkonomisk styring men tillige på virksomhedernes held til at markedsføre nye produkter 
og tjenesteydelser, der bygger på nye teknologier og disses udbredelse. Den handelsmæssige 
liberalisering, der blev opnået gennem GATT-aftalerne, har været af afgørende betydning for 
mulighederne for at frembringe disse produkter. 
Fra dette mere strukturelle synspunkt kan Europas udvikling i de første år efter krigen ses som 
en proces, der gik ud på til dels gennem Marshall-pi anen, at indhente den amerikanske 
masseproduktionsmodel. Europa indhentede USA i mange avancerede industrisektorer som 
f.eks. computere, elektronik og kommunikation, mens Japan kom bagfra med en konkurrerende 
kapitalistisk produktionsmodel, hvis hovedbestanddele nu er genstand for bred debat i Europa: 
"just-in-time" produktion, fleksible robotter, livslang beskæftigelse og virksomhedskultur. Den 
europæiske industri, som ikke har engageret sig så kraftig i masseproduktionsmodellen som 
den amerikanske, synes at have reageret hurtigere på den japanske udfordring. Står Europa 
mon parat til at overhale den japanske model, fordi dets større kulturelle mangfoldighed 
potentielt betyder en mere kreativ arbejdsstyrke og større iværksættermuligheder? Udnyttelsen 
af dette potentiale er et indviklet spørgsmål, som ligger uden for denne grønbogs rammer, men 
det er nødvendigt at beskrive sammenhængen, således at man kan forstå den sociale 
dimension. 
2. Den nye balance mellem makroøkonomisk politik og strukturpolitik 
Økonomi er ikke alene en vedvarende proces med tilpasning mellem udbud og efterspørgsel 
under hensyntagen til konjunkturerne, men også bevægelser (eller bølger) i vækstpotentialet 
som følge af den teknologiske udvikling. For tiden synes vi at være midt i en sådan bølge, der 
er baseret på de omsiggribende informationsteknologier ledsaget af mere branchespecifikke 
teknologier som f.eks. nye materialer og bioteknologi. De muligheder, de giver, kan kun 
udnyttes ved at øge investeringerne, ikke alene i maskiner og udstyr, men tillige i mennesker, 
organisation, forskning og udvikling samt de nødvendige infrastrukturer til at modernisere 
økonomien. 
3. Den indbyrdes afhængighed af fysisk og "immateriel" kapital 
Det må erkendes, at de forventede produktivitetsstigninger som følge af investeringen i nye 
teknologier har været længe om at vise sig. Dette er det såkaldte "produktivitetsparadoks". 
Grunden synes at være, at fordelen af de teknologiske fremskridt afhænger ikke alene af den 
teknologiske kreativitet, som bygger på forskning og udvikling, men også af en udstrakt 
23 
innovations- og spredningsproces. De nye teknologier vil ikke kunne udnyttes med fordel uden 
de færdigheder, den organisation, de infrastrukturer og sociale forhandlinger, som enten 
blokerer eller fremmer deres udbredelse. I den forstand er teknologi en social proces. 
4. Forældet menneskelig kapital 
Denne sociale proces berøres dybt af det historisk set nye fænomen, den såkaldte "forældelse" 
af den menneskelige kapital. Det er uacceptabelt og endog modbydeligt i forbindelse med 
arbejdere at bruge de samme begreber, "investering" og "nedskrivning af kapital", som vi 
bruger om maskiner. Der er dog et væsentligt modargument, at mennesker er kreative og kan 
tilpasse sig, hvorfor de udgør en uvurderlig ressource, som ikke behøver at blive "skrottet" 
som den forældede maskine. Fra et økonomisk synspunkt er den menneskelige kapital 
uendeligt "letbearbejdelig", og det er derfor berettiget at tale om investering i menneskelige 
ressourcer. Men den barske virkelighed er, at skarp konkurrence med teknologier og 
produktionssystemer under hastig forvandling fører til situationer, hvor det i hvert fald for de 
berørte personer synes, som om den menneskelige kapital "skrottes". Der er ingen tvivl om, 
at det er denne opfattelse, der er i færd med at underminere virksomhedernes offentlige image 
i forbindelse med de nuværende afskedigelser og sociale planer. 
5. Kreativiteten i virksomhederne 
Der kræves en bedre uddannet og mere kreativ arbejdsstyrke for at fastholde ændringer i 
produktionens tilrettelæggelse. Overgangen til kvalitetsproduktion betyder organisations- og 
ledelsesformer, der forbedrer arbejdstagernes færdigheder og selvstændighed. 
Produktionssystemet skal kunne tilpasses produktforandringer og fuldt ud udnytte de kostbare 
produktionsmidler, hvilket fører til nye arbejdstider, nye lønningsmønstre og 
stillingsbeskrivelser. Der vil uden tvivl opstå nye stress- og sikkerhedsproblemer, men i det 
store og hele giver bevægelsen bort fra masseproduktionens samlebånd fordele, som kan opnås 
ved forhandlinger. 
6. Jobskabelse og iyærksætteryjlje 
Mens konjunkturanalyserne af arbejdsmarkedet koncentrerer sig om beskæftigelse, 
arbejdsløshed og demokrati på arbejdspladsen er den vigtigste parameter i den strukturelle 
proces resultatet af jobnedlæggelses-Zjobskabelsesprocessen. Om dette resultat er positivt 
afhænger i høj grad af oprettelsen af nye små virksomheder og således af iværksætterviljen. 
Postindustrielle samfund har et grundlæggende behov for at udvide virksomhedsbegrebet, 
således at det dækker selvstændig virksomhed, kooperativer, non-profit institutioner osv. 
Iværksætterånden skal dyrkes i bredere befolkningskredse, og der skal udvikles støttestrukturer, 
som tager hensyn til, at den traditionelle kapitalist ikke er den typiske grundlægger af en 
moderne mindre virksomhed i dag. 
(Se figur 4) 
En tilbagevenden til en ny form for fuld beskæftigelse vil sandsynligvis afhænge af en sådan 
kulturel kursændring i retning af, at bredere kredse i befolkningen skal udvise iværksættervilje. 
"Funktionær" kulturen, som f eks. dominerer undervisning og uddannelse, skal ændres i lighed 
med den stive inddeling af livsforløbet i undervisning, arbejde, fritid og pensionering, som er 
typisk for den masseproducerende og mandsdominerede samfundsmodel. 
T. Servicesektorens rolle 
Tendensen i retning af faldende beskæftigelse i den traditionelle fremstillingsindustri rejser 
Spørgsmålet, om ikke det mere er på serviceområdet, man skal regne med at skabe 
beskæftigelse. Dette skyldes dels, at servicesektoren er mindre udsat for den helt voldsomme 
internationale konkurrence, dels at stillingerne i servicesektoren ofte ikke kræver større 
specialisering (og derfor kan give nye jobmuligheder til de mange langtidsledige, som mangler 
formelle kvalifikationer), og dels at dette er et område, hvor en kombination af de sociale og 
demografiske tendenser skaber nye muligheder som f.eks. husarbejde eller omsorgsarbejde. 
(Se figurerne 5 og 6) 
24 
FIGUR 4 
Andelen af selvstændige i Fællesskabet og andre steder, 
1980,1985 og 1990 
% af den samlede beskæftigelse i sektoren 
70' r 
60 
50 
40 
30 
20 
10 IB 1980 
• 1985 
• 199C 70 
60 
50 
40 
30 
*> 
16 
EUR 12 EFTA USA Japan 
Landbrug EUR 12 EFTA USA Japan 
Industri og tjenesteydelser ' 
1 Fællesskabet er der en større andel af selvstændige blandt de beskæftigede end i 
andre sammenlignelige lande. Dette skyldes til dels den større beskæftigelse i 
landbruget i Fællesskabet. Alligevel er selvstændig beskæftigelse vigtigere i 
industri- og servicesektoren i Fællesskabet end andre steder, idet den tegner sig for 
13% af alle beskæftigede i 1990. 
24A 
FIGUR 5 
Beskæftigelse efter sektorer i Fællesskabet og andre steder, 
1980,1985 og 1991 
% af samlet beskæftigelse H Landbrug B Industri S3 I|enesteyd»Mr 
100 
30 
60 
40 
20 
1900 1905 1991 
EUR 12 1900 198S 1991 
EFTA-landere 1900 1985 1991 
USA 1900 1905 1991 
Japan 
Et af de mest markante træk i den økonomiske udvikling er 
tendensen til stigende beskæftigelse i servicesektoren, 
efterhånden som landene bevæger sig igennem de forskellige 
stadier af industrialiseringsprocessen. I Fællesskabet voksende 
andelen af beskæftigede, som arbejdede i servicesektoren, fra 53% 
i 1980 til 62% i 1991. Fællesskabet ligger dog fortsat på et 
væsentligt lavere niveau end USA (72%) . 
24B 
FIGUR 6 
Servicesektorens «indcl af den samlede beskæftigelse i medlemsstaterne, 
1983 og 1991 
% nf samlet beskæftigelse 
') Spanien: 
1907 og 
1991, 
Portugal: 
1966 og 
1991 80 
70 
60 
50 r-
40 V 
30 
20 
10 
Q L*LMJL»i U 1983» B 1991 -i 80 
r on P o mi i EI? F UK I 
Arttal beskæftigede NI P en e o mi i EU 
Samlet antal i 
Servicesektorens andel i beskæftigelsen voksede i alle medlemsstater igennem 
1980'erne. 
24C 
8. Produktionskvalitet, arbejdskvalitet og livskvalitet 
Et andet centralt spørgsmål er, om disse moderne tendensen viser en ny vej til livskvalitet. 
Markedet for kvalitetsprodukter og -tjenesteydelser hænger sammen med mere åbne ledelses-
og organisationsformer, bedre arbejdsvilkår og mere demokratiske former for deltagelse i 
arbejdet og i kapitalen. Den teknologiske udvikling, som førte til masseproduktion og 
militaristiske ledelsesformer, er ved at vende. Kvaliteten af arbejdslivet er ved at blive bedre 
og udgør en hovedbestandel i livskvaliteten som helhed. Udviklingen er knyttet til vigtigheden 
af tidsforbruget og færdighederne i de moderne produktionssystemer, da en effektiv produktion 
i stort omfang afhænger af, at begge udnyttes på en kreativ måde. Moderne 
produktionssystemer giver ligeledes mulighed for mere fleksible arbejds-/familie-/fritids-
/uddannelsesmønstre. På den anden side fører den større smidighed, der kræves af 
virksomhederne, til større usikkerhed for dem, som ikke udgør "kernen" i arbejdsstyrken, men 
den "stødpude", som er nødvendig for at tilpasse produktionen, når efterspørgslen falder. 
Således må vi se på begge sider af ligningen, hvis vi vil besvare spørgsmålet, om de mere 
varierede og fleksible former for arbejdstid og medbestemmelse er en lejlighed til at forene 
effektivitet med såvel en højere livskvalitet som en større spredning af arbejdsmulighederne. 
9. Balancen mellem by og land 
Siden den industrielle revolution har fremskridt været betragtet som et byfænomen. 
Baggrunden for denne diskussion er, at udviklingen går i retning af at samle bybefolkningerne 
i store koncentrationer, hvor livskvalitetsproblemerne skyldes bymiljøet. For sådanne 
bymennesker er det landlige miljø et fristed. Alt dette er en folge af de stordriftsfordele, der 
opstår i forbindelse med fremstillingsøkonomiernes krav om lokale koncentrationer af 
produktionsfaciliteter, arbejdere og støttetjenester. Såfremt de rette infrastrukturer skabes, kan 
de nye informationsteknologier ændre dette erhvervsmæssige udviklingsmønster, som har 
skylden for nogle af de største miljøproblemer, navnlig overfyldte byer, problemer med 
udstødelse i bykernerne og landområdernes tilbagegang. 
Situationen kompliceres yderligere af landbmgskrisen, faren for en accelererende afvandring 
fra landet og svækkelsen af den sociale struktur i landområderne. 
Der dukker en række udviklingsproblemer op: 
de nye byudviklingsmuligheclei vil nlliængc af losningen af en lang række problemer, 
herunder transport i den indre by, adgang til landområder, integreret socioøkonomisk 
bypolitik og en samordnet forebyggelses- og integrationspolitik; -fremtiden for 
landområdernes økonomi vil afhænge af en spredning af såvel produktions- som 
serviceaktiviteterne, som er nødvendig for at holde på landbefolkningerne; 
en ny fordeling af befolkningen i mindre bycentre kan komme til at udgøre grundlaget 
for en tilbagevenden til en større livskvalitet i landområderne. 
Kan den udvikling, der er beskrevet ovenfor, udgøre et bidrag til en ny europæisk 
udviklingsmodel, såfremt den forstås, fremmes og kontrolleres gennem politiske 
foranstaltninger og forhandlinger mellem alle berørte paner, herunder arbejdsgivere og 
fagforeninger? 
I HVOR LIGGER UDFORDRINGERNE - JEN OVERSIGT 
Formålet med del II har været at foretage en ikke-udtømmende gennemgang af de 
udfordringer, som vi står over for. Der er mange spørgsmål, der er blevet behandlet. Mere 
detaljerede analyser af de forskellige spørgsmål findes i rapporter og andre dokumenter, 
medens vi har forsøgt at identificere de vigtigste tendenser. 
2 5 
Del II begyndte med en kort beskrivelse af baggrunden for den europæiske soci o-økonom i ske 
model og de problemer demografiske, teknologiske, industrielle, skattemæssige og 
menneskelige - som medlemsstaterne står over for. Europa er nu på vej ind i en 
udviklingsperiode, hvor det er vigtigere end nogensinde, at man er i stand til at opbygge et 
aktivt og åbent samfund og kombinere økonomisk dynamik med social fremgang. Derefter 
behandledes spørgsmålet om, hvilken form for samfund europæerne ønskede og havde behov 
for. 
Efterfølgende blev der redegjort for de kritiske områder inden for socialpolitikken, hvor 
ændringerne er mest åbenbare. Det første område var beskæftigelsen, hvor presset fra 
teknologiske og strukturelle ændringer er ved at ændre beskæftigelsens og arbejdets rolle i 
samfundet. Velfærdsstaten er også under pres, især som følge af det stigende antal personer, 
der udsættes for social udstødelse, det voksende behov for at sikre integrering og de betydelige 
ændringer i befolkningsstrukturen, der finder sted i Europa Disse spørgsmål blev kort 
gennemgået. 
I afsnittet om social retfærdighed og lige muligheder behandledes den udvikling, som der sker 
med hensyn til den rolle, som uddannelse, ændrede relationer på arbejdspladsen, uligheder 
mellem generationerne og arbejdstagernes rettigheder spiller på dette område. Derefter fulgte 
et afsnit om kvinders rettigheder og muligheder, med en gennemgang af arbejdsmarkedet, og 
hvorledes ændringerne her påvirker kvindernes situation. 
Perspektivet blev derefter udvidet til spørgsmål vedrørende socio-økonomisk samarbejde og 
konkurrence på internationalt plan, og hvad dette vil kunne betyde for Europa. Derefter fulgte 
nogle overvejelser om, hvorledes Europa tilpasser sig de ændringer i produktionsprocesserne, 
der finder sted over hele verden. Disse overvejelser omfattede bl a. spørgsmålet om, hvorledes 
Europa har reageret på økonomiske forandringer siden Anden Verdenskrig, set i forhold til 
hvorledes Japan har reageret; den nye balance mellem makro-økonomisk politik og 
strukturpolitik; den indbyrdes forbindelse mellem fysisk og "immatériel" kapital; den 
tilsyneladende forældelse af menneskelig kapital; jobskabelse og iværksættervilje; 
servicesektorens ændrede rolle; produktionskvalitet, arbejdskvalitet og livskvalitet; balancen 
mellem by og land. 
De økonomier, der vil klare sig, vil være dem, der er konkurrencedygtige og integrerede, og 
hvor man fuldt ud udnytter ny teknologi og moderne produktionsmetoder og organisation. Det 
er nødvendigt at foretage store investeringer i infrastrukturer, forskning og udvikling og ikke 
mindst i mennesker. Folk har behov for at føle sig involveret i den kontinuerlige 
forandringsproces, der skal gennemføres på mellemlangt sigt; der skal være balance mellem 
fysisk og menneskelig kapital. 
Der er mange vigtige spørgsmål i forbindelse med de udfordringer, som Europa står over for. 
Der er bl.a. spørgsmålet om lige muligheder, rettigheder og ansvar på arbejdspladsen og i 
samfundet, beskæftigelsen, behovet for livslang uddannelse samt social og økonomisk 
integration. En solid debat om disse emner vil gøre det muligt for Kommissionen at fremlægge 
forslag vedrørende rammerne for Unionens socialpolitik frem til slutningen af dette 
århundrede. Samtidig bidrager denne debat til den fortsatte diskussion om Hvidbogen for 
vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, som Det Europæiske Råd fremsatte ønske om i 
København. 
I del III drøftes de mulige svar på disse udfordringer både inden for rammerne af 
medlemsstaternes samarbejde og på unionsplan. 
ffl. DEN EUROPÆISKE UNION - MULIGE SVAR PÅ UDFORDRINGERNE 
A. DEMOKRATI OG STRATEGI PÀ MELLEMLANGT SIGT 
Jean Monnet betragtede opbygningen af Europa som en økonomisk integrationsproces, som 
fører til en politisk union. Bevægelsen i retning af et europæisk enhedsmarked var 
nødvendigvis ledsaget af overvejelser om en europæisk social "dimension", inden for hvilken 
visse grundlæggende problemer som f.eks. beskæftigelse, fri bevægelighed, social solidaritet, 
arbejdsvilkår, social sikring og uddannelse skal løses. Det var nødvendigt for Fællesskabet at 
gribe ind på alle disse områder, da det er en kendsgerning, at et økonomisk fællesskab ikke 
26 
kan overleve uden visse sociale grundregler. Den europæiske socialpolitik, som bygger på 
såvel lovgivningsmæssige som operationelle regler eller "acquis", udvikler sig nu inden for 
bestemte politiske rammer. Disse afspejler, at de sociale kræfter, der var på spil dengang, og 
som kommer til udtryk i begrebet "europæisk samfundsmodel", var regeringer, organiserede 
arbejdsgivere og fagforeninger, som handlede i fællesskab. Den sociale dialog, der nu er 
styrket af den sociale protokol i Maastricht-traktaten, har været resultatet af en langsom 
samarbejds- og tilpasningsproces mellem medlemsstaterne, den europæiske lovgiver og 
arbejdsmarkedets parter. Dette resultat er af stor betydning for fremtiden, fordi den turbulente, 
hurtigt skiftende verden, vi bevæger os ind i, er én, hvor regeringerne ikke kan træffe alle 
afgørelser. Europas politiske struktur skal nødvendigvis være noget for sig selv, da den må 
bygge på de europæiske kulturers mangfoldighed, magtens decentralisering og det civile 
samfunds større engagement. 
Unionens socialpolitiske foranstaltninger skal omfatte de problemer, den almindelige 
befolkning står over for arbejdstagere og andre borgere, på landet og i byerne, kvinder o§ 
mænd, unge og ældre. De vil ligeledes skulle afspejle, at der er sket dybtgående ændringer i 
den arbejdende befolknings struktur for så vidt angår både stilling og køn, i befolkningsog 
migrationsmønsteret, i balancen mellem by- og landbefolkningen, i familiestrukturen og i 
arbejds-/uddannelses-/fritidsmønstrene. 
De udfordringer, der er beskrevet i del II, kan sikkert ikke tages op af én medlemsstat, som 
handler alene. Man må søge at løse problemerne omkring beskæftigelse, leve- og arbejdsvilkår 
og livskvalitet. Disse opgaver beskrives i Traktaten som værende fælles opgaver. Uden 
fremskridt på dette punkt vil den europæiske økonomiske integration og nu det europæiske 
politiske samarbejde blive hæmmet. 
Det bør ikke glemmes, at Europas sociale standarder er blevet væsentligt forbedret siden 
vedtagelsen af Rom-Traktaten. Men Europa har nu en arbejdsløshed, ulighed mellem kvinder 
og mænd, fattigdom og social udstødelse, der er uacceptabelt stor. Usikkerheden vokser på 
arbejdspladsen. Omfanget af disse problemer kræver en mobilisering og et samarbejde, som 
er baseret på en strategi på mellemlangt sigt, som inddrager såvel struktur- som 
konjunkturpolitikken. 
Socialpolitikken vil spille en særlig afgørende rolle, fordi den vedrører menneskers dagligdag. 
Den påvirker deres stillinger og deres sociale beskyttelse. Det er socialpolitikken, folk tyr til, 
når de rammes af fattigdom. Den påvirker deres arbejdsvilkår, deres levestandard og 
livskvalitet. Og som det mest fundamentale påvirker den deres værdighed som arbejdere og 
borgere. 
Mens socialpolitikken forsvarer de menneskelige sider af sagerne, spiller den også en rolle, 
når det gælder om at opnå de bredere unionsmål, som påvirker borgernes velfærd. Disse mål 
omfatter Unionens konkurrenceevne, demokratiske funktion og rolle som partner i 
verdenssystemet. Det er vanskeligt at finde balancen mellem disse to begreber: socialpolitikken 
som Unionens menneskelige ansigt og socialpolitikken som et middel til at nå andre af 
Unionens mål. Der er undertiden - og også i dag - voldsomme diskussioner, hvor nogle kredse 
forfægter det synspunkt, at de høje sociale standarder underminerer Fællesskabets 
konkurrenceevne på verdensmarkederne. Men de udfordringer, der beskrives i denne grønbog, 
gør det klart, at socialpolitik altid vil ligge på den smalle grænse mellem enkeltpersoners 
forhåbninger og samfundets muligheder. Socialpolitikken, såvel i medlemsstaterne som i 
Unionen, må tage hensyn til begge aspekter. 
Kommissionen mener, at der vil kunne opnås enighed om visse hovedmål, som kan tjene som 
retningslinjer for politikken på forskellige niveauer: 
1. Målrettede sociale instrumenter bidrager til en stabil vækst i produktion og beskæftigelse 
og til social og politisk stabilitet. Dette skyldes, at en ubegrænset konkurrence på 
markedet indebærer visse risici for enkeltpersoner. Ubegrænset konkurrence kan ikke 
omfordele ressourcer med henblik på at løse fattigdomsproblemer eller opnå de 
nødvendige investeringer i menneskelige ressourcer. 
27 
2. De sociale udgifter må ikke overstige de offentlige budgetter eller forsikringsmidlerne. 
men spareforanstaltninger bør respektere hensynet til programmernes effektivitet og de 
sociale mål, herunder billighed og solidaritet. 
3. Velfærdsstaten skal nu udvikle sig i retning af en optimal balance mellem offentlige, 
private-kollektive og individuelle foranstaltninger, som indebærer nye partnerskaber med 
henblik på at finansiere og levere tjenesteydelser, og anerkendelse af behovet for, at 
staten regulerer det generelle system. 
4. Social beskyttelse og arbejdsmarkedspolitik bør så vidt muligt være rettet mod positive 
mål som udvikling af menneskelige ressourcer, individuel evne til at klare sig selv og 
social integration af enkeltpersoner uden at overse det altoverskyggende behov for at 
sørge for, at mennesker i nød har en anstændig mindsteindkomst. 
Disse mål og spørgsmål skal gribes an på forskellige måder. Der er en række fælles 
udfordringer, som medlemsstaterne står over for, hvor de og/eller deres regionale eller lokale 
myndigheder fortsat vil være de ansvarlige for fastlæggelse af politik og gennemførelse af 
foranstaltninger. Disse områder kan imidlertid kræve samarbejde og udvekslinger og evt. 
samordning af målene (hvilket allerede sker i mange tilfælde). I sådanne tilfælde kan 
Fællesskabets bidrag først og fremmest bestå i stimulering af innovation, god praksis gennem 
udvekslinger, netværk og udviklingen af relevante partnerskaber. Dette gælder især de 
spørgsmål, der er behandlet i del B nedenfor. Andre spørgsmål, der er klart angivet i traktaten, 
kræver at Unionen som sådan gennemfører foranstaltninger, det være sig af jurdisk eller 
økonomisk art eller gennem fremme af udvekslinger. Disse spørgsmål behandles i del C. 
Skillelinjen mellem disse to områder (medlemsstaternes eller unionens foranstaltninger) er ikke 
altid fuldstændig klart. Nogle spørgsmål falder ind under begge områder, og de 
foranstaltninger, der benyttes, kan også være en blanding af de to områder. 
Der skal her mindes om de former for aktioner, som Unionen kan benytte sig af: 
aftale om konvergerende politik på områder, hvor medlemsstaterne fortsat har 
enekompetence; 
programsamarbejde gennem etablering af netværk og udveksling af erfaringer og 
modeller; 
økonomisk støtte; 
anvendelse af arbejdsmarkedsoverenskomster på europæisk niveau; 
lovgivning. 
B. PRIORITEREDE SPØRGSMÅL. DER ER FÆLLES FOR MEDLEMSSTATERNE -
FREMME AF KONVERGENSEN PÀ DET SOCIALPOLITISKE OMRÅDE 
De i del II beskrevne udfordringer er klart afhængige af hinanden og kræver mere synergi i 
den af regeringerne førte politik end tidligere. Dette er ikke let, da de forskellige områder af 
regeringernes politik følger deres egen logik, og kun en klar og godkendt definition af målene 
vil gennemtvinge den nødvendige udvikling på mellemlangt sigt. Dette er en sag for 
medlemsstaterne, men et samarbejde inden for Unionen vil bestemt hjælpe. 
Det generelle mål: et aktivt, åbent og retfærdigt samfund som hovedmålet for politikken på 
områderne beskæftigelse, social beskyttelse og lige muligheder, accepteres utvivlsomt i vide 
kredse, men det er for løst til at influere på de politiske foranstaltninger. Såfremt formålet med 
Unionen i relation til disse fælles mål er at mobilisere medlemsstaternes og samfundets 
indsats, vil mere præcise målsætninger forsynet med tal kunne være et udgangspunkt for den 
nødvendige handling. 
For så vidt angår en række af disse spørgsmål vil en debat om fælles mål på unionsniveau 
sigte mod at fremme en konvergens af socialpolitikken og tjene som retningslinjer for 
fastlæggelse af politikken på nationalt niveau, idet medlemsstaterne stadig vil være ansvarlige 
for fastlæggelsen af, hvorledes disse mål nås og hvorledes de prioriteres. Et eksempel på 
28 
denne fremgangsmåde fides på socialsikringsområdet, hvor der i 1992 blev vedtaget en 
henstilling om overensstemmelse mellem målene og politikken for social beskyttelse. 
Hvilke mål vil være acceptable for de berørte medlemsstater og partnere? 
På arbejdsmarkedsområdet: 
- et job, aktiviteter, nyttig uddannelse for alle, der søger arbejde, eller 
arbejdsdeling? 
- en ny balance mellem udgifter til aktive foranstaltninger og 
indkomstopretholdelse? 
På området social beskyttelse og udstødelse: 
- bestemmelse om en mindsteindkomst? 
en integrationsplan for alle udstødte? 
På området lige muligheder: 
mål (arbejdsdeling, indkomstdeling, deltagelse i beslutningsprocessen) for særlige 
grupper som f.eks. kvinder? 
- foranstaltninger, der forliger familieforpligtelser med beskæftigelse? 
- for de unge, en job-, aktivitets- eller relevant uddannelses"garanti"? 
- foranstaltninger til fremme af ophævelsen af de horisontale og vertikale skel på 
arbejdsmarkedet? 
På uddannelsesområdet: 
mål for hvilke kvalifikationer, der skal opnås på forskellige niveauer, således at 
de forskellige aktører mobiliseres? 
1. FORBEDRING AF BESKÆFTIGELSESSITUATIONEN 
Der er ingen tvivl om, at konsekvenserne af den høje og stigende arbejdsløshed i Europa 
udgør den alvorligste udfordring for medlemsstaterne. Den stigende følelse af at landene, både 
individuelt og i samarbejde inden for Unionen, ikke er i stand til at gøre virkelige fremskridt 
med hensyn til løsningen af dette problem, har stor betydning for integrationsprocessens 
fremtid. 
Den stigende arbejdsløshed, der på fællesskabsplan forventes at nå ca. 12% i 1994, efter en 
allerede stor strukturel arbejdsløshed, har nået et punkt, hvor den er socialt farlig og politisk 
pg økonomisk uacceptabel. Den tendens til at de allerede arbejdsløse "skubbes længere ud i 
arbejdsløsheden", hver gang der er økonomisk tilbagegang, skal vendes, fordi den har medført, 
at mere end halvdelen af de arbejdsløse nu har været arbejdsløse i over et år. Denne proces 
er noget af forklaringen på fattigdom og social udstødelse (se figur 7). 
Den høje arbejdsløshed er både resultatet af og årsagen til Fællesskabets svækkede 
konkurrenceevne i internationalt sammenhæng. Den er resultatet, fordi Europas manglende 
evne til at skabe arbejdspladser nok delvis - men langt fra udelukkende - skyldes manglende 
vækst og utilstrækkelig værdiskabelse. Den er årsagen, fordi arbejsløsheden betyder, at man 
spilder en af Europas største aktiver - befolkningens færdigheder og kreativitet - og fordi de 
offentlige udgifter i forbindelse med arbejd si øh eden belaster de offentlige budgetter i hidtil 
uset omfang. 
Per er almindelig enighed om, at det vigtigste bidrag til en løsning vil være en større vækst. 
j)er er her allerede nogle initiativer på vej, især det vækstinitiativ, der blev opnået enighed 
om på topmådet i Edinburgh, og som blev bekræftet på topmødet i København. 
Per er imidlertid også stigende erkendelse af, at vækst alene ikke er nok. Der synes at være 
strukturelle barrierer for jobskabelse i Europa, som hvis man ikke tager fat fa dem på en ny 
og radikal måde, fortsat vil forhindre at vækst omsættes til arbejdspladser. Der vil derfor være 
behov for en indsats på to niveauer: en række foranstaltninger til at genskabe væksten og en 
række parallelle foranstaltninger for at fjerne de strukturelle barrierer for jobskabelse. 
29 
FIGUR 7 
Langtldsai-bcjclsløshcd (>1 flr) i medlemsstaterne, 1985 og 1991 
% al alle arbejdsløse 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
UK L. DK F P. NI O EUR 12 GR E IfW. B I 
') Spanien og Portugal: 1906 
Langtidsledigheden er fortsat meget høj i Fællesskabet - ca. 45' 
af det samlede antal arbejdsløse. 
29A 
Det er klart, at mange af de politiske initiativer er og fortsat vil være medlemsstarnes 
eksklusive kompetenceområde. Det er dog lige så klart, at medlemsstaterne isoleret vil have 
store vanskeligheder med alene at finde løsninger. Dette er et område, hvor der kan vindes 
meget ved tæt samarbejde, øget koordinering og i muligt omfang fælles * og ikke blot 
samordnet - indsats. Jo mere medlemsstaternes politik går i samme retning, desto større er 
chancerne for succes, både individuelt og kollektivt. 
Det var i denne ånd, at Kommissionen i maj i år fremlagde En Rammepolitik for 
Beskæftigelsen i EF, som blev hilst velkommen på socialministrenes møde i Rådet den 1. juni. 
Et af de vigtigste elementer i rammepolitikken for beskæftigelsen er at Fællesskabets 
institutioner og medlemsstaterne skal forpligte sig til en løbende proces med fælles analyser 
og koordineret indsats. Blandt de foreslåede områder er: 
bedre tilpasning af arbejdsstedet og udvikling af nye former for beskæftigelse på grundlag 
af nye metoder for tilrettelæggelse af arbejdet; 
ændring af beskatningens indflydelse, f.eks. ved at nedsætte arbejdsgivernes bidrag til 
social sikring; 
fremme af nye arbejdstidsstrukturer med henblik på jobdeling; 
forbedring af uddannelsessystemer for at bringe flere i arbejde og planlægning af 
strukturændringer i industrien; 
bedre udnyttelse af det beskæftigelsespotentiale, der ligger i nye arbejdsområde, som 
f.eks. miljøindustri, kunst, den audi o-visuel le sektor, forsorgsektoren osv.; 
skabelse af beskæftigelse gennem små virksomheder og selvstændigt arbejde og fremme 
af virksomhedskulturen; 
udvikling af lokale initiativer og styrkelse af lokalområdernes evne til at skabe 
beskæftigelse. 
Dette er ikke en udtømmende eller eksklusiv liste. Det forholder sig ganske enkelt sådan, at 
der ikke er nogen enkel løsning. En forbedring af situationen skal ske gennem den samlede 
effekt af en række foranstaltninger, og der vil i de forskellige medlemsstater kræves forskellige 
kombinationer af foranstaltninger, fordi situationerne er forskellige. 
Et eksempel herpå er jobdeling. 
Nogle mennesker er mod jobdeling, der går ud på en idé om at begrænse udbuddet af 
arbejdskraft eller dele en fast mængde arbejde. Begrebet kan dog give mening, når det 
sammenkædes med nye mønstre for arbejdstiden, mere fleksible arbejdstider, større grad af 
vekslen mellem arbejde og uddannelse og mere fleksible pensionsordninger. Der er desuden 
en veletableret tendens til at forkorte arbejdstiden som en naturlig følge af øget produktivitet. 
Mere fleksible arbejdstider eller endda nedsat arbejdstid kunne således blive en integreret del 
af ændringsprocessen, især i forbindelse med en udvikling hen imod produktionsprocesser med 
høj kvalitet. 
Den nuværende politik har tendens til at presse nogle grupper helt ud af arbejdsmarkedet, 
således at de bliver helt afhængige af overførselsindkomster fra det sociale sikringssystem. 
Dette er blot ét eksempel, men det illustrerer de problemer, der skal tages fat på, og værdien 
af en diskussion af disse problemer på europæisk niveau, også selv om det er op til de enkelte 
medlemsstaterne at gennemføre de konkrete foranstaltninger. 
Der er behov for en fælles strategi på mellemlangt sigt, som de enkelte medlemsstater kan 
opbygge deres konkrete nationale initiativer omkring pa en sådan måde, at den samlede effekt 
bliver større en blot ved en simpel sammenlægning af virkningen af de nationale initiativer. 
30 
Et andet element er den måde hvorpå foranstaltninger på fællesskabsplan vil kunne understøtte 
denne proces. Dette kunne ske under flere forskellige former. Det er f.eks. blevet foreslået, 
at vedtagelsen af et fællesskabsdirektiv, der skulle gøre det lettere at udbrede deltidsarbejde, 
kunne være et positivt bidrag til debatten om dette spørgsmål på nationalt niveau ved at 
opstille nogle rammer og visse garantier (se figur 8). 
Et andet eksempel vedrører anvendelsen af strukturfondene, især Den Europæiske Socialfond. 
De nye forordninger om denne gør den til et mere fleksibelt instrument, som vil kunne 
anvendes til at fremme innovation og overførsel af vellykkede pilotprojekter til den generelle 
politik. 
Det er klart, at de forslag, som Kommissionen vil fremlægge i hvidbogen om vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse, vil være et centralt element i en sådan strategi på 
mellemlangt sigt, idet de vil kobinere de makroøkonomiske rammer og de nødvendige 
strukturelle ændringer. Debatten om dette aspekt af grønbogen vil derfor i høj grad blive 
påvirket af indholdet af Kommissionens forslag og Rådets reaktion på disse. 
På hvilke måder kan rammepolitikken for beskæftigelsen styrkes som et led i 
udviklingen af en strategi på mellemlangt sigt til belkæmpelse af arbejdsløshed og 
fremme af et mere arbejdskraftintensivt vækstmønster? 
Hvilken rolle skal arbejdsmarkedes parter, organiseret på europæisk plan, udfylde 
i denne proces? 
Hvilken funktion skal Fællesskabets indsats udfylde med hensyn til at understøtte 
processen, enten i form af lovgivning eller økonomisk støtte? 
2. ACCELERERENDE FREMSKRIDT MOD ET KVALITETSBASERET 
PRODUKTIONSSYSTEM 
Gennemgangen af udfordringerne i del II har vist betydningen af den nye produktionsmodel 
ikke alene som middel til at skabe den velstand, gennem hvilken Unionens nye sociale mål 
kan opnås. Dens betydning rækker dog videre, fordi (i) produktivitetsforøgelsen ved 
indførelsen af nye teknologier afhænger af forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter, og 
fordi (ii) ændringerne vil kunne påvirke leve- og arbejdsvilkårene og livskvaliteten i betydelig 
grad. 
Dette er ikke alene et spørgsmål for store virksomheder og centralforvaltninger, men også for 
små virksomheder og lokale og regionale myndigheder. Mange mindre europæiske 
virksomheder, som er dybt forankret i det lokale miljø og den lokale kultur, er nu aktive på 
verdensmarkedet. Mange regioner og områder i Europa er ved at fastlægge målene for deres 
fremtid med et skarpt blik rettet mod Europa og verden udenfor. Deres muligheder afhænger 
af den lokale energi, de lokale ressourcer og den lokale evne til at indgå partnerskab. Dette 
kræver især nytænkning med hensyn til arbejdstagernes medbestemmelse og deltagelse, idet 
ledere, arbejdstagere og deres repræsentanter på virksomhedsniveau skal inciteres til at tale 
sammen på et tidligt stadium, når der skal indføres ny teknologi. 
Social tilpasning til økonomiske strukturer under ændring vil være af vital betydning for 
konkurrencemæssig succes, og også, hvilket er ligeså vigtigt, nødvendig for at sikre, at 
grundlæggende sociale værdier bevares og beskyttes i en periode med store forandringer. 
(a) Udvikling af menneskelige ressourcer 
Det ville være forkert at reducere investeringer i mennesker til en simpel økonomisk 
beregning. Dette er et spørgsmål, der vedrører fundamentale politiske og sociale værdier. Det 
er dog også rigtigt, at behovet for at investere i udviklingen af menneskelige ressourcer som 
nøglefaktor til sikring af konkurrenceevnen på et globalt marked endnu er fuldt ud erkendt. 
Store ændringer i beskæftigelse og færdigheder og i kvalifikationssystemerne vil kræve 
grundlæggende ændringer i uddannelses- og undervisningssytemerne og i forholdet mellem 
uddannelsen på virksomhederne og det officielle uddannelsessystem. Generelt kræver mere 
demokratiske og fleksible former for arbejdstilrettelæggelse, at virksomhederne har en aktiv 
31 
FIGUR 8 
Udviklingen i fuldtids-
medlemsstaterne, 1983-1991 og deltidsbeskæftigelse i 
Gennemsnitlig ændring pr. år (%) 
4 h 
3 h 
2 h 
•1 h 
-2 h 
-3 i 5 
H 2 
-3 
nx - r,n r p 1i< b r,r, - r 
Der er tendens til, at det er i de medlemsstater, hvor antallet af ansatte er steget 
mest set i forhold til arbejdsmængden, at deltidsarbejdet er steget mest. 
37* 
uddannelsespolitik, som kan kombineres med fleksible, effektive og brede 
uddannelsessystemer. Der skal i begge tilfælde være tale om livslang uddannelse i et samlet 
system, der er baseret på partnerskab mellem regeringerne, arbejdsmarkedets parter og 
uddannelsesinstitutionerne, og som er gearet til klare mål for kvalifikationsproduktionen. 
Man skal også være opmærksom på, at uddannelsesprogrammerne, især 
genoplæringsprogrammerne, bør tilpasses bedre til markedes behov. Disse programmer giver 
ofte kun den arbejdsløse ringe muligheder for at komme i arbejde, og de er blevet til 
lappeløsninger i stedet for virkningsfulde instrumenter til at fa folk tilbage på arbejdsmarkedet. 
En sådan fornyelse inden for undervisning og uddannelse ville ikke kunne gennemføres med 
held uden en samtidig udvikling af kvalifikationssystemer, som indebærer en akkumulation 
af kursusmoduler, anerkendelse af erhvervserfaring og forhandlinger mellem parterne om 
definitionen af kvalifikationer og forholdet mellem kvalifikationer og løn. En udvikling af 
europæiske uddannelseslog kvalifikationsmarkeder støttet af Unionen ville bidrage til at 
fremme udviklingen i medlemsstaterne. Disse spørgsmål behandles også i del Cl. 
(Se figurerne 9 og 10) 
Fællesskabet spiller allerede en hovedrolle i denne udvikling med dens handlingsprogrammer 
på undervisnings- og uddannelsesområdet (som f.eks. COMETT, FORCE og PETRA), gennem 
Socialfondens EUROFORM- og NOW-programmer samt dens generelle programmer og 
gennem den sociale dialog. Endvidere giver den nylige revision af ESF endnu flere muligheder 
for denne type foranstaltning. Den sociale dialog vil ligeledes, måske gennem kollektive aftaler 
på undervisnings- og uddannelsesområdet, hvor fagforeningerne og arbejdsgiverne er enige om 
mange ting, spille en hovedrolle i fremtiden. 
Nogle afgørende spørgsmål, der skal tages fat på: 
Hvordan kan genuddannelsesprogrammerne bedre tilpasses arbejdsmarkedets 
behov? 
Hvordan kan man bedst gennemføre, at alle får ret til livslang uddannelse, navnlig 
for at tage hensyn til kravet om en stadig mere kvalificeret arbejdsstyrke, der kan 
følge med den industrielle udvikling? 
Hvordan kan vi overkomme det handicap, at undervisnings- og 
erhvervsuddannelsespolitikken i nogle medlemsstater og i selve Unionen planlægges og 
gennemføres hver for sig? 
(b) Arbejdsstandarder og arbejdsvilkår 
Disse standarder og vilkår må udvikles for at følge med de hurtige forandringer inden for 
teknologi og produktionstilrettelæggelse, således at det bliver lettere at indføre de nye former 
for fleksibilitet, som virksomheder har behov for, samtidig med at arbejdstagerne far den 
nødvendige beskyttelse. I denne forbindelse fremhæver Kommissionen benovet for en hurtig 
vedtagelse af eksisterende direktivforslag, da disse alt i alt vil øge og ikke mindske 
arbejdsstyrkens støtte til grundlæggende ændringer. 
Hovedvirkningerne af den nye produktionsproces, som er forskellige fra branche til branche, 
udgør alligevel et generelt grundlag for diskussioner og eventuelt forhandlinger: 
overgangen til mere decentraliserede ledelsesstrukturer og kortere og hurtigere 
produktionscykluser, som indebærer større ansvar til arbejdstagerne; 
store beskæftigelsesmæssige forandringer og krav om nye færdigheder med heraf 
følgende uddannelse i virksomhederne, opvurdering af kvalifikationer og bredere 
sti 11 i ngskl assi fi kati oner; 
nye arbejdstidsmønstre, som indebærer nye arbejdsplaner, der svarer til arbejdsstyrkens 
ønsker, og intensiv brug af produktionsmidlerne; 
et nyt mønster for fagforenings- og virksomhedsorganisation. 
Selv om de tværnationale virksomheder kan fastsætte en "omkostningsbesparende" strategi og 
forhandle om lavere sociale standarder, er det mere sandsynligt, at de vælger en 
32 
FIGUR 9 
Arbejdsstyrkens (over 25 år) uddannelsesniveau 
i medlemsstaterne, 1991 
.0 20 40 60 80 
20 40 60 80 100 
% al arbejdsstyrken Pet gennemsnitlige ud­
dannelsesniveau er i al­
mindelighed meget hoje­
re i den nordlige del af 
Fællesskabet end i de min­
dre udviklede og velstå­
ende sydlige medlems­
lande. 
Der findes ikke sammenlig­
nelig tal for Frankrig. 
32A 
FIGUR 10 
De beskæftigedes og de arbejdsløses (over 25 år) uddannelses­
niveau i medlemsstaterne, 1991 
0 20 40 60 80 100 
D 
DK 
NL 
B 
EUR 11 
IRL 
GR 
UK 
I 
E 
L 
P ^^^^H^ÆA;atrt^y»:;.^v?<:'<^«*^^^•;?fôsK'l 
tiwsmmpm'&^w&vi&m* 
i6*«3KmîK%*ffiireflBr 
wma&wfflk&ra 
røswrøwi 
æpBsasc^sssaFjSs 
WWSttWW ^jsEaBïïEHaaœa 
• wmmmm 
TMffiM 
wmsmmsmri\ssa 
ffiWIMWIfc SS3 • 
D Universitetsuddannelse 
(beskæftiget) 
Universitetsuddannelse 
(arbejdslos) 
Mellemuddannelse 
(beskæftiget) 
Mellemuddannelse 
(arbejdslos) 
20 40 60 80 100 
% af samlede antal beskæftigede/arbejdsløse 
Der er synlige forskelle på uddannelsesniveauet hos folk i beskæftigelse og hos de 
arbejdsløse. I de fleste medlemsstater er der foi holdvis mange flere af de 
beskæftigede end af dem, der ikke kan finde arbejde, der har modtaget en 
mellemuddannelse eller en erhervsuddannelse. 
32B 
"kvalitetsstrategi" med høje lønniveauer, stor medbestemmelse og stor sikkerhed, da de har 
brug for hurtige produktionsomlægninger for at forblive markedsførende. Dette gælder for 
virksomhedernes "kernearbejdsstyrke", men virksomhedernes fleksibilitet er ligeledes afhængig 
af en "perifer" arbejdsstyrke, f.eks. sæsonarbejdere, ansatte på fast deltid og kontraktansatte, 
både faglærte og ufaglærte. Men det er også af afgørende betydning for Europa, at de små og 
mellemstore virksomheder, som står for hovedparten af produktionen og beskæftigelsen, kan 
trives i det nye økonomiske miljø. Der er mange grunde til at mene, at deres stilling i 
europæisk økonomi vil blive forbedret på grund af deres evne til at tilpasse sig, den voksende 
"decentralisering" af produktionsenhederne og de større muligheder for små 
produktionsenheder, som specialiserer sig i produkter af høj kvalitet og indgår i internationale 
netværk. Det centrale i denne forbindelse er, hvorledes arbejdsmarkedslovgivning og praksis 
kan tilpasses på en sådan måde, at det bliver et positivt incitament til indførelse af nye 
teknikker og processer, samtidig med at man bevarer den grundlæggende målsætning om at 
beskytte arbejdstagerne rettigheder og sikre social fremgang. Der må også tages hensyn til, 
hvilke omkostningsmøssige konsekvenser nye foranstaltninger vil medføre. 
(Se figur 11) 
(c) Nydefinering af arbejdsmarkedsfleksibilitet 
For at kunne styre den fortsatte teknologiske og strukturelle udvikling kræves en ny og socialt 
acceptabel opfattelse af fleksibilitetsbegrebet. Det er lidet sandsynligt, at arbejdsmarkedets 
parter under de nuværende omstændigheder vil finde det acceptabelt at begrænse 
tilpasningerne til lønnen. Der synes at blive lagt stor vægt på forhandlinger om arbejdstagernes 
ret til undervisnings- og uddannelsesmuligheder, på deres deltagelse i forandringsprocessen 
og på foranstaltninger, der vil gøre de nye former for arbejdsmarkedsaftaler acceptable fra et 
socialsikringssynspunkt. Herved er der kommet mange nye punkter på dagsordenen for de 
kollektive overenskomstforhandlinger. 
Organisationsstruktur og arbejdstilrettelæggelse f.eks. har stor betydning for evnen til at 
udnytte de nye informationsteknologiers muligheder. Man kan vælge mellem forskellige måder 
at anvende de nye teknologier på, og de forskellige kombinationer af menneskelig og fysisk 
kapital skal klarlægges, således at de rigtige beslutninger træffes. Groft sagt må man forvente, 
at en ledelsesform, som ikke bygger mere på samarbejde end på stive hierarkier, som ikke 
bygger på udviklingen af de ansattes færdigheder og initiativ eller på en kundeorienteret 
markedsføring, vil blive straffet på markedet. 
Selv om det hverken er muligt eller ønskeligt med en fælles arbejdsmarkedspolitik på 
unionsplan, ville det være farligt, hvis der under pres for ændringer opstod for store forskelle 
mellem de nationale arbejdsmarkeder. En forpligtelse til at sikre en høj social standard og 
arbejde for social fremgang er integrerede elementer i den nye Traktat En "negativ" 
konkurrence mellem medlemsstaterne ville føre til social dumpning, underminering af den 
konsensusproces, der er omhandlet i Maastricht-traktatens sociale aftale, og indebære fare for 
manglende accept af Unionen. Det er grunden til, at man må fortsætte forsøgene på at nå til 
enighed om visse minimumstandarder for arbejdsmarkedet, og til at samarbejdet mellem 
medlemsstaterne om følgende strategiske spørgsmål bør styrkes: 
forbedring af kvaliteten af arbejdskraftudbuddet gennem storstilede forbedringer af 
uddannelsen af unge, herunder samarbejde mellem politiske beslutningstagere på 
uddannelses- og arbejdsmarkedsområderne; 
en mere effektiv balance mellem eksterne og interne arbejdsmarkeder under hensyntagen 
til, at jobsikkerhed kan øge arbejdstagernes vilje til at samarbejde i forbindelse med de 
teknologiske forandringer og til at efteruddanne sig; 
fjernelse af de hindringer, der blokerer for jobskabelse og øger fattigdom og 
arbejdsløshed; 
fjernelse eller tilpasning af barriererne for mobilitet mellem forskellige erhverv; 
33 
FIGUR 11 
Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger pr. lime i fremstillings­
industrien i medlemsstaterne, 1981 og 1990 
ECU/arbejdstager (1990-værdien) 
T 25 
Pi 20 
15 25 r 
20 h 
15 L 
10 h 
5 \-
0 t_^- "- ™- —*—*—«— 0 
P GR IRL É UK I L DK F NL O O P GR IRL E UK I L DK F NL B D 
1981 1990 
F. I. GR, L: 1990 anslAot på grundlag al 1900 dala 10 
Arbejdskraftomkostningerne består ikke alene aflønninger men omfatter ligeledes 
indirekte omkostninger ud over lønnen, som virksomheder skal betale for hver 
ansat, f.eks. social sikring og bidrag til pensions- eller sygesikringsordninger. Af 
tallene ovenfor fremgår det klart, at arbejdsgiverne i visse lande må afholde store 
og stadig voksende omkostninger ud over lønnen, når de ansætter folk. 
33A 
forbedring af arbejdsformidlingen, herunder mulighed for at ændre arbejdsformidlingernes 
status, således at de arbejdsløse og de, der trues af arbejdsløshed, sikres den bedst mulige 
service; 
ændring af balancen mellem ressourcer brugt på "passive" foranstaltninger og "aktive" 
(jobskabelse og uddannelse) foranstaltninger; 
fjernelse af den skæve kønsfordeling i uddannelsessystemerne for at give alle større 
valgmuligheder og skabe en mere fleksibel arbejdsstyrke. 
Den offentlige sektor kunne udfylde en vigtig rolle som katalysator ved at fungere som pioner 
på disse områder. 
d) Foranstaltninger, der skal ledsage et kvalitetsbasergt produktionssystem 
Ovenstående analyse fremhæver betydningen af de menneskelige ressourcers kvalitet med 
hensyn til færdigheder og kvalifikationer, som er et væsentligt element i de kvalitetsbaserede 
produktionssystemer. ESF og det nye mål nr. 4 er efter reformen klar til at tage disse 
udfordringer op. Formålet med mål nr. 4 er at lette tilpasningen af arbejdstagerne, navnlig 
gennem erhvervsuddannelse og omskoling, til industrielle forandringer og ændrede 
produktionssystemer. Hensigten er at forbedre arbejdstagernes kvalifikationer og 
beskæftigelsesmuligheder ved at gennemføre uddannelsesforanstaltninger, der tager hensyn til 
den teknologiske udvikling og til indførelsen og udviklingen af nye produktionsmetoder (hvis 
hovedtræk er skitseret ovenfor). 
Mål nr. 4 foregriber og forebygger: foregriber ændringer på markederne, i beskæftigelsen og 
i de fremtidige behov for færdigheder; forebygger gennem egnede foranstaltninger de forudsete 
(negative) virkninger for beskæftigelsen uden på forhånd at henvise til individuelle industrier 
eller særlige sektorer. 
Der lægges særlig vægt på arbejdstagere, der er i arbejde, men som trues af arbejdsløshed, 
nemlig dem, der berøres af misforholdet mellem på den ene side de eksisterende færdighedsog 
kvalifikationsniveauer og på den anden side de nuværende eller fremtidige krav til færdigheder 
og kvalifikationer som følge af industrielle forandringer. 
Der lægges vægt på arbejdstagere i de små og mellemstore virksomheder, der vil skulle 
tilpasse sig ændringer i underleverancemønsteret og nye former for samarbejde med større 
virksomheder. Foranstaltningerne er udformet, således at de supplerer og ikke erstatter de 
foranstaltninger, virksomhederne selv må gennemføre. 
Nedenstående spørgsmål dækker de spørgsmål, der er behandlet i punkt b), c) og d). 
Hvordan kan vi udvikle en lovgivningsramme, der kan hjælpe de Europæiske 
virksomheder til at tilpasse sig sådanne ændringer? 
Hvilke arbejdsmarkedspolitiske og socialpolitiske initiativer kan fremskynde 
udviklingen af teknologisk avancerede industrier, samtidig med at arbejdstagernes 
rettigheder beskyttes? 
Kan disse problemer løses ved kollektive forhandlinger, således at angsten og 
farerne formindskes, og vil rammeaftaler som led i den sociale dialog kunne støtte 
forhandlingerne? 
Hvad kan Unionen gøre for at fremme udviklingen i retning af kvalitetsbaserede 
produktionssystemer? Som eksempel kan nævnes støtte til innovative forsøg og 
deling af resultaterne. 
3. STIMULERING AF SOLIDARITETEN OG INTEGRATIONEN 
Social integration for alle borgere er af strategisk betydning, dil er et centralt element i de 
eksisterende velfærdsstatsmodeller og udgør et mål for den fremtidige udvikling af 
medlemsstaternes politik. Tanken om, at ikke alene den aktive, men også den ikke-aktive 
34 
befolkning har brug for den værdighed, en social rolle giver, udgør sammen med en 
tilbagevenden til fuld beskæftigelse, omend i en ny form (jf. ovenfor), rygraden i den 
fremtidige aktive socialpolitik. Det bør bemærkes, at denne sammenkobling af økonomisk, 
beskæftigelses- og social politik, som skal tjene et aktivt og retfærdigt samfund bestående af 
selvstændige, men beskyttede enkeltpersoner, allerede eksisterede i de oprindelige 
socialsikringsbestemmelser i Europa - idet social "forsikring" er et udtryk for princippet om, 
at man skal klare sig selv inden for rammerne af en statsgaranti. Forsømmelsen af den sociale 
integration, som var et af målene, var ikke synlig, da en høj beskæftigelse og forøgelsen af 
de nationale og personlige indkomster skjulte de ulmende farer. Men en moderat vækst 
kombineret med hastige strukturelle ændringer i samfundet har forstyrret billedet og vist, hvor 
utilstrækkelige foranstaltninger til opretholdelse af indkomst er, hvis de ikke ledsages af 
foranstaltninger til fremme af den sociale integration. 
(a) Konvergens mellem socialpolitikkerne 
Social og erhvervsmæssig integration (at få folk tilbage til systemet) og opretholdelse af 
indkomster er hovedmålene for Fællesskabets socialpolitik. De udgør grundlaget for 
udviklingen i de mere aktive europæiske samfund i retning af social beskyttelsessystemer med 
"trampolineffekt", som ikke alene forhindrer folk i at falde, men også hjælper dem med at 
springe tilbage til en acceptabel levestandard. Målet er ikke en harmonisering af nationale 
systemer, men at skabe en ramme for bestræbelserne for at styrke de sociale 
beskyttelsessystemer og gøre det muligt for Fællesskabets socialpolitiske lovgivning at finde 
en plads i en dynamisk politik, der bygger på fælles mål. Overensstemmelse mellem 
lovgivning og handling for så vidt angår minimumstandarder er et vigtigt princip, der skal 
styre Unionens indsats på et område, hvor de nationale systemer vil konvergere men forblive 
selvstændige. 
Kan politikken til opretholdelse af indkomsten forbedres, således at der udvikles en 
høj grad af social beskyttelse, samtidig med at der føres en aktiv 
arbejdsmarkedspolitik for at nå frem til høj beskæftigelse? 
Bør vi gå videre og fastsætte særlige konvergensmål på visse områder, navnlig med 
hensyn til det nye, der opstår, som f.eks. forsikring med henblik på ældrepleje og 
individualisering af rettigheder? 
Hvordan kan vi med hensyn til beskatning og social sikring give incitamenter for 
i højere grad at inddrage kvinder i samfundslivet og erhvervslivet, igen gennem 
individualisering af rettigheder eller ved at fjerne Mto-voksne-eet-skaffedyr"-
begrebet fra skattepolitikken og politikken på det sociale område? 
(b) Kampen mod fattigdom og udstødelse: forebyggelse og revalidering Denne udfordring 
for den sociale samhørighed i Unionen kræver en mobilisering af medlemsstaterne og alle 
berørte aktører og en styrkelse af det bolværk, der udgøres af sociale rettigheder. Den 
indebærer en dybere forståelse for årsagerne til social udstødelse i moderne 
industrisamfund, grundlæggende ændringer i den førte politik for at angribe problemet 
ved rødderne og dristige sociale forsøg med henblik på at udforske nye veje, der kan 
benyttes i fremtiden. Kommissionen vil benytte alle de værktøjer, den har til rådighed, 
såvel lovgivningsmæssige som økonomiske, for at støtte dette forsøg på at indgå i et 
partnerskab med de berørte medlemsstater og institutioner. Kommissionen foreslår at give 
kampen mod udstødelse og fattigdom en ny dimension baseret på en kombination af 
forpligtelser, der er indgået af forskellige parter, herunder Fællesskabet, støtte til 
innovation og gode sædvaner og støtte fra strukturfondene. Kommissionen har for nylig 
på denne baggrund godkendt et nyt program om social udstødelse. 
Hvilken type aktioner bør gennemføres for at forstærke bekæmpelsen af fattigdom 
og udstødelse? 
Bør kombinationen af forpligtelser til bekæmpelse af fattigdom og udstødelse 
formaliseres yderligere (gennem egnet lovgivning)? 
Det er naturligvis nu absolut påkrævet med en aktiv hjælpeindsats over for de udstødte, men 
den bør ledsages af en strategi på langt sigt til begrænsning af fattigdom og social udstødelse 
35 
og til fremme af den sociale integration i fremtiden. Dette indebærer en generel udvikling af 
social-, sundheds-, arbejdsmarkeds- og undervisnings- og uddannelsespolitikken i retning af 
den erhvervsmæssige og sociale integration af alle borgere, der er sat som mål. I denne 
henseende står det europæiske samfund over for en særlig udfordring, da dets værdibegreber 
ikke tillader det at efterlade enkeltpersoner uden et mindstemål af social beskyttelse garanteret 
af staten eller at uddelegere for meget ansvar til virksomheder eller lokale myndigheder. 
Princippet må være et partnerskab mellem de forskellige civilretligt ansvarlige i den offentlige 
og den private sektor. 
Traktaten om Den Europæiske Union, som bringer uddannelse og offentlig sundhed ind under 
Unionens ansvarsområde og utvetydigt bekræfter den centrale betydning af beskæftigelse, 
social beskyttelse og leve- og arbejdsvilkår, giver medlemsstaterne, støttet og suppleret af 
Unionen, lejlighed til at samarbejde om en nydefinering af den sociale politik, således at denne 
kommer til at spille en mere positiv rolle i den sociale og økonomiske udvikling. Samtidig vil 
det forhold, at Unionens kompetenceområde dækker alle socialpolitikkens hovedområder, 
hjælpe medlemsstaterne med at etablere den nødvendige synergi mellem deres politik og 
Kommissionen med at sikre den nødvendige koordinering. Aftalen om Social- og 
Arbejdsmarkedspolitikken vil sætte arbejdsmarkedets parter i stand til at udfylde deres rolle 
i dette forsøg på at kombinere en både afhjælpende og præventiv indfaldsvinkel til social og 
økonomisk integrering og til yderligere at definere og implementere en række grundlæggende 
sociale rettigheder. 
Det der især skal diskuteres er: 
forbedringen af kvaliteten af arbejdslivet (arbejdsvilkår og arbejdsmiljø), hvilket vil øge 
arbejdskraftens produktivitet ved at mindske syge- og andet fravær og arbejdsskader; 
udviklingen af systemer for arbejdsløshedsunderstøttelse, således at de støtter den 
erhvervsmæssige reintegration, jobskabelsen og etableringen som selvstændig og derved 
spiller en rolle i den industrielle tilpasning; 
mere fleksible pensionssystemer, der giver større mulighed for at vælge mellem 
førtidspension, for dem der ønsker at blive pensioneret, og deltidsarbejde eller frivilligt 
arbejde for dem, der ønsker at fortsætte som aktive, og generelt en politik til fremme af 
den sociale integration af ældre; 
en uddannelsespolitik, der støtter den livslange uddannelse, som fremmer omskolingen 
og forhindrer, at den menneskelige kapital forældes; 
bestemmelser om minimumindkomst for at fremme den sociale og erhvervsmæssige 
integration; 
tekniske hjælpemidler på arbejdsstedet for at sikre den sociale og erhvervsmæssige 
integration af handicappede; 
integrerede ungdomsforanstaltninger, der letter overgangen til arbejdsmarkedet og 
voksenlivet, således at de unge kan undgå arbejdsløsheds-Zfattigdomsfælden. 
Ud over ovenstående skal ydelserne forenkles og være mere sammenhængende og forståelige 
for modtagerne, de forskellige involverede niveauer skal koordineres bedre, og informationen 
til offentligheden skal være letforståelig. 
Bør den fremtidige indsats udvikles i særlige handlingsprogrammer og/eller på 
grundlag af mere nøjagtige mål, der fastsættes på unionsplan? 
(c) Unges muligheder og risici 
Fællesskabet har gjort meget for at involvere unge i europæiske anliggender, stimulere 
ungdomspolitikken ("Ungdommen for Europa"), tage fat på ungdomsarbejdsløshedsproblemet 
(Socialfonden) og fremme unges muligheder for at fa erhvervsuddannelse med henblik på at 
lette overgangen til arbejdslivet (PETRA). Der er planlagt andre initiativer i henhold til 
artiklerne 126 og 127 om uddannelse og erhvervsuddannelse. 
36 
Den nye stigning i ungdomsarbejdsløsheden viser, at problemet må gribes an på en ny måde. 
Der er flere hovedproblemer: 
- de europæiske økonomiers udvikling har ødelagt mange af de jobs, der var unges 
"indgang" til arbejdsmarkedet; 
den hurtige ekspansion inden for uddannelsesmuligheder og ændringerne i 
kvalifikationsniveauerne samt det traditionelle lærlingesystems tilbagegang har gjort den 
traditionelle vej fra skole til arbejdsliv mere uklar; 
arbejdsmarkedet synes at fungere på bekostning af unge, til dels på grund af 
arbejdskraftomkostningerne, til dels fordi unge ikke har nogen magt i det kollektive 
forhandlingssystem og til dels fordi de unge fanges i en ond cirkel, hvor man skal have 
erfaring for at få arbejde, men kun kan få erfaring ved at have arbejde. 
(Se figur 12) 
I virkeligheden er ungdomsproblemet ved at blive et segregationsproblem. fordi de 
traditionelle mekanismer, der styrer overgangen til voksenlivet, er ved at bryde sammen. 
Hvordan kan der bedst skabes en moderne udgave af "lærlingesystemet", der 
løser problemerne med overgangen fra skole til arbejdsliv? 
Hvorledes kan vi løse det vedvarende problem med kønsadskillelse i 
undervisnings-, uddannelses- og beskæftigelsessystemét for unge, som 
indskrænker unge kvinders erhvervsmæssige valgmuligheder? 
Er der behov for en "ungdomsgaranti", dvs. en garanti, der sikrer den unge et 
job, en aktivitet eller nyttig uddannelse som middel til at stimulere den 
nødvendige handling? 
Kan beskæftigelsen af unge stimuleres gennem en lavere "indslusningsløn", uden 
at man derved forvrider ansættelsesmønstre og diskriminerer over for ældre 
arbejdstagere? 
(d) Ældres økonomiske og sociale rolle 
Mange ældre har det bedre end tidligere, med hensyn til både indkomst, sociale ydelser og 
sundhed. Men der er ligeledes et betydeligt antal, som på grund af deres karriereforløb og 
socialsikringsdækning ikke er tilstrækkelig beskyttet i alderdommen. Solidaritet mellem 
generationerne er stadig af afgørende betydning, men hovedproblemet er fortsat de ældres 
sociale integration. Det er dette punkt, Fællesskabet især har beskæftiget sig med, og det har 
været et centralt element i Ældreåret 1993. 
Men det er klart, at de forudsete demografiske forandringer indebærer en ændring af 
samfundets aldersstruktur og et andet forhold mellem generationerne. Udsigten til en voksende 
andel af befolkningen som pensionister, undertiden med 20 år eller mere tilbage, giver 
anledning til mange menneskelige, sociale og økonomiske problemer. Et aktivt europæisk 
samfund bør opstille som et af sine hovedmål en omlægning af socialpolitikken, således at den 
tager hensyn til, at den ældre befolkning vil blive storforbrugere, storinvestorer, udøve politisk 
indflydelse og måske spille en større rolle ved løsningen af de problemer med isolerede unge 
og ulige muligheder for kvinder, der er nævnt ovenfor. 
(Se figur 13) 
Dette er et spørgsmål om såvel social fornyelse som socialpolitik, idet der må gennemføres 
ændringer i samfundet gennem samarbejde mellem fagforeninger, lokale myndigheder, 
virksomheder og frivillige organisationer. Den partnerskabs- og netværksmodel, som 
Fællesskabet har udviklet, egner sig godt til løsningen af sådanne problemer. I artikel 7 i 
aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, som er indgået i forbindelse med Traktaten 
om Den Europæiske Union, bestemmes det, at der hvert år skal udarbejdes en rapport om 
udviklingen i den demografiske situation. Dette vil gøre det lettere af følge tendenser og 
politikker, der hænger sammen med den demografiske udvikling. 
37 
FIGUR 12 
Ungdomsarbejdsløshed, 1992 
Med Tyskland som 
eneste undtagelse er 
der større 
arbejdsløshed blandt 
unge under 25 år 
end blandt ældre i 
hele Fællesskabet. 
Dette gælder især i 
D Ingen oplysninger de mindst udviklede 
områder af arbejdsstyrken 
• <io 
d 10 - 20 
B 20 - 40 
• > -10 
37A 
FIGUR 13 
Ældre på 75 år og derover i medlemsstaterne, 1980 og 1991 
0 % af befolkningen 
lift. NL P E L ÔR I B DK F UK 0 
Mellem 1980 og 1991 steg antallet af personer på'75 år og derover kraftigt i alle 
medlemsstaterne i forhold til den samlede befolkning. Dette var især tilfældet i de 
sydlige medlemsstater, hvor andelen i hvert enkelt tilfælde steg med ca. 30% eller 
derover. 
37B 
Hvorledes kan der bygges videre på de nuværende resultater af Det Europæiske År 
for Ældre og for Solidariteten mellem Generationerne? 
Hvorledes kan den rapport, der er omhandlet i artikel 7, anvendes som grundlag for 
en grundig debat om de demografiske tendenser og disses konsekvenser for social 
sikring, beskæftigelse osv.. og eventuelt udviklingen af en egentlig 
overvågningsproces? 
(e) Lige muligheder for indvandrere fra tredjelande 
Siden 1986 har regeringerne samarbejdet om spørgsmålet om indvandring til medlemsstaternes 
områder for at fastlægge en fælles styring af strømmene, hvoraf nogle er følgerne af 
internationale forpligtelser, som medlemsstaterne har påtaget sig (familiesammenføring og 
flygtninge). Andre kan opstå af den potentielle uligevægt i udbuddet af og efterspørgslen efter 
arbejdskraft I afsnit VI i Traktaten om Den Europæiske Union er fastsat fælles 
foranstaltninger vedrørende indvandringspolitikken og politikken over for statsborgere fra 
tredjelande. Den stadig videregående integrationsproces har på det seneste bevirket, at man 
både i og uden for Fællesskabet er blevet opmærksom på, hvorledes Fællesskabet modtager 
og integrerer statsborgere fra tredjelande. Men allerede i 1976 erklærede Rådet, at det havde 
til hensigt at fremme ligebehandlingen mellem statsborgere fra tredjelande og medlemmer af 
deres familier og medlemsstaternes statsborgere med hensyn til leve- og arbejdsvilkår, 
lønninger og økonomiske rettigheder. I en meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-
Parlamentet om indvandring understregede Kommissionen i 1991 behovet for at styrke 
foranstaltninger til integration af statsborgere fra. tredjelande i forbindelse med en 
helhedspolitik, der også skulle omfatte behovet for at gøre noget ved indvandringspresset og 
styre indvandrerstrømmene. Det foreslås, at den pågældende meddelelse ajourføres sammen 
med den beslægtede meddelelse om asyl, for at tage hensyn til udviklingen siden 1991 og de 
nye muligheder, som opnås i kraft af Traktaten om Den Europæiske Union. Dette skulle ske 
i form af en ny meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet. 
Den succes, migrationspolitikken for medlemsstaternes statsborgere - trods visse mangler - har 
haft, skyldes først og fremmest, at den politiske vilje til at lade folk ind- og udvandre blev 
bekræftet i Rom-Traktaten. Således var der et solidt grundlag for udviklingen af de 
lovmæssige og praktiske ordninger, der skulle fremme menneskers bevægelighed. Såfremt 
Fællesskabet ønsker at vedtage en migrationspolitik for statsborgere fra tredjelande, må 
politikken for at være vellykket være baseret på klare mål for tilrettelæggelsen af 
migrationsstrømme og de ledsagende sociale foranstaltninger, og Fællesskabet må udstyre sig 
selv med de nødvendige instrumenter. 
En integrationspolitik må omfatte sikkerhed for at kunne blive boende for dem, der har fast 
bopæl i landet, lige muligheder på beskæftigelses-, undervisnings-, uddannelses- og 
boligområdet, forenklet adgang til at opnå statsborgerskab og fremme af tolerancen mellem 
de forskellige samfund, der lever side om side. 
Man kunne overveje at give statsborgere fra tredjelande, som har faet varig opholdstilladelse 
i en medlemsstat, adgang til beskæftigelse i en anden medlemsstat. Dette rejser også 
spørgsmålet om, hvorvidt de rettigheder, der følger med retten til fri bevægelighed i 
fællesskabssammenhæng, bør udvides til også at omfatte statsborgere fra tredjelande. Især bør 
der tages stilling til, om det stadig er berettiget at udelukke statsborgere fra tredjelande, som 
flytter inden for Fællesskabet, fra den beskyttelse, som samordningen af sociale 
sikringsordninger giver, udelukkende på grund af deres nationalitet. 
Indvandrerspørgsmålet kræver en realistisk, sammenhængende og kompleks politik, baseret 
på nogle grundlæggende principper: overholdelse af lovene, den enkeltes rettigheder samt 
ekstern og intern indsats med hensyn til integrering. 
Lige rettigheder og forpligtelser må bestemt være en hovedbetingelse for at opnå solidaritet 
mellem de forskellige grupper i et samfund. Fællesskabets hovedmål er at fremme den sociale 
integration af indvandrere med lovligt ophold gennem skabelsen af lige muligheder på 
områderne beskæftigelse, undervisning, bolig, social sikring og behandling 
Hvordan kan vi bedst stimulere en politik og en praksis, som fremmer en samordnet 
integrationspolitik, der sigter mod befolkningernes harmoniske sameksistens i 
Unionen? 
Bør beskæftigelsesvilkårene for statsborgere fra tredjelande gives prioritet i den 
sociale dialog med henblik på at vedtage adfærdskodekser? 
Bør de, der opfylder et stabilitetskriterium, tildeles permanent opholdstilladelse, 
herunder personlige rettigheder for familiemedlemmerne til indvandrere med lovlig 
bopæl, med henblik på at sikre en vellykket integration? 
(f) Integreringen af handicappede 
Den afgørende prøve for den politik, der føres med hensyn til dårligt stillede grupper, vil 
være, hvorledes foranstaltningerne til fremme af den sociale integration anvendes på personer 
med et fysisk eller psykisk handicap. At samle sådanne personer i særskilte grupper er i strid 
med den menneskelige værdighed og underminerer den sociale solidaritet og fællesskabet, også 
selv om de modtager indkomststøtte og er genstand for særlige foranstaltninger. Det er 
naturligvis nødvendigt med særlige faciliteter, institutioner og lovbestemte rettigheder, men 
disse bør ikke være en hindring for eller et alternativ til integrationsprincippet - dvs. accept 
af, at de pågældende er fulde medlemmer af samfundet og har adgang til integreret 
undervisning, uddannelse og beskæftigelse og mulighed for at leve et selvstændigt liv, navnlig 
gennem udviklingen af handicapvenlige bygninger og handicapvenlig transport. HELIOS-
programmet spiller en central rolle i denne forbindelse. 
Hvordan kommer vi bedst videre med hensyn til integration af handicappede? 
Bør Fællesskabet træffe specifikke lovgivningsmæssige foranstaltninger på dette 
område? Hvilken rolle skulle arbejdsmarkedets parter spille i denne forbindelse? 
Hvorledes kan partnerskaberne mellem de forskellige aktører, ikke-statslige 
organisationer, arbejdsmarkedets parter, lokale myndigheder osv. styrkes? 
(g) Bekæmpelsen af racisme og fremmedhad 
Racediskrimination og fremmedhad er ikke alene rettet mod indvandrere, men rammer 
ligeledes medlemsstaternes statsborgere. Men i nedgangstider, hvor der er konkurrence om 
jobs og boliger, kan de etniske minoriteter blive gjort til syndebukke for angsten og vreden 
i samfundet. 
Fremmedhad og racistiske holdninger næres af manglende viden om andre folkeslag og 
manglende forståelse for andre kulturer. Derfor er det meget vigtigt med foranstaltninger på 
informations- og uddannelsesområdet. 
Kampen mod racisme og fremmedhad hænger sammen med beskyttelsen af grundlæggende 
rettigheder, som er bekræftet i Den Europæiske Fælles Akt. Alle medlemsstaternes retlige 
systemer omfatter foranstaltninger, der straffer overtrædelser. Men sanktioner alene kan ikke 
overvinde alle former for racisme og fremmedhad. På grundlag af en omfattende anti-
diskriminationslovgivning kan der træffes integrerede og konsekvente foranstaltninger til 
bekæmpelse af racisme, diskrimination og fremmedhad, uanset om disse bygger på farve, race, 
etnisk eller national oprindelse, religion, tro eller kultur. 
Hvordan kan man forbedre og sikre udbredelsen af foranstaltninger på 
uddannelses-, informations- og lovgivningsområdet som midler til bekæmpelsen af 
racistiske holdninger, handlinger og diskrimination? 
(h) Socialpolitik og udvikling af landbrugsområder 
Den moderne socialpolitik udspringer af de problemer, der opstod for de fattige i byerne som 
følge af den industrielle revolution. De sociale netværk og familiebånd, man kendte fra landet, 
blev brudt ved flytningen til de store produktionscentre i byerne, hvilket førte til en 
omfordeling af velfærdsfunktionerne mellem familien, staten og virksomheden. Nu da pendulet 
svinger tilbage igen, og velfærdsfunktionerne spredes over hele samfundet og ikke længere er 
39 
koncentreret i statens hænder, er det vigtigt, at socialpolitikken hjælper landbefolkningerne og 
støtter udviklingen af landområderne. Der bør træffes foranstaltninger for at sikre, at 
landbefolkningernes problemer behandles på lige fod med bybefolkningernes. I denne 
sammenhæng udgør nytænkning med hensyn til solidaritet i landområderne og den seneste 
udvikling af nye partnerskaber nogle nyttige eksempler. 
Fællesskabet bidrager allerede til en socialpolitisk indsats mod afolkning og marginalisering 
i de svageste landområder og mod en social tilbagegang for de berørte. Bidraget har først og 
fremmest været i form af dels kompensationer til landmænd i bjergområder og dårligt stillede 
områder, dels udvikling af landbrugsressourcer og økonomisk og socialt potentiel i 
landbrugsområder under strukturfondene (mål nr. 1 og 5b), herunder jobskabelse, alternativ 
beskæftigelse og lokale beskæftigelsesinitiativer og dels foranstaltninger for at give visse 
kategorier af forbrugere adgang til at købe overskydende landbrugsproduktion til fordelagtige 
priser og på fordelagtige vilkår. 
Da der er større fare for udstødelse i landområder, hvilke foranstaltninger, ud over 
de allerede eksisterende, bør man træffe for at forhindre en social nedgang i 
landområderne? 
C DE VIGTIGSTE POLITISKE MÅL PÀ EUROPÆISK PLAN 
I afsnit I1I.B i grønbogen har vi gennemgået de udfordringer, der, selv om de strengt taget 
ikke falder ind under Unionens kompetenceområder, er fælles for medlemsstaterne og bedre 
ville kunne tackles gennem en større grad af samarbejde og eventuelt, hvis det er muligt, 
gennem en vis konvergens med hensyn til den politik, der føres. 
I dette afsnit tager vi fat på, hvilke muligheder Unionen som sådan har. 
Ikrafttrædelsen af Maastricht-Traktaten har skabt en ny situation med hensyn til socialpolitik 
på europæisk niveau. For det første er der aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der 
er vedtaget af elleve medlemsstater, og som indgår i protokollen om social- og 
arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet til Traktaten. 
I denne aftale forsøger man at klarlægge de områder, som vil kunne komme ind under 
Unionens socialpolitik, og der skabes nye procedurer med hensyn til beslutningstagning. 
Aftalens mål er i al væsentlighed: 
"at fremme beskæftigelsen, en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene, en passende social 
beskyttelse, dialogen på arbejdsmarkedet, en udvikling af de menneskelige ressourcer, der 
skal muliggøre et varigt højt beskæftigelsesniveau, og bekæmpelse af social udstødelse..." 
Der opstilles to aktivitetsområder: 
på det ene træffes der beslutninger ved kvalificeret flertal, og dette område omfatter: 
forbedring af især arbejdsmiljøet for at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og 
sundhed; 
- arbejdsvilkårene; 
information og høring af arbejdstagerne; 
lige muligheder for mænd og kvinder på arbejdsmarkedet og ligebehandling i 
arbejdet; 
erhvervsmæssig integration af personer, der er udstødt fra arbejdsmarkedet, jf. dog 
artikel 127 i Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab; 
på det andet kræves der enstemmighed, og dette omfatter: 
arbejdstagernes sociale sikring og sociale beskyttelse; 
- beskyttelse af arbejdstagere ved ophævelse af en arbejdskontrakt; 
repræsentation af og kollektivt forsvar for arbejdstagernes og arbejdsgivernes 
interesser, herunder medbestemmelse; 
40 
- beskæftigelsesvilkår for tredjelandsborgere, der lovligt opholder sig på Fællesskabets 
område; 
- finansielle bidrag til beskæftigelsesfremme og jobskabelse, uden at dette dog griber 
ind i bestemmelserne vedrørende Socialfonden. 
Endelig et det værd at bemærke, at følgende områder udtrykkeligt er udelukket: lønforhold, 
organisationsret, strejkeret og ret til lockout. 
Med hensyn til procedurerne er den største nyskabelse i aftalen, at fremgangsmåden med to 
konsultationer af arbejdsmarkedets parter formaliseres. Dette vil kunne føre til forhandling af 
kollektive overenskomster på europæisk niveau, eventuelt i stedet for lovgivning. 
Man skal selvfølgelig huske på, at det oprindeligt var meningen, at denne aftale skulle erstatte 
de eksisterende bestemmeler i Romtraktaten. Da dette ikke blev tilfældet, falder social- og 
arbejdsmarkedspolitikken nu inden for to forskellige juridiske rammer - Romtraktaten, som 
stadig gælder, og Atalen om Social- og Arbejdsmarkedspolitikken, som er indgået af elleve 
af medlemsstaterne. 
De proceduremæssige følger af dette forhold behandles i en anden meddelelse fra 
Kommissionen. 
Det er dog i denne grønbog vigtigt at minde om, at der i enhver debat om socialpolitik på 
eruopæisk niveau skal tages hensyn til, at der er forskellige instrumenter til rådighed: 
på den ene side er der de traditionelle initiativer, der kan opsummeres som følger: 
mobilisering af de forskellige aktører i medlemsstaterne; 
samarbejde mellem aktørerne i medlemsstaterne, især gennem netværk; 
- lovgivning; 
økonomisk støtte. 
på den anden side skal der træffes beslutninger om det juridiske grundlag for aktionen, og især 
om muligheden for kollektive overenskomster som et alternativ til lovgivning. 
Hvis det besluttes, at lovgivning er den bedste metode til at løse et givet problem, skal det så 
besluttes, hvilken form for lovgivning der er bedst egnet. Erfaringen har vist, at der er en 
tendens til for mange detaljer i Fællesskabets bestemmelser på det sociale- og 
arbejdsmarkedsmæssige område. Dette skyldes ofte ikke så meget Kommissionens første 
udkast, men i højere grad forhandlingsprocessen i Rådet og Europa-Parlamentet, som det f.eks. 
har været tilfældet med direktivet om arbejdstid. Det er nødvendigt at overveje, om lettere og 
mere fleksible bestemmelser ikke er bedre egnede som følge af forskelligartetheden i 
medlemsstaterne, forudsat at de tilstræbte resultater kan opnås på denne måde. 
Hvilke områder af socialpolitikken vil det være mest hensigtsmæssigt at behandle 
i kollektive overenskomster? 
Hvilke områder vil sandsynligvis kræve en lovgivning? 
Kan rammelove sikre de ønskede resultater, f.eks. med hensyn til 
minimumsstandarder og lige muligheder? 
1. DET INDRE MARKED OG PERSONERS FRIE BEVÆGELIGHED 
Den frie bevægelighed for personer er en af de fire "friheder", der er fastsat i Rom-Traktaten 
(artikel 3, litra c)). Da denne "frihed" har sit udspring i oprettelsen af Den Europæiske 
Økonomiske Union, er det den økonomiske aktivitet, der udgør nøgleelementet i 
bestemmelserne om fri bevægelse: virksomhed som ansat (artiklerne 48-51), virksomhed som 
selvstændig (artiklerne 52-58) og udførelse af tjenesteydelser (artiklerne 59-66). I henhold til 
artikel 8A i Traktaten om Den Europæiske Union har enhver unionsborger ret til frit at færdes 
og opholde sig på medlemsstaternes område. 
41 
Først som led i programmet for det indre marked udvidede Rådet opholdsretten til at omfatte 
alle statsborgere i medlemsstaterne, også selv om de ikke udøver erhvervsvirksomhed, forudsat 
at de er sygeforsikret og har tilstrækkelige midler at leve af. 
Domstolen har ydet et afgørende bidrag til sikring af, at bevægelserne inden for Fællesskabet 
sker på en fri og værdig måde. Statsborgerne i medlemsstaterne har ret til at udøve 
erhvervsvirksomhed i en medlemsstat, hvor de ikke er statsborgere, uden forskelsbehandling, 
uanset om de er ansatte eller selvstændige. Medlemsstaterne må kun forbeholde deres egne 
statsborgere ansættelse i den offentlige administration (EØF-Traktatens artikel 48, stk. 4), men 
Domstolen har indsnævret rækkevidden af denne undtagelse til kun at gælde ansættelse, som 
indebærer deltagelse i udøvelsen af den offentlige magt og ansvar for beskyttelse af statens 
almindelige interesser. 
Denne ret til at udøve erhvervsvirksomhed uden at blive genstand for forskelsbehandling på 
grundlag af nationalitet er blevet mere håndgribelig - navnlig for selvstændige - med 
vedtagelsen af fællesskabslovgivningen om gensidig anerkendelse af kvalifikationsbeviser og 
kvalifikationer. 
Efter en periode, hvor gensidig anerkendelse blev opnået gennem enkeltdirektiver for 
specifikke erhverv, har Fællesskabet nu vedtaget to bredt dækkende direktiver, som udvider 
gensidig anerkendelse til alle lovregulerede erhverv. Et mere kompliceret og vigtigere 
spørgsmål er, hvorledes man sikrer overensstemmelse mellem kvalifikationer i de ikke-
lovregulerede erhverv. Man bør også overveje, hvorledes der lige fra starten kan indbygges 
gensidig anerkendelse i de mange nye kvalifikationer, som der vil blive brug for i fremtiden. 
Etableringen af reel og faktisk gensidig anerkendelse og sammenlignelighed af kvalifikationer 
på alle niveauer i hele Unionen bør have en høj politisk prioritet, ikke blot på grund af de 
økonomiske fordele, det ville medføre, men også for det bidrag det ville være til at få folk til 
at føle sig som borgere i Europa. 
Begrebet arbejdstager dækker ikke alene arbejdstagere, som definitivt etablerer sig i en anden 
medlemsstat, men også grænsearbejdere, midlertidige arbejdere og sæsonarbejdere. Midlertidig 
virksomhed som selvstændig dækkes af bestemmelserne om den frie bevægelighed for 
tjenesteydelser; 
(Se figurerne 14 og 15) 
Ifølge fællesskabsretten er opholdsretten først og fremmest en følge af retten til at udøve et 
erhverv. Opholdsretten gælder således for ansatte og selvstændige og er blevet udvidet til at 
omfatte deres familiemedlemmer (ægtefæller, slægtninge i den nedadgående linje, som 
forsørges eller er under 21 år, eller slægtninge i den opadgående linje, som forsørges). 
Endvidere har ansatte og selvstændige efter fællesskabsretten lov til at blive i værtslandet også 
efter, at de har indstillet deres virksomhed på grund af pensionering eller uarbejdsdygtighed. 
Disse rettigheder gælder ligeledes deres familier, selv efter den ansattes død. 
Alle med opholdsret har naturligvis også ret til indrejse i en anden medlemsstat. I Den 
Europæiske Fælles Akt hedder det videre, at den fysiske kontrol ved de indre grænser skal 
ophøre. Dette mål er endnu ikke helt opfyldt, men man arbejder videre med de 
grundforanstaltninger, der betragtes som nødvendige for at opnå målet. Det skal i denne 
forbindelse bemærkes, at Domstolen har udtalt, at turister kan betragtes som "personer, der 
modtager tjenesteydelser", og at de er dækket af bestemmelserne om den frie bevægelighed 
af tjenesteydelser, navnlig med hensyn til indrejse og ophold. 
Domstolen har ligeledes præciseret, at den frie bevægelighed for arbejdstagere også dækker 
retten for en person, der søger arbejde, til at bo i en anden medlemsstat, så længe han eller 
hun fortsætter med at søge arbejde og har en reel mulighed for at blive ansat. 
Grundprincippet er klart: inden for Traktatens anvendelsesområde (artikel 6 EF) er enhver 
forskelsbehandling på grundlag af nationalitet forbudt 
Men den fuldstændige ligestilling med et lands statsborgere på stort set alle områder er dog 
kun sikret personer, der har status som vandrende arbejdstagere, og for medlemmer af disses 
familier. Med andre ord er arbejdssøgende og studerende (bortset fra vandrende arbejdstageres 
42 
FIGUR 14 
Andel af den samlede befolkning, der er statsborgere i andre 
medlemsstater, 1991 
6 r 
4 h 
2 r 
P E DK NL EUR 11 UK IRL 
NB: I ingen data; GR: tallone tæt ved nul; L 29 %. 30 %. 13 %. V6 
Den grænseoverskridende migration i Fællesskabet har i de sidste ti år haft et 
meget lille omfang. Dette afspejles i det forholdsvis lille antal personer (2%), som 
bor i én medlemsstat og er statsborgere i en anden. 
42A 
FIGUR IS 
Bcfolkningsforskydningcr inden for Fællesskabet, 1987-1991 
-350 -250 -150 -50 50 150 250 350 450 550 
Indvandring i Italien ikke medregnet 
-350 -250 -150 
Emigranter (1 000) -50 50 150 250 350 450 "550 
Immigranter (1 000) 
I de fem år fra 1987 til 1991 flyttede ca. 1,5 millioner 
mennesker fra en medlemsstat til en anden, dvs. 300 000 i 
gennemsnit om året. Blandt dem, der flyttede, var en forholdsvis 
stor andel mellem . 14 og 54 år 
arbejdssøgende. og derfor potentielt 
42B 
børn) beskyttet af fællesskabsretten med hensyn til forhold, der er kendetegnende for den 
situation, hvori de befinder sig, men de kan ikke kræve fuldstændig ligebehandling f.eks. med 
hensyn til bistandshjælp. 
Der bør lægges særlig vægt på betydningen af fællesskabskoordineringen af de nationale 
socialsikringsordninger, som er absolut nødvendig for at sikre en reel fri bevægelighed i 
Europa. 
Spørgsmålet er, hvorledes denne grundlæggende frihed kan udnyttes, såfremt der er fare for 
at blive straffet for så vidt angår socialsikring? Rom-Traktaten, særlig artikel 51, har fra 
starten lettet vedtagelsen af fællesskabsforordninger, der kan fjerne denne fare for ansatte og 
selvstændige og deres familier, som flytter inden for Fællesskabet. 
Disse forordninger opdateres jævnligt for at tage hensyn til nationale lovændringer og EF-
Domstolens praksis. Formålet med forordningerne er ikke at harmonisere de nationale 
systemer, men alene at beskytte de berørte personer mod følgerne af nationale foranstaltninger, 
der ikke tager hensyn til den særlige situation for personer, der flytter fra en medlemsstat til 
en anden. 
De fleste kategorier af arbejdstagere er dækket af EF-forordningerne. Men de særlige 
ordninger for tjenestemænd og personer, der behandles som tjenestemænd, er endnu ikke 
blevet samordnet. Udelukkelsen af disse ordninger er ikke længere berettiget, da Domstolen 
i sine afgørelser vedrørende Traktatens artikel 48, stk. 4, i vid udstrækning har givet 
statsborgere fra medlemsstaterne adgang til ansættelse i den offentlige administration. I denne 
nye sammenhæng har Kommissionen fremsat et forslag til forordning, der er under overvejelse 
i Rådet. 
På baggrund af den sociale dimension i det indre marked bør social sikringsordninger omfatte 
alle, der er forsikret i Fællesskabet. Med henblik herpå har Kommissionen ligeledes foreslået, 
at forordningernes rækkevidde udvides til at omfatte kategorier, der i dag endnu er udelukket, 
navnlig studerende og ikke-aktive folk. 
Desuden er der det vanskelige spørgsmål vedrørende supplerende social sikring, især 
erhvervspensioner og supplerende sygesikring. Bestemmelser om dette indgår ofte i kollektive 
overenskomster, eller aftales på initiativ af den enkelte arbejdsgiver eller arbejdstager. 
Supplerende social sikring falder derfor, i modsætning til lovbestemt sikring, uden for det 
område, som Fællesskabet kan koordinere. Den meget komplekse art og forskelligartetheden 
af denne type socialsikring, har indtil nu forhindret, at der kunne foretages en koordinering 
på fællesskabsplan. Det er imidlertid sandsynligt, at behovet for en sådan koordinering stiger 
som følge af ændringerne i den befolkningsmæssige balance, fordi arbejdstagerne måske bliver 
nødt til i højere grad at sikre sig gennem supplerende socialsikring. Der ventes desuden en 
større mobilitet på tværs af grænserne for så vidt angår de højt kvalificerede arbejdstagere. Det 
ville ikke være acceptabelt, hvis arbejdstagere, der i høj grad er afhængige af supplerende 
social sikring, forhindres i at benytte sig af deres ret til fri bevægelighed af frygt for at miste 
en tilstrækkelig god social dækning. 
Et yderligere vigtigt skridt i retning af et sandt Folkets Europa er under overvejelse. 
Kommissionen er ved at undersøge, hvorledes de eksisterende regler om adgangen til en anden 
medlemsstats sundhedstjenester kan gøres mere smidige til fordel for patienterne. 
Muligheden af at udvide fordelen ved koordineringen af social sikringsordninger til i særlige 
tilfælde at omfatte statsborgere fra tredjelande bør ligeledes overvejes. 
Fællesskabets koordination kan yderligere forbedres og styrkes på følgende nøgleområder: 
arbejdsløshedsunderstøttelse: De gældende fællesskabsbestemmelser giver kun en meget 
begrænset beskyttelse af arbejdsløse, der søger arbejde i en anden medlemsstat. Man kan 
på strenge betingelser og i en periode på højst 3 måneder og kun én gang mellem to 
arbejdsløshedsperioder opretholde sin ret til arbejdsløshedsunderstøttelse. Disse 
bestemmelser, der blev vedtaget, da der var høj beskæftigelse i Europa, kan afskrække 
folk, der ellers ville være rede til at benytte sig af beskæftigelsesmuligheder andre steder 
i Europa. I en periode med stor arbejdsløshed, trænger Fællesskabets bestemmelser på 
43 
dette område derfor til at blive moderniseret og tilpasset den nye sitaution. Mobiliteten 
vil kunne øges, hvis man kan beholde sin ret til understøttelse, medens man søger arbejde 
i en anden medlemsstat, men samtidig må der ikke pålægges nye finansielle byrder eller 
skabes ubalance mellem medlemsstaterne, og man skal undgå, at der opstår incitamenter 
til at misbruge systemet. 
førtidspension: En række huller skal udfyldes. Førtidspensionsordninger er stadig 
udelukket fra de eksisterende regler, i hvilke der heller ikke tages hensyn til de særlige 
forhold, som vedrører førtidspensionister. Dette gælder især familieydelser og sygesikring. 
sygedagpenge: De eksisterende regler bør gøres mere fleksible. F.eks. kan folk, der 
arbejder i grænseregioner, kræve naturalydelser i enten bopælslandet eller det land, hvor 
de arbejder. Denne mulighed har familiemedlemmerne dog ikke. 
Man bør også overveje at etablere opholdsretten for mindre velstillede personer (i øjeblikket 
udelukket fra fri bevægelighed). Mere generelt er det nødvendigt at forbedre den service, 
Fællesskabet yder dets borgere ved denne koordinering. En sådan forbedring kunne navnlig 
bestå i følgende: 
forenkling af koordineringsreglerne. Dette ville gøre koordineringen mere ensartet og 
reglerne mere gennemsigtige og derfor lettere at forstå for Europas borgere. Denne 
opgave, der er særlig vanskelig på grund af de gældende reglers tekniske karakter, er ikke 
desto mindre yderst vigtig. 
modernisering af dataudvekslingen mellem socialsikringsinstitutioner. En bedre udnyttelse 
af den moderne teknologi kunne betyde en stor forbedring af dataudvekslingen. F.eks. 
kunne man oprette et telematiknetværk eller overveje at udvikle et kort for dem, der er 
dækket af den sociale sikring, som kan anvendes i alle medlemsstaterne. 
den størst mulige spredning af informationer til offentligheden: En koordinering vil 
sandsynligvis direkte påvirke borgerne, f.eks. i dagligdagssituationer, som når personer, 
der flytter inden for Fællesskabet, modtager lægebehandling. 
Kommissionen angav i sin hvidbog om virkeliggørelsen af det indre marked, at man inden 
1992 måtte fjerne de sidste hindringer for den frie bevægelighed for selvstændige og 
arbejdstagere. Kommissionen bemærkede ligeledes, at EF-borgere burde kunne udøve deres 
erhvervsvirksomhed overalt i Fællesskabet, såfremt de ønsker dette, uden at skulle underkaste 
sig administrative procedurer, som i sidste ende kunne afholde dem fra at flytte til en anden 
medlemsstat. Disse betragtninger er stadig aktuelle. I de seneste tre år har Rådet diskuteret 
Kommissionens forslag til forbedring af arbejdstageres frie bevægelighed uden at kunne nå 
til en acceptabel aftale. 
Folk, der udøver retten til fri bevægelighed, bliver ofte udsat for besværlige administrative 
procedurer. De lokale forvaltninger er ikke altid klar over EF^borgernes rettigheder, og det er 
langt fra let at flytte, særlig for mindre kvalificerede arbejdstagere. 
EURES-netværket, der består af de nationale arbejdsformidlinger og Kommissionen, har til 
opgave at udveksle oplysninger om jobtilbud og -ansøgninger i hele Fællesskabet for at 
forbedre den frie bevægelighed for vandrende arbejdstagere i det indre marked. Netværket har 
endvidere til formål - gennem Euro-konsulenterne - at udveksle oplysninger mellem 
medlemsstaterne om arbejds- og levevilkår for at gøre det muligt for arbejdstagere og deres 
familier at træffe kvalificerede beslutninger. 
EF-borgere vil i stadig stigende grad flytte inden for Fællesskabet, som de traditionelt er flyttet 
inden for deres eget land, men disse bevægelser vil ikke have noget til fælles med de 
traditionelle migrationsmønstre. 
Hvilken type foranstaltninger bør træffes på fællesskabsplan på følgende områder? 
fjernelse af de resterende retlige hindringer for arbejdstagernes frie 
bevægelighed (familiesammenføringer, ligebehandling, bopælsret, udstødte); 
udbygning af EURES-netværket for at vejlede og oplyse om jobtilbud og leve-
44 
og arbejdsvilkår i alle medlemsstater; 
ligebehandling af alle EF-borgere, der bor i en medlemsstat, navnlig med hensyn 
til sociale og skattemæssige fordele (studerende, pensionister os v.); 
bedre social beskyttelse af mobile arbejdstagere, navnlig ved at gøre det lettere 
at erhverve, bevare og overføre erhvervspensionsrettigheder; 
udvidelse af omfanget af koordinationen på socialsikringsområdet, forenkling af 
regler, modernisering af procedurer, bedre information af offentligheden; 
bedre information af advokater og dommere, som beskæftiger sig med 
gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. 
Hvilke konkrete foranstaltninger kræves der, for at fjerne de resterende barrierer 
for mobilitet, som skyldes problemer med gensidig anerkendelse eller 
sammenlignelighed af kvalifikationer? 
2. FREMME AF LIGE MULIGHEDER FOR KVINDER OG MÆND I ET EUROPÆISK 
SAMFUND. DER ER UNDER FORVANDLING 
Det Europæiske Fællesskab har lang tradition for at fremme lige muligheder for kvinder på 
arbejdsmarkedet. Fællesskabet har navnlig udviklet et bredt retsgrundlag, der skal hjælpe med 
at fremme kvinders fulde deltagelse på arbejdsmarkedet. I nedgangstider må foranstaltninger 
på dette område forsvares og styrkes, da nøgleindikatorerne på arbejdsmarkedet viser, at 
arbejdsløshed rammer kvinder hårdere end mænd i næsten alle medlemsstater. 
(Se figur 16) 
Det er klart, at Fællesskabets retsgrundlag alene er utilstrækkeligt til at fjerne den vedvarende 
ulighed for kvinder. Der er endnu mange hindringer for kvinders deltagelse på lige fod med 
mænd på arbejdsmarkedet og i samfundet. Kvinder føler sig i dag stadig mere udsatte. Det er 
der mange grunde til, bl.a. en manglende anerkendelse af kvinders kvalifikationer, deres 
ansættelse i usikre, dårligt lønnede stillinger og virkningerne af de strukturelle ændringer på 
arbejdsmarkedet. 
Søger man ikke at løse de særlige problemer vedrørende kvinders beskæftigelse, vil den 
økonomiske og sociale samhørighed blive truet og fremgangen på andre områder bragt i fare, 
fordi det forhindrer kvinderne i at bidrage fuldt ud til den økonomiske vækst og sociale 
forbedring. 
(Se figurerne 17 og 18) 
Kvindernes problemer på arbejdsmarkedet kan ikke løses isoleret. Samfundet bør tilskyndes 
til at høste større fordel af kvindernes evner og særlige færdigheder og samtidig tage kvinders 
særlige interesser og behov op. De demografiske tendenser truer med at trække yderligere 
spændinger på arbejdsmarkedet og i samfundet som helhed med sig. Skal den sociale 
forandring, der kræves for at opnå økonomisk vækst og social samhørighed, faktisk 
gennemføres, kræver det, at kvinderne får en større rolle i formningen af den fremtidige 
udvikling. 
Et spørgsmål, der fortjener særlig opmærksomhed, er kvindernes deltagelse i 
overenskomstforhandlingerne. Forhandlingsstyrken deles i øjeblikket meget ulige mellem 
kvinder og mænd i arbejdsmarkedsorganisationerne på både nationalt plan og europæisk plan. 
Den seneste forskning har vist, at de systemer og processer, der anvendes ved kollektive 
forhandlinger i de tolv medlemsstater, har bidraget til at uddybe kløften mellem kvinder og 
mænd. 
Derfor bør det grundlæggende mål være at gå fra lige rettigheder til ligebehandling på 
arbejdsmarkedet gennem en sikring af lige muligheder i samfundet. Dette indebærer, at der 
skal gives højest prioritet til foranstaltninger, der vil gøre det muligt for enkeltpersoner, mænd 
og kvinder, at opnå en bedre ligevægt i deres private liv og arbejdsliv gennem en ændring af 
holdningerne og værdibegreberne. 
45 
30 
25 
20 
15 
10 FIGUR 16 
Arbejdsløshed i Fællesskabet fordelt på køn og alder, 
1983 -maj 1993 
% al arbejdsstyrken 
Kvinder <25 
\„ \_ 
Mænd <25 ,"' T 30 
25 
20 
15 
I all 
Mænd >25 
J_I i ii i, i i i i i t i i i i i i » i _i_i i ,,!.„ » ,„>.,,l il l» ,,».,. 1, i Q 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 
Arbejdsløsheden blandt kvinder ligger systematisk højere end blandt mænd i 
Fællesskabet, og det har de gjort i de sidste ti år Denne forskel gælder for alle 
aldersgrupper 
45A 
FIGUR 17 
Andelen af kvinder i arbejdsstyrken i Fællesskabet og andre 
steder, 1970, 1980 og 1991 
•% af arbejdsstyrken 
11 1970 • 1980 • 1991 
20 
Japan 
Selv om kvindernes andel af arbejdsstyrken er øget i 
Fællesskabet, er den stadig mindre end andelen i EFTA-landene og 
USA, selv om forskellen mindskedes i 1980'erne. 
A5B 
FIGUR 18 
Kvindernes andel af arbejdsstyrken i medlemsstaterne* IQPT 
1991 og 
% af arbejdsstyrken 
«J 
BS. f L GR I H. B WtaZ 0 UK ? T OK 
NB: Spanien og Portugal • OECDdata lor 1983 
•Kvindernes sigende andel af arbejdsstyrken er hovedforklaringen på væksten i den 
erhvervsaktive befolkning i Fællesskabet. I 1991 var i gennemsnit fire ud af hver 
ti medlemmer af arbejdsstyrken kvinder 
45C 
For at opnå en mere afbalanceret form for samfund er der tre hovedspørgsmål, der må tages 
op: 
(i) foreningen af arbejds- og familieforpligtelser, 
(ii) den vertikale og horisontale nedbrydning af grænser på arbejdsmarkedet, 
(iii) kvindernes stigende deltagelse i beslutningsprocessen. 
Der kan sættes ind på mange områder: 
tilskyndelse til mere fleksible karrierer og arbejdstider; 
fremme af nye metoder, hvorved hjemlige forpligtelser kan kombineres med 
arbejdsforpligtelser; 
fremme af udbuddet af børnepasningsfaciliteter; 
fastsættelse af klare mål for kvinder med hensyn til adgang til erhvervsuddannelse 
(navnlig med hensyn til ESF-støtte) og beskæftigelse i mandsdominerede erhverv 
kombineret med behovet for at udvikle passende overvågningssystemer; 
indførelse af mere forskelligartede uddannelses-, job- og karrieremuligheder for at 
forbedre kvindernes udsigter; 
afskaffelse af den direkte og indirekte diskrimination på arbejdsmarkedet, navnlig med 
hensyn til fyringer og deltidsarbejde; 
undersøgelse af beslutningsprocessernes struktur på det økonomiske, sociale og politiske 
område; 
forbedring af kvinders adgang til information om deres rettigheder generelt på europæisk 
plan; 
større opmærksomhed omkring kvindernes arbejdsmarkedsproblemer i forbindelse med 
den sociale dialog. 
Et af midlerne til generelt at opnå lige muligheder er anerkendelse i praksis af, at lige løn 
fører til lige arbejde. Princippet om lige løn for mænd og kvinder har lige fra begyndelsen 
været fastsat i fællesskabsretten. Ifølge EØF-Traktatens artikel 119 skal medlemsstaterne 
"gennemføre og derefter opretholde princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme 
arbejde". Dette princip blev bekræftet af direktiv 75/117/EØF, som indførte begrebet lige løn 
for lige arbejde i medlemsstaternes lovgivning. Men trods eksistensen af disse politiske og 
retlige forpligtelser viser de officielle statistikker, at lønforskellen mellem mænd og kvinder 
fortsat er stor. 
Det er bydende nødvendigt, at den grundlæggende ret til lige løn sikres på fællesskabsplan 
Med henblik herpå har Kommissionen for nylig offentliggjort en meddelelse til orientering af 
alle parter, der beskæftiger sig med ligelønsproblemet, og som et diskussionsoplæg. 
Meddelelsen indeholder en kort gennemgang af EF-Domstolens praksis på området. Det 
anbefales endvidere i dokumentet, at ud over at udnytte de retlige instrumenter og processer 
skal enhver strategi med henblik på fremme af lige løn for lige arbejde omfatte forbedring af 
grundinformationerne om kvinder og løn, en større informationsspredning og bedre juridisk 
og praktisk uddannelse af personer, der arbejder på dette felt. Blandt de valgmuligheder, der 
fortjener opmærksomhed, er muligheden af at vælge visse grundprincipper som retningslinjer 
for fælles forhandlinger om jobklassificering og evaluering. Retningslinjerne kunne anvendes 
på forskellige niveauer, uden at det anfægter arbejdsgivernes og arbejdstagernes uafhængighed 
og individuelle ansvar. De kunne anvendes som grundlag for en adfærdskodeks om 
gennemførelsen af lige løn for lige arbejde. 
46 
De nye bestemmelser i den sociale aftale i Traktaten om Den Europæiske Union om 
arbejdsmarkedets parters potentielle rolle i udviklingen af en socialpolitik på fællesskabsplan 
åbner nye muligheder på ligelønsområdet. 
Hvad mere bør der gøres på fællesskabsplan for at fremme lige muligheder for 
kvinder og mænd på sådanne områder som undervisning og uddannelse, forskning 
og udvikling samt beskæftigelse og arbejdsmarkedspolitik? 
Bør der fastsættes særlige mål og tidsplaner - herunder kvoter, mål og positive 
foranstaltninger - for at sikre større deltagelse fra kvinders side på områder, hvor 
de er underrepræsenterede? 
Hvilke foranstaltninger bør træffes for at forene familie- og arbejdsansvar? 
Bør der udvikles overvågningsmekanismer (og på hvilket plan) for at vurdere 
kvinders stilling med hensyn til ovenstående og med hensyn til løn, ydelser og 
familievenlige former for politik, navnlig tilrettelæggelsen af arbejdstiden? 
Hvilke særlige forpligtelser bør der pålægges arbejdsgivere og fagforeninger til at 
sikre en passende anerkendelse af kvinders interesser i forbindelse med den sociale 
dialog og en større ligevægt mellem antallet af kvinder og mænd i lederstillinger i 
de repræsentative organisationer? 
Hvad bør der mere gøres på fællesskabsplan for at sikre den praktiske 
gennemførelse og overvågning af princippet om lige løn for lige arbejde? 
Hvilken form bør en adfærdskodeks med henblik på vejledning og sikring af dette 
princips overholdelse antage? 
3. DEN SOCIALE OVERGANG TIL DEN ØKONOMISKE OG MONETÆRE UNION 
Efter fjernelsen af de indre grænser til sikring af den frie bevægelighed for varer, personer, 
tjenesteydelser og kapital er det næste logiske skridt i den økonomiske integrationsproces 
overgangen til en fælles mønt. Målet for Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU), det 
mest ambitiøse projekt i den europæiske integrationsproces, er fastsat i Traktaten om Den 
Europæiske Union. Man bliver nødt til at gøre sig nogle overvejelser om, hvilke virkninger 
overgangen til en fælles mønt vil have på socialpolitikken. I hvilket omfang vil ØMU f.eks. 
også kræve en mere aktiv socialpolitik? 
ØMU er ikke et mål i sig selv, men skal bidrage til Fællesskabets overordnede mål om at 
fremme økonomisk og social fremgang, og især et højt beskæftigelsesniveau og et højt socialt 
beskyttelsesniveau, som anført i artikel 2 i Traktaten om Den Europæiske Union. ØMU-
processen er en af de vigtigste byggeklodser til sikring af sådan fremgang, idet opfyldelsen 
af de fastsatte konvergenskriterier vil gøre den europæiske økonomi mere effektiv og styrke 
dens position i verdensøkonomien. Social fremgang sikres bedre gennem yderligere økonomisk 
integration, ikke gennem mindre integration. 
Medens en ØMU understøttet af den nødvendig grad af økonomisk konvergens vil fremme 
målet om økonomisk og social fremgang, er det også klart, at den skaber nye rammer for 
socialpolitikken. Især ved at forhindre monetære og fiskale forskydninger og 
gældsforskydninger, som almindeligvis medfører betydelige sociale omkostninger, vil den 
fjerne mulighederne for nogle politiske illusioner. Inflation og budgetunderskud f.eks. dækker 
ofte over uløste sociale konflikter. ØMU indebærer derfor, at alle sociale grupper og især 
arbejdsmarkedets parter bliver klar over, hvad der er muligt med hensyn til lønstigninger og 
sociale forbedringer, og handler derefter. Mere generelt kan det siges, at ØMU kræver, at 
arbejdsmarkederne kommer til at fungere bedre, fordi medlemsstaterne uigenkaldeligt vil miste 
deres valutakurser og monetære politik som instrumenter til makro-økonomiske justeringer. 
I overgangsfasen til ØMU, garanteres det dog, at ingen medlemsstat vil skulle give afkald på 
disse instrumenter, før end det er klart fastslået, at de kan klare sig uden 
47 
Det faktum at overgangen til ØMU for flere medlemsstaters vedkommende vil involvere 
strukturelle reformer og vanskelige men socialt afbalancerede konsolideringer af budgetterne, 
skal ses i forhold til de negative følger af yderligere udskydelse af uundgåelige justeringer 
Budgetkonsolidering er under alle omstændigheder vigtigt for at sikre, at renterne af den 
offentlige gæld ikke bliver ved med at udgøre en stadig stigende del af de samlede offentlige 
udgifter, hvilket både medfører bekymringer med hensyn til bæredygtighed og reducerer 
mulighederne for bruge penge på det sociale område. Set ud fra dette synspunkt er det ikke 
nødvendigvis en ulempe, at konvergensprocessen er bindende, men snarere en fordel som følge 
af den troværdighed, der følger af forpligtelsen til at sikre konvergens, der er en måde til at 
reducere de uundgåelige justeringsomkostninger. Det forhold at konvergensprocessen er en 
proces på mellemlangt sigt betyder desuden, sammen med bestemmelserne i Traktaten, at der 
opnås tilstrækkelig fleksibilitet til at ændre justeringerne i perioder med økonomisk 
tilbagegang og til at udnytte økonomisk fremgang til at fremskynde opfyldelsen af de 
erklærede mål. 
Det kan være relevant, at identificere de udfordringer, som de enkelte medlemsstater vil stå 
over for i overgangsfasen, og i det omfang det er muligt, at sætte tal på de vigtigste aspekter, 
især for så vidt angår udgifter til social sikring. Hvis man kender behovet for justeringer på 
det sociale område, vil det sikkert være lettere at udarbejde realistiske og socialt acceptable 
programmer for økonomisk og social konvergens. 
Sådanne programmer kunne evt. drøftes med regeringerne (først og fremmest finansministrene 
og social-Zarbejdsministrene) og med arbejdsmarkedets parter. Sidstnævnte spiller trods alt en 
vigtig rolle både med hensyn til opfyldelsen af konvergenskriterierne og finansieringen af 
omkostningerne til socialpolitikken. 
Kan Unionen afgive henstillinger i denne økonomiske og sociale konvergensproces 
efter høring af alle berørte nationale myndigheder og arbejdsmarkedets parter med 
henblik på at sikre, at den økonomiske integrationsproces faktisk bidrager til 
opfyldelsen af dens mest grundlæggende mål som fastlagt i Maastricht-Traktatens 
artikel 2? 
Bør Unionen fremme konvergensen mellem de enkelte landes socialpolitik 
sideløbende med den økonomiske konvergens gennem: 
fastsættelse af fælles mål og overvågning (f.eks. på samme grundlag som 
konvergensen af landenes socialpolitiske politik og mål); 
eventuelle henstillinger om vigtige økonomiske spørgsmål, f.eks. for at afværge 
social dumpning; 
procedurer for overvågning af socialpolitikken i overgangen til ØMU; 
inddragelse af arbejdsmarkedets parter i disse procedurer; 
fælles diskussioner mellem nationale myndigheder med ansvar for økonomiske 
anliggender og socialpolitikken? 
4. SPØRGSMÅL VEDRØRENDE SOCIALE STANDARDER 
Europas socialpolitik påvirkes af de frie markeder, især de frie arbejdsmarkeder, og af 
udviklingen af sociale grundregler. Dette begreb omfatter to vigtige elementer. På den ene side 
en defensiv mekanisme, der sikrer, at der på vise nøgleområder er en m i ni mum stærskel, som 
den sociale standard ikke må komme under, og på den anden side en mere proaktiv holdning, 
der går ud på at sirke konvergens gennem sociale fremskridt. Disse ideer indgår bl.a. i 
Traktatens artikel 118 samt i socialpagten og aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken. 
Den offentlige debat om Maastricht-traktaten har vist, at en stor del af frygten går på et 
Europa, hvor der vil blive sat spørgsmålstegn ved de sociale regler og lovgivning, som der 
hidtil har været enighed om. 
48 
(a) Fælles minimumstandarder for arbejdsvilkår og arbejdsmarkedslovgivning 
Gennemførelsen af det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union vil være i fare, 
såfremt den brede befolkning, navnlig den arbejdende del af den, ikke deltager i projektet. 
Problemet vedrørende social dumpning rejses ofte i denne forbindelse. Selv om det er rigtigt, 
at virksomhederne i tider med voldsom konkurrence har brug for fleksibilitet, og at en høj 
arbejdsløshed forringer arbejdstagernes forhandlingsposition, vil en konkurrence inden for 
Fællesskabet på grundlag af uacceptabelt lave sociale standarder i stedet for virksomhedernes 
produktivitet underminere Unionens økonomiske mål. De fælles standarder, der er fastsat i den 
nuværende fællesskabslovgivning, og de, der er foreslået i handlingsprogrammet til 
gennemførelse af Socialpagten, udgør et minimum, og det vil i endnu højere grad være 
tilfældet, når de EFTA-lande, der har søgt om medlemskab, har sluttet sig til Unionen. Men 
de er ligeledes en demonstration af den fælles politiske vilje hos regeringerne og 
arbejdsmarkedets parter til at indrømme arbejdstagerne grundlæggende sociale rettigheder som 
en integrerende del af de rekordstore økonomiske og sociale fremskridt, der er gjort siden 
anden verdenskrig. 
Lovgivning på unionsniveau ikke er den eneste måde, hvorpå der kan fastsættes sociale regler, 
og at der bør lægges større vægt på aftaler mellem arbejdsmarkedets parter. Der kræves ikke 
alene standarder og normer, kollektive overenskomster og faste rettigheder og forpligtelser, 
men ligeledes stiltiende og underforståede adfærdsregler for at mindske konflikten og 
opretholde et hurtigt tempo for de sociale forandringer. Kun et velfungerende samarbejde 
mellem medlemsstaterne, Parlamentet, arbejdsmarkedets parter og de øvrige parter i det 
europæiske projekt kan bidrage til dette. 
Der er imidlertid fortsat behov for lovgivning for at nå det mål, alle medlemsstaterne er enige 
om, nemlig at de europæiske arbejdstagere skal have garanterede minimumstandarder for 
arbejdsmiljø og beskæftigelsesvilkår. Dette mål bør forfølges ved at gennemføre det sociale 
handlingsprogram og fuldt ud udnytte mulighederne i den sociale aftale i Maastricht-Traktaten. 
(b) Sociale standarder i Europa 
Høje sociale standarder, som er en indviklet blanding af arbejds- og levevilkår, er et af Det 
Europæiske Fællesskabs erklærede mål. Erfaringerne i Europa har vist, at de er en integreret 
del af en konkurrencedygtig model for økonomisk udvikling. De sociale standarder bestemmes 
af regeringens politik på forskellige områder og af kollektive overenskomstforhandlinger på 
baggrund af et givent økonomisk udviklingsniveau, idet denne metode betragtes som værende 
af afgørende betydning for et demokratisk samfund. Det må derfor tilstræbes, at den globale 
økonomiske konkurrence og den heraf følgende internationale handel i varer og tjenesteydelser 
forbedrer og ikke forværrer de sociale og arbejdsmæssige standarder. Det ville navnlig være 
farligt, hvis der breder sig en tendens til at udøve illoyal konkurrence ved at fastsætte 
standarderne på et uacceptabelt lavt niveau. 
Men Det Europæiske Fællesskabs velfærd afhænger af, at Fællesskabet kan klare sig i et åbent 
system med global konkurrence, som bygger på frihandel, selv om dette indebærer visse 
smertelige tilpasninger i visse sektorer og områder i Fællesskabet. Det grundlæggende princip 
om social og økonomisk samhørighed i Fællesskabet er udtryk for viljen til at dele byrden ved 
disse justeringer og mindske de eksisterende forskelle mellem grupper og regioner. Det er 
netop formålet med strukturfondene (inkl. Socialfonden). Taget under ét viser bestemmelserne 
om strukturfondene en vilje til at opnå et økonomisk dynamisk, afbalanceret og socialt 
retfærdigt Fællesskab. 
Et hovedmål for den europæiske integration er at få arbejds- og levestandarderne i 
Fællesskabet til at konvergere. Trods alle vanskeligheder tyder alt på, at standarderne er ved 
at blive udjævnet på et højere og ikke et lavere niveau, jf. forbedringen af arbejds- og 
levestandarderne i de mindre udviklede dele af Fællesskabet. Det drejer sig ikke om at 
begrænse konkurrencen fra lande og områder med lavere arbejdskraftomkostninger, men om 
at sikre, at deres konkurrenceevne bidrager til at højne standarderne for de arbejdstagere, som 
bidrager til forbedringen af landets indkomster. Dette er tendensen på langt sigt, men det må 
erkendes, at det med den nuværende høje arbejdsløshed kan blive nødvendigt at styrke de 
sociale grundregler, f.eks. med hensyn til problemet med flytning af produktionsenheder inden 
for Unionen. De eksisterende OECD-retningslinjer for.tværnationale virksomheder registrerer 
49 
blot disse spørgsmål, men det er nødvendigt med agtpågivenhed fra medlemsstaternes side og 
Unionens side for at sikre en faktisk overholdelse af reglerne. 
Et yderst vigtigt bidrag vil sandsynligvis komme fra arbejdsmarkedets parters dybe 
engagement i den europæiske opbygningsproces. F.eks. kan aftaler mellem dem på europæisk 
plan lette fastlæggelsen af de sociale standarder inden for rammerne af Socialpagten. Sammen 
vil parterne med opbakning i form af det offentliges konvergerende socialpolitiske mål bidrage 
til den gradvise konvergens mellem standarderne. 
(c) Tilpasningsstøtte 
Da den globale arbejdsdeling givet vil betyde, at Det Europæiske Fællesskab skal satse på 
produktion af høj kvalitet med høje sociale standarder, vil en modstand mod industriel 
omstrukturering give bagslag på længere sigt. Imidlertid er de ændringer i 
beskæftigelsesmønstrene, som er fremkaldt af handel, nok hurtigere end dem, der skyldes 
teknologiske forandringer og produktivitetsforøgelser, og det er under alle omstændigheder 
mindre sandsynligt, at de bliver genstand for forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter. 
Der er derfor meget, der taler for, at regeringen griber ind og hjælper de arbejdstagere, der 
berøres mest. Den Europæiske Union kan, navnlig gennem de nye bestemmelser om mål nr. 
4 under Socialfonden, fremme denne proces ved at stimulere indsatsen for at foregribe større 
strukturomlægninger og sørge for uddannelse og andre foranstaltninger, der kan absorbere 
stødene. 
Hvilke sociale grundregler er der behov for i en Union af medlemsstater, hvis 
fremtid ligger i den mest konkurrencedygtige ende af markedet, og hvis historie og 
gode resultater bygger på visse værdier, som sammentømrer dem i al deres 
forskelligartethed i et broderskab af nationer? 
Det anerkendes, at Unionen skal være en pålidelig partner i verdenshandelen. Men 
bør Unionen for at sikre fremskridt med hensyn til arbejdsstandarder og loyal 
konkurrence lægge stor vægt på forebyggelse af faren for social dumpning gennem: 
passende minimumbestemmelser på fællesskabsplan; 
eventuelle aftaler mellem arbejdsgivere og fagforeninger, hvis disse ønsker det; 
foregribelse og overvågning, f.eks. gennem overvågningscentre eller særlige 
organer; 
tilpasningsstøtteforanstaltninger finansieret af ESF. 
5. STYRKELSE AF DEN SOCIALE DIALOG 
Den enestående politiske konstruktion, der er ved at blive opbygget i Europa, er en følge af 
deltagernes forskelligartethed, og vanskeligheden ved at oprette Unionen påvirkes bestemt af 
den voksende decentralisering, der finder sted i alle stater, både nationale, føderale og 
konføderale. Alle politiske og økonomiske systemer synes at være under pres (et godt 
eksempel er Sovjetunionens sammenbrud) for at uddelegere beføjelser og decentralisere, 
hvilket fører til, at beslutningerne træffes på mange andre niveauer end staten, herunder på 
markeds- og samfundsniveau. 
Derfor er den rolle, arbejdsmarkedets parter spiller i den europæiske opbygning, af afgørende 
betydning, selv om den sociale dialog har været længe om at modnes 
Arbejdsgiverorganisationernes og fagforeningernes ønske om spredning af medlemmerne over 
hele Unionen er et væsentligt demokratiseringselement ved siden af Europa-Parlamentet og 
Regionerne og spiller en stadig større rolle. Det er nu muligt at tage et stort skridt frem - og 
måske endda opnå et gennembrud - i udviklingen af Europas "sociale dimension", da parterne 
nu, om de ønsker det, kan gå fra dialogen til de kollektive overenskomster. Kollektive 
overenskomster er allerede nævnt i Traktatens artikel 118B, og De Elleves aftale om 
socialpolitik er et nyt middel til gennemførelse af en eventuel overenskomst mellem 
arbejdsmarkedets parter (artikel 4). Dette vil i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet 
kræve en klar afgørelse af, hvilken vægt der skal tillægges national lovgivning, 
fællesskabsnormer og kollektive overenskomster på forskellige niveauer, og fastlæggelse af 
procedurer til sikring af deres gensidige synergi virkninger. 
50 
Der kan indledes forhandlinger, som fuldt ud respekterer arbejdsmarkedets parters 
selvstændighed, enten efter forslag fra Kommissionen eller spontant. I sidstnævnte tilfælde kan 
forhandlingerne være mellem enkelte brancher, tværsektorielle (dækkende hele Europa), 
mellem regioner eller finde sted gennem tværnationale grupper. 
Hovedspørgsmålet i denne forbindelse er, om kollektive overenskomster kan hjælpe med at 
overvinde nogle af svaghederne i lovgivningsprocessen, navnlig vanskeligheden ved at opnå 
konsensus gennem høring af arbejdsmarkedets parter, førend der fremlægges lovforslag. Det 
vil måske være mere realistisk og mere acceptabelt for arbejdsmarkedets parter at indgå 
overenskomster i visse tilfælde. I medlemsstaterne er socialpolitiske regler under alle 
omstændigheder resultatet af en arbejdsdeling mellem lovgiver og arbejdsmarkedets parter, 
således at tilstedeværelsen af muligheden for selvstændige kollektive forhandlinger på 
europæisk plan kan have stor fremtidig værdi. 
Om der gøres fremskridt vil afhænge af den politiske vilje hos arbejdsmarkedets parter, af den 
sociale dialogs muligheder og resultater og af de reelle udsigter for de tværeuropæiske 
kollektive forhandlinger. 
(a) Styrkelse af den sociale dialogs struktur og funktion 
Kommissionen er i samarbejde med de berørte nationale administrationer ved at undersøge, 
hvorledes arbejdsmarkedets parter anerkendes i medlemsstaterne. Det er håbet, at denne 
undersøgelse vil give nyttige oplysninger til brug for en styrkelse af de tre funktioner, der er 
knyttet til den sociale dialog på europæisk niveau: høring, dialog og forhandling. 
Kommissionen vil især gennemgå sammenhængen i og effektiviteten af de eksisterende 
høringssystemer og -procedurer, både på tværfagligt og på sektorplan, for at finde frem til et 
mere dækkende og konsekvent høringssystem. 
Kommissionen vil fortsat lette og yde teknisk støtte til arbejdsmarkedets parter, således at 
disse så hurtigt som muligt kan forhandle og indgå overenskomster, såfremt de ønsker dette. 
Kommissionen vil endvidere samarbejde med arbejdsmarkedets parter om en undersøgelse af 
problemerne i forbindelse med gennemførelsen af de overenskomster, de indgår, både i det 
tilfælde, hvor overenskomsterne gennemføres på grundlag af deres egne eller medlemsstaternes 
procedurer og sædvaner, og i det tilfælde, hvor parterne i overenskomsten ønsker, at 
Kommissionen skat fremsætte forslag til en rådsafgørelse. 
Effektiviteten af Kommissionens bestræbelser vil naturligvis afhænge af, om det lykkes de 
repræsentative faglige organisationer i Europa at fa deres nationale organisationer inddraget 
i den sociale dialog. 
(b) Spørgsmålet om tværeuropæiske kollektive forhandlinger 
Forskellene mellem medlemsstaternes retsgrundlag, de kollektive forhandlingers mange 
forskellige strukturer og traditioner og begrænsningerne af de reelle forhandlingsbeføjelser på 
europæisk plan betyder, at vejen til kollektive overenskomster vil blive vanskelig. 
Tålmodighed og en langsom akkumulation af erfaring hører til dagens orden. Men det 
eksisterende grundlag for den sociale dialog i Europa, der er bygget op ved hjælp af mange 
års stædig indsats, bør ikke undervurderes. Aftalen var et stort skridt fremad og afspejler viljen 
hos arbejdsmarkedets parter til at holde den sociale dialog i gang. For at der kan ske 
fremskridt er det nødvendigt med en drøftelse og afklaring af de muligheder, der i henhold 
til den sociale protokol er for forhandlinger på europæisk plan: 
arbejdsmarkedets parter kan aftale at fremsætte en fælles henstilling over for 
Kommissionen og derved påvirke lovgivningsprocessen; 
de kan aftale at gå videre ad nationale kanaler og derved udvikle en form for nationale 
forhandlinger, der koordineres på europæisk plan; 
de kan omdanne de fælles udtalelser til "rammeaftaler", der skal gennemføres af 
arbejdsgivere og fagforeninger på nationalt plan, hvorved den europæiske sociale dialog 
spredes gennem de nationale systemer; 
51 
de kan sende deres overenskomst til Kommissionen med en anmodning om, at Rådet gør 
den til et retligt instrument; 
de kan indlede forhandlinger på et egnet niveau inden for områder, hvor de har 
kompetence; 
hvis der ikke opnås enighed mellem arbejdsmarkedets parter, er det op til Kommissionen, 
at beslutte hvorledes man kommer videre for at opfylde de fastsatte mål. 
Det står således efter Kommissionens opfattelse klart, at der kan gøres store fremskridt uden 
at vente på et fuldt færdigt europæisk system for kollektive forhandlinger. Traktaten om Den 
Europæiske Union institutionaliserer de kollektive overenskomster mellem arbejdsmarkedets 
parter. Det er op til dem at udnytte dette med Kommissionens hjælp. 
(c) En ny dagsorden for forholdet mellem arbejdsmarkedets parter 
På en fælles baggrund af strukturændringer og konjunkturbestemte kriser er arbejdsgivere og 
fagforeninger blevet drevet frem mod nye problemer, hvor ligevægten mellem samarbejde og 
konflikt har ændret sig. Arbejdsgivernes initiativer i retning af fleksibilitet og decentralisering 
af forholdet mellem arbejdsgivere og arbejdstagere har kombineret med svækkelsen af 
regeringernes regulering af arbejdsmarkedet gennem lovgivningen også haft indflydelse på de 
problemer, der drøftes af arbejdsmarkedets parter. Vedvarende strukturforandringer kan ikke 
gennemføres uden samarbejde fra den organiserede arbejdsstyrke, hvilket betyder, at der er 
ved at gro nye fagforeningsfunktioner frem ved siden af de gamle. F.eks. synes den 
vedvarende interesse, såvel fagforeninger som arbejdsgivere viser for undervisnings- og 
uddannelsesspørgsmål, at være et resultat af en omstilling i retning af kvalitetsproduktion og 
kvalitetsarbejdskraft, hvilket fører til en ny forhandl i ngsdagsorden og nye former for 
økonomisk demokrati. Men samtidig er den søgen efter fleksibilitet, der er i gang, ved at føre 
til usikkerhed og dårlige arbejdsvilkår for visse grupper af arbejdstagere. 
Over alt dette hænger arbejdsløshedsskyggen. Dette far såvel fagforeningerne som 
arbejdsgiverne, som har fælles interesser på visse punkter, til at tale for en dristigere 
økonomisk politik, som vil hæve niveauet for de produktive investeringer og føre til vækst på 
et højere niveau. Således er der nær sammenhæng mellem den "økonomiske" og den "sociale" 
dagsorden for forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter. 
Den sociale dialog på Fællesskabsplan har allerede vist sin værdi som platform for 
den videre udvikling. Hvorledes vil der blive prioriteret? Dette er et anliggende for 
arbejdsmarkedets parter, men Kommissionen ønsker at foreslå nogle 
diskussionspunkter under hensyntagen til dialogens forskellige niveauer (det 
tværfaglige, sektorielle og tværnationale). 
Bør der gives højere prioritet til beskæftigelse, undervisning og uddannelse, dvs. 
punkter, hvor arbejdsmarkedets parter allerede har haft diskussioner og 
Kommissionen er ved at tage nye initiativer? De to spørgsmål hænger sammen, da 
anvendelsen af uddannelse for at løse problemerne omkring industriel tilpasning vil 
mindske presset på det eksterne arbejdsmarked og forhindre yderligere 
arbejdsløshed. 
Hvordan kan arbejdsmarkedets parter involveres i den lange række spørgsmål, der 
er i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked og den frie bevægelighed 
i det indre marked: gensidig anerkendelse af kvalifikationsbeviser, mulighed for at 
overføre pensioner, social sikring, tværnational uddannelse? 
Bør arbejdsmarkedets parter styrke deres engagement på følgende områder: 
udstødelse, lige muligheder, forening af arbejds- og familieforpligtelser, ældre 
arbejdstageres problemer, integration af indvandrede arbejdstagere fra tredjelande? 
Ud over dette er der en hel række spørgsmål, som er opstået på grund af internationaliseringen 
af økonomierne, indførelsen af nye teknologier og intensiveringen af den internationale 
konkurrence. Taget under ét kræver disse forandringer, at der i de nationale 
forhandlingsstrategier lægges større vægt på de internationale følgevirkninger end tidligere. 
52 
Arbejdsmarkedets parter er i hver fælles udtalelse nået til enighed på grundlag af en 
fremadskuende, forhandlet tilpasning til de strukturelle ændringer. Denne model kunne med 
støtte fra Fællesskabets ressourcer, inkl. Socialfonden, blive grundlaget for fælles svar på de 
store udfordringer, der er beskrevet ovenfor, og andre udfordringer. 
Hvorledes kan den sociale dialog styrkes og udvides (naturligvis forudsat at parterne er 
villige)? En række spørgsmål kan tages under overvejelse: 
nye muligheder for tværeuropæiske kollektive forhandlinger; 
udvidelse af dagsordenen på punkter, der vil påvirke erhvervslivets fremtid: 
arbejdsmiljø, demografiske tendenser, herunder ældre arbejdstageres rolle, 
social beskyttelse, lige muligheder, integration af vandrende arbejdstagere, 
forebyggelse og bekæmpelse af udstødelse, foranstaltninger til fremme af 
arbejdstagernes frie bevægelighed (gensidig anerkendelse af 
kvalifikationsbeviser, tværnational uddannelse, mulighed for at overføre 
pensioner osv); 
eventuelt partnerskab med andre organer i forbindelse med visse spørgsmål 
(f.eks. med NGO i forbindelse med lige muligheder og erhvervsmæssig 
integration af handicappede og med NGO og lokale myndigheder i forbindelse 
med udstødelse). 
6. SUNDHEDSANLIGGENDER 
Der er blevet forberedt separate meddelelser fra Kommissionen både om sikkerhed og sundhed 
på arbejdspladsen og om folkesundhed, så disse områder vil ikke blive behandlet i detaljer i 
denne grønbog. 
(a) Arbejdsmiljø 
Statistikker fra medlemsstaterne viser, at 8.000 personer dør hvert år i Det Europæiske 
Fællesskab som følge af en arbejdsulykke. Af de ca. 120 millioner arbejdstagere i 
Fællesskabet, udsættes 10 millioner for arbejdsulykker eller erhvervssygdomme hvert år 
Helt bortset fra de menneskelige aspekter har dette betragtelige økonomiske konsekvenser: det 
skønnes, at der udbetales 26 milliarder ECU i ydelser som følge af arbejdsulykker og 
erhvervssygdomme i EF, og dette beløb tager ikke hensyn til de indirekte omkostninger som 
følge af spildtid, øgede administrationsomkostninger, skader på udstyr osv., som formentlig 
beløber sig til meget mere. 
Der er en fordom om, at en forbedring af arbejdsmiljøet automatisk fører til øgede 
omkostninger. Dette er ikke tilfældet, tværtimod fører et bedre arbejdsmiljø til færre 
omkostninger på grund af færre ulykker og sygdomstilfælde. Hertil kommer, at et øget 
velbefindende på arbejdspladsen fremmer effektiviteten, styrker arbejdstagerens personlige 
engagement og bidrager til at gøre forholdet mellem arbejdsmarkedets parter mere harmonisk 
Mens det er sandt, at de fællesskabsdirektiver, der blev vedtaget før og efter Den Europæiske 
Fælles Akts ikrafttræden, udgør et værdifuldt grundlag for bestræbelserne på at fremme 
rimelige arbejdsvilkår og opnå en endnu bedre beskyttelse af arbejdstagerne, er det ligeledes 
sandt, at direktivernes faktiske effektivitet afhænger og vil blive ved med at afhænge af, om 
de gennemføres fuldt ud i medlemsstaterne. Endvidere er der behov for at forbedre 
informationen, undervisningen og uddannelsen på disse områder. 
(b) Offentlig sundhed 
Fællesskabets handlingsprogrammer og indsats i de sidste ti år med henblik på at mobilisere 
aktørerne, fremme samarbejdet om bekæmpelse af problemer som f.eks. kræft, AIDS, 
narkotika- og spiritusmisbrug og fremme en sund livsstil gennem sundhedsuddannelse er et 
slående eksempel på samarbejde mellem medlemsstaterne for at forebygge i stedet for at bære 
de høje menneskelige og økonomiske omkostninger ved at helbrede. 
53 
Unionens kompetence på dette område er nu formaliseret i Traktaten om Den Europæiske 
Union (artikel 129), hvori der opstilles en ramme for indsatsen, og hvori medlemsstaternes og 
Fællesskabets respektive roller fastsættes. Herved føjes der en vigtig menneskelig dimension 
til Fællesskabets arbejde. 
Dette vil gøre det muligt i fremtiden at indtage en mere strategisk og konsekvent holdning, 
som anerkender, at befolkningens sundhedstilstand påvirkes mere af livsstil og miljø end af 
en helbredende indsats gennem behandlingssystemet. I fremtiden må vægten lægges på fremme 
og opretholdelse af en god sundhedstilstand i den europæiske befolkning og forebyggelse af 
sygdomme. 
(Se figur 19) 
Medlemsstaterne er allerede i princippet enige om en ramme for de fremtidige aktioner på det 
offentlige sundhedsområde, som er i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. 
Foranstaltningerne vil omfatte samordning mellem medlemsstaterne, forebyggelse af store farer 
og samarbejde med tredjelande og internationale organisationer. 
7. ØKONOMISK OG SOCIAL SAMHØRIGHED: DEN EUROPÆISKE SOCIALFONDS 
ROLLE 
Ingen demokratisk stat eller union af stater kan fungere, uden at der gøres forsøg på at opnå 
økonomisk samhørighed mellem fattige og rige regioner og solidaritet mellem gunstigt stillede 
og ugunstigt stillede socialgrupper. ESF bidrager som et led i Fællesskabets socialpolitik 
(Unions-Traktatens artikel 3 (i)) og som en af Fællesskabets fire strukturfonde til begge dele: 
Den er et håndgribeligt bevis på Fællesskabets interesse for udviklingen af menneskelige 
ressourcer og forbedringen af arbejdsmarkedets måde at fungere på, såvel i et regionalt 
perspektiv som i relation til udsatte grupper. ESF skal under hensyntagen til såvel 
subsidiaritets- som gevinstprincippet betragtes som et supplement til medlemsstaternes indsats. 
Som vi har set i Udfordringerne (del III), kan Europa ikke løse sine økonomiske og sociale 
problemer, medmindre det lykkes for det at modernisere sit produktionssystem. Der kræves 
ligeledes en indsats for at øge vækstens arbejdskraftintensitet, bevare eksisterende jobs, skabe 
nye og fremme lige muligheder for mænd og kvinder på arbejdsmarkedet 
Den nylige revision af ESF-reglerne har forsynet fonden med midlerne til at reagere mere 
effektivt og på en smidigere måde på de skiftende arbejdsmarkedskrav og særlige 
udfordringer, medlemsstaterne står over for. Denne revision afspejler en af 
hovedkonklusionerne i dette dokument: at der er behov for at gå delvis bort fra helbredelse 
og over til forebyggelse på arbejdsmarkedsområdet, og at der er behov for at gå fra 
indkomstopretholdelse til erhvervsmæssig integration på socialbeskyttelsesområdet. Selv om 
ESF's interventioner ofte er af betydeligt omfang, er der kun tale om et yderligere bidrag til 
medlemsstaternes egne bestræbelser på at løse den lange rækker af problemer i forbindelse 
med menneskelige ressourcer og arbejdsmarkedet. 
a) Opfyldelse af de forskellige behov hos de arbejdsløse og dem, der er udstødt af 
arbejdsmarkedet 
ESF's mål nr. 3 er fortsat fokuseret på unge og langtidsledige, men det er derudover blevet 
udvidet til at omfatte støtte til dem, der er udsat for langtidsledighed og udstødelse af 
arbejdsmarkedet. 
En omfattende og koordineret pakke af foranstaltninger. En mere effektiv og aktiv 
genindslusning af de arbejdsløse og dem, der er udstødt af arbejdsmarkedet, afhænger af, at 
der findes en omfattende og koordineret pakke af foranstaltninger, der er skræddersyet efter 
lokale behov. Ud over ledsageforanstaltninger som f.eks. pasning af børn og ældre eller syge 
slægtninge, der kan give adgang til uddannelse/undervisning/beskæftigelse, kræves der meget 
bredere foranstaltninger for at supplere den traditionelle erhvervsuddannelse og hjælp til at 
finde beskæftigelse, f.eks. forudgående uddannelse, rådgivning, ajourføring af 
grundfærdigheder, erhvervserfaring, også fra den offentlige sektor, jobsøgningsassistance, støtte 
efter ansættelsen og hjælp til at fremme den geografiske og faglige mobilitet. 
54 
FIGUR 19 
10 
6 h vSamlcdc udgifter i Fællesskabet pA sundhedsområdet, og 
offentlige udgifter ph dette omrade set i forhold til medlem^ 
Staternes rådighedsbeløb, 1970,1980 og 1991 
(% af rådighedsbeløb (BNP minus eksport plus import)) 
M Samlede udgifter M Offonlligo udgifter 10 
a lu*» M 
on P E L UK OK mi 
NB: GR. L. P = 1990-offentlige udgifler-dala. NL 
Alle medlemsstater har fundet det vanskeligt at dæmme op for 
sundhedsomkostningerne - de offentlige og private sundhedsudgifter tegner sig for 
en væsentlig del af BNP. I 1970'erne og 1980'erne steg sundhedsudgifterne 
væsentligt i forhold til BNP, og afspejlede således til dels opbremsningen i den 
økonomiske vækst. I den sidste del af 1980'erne stabiliserede tallene sig og faldt 
endog, efterhånden som væksten tog til Men omkostningsstyringer stådiget emne, 
der diskuteres meget i 1990'erne, navnlig i forbindelse med den nuværende 
recession og de budgetstramninger, der skal holde de offentlige udgifter i ro. 
54A 
For at sikre, at de mange foranstaltninger gennemføres effektivt, er det nødvendigt at styrke 
arbejdsformidlingen og andre relevante institutioner og systemer, f.eks. gennem uddannelse 
af undervisere og andet personale, støtte til planlægning/programmering og overførsel af 
knowhow. 
Skal støtten være til nogen hjælp, må den ikke alene tage sigte på behovene hos de mange 
målgrupper, men også tage høje for de lokale behov og situationer. Den skal koordineres så 
meget som muligt for at gøre det muligt at gå fra den ene foranstaltning til den anden. En 
fleksibel støtte til udnyttelse af de lokale muligheder og en aktiv indsats fra alle relevante 
aktører side, herunder de arbejdsløse/udstødte selv, vil være af afgørende betydning i denne 
henseende. 
Hertil kommer, at ESF gennem en passende beskæftigelsesstøtte tillige vil støtte 
bestræbelserne på at indføre fleksible og innovative metoder for tilrettelæggelse og fordeling 
af arbejde med henblik på at fremme en beskæftigelsesintensiv vækst. 
b) Tilpasning af arbejdsstyrken til de nye udfordringer 
Der er specifikt skabt et nyt mål nr. 4, for at ESF i hele Fællesskabet kan lette tilpasningen 
af arbejdstagerne til de industrielle forandringer og til forandringerne i produktionssystemerne. 
Hidtidig erfaring har vist, at der navnlig i mål nr. 1-regioner er mangel på organiserede 
praktikmuligheder. De fa uddannelsesmuligheder, der er, er som regel vilkårlige og 
ufokuserede. En sådan fragmenteret løsning af efteruddannelsesproblemerne blokerer for 
udviklingen. 
En systematisk måde at gribe efteruddannelse an på. For at maksimere den menneskelige 
kapitals potentiale må der for det første findes midler til fremme af, at der i virksomhederne 
indføres effektive uddannelsessystemer, herunder udvikling af egnede praktikordninger, 
udarbejdelse af uddannelsesplaner, lederudvikling og mekanismer, hvorved tendenserne på 
arbejdsmarkedet kan foregribes. Der skal også tages hensyn til de små og mellemstore 
virksomheders særlige problemer med at opfylde deres uddannelsesbehov i virksomheden. Især 
fjernundervisning og teknologi åbner nye rentable og fleksible uddannelsesmuligheder for de 
ansatte i små og mellemstore virksomheder. 
For det andet må der udvikles metoder til forbedring af kvaliteten og relevansen af 
uddannelsesudbuddet. Det bør overvejes at oprette decentraliserede netværk af godkendte 
uddannelsescentre til efteruddannelse af ansatte. I denne forbindelse kunne man overveje 
udvikling af centre med "selvundervisning", hvor der skulle være adgang til elektronisk 
information og telematiske undervisningstilbud. Mekanismer til overvågning af 
foranstaltningerne og attestere undervisernes og praktikanternes kvalifikationer vil have særlig 
stor betydning, ligesom det vil være vigtigt, at alle arbejdsmarkedets parter, de økonomiske 
partnere, den offentlige og private sektor og eventuelle relevante undervisnings-
/uddannelsesinstitutioner deltager fuldt ud i bestræbelserne. 
c) Styrkelse af grunduddannelsen/-undervisningen og forsknings-, videnskabs- og 
teknologisvstemer (RST) 
Det er vigtigt, at der lægges vægt på grunduddannelse og -undervisning, da en sådan 
uddannelse og undervisning kan virke forebyggende og på langt sigt har betydning for 
fastlæggelsen af et meningsfuldt efteruddannelsessystem. Der må findes midler til at lette 
adgangen til grunduddannelse og -undervisning, mindske antallet af børn, der forlader skolen 
uden nogen form for kvalifikationer, eller for hvem skolegangen mislykkes, mest muligt, 
forbedre kvaliteten afgrunduddannelsen og -undervisningen, herunder den højere uddannelse, 
og fremme mobiliteten i europæisk sammenhæng. 
Adgang til kvalitet. Man vil overveje behovet for ESF-støtte til at styrke planlægnings-
/programmeringssystemerne (f.eks. gennem en forbedring af kvaliteten og indholdet af 
læseplanerne og af uddannelsen af undervisere og andet personale) og bringe 
skoler/uddannelsescentrer og højere læreanstalter tættere på erhvervslivet (f.eks. gennem en 
udvikling af netværk, indførelse af flere sprog- og teknologi modul er i undervisningen på 
sekundærtrinnet, fremme af den nye teknologi, større vægt på de flerdimensionelle aspekter, 
55 
fremme af certificering og anerkendelse af kvalifikationsbeviser på europæisk plan og forsøg 
på at højne den status, de tekniske og erhvervsmæssige uddannelser har). 
Udnyttelsen af det menneskelige potentiale inden for forskning, videnskab og teknologi spiller 
en hovedrolle. ESF vil bidrage med støtte til post-graduate uddannelse, uddannelse af ledere, 
teknikere og andet personale i offentlige og private forskningsinstitutioner og, hvor det er 
nødvendigt, med passende beskæftigelsesstøtte. 
Mens ESF-støtten til grunduddannelse skal gælde hele Fællesskabet, vil finansieringen af 
forskning, videnskab og teknologi samt undervisning blive koncentreret om de dårligst stillede 
områder. I disse områder vil styrkelsen af undervisnings-/uddannelses-/RST-systemerne kræve 
en egnet infrastruktur og et egnet udstyr, herunder biblioteker, databaser og 
dokumentationscentrer, til hvilke der kan ydes strukturfondstøtte. 
d) Partnerskabsmodellen 
For at få størst muligt udbytte af den reviderede Socialfonds øgede rækkevidde og fleksibilitet, 
når de udfordringer, medlemsstaterne står over for, skal tages op, kræves ikke alene et stærkt 
partnerskab mellem Kommissionen og medlemsstaterne og regionerne, men også et bredere 
partnerskab inden for medlemsstaterne. Dette gælder især Socialfondens nye arbejdsområder: 
udstødelse af arbejdsmarkedet og tilpasning til den industrielle udvikling, hvor megen 
ekspertise og mange erfaringer ligger uden for det offentliges domæne, og hvor det vil være 
særlig hensigtsmæssigt at starte fra grunden. Om NGO'erne, de lokale organer og 
myndigheder, arbejdsmarkedets parter og de økonomiske parter samt den private og den 
offentlige sektor deltager fuldt ud, vil være afgørende for, om indsatsen på disse nye ESF-
områder bliver vellykket. 
e) Støtte koncentreret om områderne med de største behov 
Såvel Kommissionen som medlemsstaterne skal inden for rammerne af partnerskabet på 
planlægnings- og programmeringsstadiet sikre, at Fællesskabets støtte, enten den er i form af 
en generel finansiering eller sker som led i fællesskabsinitiativer, koncentreres om de vigtigste 
behov og de mest effektive foranstaltninger. Hovedparten af finansieringen vil uvægerligt gå 
til de dårligst stillede regioner i Fællesskabet, hvor der er mange prioriterede 
finansieringsområder at vælge imellem. Bortset fra i mål nr. 1-regioner, hvor Fællesskabets 
finansiering er mere begrænset i forhold til den nationale finansiering, bør der lægges 
forholdsvis større vægt pa udvikling af egnede uddannelses- og beskæftigelsesstrukturer og -
tjenester, foranstaltninger til udfyldning af de eksisterende huller i uddannelses-
/beskæftigelsesforanstaltningerne, udveksling af knowhow og praksis, innovative 
foranstaltninger og skabelse af synergi mellem de forskellige fællesskabsprogrammer og 
nationale aktioner. 
ESF administrerer mellem 80% og 90% af Unionens socialbudget og skulle derfor i høj grad 
kunne hjælpe Unionen med at tage de vanskelige udfordringer op, der er beskrevet i denne 
grønbog. Men for at få reel indflydelse kræves: 
styrkelse af partnerskabet mellem Socialfonden og nationale og regionale myndigheder, 
økonomiske parter, arbejdsmarkedets parter og andre kompetente organer; 
mere fleksible mål, kriterier for at være tilskudsberettiget og mere fleksibel 
administration; 
større koncentration af indsatsen om prioriterede mål og de mest fornyende og effektive 
strukturer. 
Kommissionen indførte for sit vedkommende sådanne forbedringer i de reviderede 
strukturfondsforordninger, der blev vedtaget af Rådet i juli, og som gjorde det muligt for ESF 
at udvide sit arbejdsområde til at omfatte bred udvikling af menneskelige ressourcer og 
forbedring af arbejdsmarkedets funktion. Tanken om et fællesskabsinitiativ om beskæftigelse 
og udvikling af menneskelige ressourcer har ligeledes været fremme i den nylige grønbog om 
fællesskabsinitiativerne inden for rammerne af strukturfondene med henblik på at løse 
fællesskabsaspektet af problemerne om tilpasning til den industrielle udvikling, 
arbejdskraftintensiv vækst, udstødelse af arbejdsmarkedet og lige muligheder. For at fa den 
nye angrebsvinkel til at fungere, er det nødvendigt, at medlemsstaterne i deres valg af politik 
56 
fuldt ud udnytter ESF's bredere rækkevidde og nye fleksibilitet under hensyntagen til 
koncentrationsbehovet? 
Af mere specifikke spørgsmål, der bør overvejes, kan nævnes: 
Hvilke mekanismer kræves der på nationalt og fællesskabsplan for at sikre, at 
resultatet af Fællesskabets støtte til innovative programmer bliver omsat til 
medlemsstaternes generelle politik med hensyn til menneskelige ressourcer? 
Hvorledes kan ESF bidrage til fjernelsen af institutionelle og system betingede 
hindringer for udnyttelsen af uddannelses- og beskæftigelsesmuligheder, inkl. dem 
der berører de lige muligheder for mænd og kvinder og forståelsen af de problemer, 
som de, der er udstødt af arbejdsmarkedet, møder? 
Hvilke mekanismer kan bedst sikre, at der tages behørigt hensyn til 
foranstaltningerne til udvikling af menneskelige ressourcer, når der træffes 
afgørelser om investeringer i infrastruktur og et produktivt miljø? 
Hvilken type foranstaltninger skal gennemføres for at gøre det lettere at foregribe 
de industrielle forandringer og behovet for relevante færdigheder? 
Hvilke mekanismer er nødvendige til at sikre, at alle de nødvendige parter ud over 
de nationale myndigheder og Kommissionen (herunder lokale og regionale 
forvaltninger, de økonomiske parter og arbejdsmarkedets parter, NGO'er og 
uddannelsesinstitutioner osv.) tager fuldt ud del i programlægningen og den 
operationelle beslutningsproces, således at aktionerne bliver vellykkede? 
Bør der ydes mere ESF-støtte til finansiering af et system til udvælgelse af 
praktikanter, således at konkurrencen mellem uddannelsesudbyderne fremmes og 
kvaliteten belønnes? 
8. INTERNATIONALE ASPEKTER 
Hvis der nu kommer en periode med fredelig socioøkonomisk samarbejde og konkurrence (se 
"Udfordringer" del II), i hvilken den europæiske sociale model på den ene side vil være et 
stort aktiv for Unionen i dens forhandlinger, men på den anden side vil blive truet, vil det 
blive nødvendigt nærmere at overveje socialpolitikkens forhold til tredjelande. 
(a) Internationale minimumsstandarder 
Spørgsmålet om internationale arbejdsstandarder er kompliceret og vanskeligt. 
På den ene side er konkurrence på grundlag af naturlige komparative fordele, som ofte med 
fuld berettigelse baseres på lavere omkostninger til arbejdskraft og en accept af at arbejde 
længere, hårdere og under vanskeligere forhold, den bedste måde, hvorpå udviklingslandene 
kan forbedre deres position. På den anden side er i det internationale økonomiske samarbejdes 
interesse, at udbytning af arbejdstagerne bliver et konkurrenceinstrument. 
Som det fremgår af den kontroversielle og vanskelige debat om berettigelsen af sociale 
bestemmelser i handelsaftaler, er det ikke altid let at skelne mellem de to situationer. Medens 
der er almindelig enighed om, at udnyttelse af børn og anvendelse af tvansarbejde bør 
fordømmes af det internationale samfund, er der situationer med forskellige holdninger til 
sikkerhed og sundhed og arbejdstid, som giver anledning til debat. Bekymring for arbejderne 
i de mindre udviklede lande, kan ofte dække over en egennyttig tendens til protektionisme, 
selv om der dog også ofte er tale om mere uselviske motiver. 
Man forsøger gennem eksisterende internationale institutioner, som f.eks. ILO og Fællesskabet, 
at fremme de grundlæggende rettigheder for arbejdstager, og dette arbejde vil blive videreført 
og fortsat spille en konstruktiv rolle i processen. 
57 
Efterhånden som globaliseringen af den økonomiske produktion bliver udvikler sig hurtigere 
og hurtigere, vil debatten om disse vanskelige spørgsmål fortsætte i et forsøg på at finde frem 
til en fair og rimelig balance mellem urimelig konkurrence på grundlag af udbytning af 
arbejdskraften på den ene side og berettigede komparative fordele på den anden. 
(b) EFTA-ansøgerne 
Visse EFTA-landes eventuelle tiltræden vil på grund af deres forholdsvis høje sociale og 
arbejdsmæssige standarder og de store resultater, de har opnået på området lige muligheder 
for kvinder og mænd presse Unionen til at udvikle en stærk socialpolitik. Hvis disse lande 
bliver medlemmer af Unionen, vil de sandsynligvis støtte såvel opbygningen af en 
fremadskuende socialpolitik som den demokratiske proces der fører frem til den. 
(c) Midt- og østeuropæiske lan<fe 
Kommunismen i disse lande skabte en passiv kultur, som brød sammen indefra, selv om 
tiltrækningen fra Vestens politiske demokrati og markedsøkonomi spillede en væsentlig rolle. 
Konsekvensen har været, at overgangen til en vestlig form for samfund og økonomi har været 
langsommere end forventet, da den institutionelle ramme og grundreglerne har måttet 
rekonstrueres mere eller mindre fra bunden og er en forudsætning for en tilbagevenden til en 
konkurrencedygtig økonomi. I al hastværket blev disse realiteter undervurderet, og den høje 
arbejdsløshed, fattigdom og sociale udstødelse, der hurtigt satte ind, sætter politiske grænser 
for, hvor hastigt processen kan skride frem. 
(Se figur 20) 
Under disse omstændigheder er det afgørende, at de midt- og østeuropæiske lande får hjælp 
til at indføre en effektiv socialpolitik på en åben måde, som anerkender, at den europæiske 
sociale model er under forvandling. Der er meget at lære på begge sider. De midt- og 
østeuropæiske lande kan ikke fra den ene dag til den anden indføre en socialpolitik, som det 
tog Vesten flere årtier at udvikle, selv med den høje økonomiske vækst i efterkrigstiden. Såvel 
Unionen som de midtog østeuropæiske lande vil sandsynligvis i processen bevæge sig videre 
til næste generation af socialpolitikker, som kan afvige fra dem, der er fremherskende i de 
socioøkonomiske modeller i andre dele af verden og endog i Europa. 
Denne fremgangsmåde vil være den bedste måde at løse de uundgåelige problemer på. De 
midt- og østeuropæiske landes største konkurrencefordel ligger i lave arbejdskraftomkostninger 
kombineret med det forholdsvis høje uddannelsesniveau, som er et levn fra kommunisttiden. 
Men det bør ligeledes huskes, at det under kommunismen især var virksomheden, der sørgede 
for social beskyttelse, mens mange af de socialpolitiske omkostninger i Vesten har været 
afholdt af staten. 
For at mindske faren for, at befolkningen afviser demokratiet og markedsøkonomien, fordi de 
sociale og menneskelige omkostninger er for høje, er det af afgørende betydning, at Unionen 
og de midt- og østeuropæiske lande samarbejder om overgangens sociale dimension. 
Mere generelt bør Unionen af de i del III (Udfordringer) nævnte grunde samarbejde med andre 
internationale institutioner om det socialpolitiske arbejde. Det er nødvendigt at samarbejde og 
udveksle oplysninger med Nordamerika og Japan, men medlemsstaternes rige erfaring med 
den økonomiske udviklings sociale dimension vil ligeledes blive et positivt element i Unionens 
forbindelser med udviklingslandene. 
Hvilke socialpolitiske områder skal prioriteres i forbindelse med Unionens eksterne 
relationer? 
Hvordan kan Unionen bedst opnå aftaler om internationale standarder på 
arbejdsmarkedet (f.eks. gennem ILO eller sociale bestemmelser i handelsaftaler)? 
58 
FIGUR 20 
Arbejdsløsheden i Central- og Østeuropa, 1991 og 1992 
(% al arbejdsstyrken) 
20 
16 
12 
H 8 
H 4 
Bulgarien Tjekkoslovakiet Ungarn Polen Rumænien 
Siden den politiske og økonomiske reformproces begyndte, har landene i Central-
og Østeuropa befundet sig i en dyb recession. Arbejdsløsheden vokser fortsat 
meget kraftigt i hele området 
58A 
9. DEMOKRATISERING AF DEN SOCIALE FORANDRINGSPROCES OG 
OPBYGNING AF FOLKETS» EUROPA 
I del III (Udfordringer) blev det understreget, at der i medlemsstaterne sideløbende med 
bevægelsen i retning af globalisme var en bevægelse i retning af regionalisme og "lokalisme". 
Denne udvikling skyldes til dels, at beslutningsprocessen i samfund, der er under hastig 
forandring, og hvor den sociale fornyelse bliver et hovedkrav, bliver mere decentraliseret på 
grund af behovet for fleksibilitet og lydhørhed. Samfund, som er centraliserede og 
bureaukratiske, som i det sovjetiske system, bryder sammen på grund af deres inerti. I næste 
fase af den europæiske opbygning vil det derfor blive nødvendigt at inddrage "græsrødderne" 
mere af hensyn til såvel demokratiet som effektiviteten. 
I medlemsstaterne har der i det sidste tiår været en kraftig bevægelse i retning af lokale og 
regionale initiativer, hvori har deltaget forskellige socialgrupper, og hvorigennem virksomheder 
og fagforeninger har udøvet deres sociale ansvar. Man har endnu ikke helt fundet ud af, hvad 
forholdet er mellem disse foranstaltninger på mikroniveau og regeringspolitikken, men det er 
givet, at der på mange områder (økonomisk udvikling, social beskyttelse, udvikling af byer 
og landdistrikter, integration af unge og inddragelse af ældre) er noget at lære I denne 
forbindelse vil kooperative virksomheder, forsikringsselskaber og andre former for 
sammenslutninger, der udgør grundelementerne i socialøkonomien kunne udfylde en vigtig 
funktion. 
Hvad Fællesskabet angår har disse samme kendsgerninger fremtvunget netværk og partnerskab 
mellem forskellige grupper i modsætning til lovgivningsvejen. Lovgivning på 
fællesskabsniveau kan være den rette vej, men en mobilisering af de forskellige aktører til en 
fælles indsats er ofte den eneste vej frem. Dette gælder f.eks. i forbindelse med fattigdom og 
udstødelse, undervisning og uddannelse og mange af de sociale problemer, Unionen står over 
for, som f.eks. narkotika og kriminalitet. Men det gælder ligeledes i forbindelse med 
jobskabelse og økonomisk udvikling. I Fællesskabets rammeprogrammer for forskning og 
udvikling er denne udvikling beskrevet som "Europas Øhav", dvs. det hav af lokale, 
forskelligartede aktionsmuligheder, der nu er et nøgleinstrument i Europas opbygning. 
Overgangen til Den Europæiske Union, i forbindelse med hvilken begrebet "europæisk 
statsborgerskab" kommer på tale for første gang, er en afgørende fase i opbygningen af et 
demokratisk Europa. Traktatens sociale mål (beskæftigelse, lige muligheder for kvinder og 
mænd, social beskyttelse, arbejds- og levevilkår og livskvalitet) er et centralt punkt i folks 
dagligdag, både når de optræder som arbejdstagere og som borgere. Fællesskabslovgivningen 
i EF-Domstolens fortolkning har opbygget et sæt rettigheder, som borgerne bør forstå fuldt 
ud. Det gør de langt fra endnu. Derfor bør de eksisterende rettigheder på alle socialpolitikkens 
områder (lige muligheder for kvinder, undervisning og uddannelse, fri bevægelighed, social 
sikring, arbejds- og levevilkår) belyses og bringes til borgernes kendskab, uanset hvad der 
kommer af yderligere lovgivning. 
Da mange medlemsstater er ved at styrke borgerrettighederne, enten gennem lovgivningen 
eller gennem administrative foranstaltninger og sensibilisering af offentligheden (f.eks. ved 
hjælp af "borgerlige pagter"), vil Unionen kunne lette udvekslingen af oplysninger om disse 
emner. 
Hvorledes kan de mange netværk, der samarbejder med medlemsstaterne og 
Kommissionen bidrage til at finde frem til og løse de samfundsproblemer, Unionen 
nu står over for? 
Vil det være fordelagtigt at oprette et passende debatforum, hvor det europæiske 
samfunds strategiske problemer kan drøftes på en åben og demokratisk måde? 
Hvordan kan vi arbejde for en slags borgerretserklæring for Unionen, som vil 
tydeliggøre de eksisterende rettigheder og sigte mod at ændre den eksisterende 
"arbejdsmarkedsmodel" til en mere menneske-orienteret model på grundlag af 
værdier, der er fælles for medlemsstaterne? 
Hvilken type informationskampagner vil være bedst egnede til at fremme et bredt 
kendskab til og forståelse af de sociale fordele blandt alle Unionens borgere? 
59 
Bør en sådan tekst kombineres med en bred sensibiliseringskampagne, som 
mobiliserer alle, der beskæftiger, sig med socialpolitik på de forskellige niveauer? 
Hvorledes kan vi sikre, at kvinder bliver fuldt ud inddraget i opbygningen af et 
bedre og mere menneskeorienteret Europa? 
60 
IV. KONKLUSION 
Denne grønbog har til formål at rejse en lang række spørgsmål i forbindelse med 
socialpolitikkens fremtid i Den Europæiske Union. 
Unionen er nu på vej irid i en udviklingsperiode, hvor dens styrke på verdensplan vil afhænge 
af dens evne til at skabe et aktivt, åbent og retfærdigt samfund, som mobiliserer folks virkelyst 
og talenter og forbedrer deres livskvalitet, både som arbejdere og borgere. 
Det er umuligt, at opnå virkelige resultater uden en konkurrencedygtig og integreret Europæisk 
økonomi, der fuldt ud udnytter nye teknologier og moderne produktions- og 
organisationsmetoder. Dette betyder, at der skal investeres mere i infrastrukturer, forskning og 
aktiv inddragelse af borgerne i ændringsprocessen. 
Mange af de spørgsmål, der er dukket op i diskussionen, indebærer, at der må foretages 
vanskelige valg, hvis Europa skal kunne klare de grundlæggende strukturelle ændringer, der 
er i gang i dag. 
Alle interesserede parter er velkommen til at bidrage til denne debat og overveje de forskellige 
valgmuligheder. Kommissionen vil tage hensyn til reaktionerne på grønbogen, når den 
udarbejder hvidbogen, der er planlagt til begyndelsen af 1994. De spørgsmål, der rejses i 
dokumentet, er anført i del V. 
Den formelle frist for indsendelse af ideer og forslag 
er den 31. marts 1994 
61 
V. OVERSIGT OVER DE OPSTILLEDE SPØRGSMÅL 
PRIORITEREDE SPØRGSMÅL, DER ER FÆLLES FOR MEDLEMSSTATERNE 
(DELIII.B) 
1. Hvilke mål vil være acceptable for de berørte medlemsstater og partnere? 
På arbejdsmarkedsområdet: 
et job, aktiviteter, nyttig uddannelse for alle, der søger arbejde, eller arbejdsdeling? 
en ny balance mellem udgifter til aktive foranstaltninger og indkomstopretholdelse? 
På området social beskyttelse og udstødelse: 
- bestemmelse om en mindsteindkomst? 
- en integrationsplan for alle udstødte? 
På området lige muligheder: 
mål (arbejdsdeling, indkomstdeling, deltagelse i beslutningsprocessen) for særlige 
grupper som f.eks. kvinder? 
foranstaltninger, der forliger familieforpligtelser med beskæftigelse? 
for de unge, en job-, aktivitets- eller relevant uddannelses"garanti"? 
foranstaltninger til fremme af ophævelsen af de horisontale og vertikale skel på 
arbejdsmarkedet? 
På uddannelsesområdet: 
mål for hvilke kvalifikationer, der skal opnås på forskellige niveauer, således at de 
forskellige aktører mobiliseres? 
FORBEDRING AF BESKÆFTIGELSESSITUATIONEN OG UDSIGTERNE 
(DELIII.C.l) 
2. På hvilke måder kan rammepolitikken for beskæftigelsen styrkes som et led i udviklingen 
af en strategi på mellemlangt sigt til bekæmpelse af arbejdsløshed og fremme af et mere 
arbejdskraftintensintensivt vækstmønster? 
3. Hvilken rolle skal arbejdsmarkedets parter, organiseret på europæisk plan, udfylde i denne 
proces? 
4. Hvilken funktion skal Fællesskabets indsats udfylde med hensyn til at understøtte 
processen, enten i form af lovgivning eller økonomisk støtte? 
ACCELERERENDE FREMSKRIDT MOD ET KVALITETSBASERET 
PRODUKTIONSSYSTEM 
(Del III.C.2) 
UDVIKLING AF MENNESKELIGE RESSOURCER (Del IV.B.2.(a)) 
5. Hvordan kan genuddannelseprogrammerne bedre tilpasses arbejdsmarkedets behov? 
6. Hvordan kan man bedst gennemføre, at alle far ret til livslang uddannelse, navnlig for 
at tage hensyn til kravet om en stadig mere kvalificeret arbejdsstyrke, der kan følge med 
den industrielle udvikling? 
7. Hvordan kan vi overkomme det handicap, at undervisningsog 
erhvervsuddannelsespolitikken i nogle medlemsstater og i selve Unionen planlægges og 
gennemføres hver for sig? 
FORANSTALTNINGER, DER SKAL LEDSAGE ET KVALITETSBASERET 
PRODUKTIONSSYSTEM (Del III.B.2.(b), (c) og (d)) 
62 
8. Hvordan kan vi udvikle en lovgivningsramme, der kan hjælpe de europæiske 
virksomheder til at tilpasse sig sådanne ændringer? 
9. Hvilke arbejdsmarkedspolitiske og socialpolitiske initiativer kan fremskynde udviklingen 
af teknologisk avancerede industrier, samtidig med at arbejdstagernes rettigheder 
beskyttes? 
10. Kan disse problemer løses ved kollektive forhandlinger, således at angsten og farerne 
formindskes, og vil rammeaftaler som led i den sociale dialog kunne støtte 
forhandlingerne? 
11. Hvad kan Unionen gøre for at fremme udviklingen i retning af kvalitetsbaserede 
produktionssystemer? Som eksempel kan nævnes støtte til innovative forsøg og deling 
af resultaterne. 
STIMULERING AF SOLIDARITETEN OG INTEGRATIONEN 
KONVERGENS MELLEM SOCIALPOLITIKKERNE (Del III.B.3.(a)) 
12. Kan politikken til opretholdelse af indkomsten forbedres, således at der udvikles en høj 
grad af social beskyttelse, samtidig med at der føres en aktiv arbejdsmarkedspolitik for 
at nå frem til høj beskæftigelse? 
13. Bør vi gå videre og fastsætte særlige konvergensmål på visse områder, navnlig med 
hensyn til det nye, der opstår, som f.eks. forsikring med henblik på ældrepleje og 
individualisering af rettigheder? 
14. Hvordan kan vi med hensyn til beskatning og social sikring give incitamenter for i højere 
grad at inddrage kvinder i samfundslivet og erhvervslivet, igen gennem individualisering 
af rettigheder eller ved at fjerne "to-voksne-eet-skaffedyr"-begrebet fra skattepolitikken 
og politikken på det sociale område? 
KAMPEN MOD FATTIGDOM OG UDSTØDELSE: 
FOREBYGGELSE OG REHABILITERING (Del III.B.3.(b)) 
15. Hvilken type aktioner bør gennemføres for at forstærke bekæmpelsen af fattigdom og 
udstødelse? 
16. Bør kombinationen af forpligtelser til bekæmpelse af fatttigdom og udstødelse 
formaliseres yderligere (gennem egnet lovgivning)? 
17. Bør den fremtidige indsats udvikles i særlige handlingsprogrammer og/eller på grundlag 
af mere nøjagtige mål, der fastsættes på unionsplan? 
UNGES MULIGHEDER OG RISICI (Del III.B.3.(c)) 
18. Hvordan kan der bedst skabes en moderne udgave af "lærlingesystemet", der løser 
problemerne med overgangen fra skole til arbejdsliv? 
19. Hvorledes kan vi løse det vedvarende problem med kønsadskillelse i undervisnings-, 
uddannelses- og beskæftigelsessystemet for unge, som indskrænker unge kvinders 
erhvervsmæssige valgmuligheder? 
20. Er der behov for en "ungdomsgaranti", der sikrer et job, en aktivitet eller nyttig 
uddannelse som middel til at stimulere den nødvendige handling? 
21. Kan beskæftigelsen af unge stimuleres gennem en lavere "indslusningsløn", uden at man 
derved forvrider ansættelsesmønstre og diskriminerer over for ældre arbejdstagere? 
ÆLDRES ØKONOMISKE OG SOCIALE ROLLE (Del HIB 3(d)) 
63 
22. Hvorledes kan der bygges videre på de nuværende resultater af Det Europæiske År for 
Ældre og for Solidariteten mellem Generationerne? 
23. Hvorledes kan den i pport, der er omhandlet i artikel 7, anvendes som grundlag for en 
grundig debat de demografiske tendenser og disses konsekvenser for social sikring, 
beskæftigelse osv., og eventuelt udviklingen af en egentlig overvågningsproces? 
LIGE MULIGHEDER FOR INDVANDRERE (Del III.B.3.(e)) 
24. Hvordan kan vi bedst stimulere en politik og en praksis, som fremmer en samordnet 
integrationspolitik, der sigter mod befolkningernes harmoniske sameksistens i Unionen? 
25. Bør beskæftigelsesvilkårene for statsborgere fra tredjelande indgå i den sociale dialog 
med henblik på at vedtage adfærdskodekser? 
26. Bør de, der opfylder et stabilitetskriterium, tildeles permanent opholdstilladelse, herunder 
personlige rettigheder for familiemedlemmerne til indvandrere med lovlig bopæl, med 
henblik på at sikre en vellykket integration? 
INTEGRERINGEN AF SÆRLIG DÅRLIGT STILLEDE GRUPPER (Del III.B.3,(f)) 
27. Hvordan kommer vi bedst videre med hensyn til integration af handicappede? 
28. Bør Fællesskabet træffe specifikke lovgivningsmæssige foranstaltninger på dette område? 
Hvilken rolle skulle arbejdsmarkedets parter spille i denne forbindelse? Hvorledes kan 
partnerskaberne mellem de forskellige aktører, ikke-statslige organisationer, 
arbejdsmarkedets parter, lokale myndigheder osv. styrkes? 
BEKÆMPELSEN AF RACISME OG FREMMEDHAD (Del IVB.3.(g)) 
29. Hvordan kan man forbedre og sikre udbredelsen af foranstaltninger på uddannelses-, 
informations- og lovgivningsområdet som midler til bekæmpelsen af racistiske 
holdninger, handlinger og diskrimination? 
SOCIALPOLITIK OG UDVIKLING AF LANDBRUGSOMRÅDER (Del III.B.3.(h)) 
30. Da der er større fare for udstødelse i landområder, hvilke foranstaltninger, udover de 
allerede eksisterende, bør man træffe for at forhindre en social nedgang i 
landområderne? 
DE VIGTIGSTE POLITISKE MÅL PÅ EUROPÆISK PLAN 
(Indledning til del III.C) 
31. Hvilke områder af socialpolitikken vil det være mest hensigtsmæssigt at behandle i 
kollektive overenskomster? 
32. Hvilke områder vil sandsynligvis kræve en lovgivning? 
33. Kan rammelove sikre de ønskede resultater, f.eks. med hensyn til minimumsstandarder 
og lige muligheder? 
DET INDRE MARKED OG PERSONERS FRIE BEVÆGELIGHED (Del IV.C.l) 
34. Hvilken type foranstaltninger bør træffes på fællesskabsplan på følgende områder? 
fjernelse af de resterende retlige hindringer for arbejdstagernes frie bevægelighed 
(familiesammenføringer, ligebehandling, bopælsret); 
udbygning af EURES-netværket for at vejlede og oplyse om jobtilbud og leve- og 
arbejdsvilkår i alle medlemsstater; 
64 
ligebehandling af alle EF-borgere, der bor i en medlemsstat, navnlig med hensyn til 
sociale og skattemæssige fordele (studerende, pensionister osv.); 
udvidelse af omfanget af koordinationen på socialsikringsområdet, forenkling af 
regler, modernisering af procedurer, bedre information af offentligheden; 
- bedre information af advokater og dommere, som beskæftiger sig med 
gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. 
35. Hvilke konkrete foranstaltninger kræves der, for at fjerne de resterende barrierer for 
mobilitet, som skyldes problemer med gensidig anerkendelse eller sammenlignelighed af 
kvalifikationer? 
FREMME AF LIGE MULIGHEDER FOR KVINDER OG MÆND I ET EUROPÆISK 
SAMFUND, DER ER UNDER FORVANDLING (Del III.C.2) 
36. Hvad mere bør der gøres på fællesskabsplan for at fremme lige muligheder for kvinder 
og mænd på sådanne omrader som undervisning og uddannelse, forskning og udvikling 
samt beskæftigelse og arbejdsmarkedspolitik? 
37. Bør der fastsættes særlige mål og tidsplaner - herunder kvoter, mål og positive 
foranstaltninger - for at sikre større deltagelse fra kvinders side på områder, hvor de er 
underrepræsenterede? 
38. Hvilke foranstaltninger bør der træffes for at forene familie- og arbejdsansvar? 
39. Bør der udvikles overvågningsmekanismer (og på hvilket plan) for at vurdere kvinders 
stilling med hensyn til ovenstående og med hensyn til løn, ydelser og familievenlige 
former for politik, navnlig tilrettelæggelsen af arbejdstiden? 
40. Hvilke særlige forpligtelser bør der pålægges arbejdsgivere og fagforeninger til at sikre 
en passende anerkendelse af kvinders interesser i forbindelse med den sociale dialog og 
en større ligevægt mellem antallet af kvinder og mænd i lederstillinger i de 
repræsentative organisationer? 
41. Hvad bør der mere gøres på fællesskabsplan for at sikre den praktiske gennemførelse og 
overvågning af princippet om lige løn for lige arbejde? 
42. Hvilken form bør en adfærdskodeks med henblik på vejledning og sikring af dette 
princips overholdelse antage? 
DEN SOCIALE OVERGANG TIL DEN ØKONOMISKE OG MONETÆRE UNION 
(Delin.C.3) 
43. Kan Unionen afgive henstillinger i denne økonomiske og sociale konvergensproces efter 
høring af alle berørte nationale myndigheder og arbejdsmarkedets parter med henblik på 
at sikre, at den økonomiske integrationsproces faktisk bidrager til opfyldelsen af dens 
mest grundlæggende mål som fastlagt i Maastricht-Traktatens artikel 2? 
44. Bør Unionen fremme konvergensen mellem de enkelte landes socialpolitik sideløbende 
med den økonomiske konvergens gennem: 
fastsættelse af fælles mål og overvågning (f.eks. på samme grundlag som 
konvergensen af landenes socialpolitiske politik og mål); 
eventuelle henstillinger om vigtige økonomiske spørgsmål, f.eks. for at afværge social 
dumpning; 
procedurer for overvågning af socialpolitikken i overgangen til ØMU; 
inddragelse af arbejdsmarkedets parter i disse procedurer; 
fælles diskussioner mellem nationale myndigheder med ansvar for økonomiske 
anliggender og socialpolitikken? 
65 
SPØRGSMÅL VEDRØRENDE DEN SOCIALE STANDARD (Del III.C.4) 
45. Hvilke sociale grundregler er der behov for i en Union af medlemsstaer, hvis fremtid 
ligger i den mest konkurrencedygtige ende af markedet, og hvis historie og gode 
resultater bygger på visse værdier, som sammentømrer dem i al deres forskelligartethed 
i et broderskab af nationer? 
46. Det anerkendes, at Unionen skal være en pålidelig partner i verdenshandelen. Men bør 
Unionen for at sikre fremskridt med hensyn til arbejdsstandarder og loyal konkurrence 
lægge stor vægt på forebyggelse af faren for social dumpning gennem: 
passende minimumbestemmelser på fællesskabsplan; 
eventuelle aftaler mellem arbejdsgivere og fagforeninger, hvis disse ønsker det; 
foregribelse og overvågning, f.eks. gennem overvågningscentre eller særlige organer; 
tilpasningsstøtteforanstaltninger finansieret af ESF; 
STYRKELSE AF DEN SOCIALE DIALOG (Del III.C.5) 
47. Den sociale dialog på fællesskabsplan har allerede vist sin værdi som platform for den 
videre udvikling. Hvorledes vil der blive prioriteret? 
48. Bør der gives højere prioritet til beskæftigelse, undervisning og uddannelse, dvs. punkter, 
hvor arbejdsmarkedets parter allerede har haft diskussioner og Kommissionen er ved at 
tage nye initiativer? De to spørgsmål hænger sammen, da anvendelsen af uddannelse for 
at løse problemerne omkring industriel tilpasning vil mindske presset på det eksterne 
arbejdsmarked og forhindre yderligere arbejdsløshed. 
49. Hvordan kan arbejdsmarkedets parter involveres i den lange række spørgsmål, der er i 
forbindelse med gennemførelsen af det indre marked og den frie bevægelighed i det indre 
marked: gensidig anerkendelse af kvalifikationsbeviser, mulighed for at overføre 
pensioner, social sikring, tværnational uddannelse? 
50. Bør arbejdsmarkedets parter styrke deres engagement på følgende områder: udstødelse, 
lige muligheder, forening af arbejds- og familieforpligtelser, ældre arbejdstageres 
problemer, integration af indvandrede arbejdstagere fra tredjelande? 
51. Hvorledes kan den sociale dialog styrkes og udvides (naturligvis forudsat at parterne er 
villige)? En række spørgsmål kan tages under overvejelse: 
nye muligheder for tværeuropæiske kollektive forhandlinger; 
udvidelse af dagsordenen på punkter, der vil påvirke erhvervslivets fremtid: 
arbejdsmiljø, demografiske tendenser, herunder ældre arbejdstageres rolle, social 
beskyttelse, lige muligheder; integration afvandrende arbejdstagere, forebyggelse og 
bekæmpelse af udstødelse, foranstaltninger til fremme af arbejdstagernes frie 
bevægelighed (gensidig anerkendelse af kvalifikationsbeviser, tværnational 
uddannelse, mulighed for at overføre pensioner osv); 
eventuelt partnerskab med andre organer i forbindelse med visse spørgsmål (f.eks. 
med NGO i forbindelse med lige muligheder og erhvervsmæssig integration af 
handicappede og med NGO og lokale myndigheder i forbindelse med udstødelse). 
ØKONOMISK OG SOCIAL SAMHØRIGHED: DEN EUROPÆISKE SOCIALFONDS 
ROLLE (Del III.C.7) 
52. Hvilke mekanismer kræves der på nationalt og fællesskabsplan for at sikre, at resultatet 
af Fællesskabets støtte til innovative programmer bliver omsat til medlemsstaternes 
generelle politik med hensyn til menneskelige ressourcer? 
66 
53. Hvorledes kan ESF bidrage til fjernelsen af institutionelle og systembetingede hindringer 
for udnyttelsen af uddannelses- og beskæftigelsesmuligheder, inkl. dem der berører de 
lige muligheder for mænd og kvinder og forståelsen af de problemer, som de, der er 
udstødt af arbejdsmarkedet, møder? 
54. Hvilke mekanismer kan bedst sikre, at der tages behørigt hensyn til foranstaltningerne til 
udvikling af menneskelige ressourcer, når der træffes afgørelser om investeringer i 
infrastruktur og et produktivt miljø? 
55. Hvilken type foranstaltninger skal gennemføres for at gøre det lettere at foregribe de 
industrielle forandringer og behovet for relevante færdigheder? 
56. Hvilke mekanismer er nødvendige til at sikre, at alle de nødvendige parter ud over de 
nationale myndigheder og Kommissionen (herunder lokale og regionale forvaltninger, de 
økonomiske parter og arbejdsmarkedets parter, NGO'er og uddannelsesinstitutioner osv.) 
tager fuldt ud del i programlægningen og den operationelle beslutningsproces, således at 
aktionerne bliver vellykkede? 
57. Bør der ydes mere ESF-støtte til finansiering af et system til udvælgelse af praktikanter, 
således at konkurrencen mellem uddannelsesudbyderne fremmes og kvaliteten belønnes? 
INTERNATIONALE ASPEKTER (Del III.C.8) 
58. Hvilke socialpolitiske områder skal prioriteres i forbindelse med Unionens eksterne 
relationer? 
59. Hvordan kan Unionen bedst opnå aftaler om internationale standarder på arbejdsmarkedet 
(f.eks. gennem ILO eller sociale bestemmelser i handelsaftaler)? 
DEMOKRATISERING AF DEN SOCIALE FORANDRINGSPROCES OG 
OPBYGNING AF FOLKETS EUROPA (Del III.C.9) 
60. Hvorledes kan de mange netværk, der samarbejder med medlemsstaterne og 
Kommissionen bidrage til at finde frem til og løse de fundamentale samfundsproblemer, 
Unionen nu står over for? 
61. Ville det være fordelagtigt at oprette et passende debatforum, hvor det europæiske 
samfunds strategiske problemer kan drøftes på en åben og demokratisk måde? 
62. Bør vi arbejde for en slags borgerretserklæring for Unionen, som vil tydeliggøre de 
eksisterende rettigheder og sigte mod at ændre den eksisterende "arbejdsmarkedsmodel" 
til en mere menneske-orienteret model på grundlag af værdier, der er fælles for 
medlemsstaterne? 
63. Hvilke type informationskampagner vil være bedst egnede til at fremme et bredt 
kendskab til og forståelse af de sociale fordele blandt alle Unionens borgere? 
64. Bør en sådan tekst kombineres med en bred sensibiliseringskampagne, som mobiliserer 
alle, der beskæftiger sig med socialpolitik på de forskellige niveauer? 
65. Hvorledes kan vi sikre, at kvinder bliver fuldt ud inddraget i opbygningen af et bedre og 
mere menneskeorienteret Europa? 
67 
BILAG 
A 
BILAG 1 
KORT GENNEMGANG AF DE EKSTERNE BIDRAG TIL GRØNBOGEN OM 
FREMTIDEN FOR DEN EUROPÆISKE SOCIALPOLITIK 
Kommissionen har hidtil modtaget over 140 bidrag til grønbogen om fremtiden for den 
europæiske socialpolitik som svar på den meddelelse, der blev offentliggjort i De Europæiske 
Fællesskabers Tidende den 28. april, og på skrivelser, som kommissionsmedlem Flynn sendte 
til de nationale regeringer, arbejdsmarkedets parter og Europa-Parlamentet. 
Bidragene kommer fra en lang række organisationer, ministerier og enkeltpersoner. Nedenfor 
følger en kort oversigt over de synspunkter, der hyppigst kom til udtryk. I nogle tilfælde har 
flere navngivne bidragsydere fremsat samme synspunkt, og de nævnes da alle. 
Forkortelser for navngivne bidragsydere: 
BPM Det belgiske pensionsministerium 
CBI Confederation of British Industry 
CÇRE Conseil des Communes et Regions d'Europe 
CO COFACE (Udvalget for Familieorganisationer i De Europæiske 
Fællesskaber) 
CPAG Child Poverty Action Group 
CREW Centre for Research on European Women 
DAM Det danske arbejdsministerium 
DPI Disabled Peoples International 
DSM Det danske socialministerium 
EAPN European Anti-Poverty Network 
EFS Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation 
EPSO European Platform of Seniors' Organizations 
EWL European Women's Lobby 
F AM Den franske arbejdsminister 
FE FEANTSA, European Federation of National Organisations Working 
With the Homeless 
FSM Den franske socialminister 
GAM Det græske arbejdsministerium 
GSM Det græske socialministerium 
IAM Den irske arbejdsminister 
IIM Det italienske indenrigsministerium 
ISR Det italienske statsråd 
LSM Det luxembourgske socialministerium 
NGO Sammenslutning af ikke-statslige organisationer 
NSM Den nederlandske socialminister 
NVM Den nederlandske velfærds-, sundheds- og kulturminister 
PAM Det portugisiske arbejdsministerium og socialsikringsudvalg for lighed og 
kvinders rettigheder 
PM Den portugisiske arbejdsminister 
RK Røde Kors - EF Liaisonkontor 
SSM Det svenske sundheds- og socialministerium 
TAM Det tyske arbejdsministerium 
TFM Det tyske familieministerium 
TSM Detfyske sundhedsministerium 
UKR Det Forenede Kongeriges regering 
UNICE Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i De 
Europæiske Fællesskaber 
USB U.S. Business E.C. Employment Project Working Group 
ØR Østrigs regering 
EN GRØNBOG 
Bidragsyderne har generelt tagetgodt imod ideen om en grønbog og været glade for at få 
lejlighed til at fremlægge deres synspunkter. EFS er dog bange for, at grønbogen er en måde 
at forhale sagen på, og kunne tænke sig at se en grøn-/hvidbog med konkrete forslag til en 
politik. 
ARBEJDSLØSHED OG BESKÆFTIGELSE 
Ikke overraskende er der bred anerkendelse af, at det lave beskæftigelsesniveau og den høje 
arbejdsløshed er de hovedproblemer, vore samfund står over for, og som belaster 
enkeltpersoner, samfundet og økonomien. 
Mange finder, at kernen i grønbogen skulle være en politik til løsning af 
arbejdsløshedsproblemet og stimulering af det økonomiske genopsving (TAM, DAM, IAM, 
NSM, SSM). Hvorledes kan vi kombinere en høj vækstrate med demokrati på arbejdspladsen, 
lav arbejdsløshed og lavinflation i et samfund, hvor den økonomiske og den sociale velfærd 
Styrker hinanden? (SSM, NSM, SSM). 
Fællesskabet kan spille en rolle i forbedringen af arbejdsmarkedernes funktion og den 
udjævning af skævheder på arbejdsmarkedet, som ofte ikke kan finde sted på nationalt plan 
(NSM). Der må findes en måde, hvorpå man kan forbedre adgangen til arbejdsmarkedet, 
navnlig for unge, langtidsledige og andre dårligt stillede grupper (SSM). Et af forslagene går 
ud på, at Kommissionen skal oprette en taskforce til at undersøge Fællesskabets rolle i 
forbedringen af arbejdsmarkedets funktion (CBI). 
Nogle fremhæver de eventuelle negative konsekvenser af ØMU. EFS udtaler, at vi bør være 
klar over, at en økonomisk og monetær union kan forværre beskæftigelsessituationen, navnlig 
hvis man holder sig strengt til konvergenskriterierne. Den østrigske regering foreslår, at vi 
holder øje med de negative følger af gennemførelsen af konvergenskriterierne. CPAG foreslår, 
at målet, en nedsættelse af arbejdsløsheden, tages med blandt konvergenskriterierne. Men 
andre, f.ekis. den nederlandske socialminister, fremhæver betydningen af at opfylde 
konvergenskriterierne. 
Man er klar over, at der tidligere har været en vis adskillelse mellem økonomisk og social 
politik. Nu anerkendes behovet for en nærmere samordning mellem den økonomiske 
politik og socialpolitikken (NSM, GAM). De bidrager begge til økonomisk vækst. 
Socialpolitik er ikke blot en måde, hvorpå der kan udbetales kompenserende ydelser, men har 
også en positiv rolle i bestræbelserne på at fremme den økonomiske udvikling og 
konkurrenceevnen (PM). Navnlig letter en aktiv arbejdsmarkedspolitik de stn/kturelle 
forandringer ved at øge mobiliteten mellem virksomheder og mellem fag (SSM) og yder derfor 
et vigtigt bidrag til den økonomiske vækst. 
I bidraget fra den svenske regering konkluderes det, at der er brug for koordinering af fiere 
forskellige former for politik: "I Sverige er der en stærk politisk tradition for at kombinere 
den økonomiske politik og arbejdsmarkedspolitikken for at de kan styrke hinanden. Men vore 
samfunds kompleksitet kræver koordinering af flere politiske områder. Den økonomiske politik 
skal sætte de almindelige rammer for job- og virksomhedsskabelse og ekspansion; 
regionalpolitikken og ligebehandlingspolitikken skal sætte rammerne for en rimelig fordeling 
af beskæftigelsen mellem regioner og mellem kvinder og mænd; og arbejdsmarkedspolitikken 
skal sætte rammerne for et fleksibelt arbejdsmarked. Social sikringen skal levere de nødvendige 
og samtidig effektive sikkerhedsnet, og uddannelsespolitikken økonomiens langsigtede 
kompetencegrundlag." 
SOCIAL UDSTØDELSE 
Ud over at beskæftige os med arbejdsløshedsproblemet må vi se på det bredere problem: 
fattigdom og social udstødelse (IAM, GSM, ISR). Nu har Fællesskabet mere end nogensinde 
behov for at udvikle en socialpolitik, der kan opretholde og forstærke den sociale samhørighed 
(FSM). Vi må forbedre kendskabet til problemerne (DSM) og gøre en kraftig indsats på 
fællesskabsplan for at bekæmpe social udstødelse (FSM, EFS, NGO, CPAG). 
Foranstaltningerne bør omfatte, en garanteret mindsteindkomst, ret til behandling og 
uddannelse, fællesskabskompetence på området "hjemløse og boliger" (FE), flere 
foranstaltninger til at forbedre den erhvervsmæssige reintegration og udveksling af erfaringer, 
navnlig med hensyn til uddannelse og undervisning (EFS, CO, ISR, RK). IIM foreslår, at der 
vedtages et EF-handlingsprogram for dårligt stillede personer. 
EAPN foreslår, at der gennem et sæt interne kommissionsregi er (jf. reglerne om hensyntagen 
til miljødimensionen i Fællesskabets politik) sker en anerkendelse af fattigdoms- og 
udstødelsesproblemerne i Fællesskabets politik på alle områder. Vi har ligeledes behov 
for på ny at undersøge, i hvilken retning Europa udvikler sig, således at ingen bliver ladt 
tilbage. Navnlig bør Fællesskabet opstille fælles mål for den fulde integration af 
handicappede og deres familier i det europæiske samfund (DSM, DPI, ØR, CO). I 
almindelighed bør vi tilskynde til en genskabelse af den sociale solidaritet, således at alle 
aktører på det sociale område arbejder sammen for et bedre samfund. Navnlig bør ikke-
statslige frivillige organisationer tilskyndes til at engagere sig, og frivillige i lokalsamfundene 
skal uddannes (RK). 
NVM mener imidlertid, at kampen mod social udstødelse er et nationalt ansvar, og at 
Fællesskabet bør indskrænke sig til at arrangere udvekslinger af oplysninger. 
På regionalt plan er der stadig store forskelle mellem levestandarderne i Fællesskabet, og 
der må på fællesskabsplan findes en måde, hvorpå man kan sikre konvergensen i henhold til 
Traktaten om Den Europæiske Union (PM, ØR). 
DEN EUROPÆISKE SOCIALFOND 
Der er bred tilfredshed med Den Europæiske Socialfonds virksomhed, selv om nogle finder, 
at mens den har kunnet påvirke situationen på nationalt plan, har den kun i begrænset omfang 
virket fremmende for en tværeuropæisk politik (EFS) 
I den anden ende af spektret siger CCRE, at de lokale og regionale forvaltninger bør være 
mere involveret i ESF-programmerne, og at Fællesskabet bør tage større hensyn til lokale 
strategier 
KONKURRENCE, SOCIAL BESKYTTELSE OG SOCIAL DUMPNING 
Der er en voksende erkendelse af, at Det Europæiske Fællesskab er blevet stadig mindre 
konkurrencedygtigt med heraf følgende tab af jobs. Den voksende betydning af 
højteknologien og globaliseringen af markederne skaber nye kilder til konkurrence. 
Nogle er bekymret for, at dette vil føre til voksende pres for at underminere de 
velerhvervede sociale rettigheder og til konkurrence på grundlag af lavere sociale 
omkostninger og mindre liberalisering af reglerne. Der er stærke fortalere for (EFS, NSM), 
at socialpolitikken ikke bør anvendes som et konkurrenceelement, idet konkurrencen i stedet 
bør baseres på kvaliteten af varer og tjenesteydelser. I denne forbindelse blev behovet for at 
udvikle socialpolitikken sideløbende med den økonomiske politik gentaget. 
Mange af bidragsyderne finder, at Fællesskabet bør undgå undermineringen af de sociale 
standarder (DSM, FAM) og blive enig om minimumstandarder for at forhindre social 
dumpning (NSM). Nogle ønsker at se et program, der positivt går ind for en forbedring af 
de sociale standarder (EFS, ØR). 
EAPN foreslår, at Kommissionens fremsætter henstillinger på dette område for at forhindre 
medlemsstaterne i at mindske den sociale beskyttelse som følge af en restriktiv budgetpolitik, 
og CO anbefaler, at der i Fællesskabets retsakter indføres en klausul om, at "forholdene ikke 
må forringes", som tager sigte på medlemsstater, hvis normer for social beskyttelse er højere 
end gennemsnittet. 
EFS og EAPN ønsker et konstitutionelt dokument eller en traktatreform, der går ud på, at 
Den Europæiske Union vil garantere, at borgerne i Europa samt de, der bor i Europa, 
bevarer deres grundlæggende rettigheder med hensyn til indkomst, arbejde, bolig osv. 
Det er gået for langsomt med at gennemføre Socialpagten. Alligevel må vi ikke under 
udviklingen af Europas socialpolitik kaste barnet ud med badevandet. Socialpagten bør 
gennemføres fuldt ud og udgøre grundlaget for den fremtidige politik. Der bør opnås enighed 
om udestående forslag om f.eks. atypiske arbejdstagere, demokrati på arbejdspladsen, unge 
arbejdstagere og afskedigelser (ØR, EFS). 
Flere bidragsydere (f.eks. EFS, NGO, EAPN) ønsker en socialklausul indføjet i 
internationale handelsaftaler, og EFS finder, at alle tolv medlemssstater bør ratificere ILO-
konventionerne om foreningsfrihed, undgåelse af tvangsarbejde og kampen mod børnearbejde. 
Andre spørger, om Europa kan opretholde sine traditioner for social beskyttelse i 
betragtning af den voksende konkurrence. De europæiske socialpolitiske modeller kan kun 
overleve, hvis de gør europæiske virksomheder mere konkurrencedygtige i stedet for at 
mindske deres konkurrenceevne. Dette er en af de store udfordringer. Vi bør undgå at yde 
tilskud til ikke-rentable virksomheder (NSM) og må huske, at en styrkelse af 
fællesskabsindustriens konkurrenceevne er afgørende for, om Europas socialpolitik får succes 
på længere sigt (UNICE). Vi må nøje undersøge de omkostninger, der truer beskæftigelsen. 
Ifølge UKR betyder dette ikke, at Fællesskabets indsats bør fokusere på en nedsættelse af de 
eksisterende standarder, men at man nøje må overveje de følger for konkurrenceevnen, som 
yderligere forpligtelser eller restriktioner vil få, og gennemgå de eksisterende foranstaltninger 
for at se, om formålet med dem er hensigtsmæssigt og, i givet fald, om man ikke kan opnå 
samme resultat på en billigere måde. 
Andre er mere ligefremme og hævder, at høje arbejdskraftomkostninger som følge af f.eks. 
omfattende udgiftskrævende goder i form af lovpligtige og personlige ferier og muligheder for 
sygefravær sætter hindringer i vejen for en virksomheds konkurrenceevne og for investeringer 
og geninvesteringer og derfor bør tages under overvejelse på ny (USB). 
Der er bred enighed om, at vi i betragtning af den øgede konkurrence bør lægge vægt på 
forskning og udvikling og industrier med stor værditilvækst og tildele undervisning og 
uddannelse (PM) samt foranstaltninger til "udvikling af arbejdsstyrken" (USB) flere 
ressourcer. Vi bør ligeledes søge at sikre, at undervisningen er tilpasset fremtidens behov 
(CBI). Det er nødvendigt med en samlet holdning til spørgsmålet om udvikling af 
menneskelige ressourcer med større og bedre undervisnings- og uddannelsesmuligheder, 
herunder praktikuddannelse (SSM). Europas rolle her må være at se på medlemsstaternes brede 
erfaringsgrundlag og uddrage nyttig viden med henblik på den fremtidige politik. 
Ud over socialbeskyttelsesomkostningerne, som skal bæres af virksomhederne, og 
omkostningernes indflydelse på konkurrenceevnen, er man bekymret over statens udgifter til 
socialsikringsordninger. Ordningerne er under pres på grund af det demografiske tryk og 
trænger til en omstrukturering (UNICE, CO), således at de kan blive økonomisk sunde, 
lønsomme og fleksible (USB). En revision af socialsikringsordningerne kan tænkes at erstatte 
arbejdsløshedsunderstøttelse med beskæftigelse ved at inkorporere uddannelse og socialhjælp 
(USB). 
Regeringerne er ikke begejstrede for tanken om fuld harmonisering af 
socialsikringsordningerne i Fællesskabet og mener, at subsidiaritetsprincippet må gælde. 
Alligevel kan EF spille en rolle ved at koordinere social sikringsordningerne, således at der 
opnås det højst mulige niveau for grænseoverskridende beskyttelse (GAM, NSM) og en 
samordning af målene. LSM finder, at man i grønbogen bør undersøge, om der er andre 
områder, der bør koordineres, og om der i Socialpagten bør indføjes en forpligtelse til at sørge 
for et effektivt socialsikringssystem. 
EUROPA I EN VERDENSSAMMENHÆNG 
I mange af bidragene understreges det, at den fremtidige socialpolitik bør formes under 
hensyntagen til Europas forhold til resten af verden. Ud over at betragte vor konkurrenceevne 
over for Japan, USA og andre nyopdukkende konkurrenter bør vi overveje virkningerne af 
udvidelsen og de forandringer, der finder sted i Østeuropa (PM). Vesteuropa har brug for 
stærke økonomier for at kunne hjælpe de østeuropæiske lande (UNICE). Der er frygt for 
konkurrencen fra østbloklandene, men man må ikke glemme, at importen fra Østeuropa for 
tiden kun tegner sig for 3% af Fællesskabets import, mens 50% af østlandenes import kommer 
fra EF. Handelshindringerne er ved at blive nedbrudt, men østlandene har brug for hjælp til 
at udvikle deres økonomier for at kunne betale deres gæld og udvikle deres eksportkapacitet. 
Kommissionens Phare-program hjælper med at modernisere eller restrukturere beskæftigelses-
og socialpolitikken i disse lande, og samarbejdet med Østeuropa bør udbygges (NSM). 
Eftersom målet er at knytte endnu tættere bånd til disse lande, eventuelt i form af EF-
medlemsskab, bør vi sikre, at socialpolitikken udvikler sig i overensstemmelse med EF-
praksis. Det er ligeledes af afgørende betydning, at der tages hensyn til den sociale dimension, 
således at reformerne ikke forkastes af befolkningerne med den begrundelse, at de sociale 
omkostninger er for høje. 
SUBSIDIARITET og SPREDNING 
Der er en udbredt følelse af, at Fællesskabet skal overholde subsidiaritetsprincippet. Der bør 
kun træffes EF-foranstaltninger på områder, hvor der er en klar fællesskabsdimension til et 
problem (NSM). 
Den europæiske socialpolitik skal indrettes med henblik på at løse konkrete sociale/politiske 
problemer, men uden at forsøge at indføre et sammenhængende system (GAM). Den bør 
ligeledes indskrænke sig til at fastlægge, hvilke resultater der skal opnås, og ikke hvorledes 
de skal opnås (UNICE). 
Fællesskabet spiller en rolle i indsatsen til fremme af arbejdstageres frie bevægelighed og 
til undgåelse af uacceptable former for konkurrence i det indre marked. Det bør fastsætte 
mindstrekrav, f.eks. vedrørende arbejdsmiljø, fremme af lige muligheder for mænd og 
kvinder, behandling af mindreårige, beskyttelse af graviditet og moderskab, ikke-
diskrimination på grundlag af køn, race, alder, religion eller nationalitet og beskæftigelse af 
handicappede (UNICE). 
Men Fællesskabet bør IKKE blande sig i kollektive overenskomster, forholdet mellem 
arbejdsmarkedets parter og procedurerne i den forbindelse, demokrati på arbejdspladsen, 
jobindhold, arbejdsaftaler, løn og arbejdstider (UNICE). 
UKR finder, at Fællesskabet til tider er gået over stregen. UKG accepterer, at Fællesskabet 
skal beskæftige sig med arbejdstagernes frie bevægelighed, mindstekrav til arbejdsmiljø og 
opnåelse af en god sundhedsbeskyttelse. Men den er af den opfattelse, at der er mange andre 
områder, hvor der ikke er hjemmel i Traktaten for fællesskabsforanstaltninger, og hvor det er 
medlemsstaterne, der må tage affære. 
En socialpolitik på fællesskabsplan bør tage hensyn til den økonomiske, sociale, kulturelle og 
geografiske spredning, der er i Fællesskabet (GAM), og bør tage højde for, at 
medlemsstaterne ikke ser ens på central lovgivning, kollektive overenstkomstforhandlinger 
eller frivillige organisationer o.lign. som hoveddrivkraften bag socialpolitikken (UKR). 
CCRE finder, at de lokale og regionale myndigheder og forvaltninger aktivt skal deltage i 
udviklingen og gennemførelsen af Fællesskabets socialpolitik. De bør inddrages i den sociale 
dialog på fællesskabsplan på samme måde som andre sociale partnere. 
Kommissionen spiller bestemt en rolle som katalysator for nye ideer (NSM), og det er 
vigtigt at analysere og dele erfaringerne i de kommende år (UKR, DAM). 
Det statistiske grundlag for handling skal forbedres. Navnlig har vi brug for nøjagtige 
statistikker og oplysninger om familiedimensionen i de forskellige social beskyttelsesområder 
(TFM, CO) og bedre statistikker om de ældre (TFM) og om det offentliges sociale udgifter 
(EAPN). 
LOVGIVNING 
Der er en følelse af, at lovgivning ikke altid er den bedste metode til gennemførelse af 
socialpolitik på europæisk plan (DAM, UKR, IAM, PM). 
UKR gør gældende, at der er behov for at vurdere tidligere tiders lovgivning, navnlig med 
henblik på dens følger for konkurrenceevnen, og for at bruge sådanne vurderinger som 
grundlag for nye politiske beslutninger. Hvor det er hensigtsmæssigt med lovgivning, bør 
denne være fleksibel og ikke for detaljeret (TAM) og fastsætte nogle hovedmål og ikke gå i 
detaljer med hensyn til midler eller standarder, der skal overholdes. 
Men andre understreger, at det er vigtigt at have en lovgivning på fællesskabsplan, og at vi 
bør udnytte den nye lovgivningsmæssige ramme til at skabe et "Socialt Europa", hvor 
rettigheder er lovbeskyttet, og social dumpning undgås (FAM, EFS, ESR, DPI, 
kvindeorganisationer). 
NSM og TAM foreslår, at man i lovforslag tager hensyn til medlemsstaternes forskellige 
økonomiske styrke, f.eks. ved at lade lovgivningen bygge på minimumstandarder. På områder, 
hvor der er store forskelle, er henstillinger at foretrække frem for bindende forordninger. 
Arbejdsgiverorganisationerne er bekymret over mangfoldigheden af kommissionsinitiativer 
vedrørende demokrati på arbejdspladsen, information og høring. Disse forslag omfatter bl.a. 
direktivet om europæiske bedriftsråd, det femte selskabsdirektiv og vedtægterne for det 
europæiske selskab. USB erklærer, at yderligere krav sammen med andre EF-direktiver 
og/eller nationale love og sædvaner vil skabe et "virvar af organisationer og systemer, inden 
for hvilke virksomhederne opererer, og som overlapper hinanden, er i konflikt med hinanden 
og betyder spild af tid og penge". CBI går endog så vidt som til at foreslå et moratorium med 
hensyn til næsten alle nye bestemmelser. 
Den nederlandske socialminister fremhæver ligeides, at man må være opmærksom på den 
interne konsekvens af EF-lovgivningen for at undgå dobbeltregler og navnlig på den 
lovgivning, der vedtages med hjemmel i artikel 118A og artikel 100A. 
Det tyske arbejdsministerium finder, at målet ikke bør være en harmonisering af 
arbejdsretten, men en generel konvergens. Der bør fastsættes minimumstandarder for 
arbejdstageres rettigheder, men de må ikke være for detaljerede. De bør omfatte: 
ligebehandling af deltidsansatte og midlertidigt ansatte, lighed mellem mænd og kvinder, 
beskyttelse i tilfælde af afskedigelse, klageret osv. 
MAASTRICHT-TRAKTATEN 
Meget få af bidragene henviser direkte til Traktaten om Den Europæiske Union, men de to 
hovedrepræsentanter for arbejdsmarkedets parter, UNICE og EFS, kommer ind på forholdet 
mellem Rom-Traktaten og Maastricht-Traktaten. 
ARBEJDSTAGERES FRIE BEVÆGELIGHED 
Der er bred enighed om, at Fællesskabet spiller en afgørende rolle, når det drejer sig om 
fremme af arbejdstageres frie bevægelighed. Det bør gøre en større indsats for at fremme 
mobilitet (DSM, IAM, NGO) og integration (ØR) og bør overveje indførelse af samme 
socialsikringsordninger og adgang til behandling for indvandrere fra tredjelande (EFS, LSM). 
ÆLDRE 
Der er kommet bidrag fra flere organisationer, som repræsenterer de ældre. I et samfund med 
en aldrende befolkning bør vi sikre, at ældres talenter udnyttes fuldt ud, og forberede folk 
bedre til det senere liv, f.eks. ved at indføre mere fleksible pensionsordninger. Vi bør ligeledes 
sikre, at ældre får tilstrækkelig social beskyttelse og integreres fuldt ud i det europæiske 
samfund (BPM, ØR, EPSO, GSM). 
En aldrende befolkning påvirker ikke alene pensionsudgifterne men ligeledes 
behandlingsudgifterne. Med en øget mobilitet og højere erhvervsfrekvens for såvel mænd 
som kvinder, lægges der en større potentiel byrde på staten. Undersøgelser har vist, at såfremt 
staten søger at undgå dette ansvar, er det en trussel mod ligheden, da det som regel er kvinder, 
der tvinges til at passe ældre slægtninge. Det vil blive meget vanskeligt at udarbejde bindende 
lovgivning på dette område. Alligevel bør Fællesskabet søge at inspirere medlemsstaterne til 
at udvikle deres politik og fremme konvergensen (SSM). 
ARBEJDSMARKEDETS PARTER OG DEN SOCIALE DIALOG 
UNICE og EFS er helt klart tilfredse med den nye rolle, der tildeles arbejdsmarkedets 
parter ved formuleringen af den europæiske socialpolitik. EFS mener, at den sociale dialog 
hidtil har udgjort en slags læretid, men nu bør udvikles og styrkes i lyset af Maastricht-
Traktaten. 
Også regeringer anerkender betydningen af at udnytte den social protokols mulighed for 
at inddrage arbejdsmarkedets parter. På nationalt plan bør arbejdsmarkedets parter have 
større indflydelse på gennemførelsen af fællesskabsinstrumenter (DAM, ØR, SSM, TAM, 
FAM). 
KVINDER 
En tiendedel af bidragene kommer fra grupper, som repræsenterer kvinder. Der er sket en stor 
forandring af kvindernes rolle i de seneste tyve år, idet flere kvinder arbejder, mange far 
færre børn, og antallet af enlige forsørgere og enlige vokser. Men der er stadig en 
koncentration af kvinder i de dårligt betalte jobs med ringe arbejdsvilkår. 
Lige muligheder er ikke et emne, der kun vedrører kvinder. Også mænd og samfundet i det 
hele taget berøres. Man må se på tilrettelæggelsen af arbejdet, undervisningen og uddannelsen. 
Fællesskabet bør øge offentlighedens kendskab til problemerne, forbedre adgangen til arbejde 
og mulighederne for genindslusning på arbejdsmarkedet, forbedre forskningen og statistikkerne 
og forbedre børnepasningsmulighederne (EWL, CREW, IAM). Der er brug for en bedre 
repræsentation af kvinder på beslutningstagningsniveauet. Som det er nu, er det hovedsagelig 
mænd, der træffer afgørelser vedrørende kvinderne, "som når alt kommer til alt udgør 
halvdelen af menneskeheden og halvdelen af vore menneskelige ressourcer" (PAM). 
Vi har behov for en politik, der gælder såvel mænd som kvinder, og som gør det lettere at 
kombinere meningsfyldt arbejde og forældreforpligtelser. Vi bør tilstræbe en fælles 
standard for børnepasnings- og forældreorlovspol i tikken for at undgå, at dette bliver en 
hindring for arbejdstagernes frie bevægelighed (SSM). 
NSM forslår, at ligebehandlingsaspekterne integreres i alle Fællesskabets lovforslag. 
FAMILIEPOLITIK 
Medlemsstaternes kompetence på det familiepolitiske område bør anerkendes, og 
Kommissionens rolle i udvekslingen af oplysninger og promoveringen af samarbejde 
trækkes frem (TFM GSM). Familiepolitik vedrører alle familier og ikke blot dem, der er i 
vanskeligheder. Der må findes en balance mellem familier med særlige behov og alle familier. 
Familiepolitik nævnes ikke i nogen af de nuværende traktater og bør medtages i 
traktatreformen i 1996. Repræsentanter for familieorganisationer bør høres på samme måde, 
som man hører arbejdsmarkedets parter (CO). 
NVM finder dog ikke, at der bør være en familiepolitik, hverken på nationalt eller på 
europæisk plan, han foretrækker, at der fokuseres på den enkelte person. 
ARBEJDSTID og ARBEJDSTILRETTELÆGGELSE 
Mange af bidragsyderne finder, at Kommissionen nøje bør se på tendenserne med hensyn til 
arbejdstid og udvikle nye ideer om arbejdstidsordninger. Individualiseringen af livsformer og 
adfærd betyder ændringer i arbejdets tilrettelæggelse (UNICE). Vi har behov for mere fleksible 
arbejdstidsordninger, ikke blot for at hjælpe arbejdsgiverne og eventuelt hjælpe med at skabe 
jobs, men også for at opnå en balance mellem familieliv og arbejdsliv (SSM, ØR, DSM, CO). 
SUNDHED 
Man finder, at dette især er et anliggende for medlemsstaterne (TSM, CO), men Fællesskabet 
spiller en vigtig rolle i forbindelse med fremskaffelsen af oplysninger og oprettelsen af 
netværk, navnlig på forebyggelsesområdet (CO). 
Den svenske regering mener, at Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne bør gå 
videre i arbejdet med arbejdsmiljøspørgsmål. Det traditionelle syn på arbejsmiljø bør udvides, 
således at man også ser på den indvirkning, arbejdsmiljøet som helhed har på savel mennesker 
som produktivitet. 
BILAG II 
FORTEGNELSE OVER LOVGIVNING (IKKE UDTØMMENDE) 
FRI BEVÆGELIGHED 
L Arbejdskraftens frie bevægelighed 
DIREKTIVER 
Rådets direktiv 6 8/3 6 O/E ØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om 
rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres 
familiemedlemmer. EFT L 257 af 19.10.1968 
Rådets direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 om samordning af de særlige 
foranstaltninger, som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som 
er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed. EFT 56 af 
04.04.1964 
Rådets direktiv 72/194/EØF af 18. maj 1972 om udvidelse af anvendelsesområdet 
for Rådets direktiv af 25. februar 1964 om samordning af de særlige foranstaltninger, 
som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i 
hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed, til også at omfatte 
arbejdstagere, som udnytter retten til at blive boende på en medlemsstats område efter 
at have haft beskæftigelse der. EFT L 121 af 26.05.1972 
Direktiv af 25. marts 1962 om fri adgang til kvalificerede stillinger inden for 
kerneenergiens område. EFT nr. 57 af 09.07.1962 
FORORDNINGER 
Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie 
bevægelighed inden for Fællesskabet. EFT L 257 af 19.10.1968 
Rådets forordning (EØF) nr. 312/76 af 9. februar 1976 om ændring af 
bestemmelserne vedrørende fagforeningsrettigheder for arbejdstagere, der er omfattet 
af forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for 
Fællesskabet. EFT L 39 af 14.02.1976 
Rådets forordning (EØF) nr. 2434/92 af 27. juli 1992 om ændring af anden del af 
forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for 
Fællesskabet. EFT L 245 af 26.08.1992 
Kommissionens forordning (EØF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres 
ret til at blive boende på en medlemsstats område efter at have haft beskæftigelse der. 
EFT L 142 af 30.06.1970 
Rådets forordning (EØF) nr. 311/76 af 9. februar 1976 om udarbejdelse af statistik 
vedrørende udenlandske arbejdstagere. EFT L 39 af 14.02.1976 
11 
HENSTILLINGER 
KotiitttUftioupiiN liriiMlllllnit lil mcdlciiinnhtlmncMMn dem»« inlr ItinlniHhiMiB'mpi'i) viikr 
over for arbejdstagere, som flytter inden loi Fællesskabe! EFT 75 af 16.08.1 *)62 
Kommissionens henstilling 65/379 af 7. juli 1965 til medlemsstaterne om bolig til 
de arbejdstagere og deres familie, som flytter inden for Fællesskabet. EFT 137 af 
27.07.1965 
ANDRE RETSAKTER 
Rådets resolution af 9. februar 1976 om et handlingsprogram til fordel for vandrende 
arbejdstagere og deres familiemedlemmer. EFT C 034 af 14.02.1976 
Erklæring om bekæmpelse af racisme og fremmedhad. EFT C 158 af 25.06.1986 
Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet 
i Rådet af 29. maj 1990 om bekæmpelse af racisme og fremmedhad 
Erklæring af 25. marts 1964 afgivet af repræsentanterne for EØF-medlemsstaternes regeringer, 
forsamlet i Rådet, vedrørende flygtningene. EFT 78 af 22.05.1964 
Kommissionens beslutning 88/384/EØF af 8. juni 1988 om en procedure for forhånds-
underretning og samråd vedrørende indvandrerpolitikken over for tredjelande. EFT L 183 af 
14.07.1988 
Rådets resolution af 16. juli 1985 om retningslinjer for Fællesskabets indvandrerpolitik. 
EFT C 186 af 26.07.1985 
II. Vandrende arbejdstageres sociale sikringsordninger 
FORORDNINGER 
Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 som ændret og ajourført ved 
Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230 af 22.08.1983, s. 6) 
og efterfølgende ændret mellem 1985 og 1992 ved 11 rådsforordninger. 
Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 som ændret og ajourført ved 
Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230 af 22.08.1983, s. 6) 
og efterfølgende ændret mellem 1985 og 1992 ved 11 rådsforordninger. 
LIGESTILLING 
DIREKTIVER 
Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd 
og kvinder. EFT L 045 af 19.02.1975 
Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1975 om gennemførelse af princippet om 
lige behandling for mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, 
erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår. EFT L 039 af 14.02.1976 
Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af 
princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring EFT 
L 006 af 10.01.1979 
12 
Rådets direktiv 86/378/EØF af 24. juli 1986 om gennemførelse af princippet om 
lige behandling af mænd og kvinder inden for erhvervstilknyttede sociale sikrings­
ordninger. EFT L 225 af 12.08.1986 
Rådets direktiv 86/613/EØF af 11. december 1986 om anvendelse af princippet om 
lige behandling af mænd og kvinder i selvstændige erhvervs, herunder i 
landbrugserhverv, samt om beskyttelse af kvinder i selvstændige erhverv i forbindelse 
med graviditet og barsel. EFT L 359/56 af 19.12.1986 
Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger 
til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere som er 
gravide, som lige har født, eller som ammer (10. særdirektiv i henhold til artikel 16, 
stk. 1 i direktiv 89/391/EØF). EFT L 348/1 af 28.11.1992. 
RESOLUTIONER 
Rådets resolution af 12. juli 1982 om fremme af lige muligheder for mænd og 
kvinder. EFT C 186 af 21.07.1982 
Rådets resolution 84/C 161/02 af 7. juni 1984 om foranstaltninger til bekæmpelse 
af kvindearbejdsløsheden. EFT C 161 af 21.06.1984 
Rådets resolution 85/C 166/01 af 3. juni 1985 om et handlingsprogram om lige 
muligheder for piger og drenge på uddannelsesområdet. EFT C 166 af 05.07.1985 
Rådets resolution 86/C 203/02 af 24. juli 1986 om fremme af lige muligheder for 
mænd og kvinder. EFT C 203 af 12.08.1986 
Rådets resolution 88/C 333/01 af 16. december 1988 om kvinders tilbagevenden til 
eller sene indtræden på arbejdsmarkedet. EFT C 333 af 28.12.1988 
Rådets resolution 90/C 157/02 af 29. maj 1990 om beskyttelse af kvinders og 
mænds værdighed på arbejdspladsen. EFT C 157 af 27.06.1990 
Rådets resolution 91/C 142/01 af 21. maj 1991 om Fællesskabets tredje 
handlingsprogram på mellemlang sigt om lige muligheder for kvinder og mænd. EFT 
C 142 af 31.05.1991 
HENSTILLINGER 
Kommissionens henstilling 87/567/EØF af 24 november 1987 om erhvervs­
uddannelse for kvinder. EFT L 342 af 04.12.1987 
Kommissionens henstilling 92/131/EØF af 27. november 1991 om beskyttelse af 
mænds og kvinders værdighed på arbejdspladsen. EFT L 49 af 24.02.1992 
Rådets henstilling 84/635/EØF af 13. december 1984 om fremme af positive 
foranstaltninger til fordel for kvinder. EFT L 331 af 19.12 1984 
Rådets henstilling 92/241/EØF af 31. marts 1992 om børnepasning. EFT L 123 af 
08.05.1992 
ARBEJDSVILKÅR 
!• Arbejdsretlige regler og arbejdsvilkår 
DIREKTIVER 
Rådets direktiv 75/129/EØF af 17. februar 1975 om tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser. EFT L 48 af 
22.02.1975, s. 29 
14 
Rådets direktiv 92/56/EØF af 24. juni 1992 om ændring af direktiv 75/129/EØF om 
tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser. 
EFT L 245 af 26.08.1992, s. 3 
Rådets direktiv 77/187/EØF af 14. februar 1977 om tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i 
forbindelse med overførsel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter. EFT 
L61 af 05.03.1977, s. 26 
Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af 
arbejdsgiverens insolvens. ÈFT L 283 af 20.10.1980, s. 23 
Rådets direktiv 91/533/EØF af 14. oktober 1992 om arbejdsgiverens pligt til at 
underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelses­
forholdet. EFT L 288 af 18.10.1991, s. 32 
HENSTILLINGER 
Rådets henstilling 75/457/EØF af 22. juli 1975 om princippet om en 40-timers 
arbejdsuge og princippet om 4 ugers årlig betalt ferie. EFT L 199 af 30.07.1975, s. 
32 
Rådeis henstilling 82/857/EØF af 10. december 1982 om principperne for 
Fællesskabets politik vedrørende pensionsalder. EFT L 357 af 18.12.1982, s. 27 
Rådets henstilling 92/443/EØF af 27. juli 1992 om fremme af lønmodtagernes andel 
i overskud og virksomhedens resultater (herunder besiddelse af kapitalandele). EFT 
L 245 af 27.08.1992, s. 53 
Kommissionens henstilling 67/125/EØF af 31. januar 1967 til medlemsstaterne om 
arbejdsbeskyttelse af unge. EFT 25 af 13.02.1967, s. 405 
RESOLUTION 
Rådets resolution af 18. december 1979 om tilpasning af arbejdstiden. EFT C 2 af 
04.01.1980, s. 1 
IL Sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen 
DIREKTIVER 
Rådets direktiv 78/61 O/EØF af 29. juni 1978 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivning om sundhedsbeskyttelse af arbejdstagere, der er udsat 
for påvirkning fra vinylchloridmonomer. EFT L 197 af 22.07.1978, s. 12 
Rådets direktiv 80/1107/EØF af 27. november 1980 om beskyttelse af arbejdstagere 
mod farerne ved at være udsat for kemiske, fysiske og biologiske agenser under 
arbejdet. EFT L 327 af 03.12.1980, s. 8. (Efterfølgende justeret eller ændret mellem 
1982 og 1991 ved 6 direktiver) 
Kommissionens direktiv 91/322/EØF af 29. maj 1991 om etablering af vejledende 
grænseværdier til gennemførelse af Rådets direktiv 80/1107/EØF om beskyttelse af 
arbejdstagere mod farerne ved at være udsat for kemiske, fysiske og biologiske 
agenser under arbejdet. EFT L 177 af 05.07.1991, s. 22 
15 
Rådets direktiv 82/130/EØF af 15. februar 1982 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivning vedrørende elektrisk materiel til anvendelse i 
eksplosionsfarlig atmosfære i grubegasholdige miner. EFT L 59 af 02.03.1982, s. 10. 
(Efterfølgende ændret) 
Rådets direktiv 86/188/EØF af 12. maj 1986 om beskyttelse af arbejdstagere mod 
risici ved at være udsat for støj under arbejdet. EFT L 137 af 24.05.1986, s. 28 
Kommissionens beslutning 88/383/EØF af 24. februar 1988 om forbedring af 
informationsniveauet vedrørende sikkerhed, hygiejne og sundhed på arbejdspladsen. 
EFTL 183 af 14.07.1988, s. 34 
Rådets direktiv 88/364/EØF af 9. juni 1988 om beskyttelse af arbejdstagere ved 
forbud mod bestemte agenser og/eller arbejdsaktiviteter (4. særdirektiv i henhold til 
artikel 8 i direktiv 80/1107/EØF) EFT L 179 af 09.07.1988, s. 44 
Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger 
til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet. EFT L 183 af 
29.06.1989, s. 1 
Rådets direktiv 89/654/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for 
sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdsstedet (første særdirektiv i henhold 
til artikel 16, stk. I, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 393 af 30.12.1989, s. 1 
Rådets direktiv 89/655/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for 
sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af arbejdsudstyr under 
arbejdet (andet særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT 
L393 af 30.12.1989, s. 13 
Rådets direktiv 89/656/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for 
sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af personlige 
værnemidler under arbejdet (tredje særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i 
direktiv 89/391/EØF) EFT L 393 af 30.12.1989, s. 18 
Rådets direktiv 90/269/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed i forbindelse med manuel håndtering af byrder, som kan medføre risiko 
for især ryg- og lændeskader hos arbejdstagerne (fjerde særdirektiv i henhold til 
artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 156 af 21.06.1990, s. 9 
Rådets direktiv 90/270/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed i forbindelse med arbejdet ved skærmterminaler (femte særdirektiv i 
henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 156 af 21.06.1990, s. 14 
Rådets direktiv 90/394/EØF af 28. juni 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod 
risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer (sjette 
særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 196 af 
26.07.1990, s. 1 
Rådets direktiv 90/679/EØF af 26. november 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne 
mod farerne ved at være udsat for biologiske agenser under arbejdet (syvende 
særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 373 af 
31.12.1990, s.l 
Rådets direktiv 92/57/EØF af 24. juni 1992 om minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed på midlertidige eller mobile byggepladser (ottende særdirektiv i henhold 
til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 245 af 26.08.1992, s. 6 
16 
Rådets direktiv 92/58/EØF af 24. juni 1992 om minimumsforskrifter for 
signalgivning i forbindelse med sikkerhed og sundhed under arbejdet (niende 
særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) EFT L 245 af 
26.08.1992, s. 23 
Rådets direktiv 92/91/EØF af 3. november 1992 om minimumsforskrifter for 
forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i den boringsrelaterede 
udvindingsindustri (ellevte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 
89/391/EØF) EFT L 348 af 28.11.1992, s. 9 
Rådets direktiv 92/104/EØF af 3. december 1992 om minimumsforskrifter 
vedrørende forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i udvindingsindustri en 
over eller underjorden (tolvte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 
89/391/EØF) EFT L 404 af 31.12.1992, s. 10 
Rådets direktiv 91/383/EØF af 25. juni 1991 om supplering til foranstaltningerne 
til forbedring af sikkerheden og sundheden på arbejdsstedet for arbejdstagere, der har 
et tidsbegrænset ansættelsesforhold eller et vikaransættelsesforhold. EFT L 206 af 
29.07.1991, s. 19 
Rådets direktiv 92/29/EØF af 31. marts 1992 om minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed med henblik på at forbedre den lægelige bistand ombord på skibe. EFT 
L 113 af 30.04.1992, s. 19 
HENSTILLINGER 
Kommissionens henstilling 66/462/EØF af 20. juli 1966 til medlemsstaterne om 
vilkårene for erstatning til ofrene for erhvervssygdomme. EFT 147 af 09.08.1966 
Kommissionens henstilling 90/326/EØF af 22. maj 1990 om vedtagelse af en 
europæisk liste over erhvervssygdomme. EFT L 160 af 26.06.1990 
DEN EUROPÆISKE SOCIALFOND 
Rådets forordning (EØF) nr. 2081/93 af 20. juli 1993 om ændring af forordning 
(EØF) nr. 2052/88 om strukturfondenes opgaver og effektivitet samt om 
samordningen af deres interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra 
Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter. 
EFT 193/5 af 31.07.1993 
Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20. juli 1993 om ændring af forordning 
(EØF) nr. 4253/88 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 
for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner 
indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og 
de øvrige eksisterende finansielle instrumenter. EFT 193/20 af 31.07.1993 
Rådets forordning (EØF) nr. 2084/93 af 20. juli 1993 om ændring af forordning 
(EØF) nr. 4255/88 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 
for så vidt angår Den Europæiske Socialfond. EFT 193/39 af 31.07.1993 
FOLKESUNDHED 
L Bestemmelser vedrørende tobak 
Rådets direktiv 89/622/EØF af 13. november 1989 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om mærkning af tobaksvarer. 
17 
EFT L 359 af 08.12.1989, s. 1. Ændret ved Rådets direktiv 92/41/EØF (EFT L 158 
af 11.06.1992, s. 30) 
Rådets direktiv 90/239/EØF af 17. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om det maksimale 
tjæreindhold i cigaretter. EFT L 137 af 30.05.1990, s. 36 
II. Kræft 
Resolution 86/723/EØF vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes 
regeringer, forsamlet i Rådet den 7. juli 1986, om et handlingsprogram for De Europæiske 
Fællesskaber til bekæmpelse af kræft. EFT C 184 af 23.07.1986, s. 19 
Afgørelse 90/23 8/Euratom/EKSF/EØF truffet af Rådet og repræsentanterne for 
medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet, af 17. maj 1990 om vedtagelse af en 
handlingsplan for 1990 til 1994 i forbindelse med programmet for "Europæisk indsats mod 
kræft". EFT L 137 af 30.05.1990, s. 31 
Kommissionens henstilling 89/601/EØF om uddannelse af sundhedspersonale i 
kræftsygdomme. 
IH. AIDS 
Resolution 86/723/EØF vedtaget af repræsentanterne for regeringerne for De Europæiske 
Fællesskabers medlemsstater, forsamlet i Rådet den 29. maj 1986, om AIDS. EFT C 184 af 
23.07.1986, s. 21 
Konklusioner 89/203/EØF vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet 
i Rådet, den 15. december 1988 om AIDS på arbejdspladsen. EFT C 28 af 03.02.1989, s. 1 
Konklusioner vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 
16. maj 1989 om forebyggelse af AIDS blandt stiknarkomaner. EFT C 185 af 22.07.1989 
Konklusioner vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 
16. maj 1989 om bevidstgørelse af sundhedspersonalet. EFT C 185 af 22.07.1989 
Konklusioner vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 
16. maj 1989 om forbedring af det almindelige system for indsamling af epidemiologiske data, 
herunder anvendelsen af den nye definition af AIDS EFT C 185 af 22.07 1989 
Konklusioner vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 
16. maj 1989 vedrørende det fremtidige arbejde med forebyggelse af og kontrol med AIDS 
på fællesskabsplan. EFT C 185 af 22.07.1989 
Resolution 90/116/EØF vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet 
i Rådet den 22. december 1989 om bekæmpelse af AIDS. EFT C 10 af 16.01.1990, s. 3 
Konklusioner vedtaget af Rådet og sundhedsministrene, forsamlet i Rådet den 17. maj 1990, 
om medicinsk og psyko-social behandling af personer, der er ramt af AIDS-epidemien 
Afgørelse 91/317/EØF truffet af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i 
Rådet, den 4. juni 1991 om en handlingsplan inden for rammerne af programmet "Europa mod 
AIDS" for 1991-1993. EFT L 175 af 04.07.1991 
Resolution vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 13. 
november 1992, om kontrol med og overvågning af smitsomme sygdomme. EFT C 326 af 
11.12.1992 
18 
IV. Narkotika 
Konklusioner vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 
13. november 1992, om anden rapport om begrænsning af narkotikaefterspørgslen t Det 
Europæiske Fællesskab. EFT C 326 af 11.12.1992 
Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet 
i Rådet, den 3. december 1990 om en fællesskabsaktion for doping-bekæmpelse, herunder også 
medicinmtsbrug, inden for sporten. EFT C 329 af 31.12.1990 
Erklæring fra Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet den 4. juni 1991 
om bekæmpelse af doping, herunder medicinmisbrug, inden for sporten. EFT C 170 af 
29.06.1991 
Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet 
i Rådet, om en adfærdskodeks med hensyn til doping inden for sporten. EFT C 44 af 
19.02.1992 
V. Ernæring og sundhed 
Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet 
i Rådet, den 3. december 1990 om en fællesskabsaktion vedrørende ernæring og sundhed. EFT 
C 329 af 31.12.1990 
Konklusioner vedtaget af Rådet øg sundhedsministrene, forsamlet i Rådet, den 3. december 
1990 om hjerte-karsygdomme i Fællesskabet. EFT C 329 af 31.12.1990 
Konklusioner vedtaget af Rådet og sundhedsministrene, forsamlet i Rådet, af 15. maj 1992 
vedrørende ernæring og sundhed. EFT C 148 af 12.06.1992 
VI. Andre vedtagelser 
Resolution vedtaget af Rådet for De Europæiske Fællesskaber og repræsentanterne for 
medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 16. juni 1986, om beskyttelse af 
dialysepatienter ved nedbringelse af aluminiumseksponeringen til et minimum EFT C 184 af 
23.07.1986 
Rådets konklusioner af 15. maj 1987 om bedre forbrugervaner ved anvendelse af 
farmaceutiske specialiteter. EFT C 178 af 07.07 1987 
Resolution vedtaget af Rådet og af sundhedsministrene, forsamlet i Rådet, den 11. november 
1991 om sundhed og miljø. EFT C 304 af 23.11.1991 
Konklusioner fra Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet, den 15. maj 
1992 vedrørende arvelige sygdomme. ËFT C 148 af 12.06.1992 
Resolution vedtaget af Rådet for De Europæiske Fællesskaber og repræsentanterne for 
medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 29. maj 1986, om De Europæiske 
Fællesskabers toksikologiske handlingsprogram med henblik på beskyttelse af befolkningens 
sundhed. EFT C 184 af 23.07.1986 
Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet 
i Rådet, den 3. december 1990 om forbedret forebyggelse og behandling af akutte forgiftninger 
hos mennesker. EFT C 329 af 31.12.1990 
Konklusioner vedtaget af Rådet og medlemsstaternes sundhedsministre, forsamlet i Rådet, den 
15. maj 1992 vedrørende toksikologi med henblik på beskyttelse af befolkningens sundhed. 
EFT C 148 af 12.06.1992 
19 
BESKÆFTIGELSE 
Rådets afgørelse 70/532/EØF af 14. december 1970 om nedsættelse af et stående udvalg for 
beskæftigelse inden for De Europæiske Fællesskaber. EFT L 273 af 17.12.1970 (efterfølgende 
ændret i 1972 og 1975). 
Rådets resolution af 12. juli 1982 om en fællesskabsaktion til bekæmpelse af arbejdsløsheden. 
EFT C 186 af 21.07.1982. 
Rådets resolution af 22. december 1986 om et handlingsprogram for øget beskæftigelse. EFT 
C 340 af 31.12.1986. 
Resolution 89/C 328/01 vedtaget af Rådet og arbejds- og socialministrene, forsamlet i Rådet 
den 30. november 1989 om oprettelse af et europæisk observationsorgan for beskæftigelse. 
EFT C 328 af 30.12.1989. 
LOKALE BESKÆFTIGELSESINITIATIVER 
Rådets resolution af 7. juni 1984 om lokale beskæftigelsesinitiativers bidrag til bekæmpelse 
af arbejdsløsheden. EFT C 161 af 21.06.1984. 
BESKÆFTIGELSE AF UNGE 
Rådets resolution af 23. januar 1984 vedrørende fremme af beskæftigelsen af unge. EFT C 29 
af 04.02.1984. 
BEKÆMPELSE AF LANGTIDSLEDIGHEDEN 
Rådets resolution af 19. december 1984 om bekæmpelse af langtidsledigheden. EFT C 2 af 
04.01.1985. 
Rådets konklusioner af 1. december 1987 om bekæmpelse af langtidsledigheden. EFT C 335 
af 1987. 
Rådets resolution af 29. maj 1990 om hjælp til langtidsledige. EFT C 157 af 1990. 
SOCIAL SIKRING. ÆLDRE OG SOCIAL UDSTØDELSE 
Rådets afgørelse 91/49/EØF af 26. november 1990 om fællesskabsaktioner til fordel for ældre. 
EFT L 28 af 02.02.1991 
Rådets afgørelse 89/457/EØF af 18. juli 1989 om iværksættelse af et EF-handlingsprogram på 
mellemlang sigt for økonomisk og social integration af de økonomisk og socialt dårligt stillede 
befolkningsgrupper. EFT L 224 af 02.08.1989 
Rådets henstilling 92/442/EØF af 27. juli 1992 om overensstemmelse mellem målene og 
politikken for social beskyttelse. EFT L 245 af 26.08.1992 
Rådets henstilling 92/44l/EØF af 24. juni 1992 om fælles kriterier i forbindelse med sikring 
af tilstrækkelige indtægter og ydelser fra social beskyttelsesordninger. EFT L 245 af 26.08.1992 
20 
R|detshensttlling85/308/EØF af 13. juni 1985 om social beskyttelse af U4andsffiviHjge EFT 
L 163 af 22. juni 1985 
Rådets henstilling 82/857/EØF af 10. december 1982 om principperne for Fællesskabets politik 
vedrørende pensionsalder. EFT 357 af 18.12.1982 
Konklusioner 89/C 277/02 vedtaget af Rådet og ministrene med ansvar for familieanliggender, 
forsamlet i Rådet, den 29. september 1989 vedrørende familiepolitik. EFTC 277 af 31 10.1989 
Resolution 89/C 277/01 vedtaget af Rådet og socialministrene, forsamlet i Rådet, den 29. 
september 1989 om kampen for at undgå sociale tabere. EFT C 277 af 31 10.1989 
HANDICAPPEDE 
Rådets henstilling 86/379/EØF af 24. juli 1986 om beskæftigelsen af handicappede i 
Fællesskabet. EFT L 225 af 12.08.1986 
Rådets afgøreise 88/231/EØF af 18. april 1988 om iværksættelse af Fællesskabets andet 
handlingsprogram til fordel for handicappede (HELIOS). EFT L 104 af 23.04.1988 
Rådets afgørelse 89/658/EØF af 18. december 1989 om videreudvikling af Handy net-systemet 
inden for rammerne af Helios-programmet EFT L 393 af 30.12.1989 
Résolution 90/C 162/02 vedtaget af Rådet og undervisningsministrene, forsamlet i Rådet, den 
31. maj 1990 vedrørende integration af handicappede børn og unge i almindelige 
uddannelsessystemer. EFT C 162 af 03 07.1990 
Rådets afgørelse 93/136/EØF af 25. februar 1993 om fastlæggelse af Fællesskabets tredje 
handlingsprogram til fordel for handicappede (Helios II 1993 - 1996). EFT L 56/30 af 
09 03.1993 
21 
BILAG III 
STATUS OVER INITIATIVER UNDER 
HANDLINGSPROGRAMMET TIL GENNEMFØRELSE AF 
FÆLLESSKABSPAGTEN FRA 1989 
(Situationen pr. 30. juli 1993) 
22 
Initiativ 
ARBEJDSMARKEDET Vedtagelse og fremskridt i 
Kommissionen Fremskridt i Fremskridt i Fremskridt i 
ØSU EP Rådet 
Rapport om beskcfligelsen i Kuropa Årlig rapport 
Observations- og 
dokumentationssystem vedrørende 
beskæftigelse 
- NC - Netværk bestående af 
betkæftigelseskoordinatorer 
• MISEP - System til gensidig 
informering om 
beskæftigelsespolitikker 
• SYSDEM • Fællesskabels 
dokumentationssystem om 
beskæftigelse 
Handlingsprogrammer til 
jobskabelse for særlige målgrupper 
. - ERGO • Fællesskabe!» 
handlingsprogram lil bekæmpelse al 
langtidsarbejdsløsheden 
• LEDA • Handlingsprogram til 
fremme af lokale 
beskæftigelsesinitiativer 
• SPEC - Program til støtte for 
jobskabelse Første mede den 6.4.90 
Periodiske rapporter 
Iværksat i oktober 1989 
Treårigt program 1989-
1991 
iværksat i 1986; tredie 
fase (1990-1993) er i 
gang 
planlagt til at være et 
treårigt program (pi 
anmodning fra Europa* 
Pari.) fra 1990 til 1992 
Overvågning og evaluering af Den Årlig rapport 
Europæiske Socialfonds aktiviteter 
Forslag Ul forordning om ændring af 93) 124 endelig udg. af Udtalelse: 
forordning (EØF) nr. 4233/88 om 7.4. 93, EFT C 121 af afgivet 
Den Europæiske Socialfond 1.3.93 26.5.93 
ændret forslag: 24.6.93 
KOM(93) 303 Udtalelse: Vedtaget 
afgivet 22.6.93 20.7.93; 
EFT L 193 
af 31.7.93. 
s. 39 
Ændring af anden del af rorordning 
1612/68 om formidling og udligning 
af tilbud og ansøgninger om 
beskæftigelse og de tilhørende 
procedurebeslutninger (SKDOC) 
(retsgrundlag: artikel 49) Vedtaget den 5.9.91, 
KOM(9l)316; EFT C 
254 af 28.9.91 
ændringsforslag: 
27.3.92. KOM(92) 115; 
EFT C »07 af 28.4.92 EFr C 40 af 
17.2.92 EFT C 94 af 
13.4.92; EFT C 
241 af 219.92 Vedtaget 
27.7.92; 
forordning 
(EØF) nr. 
2434/92; 
EFT L 245 
af 26.1.92, 
i. 1 
Kommissionens beslutning om 
anvendelse af R ft dets forordning 
(EØF) nr. 1612/68... navnlig for si 
vidt angir EURES-nettet (European 
Employment Services) Vedtaget 
22.10.93 
23 
HKSKÆITKiF.LNK OG IMfi 
Udtalelse om indførelse af en 
rimelig løn i medlemsstaterne Vedtaget af 
Kommissionen 11.12.91 ; 
SEK(91)2116 l Idtalelsc: 
afgivet 
25.2.92; EFT 
C 233 af 
31.8.92,8. 57 Udtalelse: 
afgivet 9.3.9.1 
Forslag Ul Rådets direktiver om 
kontrakter og ansættelsesforhold, 
bortset fra tidsubestemte kontrakter 
vedrørende fuldtidsarbejde (atypisk 
arbejde; 3 forslag) 
Arbejdsforhold 
(retsgrundlag: artikel 100) 
Konkurrenceforvridning 
(retsgrundlag: artikel 100a) KOM(90) 228/1 endelig Udtalelse af 
udg. af 29.6.90; EFT C 20.9.90; EFT 
224 af 8.9.90 C 332 af 
31.12.90 
Forslag KOM(90) 228/11 
endelig udg. af 29.9.90; 
EFT C 224 af 8.9.90; 
ændret forslag: 
KOM(90) 533/1 endelig 
udg.; EFT C 305 af 
5.12.90 Udtalelse: 
EFT C 332 af 
31.12.90 Udtalelse: EFT Under 
C 324 af drøftelse 
24.12.90 (heri 
afvises det rets­
grundlag, der er 
valgt af 
Komm.) 
Udtalelse: 
førstebe­
handling; EFT 
C 295 af 
26.11.90 Under 
drøftelse 
Rådets direktiv Ul supplering af 
foranstaltningerne Ul forbedring af 
sikkerheden og sundheden for 
arbejdstagere, der har tidsbestemt 
eller midlertidig ansættelse 
(retsgrundlag: artikel 118A) Forslag KOM(90) 228/11 Udtalelse: 
endelig udg. af 29.6.90; 
EFT C 224 af 8.9.90 EFT C 332 af 
31.12.90 Udtalelse: 
førstebe­
handling; EFT 
C 295 af 
26.11.90; 
andenbe­
handling: maj 
1991 Vedtaget 
25.6.91; 
direktiv 
91/383/EØ 
F; EFT L 
206 af 
29.7.91, 
s. 19 
FORBEDRING AF LEVE- OG 
ARBEJDSVILKÅR 
Forslag til Rådets direktiv om 
tilrettelæggelse af arbejdstiden (art. 
118A) Forslag: KOM(90)317 
endelig udg. af 5.12.90; 
EFT C 254 af 9.10.90; 
ændret forslag : 
KOM(91) 130 endelig 
udg. af 23.4 91; EFT C 
124 af 14.5.91 Udtalelse EFT 
C 60 af 8.3.91 Udtalelse: Fælles 
førstebe- holdning 
handling; EFT vedtaget 
C 72 af 18.3.91 30.6.93 
24 
Rådeta direktiv om arbejdsgivernes 
forpligtelse til at informere arbejds-
; tågerne om de betingelser, der er 
gældende for ansættelseskontrakter 
(art 100) Fortkig: KOM(90) 56,1 
endelig udg. al ,8.11.91, 
EFT C 24 af 31.1,91 Udtalelse: 
24Æ9I.HFT 
C r59af 
17,6,91 'Udtalelse 
K.7.91. F.FÏ C 
240 af 16.9.91 Direktiv 
9I/Srø/K*> 
F vedtaget 
afRidet 
14.10.91; 
BFTL2»8 
af 
18.10.91. s. 
32 
Rådets direktiv om ændring af 
direktiv 75/129/EØF af 17.2.75 om 
tilnærmelse af medlemsstaternes 
bvgivninger vedrørende kollektive 
afskedigelser 
Meddelelse om den sociale 
integrering af indvandrere fra lande 
uden for EF Vedtaget af Komm. 
18.9.91. KOM(91) 292; 
EFT C 310^30.1191; 
ændret forslag: 31.3.92; 
KOH^M) t27,BFTie 
117 if 8.5.92 
Vedtaget af 
Kommissionen 
(SEK(91) 1855 endelig 
«dg-) 
FRI BEVÆGELIGHED 
Revision af Rådets forordning (EØF) Afhænger af 
nr. 1251/70 af 29.6.70 om arbejdsu­
gernes ret til al blive boende på en 
medlemsstats område efter at have 
haft beskæftigelse der 
Foralag til Rådets forordning om at 
udvide anvendelsesområdet for 
Rådets forordning (EØF) nr. 
1408/71 om anvendelse af de sociale 
sikringsordninger på arbejdstagere 
og deres familiemedlemmer, der 
flytter inden for Fællesskabet, og 
Rådeta forordning (EØF) nr. 574/72 
(om regler tit gennemførelse af 
forordning (EØF) nr. 1408/71) til at 
omfatte «Ile forsikrede personer (art 
51 og 235) 
Foralag til Rådets direktiv om 
udstationering af arbejdstagere som 
led i udveksling af tjenesteydelser 
(art 57 og 66) godkendelsen af 
revisionen af første del 
af forordning (EØF) nr. 
1612/68 
Vedtaget af Komm. 
13 12=91, EFT C 46 af 
20.2.92 
KOM(91) 230 endelig 
udg.; EFT C 225 al 
30.8.91; ændret forslag 
16.6.93. KOM(93) 225 
endelig udg. Udtalelse: 
afgivet 
30.1.92, EFT 
C 79 af 
30,3i92 Udtalelse: 
afgivet 11.3.92; 
EFT C 94 af 
13.4.92 Direktiv 
92/56ÆØF 
vedlaget af 
Rådet 
24.6,92; 
EFT >L 245 
•f 26:8.92, 
*. 3 
18.2.92. «FT 
C 9* af 
21.4.92 UdUklse: 
afgivet 13.3.92 Under 
drøftelse 
18.12 91, EFT 
€49 af 
24.2.92 bog: EFT C 
15© af 15.6.92 linder 
drøftelse 
25 
Forslag til et EF-instrument 
vedrørende indførelse af en 
arbejdskraftklausul i offentlige 
kontrakter Dette instrument er 
omhandlet i det 
ovennævnte forslag 
Meddelelse om supplerende 
socialsikringsordninger Meddelelse; SEK(91) 
1332 endelig udg. af 
22.7.91 26.5.92,, EFT 
C 223 af 
31.8.92 Udtalelse: 
afgivet 13.3.92 
Meddelelse om arbejds- og 
levevilkår for Fællesskabets borgere 
bosiddende i grænseområder og 
specielt for grænsearbejdere Meddelelse KOM(90) 
561 endelig udg. 
SOCIAL BESKYTTELSE 
Rådets henstilling om social 
beskyttelse: overensstemmelse 
mellem målene Forslag: KOM(91) 228 
endelig udg. af 26.6.91, 
EFT C 194 af 25.7.91 27.11.91; EFT 
C 40 af 
17.2.92 Udtalelse 
afgivet 14.2.92; 
EFT C 67 af 
16.3.92 Vedtaget 
henstilling 
92/442/EØ 
F af 
27.7.92; 
EFT L 245 
af 26.8.92, 
s 49 
Henstilling om fælles kriterier i 
forbindelse med sikring af 
tilstrækkelige ressourcer og ydelser i 
de sociale sikringsordninger Forslag: KOM(91) 161 
endelig udg. af 13.5.91; 
EFT C 163 af 22.6.91 
ændret forslag: 4.6.92; 
KOM(92) 240 30.10.91; HIT 
C 14 af 
20.1.92 14.5.92;, EFT C 
150 af 15.6.92 Vedtaget 
henstilling 
92/441/EØ 
F af 
24.6.92; 
EFT L 245 
af 26.8.92, 
s. 46 
FORENINGSFRIHED OG 
KOLLEKTIVE 
OVERENSKOMSTER 
Meddelelse om 
arbejdsmarkedsparternes rolle 
forbindelse med de kollektive 
overenskomster Meddelelsen er endnu 
ikke tidsfastsat 
INFORMERING OG HØRING 
AF SAMT MEDINDFLYDELSE 
FOR ARBEJDSTAGERNE 
26 
Forslag Ul Rådets direktiv om 
oprettelse af et europæisk 
samarbejdsudvalg i virksomheder 
eller koncerner, som omfatter 
bedrifter eller virksomheder i flere 
medlemsstater, med henblik på at 
informere og høre arbejdstagerne Forslag: KOM(90) 58) 
endelig udg. af 25.1.91; 
EFT C 39 af 15.2.91; 
ændret forsjag: 
KOM(91) 345 endelig 
udg.; EFT C 336 af 
31.12.91 Udtalelse: 
HFI C 120 af 
6 5.91 Udtajelse Under 
afgivet 10.7.91; drøftelse 
EFT V 240 af 
16.9.91 
Rådets benstilling om fremme af 
lønmodtagernes andel i overskud og 
virksomheders resultater (herunder 
besiddelse af kapitalandele) Vedtaget af 
Kommissionen 10.7.91; 
KOM(91) 259 endelig 
udg. af 3.9.91; EFT C 
245 af 20.9.91 Udtalelse: 
2X2.92; EFT 
C98*f 
21.4.92 9.4.92; EFT C 
125 af IS.5.92 Henst-
'Miog 
92/443/EØ 
F vedtaget 
27-7.92; 
EFT L 245 
af 26.8.92. 
s, 53 
UGEBEHANLINO AF MÆND (KJ 
KVINDER 
Rådets direktiv om foranstaltninger. Forslag: KOM(90) 406 Udtalelse: 
der skal tilskynde til forbedring af 
sikkerheden og sundheden for 
kvindelige arbejdstagere under 
graviditet og efter barsel samt for 
ammende kvinder endelig udg. af 
17.10.90; EFT C 281 af 
9.11.90; ændret forslag: 
KOM(90) 692 endelig 
udg.; EFT C 25 af 
1.2.91 EFT C 41 af 
18.2.91 Udtalelse: 
førstebe­
handling; EFT 
C 19 af 28.1.91 Direktiv 
92/85/EØF 
vedtageU9. 
10.92; EFT 
L 348 af 
28.11.92, s. 
I 
Det tredie fællesskabs-program til 
fremme af lige muligheder for mænd 
og kvmder (1991-1995) KOM(90)449endelig 
udg. af 6.11.90 resolution 
af2L5.91; 
EFTÇ 142 
af 31.5.91, 
s. 1 
Rådets henstilling om børnepasning Forslag: KOM(91) 233 
endelig udg. af 28.8.91; 
EFT C 242 af 17.9.91 27,11.91. EFT 
C 40 af 
17.2,92 Udlalebe: 
afgivet 
22.11.91. HFI' 
C 326 al 
16.1X91 Henstilling 
92/241/EØ 
F af 
31,3,92; 
EFT L 123 
af85.92, 
s. 16 
Henstilling om god praksis for 
beskyttelse i forbindelse med 
beskyttelse ved graviditet og 
moderskal) Er endnu ikke tidsfastsat 
ERHVERVSUDDANNELSE 
2% 
Forslag til EF-instrument til fremme 
af adgangen til erhvervsuddannelse Kommissionens forslag: 
KOM(92) 486 endelig 
udg.; EFT C 23 af 
7.1.93 Henstilling 
vedtaget af 
Rådet 
30.6.93 
Ajourføring af Rådets forslag til 
afgørelse fra 1963 om de generelle 
principper for gennemførelsen af en 
fælles erhvervsuddannelsespolitik Endnu ikke tidsfastsat 
Meddelelse om rationalisering og 
koordinering af 
erhvervsuddannelsesprogrammer på 
EF-niveau Vedtaget af Komm. 
21.8.90; KOM(90) 334 
endelig udg. 
Rådets afgørelse om ændring af 
afgørelse om et handlingsprogram 
for erhvervsuddannelse af unge og 
forberedelse af unge til arbejds- og 
voksenlivet (Petra) KOM(90) 467 af 28.2.91 ; EFT 17.5.91 ; EFT C 
15.10.90; EFT C 332 af C 102 af 158 af 17.6.91 
21.12.90 18.4.91 Rådets 
afgørelse91 
/387/EØF 
vedtaget 
22.7.91; 
EFTL214 
af 2.8 91, 
s. 69 
BESKYTTELSE AF 
SIKKERHEDEN OG 
SUNDHEDEN PÀ 
ARBEJDSPLADSEN 
Forslag til Rådets direktiv om 
minimumsforskrifter for sundhed og 
sikkerhed med henblik på at 
forbedre den lægelige bistand om 
bord på siifartøjer 
Rådets direktiv om 
minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed på midlertidige eller 
mobile byggepladser (art. 118A) Forslag: KOM(90) 272 
endelig udg.; EFT C 
183 af 24.7.90; ændret 
forslag: KOM(91)65 
endelig udg.; EFT C 74 
af 20.3.91; genbehandlet 
forslag KOM(91) 552 
endelig udg. 
Forslag: KOM(90) 275 
endelig udg.; SYN 279; 
EFT C 213 af 28.8.90; 
ændret forslag: 
KOM(91) 117 endelig 
udg.; afgørelse: 9.4.91; 
EFT C 112 af 27.4.91 Udtalelse: 
EFT C 332 af 
21.12.90 
EFT C 120 af 
6.5.91 Udtalelse: 
førstebe­
handling EFT C 
48 af 25.2.91; 
andenbe­
handling: 
udtalelse 
afgivet under 
plenarmøde 
november 1991 Vedtaget 
direktiv 
92/29/EØF; 
EFTL 113 
af 30.4.92, 
s. 19 
Vedtaget 
direktiv 
92/57/EØF; 
EFT L 245 
af 26.8.92, 
s. 6 
28 
Direktiv om minimumsforskrifter for 
forbedring af arbejdstagernes sikker­
hed og sundhed i den 
bonngsrelaterede 
udvindingsindustri(art 118A) 
Rådets dkektiv om 
minimumsforskrifter for forbedring 
af arbejdstagernes sikkerhed og 
sundhed i udvindingsindustrien over 
eller underjorden (art 118A) Forslag: KOM(90) 663 
endelig udg.; afgørelse: 
19.12.90; EFT C 32 af 
7.2.91; ændret forslag: 
KOM(91) 493 endelig 
udg. af 20.12.91 
Vedtaget af Komm. i 
februar 1992; KOM(92) 
14 endelig udg. af 
17.2.92; EFT C 58 af 
5.3.92 Udtalelse: 
HrT C 191 af 
22.7.91 Udtalelse: 
førxlel>e-
handling EF*!" C 
46af2Q.2.92: 
29.4.92; EFT 
C 169 af 
6.7.92 Førstebe­
handling: Rådels 
direktiv 
92/91/EØF 
af 3.11.92; 
EFT L 348 
af 
28.11.92. s. 
9 
Rådets 
direktiv 
91/104/EØ 
F af 
3,12.92 
EFT L 404 
af' ' 
31.12.92. s. 
10 
Forslag til Rådets direktiv om 
minimumsforskrifter for sikkerhed 
og summed for fiskefartøjer (art 
118A) Forslag: KOM(91)466 
endelig udg., vedtaget af 
Komm. 27.11.91; EFT 
C 337 af 31.12.91; 
ændret forslag; 
KOM(92) 409 endelig 
udg.; EFT C 311 af 
27.11.92 29.492; HIT 
C 169 af 
6.7.92 Førstebe-
handiing:8.7.92; 
EFT C$41 af Fælles 
udtalelse 
afgivet 
30:6.93 
Kommissionens henstilling om 
vedtagelse af en europæisk liste over 
erhvervssygdomme Kommissionens 
henstilling 90/326/EØF 
af 22.5.90; EFT L 160 
af 26.6.90, s 39 
Rådets direktiv om 
minimumsforskrifter for skiltning og 
signalgivning i forbindelse med 
sikkerhed og sundhed på 
arbejdspladsen (art 118A) Forslag: KOM(90) 664 
endelig udg.; afgørelse: 
19.12.90; EFT C 53 af 
28.2.91 Vedtaget 
direktiv 
92/58/EØF 
af 24.6.92, 
EFT L 245 
af 26.8.92, 
s!»'1' 
Forslag til Rådets direktiv om 
minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed i forbindelse med 
arbejdstagernes udsættelse for risici 
på grund af fysiske agenser (art 
118A) Kommissionens forslag; t 'dtalelse: 
KOM(92) 560 endelig afgivet 
udg. af 8.5.93; EFT C 30.6.93 
77 af 18.3.93 
Forslag til Rådets direktiv om 
beskyttelse af arbejdstagernes 
sikkerhed og sundhed under arbejdet 
: mod risici i forbindelse med 
kemiske agenser Kommissionens forslag; 
(KOM(93) 155 endelig 
udg. af 14.5.93; EFT C 
165 af 16.6.93 Under 
drøftelse 
29 
Forslag til Rådets direktiv om 
ændring af direktiv 83/477/EØF om 
beskyttelse af arbejdstagere mod 
farerne ved under arbejdet at være 
udsat for asbest (art 118 A) Forslag: KOM(90) 184 
endelig udg. af 12.6.90; 
ændret forslag: 
KOM(90) 539 endelig 
udg. af 6.11.90 EFT C 331 af 
31.12.92 EFT C 284 af 
12.11.90 Vedtagelse 
den 
25.6.91. 
EFT L 206 
af 29.7.91, 
s. 16; 
91/382/EØ 
F 
Forslag til Rådets direktiv om 
minimumsforskrifter for sikkerhed 
og sundhed i transportsektoren 
(U8A) Kommissionens forslag Udtalelse 
KOM(92) 234 endelig afgivet 
udg. af 17.11.92, EFT C 28.4.93 
25 af 28.1.93 
Forslag Ul Rådets forordning (EØF) 
om oprettelse af et europæisk 
agentur for sikkerhed og sundhed på 
arbejdspladsen (art 235) KOM(90) 564 endelig 
udg.; EFT C 271 af 
16.10.91 29.4.92; EFT 
C 169 af 
6.7.92 Under 
drøftelse 
BESKYTTELSE AF BØRN OG 
UNGE 
Forslag til Rådets direktiv om 
tilnærmelse af medlemsstaternes 
lovgivninger om beskyttelse af unge 
på arbejdspladsen (art 118A) Vedtaget af Komm. 
15.3.91; KOM(91) 543; 
EFT C 84 af 4.4.92. 
ændret forslag KOM(93) 
35 endelig udg. af 
5.2.93; EFT C 77 af 
18.3.93 24.9.92; EFT Førstebe-
C313af 
30.11.92 handling: 17.12. 
92; EFT C 21 
af 25.1.93 Under 
drøftelse 
ÆLDRE 
Meddelelse om og forslag til Rådets Kommissionens 
afgørelse vedrørende ældre meddelelse og forslag til 
afgørelse: forslag: 
KOM(90) 80/1 endelig 
udgave af 24.4.90 EFT C 225 af EFT C 285 af 
10.9.90 12.11.90 Vedtaget af 
Rådet 
26.11.90; 
91/49/EØF; 
EFT L 28 
af 2.2.91 
Forslag til Rådets 
afgørelse om 
tilrettelæggelse af det 
europæiske år (1993) for 
ældre og for solidaritet 
mellem generationerne; 
KOM(91) 508; EFT C 
29 af 1.2.92 EFT C 169 af 
6.7.92 EFT C 176 af 
13.7.92 Afgørelse9 
2/440/EØF 
al' 24.6.92; 
EFT L 245 
af 26.8.92 
HANDICAPPEDE 
30 
Rådets afgørelse om etablering af 
Farilesskahets tredie 
handlrngsprogram Ul fordel for 
handicappede (HELIOS II, perioden 
1993-96) Vedtaget af Komm. 29.1.92, KFT 
2.9.91; KOM(9l) 350 C 79 af 
endelig udg. af 30.3.92 
23.10.91; æridret forslag 
vedtaget 16.11.92; 
KOM(92)482;EFTC 
25 af 28.1.93 Udtalelse: 
afgivet 
30.10.92, EFT 
C 305 af 
23.11.92 Rådets 
afgørefse93 
/I367È0F 
àf 25.2.93; 
EFT L 36 
af 9.3.93, 
s. 30 
Forslag til Rådets direktiv om 
indførelse af foranstaltninger til 
forbedring af mobilitet og sikker 
transport for bevægelseshæmmede 
(art 118A) Forslag KOM(90) 588 
endelig udg. af 28.2.9); 
EFT C 68 at 16.3.91; 
ssndfet forslag: 
19.12.91; KOM(91) 539 
endelig udg; EFT C 15 
åfii.i.9i I Idtalelse: 
KIT C 191 af 
227.91 I Idtatelsc ved 
ftîrstcbe-
handlingen :20.1 
1.91; EFT C 
.126 af 16.12.91 Under 
drøftelse 
31 
BILAG IV 
ARBEJDSMARKEDSDIALOGEN 1 EF 
FÆLLES UDTALELSE OM FAGLIGE KVALIFIKATIONER OG ATTESTERING 
(13. oktober 1992) 
FÆLLES UDTALELSE OM DEN FREMTIDIGE ARBEJDSMARKEDSDIALOG (3. 
juli 1992) 
EN NY KOOPERATIV VÆKSTSTRATEGI TIL FREMME AF BESKÆFTIGELSEN 
(3. juli 1992) 
FÆLLES UDTALELSE OM, HVORDAN MAN LETTER DEN BREDEST MULIGE 
ADGANG TIL ERHVERVSUDDANNELSE (20. december 1991) 
AFTALE AF 31. OKTOBER 1991 
FÆLLES UDTALELSE OM DE UNGES OVERGANG FRA SKOLE TIL VOKSEN-
OG ARBEJDSLIVET (5. april 1991) 
FÆLLES UDTALELSE OM NY TEKNOLOGI, ARBEJDETS 
TILRETTELÆGGELSE OG ARBEJDSMARKEDETS TILPASNINGSEVNE (10. 
januar 1991) 
FÆLLES UDTALELSE OM UNDERVISNING OG UDDANNELSE (19. juni 1990) 
FÆLLES UDTALELSE OM OPRETTELSE AF EN EUROPÆISK SFÆRE FOR 
FAGLIG OG GEOGRAFISK MOBILITET OG OM FORBEDRING AF DET 
EUROPÆISKE ARBEJDSMARKEDS FUNKTION (13 februar 1990) 
FÆLLES UDTALELSE OM DEN ØKONOMISKE ÅRSRAPPORT FOR 1987-1988 
(26. november 1987) 
FÆLLES UDTALELSE OM UDDANNELSE OG MOTIVATION SAMT OM 
INFORMATION OG HØRING (6. marts 1987) 
FÆLLES UDTALELSE OM DEN KOOPERATIVE VÆKSTSTRATEGI TIL 
FREMME AF BESKÆFTIGELSEN (6. november 1986) 
32 
BILAG V 
PROGRAMMER, NETVÆRK OG OBSERVATIONSORGANER 
Menneskelige ressourcer, uddannelse og ungdomsanliggender 
COMETT 
Program for samarbejde mellem universiteter og virksomheder om uddannelse på 
teknologiområdet. 
COMETT, der blev iværksat i 1986, var tænkt som en undervisnings- og uddannelses­
mæssig modvægt til ESPRIT F+U-programmet og har til formål at skabe større synergi 
mellem universiteter og virksomheder for at forbedre kvaliteten af uddannelse med 
henblik på tilpasning til den teknologiske udvikling. EFTA-landene, har siden 1990 haft 
mulighed for at deltage i COMETT. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 206,6 
ERASMUS 
Fællesskabets handlingsprogram til fremme af de studerendes mobilitet 
ERAMUS-programmet, der blev oprettet i 1987, har til formål at fremme samarbejdet 
mellem universiteter med henblik på at skabe større gensidig anerkendelse af 
kvalifikationer og på at fremme en meget større mobilitet blandt studerende og personale 
mellem institutioner i Fællesskabet. Kommissionen har fastsat 10% som mål for 
mobiliteten blandt studerende inden for Fællesskabet. EFTA-landene, har siden 1992 haft 
mulighed for at deltage i ERAMUS. 
Budget frem tit 1992 (mio ECU): 307,5 
EUROTECNET 
EF-nettet af demonstrationsprojekter inden for ny teknologi og erhvervsmæssig 
uddannelse. 
EUROTECNET tager udgangspunkt i Rådets resolution fra 1983 om erhvervspolitikken 
i Det Europæiske Fællesskab i 1980erne og blev efter en treårig forsøgsfase formaliseret 
fra 1990 som et program vedrørende den teknologiske udviklings indvirkning på 
kvalifikationssystemerne og uddannelsesmetodologierne 
Budget frem tit 1992 (mio ECU): 7,0 
PETRA 
Handlingsprogram for erhvervsuddannelse af unge og forberedelse af unge tit arbejds- og 
voksenlivet. 
Dette program, der startede i 1988, er en direkte videreførelse af et tidligere 
handlingsprogram om unges overgang fra skole til arbejds- og voksenlivet og har navnlig 
til formål at behandle problemer, der opstår som følge af høj ledighed, ved at fastsætte 
nye standarder for grundlæggende erhvervsuddannelse i Fællesskabet. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 79,7 
Ungdom for Europa 
Handlingsprogram til fremme af ungdomsudveksling i Fællesskabet 
Ungdom for Europa blev formaliseret i 1988 med det formål at fokusere på 
en række initiativer, der skulle sætte skub i udvekslinger af unge uden for skolemiljøet, 
og programmet er baseret på Adonino-rapporten om borgernes Europa, som Rådet vedtog 
i 1985. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 32,2 
33 
IRIS 
Europæisk netværk af erhvervsuddannelsesprojekter for kvinder 
IRIS, der blev iværksat i 1988, er baseret på Rådets henstilling fra 1987 om kvinders 
adgang til erhvervsuddannelse, og der er blevet oprettet et europæisk netværk til støtte for 
innovation inden for erhvervsuddannelse med henblik på at gøre kvinders deltagelse mere 
effektiv. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 0,75 
LINGUA 
Program til styrkelse af uddannelsen i fremmedsprog i Det Europæiske Fællesskab 
LINGUA blev lanceret i 1990 og fokuserer på den stigende bekymring over mange 
fællesskabsaktioners akilleshæl, nemlig behovet for at flere borgere er i stand til at 
kommunikere på mindst to sprog ud over deres modersmål. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 68,8 
TEMPUS 
Program for et europæisk samarbejde inden for de videregående uddannelser 
Denne ordning, der også blev lanceret i 1990, har til formål at støtte omstruktureringen 
af de højere uddannelsessystemer i central- og østeuropæiske lande. Den er en 
integrerende del af PHARE-programmet, som Fællesskabet har oprettet med henblik på 
at yde bistand til økonomisk og social omstrukturering i de central- og østeuropæiske 
lande. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 194 
FORCE 
Handlingsprogram til udvikling af efter- og videreuddannelse i Det Europæiske Fællesskab 
FORCE blev lanceret i 1991 og fokuserer på udvikling af erhvervsuddannelsespolitikken 
samt innovation i forbindelse med og udveksling af erfaringer vedrørende efter- og 
videreuddannelse. 
Budget frem til 1992 (mio ECU): 31,3 
EURYDICE 
Informationsnet for uddannelse inden for Det Europæiske Fællesskab 
EURYDICE, der blev oprettet i 1976 og har været operationelt siden 1980, indebærer 
udveksling af information om uddannelsessystemer og -politikker i Fællesskabet og støtter 
Fællesskabets samarbejde på uddannelsesområdet. Med et europæisk kontor i Bruxelles 
og nationale kontorer i de enkelte medlemsstater gennemfører nettet undersøgelser og 
komparative analyser og udbreder information i hele Fællesskabet. 
Der er fremsat forslag om, at alle eksisterende Taks Force-programmer i perioden 1995-
î998 skal rationaliseres under to hovedområder: aktioner vedrørende universiteter/højere 
uddannelsesinstitutioner og skoler samt aktioner vedrørende uddannelse og kvalifikationer. 
Arbejdsmarkedsrelationer og dialogen mellem arbejdsmarkedets parter 
Europæisk observationsorgan for arbejdsmarkedsrelationer 
Observationsorganet identificerer og registrerer de vigtigste instanser, der indgår i 
kollektive forhandlinger og kollektive overenskomster i medlemsstaterne. Denne 
34 
information bearbejdes, analyseres og offentliggøres fra den central database i Bruxelles 
og giver anledning til regelmæssige, generelle og specialiserede datablade og statistikker 
om arbejdsmarkedsrelationer. 
Pegkftftigelse og Arbejdsmarked 
OBSERVATIONSORGANET FOR BESKÆFTIGELSE 
omfatter fire netværk af korrespondenter og deres publikationer: 
MISEP -System til gensidig information om beskæftigelsespolitikker 
MISEP, der blev oprettet i 1982 og består af regenngseksperter, har til formål at 
indsamle, sammenfatte, oversætte og udbrede tilgængelig information om beskæftigelses­
politikker i medlemsstaterne og udgør således en hjælp for de nationale ministerier med 
ansvar for beskæftigelsesforanstaltninger i deres daglige beslutningsproces. MISEP 
offentliggør bulletin om Policies fra observationsorganet vedrørende 
beskæftigelse. 
SYSDEM - Fællesskabets dokumentationssystem om beskæftigelse 
SYSDEM, der blev oprettet i 1990, har til formål at indsamle, analysere, sammenfatte og 
udbrede tilgængelig information i medlemsstaterne om undersøgelser, rapporter, 
dokumenter osv. om beskæftigetsestendenser. SYSDEM omfatter et net af uafhængige 
nationale eksperter, en analyseenhed og et informationskontor, og offentliggør serien om 
Trends, fra observationsorganet. 
NEC - Net af beskæftigetseskoordinatorer 
NEC, der er sammensat af tjenestemænd fra medlemsstaternes administrationer vedrørende 
beskæftigelse, blev oprettet i 1989 med henblik på at fremme drøftelser og dialog på 
fællesskabsplan og på nationalt plan om visse beskæftigelsesrelaterede spørgsmål, som 
Kommissionen udvælger i samarbejde med medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter 
(i 1991 var emnet beskæftigelse i tekstil sektoren). Resultaterne af disse undersøgelser 
offentliggøres hvert år i Research. 
Central- og Østeuropa 
Bulletinen om Central- og Østeuropa er et nyt skud på stammen af 
publikationer fra observationsorganet vedrørende beskæftigelse, og indeholder 
regelmæssige undersøgelser af beskæftigelsen i lande i Central- og Østeuropa. Det har til 
formål at præsentere en ajourført information om arbejdsmarkedet og de sociale forhold 
og indeholder de seneste statistiske arbejdsmarkedsindikatorer og analytiske artikler om 
beskæftigelsesudviklingen i de seks lande, man løbende beskæftiger sig med, nemlig 
Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Ungarn, Polen og Rumænien. 
ERGO 
Fællesskabshandlingsprogram for langtidsledige 
ERGO har til formål at tilrettelægge en dialog, samarbejde og udveksling af information 
mellem parter på lokalt, regionalt og nationalt plan samt på fællesskabsplan for at finde 
frem til effektive foranstaltninger til bekæmpelse af langtidsledighed og udstødelse fra 
arbejdsmarkedet generelt. Der findes to administrative organer, hvoraf det ene er ansvarlig 
for aktioner, som f.eks. delvis finansiering af innovative pilotprojekter, mens det andet 
organ er ansvarlig for vurdering. Fase II (1993-1996) har et årligt budget på I mio ECU. 
35 
SPEC 
Support Programme for Employment Creation 
SPEC har til formål at yde teknisk og finansiel støtte til innovative, 
beskæftigelsesfremmende projekter på regionalt eller lokalt plan med henblik på at 
imødegå strukturelle ændringer på arbejdsmarkedet, navnlig i forbindelse med 
gennemførelsen af det indre marked. Regioner, der står over for beskæftigelsesproblemer, 
og som prioriteres under strukturfondenes mål nr. 1, 2 og 5b, samt grænseregioner, hvor 
projekterne indebærer grænseoverskridende samarbejde, prioriteres. Der ydes støtte for en 
treårig periode. Programmets budget for 1993 er på 1,2 mio ECU. 
LEDA 
Handlingsprogram for lokal beskæftigelsesudvikling 
Dette handlings-forskningsprogram, der nu er i sin tredje fase (1993-96), blev iværksat 
i 1986 med det formål at finde frem til succesrige strategier for bekæmpelse af 
arbejdsløshed gennem udnyttelse af det lokale udviklingspotentiale, at udbrede denne 
information i hele Fællesskabet og at tilbyde støtte i form af rådgivning og teknisk 
bistand. Både Kommissionens eksperter og lokalt aktive deltagere bidrager til udviklingen 
af programmet. LEDAs årlige budget er på 2 mio ECU. 
Integrering og genintegrering af tidligere straffede 
I 1993 blev der afsat 1,5 mio ECU til støtte til udviklingsarbejde vedrørende integrering 
og genintegrering af tidligere straffede på arbejdsmarkedet. Forskning i samt udvikling 
og evaluering af politikker og praksis i medlemsstaterne har til formål at forbedre de 
nuværende fremgangsmåder, at medvirke til en bedre forståelse af problemet og til at gøre 
opmærksom på spørgsmålet. Statslige og ikke-statslige organisationer, der udfører dette 
arbejde, vil modtage støtte og finansiering 
EURES 
Europæiske beskæfti gel sestj en ester 
Retsgrundlaget for EURES-projektet findes i forordning (EØF) nr. 1612/68 og 
underbygges af artikel 48 og 49 i Rom-Traktaten. Ovennævnte forordning er ændret ved 
forordning (EØF) nr. 2434/92 fra juli 1992. 
EURES-projektet (EURopean Employment Services) er et nært samarbejde mellem 
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (generaldirektorat V - Beskæftigelse) og 
de offentlige beskæftigelsesmyndigheder i medlemsstaterne. Projektet har til formål at yde 
detaljeret information om ledige stillinger, jobansøgninger og generel information om 
leve- og arbejdsvilkår samt om arbejdsmarkedet. Et andet formål er at bistå 
enkeltpersoner, der søger arbejde i en anden medlemsstat og arbejdsgivere, der forsøger 
at ansætte personer fra andre medlemsstater. 
For at lette adgangen til en sådan information findes der allerede et net bestående af 100 
"Eurorådgivere" i Fællesskabet, og yderligere 120 vil blive uddannet i 1993. I september 
1993 vil Eurorådgiverne være forbundet gennem et elektronisk postsystem, og de vil 
ligeledes have adgang til informationsdatabaser. Udveksling af oplysninger om ledige 
stillinger via computer vil blive muligt i april 1994. 
Omstillingen inden for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab samt sociale aspekter 
af jern- og stålpolitikken 
Artikel 56 i EKSF-Traktaten danner retsgrundlaget for tildeling af EKSF-omstillingsstøtte, 
og heri er fastsat retningslinjerne for indgreb, nemlig ydelser, som gør det muligt for 
arbejdskraften at afvente genansættelse og tilskud til arbejdstagere for omkostninger i 
forbindelse med nyansættelse samt finansiering af omskoling. Støtten finansieres gennem 
et bidrag fra de to industrier i form af en årlig afgift på produktionen og er betinget af, 
36 
at medlemsstaten betaler et særligt bidrag. EKSF-omstillingsstøtte tildeles i tre former, 
nemlig traditionel støtte, støtte i henhold til den sociale del og støtte i henhold til 
RECHAR-programmet. 
Traditionel støtte 
tildeles arbejdstagere i både kul- og stål sektoren og beregnes udelukkende i henhold til 
en bilateral aftale. De fem traditionelle, sociale ledsageforanstaltninger, som finansieres 
ved hjælp af EKSF-omstillingsstøtte er: førtidspension, arbejdsløshed, intern overflytning, 
ekstern genansættelse og erhvervsuddannelse. Budgettet for den traditionelle støtte for 
1992 beløb sig til 170 mio ECU. 
Den sociale del 
indeholder supplerende bestemmelser for støtte til arbejdstagere ansat i stålindustrien. 
Budgettet for 1992 var på 53 mio ECU. Fra 1993-95 vil støtte fra den sociale del blive 
ydet til foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløshed samt til foranstaltningerne 
vedrørende førtidspension og genansættelse i det tidligere program. Der er fremsat forslag 
om gennemsnitlige lofter for bistand på henholdsvis 5000 ECU til førtidspensionering, 
4000 ECU til genansættelsesforanstaltninger og 2000 ECU til arbejdsløsheds-
foranstaltninger. 
RECHAR 
omfatter finansiering fra strukturfondene og andre finansielle instrumenter (EFRU, ESF, 
EIB og EKSF) som støtte til den økonomiske omstilling i de kulmineområder, der er mest 
berørt af den industrielle tilbagegang. EKSF yder under RECHAR (nu 1990-93) 
omstillingsstøtte til fire foranstaltninger: førtidspensionering, "traditionel" erhvervsuddan­
nelse, foruddannelse og genansættelse. RECHARs budget for 1992 var på 50 mio ECU. 
Lige muligheder 
Det tredje handlingsprogram om lige muligheder 
Fællesskabets tredje handlingsprogram på mellemlang sigt om lige muligheder for kvinder 
og mænd (1991) har til formål at skabe forudsætninger for, at kvinderne kan deltage fuldt 
ud på arbejdsmarkedet, og at øge deres bidrag til det økonomiske og sociale liv mest 
muligt. De tre grundlæggende formål er en forbedring af gennemførelsen af eksisterende 
lovbestemmelser, fremme af kvinders integrering på arbejdsmarkedet og fremme af 
kvindernes status i samfundet. Medlemsstaterne anmodes om at gennemføre følgende 
målsætninger, nemlig en øget bevidstgørelse omkring rettigheder og forpligtelser, 
udvikling af specifikke foranstaltninger for lige muligheder for mænd og kvinder og 
fremme af kvinders selvstændige erhvervsvirksomhed og lokale beskæftigelsesinitiativer, 
fremme af kvaliteten af kvinders beskæftigelse gennem en maksimal udnyttelse af deres 
potentiale, fjernelse af hindringerne for kvinders adgang til og deltagelse på 
arbejdsmarkedet gennem en bedre forening af kvinders og mænds familiemæssige og 
arbejdsmæssige ansvar, udvikling af innovative programmer, der giver et fuldstændigt og 
realistisk billede af kvindens stilling i samfundet, fremme af foranstaltninger, som skal 
forbedre kvindernes deltagelse i beslutningsprocessen i det offentlige, økonomiske og 
sociale liv. 
LEI 
Lokale beskæftigelsesinitiativer for kvinder 
LEI blev indført i 1984 og yder finansiel støtte til kvinder, der gennemfører initiativer 
som f.eks. kooperativer og små og mellemstore virksomheder, der skaber mindst to 
fuldtidsstillinger for kvinder. Udover denne finansielle støtte ydes der også støtte i form 
af oplysning og rådgivning i samarbejde med lokale og nationale institutioner, 
kvindegrupper, handelskamre samt lokale og regionale udviklingskontorer. Et europæisk 
netværk er blevet oprettet med henblik på at fremme initiativer for kvinder på 
beskæftigelsesområdet. 
37 
mis 
Europæisk net af erhvervsuddannelsesprojekter for kvinder 
Med et koordinationskontor i Bruxelles og et net bestående af 450 projekter i hele 
Fællesskabet er IRIS et net af innovative forsøg på erhvervsuddannelsesområdet rettet 
mod kvinder med henblik på at fremme deres adgang til jobs i fremtiden eller på områder, 
hvor kvinder er underrepræsenteret. 
Seks andre net består af repræsentanter og/eller eksperter fra medlemsstaterne: 
Netværk for gennemførelse af direktiver om ligestilling 
Identificerer specifikke problemer som f.eks. bevisbyrde, indirekte forskelsbehandling, 
begrebet ligeværd osv. Det er også ved at udarbejde en juridisk encyklopædi over 
medlemsstaternes og Fællesskabets retspraksis og lovgivning omkring lige muligheder for 
mænd og kvinder. 
Netværk vedrørende kvindens stilling på arbejdsmarkedet 
Analyserer de hindringer, problemer og udfordringer, som kvinderne stilles overfor på 
arbejdsmarkedet. I det tredje handlingsprogram om lige muligheder er fastlagt tre 
hovedforskningsområder, nemlig kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet, værdien af 
kvinders arbejde og kvaliteten af deres beskæftigelse generelt samt identifikation af 
hindringer for kvinders integration på arbejdsmarkedet og navnlig skellet mellem arbejde 
og familieliv. 
Netværk vedrørende kvinder i beslutningsprocessen 
Fremmer kvinders deltagelse i beslutningstagningen på alle niveauer, hvilket er et af de 
to områder, hvor der skal gennemføres aktioner med henblik på at forbedre kvindernes 
status i samfundet. 
Styringsudvalg for lige muligheder inden for radio- og fjernsynsbranchen 
Siden 1986 har udvalget arbejdet på at fremme kvinders beskæftigelse i de audiovisuelle 
områder i hele Fællesskabet på grund af den indflydelse, som medieindustrien har på 
befolkningens holdninger. 
Netværk om børnepasning og andre foranstaltninger med henblik på at forene det 
arbejdsmæssige og familiemæssige ansvar 
Indsamler og evaluerer information om børnepasningstjenester og oplyser om betydningen 
af børnepasning og andre foranstaltninger for at forene det arbejdsmæssige og 
familiemæssige ansvar. 
Arbejdsgruppe for lige muligheder i skolen 
Har en lang række mål, herunder udvidelse af valget af karriere blandt drenge og piger 
i skolen og fjernelse af stereotyper i undervisningsmaterialet 
Social sikring, social beskyttelse og levevilkår 
Social sikring og handlingsprogrammer på det sociale område 
MISSOC 
System for gensidig information om social beskyttelse i Fællesskabets medlemsstater 
MISSOC netværket vedrørende social beskyttelse i Fællesskabet blev lanceret i 1990 for 
at fremme udveksling af information om sociale sikringssystemer og -politikker i 
medlemsstaterne. Nettet består af regeringsrepræsentanter, der regelmæssigt udarbejder 
statistiske tabeller ledsaget af en årlig analyse af udviklingstendenser på socialsikrings­
området. 
38 
FATTIGDOM HI 
Et fællesskabshandlingsprogram på mellemlang sigt vedrørende social og økonomisk 
integration af de socialt og økonomisk dårligst stillede grupper i samfundet. 
Fattigdom Ill-programmet (1989-94) skal give anledning til pilotprojekter vedrørende 
forebyggende og korrigerende foranstaltninger til bekæmpelse af social udstødelse i 
Europa. Der ydes støtte til sådanne projekter, til innovative foranstaltninger med henblik 
på at finde frem til originale måder at yde bistand på samt til undersøgelser af og 
forskning i de processer, der fører til udstødelse. Information udbredes gennem månedlige 
informationsbreve - the Magazine - en årsrapport og en oversigt over projekter. 
Programmet ledes af GD V med bistand fra den centrale ledelses- og organisationsenhed, 
et net bestående af ni forsknings- og udviklingskontorer, der dækker samtlige 
medlemsstater, samt en rådgivende udvalg bestående af nationale regeringsrepræsentanter. 
Det europæiske forum for national familiepolitik 
Dette forum blev oprettet i 1989 og består af tolv uafhængige eksperter, der hver har 
specialiseret sig i et bestemt område (f.eks. sociologer, advokater), og som på baggrund 
af den indhentede information udarbejder nationale rapporter om udviklingen i familie­
politikken. På grundlag af disse rapporter udarbejdes en årsrapport med en analyse af 
udviklingstendenserne. Der udarbejdes ligeledes komparative oversigter over specifikke 
emner. 
Observationsorgan vedrørende nationale politikker til bekæmpelse af social 
udstødelse 
Dette observationsorgan blev oprettet i 1990 og varetager undersøgelser af de offentlige 
myndigheders indsats i de enkelte medlemsstater med henblik på bekæmpelse af 
udstødelse, dvs. både den indsats, som de selv gør, og den indsats, som de uddelegerer 
til ikke-statslige institutioner. Observationsorganet offentliggør en årsrapport udarbejdet 
af observationsorganets medlemmer (en uafhængig ekspert fra hver medlemsstat), der 
indhenter, analyserer og præsenterer kvantitativ og kvalitativ information om social 
udstødelse. I 1991-rapporten blev de forskellige politikker på sektorplan behandlet 
(sundhed, levevilkår, uddannelse, undervisning, beskæftigelse osv.) tilligemed de generelle 
politikker vedrørende social udstødelse. 
Observationsorgan vedrørende ældre og gamle 
Dette observationsorgan blev oprettet i 1991 og analyserer den sociale og økonomiske 
politiks indvirkning på ældre og gamles forhold i Fællesskabet, idet man koncentrerer sig 
om fire hovedområder, nemlig levestandard og levevis, beskæftigelse og arbejdsmarkedet, 
sundhed og social sikring samt social integration af ældre i både formelle og uformelle 
omgivelser. Observationsorganet omfatter et netværk bestående af tolv videnskabelige 
eksperter - en fra hver medlemsstat - som indsamler og analyserer eksisterende nationale 
data, herunder officielle statistikker, politiske dokumenter, lovgivning og 
parlamentsrapporter efter retningslinjer, der er fastsat af koordinationsgruppen. Denne 
gruppe har dernæst ansvaret for sammenfatning af den information, der findes i de 
nationale rapporter og for udarbejdelse af en oversigt. Den første rapport fra juni 1991 er 
blevet efterfulgt af to rapporter i 1992. 
Fællesskabsforanstaltninger for ældre 
Dette treårige handlingsprogram (1991-93) indeholder forslag til foranstaltninger på 
europæisk plan for at øge bevidstheden blandt og supplere indsatsen på nationalt plan for 
de ældre. Der findes ikke nogen lovgivning, men udvekslinger af information og 
erfaringer samt overførsel af know-how og initiativer fremmes. Programmet har et budget 
på 13 mio ECU fordelt over en treårig periode, der kulminerer i 1993 med Det 
Europæiske År for Ældre og for Solidaritet Mellem Generationerne. Der er blevet 
gennemført undersøgelser og analyser af det at blive ældre, og af de sociale og 
økonomiske følger dette har, og der er blevet gennemført bevidstgørelseskampagner. 
Kommissionen gennemfører dette program med bistand fra tre specialiserede organer. 
Medlemsstaterne er repræsenteret i Det Rådgivende Udvalg, observationsorganet 
vedrørende ældre og gamle og styringsudvalget, der omfatter de europæiske ikke-statslige 
organisationer EURAG, Eurolink Age, FERPA og FIAPA. 
39 
Fri bevægelighed oi 
Kontoret råder over et budget på 7 mio ECU til fremme af integration af indvandrere, og 
omkring 400 projekter indsendt af ikke-statslige organisationer (f.eks. opførelse af 
modtagelsescentre og boliger for indvandrere, specialiserede sociale tjenester, finansiering 
af anti-racistiske aktiviteter osv.) modtager støtte. 
RIMET - Informationsnet om indvandrere fra tredjelande 
Grundlæggende information, der er en forudsætning for et tættere samarbejde om de 
nationale immigrationspolitikker, indsamles via selvstændige eksperter, der to gange om 
året aflægger beretning om de nye politiske skridt og tendenser i medlemsstaterne med 
hensyn til immigration og integrering af statsborgere fra tredjelande. 
Net vedrørende fri bevægelighed 
Udarbejder rapporter om fri bevægelighed for arbejdstagere inden for Fællesskabet. 
Medlemmerne af dette net (en national ekspert for hver medlemsstat) udarbejder en 
rapport og afholder møde en gang om året. Formålet med disse rapporter er at bistå 
Kommissionen i dens arbejde med overvågning af gennemførelsen af 
fællesskabslovgivningen i de nationale lovgivninger og de nationale domstoles og navnlig 
de lokale, regionale og nationale myndigheders implementering af denne. Eksperterne kan 
blive anmodet om at give information om specifikke spørgsmål, når Kommissionen har 
brug herfor hurtigt (anmodning eller spørgsmål fra Parlamentet). 
ELAINE - European Local Authority Information Network on Ethnic Minorities 
Da indvandrernes første kontakt i et værtsland ikke er med centraladministrationen, men 
med de lokale myndigheder, varetager dette netværk samarbejde og udveksling af 
information mellem de lokale myndigheder, der beskæftiger sig med indvandrerne i 
praksis. Kommissionen yder en støtte på 250.000 ECU, der suppleres med bidrag fra de 
byer, som er medlem. 
Social sikring for indvandrede arbejdstagere 
Kompendium om fællesskabsbestemmelser om social sikring 
ajourføres og udgives åf kontoret hvert andet eller tredje år. 
Kompendiet sendes til særlige repræsentanter i visse udvalg og kan også købes af den 
brede befolkning. Det indeholder nærmere oplysninger om 
forordninger, oplysninger om sager ved domstolene osv. 
Foranstaltninger for handicappede 
HELIOS II 
Handicappede i Det Europæiske Fællesskab, der lever en selvstændig tilværelse i et åbent 
samfund 
Det andet HELIOS-program (1992-1996), vedrørende handicappede har til formål at 
videreføre og udvide de aktioner, der blev gennemført under det første program, nemlig 
udveksling af information og erfaringer, konferencer, seminarer, arbejdsgrupper, 
studiebesøg og uddannelseskurser, praktisk information om tekniske hjælpemidler for 
handicappede ved hjælp af databasen HANDYNET, støtte til handicappedes deltagelse i 
fællesskabsprogrammer og initiativer vedrørende uddannelse, nye teknologier, mobilitet 
blandt unge og udveksling af unge. Programmet omfatter funktionel genoptræning, 
undervisningsmæssig integration, erhvervsuddannelse, erhvervsmæssig revalidering, 
økonomisk og social integration og en selvstændig tilværelse. Det er ikke blot de 
handicappede og handicaporganisationerne, der deltager i programmet, men også de 
offentlige myndigheder, arbejdsmarkedets parter og den brede befolkning. 
40 
Den Europæiske Socialfond 
tf. bilag III lag 
EUROFORM 
Hovedformålet med EUROFORM-initiativet er at støtte tværnationale partnerskaber på 
områderne erhvervsuddannelse og jobskabelse for at imødegå den udfordring, som 
gennemførelsen af det indre marked og den teknologiske udvikling udgør. Initiativet 
fremmer overensstemmelse mellem de faglige kvalifikationer i Fællesskabet samt 
arbejdstagernes faglige og geografiske mobilitet. Tværnationale partnerskaber mellem 
administrationer eller offentlige eller private organer med ansvar for erhvervsuddannelse 
og jobskabelse og konsortier, der forbereder, planlægger og gennemfører uddannelses- og 
beskæftigelsesforanstaltninger på regionalt, lokalt og teknologisk plan eller på sektorplan. 
Det samlede bidrag fra strukturfondene i perioden 1990-93 anslås til 302 mio ECU. 
NOW 
Nye muligheder for kvinder 
Dette fællesskabsinitiativ yder støtte til tværnationale handlingsprogrammer på områderne 
erhvervsuddannelse og fremme af kvinders beskæftigelse. Følgende foranstaltninger kan 
modtage støtte: uddannelse af og finansiel bistand til kvinder, der opretter små virksom­
heder og kooperativer, rådgivning og vejledning for kvinder, der vender tilbage til 
arbejdsmarkedet efter en periode med langtidsledighed eller efter at have været borte fra 
arbejdsmarkedet, erhvervsuddannelse og fremme af beskæftigelse, supplerende 
foranstaltninger til udvikling af børnepasningsfaciliteter og finansiering af teknisk bistand 
for at øge effektiviteten af andre aktioner. Bidraget fra strukturfondene, hvor den vigtigste 
bidragyder er ESF, anslås til 153 mio ECU for perioden 1990-93. 
Horizon 
Dette fællesskabsinitiativ yder støtte til forbedring af handicappedes vilkår for adgang til 
arbejdsmarkedet og af deres kvalifikationer og giver en bedre forståelse af problemerne 
med langtidsledighed og forringelse af visse befolkningsgruppers socioøkonomiske 
situation. De vigtigste foranstaltninger, som kan modtage støtte er: tværnationale aktioner 
omfattende udveksling af uddannelsesprogrammer, undervisere og studerende; pilotpro­
jekter vedrørende rådgivning og vejledning, erhvervsuddannelse, udveksling af personer, 
der er involveret i social integration af dårligt stillede personer, foranstaltninger til 
bekæmpelse af sprogproblemer, ansættelsesstøtte og støtte til oprettelse af virksomhed 
samt indretning af lokaler med mange kollektive anvendelsesformål for personer, der 
hurtigt må tilpasse sig en helt ny socioøkonomisk situation. Det samlede bidrag fra 
strukturfondene i perioden 1990-93 anslås til 305 mio ECU. 
Sundhed og sikkerhed 
Folkesundhed 
Europa mod kræft 
Denne anden handlingsplan (1990-94) om udvikling af information om årsagerne til kræft 
og mulige former for forebyggelse og behandling omfatter 40 aktioner, der i vid 
udstrækning er baseret på de aktioner, der blev gennemført under det oprindelige program, 
og som vedrører fire områder: forebyggelse, information og sundhedsuddannelse, 
uddannelse af ansatte i sundhedssektoren samt forskning. Med hensyn til forebyggelse af 
kræft er strategien ud over den fortsatte lovgivning, fastlagt med henblik på at støtte og 
gennemføre foranstaltninger, der skal øge befolkningens bevidsthed på europæisk og 
nationalt plan. Programmet gennemføres af Kommissionen i nært samarbejde med de 
41 
kompetente myndigheder i medlemsstaterne og med bistand fra et rådgivende udvalg. 
Fællesskabets bidrag beløber sig til 50 mio ECU. 
Europa mod AIDS 
Handlingsprogrammet Europa mod AIDS skulle i henhold til Rådets afgørelse vedtaget 
i 1991 løbe i perioden 1991-1993 med bistand fra et rådgivende 
udvalg bestående af repræsentanter for medlemsstaterne og ledet af en repræsentant for 
Kommissionen. Udvalgets opgaver omfatter undersøgelse af projekter og foranstaltninger, 
der indebærer samfinansiering fra offentlige fonde og koordinering på nationalt plan af 
projekter, der delvist finansieres af ikke-statslige organisationer. Programmet omfatter fire 
hovedområder inden for AIDS-forebyggelse: fremme af information, 
sundhedsundervisning, forskning og internationalt samarbejde. Fællesskabets bidrag var 
i 1992 på 2,5 mio ECU og i 1993 på 8,3 mio ECU. 
Europæisk plan for bekæmpelse af narkotika 
- • - - V ' -
Målsætning: at overvåge de aktioner, som gennemføres på fællesskabsplan med henblik 
på ^t nedbringe efterspørgslen efter narkotika, at identificere de foranstaltninger, der 
haster mest, og at specificere, hvilken information medlemsstaterne bør give. 
Fem hovedområder og ledsageaktioner er fastsat for perioden 1992-1993: primær og 
sekundær forebyggelse og revalidering (støtte til pilotprojekter under lokale initiativer; 
undersøgelser af og fremme af behandlings- og revalideringsformer); information 
(analyser af kampagner, udveksling af information og erfaringer vedrørende information 
af den brede befolkning; fremme af forskellige metoder til oplysning af narkotikamis­
brugere; evaluering af den brede befolknings (og målgruppens) bevidsthed omkring og 
kendskab til spørgsmålet); undervisning (udveksling af information og erfaringer og 
pilotprojekter, der skal fremme sundhedsundervisning af unge i skolen, i samfundet og 
inden for familien); erhvervsuddannelse og udbredelse af god praksis; forskning og 
koordinering (indsamling af statistikker; påvisning af problemer med analyser; 
koordinering med andre aktioner og politikker vedrørende spørgsmål, der har forbindelse 
med narkotika). 
Sikkerhed nå arbejdspladsen 
Tredje handlingsprogram om sikkerhed, hygiejne og sundhed på arbejdspladsen 
Kommissionen udarbejdede i 1988 det tredje program på grundlag af de programmer, der 
blev iværksat i 1978 og 1984 og på grundlag af artikel 117 og 118 i EØF-Traktaten 
vedrørende socialpolitik og artikel 118A i Den Europæiske Fællesakt vedrørende 
forbedring af sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. Programmet er koncentreret 
omkring fem hovedområder, nemlig sikkerhed og ergonomi på arbejdspladsen (herunder 
sikkerhed i højrisikofaktorer som f.eks. landbrug, bygge- og anlægssektoren samt arbejde 
på havet); sundhed og hygiejne på arbejdspladsen; information og uddannelse; initiativer 
specifikt rettet mod små og mellemstore virksomheder; dialog mellem arbejdsmarkedets 
parter. Disse områder var også omfattet af Det Europæiske Arbejdsmiljøår 1992, der også 
støttede en række projekter til fremme den brede befolknings og arbejdstagernes kendskab 
til alle de foranstaltninger, der er gennemføres af Fællesskabet. 
42 
BSN 0254-1459 
KOM(93) 561 endelig udg. 
KUMENTER 
DA 05 
Katalognummer : CB-CO-93-590-DA-C 
ISBN 92-77-60744-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
ï./>985 Lnxemboun: