DA Den Europæiske Unions Tidende C 128/48

Det Europæiske Økonomiske og Sociale udvalgs udtalelse om Universiteter til Europa

(initiativudtalelse)

(2010/C 128/09)

Hovedordfører: Joost VAN IERSEL

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 5. marts 2009 i henhold til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om

Universiteter til Europa.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed (Observatoriet for Lissabonstrategien).

På grund af sagens hastende karakter udpegede Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg på sin 457. plenarforsamling den 4.-5. november 2009, mødet den 4. november 2009, Joost Van Iersel til hovedordfører og vedtog følgende udtalelse med 158 stemmer for, 8 imod og 12 hverken for eller imod.

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1. Det er EØSU's opfattelse, at universiteter har afgørende betydning for videntrekanten bestående af uddannelse, forskning og innovation. De bør opfattes som nøglen til bæredygtig socioøkonomisk udvikling i Europa. Under det nuværende ikke-optimale universitetssystem er universiteternes store potentiale ikke tilstrækkeligt udviklet. Der bør gøres plads til forbedringer i Lissabonstrategien efter 2010.

1.2. Siden konferencen i Bologna i 1999 og efterfølgende med Lissabonstrategien har universiteter fået større og større prioritet i EU. På trods af at medlemsstaterne og universiteterne har fastsat nye mål, er der blandt akademikere og i samfundet stadig større bekymring for fragmenteringen af den europæiske videregående uddannelse og tempoet i de nødvendige reformer.

1.3. EØSU understreger behovet for at reformere universiteterne i Europa, da den økonomiske, teknologiske og uddannelsesmæssige udvikling på verdensplan og den aktuelle krise fordrer mere valuta for pengene og bedre betingelser og øgede muligheder for studerende, lærere og forskere.

1.4. De tilpasninger, der er nødvendige, er bl.a. øget autonomi for universiteterne, og at de i højere grad skal være ansvarlige over for samfundet for at opfylde deres offentlige opgave. Desuden er det nødvendigt at åbne op for flere former for (tilstrækkelig) finansiering, øge gennemsigtigheden og åbenheden, indgå partnerskaber med erhvervslivet, fremme ekspertise (i verdensklasse) inden for undervisning og forskning og forvalte de menneskelige ressourcer hensigtsmæssigt.

1.5. EØSU fremhæver behovet for europæiske procedurer til vurdering af resultater og indsamling af sammenlignelige data. En europæisk bedømmelse bør være resultatet af en grundig studie ved uafhængige eksperter, som langt fra kun er baseret på »henvisninger«, og den endimensionale »Shanghailiste«, men tager hensyn til en lang række flerdimensionale indikatorer (1).

1.6. Opdaterede og sammenlignelige standarder for uddannelse og forskning bør dels tilvejebringe et solidt grundlag for tværfaglig udvikling og nye kombinationer, dels fremme mangfoldigheden og specialiseringen blandt universiteter og dermed erstatte ensartethed og lighed.

1.7. EØSU er fortaler for en sammenhængende integration af universiteter i en fornyet Lissabonstrategi inden for rammerne af det europæiske område for videregående uddannelse og det europæiske forskningsrum (2).

1.8. Der bør være bedre muligheder for studerende og forskere for at forfølge en tværfaglig karriere i Europa. Dette indebærer bl.a. åben rekruttering og et charter for forskere, som skal ses i sammenhæng med indførelsen af den »femte frihed«, dvs. den fri bevægelighed for viden, samtidig med at de forskellige tilgange og konkurrencen skal bibeholdes med henblik på at nå de bedste resultater.

1.9. I hele Europa bør der føres en åben politik over for universitetslærere, forskere og studerende fra tredjelande og de i videnskabelig henseende førende universiteter.

1.10. EØSU støtter oprettelsen af rådgivende uddannelsesplatforme på EU- og nationalt niveau med bl.a. repræsentanter for civilsamfundet. Såvel internationale som regionale ekspertisecentre bør engagere sig i det omgivende samfund og i regionen. Dette kunne også fremme iværksætterånden på universiteterne og være en støtte for økonomiske og videnbaserede klynger.

1.11. Universiteterne vil blive opmuntret og styrket i deres funktion som intellektuel drivkraft for Europa, hvis de som tidligere bliver uafhængige og får en selvstændig rolle at spille. Den europæiske tilgang til uddannelse og forelæsninger, videnskab og forskning på allerhøjeste niveau bør ikke være begrænset til at udvide og uddybe den europæiske F&U, innovation og undervisning. Den bør også inkludere andre kompetencer og discipliner som medicinsk forskning og praksis, samfundsvidenskaber og humaniora.

1.12. Kommissionen bør fortsat bakke op om og spille en synlig og aktiv rolle i processen.

1.13. EØSU ser ikke stærkere forbindelser mellem universiteter og EU som noget teknisk. Det er heller ikke kun den økonomiske sektor, hvor vigtig den end er, der skal inddrages. Det, der står på højkant, er en videre horisont, universiteternes overordnede betydning for livslang læring, uddannelse og åndslivet, for samfundet, for civilisationen.

1.14. EF's grundlæggere og deres efterfølgere havde deres grunde til ikke at nævne uddannelse i Romtraktaten, men vi lever nu i en anden tid. National suverænitet og mangfoldighed er nødt til at gå hånd i hånd med erkendelsen af, at EU som sådan skal være en ligestillet partner og konkurrent på verdensplan. Til det formål er universiteterne meget vigtige partnere.

1.15. Med andre ord bør universiteterne som institutioner tilskyndes til at udvikle sig fra at være i udkanten af den europæiske integration til at være i centrum. Rådet bør fremlægge en klar og fremtidsorienteret holdning hertil.

2. Indledning

2.1. Universiteter har i tidens løb spillet en fremtrædende rolle i udviklingen af det europæiske samfund. Tidligere var de centrum for åndslivet og har på mange måder været drivkraften for fremskridt.

2.2. Lærde og akademikere, der rejste frit rundt mellem uafhængige universiteter i Europa, havde stor indflydelse på, hvordan de forskellige samfundsfænomener og videnskaben blev opfattet. De kunne forme generationer af kredse og personer, som blev afgørende for udformningen af det europæiske samfund politisk, socialt og økonomisk.

2.3. Med nationalstatens gradvise opståen i det 18. århundrede blev universiteterne i vid udstrækning institutioner, som leverede national uddannelse og tjente nationale interesser inden for videnskab og forskning. Denne udvikling fik fast fodfæste. På trods af den stadigt stigende internationalisering, også inden for videnskab, er videregående uddannelse og endog videnskaben og forskningen på universiteter endnu i nogen grad bestemt af nationale interesser.

2.4. Politisk indblanding blev gradvist mere reglen end undtagelsen. På alle niveauer er uddannelsessystemerne i dag baseret på og styret af nationale politiske beslutninger. Overalt har den videregående uddannelse et nationalt præg. Den er kendetegnet ved utallige og indviklede nationale, institutionelle forskelle og et uddannelsesindhold, der ofte er ens.

2.5. I dette differentierede europæiske billede er institutionelle rammer, finansielle ordninger, styring, graden af autonomi, udnævnelsen af professorer og forskere og deres karriereforløb vigtige elementer.

2.6. Eftersom videnskab er uden grænser, deltager akademikere og forskere mere og mere i europæiske og globale netværk. Som en konsekvens heraf er der en tendens til, at også forskningsprogrammer internationaliseres, om end i et begrænset omfang. Der er dog en markant undtagelse, idet det er vores opfattelse, at privat videregående uddannelse, særligt handelshøjskoler, pr. definition har et mere internationalt udsyn og en mere international tilgang.

2.7. Romtraktaten og de senere traktater indeholder ikke et kapitel om uddannelse. Dengang så man ingen sammenhæng mellem økonomisk integration og uddannelse. Uddannelse var stadig nationalt funderet og fuldt ud underkastet »subsidiaritet«. På europæisk niveau træffes alle beslutninger om uddannelse inden for mellemstatslige rammer.

2.8. Ikke desto mindre blev det i længden sværere og sværere at adskille visse dele af uddannelsessektoren fra integrationsprocessen. Med stærk opbakning fra arbejdsmarkedets parter startede det med de uddannelsesområder, der havde størst direkte forbindelse til økonomien og arbejdsmarkedet, dvs. opgradering af kvalifikationer og erhvervsuddannelser.

2.9. Siden 1986 har Erasmusprogrammet for udveksling af studerende været med til at gøre de studerendes undervisningsforløb mere internationalt. I 2009 blev det udvidet med Erasmus Mundus. Af særlige programmer kan nævnes Comett, et udvekslingsprogram mellem universiteter og virksomheder på teknologiområdet, Marie Curie, et udvekslingsprogram for forskere, og Socrates, der er koncentreret om livslang læring.

2.10. For universiteterne skete der et stort fremskridt i 1999, hvor undervisningsministrene fra 29 lande vedtog Bologna-erklæringen.

2.11. Bolognaprocessen omfatter i dag 46 lande i Europa. Det overordnede mål er oprettelsen af et europæisk område for videregående uddannelse. I de sidste ti år er de spørgsmål, der drøftes, øget væsentligt i antal (3). Prioriteterne under Bolognaprocessen er indførelse af et uddannelsessystem i tre etaper - bachelor/master/ph.d. – med øget vægt på ph.d.-studier og forskning, kvalitetssikring, anerkendelse af kvalifikationer og eksamensbeviser, studieperioder, det europæiske meritoverførselssystem (ECTS), livslang læring, den sociale dimension af videregående uddannelse, studerendes og ansattes mobilitet og udforskning af den eksterne dimension af det europæiske område for videregående uddannelse.

2.12. I Lissabonstrategien er der en tydelig understregning af sammenhængen mellem viden og konkurrenceevne. Strategien virkede som en katalysator. Den var med til at ændre Fællesskabets opfattelse af universiteter fra at være af perifer til central betydning. Et stigende antal forsknings- og innovationsprojekter igangsat af Kommissionen afstedkom bredere internationalt samarbejde i Europa.

2.13. Af samme årsager fastlagde Kommissionen i flere meddelelser dagsordenen for en debat om en reform og modernisering af universiteterne (4).

2.14. I hele Europa er der gang i en reform af universiteterne i forskellige tempi.

2.15. Den fornyede Lissabonstrategi fra 2005 skabte desuden grundlag for nye initiativer til mobilisering af universiteterne, hvoraf Rådets beslutninger om at oprette Det Europæiske Forskningsråd (2007) og Det Europæiske Institut for Innovation og Teknologi (2008) er de vigtigste. I denne sammenhæng kan også nævnes grønbogen »Nye perspektiver på det europæiske forskningsrum« (5).

2.16. Et særligt godt eksempel er det europæiske charter og adfærdskodeksen for forskeres mobilitet og det indre marked for forskere fra 2005 (6). Chartret og kodeksen blev underskrevet af 800 videregående uddannelsesinstitutioner. Imidlertid viser gennemførelsen, at mange institutioner ikke anvender aftalen, idet den undertiden må vige for særlige og godt fungerende traditioner.

2.17. Kommissionen arbejder for øjeblikket på et europæisk mærke, der skal fremme gennemførelsen af chartret og kodeksen og respektere en vis variation i anvendelsen.

2.18. Et reelt engagement fra de europæiske universiteters side i den europæiske integration er en længerevarende proces. Akademikere, videnskabsfolk og studerende deltager mere og mere i internationalt samarbejde, men universiteterne som institutioner er stadig ofte hæmmet af traditioner og nationale ordninger. Udviklingen bremses også af, at »uddannelse« som sådan stadig ikke er et tema i EU-traktaten.

2.19. Globale netværk blandt akademikere og forskere udvides hele tiden på grund af interaktionen mellem universiteter, forskningsinstitutter og multinationale selskaber. Denne udvikling afspejles også i fællesskabsprogrammerne.

2.20. Denne udtalelse fokuserer på nye udviklingstendenser og rammebetingelserne for en mere effektiv og synlig inddragelse af universiteterne i den europæiske integration. Universiteterne bør i tråd med den rolle, som de har spillet gennem historien, ikke blot lade sig lede af Lissabondagsordenen, men selv være nogle af de væsentligste katalysatorer for udviklingen.

3. Generelle bemærkninger

3.1. I de seneste årtier er initiativer og programmer for at gøre den videregående uddannelse i Europa mere international blevet intensiveret.

3.2. For at give ny impuls til universiteterne bør de efter EØSU's mening gøres synlige i den nye cyklus for Lissabonstrategien.

3.3. Internationale analyser peger entydigt på, at universiteterne i Europa - med tanke på den hurtige udvikling inden for teknologi og innovation og den skærpede konkurrence - generelt ikke er godt nok forberedt til at kunne gøre sig gældende, og endda, relativt set, er tilbøjelige til at miste terræn (7).

3.4. Målet må være bedst mulig udvikling af talenter og lige adgang – herunder til at skifte fra ét (videregående) uddannelsesniveau til det næste og livslang læring - i hele Europa for at forhindre forskelsbehandling. Et særligt problem er antallet af studerende, der opgiver universitetet. Der må udvikles mere effektive coaching-metoder. Universiteterne i Europa skal fortsætte med at varetage deres offentlige opgaver, hvilket ikke er en hindring for garanti for kvalitet og udmærkelse (8).

På trods af de mange varianter, som også kan betyde, at der er væsentlige forskelle i kvaliteten af de akademiske resultater, bør man ser nærmere på de fællestræk, der gør sig gældende i hele Europa. I denne udtalelse skal følgende fremhæves:

3.5.1. Graden af autonomi. Billedet er overordentlig komplekst. Selv om der er en udvikling hen imod større autonomi for universiteterne, er det generelle billede, at de offentlige myndigheder stadig har kontrollen (9). Der er en tendens til, at manglen på tilstrækkelig autonomi og ansvarlighed cementerer traditionel tankegang og overregulering. Offentlige strukturer understøttet af deltagelse fra offentlige myndigheder må ikke forhale autonomien (10). Målene bør være bedre forberedelse af de studerende til arbejdsmarkedet og en mere effektiv indstilling til forskning og innovation.

3.5.2. Finansieringsmåden. Også her er der store forskelle, men generelt er den offentlige finansiering afgørende (11). Dette gør, at videregående uddannelse og forskning som mange andre områder i reglen bliver meget afhængig af de politiske prioriteter, hvilket meget ofte er ensbetydende med underfinansiering. Desuden er der et for ringe incitament til at differentiere finansieringskilderne, f.eks. med finansiering fra fonde og virksomheder og indførelse af undervisningsgebyrer ledsaget af legater og lån (12).

3.5.3. Manglen på gennemsigtighed. Da der ikke findes pålidelige, sammenlignelige data om universiteter, er det ikke muligt for hverken studerende eller forskere at finde frem til relevante kompetencer og uddannelser i Europa. For at øge gennemsigtigheden er det helt afgørende med et europæisk klassificeringssystem. Dette ville tilskynde til videndeling og samarbejde inden for de uddannelses- og forskningsprogrammer, der findes i Europa, og fremme tilstrækkelige oplysninger og kvalitet. Dette kan have en positiv virkning for mobiliteten blandt såvel studerende som forskere generelt.

3.6. Eftersom uddannelse og videregående uddannelse udelukkende er en national kompetence, tilskyndes universiteter ikke automatisk til at udvide deres horisont og se ud over nationale grænser. Resultatet er et fragmenteret system af videregående uddannelsesinstitutioner, som i mange tilfælde er mere eller mindre isoleret fra udviklingen i verden udenfor.

3.7. Derudover bibeholdes fragmenteringen af forskellige kvalitetskrav (selv i anvendelsen af modellen med bachelor-/mastergrader), ikke alt for fordelagtige arbejdsforhold og ofte mangelfulde finansielle ordninger, som blokerer for åbenhed, fælles akademiske værdier og mobilitet over grænserne for andre end dem i toppen.

3.8. Der er en tendens til, at ringe autonomi giver sig udslag i ensartede universiteter, der er svære at skelne fra hinanden. I en række lande fremmer dette »almene« universitetsuddannelser og forskningsinfrastrukturer i stedet for forskellighed og kvalificeret specialisering.

3.9. Forsknings- og innovationsprogrammer defineres ofte af nationale innovationsplatforme, er for de flestes vedkommende nationalt funderet og indgår som regel ikke i mere vidtrækkende målsætninger. Overlapninger og forskellige tidsplaner og programmer forstærker fragmenteringen og bremser således for specialiseringen.

3.10. Det er ikke et godt udgangspunkt for at tiltrække forskere og de bedste lærere fra udlandet, hverken fra andre medlemsstater eller resten af verden. Desuden vækker hjerneflugten til USA til stadighed bekymring. Samtidig markedsfører kineserne deres egne allerbedste, stærkt specialiserede universiteter. Indien vil følge trop.

3.11. Flere grupperinger af europæiske universiteter koordinerer i stigende omfang deres syn på behovet for bedre betingelser for F&U og potentiel viden- og innovationskapacitet (13). Fælles forskningsprogrammer er et lovende redskab til samarbejde og bekæmpelse af fragmenteringen (14).

3.12. Bolognaerklæringen fra 1999, der har som mål at etablere et europæisk område for videregående uddannelse inden 2010 ved gennem reformer at gøre det mere konkurrencedygtigt, blev i 2006 fulgt op af en ny advarsel fra Kommissionen (15). Kommissionen konkluderer med rette, at »Denne sektor har en væsentlig betydning for økonomien og samfundet, men der skal omfattende omstruktureringer og moderniseringer til, hvis Europa ikke skal sakke agterud i den globale konkurrence på uddannelses-, forsknings- og innovationsområdet« (16).

3.13. Der foretages tilpasninger, men de går alt for langsomt. Endvidere er medlemsstaternes nationale politikker til regulering af universiteterne meget forskellige.

3.14. Den aktuelle debat i akademiske kredse viser, at udviklingen mod det europæiske område desværre heller ikke går hurtigt nok.

3.15. Omkostningerne kan være enorme, hvis det kikser for Europa. Som konklusion på disse bemærkninger opfordrer EØSU til, at Lissabonstrategiens nye cyklus fra 2010 omfatter målrettet modernisering af og samarbejde mellem universiteterne, bedre europæisk koordinering og reel gennemsigtighed ved hjælp af klassificeringssystemer.

4. Behov for nye fremtidsperspektiver

4.1. Lissabonstrategien sigter mod at finde en balance mellem tilnærmelse og samordning på EU-niveau og bibeholdelse af nationale kompetencer gennem fastlæggelse af fælles mål og fremme af sammenlignelige programmer og politikker i hele Europa. EØSU mener, at universiteterne som nøgleaktører inden for uddannelse, forskning og innovation bør tildeles en klar og veldefineret opgave i Lissabonstrategien.

4.2. Der er nu under den aktuelle krise brug for større fokus på uddannelse og innovation i bredest forstand, hvilket burde åbne op for nye områder og muligheder. Igangværende programmer inden for F&U og anvendt teknologi og øget mobilitet (17) for studerende og lærere bør garanteres i hele Europa.

4.3. På den baggrund understreger EØSU, at det for at øge gennemsigtigheden haster med at udvikle sammenlignelige data (18) og pålidelige europæiske procedurer til vurdering og sammenligning af universiteternes resultater inden for forskellige områder som uddannelse, forskning og innovation. På grund af ønsket om forskellighed, specialisering og diversitet må det erkendes, at der ikke vil være en enkelt formel for indsamling af sådanne data. Processen og etableringen af kriterier kan forbedres ved anvendelse af forskellige metoder. Et samarbejde med OECD er ønskeligt.

4.4. De programmer, der er nævnt i afsnit 2, er i høj grad med til at fremme udveksling på tværs af grænserne. Oprettelsen af Det Europæiske Forskningsråd er et stort skridt i den rigtige retning. Forskningsrådet må som drivkraften bag forskningsprojekter støtte internationaliseringen af universiteterne. Finansiering af forskning og selve forskningsarbejdet skal forblive skarpt adskilte aktiviteter.

4.5. En virkning af oprettelsen af Det Europæiske Forskningsråd vil være større mobilitet over grænserne for forskere ved at indføre den såkaldt »femte frihed«, der hænger tæt sammen med chartret for forskere og adfærdskodeksen for ansættelse af forskere (19). For at opnå dette mål er der stærkt brug for at tilpasse faciliteterne på universiteterne og for bedre administrative og skattemæssige rammebetingelser.

4.6. Oprettelsen af det europæiske teknologiske institut er endnu et vigtigt skridt. Instituttet bør fremme forbindelser og alliancer. Samtidig bør der være en bedre europæisk koordinering af universitetsprogrammer. Kommissionens nye forslag om at oprette et forum mellem erhvervslivet og universiteter er det næste vigtige skridt.

4.7. Indtil videre omtales universiteter og forskningsinstitutioner ikke i de fem partnerskabsinitiativer, som Rådet har angivet til udvikling af det europæiske forskningsrum. Inden for de seks områder, som i grønbogen foreslås til udvikling af det europæiske forskningsrum (20), blev alle aktørerne med undtagelse af universiteter (og forskningsinstitutioner generelt) valgt med henblik på et tættere samarbejde. Dette stemmer ikke overens med, hvordan EØSU mener, universiteter skal behandles Lissabonstrategien (21).

4.8. Ligeledes bør der være bedre betingelser for store forskningsfaciliteter (CERN) i Europa og andre fælles forskningscentre, som forbinder grupper af universiteter. Større infrastrukturer forudsætter en kritisk masse og mange engagerede forskere, som kan tiltrække ekstra finansielle ressourcer.

4.9. EØSU mener, at den aktuelle krise bør være en ny begyndelse med sammenhængende og holdbare fremtidsperspektiver, der kan fastholde Europa som en værdifuld konkurrent og partner inden for videnskab og teknologi.

5. Tilpasning til udviklingen

5.1. Engagement fra medlemsstaternes og universiteternes side

5.1.1. De tre grundpiller uddannelse, videnskab og innovation kræver et klart engagement fra medlemsstaternes side. Dernæst er det en forudsætning, at universiteterne som sådanne deltager fuldt ud. Endelig bør den private sektor inddrages. De bedste resultater opnås med en fleksibel top-down og bottom-up tilgang blandt de mange interessenter.

5.1.2. Der skal tages hensyn til, at der med den globale netværksdannelse, dynamikken inden for teknologi og forskning, målrettet specialisering og talent, som er villig til at flytte, skabes nye spilleregler for (nationale) universiteter, der gør, at de kan se mod nye horisonter (22).

5.1.3. Dette må ikke svække den kulturelle mangfoldighed, tværtimod. Nationale og regionale forskelligheder er Europas værdifulde aktiv. Men det er klart, at det meget varierede landskab og dets udløbere vil være bedre tjent med en overordnet strategi bestående af fælles analyser og vedtagne mål, der kan fjerne de tilbageværende hindringer og fremme kvaliteten og specialiseringen.

5.1.4. Først og fremmest er der hos de videregående uddannelsesinstitutioner brug for fælles mål og fælles tankegang, herunder fælles akademiske værdier, kulturel og akademisk åbenhed, mindre administrativt bureaukrati, tværnationale kanaler, gennemsigtighed med hensyn til faglige kvalifikationer og resultater, grænseoverskridende teknologiske projekter og mobilitet over grænserne. Alt dette kan opnås, samtidig med at den kulturelle mangfoldighed bevares.

5.1.5. Øget autonomi og selvstyre, mere fleksibel og sikker finansiering og gennemsigtighed vil få universiteterne til selv at starte flere moderniseringsinitiativer. De vil sætte gang i en bundstyret proces mod højere standarder, bedre kvalitet og specialisering.

5.1.6. Demografien i Europa bør være et stærkt incitament for at tilpasse det videregående uddannelsessystem for såvel europæiske studerende som for dygtige folk fra tredjelande. Uden tilpasninger vil der i fremtiden være et betragteligt underskud. Europa har brug for flere højt kvalificerede folk for at øge produktiviteten gennem forskning, formidling af viden og innovationskapacitet.

5.1.7. Man må huske på, at selv USA kun kan fastholde sin førerposition inden for en række områder, fordi dets universiteter er i stand til at tiltrække folk fra udlandet.

5.2. Gennemsigtighed og kvalitetsvurdering

5.2.1. En forudsætning for det videnbaserede samfund, som skitseres i Lissabonstrategien, er langt mere tværfaglig og tværsektoriel uddannelse og forskning for at erstatte monofagligheden.

5.2.2. Ved at fremme gennemsigtigheden vil man i stedet for ensartede universiteter skabe basis for differentiering og specialisering. Sidstnævnte vil endvidere udløse samfinansiering fra den private sektor, hvor dette er ønskeligt (23).

5.2.3. På den baggrund glæder EØSU sig i meget over Kommissionens nylige initiativ om at indføre en europæisk procedure til bedømmelse af universiteternes resultater.

5.2.4. En europæisk ranking bør være resultatet af en grundig evalueringsprocedure ved udvalgte eksperter og bør foruden »henvisninger« være baseret på uddannelses- og undervisningskvaliteten, forskning, innovation, kontakter, kortlægning af specialer, tværfaglige kompetencer, institutionelle forbindelser mellem universiteter og uafhængige forskningsinstitutioner (24) samt logistiktjenester for de studerende. Der er behov for flerdimensionale europæiske evalueringsmetoder til bedømmelse af universiteternes resultater.

5.2.5. En kortlægning vil sandsynligvis fremme den målrettede mobilitet over grænserne for studerende, lærere, professorer og forskere. Den vil falde godt i tråd med tendensen blandt studerende til at søge efter den bedste uddannelse inden for deres særlige område og dermed fremme potentielle talenter.

5.2.6. Endvidere vil en kortlægning kunne forbedre middelmådig forskning, idet der vil blive etableret nye netværk og en tankegang baseret på samarbejde og konkurrence i hele Europa. Disse netværk og nye alliancer mellem ekspertisepoler vil afføde forbindelser på højeste niveau, bl.a. forskning på tværs af grænser og discipliner, og bane vejen for nye løsninger.

5.3. Påvirkninger udefra og indbyrdes forbindelser

5.3.1. I den nuværende situation er de offentlige udgifter overalt under pres. EØSU gentager, at der er behov for, at budgetterne til uddannelse og universiteter forbliver på samme niveau for at understøtte videninfrastrukturen og de reformprogrammer, der gennemføres.

5.3.2. Dynamikken inden for forskning og teknologi understreger behovet for moderniseringer og nye løsninger. Ud over de tilpasninger, som universiteterne selv skal foretage, skal offentlig-offentlige og offentlig-private partnerskaber opmuntres. Privat finansiering kan måske fremskynde udviklingen hen imod problemorienteret forskning, der som metode viser stadig bedre resultater i USA.

5.3.3. Europæisk koordinering af nationale innovationsprogrammer med deltagelse af universiteter kan vise sig fordelagtig og produktiv. Indtil nu har disse programmer, som ofte er defineret af nationale innovationsplatforme, hovedsageligt bygget på nationale specialer og været koncentreret om nationale prioriteter. Følgelig tager de som regel alt for lidt hensyn til den mere overordnede europæiske dagsorden eller planlægning, ligesom der heller ikke skeles til overlapninger eller ønskelige følgevirkninger i en europæisk sammenhæng.

Desuden er grænseoverskridende, paneuropæiske strategier og projekter under særlige omstændigheder mest hensigtsmæssig.

5.3.4. Fælles teknologiinitiativer, dvs. offentlig-private projekter, der defineres og samfinansieres på EU-niveau, kan helt sikkert også være fordelagtige i den forbindelse.

5.3.5. Et succesrigt nationalt program, der kan tjene som et nyttigt eksempel på, hvordan europæiske videnskabelige resultater kan anvendes og forbedres, er det tyske Exzellenzinitiative fra 2005 (25).

5.3.6. Sammen med de allerede eksisterende europæiske programmer med egne incitamenter vil en Lissabondagsorden for universiteter øge universiteternes konkurrencedygtighed inden for den videregående uddannelse generelt og føre til resultater i særklasse.

5.3.7. Efter EØSU's opfattelse kan indførelsen af rådgivende uddannelsesplatforme på EU-niveau (26) - efter teknologiplatformmodellen - være nyttig som forum for debat om uddannelsesprogrammer og EU's uddannelsesdagsorden om f.eks. behovene på det europæiske arbejdsmarked, ønskelige kompetencer, anerkendelse, praktiske forhold i forbindelse med livslang læring, kvalifikationer og fagprofiler, moderne undervisningsmetoder osv.

5.3.8. Foruden akademiske kredse bør disse rådgivende platforme omfatte ikke-statslige aktører – arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet.

5.4. Fremme af mobilitet

5.4.1. For de yngre generationer er Europa som en enhed en realitet. Pålidelig og gennemsigtig information i hele Europa om de bedste uddannelser inden for hvert område og om universiteters og fakulteters specialer vil opfylde mange unges forventninger og fremme udveksling på tværs af grænserne. Der bør være bedre muligheder for studerende og forskere for at forfølge en tværfaglig karriere i Europa. Det vil være en fordel, hvis forskere i højere grad cirkulerer mellem bl.a. offentlige institutioner og den private sektor.

5.4.2. Hindringer for specialisering – Man bør på EU-niveau nøje undersøge, om man kan finde frem til et fordelagtigt grundlag for udveksling af unge lovende forskere. Ved at skabe opmærksomhed og europæiske poler for forskning og uddannelse på allerhøjeste niveau fremmes den konstruktive konkurrence blandt de europæiske universiteter.

5.4.3. En fremtidsorienteret indstilling til forskere og studerende fra tredjelande i hele Europa ville blive hilst varmt velkommen. Nogle lande er allerede på vej i den retning (27).

5.4.4. Divergerende ansættelsesaftaler giver ikke i sig selv anledning til særlige problemer. Derimod kan forskellige sekundære ansættelsesbetingelser være en hindring, f.eks. særlige nationale bestemmelser om sociale sikringsordninger. En egentlig undersøgelse af mulighederne for at oprette en paneuropæisk pensionskasse for forskere vil være meget kærkommen. Der bør bakkes op om de principper, der fremhæves i Kommissionens meddelelse om Et europæisk partnerskab for forskere (28).

5.4.5. Af særlig interesse er budgettet for programmer og projekter. Da de givne rammer og de administrative procedurer er forskellige fra land til land, bør de gennemgås nøje af hensyn til internationaliseringen.

5.4.6. Fremme af mobilitet vil på sin side gøre eksisterende og også nye videncentre og -klynger i Europa mere attraktive. Disse centre og klynger vil fremme tværfaglige aktiviteter og styrke hårdt tiltrængte forbindelser mellem videnskaben og den private sektor som understreget af Kommissionen.

5.5. Den regionale dimension

5.5.1. Økonomiske klynger, der forbinder universiteter, forskningscentre og den private sektor, er som regel stærke regionalt baserede drivkræfter. Klynger kan også i høj grad være med til at sætte yderligere gang i den regionale udvikling. Regioner og universiteter bør tilskyndes til et mere effektivt samarbejde.

5.5.2. Praktiske erfaringer viser, at en udvidelse af ekspertisepoler med forskning og forelæsninger af højeste kvalitet fører til et tættere samarbejde med virksomheder i regioner og storbyområder (29). En synligere forankring af universiteter og deres specialer i deres naturlige rammer vil gavne væksten og beskæftigelsen i større byområder.

5.5.3. Specialisering og mangfoldighed skaber forskellige forløb mod opnåelse af ekspertise. Nogle universiteter konkurrerer og samarbejder globalt, mens andre er regionale ekspertisecentre.

5.5.4. Alle universiteter må tilskyndes til at engagere sig i det omgivende samfund. I tillæg til deres kerneopgaver, uddannelse og undervisning, er det nødvendigt at videreudvikle en tredje kategori af aktiviteter, som udveksling af viden og innovation med samfundet, engagement i lokalsamfundet, livslang læring og deres betydning for den regionale og lokale udvikling.

Bruxelles, den 4. november 2009 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Se punkt 5.2.4 nedenfor for en omfattende liste over hensigtsmæssige indikatorer.

(2) Se også EØSU's udtalelse »Vejen til et europæisk videnbaseret samfund«, EUT C 65 af 17.3.2006, s. 94 – en opfordring til et europæisk vidensrum, der er baseret på intensivt samarbejde inden for læring, innovation og forskning.

(3) Forskellige akademiske strukturer og traditioner udmønter sig i en omfattende debat om Bolognaprocessen og dens gennemførelse. Se for eksempel med hensyn til Tyskland publikationerne fra »Deutscher Hochschulenverband«.

(4) Mobilisering af Europas intellektuelle reserver: Hvordan universiteternes bidrag til Lissabon-strategien kan maksimeres, KOM(2005) 152 endelig, Virkeliggørelse af universiteternes moderniseringsdagsorden for uddannelse, forskning og innovation, KOM(2006) 208 endelig, Et nyt partnerskab til modernisering af universiteterne: EU-forummet for dialogen mellem universiteterne og erhvervslivet, KOM(2009) 158 endelig.

(5) Denne grønbog fra april 2007 fokuserer på udviklingen af det europæiske forskningsrum inden for seks områder: forskere, internationalt samarbejde, fælles forskningsprogrammer, forskningsinfrastruktur, videnoverførsel og intellektuelle ejendomsrettigheder. Se også EØSU's bemærkninger i EUT C 44 af 16.2.2008, s. 1.

(6) Henstilling fra Kommissionen af 11. marts 2005 vedtaget af Rådet …

(7) Se blandt andet »The future of European Universities, Renaissance or Decay« af Richard Lambert og Nick Butler, Centre for European Reform, juni 2006 og »High Aspirations, Agenda for reforming Universities«, Breugel, august 2008. På side VII fremgår det, at forfatterne, behandler spørgsmålet om videregående uddannelse og fastlægger en ambitiøs dagsorden for området, idet de er overbevist om, at en opkvalificering af universiteterne er en af de vigtigste løftestænger for vækst i Europa. På den baggrund glæder EØSU sig over Den Europæiske Universitetssammenslutnings nylige Prag-erklæring fra 2009, som sender et utvetydigt budskab til de politiske ledere og samtidig indkredser 10 meget relevante succeskriterier for de europæiske universiteter i de kommende 10 år.

(8) I den forbindelse skal det bemærkes, at Berkeley Universitet, der er rangeret som nr. 3 på listen over universiteter i USA, er en offentlig institution.

(9) Undertiden ses endda tilbageskridt. Et godt eksempel er den danske universitetslov fra 2003, hvorunder den politiske indflydelse blev øget, hvilket har resulteret i en væsentlig forringelse af forskernes og universiteternes autonomi.

(10) I tillæg til »autonomi« bør der også være fokus på »selvstyre« for universiteter.

(11) En uønsket bivirkning er, at kun et lille antal universiteter har en nøjagtig beregning af deres samlede udgifter.

(12) EØSU henviser til Kommissionen: Det er muligt at indføre undervisningsgebyrer, forudsat at de ledsages af legater og lån, som sikrer lige adgang.

(13) League of European Research Universities, Coimbra Group, IDEA League, RISE.

(14) Tværnationalt samarbejde af denne karakter vil også gavne den grundlæggende forskning, der udføres inden for rammerne af (store) EU-projekter.

(15) Meddelelse om Virkeliggørelse af universiteternes moderniseringsdagsorden for uddannelse, forskning og innovation, KOM(2006) 208 endelig, maj 2006. Se også meddelelse om Mobilisering af Europas intellektuelle ressourcer: Hvordan universiteternes bidrag til Lissabon-strategien kan maksimeres, KOM(2005) 152 endelig, april 2005.

(16) KOM(2006) 208 endelig, s. 11.

(17) For betydningen af de studerendes mobilitet se Rådets kommuniké fra april 2009 om Bolognaprocessen; i 2020 bør mindst 20 % af de studerende have været på studie- eller praktikophold i udlandet.

(18) Disse data skal indeholde oplysninger om de forskellige finansierings-/sponsorordninger og -agenturer for F&U, og der skal redegøres for den rolle, som samarbejde og aftaler med forskningsinstitutioner og industrivirksomheder uden for universitetsverdenen spiller.

(19) Se fodnote 4.

(20) Se fodnote 2.

(21) For medlemsstaternes og EØSU's holdning se resultaterne af den offentlige høring om grønbogen, april 2008, s. 20 ff.

(22) Se bl.a. prof. H. Wissemas »The Third Generation Universities«, en beskrivelse af nutidens udfordringer og muligheder for universiteterne. Det belyses via konkrete eksempler som Cambridge universitet og Leuven universitet.

(23) Modellen fra USA viser, at gennemsigtighed, differentiering og specialisering gør, at enhver forsker og videnskabsmand i hele verden ved, hvilket amerikansk universitet der er bedst inden for hvert enkelt område. Disse grundlæggende forudsætninger tilskynder endvidere til samfinansiering fra den private sektor og fonde.

(24) I nogle europæiske lande, navnlig Frankrig og Tyskland, udføres forskningen hovedsageligt i forskningsinstitutioner med tætte bånd til universiteter. Denne praksis bør i højere grad tilskyndes.

(25) Hensigten med initiativet fra 2005 er at markedsføre Tyskland som et mere attraktivt sted for forskning ved at gøre det mere konkurrencedygtigt og rette opmærksomheden mod tyske universiteters og tyske videnskabelige kredses fremragende resultater. Initiativet støtter forskning på højeste niveau. Programmet finansieres med 1,9 mia. EUR i 2006-2011.

(26) Tidligere formand for Twente universitets bestyrelse, F.A. van Vught, stillede forslag om uddannelsesplatforme på forummet mellem universiteter og erhvervsliv den 6. februar 2009. Det er værd at bemærke, at der i Finland kun er begrænset lovgivning om universiteter, hvorimod trepartskontrol tillægges stor betydning.

(27) Et eksempel er Nederlandene. Der er ca. 10 000 Ph.d.-studerende, hvoraf 30 % ikke er hollændere.

(28) Bedre karrieremuligheder og øget mobilitet: Et europæisk partnerskab for forskere, KOM(2008)317 endelig.

(29) Blandt mange eksempler kan nævnes Cambridge, Eindhoven, Stuttgart og Øresundsregionen. (http://www.oecd.org/document/16/0,3343,en_2649_35961291_34406608_1_1_1_1,00.html).