KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 22.01.1997 
KOM(96) 721 endelig udg. 
Grønbog 
om 
vertikale begrænsninger 
i EU's konkurrencepolitik 
(forelagt af Kommissionen) 

GRØNBOG OM VERTIKALE BEGRÆNSNINGER 
I EU'S KONKURRENCEPOLITIK 
INDHOLDSFORTEGNELSE 
Side 
Resumé i-xiii 
Indledning til grønbogen og opfordring til interesserede parter 
om at fremsætte bemærkninger 1 
Kapitel I - Distributionsstruktur 5 
Kapitel II - Økonomisk analyse af de vertikale begrænsninger og det 
indre marked 18 
Kapitel III - Procedurer og institutionelle rammer 31 
Kapitel IV - De nugældende regler for vertikale konkurrencebegrænsninger ... 38 
Kapitel V - Fordelene ved det nuværende system 57 
Kapitel VI - Sammenligning mellem eu-retten og de love i medlemsstaterne 
og visse tredjelande, der finder anvendelse på vertikale 
begrænsninger 63 
Kapitel VII - Forundersøgelsens resultater 71 
Kapitel VIII - Løsningsforslag 83 
GRØNBOG OM VERTIKALE BEGRÆNSNINGER 
I EU'S KONKURRENCEPOLITIK 
RESUME 
Baggrund og begrundelse for grønbogen'" 
1. Etableringen af et indre marked er en af hovedmålsætningerne for EU's konkur­
rencepolitik. Selv om man er nået langt på dette område, er det nødvendigt med en yder­
ligere indsats, hvis de økonomiske fordele ved integrationen skal kunne udnyttes fuldt ud. 
2. Det indre marked giver EU's virksomheder mulighed for at komme ind på nye 
markeder, som de ikke tidligere har haft adgang til på grund af statslige barrierer. 
Opdyrkning af nye markeder kræver tid og investeringer og indebærer store risici. Ofte 
lettes denne proces gennem aftaler mellem de producenter, der ønsker at trænge ind på 
et nyt marked, og lokale forhandlere. En effektiv distribution med en rimelig service før 
og efter salg indgår i den konkurrenceproces, som er til gavn for forbrugerne. 
Aftaler mellem producenter og forhandlere kan dog også udnyttes til at afskærme 
markedet og udelukke nye virksomheder, der ville skærpe konkurrencen og presse 
priserne ned. Aftaler mellem producenter og forhandlere (vertikale begrænsninger) kan 
derfor anvendes til gavn for konkurrencen, når de fremmer markedsintegrationen og en 
effektiv distribution, eller til skade for konkurrencen, når de forhindrer integration og 
konkurrence. De prisforskelle, der stadig findes mellem medlemsstaterne, er et incitament 
for virksomhederne til at trænge ind på nye markeder og til at stille hindringer i vejen for 
nye konkurrenter. 
3. Da de vertikale begrænsninger er stærkt knyttet til markedsintegrationen ud fra 
såvel et positivt som et negativt aspekt, er de af særlig stor betydning for EU's konkur­
rencepolitik. Denne politik har ganske vist været anvendt med tilfredsstillende resultater 
i over 30 år, men det er nu nødvendigt at tage den op til revision, fordi 
lovgivningen om det indre marked for frie varebevægelser nu stort set er 
gennemført 
forordningerne om vertikale begrænsninger udløber, og 
der er sket større ændringer i distributionsmetoderne, som kan få konsekvenser for 
konkurrencepolitikken. 
4. Desuden er EU som verdens største handelsblok forpligtet til at sikre en åben og 
loyal international handel. Ligesom de vertikale begrænsninger enten kan fremme eller 
hindre etableringen af et egentligt indre marked, kan de også være enten gavnlige eller 
skadelige for den internationale handel. EU's politik på dette område har derfor en 
bredere international betydning. Vore erfaringer kan være nyttige i forbindelse med en 
analyse af hindringerne for adgangen til markederne i tredjelande. 
(,) Overskrifterne i dette resumé svarer hver især til et kapitel i grønbogen. 
5. Som led i revisionen af konkurrencepolitikken er der udarbejdet en grønbog om 
de spørgsmål, som Kommissionen finder relevante(2). Den indeholder en række løsnings­
forslag (punkt VIII nedenfor), som skal danne grundlag for en omfattende offentlig høring 
af bl.a. Europa-Parlamentet, medlemsstaterne, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, 
Regionsudvalget og alle andre interesserede parter (producenter, forhandlere, 
arbejdstagerorganisationer og forbrugere). Høringen vil give Kommissionen mulighed for 
at træffe afgørelse om den fremtidige politiks form og indhold på grundlag af et udførligt 
kendskab til alle de faktiske forhold. Denne revision og høring er også Kommissionens 
forsøg på at løse den spændende opgave, det er at skulle tilpasse denne side af 
konkurrencepolitikken til det næste årtusindes krav. 
I. Distributionsstruktur 
6. Det er vanskeligt at sige noget generelt om distributionssektoren eller dens udvik­
lingstendenser på grund af dets størrelse, forskelligartethed og dynamiske karakter-
Størrelse. Der er 22 millioner ansatte (15,6% af den samlede beskæftigelse) i 
distributionsleddet, som omfatter 4,5 millioner virksomheder (29,4% af det 
samlede antal) og tegner sig for 12,9% af værditilvæksten (tal for 1994 for 
EU 15). 
Forskelligartethed. Distributionsstrukturen varierer betydeligt fra den ene sektor 
til den anden, ikke blot når det gælder koncentrationsgraden, men også når det 
gælder forbindelserne til producenten (undertiden via specialiserede mellemmænd, 
såsom grossister eller importører). Desuden er der store forskelle mellem 
medlemsstaterne med hensyn til størrelse og struktur, selv inden for samme sektor. 
Endelig findes der mange forskellige typer distributionssystemer (f.eks. 
eneforhandlere af ét enkelt produkt eller supermarkeder, der fører 30 000 vare­
grupper). 
Dynamisk karakter. Distributionsleddet er kendetegnet ved en dynamisk karakter, 
idet små virksomheder opstår og forsvinder igen relativt hurtigt. Der afprøves 
konstant nye distributionsformer, og i visse sektorer har der været tendens til 
koncentration med udvikling af oligopolstrukturer. 
7. Alle erhvervsgrene har brug for distributionsleddet, og dets serviceniveau og 
effektivitet er vigtige elementer i konkurrencen om kunderne. Det er kun få producenter, 
der selv distribuerer deres produkter til de endelige forbrugere; de benytter i stedet 
specialforhandlere. Inden for visse industrigrene kan der opnås betydelige besparelser ved 
samarbejde i forsyningskæden, der er blevet lettet og fremskyndet ved indførelse af 
informationsteknologi og moderne "just-in-time"-metoder. Dette har medført, at det er den 
endelige efterspørgsel, der er afgørende for varebevægelserne i forsyningskæden og ikke 
produktionsbehovene, hvilket har resulteret i betydelige lagerbesparelser og store 
(2) Denne grønbog behandler ikke motorkøretøjer, handelsagenter eller licenser på intellektuel ejen­
domsret, da disse områder behandles eller er blevet behandlet på anden måde. Der fokuseres især 
på vertikale begrænsninger i distributionskæden. Kommissionen udbeder sig dog også kommentarer 
til forbindelserne mellem producenter og leverandører af mellemprodukter. 
mængdemæssige reduktioner af uønskede varer. Konkurrencen mellem forsyningskæderne 
får voksende betydning. 
8. Selv om distributionsleddet er dynamisk, er det også i EU præget af adgangs-
barrierer, især når man sammenligner med en række tredjelande (f.eks. begrænsninger i 
åbningstiden og zonelovgivningen). Dette kan have forbedret visse forhandleres 
markedsstyrke på oligopolistiske markeder og kan få konsekvenser for konkurrence­
politikken. 
9. Selv om der findes eksempler på, at forhandlere har bevæget sig uden for deres 
"hjemmemarked", og der er ved at opstå kæder, som omfatter hele Europa, er distribu­
tionen fortsat national i vid udstrækning, især i detailleddet. Kommissionen er i tvivl om, 
hvorvidt distributionens nationale karakter kombineret med et behov for økonomisk 
integration mellem forsyningskæderne på grund af de stordriftsfordele, som informations­
teknologien medfører, har konsekvenser for konkurrencepolitikken. Kommissionen har 
altid insisteret på, at mellemmændene frit skal kunne reagere på prisforskelle mellem 
medlemsstaterne og foretage parallelhandel, og den har altid betragtet dette som et centralt 
punkt i konkurrencepolitikken, for at det kan sikres, at distributionsaftalerne medfører 
markedsintegration og ikke markedsopdeling. I betragtning af de strukturelle og 
organisatoriske ændringer i distributionen, er mellemmændenes frihed til at foretage 
parallelhandel ikke længere i sig selv tilstrækkelig til at sikre, at de vertikale konkur­
rencebegrænsninger får positive virkninger og medfører markedsintegration i alle tilfælde. 
De samme konklusioner blev draget af den forundersøgelse, der blev gennemført i 
forbindelse med denne grønbog (jf. punkt VII). Kommissionen vil gerne have tilsendt 
bemærkninger og oplysninger om dette punkt og om konsekvenserne for 
løsningsforslagene (punkt VIII). 
II. Økonomisk analyse af de vertikale begrænsninger og det indre marked 
10. Økonomernes heftige debat om vertikale begrænsninger er stilnet noget af, og der 
er ved at opstå enighed. Vertikale begrænsninger betragtes ikke længere som konkur­
rencefremmende eller -begrænsende i sig selv. Økonomerne er mindre villige til at 
fremsætte generelle bemærkninger. De anvender i stedet en analyse af de faktiske forhold 
i en given sag. Et element gør sig dog særlig gældende, nemlig markedsstrukturens 
betydning for bestemmelse af de vertikale begrænsningers virkninger. Jo skarpere 
konkurrencen er mellem de forskellige mærker, jo mere sandsynligt er det, at virkningerne 
vil være konkurrencefremmende og effektive og opveje de vertikale begrænsningers 
eventuelle konkurrencebegrænsende virkninger. Det er kun sandsynligt, at der vil opstå 
konkurrencebegrænsende virkninger, når konkurrencen mellem de forskellige mærker er 
svag, og der er adgangsbarrierer i enten producent- eller forhandlerleddet. Desuden 
erkendes det, at aftaler i distributionskæden formindsker transaktionsomkostningerne og 
kan gør det muligt at realisere de potentielle besparelser i distributionsleddet. Derimod er 
der tilfælde, hvor vertikale begrænsninger rejser adgangsbarrierer eller reducerer den 
horisontale konkurrence yderligere på oligopolistiske markeder. 
11. De spørgsmål, som vertikale begrænsninger medfører, er stadig af særdeles stor 
betydning, når det gælder potentielle økonomiske fordele. Tal for prisforskellene mellem 
medlemsstaterne viser, at der ganske vist er sket en vis priskonvergens, men at de 
potentielle økonomiske fordele ved yderligere integration slet ikke er udnyttet fuldt ud. 
m 
12. Af den seneste økonomiske analyse kan der også drages følgende konklusioner: 
De enkelte bestemmelser i en aftale eller forskellige typer vertikale begrænsninger 
kan ikke anses for i sig selv at have en negativ eller positiv virkning på konkurrencen 
eller integrationen. 
En kombination af flere forskellige vertikale begrænsninger øger ikke nødven­
digvis sandsynligheden for, at virkningerne vil være konkurrencebegrænsende, men kan 
under visse omstændigheder gøre resultatet mere positivt. 
Analysen bør snarere være koncentreret om virkningerne på markedet end på 
aftalens form. F.eks. bør det undersøges, om adgangen til markedet hindres af et net af 
aftaler, eller om den vertikale aftale kombineret med markedsstyrke giver producenterne 
eller forhandlerne mulighed for at anvende forskellige priser i de forskellige medlems­
stater. 
I betragtning af den risiko, der er forbundet med opdyrkning af nye markeder eller 
en betydelig markedsekspansion (dvs. etablering af nye handelsstrømme, der integrerer 
markedet), bør det overvejes at behandle vertikale begrænsninger gunstigere, når der 
samtidig foretages betydelige materielle eller immaterielle investeringer. Denne gunstigere 
behandling bør dog være tidsbegrænset. 
Produkternes art, behovet for serviceydelser og for investeringer med henblik på 
en effektiv distribution samt forbrugernes behov og viden kan være vigtige faktorer for 
bestemmelsen af såvel de vertikale begrænsningers objektive fordele, som deres konkur­
rencebegrænsende virkninger. Teksten indeholder en liste over kriterier, der kunne 
anvendes til afgrænsning af effektiviteten i distributionsleddet og dermed være retnings­
givende for konkurrencepolitikken (punkt 85). Kommissionen vil gerne have tilsendt 
bemærkninger om, hvorvidt tabellen er nyttig eller ej. 
13. Det er indlysende, at økonomisk teori ikke kan være den eneste faktor ved 
udformningen af konkurrencepolitikken. For det første er der kun tale om én kilde. For 
det andet ville en fuldstændig evaluering af hver enkelt sag blive alt for omkostnings­
krævende og føre til retsusikkerhed. Den skal derfor fortrinsvis tjene til at udarbejde den 
grundlæggende politik og de grundlæggende regler. 
III. Procedurer og institutionelle rammer 
14. Traktatens konkurrencebestemmelser, der finder anvendelse på virksomheder, er 
anført i artikel 85-90. Artikel 85 er af særlig stor betydning for vertikale begrænsninger. 
Artikel 85, stk. 1, forbyder aftaler, der kan påvirke samhandelen, og som har til formål 
eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen. Aftaler, der falder ind 
under stk. 1, har ingen retsvirkning (artikel 85, stk. 2), medmindre de fritages efter 
artikel 85, stk. 3. Fritagelsen er bl.a. betinget af, at aftalen ikke udelukker konkurrencen, 
og at de effektivitetsgevinster eller andre objektive fordele, den medfører, skal opveje 
ulemperne ved konkurrencebegrænsningen. Aftalen skal også medføre rimelige fordele for 
forbrugerne. 
15. Rådet har på grundlag af artikel 87 fastlagt gennemførelsesbestemmelserne til de 
grundlæggende traktatbestemmelser i artikel 85 og 86. Gennemførelsesbestemmelserne er 
iv 
nedfældet i forordning 17/62, der bl.a. giver Kommissionen eneret til at meddele fritagelse 
efter artikel 85, stk. 3, og indeholder bestemmelse om, at aftaler, for hvilke der anmodes 
om fritagelse eller negativattest, skal anmeldes til Kommissionen. Ikrafttrædelsen af 
forordning nr. 17/62 gav i begyndelsen af I960'erne anledning til over 30 000 
anmeldelser, hvoraf størstedelen vedrørte vertikale aftaler. Da Kommissionen ikke er i 
stand til at træffe mange formelle beslutninger efter procedurerne i forordning nr. 17/62 
(for øjeblikket ca. 20 om året), og dens muligheder for at afslutte sager ved en uformel 
administrativ skrivelse også er begrænsede (ca. 150 om året), er der vedtaget forordninger 
om gruppefritagelser for at skabe retssikkerhed for virksomheder, der har indgået vertikale 
aftaler. 
16. Efter Rådets forordning 19/65 har Kommissionen beføjelse til at vedtage gruppe­
fritagelsesforordninger, der definerer en række kategorier af aftaler, som generelt opfylder 
betingelserne i artikel 85, stk. 3 og dermed er fritaget. Efter Rådets forordning 19/65 skal 
Kommissionens gruppefritagelsesforordninger indeholde lister over betingelser, der skal 
være opfyldt, de berørte aftaletyper, konkurrencebegrænsende bestemmelser, der er 
fritaget, og bestemmelser, som aftalerne ikke må indeholde. 
17. Kommissionen har afgrænset forskellige typer distributionssystemer og har på 
grundlag af sine beføjelser efter Rådets forordning 19/65 foreløbig vedtaget forordninger 
om gruppefritagelser for følgende aftaler: 
eneforhandlingsaftaler, hvor en producent forpligter sig til kun at udpege én 
forhandler i et område (forordning 1983/83) 
eksklusive købsaftaler, med særlige bestemmelser om øl og benzin, hvor forhand­
leren forpligter sig til at købe de pågældende produkter hos producenten (forord­
ning 1984/83), og 
franchiseaftaler, hvor en franchisetager får tildelt et givet område, hvor han kan 
udnytte franchisegiverens knowhow og intellektuelle ejendomsrettigheder og sælge 
produktet eller tjenesteydelsen i standardiseret format (forordning 4087/88). 
Når en eneforhandlingsaftale, en eksklusiv købsaftale eller en franchiseaftale opfylder 
betingelserne i gruppefritagelsen, er det ikke nødvendigt at indgive en anmeldelse for at 
opnå fritagelse. 
18. Kommissionen har afgrænset endnu en type distribution, nemlig selektiv distri­
bution, hvor forhandlerne udvælges på grundlag af objektive kriterier, der er nødvendige 
for en effektiv distribution af de pågældende produkter. De udvalgte forhandlere yder 
normalt service før og efter salg og kan kun afsætte produkterne til de endelige forbrugere 
eller andre udvalgte forhandlere. Da man ikke har følt, at der var noget "masseproblem" 
i forbindelse med selektiv distribution, er Kommissionens politik blevet fastlagt i 
individuelle beslutninger efter proceduren i forordning 17/62. 
19. Selv om Kommissionen har eneret til anvendelsen af artikel 85, stk. 3, spiller de 
nationale domstole og konkurrencemyndigheder også en rolle. 
de nationale domstole kan anvende artikel 85, stk. 1 og stk. 2, og artikel 86. De 
kan også fortolke bestemmelserne i gruppefritagelserne for at fastslå, om bestemte 
aftaler er omfattet deraf. De kan derfor afgøre mange sager vedrørende 
konkurrenceregler og vertikale aftaler. Kommissionen kan afslå at behandle klager, 
når de kan behandles af de nationale domstole. Endelig vil de nationale domstole 
ofte hurtigere end Kommissionen kunne tilkende skadeserstatning og foreløbige 
retsmidler og nedlægge forbud/påbud 
de nationale konkurrencemyndigheder kan anvende artikel 85, stk. 1 og stk. 2, og 
artikel 86, så længe Kommissionen ikke har indledt procedurer vedrørende de 
samme aftaler. Syv af de femten medlemsstater har vedtaget gennemførelses­
lovgivning, således at de kan anvende disse beføjelser. Medmindre Kommissionen 
har meddelt fritagelse efter artikel 85, stk. 3, eller aftalerne er omfattet af en 
gruppefritagelse, kan medlemsstaterne anvende deres nationale lovgivning på en 
aftale. 
IV. De nugældende regler for vertikale konkurrencebegrænsninger 
20. Det har været Kommissionens politik at anvende artikel 85, stk. 1 forholdsvis 
bredt på vertikale begrænsninger på grund af den risiko, de indebærer for markedsinte­
grationen og deres dobbeltsidede indvirkning på konkurrenceforholdene. I denne 
forbindelse er konkurrencen inden for samme mærke og mellem forskellige mærker af 
stor betydning. 
21. Reglerne om bagatelaftaler definerer aftalekategorier, der ikke har nogen mærkbar 
indvirkning på handelen eller konkurrencen, og som derfor falder uden for artikel 85, 
stk. 1. Over denne grænse finder artikel 85, stk. 1, anvendelse praktisk talt automatisk på 
bestemte vertikale aftaler, som ifølge deres natur ikke kan undgå at fordreje konkurrencen, 
og dette gælder især 
aftaler, der begrænser forhandlernes frihed til at fastsætte deres forhandlerpriser 
(prisbinding) og 
aftaler, der giver eneforhandlere absolut områdebeskyttelse. Dette er et centralt 
punkt i Kommissionens politik. Artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, og det er 
desuden usandsynligt, at der kan meddeles fritagelse efter artikel 85, stk. 3. Selv 
om en forhandler kan få tildelt et givet område for bedre at kunne trænge ind på 
markedet og gøre distributionen mere effektiv samt få forbud mod direkte salg 
eller salgsfremstød i andre eneforhandleres områder, må denne beskyttelse ikke 
være absolut. Der skal altid være mulighed for alternative forsyningskilder. Selv 
om eneforhandlere kan få forbud mod at foretage aktive salgsfremstød for 
produktet uden for deres tildelte område, skal de frit kunne effektuere ordrer, de 
modtager fra kunder uden for deres tildelte område (passivt salg). Kunderne skal 
frit kunne handle hos en hvilken som helst forhandler, de måtte ønske i EU, selv 
uden for deres bopælsområde, ligesom de selv skal kunne importere. Mellemmænd 
og andre handlende skal kunne købe varer hos en hvilken som helst forhandler og 
sælge dem på en hvilket som helst andet marked, især når der er tale om 
betydelige prisforskelle mellem medlemsstaterne (parallelhandel). 
22. Hvis en vertikal aftale hverken er en bagatelaftale eller indebærer en af de to 
begrænsninger, der automatisk udløser anvendelse af artikel 85, stk. 1, er det nødvendigt 
at analysere den konkrete sag for at fastslå, om artikel 85, stk. 1 finder anvendelse. Ved 
denne analyse skal det tages i betragtning, i hvilken økonomisk sammenhæng sagen 
vi 
indgår, for at det kan fastslås, om konkurrencen begrænses mærkbart. Selv om den enkelte 
aftale ikke falder ind under artikel 85, stk. 1, kan flere aftaler af samme slags have en 
kumulativ mærkbar konkurrencebegrænsende virkning. Dette er især tilfældet med net af 
eksklusive købsaftaler, hvor en stor del af detailsalgsstederne er bundet til eksisterende 
producenter. Dette kan afskærme markedet for nye producenter eller forhindre producenter 
i andre medlemsstater i at få adgang til markedet. 
23. Da artikel 85, stk. 1 er blevet anvendt bredt på vertikale aftaler, skal gruppe­
fritagelserne skabe retssikkerhed for virksomhederne ved klart at fastslå, hvilke typer 
distributionsaftaler der automatisk er fritaget efter artikel 85, stk. 3. For det første 
indeholder forordningerne en begrundelse for, hvorfor de pågældende typer distributions­
aftaler kan begrænse konkurrencen og derfor falder ind under artikel 85, stk. 1, samt de 
generelle årsager til, at Kommissionen kan fritage dem efter artikel 85, stk. 3, på visse 
betingelser. Det er et fælles træk i de tre gruppefritagelser (eneforhandlingsaftaler, 
eksklusive købsaftaler (herunder særlige ordninger for øl og benzin) og franchiseaftaler) 
og for Kommissionen politik for selektiv distribution, at der er lagt stor vægt på ikke at 
tillade nogen form for absolut områdebeskyttelse*3*. 
For det andet indeholder forordningerne regler om, hvad der er tilladt og ikke er tilladt 
med hensyn til 
områdebegrænsninger 
købsforpligtelser, herunder bundne salgssteder 
salgsforpligtelser 
ufuldstændige klausuler og aftalernes varighed, og 
kundebegrænsninger. 
Endelig er det fastsat, på hvilke betingelser Kommissionen kan trække fritagelsen tilbage. 
V. Fordelene ved det nuværende system 
24. Kommissionen mener, at dens konkurrencepolitik over for vertikale begrænsninger 
har medført mange materielle og formelle fordele. Ulemperne og kritikken er anført 
nedenfor i afsnit VII. 
materielle fordele 
25. Ved en bred anvendelse af artikel 85, stk. 1 fokuserer analysen af de vertikale 
begrænsninger fortrinsvis på fritagelser efter artikel 85, stk. 3, der giver mulighed for en 
fuld økonomisk vurdering af aftalernes fordele, virkninger på konkurrencestrukturen og 
forbrugerfordele. Med denne metode har Kommissionen kunnet opnå balance mellem 
konkurrencen inden for et bestemt mærke og konkurrencen mellem forskellige mærker. 
Denne type analyse er nødvendig for at få et overblik over de vertikale begrænsningers 
dobbeltsidede indvirkning på konkurrenceforholdene. 
(3) Hindringer for passivt salg eller parallelhandel er en alvorlig overtrædelse af konkurrencereglerne 
og vil normalt blive straffet med bøder. 
Vil 
26. Den nuværende politik har altid søgt at fremme markedsintegrationen. idet den 
sikrer, at distributionssystemer aldrig kan skabe absolut områdebeskyttelse. Selv om de 
konkurrencefremmende aspekter ved områdeeksklusivitet er tilladt, skal de vertikale 
aftaler dog stadig give mulighed for, at der findes alternative forsyningskilder. 
Markederne må ikke afskærmes for at forhindre mellemmænd i at udnytte prisforskelle. 
27. Politikken giver frihed til at etablere nye og innovative distributionsformer, da 
aftaler, der ikke i forvejen er omfattet af gruppefritagelser, kan anmeldes individuelt. 
formelle fordele 
28. Anmeldelsessystemet har givet tilfredsstillende resultater, idet det har givet 
Kommissionen oplysninger om de mange typer vertikale aftaler. Det har skaffet 
materialegrundlaget for Kommissionens beslutninger om behovet for gruppefritagelser og 
disses anvendelsesområder. Gruppefritagelserne skaber den grundlæggende retssikkerhed 
for langt størstedelen af de vertikale aftaler i EU samt fordelene ved "one-stop-shop" (én 
enkelt kontrolmyndighed). 
Gennem administrative skrivelser har man med tilfredshed behandlet masseproblemerne 
i forbindelser med sager, der ikke var omfattet af gruppefritagelserne. Denne kombination 
af gruppefritagelser og administrative skrivelser har frigjort nogle af Kommissionens 
knappe ressourcer til behandling af sager, der kræver individuel opmærksomhed enten for 
at fastslå, hvad der er tilladt på nye områder, eller for at undersøge og standse alvorlige 
overtrædelser af reglerne (f.eks. hindring af parallelhandel). Endelig medfører de nationale 
domstoles og myndigheders rolle en hurtigere og mere effektiv håndhævelse på dette 
område. 
VI. Sammenligning mellem EU-retten og de love i medlemsstaterne og visse 
tredjelande, der finder anvendelse på vertikale begrænsninger 
29. En sammenligning med andre medlemsstaters og tredjelandes lovgivning og politik 
er nyttig, da den giver erfaringer, som EU kan drage fordel af. Den viser også, om 
bestemte alternativer, der kan betragtes som mulige løsninger, er praktisk gennemførlige. 
30. Man bør dog altid have in mente, at Kommissionen er den eneste konkurrence­
myndighed i verden, der har et markedsintegrerende formål, samtidig med at den skal 
opretholde et konkurrencesystem uden fordrejninger. Andre modeller er derfor ikke 
nødvendigvis velegnede for EU. 
31. Af analytiske hensyn blev landene opdelt i to grupper: 
lande med en lovgivning, der svarer til artikel 85 med dens todelte struktur, 
nemlig et generelt forbud og en særskilt fritagelsesbestemmelse 
lande med en lovgivning, der ikke svarer til EU-retten, idet en overtrædelse 
generelt er baseret på, at der konstateres misbrug af en eller anden art. 
32. Af undersøgelsen fremgår de forskellige ordninger for behandling af vertikale 
aftaler. Der kan dog påvises en række vigtige aspekter, hvor disse systemer er ensartede 
og afviger fra EU-systemet. 
viii 
For det første anvender de en økonomisk analyse til i første omgang at fastslå, om 
der er tale om en overtrædelse. Dette gælder for nogle af de medlemsstater, hvis 
systemer er baseret på EU-systemet (især Frankrig og Italien), nogle af de 
medlemsstater, hvis systemer er forskellige fra EU-systemet (især Tyskland og Det 
Forenede Kongerige) og tredjelande (både USA og Canada) 
For det andet anvender hverken de store medlemsstater eller USA og Canada 
noget anmeldelsessystem i forbindelse med restriktive aftaler. Dette skyldes, at 
håndhævelsesressourcerne efter deres opfattelse kan anvendes bedre på anden 
måde, som f.eks. til at undersøge klager vedrørende vertikale begrænsninger. Den 
omstændighed, at der ikke findes noget anmeldelsessystem, er også i over­
ensstemmelse med, at vertikale aftaler på forhånd betragtes som lovlige 
For det tredje omhandler kun et lille antal sager vertikale begrænsninger i disse 
systemer, hvilket igen er i overensstemmelse med den opfattelse, at 
begrænsningerne på forhånd er lovlige. 
VII. Forundersøgelsens resultater 
33. Som led i indsamlingen af baggrundsmateriale til grønbogen gennemførte 
Kommissionen en række interviews med producenter, detailhandlere, industrien, branche­
foreninger, forbrugerorganisationer og eksperter på området. Disse interviews hverken 
foregriber eller ændrer behovet for den høring, der skal finde sted efter offentliggørelsen 
af grønbogen, men var kun en hjælp for Kommissionen til at afgrænse visse nøgle­
spørgsmål. 
34. Forundersøgelsens resultater bekræfter de oplysninger om distribution, der er 
indhentet fra det grundlæggende kildemateriale (jf. afsnit I ovenfor). De understregede 
ikke mindst de ændringer, som indførelsen af informationsteknologi (IT) har medført. 
Informationen er nu i højere grad koncentreret hos forhandlerne, der nu udgør en mere 
troværdig modvægt til producenterne. 
35. Det blev understreget kraftigt, at det indre marked endnu ikke var fuldstændigt. 
Dette skyldtes ikke blot naturlige hindringer (som f.eks. forskelle i smag og sprog) og den 
tid, det tager, og de risici, det indebærer, at overvinde dem, men skyldtes også, at det 
indre marked fungerede utilfredsstillende. 
36. Mange af de adspurgte rejste også tvivl om de private strukturelle forhindringer 
for det indre marked og parallelhandelen. Det kom til at stå klart, at mange detailhandlere 
ikke benytter sig af mulighederne for at udnytte prisforskelle mellem medlemsstaterne af 
frygt for at ødelægge et langvarigt forhold til producenterne eller at blive udsat for 
repressalier, såsom boykot eller prisdiskrimination. Indkøbscentraler på tværs af grænserne 
synes endnu ikke at have haft nogen betydelig indvirkning på indsnævringen af 
prisforskellene. Desuden betyder indførelsen af IT og de logistiske besparelser ved nært 
samarbejde i forsyningskæden, at prisforskellene skal være endnu større, før parallelhandel 
kan betale sig, især i betragtning af den usikkerhed og vilkårlighed, der præger sådanne 
leverancer. IT har gjort det lettere for producenterne at opspore og standse årsagerne til 
parallelhandel mellem de nationale markeder. Selv i de tilfælde, hvor forhandlerne har 
forsogt at købe produkterne i andre (billigere) medlemsstater, er de normalt blevet afvist 
og henvist til producentens nationale datterselskab eller hans eneforhandler i det område, 
ix 
hvor den pågældende forhandler ønskede at importere produkterne. Alle disse faktorer 
øger usikkerheden omkring parallelimport og gør den mindre attraktiv, hvilket betyder, 
at parallelimport i sig selv har en mindre effektiv markedsintegrerende funktion. 
37. Der blev fremsat en række kritiske bemærkninger om strukturen i og anvendelsen 
af Kommissionens nuværende politik for vertikale begrænsninger og gruppefritagelser, 
samt flere opfordringer til at ændre eller tilpasse den(4). Blandt de hyppigst forekommende 
bemærkninger skal nævnes følgende: 
de nuværende gruppefritagelser mangler fleksibilitet, har en spændetrøjeeffekt og 
er overregulerende 
der lægges for stor vægt på analysen af bestemmelserne og for lidt vægt på 
aftalernes økonomiske virkninger. Der kunne anvendes en strengere politik med 
en mere aktiv tilbagetrækning af gruppefritagelser 
"one-stop-shop" er af vital betydning, og dette gælder også retssikkerheden, der 
kunne gå tabt, hvis proceduren med gruppefritagelser blev opgivet. Administrative 
skrivelser var ikke nogen tilfredsstillende løsning 
hvis gruppefritagelserne bibeholdes, bør de være mere fleksible, mindre centralt 
styrede og have et større anvendelsesområde. F.eks. bør en enkelt bestemmelse, 
der ikke kan fritages, ikke gøre hele fritagelsen ugyldig, og gruppefritagelser bør 
kunne omfatte mellemprodukter og ikke blot produkter til videresalg, som det er 
tilfældet for øjeblikket 
Kommissionens politik bør fremme, ikke øve forskelsbehandling mellem, et stort 
antal distributionssystemer. Dette kan forekomme, når indkøbscentraler og detail-
sammenslutninger (eller en gruppe bestående af en blanding af integrerede datter­
selskaber og ikke-integrerede salgssteder, såsom som franchisetagere) forsøger at 
opnå de logistiske besparelser, som den fulde anvendelse af IT og integreringen 
af forsyningskæden kan medføre 
nogle af de adspurgte fremsatte den tanke, at det kunne være nyttigt at indføre 
forbud mod prisdifferentiering, selv for selskaber uden markedsdominans, for at 
forhindre, at integrerede datterselskaber opkrævede forskellige priser i de forskel­
lige medlemsstater 
synspunkterne om selektiv distribution var meget forskellige. Nogle var tilfredse 
med den måde, hvorpå det fungerer, og fandt det nødvendigt for distribution af 
visse produkter. Andre mente, at det førte til manglende prisfleksibilitet, at 
(4) Disse bemærkninger afspejler på mange måder reaktionerne fra industriens organisationer: UNICE 
(Modernising EU competition policy UNICE 1995), BDI (Standortfaktor Wettbewerbspolitik -
Reformbedarf aus deutscher und europåischer Ebene, BDI 1995) and CB1 (Loosening the strait-
jacket CBI proposals for reform of the scope and administration of Article 85. CBI 1995) samt fra 
deres juridiske rådgivere og advokater. Bemærkningerne går hovedsagelig ud på, at artikel 85, 
stk. 1 er blevet anvendt for bredt på vertikale begrænsninger, at gruppefritagelsesforordningerne 
har en overregulerende spændetrøjeeffekt, og at den eksisterende ordning med individuelle 
anmeldelser og administrative skrivelser er omkostningskrævende og ikke skaber tilstrækkelig 
retssikkerhed. 
virksomheder, der anvendte lavere priser, blev udelukket, også selv om de 
opfyldte kriterierne for adgang til systemet, og at selektiv distribution blev anvendt 
til mange produkter, hvor det ikke længere var berettiget. Nogle klagede over den 
manglende gennemsigtighed og objektivitet ved anvendelsen af kriterierne for 
adgang til systemet samt vilkårlighed fra producenternes side. 
VIII. Løsningsforslag 
38. Kommissionen vil gerne have tilsendt bemærkninger om nedenstående fem 
løsningsforslag. Disse er ikke udtømmende, og det er muligt at kombinere enkelte 
elementer fra de forskellige løsningsforslag. 
39. En række bemærkninger eller spørgsmål er fælles for flere eller alle løsnings­
forslag: 
selv om Kommissionen erkender, at EF-Domstolens og Førsteinstansrettens rets­
praksis og dens egen politik for vertikale begrænsninger har udviklet sig i tidens løb og 
sandsynligvis vil fortsætte dermed, tager den kun løsninger i betragtning, der holder sig 
inden for rammerne af artikel 85, som fortolket af de to domstole 
absolut områdebeskyttelse og prisbinding, der kan påvirke samhandelen mellem 
medlemsstaterne, vil ikke blot fortsat automatisk falde ind under artikel 85, stk. 1, men 
vil sandsynligvis heller ikke kunne fritages 
løsningerne gælder kun vertikale distributionsaftaler, ikke aftaler mellem konkur­
renter, selv om dette kan tillades i forbindelse med en række SMV 
løsningerne gælder fortrinsvis for vertikale aftaler om produkter til videresalg. Det 
bedes kommenteret, om løsningerne kan udvides til også at omfatte mellemprodukter 
indsigelsesprocedurerne er ikke nogen velegnet løsning ved behandling af et stort 
antal sager 
der bedes fremsendt bemærkninger om anvendelse af tærskler for markedsandele 
enten til at definere fntagelsesberettigelse eller som en vejledning for markedsstrukturerne 
i de tilfælde, hvor Kommissionen kan trække fritagelsen tilbage, og 
der gennemføres for øjeblikket en særskilt undersøgelse af, om minimums-
tærsklerne for anvendelse af artikel 85, stk. 1 skal forhøjes (meddelelse om aftaler af 
ringe betydning - "bagatelaftaler"). Man kunne fastsætte 10% som en arbejdshypotese. 
LØSNINGSFORSLAG I - OPRETHOLDELSE AF DET NUVÆRENDE SYSTEM 
40. Fordelene ved det nuværende system er beskrevet i punkt V ovenfor. Særord­
ningerne for øl og benzin skal fortsætte. 
LØSNINGSFORSLAG H - BREDERE GRUPPEFRITAGELSER 
41. Denne løsning består i at bibeholde det nuværende system og de mange fordele, 
som gruppefritagelserne medfører, men at besvare den fremsatte kritik ved at gøre dem 
xi 
mere fleksible, lade dem omfatte flere situationer og gøre dem mindre regulerende. I 
denne forbindelse opstår desuden det spørgsmål, om det er hensigtsmæssigt at vedtage en 
gruppefritagelsesforordning for selektive distributionssystemer eller en uafhængig 
voldgiftsprocedure for stridigheder omkring adgang til sådanne distributionssystemer. 
Særordningerne for øl og benzin skal også gøres mere fleksible. 
Der bedes fremsat forslag til, hvilke ændringer der kunne foretages. 
LØSNINGSFORSLAG III - MERE MÅLRETTEDE GRUPPEFRITAGELSER 
42. I betragtning af, at der stadig er betydelige prisforskelle på det indre marked, at 
vertikale begrænsninger kan være konkurrencebegrænsende, når de kombineres med 
markedsstyrke, og at konkurrencen inden for et bestemt mærke er af stor betydning, ikke 
mindst når der ikke er nogen skarp konkurrence mellem forskellige mærker, foreslås det, 
at fritagelsen begrænses til virksomheder med markedsandele på under en bestemt tærskel 
[40%](5). Forslag til, hvorledes man kan begrænse eventuelle masseproblemer eller den 
retsusikkerhed, der kan opstå i tilfælde over tærsklen, omfatter bl.a., at fritagelse gøres 
betinget af, at der ikke findes nogen prisforskelle mellem medlemsstaterne. 
Særordningerne for øl og benzin ville også begrænse fritagelsens anvendelsesområde i 
tilfælde, hvor markedsandelen ligger over [40%]. 
LØSNINGSFORSLAG IV - INDSKRÆNKNING AF ANVENDELSESOMRÅDET 
FOR ARTIKEL 85. STK. 1 
43. Som svar på kritikken af, at gruppefritagelserne har haft en spændetrøjeeffekt, og 
at artikel 85, stk. 1, er blevet anvendt for bredt på vertikale begrænsninger uden hensyn 
til deres økonomiske og markedsmæssige sammenhæng, foreslås det, at parter med en 
markedsandel på under [20%] indfører en formodning om, at aftalen er forenelig med 
artikel 85, stk. 1 ("negativattestformodningen"). Denne negativattestformodning kunne 
gennemføres ved en meddelelse og kunne senere på baggrund af erfaringerne nedfældes 
i en forordning om negativattest. Dette vil kun gælde for øl- og benzinsektoren, når den 
kumulative virkning af parallelle net ikke har nogen mærkbar markedsafskærmningseffekt. 
Formodningen om negativattest kunne tilbagevises på grundlag af en markedsanalyse, 
hvor der tages hensyn til faktorer som markedsstruktur (f.eks. oligopol), adgangsbarrierer, 
integrationsgraden på det indre marked eller parallelle nets kumulative virkning. 
44. Over [20%] tærsklen er der to varianter: 
Variant I: bredere gruppefritagelser, som beskrevet under løsningsforslag II 
Variant II: løsningsforslag III med bredere gruppefritagelser anvendes op til en 
markedsandel på 40%, men over denne grænse bliver gruppefritagelserne uanven­
delige eller kun anvendelige i begrænset omfang. 
Varianterne for øl og benzin over [20%] skal følge det, der er anført for disse sektorer 
under løsningsforslag II og III. 
(5) Under denne tærskel er det muligt at indføre ændringsforslagene under løsningsforslag II. 
xii 
GENERELLE BEMÆRKNINGER OM LØSNINGSFORSLAGENE 
45. Selv om Kommissionen er rede til at drøfte, hvorledes dens politik kan ændres, 
skal det dog understreges, at dens nuværende politik og de gældende regler vil blive 
anvendt, indtil Kommissionen ændrer dem. 
46. Det ville være nyttigt for Kommissionen, hvis bemærkningerne om løsnings­
forslagene behandlede følgende spørgsmål, der skal tages i betragtning ved valget af en 
løsning. 
materielle konkurrencepolitiske problemer 
hvor effektivt adskiller løsningen aftalernes konkurrencefremmende og -begræn­
sende virkninger? I hvor vid udstrækning letter den markedsintegrationen? I hvilket 
omfang muliggør den nye og innovative distributionsformer? Vil den i rimelig grad være 
til fordel for forbrugerne? Hvad er holdningen til anvendelse af tærskler for markeds­
andele som retningsgivende for anvendelsen af konkurrencepolitikken? 
proceduremæssige og retlige problemer 
i hvilket omfang skaber løsningen retssikkerhed samt en hurtig og effektiv hånd­
hævelse uden at skabe et "masseproblem" med mange individuelle anmeldelser? I hvilket 
omfang giver den mulighed for "one-stop-shop" og decentralisering? 
hvorledes kan løsningen gennemføres ved ændring af Kommissionens nuværende 
praksis (f.eks. administrative skrivelser) eller regler (f.eks. Kommissionens forordninger)? 
I hvilket omfang er der behov for flere ændringer af de materielle retsregler (f.eks. Rådets 
forordninger)? 
Bemærkningerne bedes sendt til den adresse, der er anført efter punkt 306. 
xin 
INDLEDNING TIL GRØNBOGEN OG OPFORDRING TIL 
INTERESSEREDE PARTER OM AT FREMSÆTTE BEMÆRKNINGER 
I. De vertikale begrænsningers betydning for EU's konkurrencepolitik 
1. Integreringen af medlemsstaternes økonomier og etablering af et indre marked er 
nogle af Den Europæiske Unions grundlæggende politiske mål (artikel 2). Et af de 
instrumenter, der skal skabe integration på det indre marked, er gennemførelsen af en 
ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes (artikel 3, 
litra g)). Det erkendes nu generelt, at en sådan integration baseret på loyal konkurrence 
er en af forudsætningerne for den europæiske industris konkurrenceevne på større globale 
markeder samt et middel til fremme af væksten og beskæftigelsen. I modsætning til den 
konkurrencepolitik, der føres af medlemsstaterne og vore handelspartnere, skal EU's 
konkurrencepolitik derfor ikke blot tage hensyn til behovet for et system med loyal 
konkurrence, men også til den tilsigtede markedsintegration. 
2. På grund af dette integrationsmål har forholdet mellem producenter og forhandlere 
og andre vertikale forbindelser i distributionskæden været et særlig vigtigt spørgsmål i 
EU's konkurrencepolitik. Producenterne har vertikale forbindelser med leverandører af 
komponenter og råmaterialer inden for stadig mere komplekse forsyningskæder. De fleste 
producenter anvender også en specialforhandler, ofte med specialiserede mellemled (f.eks. 
en grossist), for at nå ud til de endelige forbrugere. Disse vertikale forbindelser og 
distributionsforbindelser er nødvendige 
både for at sikre en effektiv distribution, da producenterne ikke altid har det 
nødvendige kendskab til distribution, og da specialforhandlere ofte kan opnå stor­
driftsfordele ved at distribuere flere/mange produkter samtidig, 
og for at trænge ind på nye markeder, da forbindelser med en lokal forhandler 
med specialviden om de markeder, hvor produktet skal lanceres, kan øge 
chancerne for tilfredsstillende resultater og formindske risikoen. 
3. Ud over at fremme effektiviteten og markedsintegrationen kan disse vertikale 
begrænsninger også give anledning til betænkeligheder ud fra et konkurrencepolitisk 
synspunkt, f.eks. i følgende tilfælde: 
et distributionssystem med eneforhandlere, der er udpeget på nationalt plan, kan 
lette den fortsatte opdeling af det indre marked efter nationale skel 
hvis flere konkurrerende fabrikanter knytter alle de eksisterende forhandlere i et 
givet område til sig gennem eneforhandlingsaftaler, kan dette skabe hindringer for 
en ny producents adgang til markedet, da han ikke har adgang til noget 
distributionssystem. 
Vertikale begrænsninger har derfor været et særlig vigtigt spørgsmål i EU's konkurrence­
politik. 
II. Grønbogens indhold 
4. Der findes mange typer distributionssystemer og vertikale forbindelser i en 
moderne kompleks økonomi. Da virksomhederne i stadig stigende grad både udliciterer 
aktiviteter og benytter specialiserede mellemmænd, f.eks. forhandlere, bliver forsynings­
kæden eller den logistiske kæde længere. De vertikale forbindelser kan derfor være ved 
at få større betydning. Af analytiske hensyn har Kommissionen dog skelnet mellem 
følgende fire typer distributionssystemer: 
eneforhandling, hvorved en producent forpligter sig til kun at sælge sine produkter 
til en bestemt forhandler i et givet område 
eksklusive købsforpligtelser, hvorved en forhandler forpligter sig til kun at købe 
det pågældende produkt hos en bestemt producent (forekommer især ved øl og 
benzin) 
franchising, hvorved en franchisetager får tildelt et bestemt område, hvor han kan 
udnytte franchisegiverens knowhow og intellektuelle ejendomsrettigheder og sælge 
produkter i standardiseret format 
selektiv distribution, hvorved distributørerne udvælges på grundlag af objektive 
kriterier, der er nødvendige for den effektive distribution af det pågældende 
produkt, og hvor disse forhandlere kun kan sælge produktet enten til de endelige 
forbrugere (som de normalt yder service i forbindelse med produktet) eller til 
andre udvalgte forhandlere, der opfylder de objektive kriterier. Dette system fore­
kommer især ved avancerede tekniske produkter (f.eks. bestemte typer forbruger­
elektronik) eller ved luksusvarer (f.eks. parfume). 
5. Kommissionen har udviklet en specifik politik for disse fire distributionstyper. Den 
er for de første tre typer fastlagt i Kommissionens forordninger0 \ mens den for den sidste 
er fastlagt ved Kommissionens individuelle beslutninger og praksis. 
6. Denne grønbog omhandler alle vertikale forbindelser inden for distributionskæden 
med hovedvægten på ovennævnte fire distributionstyper(2). Da (næsten) al moderne 
erhvervsaktivitet omfatter vertikale forbindelser, er EU's konkurrencepolitik på dette 
område formodentlig af interesse for et større antal virksomheder end noget andet område 
af konkurrencepolitikken. Grønbogen vil ikke direkte behandle spørgsmål om købekraft. 
Selv om der er en vis overlapning, kan spørgsmål om købekraft bedst behandles særskilt. 
(i) 
(-1) Kommissionens forordning (EØF) nr. 1983/83, 1984/83 (jf. også Kommissionens meddelelse 
84/c 101/02) og 4087/88. Alle forordninger og meddelelser samt andre grundlæggende retsakter 
er offentliggjort i "Konkurrencereglerne i De Europæiske Fællesskaber, Del IA, Anvendelse af 
konkurrenceregler på virksomheder". Europa-Kommissionen 1994. 
Denne grønbog omfatter ikke motorkøretøjer, der er behandlet i Kommissionens forordning 
1475/95 og vertikale forbindelser inden for licenser på intellektuelle ejendomsrettigheder eller 
handelsagenter (der behandles i særskilte undersøgelser). Det bør også bemærkes, at artikel 85, 
stk. 1, generelt finder anvendelse på produktion af og handel med landbrugsprodukter. Artikel 85, 
stk. I, tinder dog ikke anvendelse på foranstaltninger, der er en integreret del af organiseringen 
af el fælles marked. 
III. Grønbogens formål 
7. Det er formålet med grønbogen at foretage en grundig undersøgelse af politikken 
for vertikale begrænsninger. Den nuværende politik er konstant blevet udbygget for at 
kunne anvendes på tilfredsstillende måde på de skiftende forhold i de sidste tredive år. 
Det ser dog nu ud til, at en revision er nødvendig af følgende årsager: 
de tre forordninger om eksklusive købsaftaler, eneforhandlingsaftaler (herunder 
særordninger for øl og servicestationer) og franchiseaftaler vil udløbe, og 
revisionen vil bidrage til at forberede fornyelsen af forordningerne med de 
ændringer, der måtte være nødvendige 
lovgivningen om det indre marked er nu stort set gennemført. Derfor kan private 
handelshindringer (dvs. aftaler mellem virksomheder) få voksende betydning i 
forhold til de offentlige handelshindringer som årsag til opdelingen af det indre 
marked, og 
der er sket større ændringer både i den endelige distributions struktur og i 
tilrettelæggelsen af logistikken (hovedsagelig på grund af anvendelsen af informa­
tionsteknologi), der kan få konsekvenser for EU's politik for vertikale begræns­
ninger. 
8. I grønbogen redegøres der for den nuværende økonomiske og retlige situation med 
hensyn til vertikale begrænsninger samt resultaterne af en forundersøgelse. Hovedvægten 
er lagt på markedsintegrationen samt en række rent konkurrencerelaterede spørgsmål. På 
grundlag af dette arbejde har Kommissionen kunnet udarbejde forslag til en række 
løsningsforslag til fremtidens politik for vertikale forbindelser, (jf. resuméet og 
kapitel VIII, hvor løsningsforslagene er gennemgået). 
IV. Opfordring til kommentarer 
9. Kommissionen forelægger denne grønbog for Europa-Parlamentet, medlems­
staterne, Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt Regionsudvalget. Kommissionen vil 
indlede en dialog med disse parter og opfordrer dem til at fremsætte deres synspunkter 
om grønbogen og de løsningsforslag, den indeholder. 
10. Kommissionen vil desuden offentliggøre grønbogen og opfordre alle interesserede 
parter - producenter, forhandlere, forbrugerorganisationer og fagforeningsrepræsentanter -
til at fremsætte bemærkninger. De opfordres specielt til at fremsætte bemærkninger til 
de forskellige løsningsforslag og give en begrundelse, støttet af faktuelle/kvantitative 
oplysninger, for deres foretrukne løsning. Desuden opfordres de til at fremsætte deres 
synspunkter om, hvorledes denne løsning kan gennemføres mest effektivt, og hvilke 
lovgivningsmæssige ændringer dette indebærer. Kommissionen kan beslutte at afholde 
høringer, når fristen for skriftlige bemærkninger er udløbet, hvis der er tilstrækkelig 
interesse, og hvis den finder, at bemærkningerne gør det berettiget. 
Denne konsultationsproces med alle interesserede socioøkonomiske parter vil give 
Kommissionen udførlige oplysninger om alle faktiske forhold og synspunkter, således at 
den på dette grundlag kan fastlægge politikkens form og indhold. 
11. Bemærkningerne bedes sendt til den adresse, der er anført efter punkt 306. 
12. Selv om Kommissionen er rede til at drøfte eventuelle ændringer i sin politik, skal 
det påpeges, at den nuværende politik og de gældende regler fortsat vil blive anvendt, 
indtil Kommissionen ændrer dem. 
Kapitel I 
DISTRIBUTIONSSTRUKTUR 
I. Indledning 
13. Formålet med dette kapitel er at give et overblik over distributionssektoren og at 
påpege de ændringer og tendenser i distributionsstrukturen, der kan være relevante for 
EU's konkurrencepolitik for vertikale forbindelser(3). Det må erkendes fra begyndelsen, 
at der er store forskelle i distributionsstrukturen mellem EU's medlemsstater, og at mange 
af de ændringer og udviklingstendenser i distributionen, der påvises i dette kapitel, er 
vanskelige at måle på tværs af hele EU, da de varierer mellem de forskellige 
medlemsstater og distributionssektorer. Ikke desto mindre er de af stor betydning, hvis 
man skal kunne forstå hvilke konsekvenser de vertikale begrænsninger har på 
konkurrencen mellem virksomhederne i EU og på etableringen af et indre marked. I dette 
kapitel anvendes udtrykket "distribution" i sin bredeste betydning og omfatter alle 
handelsaktiviteter mellem producenter og forbrugere, hvor forbrugerne kan være 
forædlingsvirksomheder, virksomheder i fremstillingsindustrien eller endelige forbrugere. 
14. Sondringen mellem produktions-, engros- og detailsektoren bliver mere og mere 
udvisket. I mange tilfælde varetager producenten i dag helt eller delvis engroshandelen, 
medens en række detailhandlere beskæftiger sig med både engroshandel og produktion. 
Dette gør det særdeles vanskeligt at analysere disse sektorer uafhængigt af hinanden eller 
at fortolke statistiske oplysninger. Disse delsektorer betragtes i stigende grad som led i 
en enkelt forsyningskæde fra råmaterialeleverancer og forarbejdning til distribution til den 
endelige forbruger. I dette kapitel anvendes udtrykkene "producent" og "leverandør" 
synonymt for virksomheder, der er første led i forsyningskæden for et bestemt produkt 
(leverandører længere nede i forsyningskæden omtales som grossister eller detailhandlere). 
II. Distributionens betydning 
15. Næsten alle produkter, og mange tjenesteydelser, kommer fra producenten til 
forbrugeren via en handels- og/eller distributionsproces. Distribution skal ikke kun 
betragtes som en sektor, men også som en proces eller funktion i økonomien. Den udøver 
i sig selv en værditilvækstsfunktion. I begyndelsen af 1990'erne omfattede distri-
butionserhvervene ca. 4,5 millioner virksomheder (29,4% af det samlede antal) i EU, 
heraf 3,4 millioner inden for detailhandel og 1,1 millioner inden for engroshandel(4). 
Denne procentsats kan variere betydeligt mellem medlemsstaterne og strækker sig fra 
(3) Kommissionens GD XXIII har offentliggjort et udbud om en undersøgelse af "Handelens strukturer 
og tendenser i Det Europæiske Fællesskab", der efter planen skulle være afsluttet senest i 1996 
(EFT C 228 af 2.9.1995, s. 17). Denne og andre relevante undersøgelser, der måtte foreligge 
senere, vil blive taget i betragtning under konsultationsprocessen efter offentliggørelsen af denne 
grønbog. 
(4) Se bilag indeholdende statistisk materiale i Kommissionens "Grønbog om Handel", KOM(96)530, 
20.11.1996. 
ca. 20% i Danmark og Belgien til 40% og Grækenland(5). Distributionserhvervene 
beskæftigede omkring 22 millioner i EU i 1994 (15,6% af den samlede beskæftigelse). 
I 1991 blev 12,9% af den samlede værditilvækst i EU skabt i distributionssektoren, og 
den varierede på nationalt plan fra 10% i Tyskland til 17% i Portugal. 
16. De enkelte deltagere i forsyningskæden bliver med hensyn til deres langsigtede 
levedygtighed mere og mere afhængige af hele kædens evne til at konkurrere med andre 
kæder. Derfor vil deltagerne i en kæde måske søge at påvirke den måde, den fungerer på. 
Fuldstændig kontrol kan opnås ved overtagelse af kædens øvrige deltagere, dvs. vertikal 
integration. Da mange producenter ikke har de finansielle midler, som det kræver at sælge 
direkte til de endelige forbrugere, anvender de hovedsagelig grossister og/eller 
detailhandlere, fordi disse i højere grad er i stand til effektivt at distribuere produkterne 
til bestemte kunder. Når der, som det er tilfældet med de fleste distributionssystemer, ikke 
findes nogen vertikal integration for hele eller dele af forsyningskæden, kan 
forbindelserne være præget af vertikale begrænsninger, som netop er emnet for denne 
grønbog. 
III. Engroshandel 
Beskrivelse 
17. Engroshandel er en vanskelig erhvervsgren at definere, og den har tilsyneladende 
forskellige betydninger i de forskellige medlemsstater. Dens funktion har udviklet sig i 
tidens løb, og der findes stadig flere forskellige typer engrosorganisationer på forskellige 
udviklingstrin. NACE-rev.l -fortegnelsen definerer engroshandel som enheder, hvis 
aktivitet udelukkende eller overvejende består i videresalg af varer i eget navn til engros-
og detailhandlere, til videreforarbejdende enheder, erhvervsmæssige forbrugere, herunder 
håndværkere eller andre storforbrugere. 
18. Grossister køber fortrinsvis hos producenter og sælger for det meste til detail­
handlere, erhvervsdrivende og andre grossister. De udfører mange værditilvækstfunktioner, 
herunder salg og salgsfremstød, indkøb og opbygning af varesortimenter, vareomladning, 
oplagring, transport, finansiering, risikoovertagelse, markedsinformation og administration. 
I distributionskæden som helhed findes de funktioner, der er nødvendige for den 
økonomiske proces, enten hos selvstændige grossister eller i de forudgående og 
efterfølgende distributionsled, dvs. hos leverandørernes salgsselskaber eller kundernes 
indkøbsafdelinger. Generelt anvender producenterne eller kunderne kun grossister, når 
disse kan udføre en af disse værditilvækstsfunktioner mere effektivt. 
19. Nogle analytikere betegner engroshandel som en funktion, der slår bro over 
forskellene i distributionskæden med hensyn til sted, periode, mængder og priser. Generelt 
skal engroshandel kun undersøges på grundlag af EU's konkurrenceregler om vertikale 
begrænsninger, når denne "bro" ikke er åben for alle produkter (f.eks. eneforhandling) 
eller kun er åben på bestemte betingelser (f.eks. eksklusive købsaftaler og 
ku ilderestriktioner). Grossister er tilsyneladende også af stor betydning for adgangen til 
(5) Definitioner og den statistiske metode for beregning af data vedrørende distribution for nationale 
regnskaber varierer meget. Et harmoniseret klassifikationssystem (NACE Rev. 1) trådte først i kraft 
i 1993. 
markedet, især for små og mellemstore virksomheder. Grossister, der ikke optræder som 
eneforhandlere, kan også spille en vigtig rolle, når det gælder om at opnå lavere priser, 
især inden for de sektorer, hvor detailhandlerne ikke har tilstrækkelige midler til selv at 
importere og eksportere i væsentligt omfang. De begrænsede oplysninger, der foreligger 
om grossister, tyder på, at disse virksomheder finder de udenlandske markeder vigtigere, 
når det gælder indkøb, end når det gælder salg, selv om de letter eksportarbejdet. 
Tendenser 
20. Den europæiske økonomi gennemgår for øjeblikket en udviklingsproces, der har 
indflydelse på distributionskæden og grossistens stilling. Større koncentration og integra­
tion inden for detailhandelen har ændret grossistens stilling som den traditionelle mellem­
mand mellem producenter og detailhandlere. Der har været en tendens til, at engros-
funktionerne er blevet inkorporeret i detailkæden, og denne tendens vil sandsynligvis 
fortsætte. Udviklingen i informationsteknologien og de moderne distributionssystemer har 
medført, at lagerstyringen er gledet fra grossisten til detailhandleren (f.eks. giver adgang 
til oplysninger på salgsstedet de store detailkæder mulighed for at forudsige efterspørgslen 
med stor nøjagtighed og dermed at finjustere deres lagerbeholdninger og leverings­
tidspunkter). En anden tendens har været et fald i antallet af selvstændige nationale 
forhandlere, især inden for levnedsmiddel- og drikkevaresektoren, fordi producenterne har 
overdraget den nationale distribution til helejede datterselskaber. 
21. Under visse omstændigheder forsøger grossisterne at tilbyde detailhandlerne yder­
ligere service inden for finans- og lagerstyring, oprettelse af nye detailforretninger, 
udvikling af et fælles image osv. Nogle grossister har oprettet såkaldte frivillige kæder, 
der bl.a. foretager centrale indkøb på deltagernes vegne. Herved knyttes selvstændige 
juridiske personer (både grossister og detailhandlere) sammen på en måde, der giver dem 
mulighed for at konkurrere mere effektivt med store integrerede virksomheder ved fælles 
anvendelse af en enkelt moderne og effektiv forsyningskæde. 
22. Nye virksomheder er kommet på markedet for distributionsydelser, såsom special -
virksomheder inden for oplagring og transport, der yder europæisk distributionsservice til 
store producenter. Disse logistikvirksomheder deltager ikke i den kommercielle proces på 
samme måde som grossisterne (dvs. at de ikke overtager ejendomsretten til de pågældende 
produkter). De kan overtage industriens og grossisternes logistikaktiviteter, fordi de har 
veludbyggede informationssystemer og afdelinger overalt i Europa. De tilhører ofte store 
transportvirksomheder, der er villige til at investere i disse serviceydelser, og deres 
avancer er betydeligt lavere end grossisternes. 
23. 1 en situation med faldende fortjeneste inden for engroshandel og integrering 
mellem andre medlemmer i forsyningskæden har mange grossister omstruktureret deres 
virksomhed i et forsøg på at øge købekraften, stordriftsfordelene og værditilvæksten og 
samtidig nedbringe driftsomkostningerne. Der skal især nævnes tre vigtige strategier i 
denne forbindelse. Den første er den frivillige kæde, hvor grossisten søger at spille en 
forende rolle ved at samle en gruppe mindre kunder, der skal foretage fælles indkøb, 
levere fælles serviceydelser eller endog operere under en fælles betegnelse. Den anden 
strategi består i, at grossisterne spreder deres virksomhed til andre markeder, især 
detailmarkedet. Den tredje vigtige strategi går ud på, at grossisterne går bort fra 
vareudbringning og over til selvbetjening, således at de små detailhandlere selv tager de 
varer, de har brug for, betaler dem og selv sørger for transporten. 
24. Inden for nogle sektorer, som f.eks. medicinalvaresektoren, har den europæiske 
engroshandel en stærk stilling, medens dens funktioner i andre sektorer er blevet integreret 
med leverandørernes eller kundernes. Nogle producenter koncentrerer sig om deres 
kernevirksomhed og overlader andre funktioner, herunder distribution, til specialister med 
lokalt, teknisk og logistisk kendskab. Det ser ud til, at mange grossister har forøget, eller 
er i færd med at forøge, deres købekraft over for producenterne ved at udvikle eller 
udvide de selvstændige handlendes distributionsnet. Grossisternes udbygning af de 
serviceydelser, der er til gavn for deres detailkunder, vil også sikre dem en værditilvækst. 
IV. Detailhandel 
Beskrivelse 
25. Detailhandelen er en dynamisk og kompleks sektor, der består af en række 
selskabstyper af forskellig størrelse. Dens struktur afspejler det pågældende samfunds 
kulturelle særpræg, og den påvirkes af den lovgivningsmæssige, samfundsmæssige, 
økonomiske og teknologiske udvikling. Blandt de vigtigste af disse faktorer skal nævnes 
befolkningsmønstret og de sociale forhold (f.eks. aldersfordeling, mobilitet, byudvikling 
og den private bilpark). Detailsalgsstederne har en større tæthed i Middelhavslandene (især 
Grækenland, Portugal og Italien) end i størstedelen af Nordeuropa, hvilket skyldes det 
store antal familieforetagender og andre små detailforretninger. I 1992 forhandlede 32% 
af de anslåede 3,8 millioner detailsalgssteder i EU hovedsagelig levnedsmidler, mens 58% 
opererede inden for non-food sektoren og 10% inden for bilbranchen. I 
Middelhavslandene, hvor enkeltmandsfirmaer udgør en høj procentdel, er antallet af lokale 
salgssteder næsten det samme som antallet af detailforretninger. I Nordeuropa, hvor der 
er større koncentration, vokser forskellen mellem antallet af virksomheder og antallet af 
detailsalgssteder dog hvert år, da et lille antal virksomheder overtager kontrollen med 
stadig større detailsalgsnet. Detailomsætningen i faste priser steg med næsten 20% i EU 
(bortset fra Spanien, Italien og Portugal) fra 1985 til 1991. Detailhandelen er en af de 
største arbejdsgivere i EU og beskæftigede i 1990 ca. 13,3 millioner, dvs. 10% af den 
samlede beskæftigelse. 
26. Husholdningernes forbrug er den største afgørende faktor for detailhandelen. I 
1990 tegnede forbruget af markedsmæssige varer og tjenesteydelser, der svarer til 
detailomsætningen, sig for næsten 53% af husholdningernes samlede forbrug i EU. 
Forbruget af markedsmæssige varer og tjenesteydelser overstiger EU-gennemsnittet i 
Portugal (66,1%>) og Irland (64,6%). I disse lande er andelen af levnedsmidler helt oppe 
på 40%, mod kun 16,6% i Tyskland, 18,4% i Nederlandene og lidt over 19% i Belgien 
og Frankrig. En sektoranalyse af husholdningernes forbrug tyder på fortsat store forskelle 
i levestandard, klima, kultur og livsstil. Markederne for visse produktkategorier (f.eks. 
kosmetik, biler, luksusvarer) er ved at blive mere homogene. Der er fortsat regionale 
forskelle for produkter som levnedsmidler, beklædning og fodtøj. En EU-dækkende 
produktstandardisering er derfor en langsommelig proces; detailhandlerne må 
nødvendigvis reagere hurtigt på de lokale forbrugeres behov og livsstil. 
27. Adgangsbarrierer til detailhandelen kan i visse tilfælde øge de vertikale begræns­
ningers konkurrencehæmmende aspekter. En rapport om beskæftigelsesudviklingen, som 
McKinsey Global Institute udarbejdede i 1994, indeholder en undersøgelse af beskæf­
tigelsen i detailhandelen. Undersøgelsen viser, at jobskabelsen er beskeden i Europa i 
forhold til USA, og den påviser en række problemer. Med hensyn til detailsektoren 
konkluderer undersøgelsen, at "begrænsningerne i produktmarkedet er de hindringer for 
forøgelse af beskæftigelsen, der er mest indlysende og lettest at korrigere. Begrænsninger 
i åbningstiden, alt for stramme zonebegrænsninger og de eksisterende detailhandleres 
vetoret har begrænset både etableringen af mere beskæftigelsesfremmende detailsalgs-
former og kundernes indkøbsmuligheder. Disse begrænsninger har ikke beskyttet de 
bestående detailhandlere, som det ellers var deres formål, hvilket fremgår af den kraftige 
tilbagegang i selvstændige forretninger i Frankrig, Tyskland og Japan (...). Det eneste, de 
har gjort, er at begrænse jobskabelsen, hvilket har medført en lavere beskæftigelse, en 
lavere nationalindkomst og en ringere værdi for forbrugerne". Man bør se positivt på den 
tendens, der i løbet af de sidste par år har været i medlemsstaterne til at lempe 
begrænsningerne uden at bringe sociale, beskæftigelsesmæssige eller spatiale 
planlægningsmæssige formål i fare. 
28. Detailhandelen er det endelige led i distributionskæden mellem kunden og produ­
centen, når det gælder de fleste forbrugsvarer, men alligevel er det meget få producenter, 
der selv har detailforretninger. De overlader dette til specialiserede detailhandlere, enten 
på grund af de stordriftsfordele, det medfører, eller på grund af detailhandlernes lokal­
kendskab og kapital. Detailhandel er i sin enkleste form en aktivitet, der udbyder varer 
og tjenesteydelser, som forbrugerne kan købe og forbruge. Detailhandlernes rolle i distri­
butionskæden varierer alt efter produkternes og tjenesteydelsernes art samt forretnings­
forbindelserne med andre i kæden. Detailhandelen har ikke traditionelt fremstillet varer 
og tjenesteydelser, og derfor afspejler detailhandlernes aktiviteter denne rolle. Detail­
handelen skaber nu i stigende grad en "værditilvækst" til produkter og tjenesteydelser og 
forbedrer dem ud fra et forbrugersynspunkt. Flere og flere levnedsmiddelkæder tilbyder 
en lang række produkter under deres egne mærker. Nogle detailsalgskæder forsøger også 
at gøre deres salgssteder til et mærke. I de vesteuropæiske lande sker der en stigende 
integration til de forudgående led, hvilket betyder, at stadig flere produkter leveres direkte 
fra producenterne til detailforretningerne. Denne udvikling fremmes af den kortere 
transporttid og den forbedrede informationsteknologi. 
29. Selv om nogle producenter tilbyder produkter under samme mærke i alle 
europæiske lande, og detailkæderne i stigende omfang opererer på tværs af grænserne, er 
detailhandel ikke nogen homogen international aktivitet. På trods af at internationalise­
ringen får voksende betydning, er den stadig begrænset til bestemte lande og detail-
handelskoncerner. Ved begyndelsen af 1990'erne blev 75% af EU's internationale detail­
handel med levnedsmidler kun varetaget af tre lande, nemlig Tyskland, Frankrig og Det 
Forenede Kongerige. Det gælder stadig, at detailhandel er et lokalt fænomen, ikke blot 
på grund af dens geografisk betingede kulturelle forskelle, men også på grund af dens 
organisation og salgsmetoder. Mange detailhandlere med grænseoverskridende virksomhed 
har måttet finjustere deres tilbud efter de lokale forbrugeres smag og får fortsat leverancer 
på nationale og ikke fælleseuropæiske forretningsbetingelser. 
Tendenser 
30. Detailhandelen er en sektor i rivende udvikling, hvor butikkerne opstår og 
forsvinder igen hurtigt, især når det gælder mindre detailhandlere. Medens uafhængige 
forretninger, der fik leverancer fra grossister, var normen i 1950'erne, er forretningskæder 
nu kommet til at spille en betydelig rolle i mange lande. I det meste af Nordeuropa tegner 
store detailhandlere sig for over 50% af detailsalget. Nordeuropa har generelt det mest 
udviklede butiksnet med store forretninger, der tegner sig for en betydelig del af 
handelen, dog nok med undtagelse af Sverige og Finland, hvor faggrupper har sikret 
mange små forretningers overleven. Tendensen til koncentration er mere markant inden 
for levnedsmiddelsektoren end inden for non-food sektoren. I det meste af Nordeuropa 
tegner de fem største levnedsmiddelforretninger i hver medlemsstat sig for over 50%» af 
detailhandelen med levnedsmidler. I Sydeuropa er detailhandelen mindre koncentreret og 
præget af mindre forretninger. Koncentrationen i distributionsleddene afspejler en 
tilsvarende tendens i produktionen. Dette fremgår også afvæksten i detailhandlernes egne 
mærker og faldet i andre mærker i visse medlemsstater(6). 
31. Detailhandlerne er det led i distributionskæden, der er nærmest forbrugerne, og de 
udnytter i stadig stigende grad det kendskab, som denne stilling indebærer, til at udvikle 
aktiviteter, der i højere grad opfylder forbrugernes krav. Virksomhederne inden for denne 
sektor har erkendt, at forbrugernes opfattelse af organisationer og forretningstyper er af 
central betydning for detailhandelen, og har reageret i overensstemmelse hermed. På den 
ene side er der for nogle dele af detailhandelen en tendens bort fra "masseforretninger" 
til specialforretninger, som også er mindre. Det er formålet hermed at udnytte 
delmarkeder for specialprodukter, afgrænse den kundekreds, der er målgruppen, og oprette 
detailforretninger, der kan opfylde disse behov. På den anden side betragter mange kunder 
stadig masseforretningerne som de mest velegnede, når det gælder bestemte produkter. 
Dette fremgår af væksten og spredningen i de store levnedsmiddelbutikker 
(hypermarkeder og supermarkeder). Der er dog også ved at ske en specialisering inden 
for de store forretninger, der ofte forbindes med massesalg. Store specialforretninger er 
ved at komme frem inden for de fleste produkter i detailleddet (f.eks. møbler, havecentre, 
beklædning, skotøj, plader og legetøj), og mange stormagasiner er ved at tilpasse deres 
produktsortimenter, således at de bliver til store specialforretninger inden for tekstilvarer. 
32. Hver type salgssted (f.eks. stormagasin, hypermarked og store specialforretninger) 
kan sidestilles med et produkt med en bestemt levetid. I Tyskland, Frankrig og Det 
Forenede Kongerige er væksten i varehusene og de traditionelle selvbetjeningsforretninger 
(supermarkeder og minimarkeder) ved at aftage. Specialbutikker i forstæderne og 
discount-forretninger, specialkæder og nærbutikker i de indre byområder er derimod i 
vækst. Efterhånden som bestemte traditionelle detailsalgsformer forsvinder, erstattes de 
af andre. De nye former er normalt mere moderne og opfylder i højere grad de lokale 
behov. En given forretningstype er ikke lige udbredt i alle lande. Hypermarkederne 
ekspanderer hurtigt i Sydeuropa (Spanien, Italien, Grækenland og Portugal), medens 
væksten i denne detailsalgsform er aftaget i Nordeuropa. 
33. Ud over marketing som den vigtigste salgsfremmende faktor fokuserer detail­
forretningerne også på styring af omkostningsstrukturerne. Derfor lægges der stor vægt 
på at maksimere købekraftsfordelene gennem stordrift og effektivitet. Stordrift er 
forbundet med den mængde produkter, der sælges inden for et bestemt sortiment, vækst 
i afsætningen via intern udvikling, overtagelse eller -samarbejde. Produktsortimentets 
bredde og antallet af mærkevarer påvirker også købekraften, da salget koncentreres på 
eller spredes over varegrupperne eller mærkerne. En effektiv beslutningsproces og 
centraliserede eller koordinerede indkøb giver også større købekraft. Ud fra et 
konkurrencepolitisk synspunkt må det erkendes, at denne effektivitet kan gå tabt, når en 
detailhandler beskæftiger sig med parallelhandel eller foretager indkøb hos andre leveran­
dører uden for sin normale forsyningskæde(7). Selv om købspriserne kan være af stor 
(<,) Jf. også kapitel VII, der behandler spørgsmålet om salgsnedgangen inden for andre mærker. 
(7) Jf. punkt 41 og 45 i dette kapitel, hvor andre mulige former for effektivitetstab behandles nærmere. 
10 
betydning, vil ingen detailhandlere udelukkende se på købsprisen uden samtidig at se på 
transport-, oplagrings- og administrationsomkostningerne, og på leverancernes indvirkning 
på forsyningskædens effektivitet. Detailsalgsstederne for levnedsmidler optimerer i særlig 
grad hyldepladsstyringen, som er en afgørende faktor ved indkøbsbeslutninger. Styringen 
afleveringen og distributionen af produkterne til forretningerne og kunderne hænger nøje 
sammen med købsomkostningerne, især for detailhandlere med en stor lageromsætning. 
Der er i Europa en klar tendens til centralisering af den fysiske distribution, hvor 
leverandørerne leverer til en distributionscentral i stedet for direkte til forretningerne. 
Dette betyder, at denne aktivitet ofte udliciteres til udenforstående specialiserede 
distributionsselskaber. 
34. Styring af forsyningskæden får stadig større betydning for forbedring af såvel 
markedsføringen som kontrollen. Selv om indkøbsbetingelserne stadig skal forhandles 
mellem leverandørerne og detailhandlerne, foregår disse drøftelser dog i stadig stigende 
grad som led i et samarbejde. Koordineringen af forsyningskæden er blevet forbedret som 
følge af bedre information om produktbevægelserne og den styrke, som detailhandlere, 
der betragter deres forretninger som et varemærke, er ved at opnå. Den kombination af 
aktiviteter, produkter og tjenesteydelser, som detailhandlerne tilbyder, skaber en 
"værditilvækst" til grundproduktet samt et differentieringsmiddel i forhold til konkur­
renterne. Denne tendens afspejles i detailhandlernes voksende reklamevirksomhed og 
udviklingen af forhandlermærker. Forhandlermærkernes rolle har ændret sig, især inden 
for levnedsmiddelsektoren. Disse mærker var oprindelig et billigere alternativ til produ­
centernes mærker og var desuden af dårligere kvalitet; men da de bærer detailhandlerens 
navn og kun findes i den pågældende forretning, er deres stilling blevet ændret og deres 
kvalitet forbedret, ligesom de i stigende grad er knyttet til lancering af nye produkter. I 
en række detailkæder inden for levnedsmiddelsektoren tegner forhandlermærkerne sig 
allerede for 30% af det hurtigt omsættelige produktsortiment. 
35. Alle disse driftsmæssige forhold er blevet forbedret gennem indførelse af teknologi 
i detailhandelen og udvikling af den ledelsesmæssige kompetence. Oprindelig blev 
teknologiinvesteringer foretaget ud fra et ønske om bedre styring af aktiverne og dermed 
produktivitetsforbedringer. En række detailforretninger værdsætter i stigende grad infor­
mationsteknologiens muligheder for at støtte beslutninger vedrørende marketing og strate­
gisk styring. Godkendelse af universelle standarder, der muliggør en produktidentificering, 
datatransmission og edb-behandling har været af central betydning for indførelsen af 
teknologi inden for detailhandelen. Uden aftaler om stregkodestandarder kunne der f.eks. 
ikke foretages investeringer i vareidentifikationsudstyr, såsom scanning. Investeringer i 
disse former for teknologi har skabt den informationsinfrastruktur, der danner grundlag 
for applikationsteknologier såsom elektroniske pengeoverførsler på salgsstedet (EFT-POS) 
og elektronisk dataudveksling (EDI). Disse applikationsteknologier danner 
informationsgrundlaget for en forbedring af detailhandlernes administration og letter den 
direkte kontakt mellem producenten, leverandøren og de offentlige salgsinformations-
systemer. De har også givet store detailhandlere mulighed for at integrere grossistfunk-
tionernc og udvikle alternative distributionsformer. 
36. For at imødegå konkurrencen fra de store distributionsforetagender har mange små 
og mellemstore virksomheder søgt at beskytte deres markedsandele ved at slå sig sammen 
i net, der giver dem adgang til effektive logistiske strukturer og gør det muligt for dem 
at opnå den nødvendige kritiske masse og stordriftsfordele. Disse net af selvstændige 
virksomheder er fortrinsvis struktureret som andelsselskaber på forbruger- eller 
detailhandlerniveau, indkøbscentraler, frivillige kæder mellem en grossist og flere 
11 
detailhandlere eller som franchising. Sidstnævnte system, der er et nyere fænomen end 
de andre net, udvikler sig hurtigt, især inden for non-food sektoren, da producenterne 
bestræber sig på at påvirke deres distributionsnet. Det er mest udviklet i Frankrig, og 
tegnede sig dér for ca. 8% af den samlede omsætning i detailleddet i 1991. Franchise-
systemernes vigtigste fordele frem for de øvrige net er, at der lægges større vægt på 
overførsel af knowhow og markedsføring af et mere ensartet image. Ved at samle selv­
stændige virksomheder af forskellig størrelse under en fælles betegnelse, giver disse net 
de små og mellemstore virksomheder mulighed for at konkurrere mere effektivt med store 
distributionsvirksomheder. I Tyskland er omsætningen gennem disse net stigende og 
tegnede sig i 1992 for næsten 50% af levnedsmiddelsalget. Hvad omsætningen angår, kan 
nogle af disse net sammenlignes med store distributionsvirksomheder (de to største net 
af selvstændige virksomheder i Frankrig hører til blandt de ti største detailsalgskoncerner 
i Europa). 
37. Store detailhandlere har i stigende grad udviklet strategier til opretholdelse af 
vækst og service på markedet. Strategierne, der også er omtalt i faglitteraturen, omfatter 
bl.a.: 
Forsøg på at opnå dominans på produktmarkedet. Væksten søges fremmet på det 
eksisterende marked for "kerneproduktet", da virksomhederne søger at øge deres 
andel af salget gennem etablering af nye salgssteder eller gennem samarbejde med 
eller overtagelse af andre virksomheder på markedet. 
Spredning af virksomhedens oprindelige aktiviteter til tilsvarende eller nye 
produktmarkeder. 
Vertikal integration, der kan omfatte aktiviteter som grossistfunktioner, udvikling 
af forhandlermærker og reklame for disse mærker. 
Geografisk spredning uden for hjemmemarkedet. Flere detailhandlere beskæftiger 
sig med international handel og anvender en lang række strategier for markeds­
adgang. De oversøiske aktiviteter tegner sig for en betydelig andel af de store 
detailhandleres afsætning. Deltagelsen i internationale transaktioner kan variere fra 
overtagelse af en kapitalandel i eksisterende selskaber til franchising og kontrol 
med den daglige ledelse. 
Desuden indgår detailhandlere inden for levnedsmiddelsektoren alliancer på tværs af 
grænserne. Selv om disse alliancer tilsyneladende ikke foretager kollektive indkøb i videre 
udstrækning, letter de ofte udvekslingen af oplysninger om producenterne og deres priser, 
hvilket lægger pres på producenterne, som må begrunde prisforskelle mellem 
medlemsstaterne. Alle disse strategier har givet detailhandlerne mulighed for at opnå en 
vis indflydelse på forsyningskæden, at blive mere jævnbyrdige forhandlingspartnere for 
leverandørerne og i visse tilfælde at optræde som konkurrenter til disse. 
38. Udviklingen i detailhandelen er ikke ensartet overalt i EU og påvirkes ikke blot 
af konkurrencemæssige kræfter inden for industrien i hver enkelt medlemsstat, men også 
af forskelle i de nationale vaner og i den nationale målestok for detailforretningernes 
størrelse, beliggenhed, lønomkostninger, åbningstider og forretningspraksis. Der er store 
forskelle i distributionsstrukturen mellem EU's medlemsstater, hvilket ikke blot skyldes, 
at industrien befinder sig på forskellige udviklingstrin i medlemsstaterne, men også beror 
på kulturelle og lovgivningsmæssige forskelle. De lovgivningsmæssige forskelle kan 
12 
ganske vist fjernes i tidens løb, men de kulturelle vil formodentlig bestå og vil fortsat 
begrænse detailhandlernes ekspansion uden for deres nationale territorier. Ikke desto 
mindre vil lighederne i detailsalgsformerne og ledelsesmetoderne i de forskellige lande 
blive større, efterhånden som detailhandelen internationaliseres i det kommende tiår. På 
trods af disse tendenser vil detailhandelen dog bibeholde sine særlige nationale karakte­
ristika. I de fleste lande og på de fleste detailsalgsmarkeder er de store organisationers 
købekraft i stadig vækst. 
39. Det er nok for tidligt at bedømme disse tendensers og ændringers fulde indvirk­
ning på EU's konkurrencepolitik for vertikale begrænsninger, men dét ser ud til, at 
parallelhandel og arbitrage fortsat er vigtige spørgsmål, fordi detailhandelen stadig i vid 
udstrækning følger nationale skel, hvor varerne leveres på nationale betingelser. 
V. Ændringer i distributionsmønstret 
Ledelse og teknologi 
40. De traditionelle distributionskanaler bestående af selvstændige producenter, 
grossister og detailhandlere, der handler uafhængigt af hinanden og forsøger at maksimere 
deres egen fortjeneste i stedet for at virke til gavn for kæden som helhed, er i tilbagegang. 
41. Distributionen som sådan er blevet ændret som følge af informationsteknologien. 
Informationssystemer har tvunget virksomhederne til at nyvurdere og tilpasse deres 
kommercielle forbindelser med såvel kunderne som leverandørerne og har sat dem i stand 
til at anvende mere strengt styrede og effektive forretningsmetoder. Fremstillings­
industriens indførelse af "just-in-time"- (JIT) principper og udvidelsen af disse principper 
til også at finde anvendelse i de traditionelle distributionssystemer har haft en kraftig 
indvirkning på hele distributionskæden. JIT er baseret på det princip, at der ikke frem­
stilles nogen produkter eller bestilles nogen komponenter, før der er efterspørgsel efter 
dem. Sammen med moderne teknologi (dvs. computere, automatisering, laserscanning 
osv.) har JIT gjort det lettere at skifte fra udbudsbetinget produktion (dvs. hvor produk­
terne fremstilles og oplagres forud for efterspørgslen) til efterspørgselsbetinget produktion 
(dvs. hvor forbrugernes efterspørgsel trækker produkterne til markedet, og hvor 
efterspørgslen også er afgørende for fremstillingen af komponenter) i forsyningskæden. 
Ulempen ved udbudsbetinget produktion er, at den hyppigt medfører, at lagrene bliver 
større eller mindre end nødvendigt. Indførelsen af JIT-metoder nedbringer lagrene og 
tvinger virksomhederne til at sætte ind over for ineffektivitet eller flaskehalse i forsy­
ningskæden. JIT betyder også en ændring fra store forsendelser til mindre og hyppigere 
forsendelser, hvilket tvinger både leverandørerne og kunderne til at søge at samle 
leverancerne (således at JIT-leverancer fra en række leverandører samles i én leverance, 
hvilket betyder mindre og hyppigere forsendelser og dermed nedskæring i transport­
omkostningerne og andre omkostninger). 
42. JIT-princippet er blevet yderligere forbedret ved begrebet QR (quick response 
logistics), der betyder, at efterspørgslen efterkommes så tæt på realtidspunktet som muligt 
og så tæt på den endelige forbruger som muligt. Gennemførelsen af QR er blevet lettet 
gennem elektronisk dataudveksling (EDI), effektiv supplering af lagerbeholdningen (ER), 
stregkoder, laserscannere osv. Den seneste udvikling af disse begreber inden for detail­
handelen er ECR (efficient consumer response), der skal sikre forbrugerne den bedst 
13 
mulige værdi, service og produktdifferentiering gennem et samarbejde om forbedring af 
forsyningskæden. 
43. Indførelsen af JIT, QR og ECR-systemer i distributionen indebærer en ændring i 
det traditionelle uafhængighedsforhold mellem producenter, grossister og detailhandlere 
til et forhold præget af samarbejde, især på logistikområdet(8). Samarbejdet mellem produ­
center og detailhandlere i forsyningskæden er veludbygget i USA, men stadig i sin vorden 
i EU på grund af en række forhindringer, såsom den traditionelle konflikt mellem 
producenter af mærkevarer og store forretningskæder, der foretrækker at sælge deres egne 
mærkevarer, samt forskelle i de nationale forretningsbetingelser. Et af de hyppigst nævnte 
eksempler på samarbejde mellem en producent af mærkevarer og en detailhandler er 
"partnerskabet" i USA mellem Procter & Gamble (P&G) og en af Nordamerikas største 
detailhandlere, Wal-Mart, hvorved førstnævnte modtager salgsdata direkte fra sidstnævntes 
kasseapparater. P&G benytter disse oplysninger til at tilpasse sin produktion efter Wal-
Marts efterspørgsel. Et sådan system indebærer den fordel for såvel fabrikanten som 
detailhandleren, at de kan nedbringe lagrene og samtidig forbedre vareudbuddet til fordel 
for forbrugerne. Selv om det fuldt integrerede "partnerskab", som mellem P&G og Wal-
Mart, stadig ikke er udbygget i Europa, er der nu ved at opstå integrerede 
logistiksystemer, der forbinder transaktionerne i hele forsyningskæden. 
Struktur 
44. Der foregår i øjeblikket en betydelig omstrukturering af distributionen i EU. 
Ændringerne består i koncentration, reduktion i antallet af traditionelle grossister, 
omlægninger i detailsektoren og en tendens til diversificering og internationalisering. 
Ændringerne kan opsummeres således: 
koncentration, der giver sig udslag i færre store virksomheder og nærmere verti­
kale forbindelser mellem producenter, grossister og detailhandlere 
udvikling af net af selvstændige forhandlere, først og fremmest som følge af 
tendensen til koncentration og væksten i store integrerede grupper. Generelt kan 
detailhandlere uden specielle distributionsfaciliteter eller mulighed for at gå uden 
om grossisten, ikke konkurrere med store detailgrupper, når det gælder pris og 
service 
en generel nedgang i antallet af selvstændige nationale forhandlere/traditionelle 
grossister, idet man skal være opmærksom på, at begrebet engrosvirksomhed 
tilsyneladende har forskellige betydninger i de forskellige medlemsstater 
en række omlægninger i detailsektoren med betydelige forskelle mellem medlems­
staterne. Det er karakteristisk, at der generelt sker en lavere stigning i antallet af 
(8) Det er vigtigt at gøre sig klart, at logistisk integration har stor betydning som konkurrencemæssigt 
værktøj, især på de globale markeder. Dette illustreres tydeligt i den undersøgelse, som Europa-
Kommissionen fik gennemført i 1993, "The Evolving Competitive Challenge for the European 
Automotive Components Industry". Undersøgelsen viser, at den europæiske komponentindustri kun 
når op på en tredjedel af den japanske, når det gælder produktivitet og lageromsætning. En af de 
vigtigste årsager til denne uheldige konkurrencemæssige situation er mangelen på "egentlige 
partnerskabsforhold i forsyningskæden". 
14 
hypermarkeder end tidligere, en forøgelse i antallet af franchiseaftaler og en vækst 
i de forskellige former for fjernsalg 
en tendens til spredning af aktiviteterne til andre serviceområder. Desuden er der 
en vis tendens til internationalisering, dog kun i ringe grad, således at detail­
handelen fortsat i vid udstrækning er national. 
45. De ændringer i ledelse og teknologi, der er beskrevet ovenfor, har betydelig 
indvirkning på EU's konkurrencepolitik for vertikale begrænsninger. Vertikale begræns­
ninger kan anvendes til at isolere nationale markeder, især når der er prisforskelle mellem 
medlemsstaterne. For at imødegå dette har Kommissionen støttet parallelhandel og 
arbitrage. Man har længe erkendt, at parallelhandel hindres gennem offentlige foran­
staltninger (f.eks. forskellige valutaer, skattesystemer, tekniske bestemmelser og admini­
strative formaliteter), private foranstaltninger (f.eks. aftaler om ikke at levere på tværs af 
grænserne) og sociale forhold (f.eks. kultur- og sprogforskelle samt forbruger-
præferencer(9)). Det viser sig dog nu, at moderne distributionssystemer i sig selv kan have 
reduceret mulighederne for parallelhandel selv i de tilfælde, hvor parallelhandel teoretisk 
set er mulig. Selv om prisen stadig er vigtig, er forsyningssikkerhedens og -effektivitetens 
relative betydning vokset. Når en grossist eller detailhandler, der deltager i en effektiv 
forsyningskæde, skal overveje, om han skal foretage parallelhandel, skal han ikke blot 
tage hensyn til de umiddelbare finansielle forhold, såsom omkostningerne ved transport, 
oplagring og administration samt kapitalomkostninger, men også undersøge de finansielle 
forhold på kort til mellemlang sigt som følge af en sådan transaktions ødelæggende 
virkning på forsyningskæden. F.eks. kan den umiddelbare finansielle gevinst på en 
parallelhandelstransaktion eller en række transaktioner forsvinde fuldstændigt, når 
grossisten eller detailhandleren senere skal vende tilbage til sin oprindelige 
forsyningskanal (f.eks. en national importør eller producent) og dermed oplever forsin­
kelser i opfyldningen af lagrene. Disse forsinkelser kan opstå på grund af reduktion af 
lagrene i overensstemmelse med JIT-principperne (dvs. at produkterne ikke længere 
produceres og oplagres, før der findes efterspørgsel efter dem). Anvendelse af sådanne 
principper og faldet i antallet af selvstændige grossister vil også kunne nedbringe lagrene 
i første omgang, når virksomheden bliver involveret i parallelhandel. 
VI. Benzin og øl 
46. Der er sket store ændringer i distributionen af benzin og øl, selv om det er 
vanskeligt at generalisere. Disse ændringer gennemgås ikke i detaljer her, fordi situationen 
varierer fra den ene medlemsstat til den anden. I nogle medlemsstater er virkningen af 
liberaliseringen af statsmonopolerne ved at slå igennem (benzinmonopolerne i Spanien og 
Portugal), og i nogle af de nye medlemsstater er der stadig monopoler (alkoholmonopoler 
i Sverige, Finland og Østrig). Kommissionen vil gerne have tilsendt oplysninger om, 
hvorvidt det er let eller vanskeligt for producenter i en given medlemsstat at trænge ind 
på et nyt marked inden for disse sektorer, især ølscktoren. Det kan især være nyttigt at 
analysere, om eksklusive købsaftaler, der finder udstrakt anvendelse, letter eller hindrer 
denne proces. På trods af de manglende oplysninger på dette område, kan der alligevel 
fremsættes nogle generelle bemærkninger. 
(9) Jf. også kapitel II om det indre marked. 
15 
Benzin 
47. Antallet af benzinstationer er faldende, samtidig med at deres gennemsnitsstørrelse 
vokser. Supermarkeder/hypermarkeder er også trængt ind på benzinmarkedet med en 
aggressiv prispolitik. De tegner sig nu for en forholdsvis stor andel på visse markeder (op 
til 33%). Der er også markedsført benzin, som ikke er nogen mærkevare, eller som sælges 
under selskabets eget mærke. Desuden er det lykkedes for andre virksomheder med 
mærkevarer at trænge ind på nationale markeder. De investeringer, der er nødvendige for 
at oprette en benzinstation, er steget betydeligt (stationernes størrelse, miljøbeskyttelse og 
Here faciliteter). Benzinstationernes salg på andre områder har fået forholdsvis større 
betydning med udvikling af nærbutikker, der sælger en lang række forbrugsvarer ud over 
biltilbehør og smøremidler00). I virkeligheden tegner benzinstationerne sig for en langt 
mindre procentdel af salget af smøremidler, fordi specialbutikker/kæder, der sælger 
biltilbehør, er blevet mere udbredte. Med undtagelse af supermarkederne 
ejes/forpagtes/ledes benzinstationerne fortsat af små virksomheder (ofte 
enkeltmandsforetagender), der er knyttet til de store benzinproducenter gennem eksklusive 
købsaftaler. Desuden finansieres stationen og udstyret ofte gennem lån fra producenterne. 
01 
48. Bryggeristrukturen varierer betydeligt fra den ene medlemsstat til den anden, idet 
den strækker sig fra en atomistisk opdeling til et snævert oligopol eller endog dominans. 
Der er en tendens til, at lokale producenter tegner sig for størstedelen af salget i hver 
medlemsstat, selv om indtrængning på andre markeder også forekommer i stigende grad, 
f.eks. gennem direkte import, salg gennem eget datterselskab, brygning på licens, over­
tagelse af eller joint venture med lokale bryggerier, overtagelse af detailforretninger, salg 
via grossister, opførelse af nye bryggerier eller distributionsaftaler med lokale bryggerier. 
49. Det kan ikke betale sig at sende standardøl over store afstande for at opretholde 
friske forsyninger. Der er en (i visse medlemsstater ret stærk) tendens til vækst i salget 
ud af huset (f.eks. via supermarkeder til forbrug andre steder) i forhold til salg på stedet 
(dvs. til forbrug på salgsstedet). Det er ofte små enkeltmandsforetagender, der ejer, 
forpagter eller leder udsalgsstederne, og de er ofte, men ikke altid, knyttet til bryggerierne 
gennem eksklusive købsaftaler. Desuden kan udskænkningsstederne finansieres via lån fra 
bryggerierne. Denne finansiering får stadig større betydning, da indretningsniveauet 
(værditilvækst) er steget med en deraf følgende stigning i investeringsomkostningerne. I 
den senere tid er der opstået specialiserede administrationsselskaber, der ejer mange 
detailsalgssteder. Disse selskaber forhandler med bryggerierne om ølforsyningerne. 
VII. Konklusioner og spørgsmål 
50. Med informationsteknologien som katalysator er der en udvikling i gang bort fra 
de traditionelle udbudsbetingede distributionskanaler over til planlagte, professionelt 
drevne, efterspørgselsbetingede forsyningskæder, hvor leverandører, producenter, 
grossister og detailhandlere fungerer som et integreret system og konkurrerer med andre 
( De enkelte benzinselskaber udvikler et særskilt standardiseret format for alle deres nærbutikskæder. 
16 
integrerede systemer for at opnå maksimal effektivitet og forbrugerreaktion. Det skal dog 
bemærkes, at "partnerskab" mellem producenter og detailhandlere i forbindelse med 
administrationen af forsyningskæden hidtil har været begrænset af en række forskellige 
forhold, herunder nationale forskelle i forretningsbetingelser og forretningspraksis. 
51. Ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt er det vigtigt at notere sig, at udviklingen 
bort fra det traditionelle uafhængighedsforhold over til forbindelser baseret på samarbejde 
kan svække de konkurrencefremmende kræfter i forsyningskæden, såsom konkurrence 
inden for samme mærke. Desuden er der her større mulighed for, at en af 
forsyningskædens medlemmer opnår dominans end i forbindelse med den traditionelle 
distributionskanal, med det resultat, at funktioner og omkostninger væltes over på andre 
virksomheder i kæden (i modsætning til den situation, hvor alle selvstændige virksom­
heder frit kan fastlægge og integrere deres funktioner på grundlag af forhandlinger mellem 
uafhængige parter). Dette er en vigtig faktor for EU's konkurrencepolitik, især når den 
ansvarlige for ledelsen af forsyningskæden er en stor virksomhed, og de øvrige parter er 
små og mellemstore virksomheder, der er økonomisk afhængige af forsyningskæden, idet 
det kan medføre en betydelig svækkelse af konkurrencen inden for samme mærke og/eller 
afskærmning af forsyningskæden over for andre producenter på det samme eller 
tilsvarende markeder. 
52. De konsoliderede systemer har sammen med informationsteknologien lettet over­
gangen fra udbudsbetinget til efterspørgselsbetinget distribution inden for mange sektorer. 
Desuden sker der nu inden for mange sektorer en koncentration i hver ende af forsy­
ningskæden, samtidig med at de selvstændige mellemmænd forsvinder. Begge disse 
faktorer har i betydelig grad formindsket mulighederne for parallelhandel eller arbitrage, 
selv hvor der er væsentlige prisforskelle mellem medlemsstaterne. For EU's konkur­
rencepolitik for vertikale begrænsninger indebærer disse ændringer især, at moderne 
distributionssystemer kan fastcementere isoleringen af nationale markeder, da detail-
distributionen stadig er nationalt orienteret. Dette kan få større virkninger for den 
tilsigtede markedsintegration i EU. 
53. Kommissionen har ikke kunnet finde nyttige statistikker over den relative størrelse 
og betydning af de forskellige distributionskanaler, som producenterne anvender, nemlig 
eneforhandling, eksklusive køb, selektiv distribution, åben distribution og franchising. Den 
har heller ikke kunnet indhente nyttige oplysninger om tilbagegangen i antallet af 
selvstændige grossister/distributører i Europa som helhed. Kommissionen er meget 
interesseret i at få tilsendt de interesserede parters synspunkter (støttet af statistikker) om 
distributionskanalernes relative størrelse, betydning og tilgængelighed i Europa, og 
tilbagegangen i antallet af selvstændige grossister/forhandlere. Den vil også gerne have 
tilsendt bemærkninger om, hvorvidt nye distributionsformer/-systemer og de øvrige 
faktorer, der er nævnt i dette kapitel, kan styrke isoleringen af nationale markeder gennem 
vertikale begrænsninger. 
17 
Kapitel II 
ØKONOMISK ANALYSE AF DE VERTIKALE BEGRÆNSNINGER 
OG DET INDRE MARKED 
I. Baggrund 
54. Den økonomiske analyse af de vertikale begrænsninger har tidligere givet 
anledning til heftig debat blandt økonomer. I begyndelsen af 1980'erne var man dog 
blevet mindre betænkelig ved disse begrænsninger, der snarere blev betragtet som 
uskadelige for konkurrencen (Chicago-skolen). I vore dage er der ved at opstå større 
enighed; økonomerne er ved at blive mere forsigtige i deres vurdering af de vertikale 
begrænsninger i konkurrencepolitikken og mere tilbageholdende med at generalisere, og 
alle vertikale begrænsninger kan ikke i sig selv betragtes som gavnlige for 
konkurrencen0'\ Et element gør sig dog særlig gældende: De nuværende økonomiske 
teorier understreger markedsstrukturens betydning for fastlæggelsen af, hvilke virkninger 
de vertikale begrænsninger har på konkurrencen. Jo skarpere konkurrencen mellem 
mærkerne er, jo mere sandsynligt er det, at de vertikale begrænsningers 
konkurrencefremmende og effektivitetskabende virkninger vil opveje de 
konkurrencebegrænsende. Det omvendte er tilfældet, når konkurrencen mellem mærkerne 
er beskeden, og der er betydelige hindringer for adgangen til markederne. 
55. I dette kapitel behandles nogle af konklusionerne af de seneste økonomiske teorier 
om vertikale begrænsninger, der kan være nyttige for fastlæggelsen af en politik0 2). Det 
vil også behandle forbindelserne mellem integrationen på det indre marked og vertikale 
begrænsninger. Selv om mange af de administrative og andre offentlige handelshindringer 
er blevet fjernet, er der endnu ikke etableret et egentligt indre marked inden for visse 
sektorer, og der er stadig væsentlige prisforskelle mellem medlemsstaterne. Dette tyder 
på, at der stadig er væsentlige uudnyttede økonomiske fordele forbundet med yderligere 
integration, og at private aftalers (f.eks. vertikale begrænsningers) betydning for fremme 
eller hindring af den økonomiske integration er vokset i forhold til de offentlige 
hindringers. 
II. Den økonomiske fortolkning af vertikale begrænsninger 
56. Efterhånden som forholdet mellem en producent og en forhandler udvikler sig fra 
en uafhængig engangstransaktion til nærmere, regelmæssige kontakter, kan aftaler og 
vertikale begrænsninger f.eks. nedbringe deres transaktionsomkostninger. Dette er især 
tilfældet, når distributionen nødvendiggør forbindelser på længere sigt, herunder en 
(ii) 
(12) Fuldstændig konkurrence i distributionsleddet var en nøgleantagelse for Chicago-skolens 
konklusioner. McKinsey-undersøgelsen (op. cit.) viste, at dette ikke var tilfældet i Europa, og 
påviste væsentlige hindringer for adgangen til markederne. 
Dette er baseret på P. Rey and F. Caballero "The implications of the Economic Analysis of 
Vertikal Restraints", kommende økonomisk papir fra European Commission, DG II, Brussels. 
Læseren henvises også til Dobson and Waterson "Vertical Restraints and Competition Policy", 
London, 1996, samt Competition Policy and Vertical Restraints, OECD, Paris 1994. 
arbejdsdeling med hensyn til salg og salgsfremmende aktiviteter samt overdragelse af 
immaterielle aktiver, såsom goodwill og knowhow. Ingen af parterne har fuldstændigt 
kendskab til de andre parters aktiviteter. De har hver især forskellige interesser, og der 
tages ikke hensyn til, hvorledes disse indvirker på den anden parts interesser. Desuden har 
producenter og forhandlere selvstændige beslutningsbeføjeiser over de forskellige 
elementer i produktions- og distributionskæden. På denne generelle baggrund kan vertikale 
begrænsninger bidrage til større effektivitet, ikke blot for producenterne og forhandlerne, 
men også for forbrugerne. En koordinering mellem producenter og forhandlere i form af 
vertikale begrænsninger kan gøre det lettere for virksomhederne at øge deres fortjeneste, 
og disse effektivitetsgevinster kan under visse omstændigheder komme forbrugerne til 
gode. Dette kan belyses ved følgende eksempler. 
Vertikale begrænsninger som middel til at forbedre den økonomiske effektivitet 
gennem en bedre koordinering mellem producenter og forhandlere13' 
57. Ud fra et konkurrencepolitisk synspunkt er det bedst at sondre mellem sager, hvor 
vertikale begrænsninger har en generel positiv virkning og sager, hvor vertikale 
begrænsninger har en negativ virkning. Vertikal begrænsninger har normalt en utvetydig 
positiv virkning, hvor de er korrekt indført for at løse koordineringsproblemer, hvorimod 
deres negative virkning har en tendels til at være fremherskende ved svage foregående 
eller efterfølgende omsætningsled. 
a) Vertikal priskoordinering 
58. Hvis ikke der foretages nogen koordinering, kan de vertikale strukturer medføre 
for høje priser, ikke blot ud fra forbrugernes, men også ud fra producenternes og 
forhandlernes synspunkt. Når der er tale om en vis markedsstyrke, vil producenter og 
forhandlere forhøje deres avancer i forhold til deres respektive omkostninger(14). Denne 
fordobling af avancerne skyldes, at virksomhederne træffer prisbeslutninger uafhængigt 
af hinanden uden at tage hensyn til, hvilken virkning beslutningen vil få på deres 
respektive partnere i den vertikale struktur. Som følge heraf vil prisen sandsynligvis blive 
alt for høj, dvs. højere end den pris, der ville maksimere producentens og forhandlerens 
(forhandlernes) fælles fortjeneste. Dette problem kan til dels løses ved, at producenterne 
fastsætter maksimale detailpriser. Også andre typer vertikale begrænsninger kan bidrage 
til løsning af dette problem. F.eks. indeholder franchiseaftaler normalt en todelt tarif med 
et fast gebyr og en engrospris. Forpligtelser til at foretage minimumsindkøb kan også løse 
problemet. Disse alternative løsninger vil dog ikke nødvendigvis have samme virkning ud 
fra et konkurrencemæssigt synspunkt. 
b) Koordinering af præstation af tjenesteydelser 
59. Distributionen af varer og tjenesteydelser gør det normalt nødvendigt, at forhand­
lerne også præsterer andre ydelser såsom eftersalgsservice, i form af garantier eller 
vedligeholdelse, eller service før salget i form af oplysninger eller teknisk bistand til 
(l3) Andre effektivitetsgevinster, som vertikale begrænsninger kan medføre, tages også i betragtning 
ved Kommissionens politik på dette område. De er omhandlet i kapitel IV og ikke nævnt her. 
114) Markedsstyrke indebærer, at producenter og forhandlere står over for faldende efterspørgselskurver, 
og altså ikke den horisontale efterspørgselskurve, der findes ved fuldstændig konkurrence. 
19 
potentielle kunder. Dette skaber følgende to problemer med hensyn til den økonomiske 
effektivitet(,5). 
i) Fordelingsproblemer. Hvis en forhandler investerer i information til potentielle 
kunder eller forbedrer sine anlæg, vil efterspørgslen efter hans produkt vokse til gavn for 
hans virksomhed. Men også den producent, der leverer de produkter, han sælger, vil drage 
fordel heraf, da han vil sælge mere til forhandleren. I disse tilfælde vil forhandlerens 
salgsarbejde ikke nå op på samme niveau, som hvis han selv kunne opnå alle fordele ved 
sine ekstra bestræbelser. Vertikale begrænsninger kan være medvirkende til, at den 
vertikale struktur giver det optimale resultat. Det vil også komme forbrugerne til gode, 
hvis der er aktiv konkurrence mellem mærkerne. Også i dette tilfælde kan en 
franchiseaftale med et franchisegebyr og en lavere engrospris sikre et bedre salgsarbejde. 
ii) "Free-riding"-problemer. Når flere detailhandlere sælger det samme mærke i et 
givet område, vil de alle drage fordel af det salgsarbejde, som en af dem udfører. Hvis 
en detailhandler f.eks. investerer i kundeinformation i det pågældende område eller 
reklamerer for produktet, kan alle andre detailhandlere spare reklameudgifter og gratis 
udnytte det arbejde, som førstnævnte har udført ("free-riding"). I en sådan situation vil 
der være en tendens til, at alle detailhandlere investerer for lidt i disse aktiviteter. 
Problemet kan løses ved, at producenten tildeler dem eneforhandlingsområder. Hvis 
forhandleren får tildelt et eneforhandlingsområde, hvor han er eneleverandør af et givet 
mærke, vil transport- og transaktionsomkostningerne reducere "free-riding"-virkningerne 
til det mindst mulige. 
Konkurrenceskadelige vertikale begrænsninger 
60. For at kunne undersøge de vertikale begrænsningers indvirkning på konkurrencen, 
må der tages hensyn ikke blot til konkurrencen i distributionsleddet, dvs. konkurrencen 
inden for samme mærke, men også konkurrencen mellem producenter eller mellem 
forskellige mærker. Ved indførelse af vertikale begrænsninger er det muligt at mindske 
konkurrencen mellem producenter, der ikke konkurrerer direkte, men gennem deres 
detailhandlere. I så fald kan man tale om konkurrence mellem "vertikale strukturer". Der 
findes mindst tre forskellige måder, hvorpå vertikale begrænsninger kan hæmme konkur­
rencen. 
a) Distributions- eller produktionskarteller 
61. Vertikale begrænsninger, såsom prisbinding eller områdeeksklusivitet, indebærer 
umiddelbart, at konkurrencen inden for et bestemt mærke begrænses eller endog elimi­
neres under visse omstændigheder. Forhandlerne kan derfor være interesserede i at indgå 
aftaler med deres leverandører for at begrænse konkurrencen i detailleddet. Dette vil især 
være tilfældet, når forhandlerne har en stor markedsstyrke, og adgangen til distributions­
leddet er vanskelig. Vertikale begrænsninger kan også anvendes til at styrke ulovlige 
prisaftaler mellem producenterne. F.eks. kan prisbinding gøre det lettere at indgå 
hemmelige aftaler, da nedskæringer i detailpriserne er lettere at afsløre. Hvis alle de 
virksomheder, der forhandler mange forskellige mærker i detailleddet, anvender de priser, 
(i5) Økonomer ville også medtage andre problemer, såsom ændring af risikoforskydning eller "moral 
hazard"-problemer, men for at lette fremstillingen vil disse spørgsmål ikke blive behandlet her. Jf. 
Rey and Caballero op. cit., hvor disse spørgsmål behandles nærmere. 
20 
som producenterne har fastsat, vil kartelbrydende nedskæringer i engrospriserne ikke 
kunne slå igennem i detailleddet uden risiko for, at de hurtigt afsløres. Da det således er 
umuligt at lade disse prisnedskæringer slå igennem i detailleddet, og da der er risiko for 
gengældelse fra andre kartelmedlemmers side, er kartelaftaler mere stabile, når der 
anvendes prisbinding. 
b) Vertikale begrænsninger som middel til at afskærme markederne 
62. Vertikale begrænsninger kan indebære, at andre, eventuelt mere effektive, 
konkurrerende producenter hindres adgang til markedet. Dette kan være tilfældet, hvis de 
eksisterende producenter indgår eneforhandlingsaftaler med forhandlerne af et bestemt 
produkt i et givet område. Det er dog en forudsætning, at der findes en eller anden form 
for hindring af adgangen til markedet eller andre faktorer, der begrænser antallet af 
detailhandlere. Det er dog også muligt, når stordriftsfordele er af betydning for detail­
handelen, og når indgåelse af eneforhandlingsaftaler med eksisterende detailhandlere vil 
gøre det vanskeligere for nye producenter at komme ind på markedet, fordi de vil være 
udsat for højere distributionsomkostninger end de virksomheder, der i forvejen er på 
markedet(16). 
63. Vertikale begrænsninger kan dog også under visse omstændigheder fremme 
adgangen til markedet på lang sigt. For så vidt som de vertikale begrænsninger, såsom 
områdeeksklusivitet, har en tendens til at forøge de vertikale strukturers fortjeneste, vil 
de stimulere andre potentielle forhandleres og producenters adgang til markedet, og dette 
vil fremme effektiviteten på lang sigt. 
c) Vertikale begrænsninger som middel til at mindske konkurrencen mellem 
producenterne 
64. På oligopolistiske markeder kan indførelse af vertikale begrænsninger inden for 
de vertikale strukturer begrænse konkurrencen mellem de forskellige mærker yderligere. 
F.eks. giver eneforhandling sommetider producenterne mulighed for at øge avancerne ved 
at forhøje engrospriserne. Hvis ikke der er nogen konkurrence i detailleddet, og der er 
hindringer for adgangen til markedet, vil detailhandlerne normalt reagere på forhøjelsen 
af engrospriserne ved også at forhøje priserne over for de endelige forbrugere. Bortset fra 
at områdeeksklusivitet, der er indført af mere end en producent, kan begrænse 
konkurrencen inden for et bestemt mærke, kan den også begrænse konkurrencen mellem 
forskellige mærker ved at formindske producenternes incitament til at underbyde 
hinanden. Ud over at begrænse konkurrencen inden for et bestemt mærke på 
oligopolistiske markeder kan de vertikale begrænsninger således begrænse konkurrencen 
mellem forskellige mærker(l7). 
(16) Det samme kan siges om forhandlernes udelukkelse af producenterne, når førstnævnte er tilstræk­
kelig stærke. 
(17) Jf. f.eks. Besanko and Perry "Exclusive dealing in a spatial model of retail competition", 
International Journal of Industrial Organisation, vol. 12, 1994, pp. 297-329 og Rey and Stiglitz 
"The role of exclusive territories in Producers' competition", Rand Journal of Economics, vol. 26, 
n° 3, Autumn 1995, pp. 431-51. 
21 
III. Udarbejdelse af brugbare regler: Konkurrence inden for et bestemt mærke 
og mellem forskellige mærker 
65. Af konkurrencepolitiske hensyn er det nødvendigt at omsætte konklusionerne af 
den økonomiske analyse til brugbare regler, der er i overensstemmelse med EU's 
konkurrenceregler og forholdsvis lette at gennemføre med den nødvendige retssikkerhed 
for virksomhederne. Et element har vist sig at være væsentligt, når man skal analysere de 
vertikale begrænsningers indvirkning, nemlig konkurrencen mellem forskellige mærker. 
En markedsstruktur, der giver mulighed for tilstrækkelig konkurrence inden for 
distribution og/eller produktion, vil være afgørende for de vertikale begrænsningers 
nettoindvirkning på konkurrencen. Dette element kan bidrage til udarbejdelse af en politik, 
der er i overensstemmelse med den økonomiske analyse, idet der tilstræbes ligevægt 
mellem en fuldstændig markedsanalyse i hvert enkelt tilfælde og omkostningerne derved. 
66. Hvis der indføres vertikale begrænsninger, såsom områdeeksklusivitet eller 
franchising, for at undgå konsekvenserne af den gratis udnyttelse af andres ydelser (free-
riding), kan konkurrencen mellem detailhandlere inden for samme mærke også blive 
begrænset. Den effektivitet, som indførelsen af disse begrænsninger vil medføre, vil øge 
den vertikale strukturs fortjeneste. Hvis den vertikale struktur står over for en stærk 
konkurrence fra andre leverandører af produkter, der kan betragtes som substitutions-
produkter, er det langt mere sandsynligt, at effektivitetsgevinsten kan komme forbrugerne 
til gode. Hvis den vertikale struktur har tilstrækkelig markedsstyrke, vil den være mindre 
motiveret til at nedsætte priserne og have en tendens til at opsuge eventuelle effektivitets­
gevinster i form af ekstra fortjeneste. En relativt konkurrencebetonet markedsstruktur kan 
dog mindske den vertikale konkurrencebegrænsnings potentielt negative virkninger. 
67. Aftaler med mange vertikale begrænsninger giver også anledning til problemer. 
Kombinationen af forskellige klausuler i samme kontrakt kan i høj grad vanskeliggøre den 
økonomiske vurdering af de vertikale begrænsningers indvirkning på konkurrencen. Den 
omstændighed, at der kommer flere vertikale begrænsninger til, indebærer ikke 
nødvendigvis en proportional forøgelse af deres indvirkning på konkurrencen. F.eks. vil 
indførelse af områdeeksklusivitet - for eventuelt at undgå free-riding-problemer - normalt 
begrænse konkurrencen inden for et bestemt mærke, og detailhandlerne kan i så fald være 
tilbøjelige til at hæve priserne. Desuden vil områdeeksklusivitet, der giver forhandlerne 
større markedsstyrke, forværre problemerne med dobbelte avancer. For at undgå 
avancefordobling og dermed et fald i afsætningen kan producenterne kombinere 
indførelsen af områdeeksklusivitet med en yderligere vertikal begrænsning, såsom 
maksimumspriser eller todelte tariffer. I dette tilfælde kunne kombinationen af to vertikale 
begrænsninger få positiv indvirkning på konkurrencen. 
68. Indførelse af mange vertikale begrænsninger samtidig kan dog også afspejle en 
kombination af motiver, der kunne få negativ indvirkning på konkurrencen. Hvis en given 
vertikal begrænsning med henblik på at løse koordineringsproblemer indføres samtidig 
med en anden begrænsning, der tager sigte på at begrænse konkurrencen, f.eks. oprettelse 
af et kartel, vil der måske ikke være nogen udlignende virkning, og resultatet vil derfor 
ikke blive forbedret ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt. 
69. Ved aftaler, der omfatter mange vertikale begrænsninger, må virkningerne derfor 
vurderes på grundlag af de vertikale begrænsningers samlede virkning i den markeds­
mæssige sammenhæng, hvori de indgår. En individuel behandling af de forskellige 
vertikale begrænsninger vil nok være utilstrækkelig til en korrekt vurdering af aftalen. 
22 
IV. Vertikale begrænsninger og det indre marked 
70. Den fortsatte integrationsproces inden for det indre marked giver analysen af de 
vertikale begrænsninger en ekstra dimension. Baggrunden for 1992-programmet var, at 
den udbredte opfattelse, at det havde kostet den europæiske industri millioner i 
unødvendige omkostninger og uudnyttede muligheder, at der ikke eksisterede noget indre 
marked. Dette afspejles klart i Cecchini-rapportens titel, "The cost of Non-Europe"08). De 
bestræbelser, der har været udfoldet siden traktatens ikrafttræden i 1958, havde endnu ikke 
ved midten af 1980'erne medført alle de potentielle gevinster, der kunne forventes af den 
fuldstændige økonomiske integration mellem medlemsstaterne. Nu hvor der er taget flere 
skridt til at eliminere de resterende forhindringer for de frie varebevægelser og den frie 
udveksling af tjenesteydelser og produktionsfaktorer, er det stadig indlysende, at der må 
gøres yderligere bestræbelser på at nå det maksimale integrationsniveau. Denne integration 
er blevet endnu vigtigere, fordi et velfungerende indre marked, der giver de europæiske 
virksomheder mulighed for at opnå stordriftsfordele, samtidig med at de er undergivet en 
effektiv konkurrence, betragtes som et springbræt til bedre konkurrenceevne på stadig 
mere globale og konkurrencebetonede verdensmarkeder. 
71. Konkurrencen er af vital betydning for at opnå de økonomiske gevinster af det 
indre marked. Disse gevinster vil kun kunne opnås, hvis virksomhederne konkurrerer mere 
med hinanden og trænger ind på hinandens markeder, og de vil opstå ved: 
statisk effektivitet, hvor konkurrencetrykket sænker prisen i medlemsstaterne med 
et højt prisniveau, således at den nærmer sig prisen i medlemsstater med et lavere 
prisniveau. Priserne kan være lavere på grund af "naturlige" omkostningsfordele 
eller øget konkurrencetryk 
dynamisk effektivitet, hvor det stadig voksende konkurrencetryk vil anspore 
virksomhederne til at opnå større effektivitet. Det, der er lettest at forklare, er 
måske stordriftsfordelene ved et større marked, men der vil kunne opnås mange 
gevinster ved blot at øge konkurrencen, specielt på markeder, der tidligere var 
beskyttet af barrierer eller ikke var udsat for et effektivt konkurrencemæssigt pres. 
72. Det er naturligvis ikke alle markeder, der vil blive europæiske. Nogle vil fortsat 
være lokale (f.eks. frisører), og nogle er allerede globale (f.eks. flymotorer). Men for 
mange produkters vedkommende vil Europa i stadig stigende grad blive det relevante 
geografiske marked. Selv om der er tegn på, at priserne på visse produkter konvergerer, 
er der stadig plads til, at den øgede konkurrence og integration kan give flere gevinster. 
73. Programmet for det indre marked var baseret på den antagelse, at afskaffelsen af 
ikke-toldmæssige handelshindringer ville føre til øget konkurrence, der igen ville presse 
priserne. Konkurrencetrykket forventedes at reducere priserne mere, end det var muligt 
gennem stordriftsfordele, hvilket ville indebære et fald i avancerne i økonomien som 
helhed og især i de sektorer, der berøres mere direkte af det indre marked. Man forven­
tede, at konkurrencetrykket i sidste instans ville medføre priskonvergens for produkter i 
(l8) Jf. sammendraget i "The European Challenge - 1992. The Benefits of a single market". 
Paolo Cecchini, Wildwood House 1988. 
23 
flere forskellige medlemsstater til fordel for forbrugerne. Disse prognoser blev støttet af 
empiriske oplysninger om en betydelig prisspredning på en udvalgt gruppe produkter og 
tjenesteydelser i EU generelt. De endelige forbrugerpriser afveg betydeligt fra det ene 
land til det andet i 1985. 
74. Der er stadig betydelige prisforskelle, især på bestemte produkter og ikke mindst 
i forhandlernes nettokøbspriser på tværs af medlemsstaterne. På forbrugerelektronik kan 
forskellene f.eks. udgøre op til 35% på samme produkt/model fra samme producent. Til 
trods for de vedvarende store prisforskelle mellem medlemsstaterne fremgår det af en 
undersøgelse, der for nylig blev foretaget som led i evalueringen af det indre marked, at 
der er en tendens til priskonvergens. Tabel 1 viser spredningen i prisindekserne på 
forskellige produktgrupper09). Indekserne er blevet beregnet inklusive og eksklusive 
afgifter for at udskille virkningerne af den indirekte beskatning. Resultaterne viser, at 
prisforskellene er blevet indsnævret for varer og tjenesteydelser, der reelt er blevet 
påvirket af det indre marked. Men for bygge- og anlægssektoren og energisektoren, hvor 
det indre marked kun har haft meget begrænset indflydelse, har der ikke været nogen 
priskonvergens. I nogle tilfælde er prisforskellene endog vokset. Med alle de metodiske 
forbehold der er nødvendige i forbindelse med sammenligninger af denne art, støtter dette 
tilsyneladende den opfattelse, at programmet for det indre marked har reel indvirkning i 
form af priskonvergens. Ikke desto mindre var der stadig tale om betydelige prisforskelle 
i 1993. 
(i9) Priserne i tabellen indeholder detailpriser. Engrospriserne ville være en bedre indikator i denne 
forbindelse, men de forelå ikke. Detailpriserne er dog nok tilstrækkelige til at vise både eventuelle 
tendenser til priskonvergens og til at tjene som, ganske vist ufuldstændig, indikator for 
prisforskellene i engrosleddet. 
24 
Tabel 1 
Koefficienter for prisudsving mellem lande på udvalgte produktgrupper 
EU-6 
Forbrugsgoder 
Tjenesteydelser 
Energi 
Investeringsgoder 
Bygge- og anlægs­
virksomhed 
EU-9 
Forbrugsgoder 
Tjenesteydelser 
Energi 
Investeringsgoder 
Bygge- og anlægs­
virksomhed 
EU-12 
Forbrugsgoder 
Tjenesteydelser 
Energi 
In vesteringsgoder 
Bygge- og anlægs­
virksomhed 1980 
inkl. 
afgif­
ter 
15,9 
22,7 
18,4 
10,5 
15,7 
19,9 
25,2 
22,1 
13,1 
20,1 
26,0 
33,0 
30,8 
18,0 
24,4 ekskl 
afgif­
ter 
15,7 
23,1 
17,2 
10,5 
15,7 
18,8 
25,7 
20,5 
13,1 
20,1 
24,2 
31,9 
28,0 
18,0 
24,4 1985 
inkl. 
afgif­
ter 
14,2 
23,9 
12,5 
9,7 
11,0 
19,1 
25,6 
16,1 
12,5 
14,4 
22,5 
33,7 
21,1 
14,0 
22,1 ekskl. 
afgif­
ter 
14,2 
24,6 
10,4 
9,7 
11,0 
17,7 
25,2 
13,3 
12,5 
14,4 
21,4 
31,5 
16,9 
14,0 
22,1 IMO 
inkl 
afgif­
ter 
13,5 
20,0 
19,4 
11,6 
14,0 
20,3 
24,6 
24,7 
12,2 
16,5 
22,8 
31,8 
28,0 
13,1 
23,5 ekskl. 
afgif­
ter 
13,4 
20,2 
18,8 
11,6 
14,0 
18,5 
23,7 
22,6 
12,2 
16,5 
21,5 
30,4 
26,0 
13,1 
23,5 im 
inkl. 
afgif­
ter 
12,4 
21,3 
24,3 
12,5 
19,1 
18,0 
23,4 
30,6 
12,9 
22,4 
19,6 
28,6 
31,7 
14,5 
27,4 ekskl. 
afgif­
ter 
12,6 
21,7 
23,4 
12,5 
19,1 
16,6 
23,3 
27,4 
12,9 
22,4 
18.4 
28.3 
29.7 
14.5 
27.4 
Kilde: DRI, E. de Ghellinck and Horack, Adler and Associates, "Study on the Emergence of Pan European 
Markets". Draft Final Report february 1996. 
75. De muligheder for en forøgelse af konkurrencen, som de resterende prisforskelle 
giver, vil dog ikke forsvinde fra den ene dag til den anden, selv ikke når det drejer sig 
om varer eller tjenesteydelser, hvor det relevante geografiske marked kan forventes at 
være større end en enkelt medlemsstat. Dette skyldes: 
at der stadig findes en række lovgivningsmæssige eller administrative hindringer, 
der skal fjernes, og 
at der findes andre "naturlige" gener (sprog, smag, lokale vaner), der fortsat vil 
skabe omkostninger (og dermed barrierer) for markedsintegrationen, samt mindre 
naturlige gener (f.eks. forskellige og varierende valutakurser). 
76. Selv i de tilfælde, hvor der ikke findes gener af denne art, vil en effektiv konkur­
rence på europæisk plan ofte forudsætte, at virksomhederne trænger ind på nye markeder 
eller øger deres salgsarbejde, også i de tilfælde, hvor en producent allerede er på markedet 
i en anden medlemsstat. Dette kræver ofte betydelige investeringer for at opbygge 
25 
distributionsnet og nedbryde den stærke stilling, de virksomheder, der i forvejen er på 
markedet, indtager. 
77. Desuden forudsætter et velfungerende indre marked, at der sker væsentlige 
ændringer i distributionen i Europa. I denne forbindelse skal nævnes følgende to 
spørgsmål: 
Ifølge den forundersøgelse, der er gennemført i forbindelse med denne grønbog, 
kan moderne distributionsmetoder reducere de selvstændige virksomheders mulig­
heder for at påvirke markederne væsentligt gennem arbitrage. Kommissionen vil 
gerne have tilsendt oplysninger om dette spørgsmål. 
Kommissionen er heller ikke i besiddelse af oplysninger om, hvorledes integra­
tionsprocessen hindres af, at meget få forhandlere med EU-dækkende virksomhed 
har ekspanderet uden for deres "hjemmemarked" sammenlignet med antallet af 
producenter, der regelmæssigt afsætter betydelige mængder uden for deres 
"hjemmemarkeder". Når forhandlerne har udvidet deres aktiviteter til andre 
markeder, har de ofte overtaget eksisterende lokale forhandlere (og bibeholdt den 
oprindelige betegnelse, stil osv.). Desuden ser det generelt ud til, at sådanne 
forhandlere foretager deres indkøb lokalt, enten fordi de lokale logistikkæder er 
mere effektive, eller fordi producenterne insisterer på kun at levere gennem deres 
lokale datterselskab eller forhandler i den pågældende medlemsstat. Umiddelbart 
ville det være vanskeligere for producenterne at anvende forskellige priser i de 
forskellige medlemsstater, hvis de stod over for en række forhandlere med EU-
dækkende virksomhed. Kommissionen vil gerne have tilsendt oplysninger om dette 
spørgsmål. 
78. EU's erfaringer viser, at afskaffelsen af de ikke-toldmæssige handelshindringer 
ikke er tilstrækkelig til at muliggøre en fuld udbygning af parallelhandelen, arbitrage og 
ændringer i distributionen på tværs af Europa. For at den økonomiske integration kan 
gennemføres med et godt resultat, er det nødvendigt, at producenter, forhandlere og 
forbrugere finder det rentabelt at gå over til den nye markedssituation, og at de ikke 
tager skridt til at undgå eller modarbejde virkningerne af det indre marked. Afskaffelsen 
af handelshindringerne vil måske ikke opfylde de tilsigtede mål, hvis producenterne 
og/eller forhandlerne indfører praksis, der modarbejder integrationen. Desværre har de nok 
i mange tilfælde stærke incitamenter dertil. 
79. Producenter af varer og tjenesteydelser, der indtager en stærk markedsstilling, kan 
drage fordel af den markedsopdeling, der eksisterede før 1992, og bruge sprogforskelle 
eller andre forskelle som grundlag for at anvende forskellige priser i de forskellige lande. 
Herved vil de kunne maksimere deres fortjeneste. På den anden side kan forhandlere med 
markedsstyrke i deres "hjemland" træffe foranstaltninger for at undgå markedsintegration, 
da dette kunne svække deres markedsstilling. Under visse omstændigheder kan 
prisforskellene opretholdes, efter at de ikke-toldmæssige handelshindringer er afskaffet, 
selv om enten producenterne eller forhandlerne opnår en mindre fortjeneste efter afskaf­
felsen af disse forhindringer. Dette kan ske, hvis producenternes og forhandlerens avancer 
tilsammen er højere under et scenario med prisforskelle end ved arbitrage og 
markedsintegration. F.eks. kan den ekstra fortjeneste, som producenten opnår gennem 
prisforskelle, være så stor, at han måske vil søge at indgå en aftale med sine forhandlere 
om at dele denne ekstra fortjeneste med dem på betingelse af, at der ikke foregår nogen 
parallelhandel. I disse tilfælde vil der være et incitament for begge parter til at opretholde 
26 
den tidligere situation og ikke beskæftige sig med parallelhandel. Der er således grund til 
at tro, at virksomheder vil forsøge at forhindre parallelhandel og arbitrage, når de kan. 
Integrationsfremmende vertikale begrænsninger 
80. Efter afskaffelse af de administrative hindringer og andre barrierer for integra­
tionen sker adgangen til markedet ikke automatisk. Etablering af nye distributionskanaler 
eller ændring af de eksisterende net er meget investeringskrævende. Indførelse af nye 
produkter eller mærker på udenlandske markeder kræver desuden investeringer i 
markedsundersøgelser, reklamevirksomhed og infrastruktur både fra producenternes og de 
lokale detailhandleres side, hvilket ofte er præget af en vis usikkerhed. I forbindelse med 
den økonomiske integration vil den omstændighed, at der eksisterer forskellige valutaer 
og udsvingsmuligheder, gøre investeringsresultatet endnu mere usikkert. Disse faktorer 
har et element til fælles, nemlig at den investering, der er nødvendig for introduktion af 
nye varer og tjenester på et "udenlandsk" marked, er produkt- og mærkespecifik. Investor 
vil således ikke kunne få de investerede beløb igen, hvis ikke det lykkes ham at udvikle 
et nyt marked. Økonomisk set betragtes de investeringer, der er nødvendige for at etablere 
nye distributionskanaler, som engangsomkostninger, dvs. omkostninger, som 
virksomhederne ikke kan inddrive, hvis projektet mislykkes, og de ønsker at trække sig 
ud. 
81. Da investeringsbeslutningerne således er definitive og samtidig er præget af stor 
usikkerhed for såvel producenterne som forhandlerne, vil det betyde, at nogle beslutninger 
om at trænge ind på nye markeder vil blive udsat eller måske aldrig realiseret. 
Virksomhederne vil i praksis kun trænge ind på et nyt marked og derved realisere 
markedsintegrationen, hvis deres forventede fortjeneste ligger langt over de omkostninger, 
det indebærer, hvis disse omkostninger ikke kan inddrives igen. Indførelse af vertikale 
begrænsninger kan dog udvide antallet af muligheder for adgang til nye markeder. F.eks. 
kan eksklusivitet nedsætte risiciene for forhandlerne eller lette informationerne. Under de 
her omtalte omstændigheder, hvor der er tale om store investeringer og risici, kan der 
derfor være grund til, i hvert fald midlertidigt, at behandle vertikale begrænsninger 
gunstigere, hvis de letter adgangen til nye markeder eller udvider de eksisterende 
markedsstillinger betydeligt. 
Integrationshæmmende vertikale begrænsninger 
82. Ud over at lette og fremskynde markedsintegrationen, kan vertikale begrænsninger 
også hindre denne proces. Det skal understreges, at et sådant negativt resultat kun er 
sandsynligt, når der er tale om en betydelig markedsstyrke og hindringer for adgangen til 
markedet - på konkurrencebetonede markeder vil vertikale begrænsninger ikke kunne 
hindre integrationen(20). 
83. Under visse omstændigheder kan vertikale begrænsninger dog hindre markeds­
integrationen, især 
(20) Truslen om, at en virksomhed trænger ind på markedet, kan have en gavnlig virkning, også selv 
om det ikke sker i praksis. Hvis truslen er troværdig og potentielt forestående, vil den være 
tilstrækkelig til at reducere de potentielt negative virkninger, som områdeeksklusivitet kan have 
for forbrugerne. Producenter og forhandlere med områdeeksklusivitet vil afholde sig fra at udnytte 
deres eventuelle markedsstyrke fuldt ud for at undgå, at nye virksomheder får adgang til markedet. 
27 
når adgangen til markedet hindres gennem et vidtrækkende system af eksklusive 
købsaftaler eller eneforhandlingsaftaler, der begrænser forhandlerens ret til frit at 
markedsføre konkurrerende produkter, og 
når konkurrencen mellem forskellige mærker i forvejen er svag; i så fald kan 
vertikale begrænsninger bevirke, at både konkurrencen inden for et bestemt mærke 
og mellem forskellige mærker formindskes, og dermed hindre integra­
tionsprocessen. Dette er især tilfældet, når der er tale om betydelige prisforskelle, 
der giver producenterne et incitament til fortsat at anvende forskellige priser og 
holde markederne adskilte. Vertikale begrænsninger kombineret med en vis 
markedsstyrke gør det lettere for producenterne at opretholde prisforskellene. 
84. Markedsintegration kan også forhindres af forhandlere med en betydelig markeds­
styrke. Hvis sådanne forhandlere enten selv kan oprette produktionsanlæg eller varetage 
en væsentlig del af producentens afsætning, kan de insistere på vertikale begrænsninger, 
der forpligter producenterne til ikke at levere til nye virksomheder på markedet. Denne 
mulighed for at forpligte producenterne til leveringsnægtelse er især skadelig, når den 
anvendes over for nytilkomne virksomheder, der måske ville oprette lavprisforretninger. 
Under disse omstændigheder tjener en sådan praksis til at opretholde et højt prisniveau. 
V. Konklusioner 
85. I dette kapitel har vi skitseret resultaterne af den seneste økonomiske analyse af 
vertikale begrænsninger. Der kan heraf drages følgende konklusioner: 
i. De vertikale begrænsningers konkurrencebegrænsende virkninger vil være 
beskedne på konkurrencebetonede markeder. I stedet vil deres effektivitetsforbed-
rende virkninger og gavn for forbrugerne være dominerende. Konkurrence­
begrænsende virkninger er kun sandsynlige, når konkurrencen mellem forskellige 
mærker er svag, og der er hindringer for adgangen til markedet. 
ii. Individuelle klausuler eller forskellige typer vertikale begrænsninger kan ikke i sig 
selv anses for at have en negativ eller positiv virkning på konkurrencen eller 
integrationen. 
iii. Kombinationen af flere vertikale begrænsninger forøger ikke nødvendigvis de 
konkurrencebegrænsende virkninger, men kan i virkeligheden gøre resultatet mere 
positivt. 
iv. Analysen bør være koncentreret om virkningen på markedet, i stedet for på 
aftalernes form, f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt adgangen til markedet forhindres 
af et net af aftaler, eller om den vertikale aftale kombineret med markedsstyrke 
giver producenterne eller forhandlerne mulighed for at anvende forskellige priser 
i de forskellige medlemsstater. 
v. I betragtning af de risici, der er forbundet med enten at trænge ind på nye 
markeder eller udvide markedet væsentligt (dvs. etablering af nye handelsstrømme, 
der integrerer markedet), bør det overvejes, om vertikale begrænsninger kan 
behandles mere positivt, når der samtidig foretages betydelige materielle eller 
immaterielle investeringer. Denne gunstigere behandling bør være tidsbegrænset. 
28 
vi. Produkternes art, behovet for tjenesteydelser og investeringer med henblik på en 
effektiv distribution, samt forbrugernes behov og viden kan være afgørende 
elementer, når det skal fastslås, om de vertikale begrænsninger objektivt set er 
effektivitetsfremmende eller konkurrencebegrænsende. Nedenstående tabel 2, der 
er taget fra Dobson and Waterson (op. cit.), kan betragtes som en vejledning for 
de vertikale begrænsningers sandsynlige virkninger, og deres eventuelle beretti­
gelse. Kommissionen vil gerne have tilsendt bemærkninger til denne tabel og vil 
især gerne vide, om man finder det nyttigt at inkorporere den i Kommissionens 
retningslinier. 
Tabel 2 
Effektivitetsargumentet i forbindelse med vertikale begrænsninger 
ved forskellige produkt-Zdistributionsvilkår 
Produkt/Distribution Større sandsynlighed for Mindre sandsynlighed for 
Art at begrænsningerne er at begrænsningerne er 
effektivitetsfremmende effektivitetsfremmende 
Produktsammensætning Meget kompleks eller Enkel eller ikke særlig 
teknisk avanceret teknisk avanceret 
Forbrugernes omkost- Dyrt - stor andel af Billigt 
ninger budgettet 
Forbrugernes købsvaner Engangskøb Regelmæssige køb 
Butikstype Ikke nærbutik Nærbutik 
Forbrugernes produkt- Begrænset kendskab Detalj er/karakteristika 
information almindelig kendt 
Sammenligning mellem Produkter, man har Tilfældige produkter 
pris og kvalitet erfaring med eller tiltro til 
Opfattelsen af produkt- Uklar - svagt indarbejdet Klar - stærkt indarbejdet 
differentiering mærke mærke 
Stadium i produktets Nyt produkt Indarbejdet produkt eller 
levetid mættet marked 
Hindringer for adgang til Beskedne Store 
detailsalgsmarkedet 
Stordriftsfordele i detail- Ubetydelige Væsentlige 
leddet 
86. Selv om de løsningsforslag, der er anført i kapital VIII, tager hensyn til disse 
konklusioner, skal det fastslås, at den økonomiske teori ikke kan være den faktor ved 
udformningen af politikken af flere årsager. For det første er en streng økonomisk teori 
kun en af de faktorer, der ligger til grund for politikken. I praksis skal den økonomiske 
teori anvendes som led i de eksisterende retsakter og retspraksis. For det andet er 
økonomiske teorier nødvendigvis baseret på forenkling af antagelser, som ofte er fastsat 
i forbindelse med stiliserede teoretiske modeller, der ikke kan tage alle virkelighedens 
komplicerede forhold i betragtning. En individuel analyse af hvert enkelt tilfælde er den 
eneste måde, hvorpå man kan vurdere de vertikale begrænsningers virkning med en vis 
sikkerhed. Endelig ville en fuldstændig økonomisk analyse af hvert enkelt tilfælde blive 
meget omkostningskrævende og ville nok ikke stå i forhold til fordelene ved at kunne 
29 
afgrænse markedssituationer og vertikale begrænsninger, som er skadelige for konkur­
rencen. Under disse omstændigheder skal konkurrencepolitikken måske bygge på 
forholdsvis enkle tommelfingerregler uden en fuldstændig økonomisk analyse af hvert 
enkelt tilfælde. Omkostningerne ved denne analyse, i form af usikkerhed for virksom­
hederne og de nødvendige ressourcer, ville ikke stå i forhold til de forventede økonomiske 
gevinster ved denne metode. 
30 
Kapitel III 
PROCEDURER OG INSTITUTIONELLE RAMMER 
I. Artikel 85 og forordning 17/62 
87. Artikel 85 har en todelt struktur, idet den indeholder et generelt forbud og en 
fritagelsesbestemmelse. 
Artikel 85, stk. 1, indeholder et generelt forbud mod aftaler mellem virksomheder, 
vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og samordnet praksis, der kan 
påvirke handelen mellem medlemsstaterne, og som "har til formål eller til følge at hindre, 
begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet". Den finder anvendelse 
på alle produktions- og distributionsled og deres indbyrdes forbindelser, lige fra forskning 
og udvikling til detailhandel. 
Når Kommissionen skal fastslå, at en aftale, vedtagelse eller samordnet praksis er i strid 
med artikel 85, stk. 1, skal den påvise, 1) at der er tale om en konkurrencebegrænsning, 
2) at begrænsningen er mærkbar, og 3) at den påvirker handelen mellem medlemsstaterne. 
Det vidtrækkende forbud mod konkurrencebegrænsende aftaler modificeres af fritagelses­
bestemmelsen i artikel 85, stk. 3, der giver Kommissionen mulighed for at fritage aftaler, 
der strider mod artikel 85, stk. 1, men som opfylder en række nærmere bestemte krav. 
Artikel 85, stk. 3, indeholder de betingelser, der skal være opfyldt, for at der kan 
indrømmes fritagelse. En aftale, vedtagelse eller samordnet praksis skal, for at kunne 
fritages, bidrage til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller fremme den 
tekniske eller økonomiske udvikling og samtidig give forbrugerne en rimelig andel af 
fordelen herved; den må heller ikke pålægge de pågældende virksomheder begrænsninger, 
som ikke er nødvendige for at nå disse mål, eller give virksomhederne mulighed for at 
udelukke konkurrencen for en væsentlig del af de pågældende produkter. 
88. I overensstemmelse med artikel 87 forelagde Kommissionen Rådet et forslag til 
procedureregler for anvendelsen af artikel 85 og 86. Rådet vedtog med kvalificeret flertal 
disse regler som forordning 17/62. I henhold til denne forordning kan en part anmode 
Kommissionen om at attestere, at den pågældende transaktion ikke indebærer en over­
trædelse af artikel 85, stk. 1, den såkaldte "negativattest" (artikel 2). Desuden indeholder 
den en bestemmelse om, at aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, der er forbudt ved 
traktatens artikel 85, stk. 1, og som parterne ønsker fritaget efter artikel 85, stk. 3, skal 
anmeldes. Begæringer om negativattest eller anmeldelser med henblik på fritagelse skal 
indgives i overensstemmelse med reglerne i Kommissionens forordning 3385/94. 
89. Efter forordning 17/62 har Kommissionen enekompetence til at erklære artikel 85, 
stk. 1, uanvendelig ved at meddele fritagelse efter artikel 85, stk. 3, dog med forbehold 
af EF-Domstolens adgang til prøvelse (artikel 9, stk. 1). 
90. Der er i forordning 17/62 gjort forsøg på at begrænse antallet af anmeldelses­
pligtige aftaler. Efter artikel 4, stk. 2, behøver aftaler ikke at anmeldes, 
1 ) hvis der kun deltager virksomheder fra en medlemsstat, og aftalen ikke vedrører 
import eller eksport 
31 
2) hvis der kun deltager to virksomheder, og aftalen opfylder bestemte krav, der er 
nærmere angivet i artiklen, eller 
3) hvis aftalen kun tjener en række ganske bestemte formål(21). Denne bestemmelse 
tager sigte på at fritage parterne for deres anmeldelsespligt, idet Kommissionen 
dog stadig frit kan beslutte, om artikel 85, stk. 1, skal anvendes på aftalerne. Den 
praktiske fordel for disse virksomheder består i, at Kommissionen kan undersøge 
aftalerne på eget initiativ for at fastslå, om kravene i artikel 85, stk. 3, er opfyldt. 
I så fald kan den vedtage en beslutning derom med tilbagevirkende kraft til det 
tidspunkt, hvor aftalen blev indgået. Desuden er det i artikel 4, stk. 2, fastsat, at 
disse aftaler kan anmeldes, og fordelen ved at indgive anmeldelse i medfør af 
artikel 15, stk. 5, i forordning 17/62, er at opnå bødeimmunitet. Hvis ikke der er 
indgivet anmeldelse, kan Kommissionen efter artikel 4, stk. 2, opkræve bøder for 
aftaler, der falder ind under denne bestemmelse. 
91. Med hensyn til begæringer om negativattest eller individuel fritagelse gennemfører 
Kommissionen en undersøgelse af de enkelte konkrete sager. Forordning 17/62 præciserer, 
under hvilke omstændigheder Kommissionen skal indlede en undersøgelse, hvilket kan ske 
på baggrund af en begæring om negativattest (artikel 2), en anmeldelse med henblik på 
individuel fritagelse (artikel 4), en klage eller en undersøgelse på Kommissionens eget 
initiativ (artikel 3) samt en undersøgelse af bestemte erhvervssektorer (artikel 12). Den 
specificerer desuden Kommissionens undersøgelsesbeføjelser, herunder begæring om 
oplysninger (artikel 11) og kontrolundersøgelser på stedet (artikel 14), samt mulighederne 
for at gennemføre undersøgelserne gennem medlemsstaternes myndigheder (artikel 13). 
Artikel 19 vedrører virksomhedernes ret til forsvar under disse procedurer (herunder 
beskyttelse af forretningshemmeligheder) samt tredjemands ret til at udtale sig; artikel 20 
vedrører tavshedspligt. 
92. Når Kommissionen har foretaget en undersøgelse, kan den beslutte at meddele 
negativattest eller fritagelse, hvis den finder, at de pågældende aktiviteter opfylder betin-
(21' Efter artikel 4, stk. 2, er anmeldelse af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis frivillig, såfremt: 
" 1 ) der heri kun deltager virksomheder fra en medlemsstat, og de pågældende aftaler, vedtagelser eller 
former for samordnet praksis ikke vedrører indførsel eller udførsel mellem medlemsstaterne 
2) der heri kun deltager to virksomheder, og de pågældende aftaler alene 
a) begrænser den ene aftaledeltagers frihed til selv at fastsætte priser eller forretningsbetingelser 
ved videresalg af varer, som han erhverver hos den anden aftaledeltager, eller 
b) pålægger erhververen eller brugeren af industriel ejendomsret - navnlig af patent, 
brugsmønster, mønster eller varemærkerettigheder - eller den berettigede part i aftaler om 
overdragelse af eller koncession på fremstillingsmetoder eller viden om brugen og 
anvendelsen af fabrikationstekniske fremgangsmåder, begrænsninger med hensyn til udøvelsen 
af disse rettigheder 
3) de alene vedrører: 
a) udvikling eller ensartet anvendelse af normer eller typer 
b) fælles forskning og udvikling 
c) specialisering af varernes produktion, herunder de aftaler, som er nødvendige for dens 
gennemførelse 
såfremt de varer, som er genstand for specialiseringen, ikke i nogen væsentlig del af det 
fælles marked udgør mere end 15% af omsætningen af tilsvarende varer, eller af sådanne, 
som på grund af varernes egenskab, pris eller anvendelse af forbrugerne må opfattes som 
værende af samme art, og 
såfremt de deltagende virksomheders samlede omsætning ikke overstiger 200 millioner 
regningsenheder." 
32 
gelserne derfor. På den anden side kan den også konkludere, at aktiviteterne indebærer 
en overtrædelse af artikel 85, stk. 1, og udarbejde en meddelelse af klagepunkter. Denne 
meddelelse består af en skrivelse til de virksomheder, der deltager i de aktiviteter, som 
Kommissionen finder i strid med artikel 85, stk. 1, og ikke kan fritages. I skrivelsen skal 
Kommissionen klart fremføre de væsentlige forhold, der ligger til grund for indsigelsen. 
Desuden skal den anføre, hvilke dokumenter den er i besiddelse af som bevis på den 
påståede overtrædelse. Kommissionen skal foretage en vurdering af forholdene og angive 
nærmere, hvilke foranstaltninger den påtænker at iværksætte, herunder bøder. 
Kommissionen tillader virksomhederne at inspicere alle dokumenter; dog med undtagelse 
af interne dokumenter, dokumenter indeholdende forretningshemmeligheder om andre 
virksomheder samt andre fortrolige dokumenter. Efter forordning 99/63 skal 
Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter give de pågældende virksomheder eller 
sammenslutninger af virksomheder en svarfrist. Svaret kan bestå i skriftlige bemærkninger 
vedlagt de relevante dokumenter. Tredjemand skal også have lejlighed til at udtale sig 
inden for en given frist. I henhold til forordning 17/62 og forordning 99/63 skal 
Kommissionen give alle personer, der i deres skriftlige bemærkninger har fremsat 
begæring derom, lejlighed til at afgive mundtlig forklaring, og de personer, der skal høres, 
skal have tilsendt en skriftlig indkaldelse. I forordning 17/62 er det fastsat, at et 
rådgivende udvalg af repræsentanter for medlemsstaterne skal høres, inden der træffes 
beslutning om en begæring eller anmeldelse. Kommissionen kan derpå vedtage sin 
endelige beslutning, der offentliggøres på alle officielle EU-sprog med angivelse af 
ikrafttrædelsestidspunktet. 
93. Inden Kommissionen meddeler negativattest eller fritagelse, skal den offentliggøre 
et resumé af den pågældende begæring eller anmeldelse på alle officielle EU-sprog og 
opfordre interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger (artikel 19, stk. 3). I 
henhold til forordning 17/62 skal et rådgivende udvalg af repræsentanter for medlems­
staterne høres, før der vedtages en beslutning om en begæring eller anmeldelse. Kommis­
sionen skal offentliggøre sin endelige beslutning om negativattest eller fritagelse på alle 
officielle EU-sprog (artikel 21, stk. 1). 
94. Når Kommissionen træffer beslutning om fritagelse, skal den i henhold til 
forordning 17/62 angive det tidspunkt, fra hvilket beslutningen skal have virkning 
(artikel 6, stk. 1), fritagelsens varighed og eventuelle særlige betingelser eller påbud 
(artikel 8, stk. 1). Der kan ikke opkræves bøder for aktiviteter, der falder ind under 
anmeldelsen, og som finder sted efter at anmeldelsen er indgivet, men før Kommissionen 
vedtager sin beslutning efter artikel 85, stk. 3 (artikel 15, stk. 5, litra a)). 
95. Der kan kun træffes et begrænset antal formelle beslutninger hvert år i sager, der 
falder ind under artikel 85 og 86. Gennem de formelle beslutninger kan Kommissionen 
fastlægge sin holdning til bestemte spørgsmål og/eller bestemte sektorer og klarlægge de 
kriterier, der kan anvendes senere på tilsvarende aftaler. Der træffes også negative 
beslutninger for at tvinge virksomhederne til at overholde EU's konkurrenceregler, og 
især for at pålægge dem bøder. 
96. I de fleste tilfælde, hvor der anmodes om negativattest eller individuel fritagelse, 
erklærer Kommissionen ved en administrativ skrivelse, et såkaldt "comfort letter", i) at 
den ikke finder nogen anledning til at gribe ind over for en aftale i henhold til artikel 85, 
stk. 1 (negativattest), eller ii) at aftalen ser ud til at opfylde betingelserne for fritagelse 
efter artikel 85, stk. 3. For vertikale sager fremsendes en sådan skrivelse i gennemsnit 
inden for 18 måneder efter modtagelsen af anmeldelsen. Administrative skrivelser 
33 
indebærer en betydelig autoritet, selv om de ikke giver fuldstændig retssikkerhed. De 
angiver blot, at Kommissionen umiddelbart er positivt indstillet til den pågældende sag. 
97. En fritagelse kan fornyes (artikel 8, stk. 2). Den kan også tilbagekaldes eller 
ændres med tilbagevirkende kraft, hvis de forhold, der lå til grund, har ændret sig, hvis 
parterne har overtrådt deres forpligtelser, hvis beslutningen hviler på urigtige oplysninger 
eller er fremkaldt ved svig, eller hvis parterne har misbrugt fritagelsen (artikel 8, stk. 3). 
II. Gruppefritagelser vedrørende vertikale begrænsninger 
Forordning 19/65 og gruppefritagelser 
98. I henhold til EF-traktatens artikel 87 udsteder Rådet på forslag af Kommissionen 
forordninger om anvendelse af artikel 85 og 86, herunder forordninger, der skal 
"fastlægge de nærmere retningslinjer for anvendelsen af bestemmelsen i artikel 85, stk. 3, 
under hensyntagen til nødvendigheden af dels at sikre et effektivt tilsyn, dels at forenkle 
den administrative kontrol mest muligt" og "i påkommende tilfælde at træffe nærmere 
bestemmelse om anvendelsesområdet for bestemmelserne i artikel 85 og 86 inden for de 
forskellige erhvervsgrene". 
99. Efter at forordning 17/62 var trådt i kraft, stod Kommissionen over for et "masse­
problem" med et stort antal anmeldelser, hvoraf mange vedrørte vertikale begrænsninger 
(næsten 30 000 anmeldte aftaler). For at lette Kommissionens arbejde med det store antal 
anmeldelser, vedtog Rådet med kvalificeret flertal forordning 19/65 efter et kommissions­
forslag, der var fremsat med hjemmel i traktatens artikel 87. I henhold til Rådets 
forordning 19/65 kan Kommissionen ved forordning erklære bestemmelserne i artikel 85, 
stk. 1, uanvendelige på bestemte kategorier af aftaler og samordnet praksis. Det er 
specificeret i forordning 19/65, at sådanne forordninger kun finder anvendelse på katego­
rier af aftaler mellem to virksomheder, som vedrører eneforhandling og eksklusivt køb 
af varer med henblik på videresalg, og som indeholder begrænsninger i forbindelse med 
erhvervelsen eller brugen af industriel ejendomsret (artikel 1, stk. 1). Forordningen skal 
indeholde en beskrivelse af de begrænsninger eller bestemmelser, som aftalerne ikke må 
indeholde, og de bestemmelser, de skal indeholde, eller andre betingelser, der skal være 
opfyldt (artikel 1, stk. 2). Forordninger om gruppefritagelse udstedes for en bestemt 
periode (artikel 2) og kan ophæves eller ændres, hvis de forhold, der ligger til grund, har 
ændret sig. De kan også tilbagekaldes i en bestemt sag, hvis der er tale om virkninger, 
som er uforenelige med betingelserne i artikel 85, stk. 3 (artikel 7). For at kunne trække 
en gruppefritagelse tilbage skal Kommissionen følge hele den procedure, der fører til 
vedtagelse af en beslutning efter artikel 85, stk. 1. Der findes ikke for øjeblikket nogen 
ordning svarende til den procedure, der er fastsat i artikel 15, stk. 6, i forordning 17/62, 
hvorved bødeimmuniteten bortfalder ved tilbagetrækning af en gruppefritagelse. 
100. Ved en gruppefritagelsesforordning kan Kommissionen således fritage en gruppe 
tilsvarende aftaler, hvis konkurrencefremmende virkninger anses for at opveje de konkur­
rencebegrænsende. En aftale, der opfylder betingelserne i en sådan forordning, er auto­
matisk fritaget fra artikel 85, stk. 1, og behøver ikke at anmeldes. Aftaler, der opfylder 
betingelserne i en gruppefritagelse, har samme retsstatus og indebærer samme fordele som 
aftaler, der er blevet fritaget individuelt. 
34 
Bestemte gruppefritagelser vedrørende vertikale begrænsninger 
101. Kommissionens gruppefritagelser dækker de fleste vertikale aftaler, dvs. ene­
forhandlingsaftaler (forordning 1983/93), eksklusive købsaftaler, med særlige bestem­
melser om øl og benzin (forordning 1984/83), og franchiseaftaler (forordning 4087/88)(22). 
102. Alle gruppefritagelser vedrørende vertikale begrænsninger anvendes uden hensyn 
til markedsandele eller afsætning(23). Forordningerne om eneforhandlingsaftaler og 
eksklusive købsaftaler indeholder følgende bestemmelser: en udtømmende liste over de 
konkurrencebegrænsende bestemmelser, der er fritaget i henhold til forordningen (den 
såkaldte hvide liste), en liste, som dog ikke er udtømmende, over andre bestemmelser, der 
normalt ikke er konkurrencebegrænsende og kan forekomme i fritagne aftaler, og en liste 
over de konkurrencebegrænsende bestemmelser, der anses for at være i strid med 
konkurrencereglerne og medfører, at de pågældende aftaler ikke kan være omfattet af 
gruppefritagelsen (den såkaldte sorte liste). 
103. Indsigelsesprocedure 
En række gruppefritagelser (herunder gruppefritagelsen for franchiseaftaler (vertikale 
aftaler)) indeholder en indsigelsesprocedure, der kan anvendes i forbindelse med 
begrænsninger, der ikke klart er fritaget og ikke klart er forbudt, og denne procedure tager 
sigte på at forbedre den effektivitet, hvormed anmeldelserne behandles. Proceduren går 
ud på, at en aftale anses for fritaget, hvis ikke Kommissionen modsætter sig den inden 
seks måneder efter modtagelsen af en fuldstændig anmeldelse(24). Hvis Kommissionen 
modsætter sig en aftale, vil virkningerne af anmeldelsen være omfattet af forordning 
17/62. En ufuldstændig anmeldelse kan dog medføre forsinkelser. I 1995 blev denne 
procedure kun anvendt to gange og i begge tilfælde i forbindelse med forordningen om 
franchiseaftaler. Kommissionen vil gerne have tilsendt bemærkninger om, hvorfor 
indsigelsesprocedurerne ikke er blevet anvendt i større udstrækning. 
III. Behandling af sager vedrørende selektive distributionsaftaler 
104. Selektiv distribution forekommer, når en leverandør begrænser salget af sine 
produkter til forhandlere, som han har udvalgt efter bestemte kriterier. Denne distribu-
tionsmetode anvendes generelt kun inden for bestemte sektorer, hovedsagelig luksus-
betonede eller højteknologiske produkter. 
105. Der findes ingen gruppefritagelse for selektive distributionsaftaler. Kommissionens 
praksis afspejles i stedet i ca. 20 formelle beslutninger, den har truffet over en årrække, 
erklæringer offentliggjort i Kommissionens årlige konkurrenceberetninger samt EF-
Domstolens og Førsteinstansrettens domme. 
(22) Af andre skal nævnes salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer (forordning 1475/95) og 
teknologioverførelse (forordning 240/96). 
(23) Nogle gruppefritagelser, herunder fritagelserne for specialiseringsaftaler og aftaler om forskning 
og udvikling, er begrænset af markedsandele. 
(24) Jf. f.eks. forordning 4087/88 af 30. november 1988, artikel 6, stk. 1. 
35 
IV. De nationale domstoles rolle 
106. Medlemsstaternes domstole har, i lighed med Kommissionen, beføjelser til at 
anvende artikel 85, stk. 1, artikel 85, stk. 2, og artikel 86, som har direkte virkning. 
Domstolene kan ikke selv meddele fritagelse for konkurrencebegrænsende praksis, der 
opfylder kravene i artikel 85, stk. 3, idet Kommissionen har enekompetence til at meddele 
fritagelse efter artikel 85, stk. 3 (artikel 9, stk. 1, i forordning 17/62). 
107. Parter, der anlægger sag ved nationale domstole for overtrædelse af EU's konkur­
rencelovgivning, har adgang til alle procedureregler og retsmidler, der er hjemlet i 
national ret. De retsmidler og procedureregler, som de nationale domstole anvender ved 
overtrædelser af EU-retten, må ikke være strengere end for en tilsvarende overtrædelse 
af national lovgivning, herunder foreløbige retsmidler, påbud/forbud og, i mange 
medlemsstater, skadeserstatning. 
108. I 1992 stadfæstede Førsteinstansretten Kommissionens ret til at afslå klager, der 
ikke har nogen særlig interesse for EU, og som på tilfredsstillende måde kan behandles 
ved de nationale domstole. I henhold til Rettens dom kan Kommissionen afslå sådanne 
klager, hvilket den forventer vil medføre en betydelig stigning i antallet af sager 
vedrørende EU's konkurrenceregler for de nationale domstole. 
109. I 1993 udstedte Kommissionen en "meddelelse om samarbejdet mellem Kommis­
sionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86"(25) for at 
bistå de nationale domstole ved behandlingen af sådanne sager. Den indeholder en 
vejledning for de nationale domstoles anvendelse af EU's konkurrenceret. Den indeholder 
bestemmelser om, at de nationale domstole skal respektere Kommissionens fritagelses-
beslutning (punkt 25), og at de nationale domstole kan afgøre, om aftaler, vedtagelser 
eller samordnet praksis falder ind under gruppefritagelserne (punkt 26). 
V. De nationale konkurrencemyndigheders rolle 
De nationale myndigheders håndhævelse af EU's konkurrenceregler 
110. Medlemsstaterne har hver især en national konkurrencemyndighed. I henhold til 
traktatens artikel 88 har de nationale myndigheder beføjelse til at anvende EU's konkur­
renceregler. Så længe Kommissionen ikke har indledt en procedure efter artikel 85(26), har 
medlemsstaternes myndigheder kompetence til at anvende artikel 85, stk. 1, i overens­
stemmelse med traktatens artikel 88 (artikel 9, stk. 3, i forordning 17/62). De kan dog 
ikke meddele fritagelse efter artikel 85, stk. 3, eller trække en gruppefritagelse tilbage. 
Som nævnt ovenfor har Kommissionen enekompetence til at meddele en sådan fritagelse. 
(25) EFT C 39 af 13.2.1993, s. 5. 
(2(>) I henhold til artikel 9, stk. 3, i forordning 17/62 har medlemsstaterne kompetence til at anvende 
artikel 85, stk. I, så længe Kommissionen ikke har indledt en procedure efter artikel 2 
(negativattest), artikel 3 (afslutning af overtrædelser) eller artikel 6 (vedtagelse af en beslutning 
efter artikel 85, stk. 3). 
36 
Gruppefritagelser finder som nævnt direkte anvendelse og kan således anvendes af de 
nationale myndigheder. 
111. Nationale gennemførelsesbestemmelser er nødvendige, for at de nationale myndig­
heder kan anvende artikel 85 og 86, og for at de nationale retsmidler kan finde anven­
delse. Otte medlemsstater har vedtaget sådanne gennemførelsesbestemmelser(27), de øvrige 
syv har ikke(28). Retsmidlerne varierer betydeligt fra den ene medlemsstat til den anden 
på grund af forskelle i lovgivning og traditioner. Parternes stilling afhænger derfor af, 
hvilke retsmidler der findes i den medlemsstat, hvor sagen anlægges. 
112. Kommissionen har for nylig offentliggjort en meddelelse om de nationale 
myndigheders anvendelse af artikel 85, stk. 1 (og artikel 86).(29) I lighed med meddelelsen 
om de nationale domstole vil denne meddelelse indeholde bestemmelser om udveksling 
af oplysninger og konsultationer mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, når 
sidstnævnte anvender disse artikler eller den nationale konkurrenceret i 
grænseoverskridende sager. 
De nationale myndigheders parallelle anvendelse af den nationale konkurrence­
lovgivning 
113. Siden Rom-traktaten trådte i kraft i 1958 har de enkelte medlemsstater indført en 
eller anden form for konkurrencelovgivning eller ændret allerede eksisterende love med 
hensyn til konkurrencebegrænsninger og misbrug af dominerende stillinger. Kapitel VI 
omhandler medlemsstaternes lovgivning om vertikale begrænsninger. 
114. De nationale konkurrenceregler finder normalt anvendelse i situationer, hvor 
vertikal praksis primært har virkninger på markeder inden for en enkelt medlemsstat. 
115. De nationale konkurrencemyndigheder har beføjelse til at håndhæve den nationale 
konkurrencelovgivning og har generelt kompetence til at foretage undersøgelser, træffe 
beslutninger og iværksætte sanktioner. Konkurrencemyndighedernes administrative 
beslutninger skal i visse tilfælde prøves af en national domstol. De nationale myndig­
heders undersøgelsesbeføjelser er generelt mere omfattende end Kommissionens på 
følgende to vigtige punkter: mange af dem kan foretage undersøgelser hos privatpersoner 
og pålægge dem sanktioner for manglende samarbejdsvilje, herunder fængsling for ikke 
at have efterkommet en retskendelse, og de har politibeføjelser, herunder mulighed for at 
få afsagt en ransagningskendelse, som de kan anvende i forbindelse med kontrolunder­
søgelser på stedet. 
116. Medlemsstaternes lovgivning må ikke anvendes i strid med EU-retten. Selv om 
Kommissionen har truffet beslutning om, at artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse, kan 
den nationale myndighed frit fastslå, at den nationale konkurrencelovgivning er blevet 
overtrådt. Hvis Kommissionen meddeler fritagelse efter artikel 85, stk. 3, kan den 
nationale myndighed derimod ikke træffe en anden afgørelse, hverken efter EU-retten 
eller den nationale lovgivning. 
(27) Østrig, Tyskland, Frankrig, Italien, Spanien, Belgien, Grækenland og Portugal. 
(2S) Danmark, Finland, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige. 
(20) EFTC 262j io.09.1996. 
37 
Kapitel IV 
DE NUGÆLDENDE REGLER FOR VERTIKALE 
KONKURRENCEBEGRÆNSNINGER 
I. Generelle betingelser for anvendelsen af artikel 85 
117. Som det vil være fremgået af det ovenstående, rejser distributionsaftaler særlige 
problemer på grund af den dobbeltvirkning, der normalt præger dem. På den ene side er 
sådanne aftaler et godt middel til at hjælpe en virksomhed med at komme ind på et nyt 
marked og afsætte sine produkter effektivt. På den anden side kan de dog også bruges til 
at hindre andre i at få adgang til et marked og cementere en opdeling af fællesmarkedet. 
Denne dobbelthed har givet anledning til livlig debat, bl.a. med hensyn til, hvornår 
vertikale aftalerrestriktioner må antages at kunne falde ind under artikel 85. 
118. I en af sine første domme på området understregede EF-Domstolen, at artikel 85 
omhandler såvel horisontale som vertikale aftaler, og med hensyn til de sidstnævnte har 
den bl.a. udtalt, at: 
"Det er muligt, at konkurrencen mellem producenter i almindelighed ytrer sig på 
mere iøjnefaldende måde end konkurrencen mellem forhandlere af produkter af 
samme mærke, men det betyder ikke, at en aftale, der begrænser konkurrencen 
mellem disse forhandlere, ikke skulle rammes af forbuddet i artikel 85, stk 1, fordi 
den muligvis øger konkurrencen mellem producenterne '*30\ 
For at forstå denne synsvinkel er det nødvendigt at anskue EF-traktatens konkurrence­
regler i deres globale kontekst. Hvis man fortolker EU's konkurrenceregler ud fra de 
grundlæggende principper i EF-traktatens artikel 2 og artikel 3, litra f), er det klart, at 
konkurrencereglerne ikke alene tager sigte på at fremme et effektivt økonomisk system, 
men også er et middel til at fremme integrationen mellem de nationale økonomier med 
henblik på etablering af et enhedsmarked. Dette indebærer generelt, at vurderingen af 
konkurrencen mellem produkter af samme mærke får en selvstændig funktion. Da målet 
er at fremme integrationen af markederne, må ethvert distributionssystem, der fører til 
absolut områdebeskyttelse, desuden normalt anses at være i strid med et af traktatens 
grundlæggende mål og dermed også uforeneligt med EU's konkurrenceregler. Som det 
vil fremgå nærmere af det følgende, spiller det sidstnævnte aspekt en vigtig rolle i 
Kommissionens konkurrencepolitik, der altid har gået ud på at gribe ind over for aftaler, 
der kan lægge hindringer i vejen for parallelhandel og passivt salg uden for det område, 
en forhandler har fået tildelt. 
119. I dette kapitel vil vi bl.a. se nærmere på indholdet af gruppefritagelsesforordninger 
inden for distribution og de principper, der gælder for selektive distributionsaftaler. 
Eftersom der er tale om et meget kompliceret område, er det i denne sammenhæng ikke 
^30* Dom af 13. juli 1966, Grundig og Consten mod Kommissionen, forenede sager 56/64 og 58/64, 
Sml. 1965-68, s. 245. 
38 
muligt at foretage en indgående analyse af de enkelttilfælde, hvor bestemmelserne i 
artikel 85, stk. 3, er blevet anvendt på aftaler, som ikke falder ind under gruppe­
fritagelsesforordningerne. Formålet har heller ikke været at give en udtømmende 
beskrivelse af den praksis, Kommissionen følger med hensyn til de krav, der generelt 
stilles til anvendelse af artikel 85, stk. 1. Hvad der anføres i det følgende herom, har blot 
til formål at give et generelt indblik i Kommissionens praksis. 
II. De forskellige typer distributionsaftaler 
120. Kommissionen skelner i sin administrative praksis mellem fire hovedtyper af 
vertikale aftaler, nemlig eneforhandlingsaftaler, eksklusive købsaftaler, selektive 
distributionsaftaler og franchiseaftaler. 
Eneforhandlingsaftaler 
121. Forordning nr. 1983/83 omhandler eneforhandlingsaftaler, som er meget udbredte 
i praksis. I henhold til forordningens artikel 1 finder den bl.a. anvendelse på "aftaler, 
hvori kun deltager to virksomheder, og hvorved den ene kontrahent over for den anden 
forpligter sig til udelukkende at levere bestemte varer til denne med henblik på videresalg 
i hele Fællesskabet eller i en begrænset del af dette". I praksis omfatter forordning 
nr. 1983/83 alle bilaterale eneforhandlingsaftaler, der drejer sig om færdigvarer og har 
grænseoverskridende virkninger. Aftaler, hvori leverandøren udpeger mere end en 
forhandler på aftaleområdet, falder derimod ikke ind under forordningen, men må 
undersøges individuelt. Heller ikke aftaler angående tjenesteydelser falder ind under 
forordningen. Desuden finder forordningen kun anvendelse på de aftaler, der indgås med 
henblik på videresalg(3I). For de aftaler, der ikke falder ind under forordningen, har 
Kommissionen i sin beslutningspraksis generelt anlagt en ret bred fortolkning af 
artikel 85, stk. 3. 
122. Som det fremgår af forordningens femte, sjette og syvende betragtning, fører de 
eneforhandlingsaftaler, der opfylder alle betingelserne i forordning nr. 1983/83, generelt 
til en "forbedring af distributionen", fordi producenten "ikke behøver at opretholde en hel 
række forretningsforbindelser med et større antal handlende, og ved kun at have 
forbindelse med én handlende lettere kan overvinde afsætningsvanskeligheder, som han 
på grund af sproglige, retlige og andre forskelle møder i den internationale handel". 
Desuden fremmer disse aftaler "varens afsætning og fører til en intensiv bearbejdning af 
markedet, en regelmæssig forsyning og samtidig en rationalisering af varedistributionen; 
[... | sådanne aftaler stimulerer også konkurrencen mellem forskellige producenters varer", 
og de er ofte det mest effektive og undertiden det eneste middel til, at små og 
mellemstore virksomheder kan komme ind på markedet. Endelig giver disse aftaler også 
brugerne mulighed for "hurtigere og lettere at købe varer, især sådanne, som er fremstillet 
i andre lande". 
(-"»i) I Kommissionens praksis omfatter begrebet videresalg også de tilfælde, hvor forhandleren 
emballerer, aftapper eller omhælder de leverede varer. Såfremt forhandleren udfører andre ydelser 
for at forbedre varernes kvalitet, opbevaring, udseende eller smag, er det desuden størrelsen af den 
derved tilførte merværdi, der er afgørende for, om den pågældende aftale drejer sig om videresalg 
af de leverede varer. 
39 
123. Sådanne fordele er ikke nogen automatisk følge af eneforhandlingsaftaler -
gensidige eller ikke-gensidige - mellem konkurrerende virksomheder. Derfor finder 
forordningen ikke anvendelse på disse aftaler, der normalt må vurderes individuelt. Den 
eneste undtagelse fra denne regel drejer sig om ikke-gensidige aftaler, når enten begge 
parter eller en af dem har en omsætning, der ikke overstiger 100 mio. ECU. Bortset fra 
denne undtagelse skal eneforhandlingsaftaler mellem konkurrenter vurderes for sig, hvilket 
på visse nærmere betingelser kan føre til individuel fritagelse(32). 
Eksklusive købsaftaler 
124. Forordning nr. 1984/83 omhandler kun eksklusive købsaftaler mellem to virksom­
heder med henblik på videresalg. Der er tale om aftaler, hvor forhandleren forpligter sig 
til ikke at købe aftalevarerne hos andre leverandører end aftalepartneren (eller en af denne 
udpeget tredjemand). Leverandøren kan levere til andre forhandlere i samme salgsområde 
og samme distributionsled, og forhandleren er ikke underlagt nogen territoriale 
salgsbegrænsninger. Derimod er den grundlæggende eksklusive købsforpligtelse ofte 
ledsaget af et supplerende konkurrenceforbud gående ud på, at forhandleren ikke må 
fremstille eller sælge varer, der konkurrerer med aftalevarerne. I tredje betragtning i 
forordning nr. 1984/83 hedder det, at "eksklusive købsaftaler af den i denne forordning 
beskrevne art kan være omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1 [...]; dette 
gælder specielt, når de er led i en række ensartede aftaler, der i fællesskab er egnede til 
at påvirke handelen mellem medlemsstater". For sådanne aftaler bevirker, at forhandleren 
bindes til en enkelt leverandør, og kan i visse tilfælde lægge betydelige hindringer i vejen 
for andres adgang til markedet. Den konkurrenceretlige relevans af sådanne restriktioner 
beror især på deres virkninger for konkurrencen mellem forskellige mærker. 
125. Ikke desto mindre giver de eksklusive købsaftaler, der opfylder betingelserne i 
forordning nr. 1984/83, en række økonomiske fordele, der berettiger dem til en positiv 
vurdering ud fra artikel 85, stk. 3. Som det fremgår af forordningens femte, sjette og 
syvende betragtning, kan eksklusive købsaftaler bidrage til at forbedre produktionen og 
distributionen af varerne, fordi de giver aftaleparterne mulighed for at foretage en mere 
nøjagtig og mere langsigtet planlægning af produktionen og salget af deres varer, 
begrænse risikoen for markedssvingninger og nedbringe produktions-, lager- og 
salgsomkostningerne. Sådanne aftaler giver ofte små og mellemstore virksomheder deres 
eneste mulighed for at komme ind på et marked og dermed skabe øget konkurrence. Disse 
aftaler kan desuden lette markedsføringen og resultere i en mere intensiv bearbejdning af 
markedet, fordi leverandøren normalt også bidrager til at forbedre salgsnettet. Også 
brugerne kan have gavn af sådanne aftaler i det omfang, hvor de sikrer en regelmæssig 
og lettere forsyning med de pågældende varer. Denne positive vurdering er imidlertid 
betinget af, at de pågældende aftaler ikke lægger nævneværdige hindringer i vejen for 
andres adgang til markedet. I en sag af forholdsvis ny dato(33) måtte Kommissionen trække 
(32) Se f.eks. beslutningen i Moosehead/Whitbread, EFT nr. L 100 af 20.4.1990, s. 32. I 
Carlsberg/'Interbrew-sagen (jf- 24. konkurrenceberetning, s. 419) var Kommissionens godkendelse 
af aftalen betinget af, at forhandleren ikke frit måtte kunne træffe beslutning om priser, 
reklamekampagner og varens placering. 
(33) Beslutning af 23.12.1992, Langncse-Iglo GmbH, EFT nr. L 183 af 26.7.1993, s. 19. 
40 
gruppefritagelsen tilbage, bl.a. fordi de pågældende aftaler udelukkede konkurrenterne fra 
markedet. 
Ligesom det er tilfældet med eneforhandlingsaftaler, er de ovennævnte fordele ikke nogen 
automatisk følge af eksklusive købsaftaler - gensidige eller ikke-gensidige - indgået 
mellem konkurrerende virksomheder. Forordningen finder kun anvendelse på ikke-
gensidige aftaler, når begge parter eller en af dem har en omsætning på ikke over 
100 mio. ECU. Alle andre aftaler mellem konkurrenter skal vurderes individuelt. 
Eksklusive købsaftaler om ølleverancer og tankstationer 
126. Ud over de ovenstående generelle bemærkninger om eksklusive købsaftaler bør der 
peges på visse særlige forhold, der gør sig gældende for ølleverancer og tankstationer. I 
ølleveranceaftaler og tankstationsaftaler er der normalt tale om, at leverandøren giver 
videreforhandleren særlige økonomiske eller finansielle fordele, overlader ham en grund 
eller lokaler til beværtningen eller tankstationen, stiller tekniske anlæg eller andet udstyr 
til rådighed eller foretager andre investeringer, der kommer forhandleren til gode 
(13. betragtning). "De økonomiske og finansielle fordele, leverandøren yder forhandleren, 
gør det væsentlig lettere for denne at indrette eller modernisere sin beværtning eller 
tankstation samt drive dem; [...] eksklusive købsforpligtelser og konkurrenceforbud 
motiverer denne til med alle til rådighed stående midler at bestræbe sig på at sælge de af 
aftalen omfattede varer"; [...] disse aftaler fører til et langsigtet samarbejde mellem 
aftaleparterne, som gør det muligt for dem at forbedre og sikre kvaliteten af de af aftalen 
omfattede varer og af de kundeserviceydelser, som videreforhandleren skal præstere; [...] 
de danner grundlag for en langsigtet planlægning og dermed en mindre 
omkostningskrævende tilrettelæggelse af produktion og distribution; [...] under presset fra 
konkurrencen af forskellige mærker tilskyndes parterne til stadighed til at afpasse antal 
og karakter af restauranter og tankstationer til kundernes ønsker" (15. betragtning). For 
at kunne opnå disse objektive fordele må forhandleren kun sælge øllet eller brændstoffet 
på de steder, der er nævnt i aftalen, hvilket er en begrænsning, der ikke normalt findes 
i eksklusive købsaftaler. For at sikre forhandlerens kommercielle frihed og andre 
leverandørers mulighed for at få adgang til detailhandelen fastsættes det i forordningen, 
at aftalerne skal være af begrænset varighed, og det skal være nøje defineret, hvilke varer 
der er omfattet af den pågældende aftale. Det bemærkes, at ølleveranceaftaler indgået af 
små bryggerier ikke falder ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1(34). 
Selektive distributionsaftaler 
127. Selektive distributionsaftaler er normalt gensidigt forpligtende, idet producenten 
forpligter sig til kun at levere til de forhandlere, der opfylder visse faglige eller tekniske 
betingelser, og de autoriserede forhandlere forpligter sig til ikke at sælge eller købe 
aftale varer hos grossister og detailhandlere uden for det officielle forhandlernet. Det er 
normalt produktets art, der er afgørende for valget af et selektivt distributionssystem. 
(34) Punkt 40 i Kommissionens meddelelse angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og (EØF) 
nr. 1984/83 af 22. juni 1983, EFT nr. C 121 af 13.5.1992. 
41 
128. På grundlag af Kommissionens administrative praksis og Domstolens retspraksis 
kan der sondres mellem tre typer selektive distributionsaftaler, alt efter hvilke kriterier der 
gælder for antagelse af forhandlere(35). 
i) Den første kategori drejer sig om de net, der udelukkende er baseret på kvalitative 
kriterier. Udvælgelsen af forhandlere sker på basis af objektive kriterier for de 
faglige kvalifikationer, forhandleren eller dennes salgspersonale skal være i 
besiddelse af, samt de tekniske og funktionelle betingelser, hvert godkendt 
salgssted skal opfylde. Rent juridisk har Kommissionen lige siden de første 
beslutninger, den traf på dette område, fulgt en pragmatisk fremgangsmåde, idet 
den har lagt til grund, at forbuddet i artikel 85, stk. 1, principielt ikke gælder for 
sådanne distributionssystemer, når den måde, hvorpå forhandlerne antages, 
opfylder følgende tre krav(36). For det første må de objektive kvalitative kriterier 
stemme overens med de pågældende produkters karakter (nødvendigheds-
princippet)^. For det andet må der ikke stilles urimelige krav i forhold til det 
tilstræbte formål, som er at opretholde et specialiseret salgssted, der kan sikre den 
bedst mulige forhandling af aftalevarerne {proportionalitetsprincippet). For det 
tredje må udvælgelseskriterierne anvendes ensartet over for alle potentielle 
forhandlere og på et ikke-diskriminerende grundlag (ingen forskelsbehandling). 
(35) Eftersom der ikke findes nogen gruppefritagelsesforordning for selektiv distribution, er 
bemærkningerne angående denne distributionsform i dette kapitel baseret på EF-Domstolens og 
Førsteinstansrettens retspraksis samt Kommissionens beslutningspraksis. De vigtigste domme fra 
EF-Domstolen og Førsteinstansretten er: dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro I, Sml. 1977, 
s. 1875; dom af 11.12.1980, sag 31/80, Oréal, Sml. 1980, s. 3775; dom af 10.7.1980, sag 99/79, 
Lancôme, Sml. 1980, s. 2511; dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. 1981, s. 1574; dom 
af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt, Sml. 1983, s. 3045; dom af 25.10.1983, sag 
107/82, AEG/Telefunken, Sml. 1983, s. 3151; dom af 3.7.1985, sag 243/83, Binon, Sml. 1985, 
s. 2034; dom af 17.9.1985, sag 25 og 26/84, Ford Werke II, Sml. 1985, s. 2725; dom af 
10.12.1985, sag 31/85, ETA mod DK Investment, Sml. 1985, s. 3933; dom af 22.10.1986, sag 
75/84, Metro II, Sml. 1986, s. 3076; dom af 27.2.1992, sag T-19/91, Vichy. Med hensyn til 
Kommissionens administrative praksis henvises til beslutningerne i Kodak, EFT nr. L 147 af 
7.7.1970, s. 24; Omega, EFT nr. L 242 af 5.11.1970, s. 22; Bayerische Motoren Werke, EFT nr. 
L 29 af 3.2.1975, s. 1; SABA I, EFT nr. L 29 af 3.2.1976, s. 19; Junghans, EFT nr. L 30 af 
2.2.1977, s. 10; Krups, EFT nr. L 120 af 13.5.1980, s. 26; Hasselblad, EFT nr. L 161 af 
12.6.1982, s. 18; AEG/Telefunken, EFT nr. L 117 af 30.4.1982, s. 15; Ford Werke, EFT nr. L 327 
af 24.11.1983, s. 31; Murat, EFT nr. L 348 af 10.12.1983, s. 15; SABA II, EFT nr. L 376 af 
31.12.1983, s. 41; IBM Personal Computer, EFT nr. L 118 af 5.4.1984, s. 24; Grohe, EFT nr. 
L 19 af 23.1.1985, s. 17; Ideal Standard, EFT nr. L 20 af 24.1.1985, s. 38; Grundig EFT nr. 
L 233 af 30.8.1985, s. I; Ivoclar, EFT nr. L 369 af 31.12.1985, s. 1; Villeroy & Both, EFT nr. 
L 376 af 31.12.1985, s. 15; Vichy, EFT nr. L 75 af 21.3.1991, s. 57; Yves Saint Laurent Parfums, 
EFT nr. L 12 af 18.1.1992, s. 24 og Givenchy, EFT nr. L 236 af 19.8.1992, s. 11. 
(36) Denne generelle konklusion må modificeres noget i visse særlige tilfælde, hvor det berørte marked 
ville blive stå stift og struktureret bl.a. på grund af den kumulative effekt af et stort antal selektive 
distributionsnet, at det konkurrenceelement, der normalt findes i sådanne systemer, ikke længere 
er tilstrækkeligt til at opretholde en effektiv konkurrence. I sådanne tilfælde vil systemet kunne 
falde ind under artikel 85, stk. I, og må i så fald vurderes ud fra artikel 85, stk. 3. 
(<7) I den forbindelse har Kommissionen hidtil generelt stillet sig positivt over for distributionsnet 
inden for teknisk meget avancerede produkter, visse specielle produkter (f.eks. dagblade og 
tidsskrifter) og visse luksusprodukter. 
42 
ii) Samme pragmatiske fremgangsmåde anvendes ikke på de net, der kun er åbne for 
de forhandlere, som ud over at opfylde bestemte kvalitative kriterier også er rede 
til at påtage sig yderligere forpligtelser i et salgsfremmende øjemed. Sådanne 
aftaler falder ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1. Men eftersom disse 
yderligere forpligtelser åbner mulighed for at koncentrere distributionen om de 
salgssteder, der har den største omsætning, og samtidig fremmer en mere rationel 
fordeling af omkostningerne i forbindelse med distributionen af varerne og 
bistanden til de autoriserede salgssteder, kan de som regel fritages efter artikel 85, 
stk. 3. 
iii) De net, hvor producenten begrænser antallet af forhandlere ud fra rent kvantitative 
kriterier (f.eks. på basis af købepotentialet i en region), falder i princippet ind 
under artikel 85, stk. 1. Kommissionen anser det i øjeblikket kun for muligt at 
indrømme fritagelse i helt ekstraordinære tilfælde(38). 
Franchiseaftaler 
129. Forordning nr. 4087/88 omhandler aftaler, hvor en virksomhed, franchisegiveren, 
giver en anden, franchisetageren, ret til mod et direkte eller indirekte finansielt vederlag 
at udnytte en franchise med henblik på salg af nærmere bestemte varer og/eller 
tjenesteydelser. Ved begrebet franchise forstås her en helhed af industrielle eller 
intellektuelle ejendomsrettigheder (varemærker, varenavne, butiksskilte, brugsmønstre, 
mønstre, ophavsret, knowhow eller patenter), som benyttes ved salg af varer eller levering 
af tjenesteydelser til den endelige bruger. Et franchisenet kendetegnes ved tre væsentlige 
elementer, nemlig for det første brug af et fælles navn eller butiksskilt og et ensartet 
udseende af forretningslokalerne, for det andet at franchisegiveren videregiver knowhow 
til franchisetageren, og for det tredje at franchisegiveren løbende yder franchisetageren 
kommerciel eller teknisk bistand. 
130. Forordning nr. 4087/88 bygger på princippet om, at "bestemmelser, der er 
nødvendige for at beskytte nettets fælles identitet og omdømme eller for at hindre, at den 
knowhow, som franchisegiveren stiller til rådighed og den bistand, han yder, kommer 
konkurrenter til gode" (11. betragtning) ikke falder ind under artikel 85, stk. 1.1 artikel 3, 
stk. 2, opregnes specielt en række aftalebestemmelser, der ikke falder ind under dette 
forbud. Der er bl.a. tale om pligten til at følge oplæringskurser tilrettelagt af 
franchisegiveren, til at benytte de af franchisetageren udviklede forretningsmetoder, til at 
overholde de af franchisegiveren opstillede normer for forretningens udseende og 
indretning, til at give franchisegiveren adgang til at føre den nødvendige kontrol med 
overholdelsen af disse normer, til ikke at flytte det i aftalen fastlagte forretningssted uden 
franchisegiverens samtykke, til ikke at overdrage de rettigheder og forpligtelser, der følger 
af aftalen, til andre uden franchisegiverens samtykke, til ikke at videregive den af 
franchisegiveren meddelte knowhow, heller ikke efter aftalens udløb, forudsat at denne 
knowhow ikke er blevet almindeligt kendt, til at underrette franchisegiveren og meddele 
denne en ikke-eksklusiv licens på forbedringer opnået under udnyttelsen af hans 
knowhow, til ikke at udnytte franchisegiverens knowhow til andre formål end de med 
franchisen forbundne og til at underrette franchisegiveren om krænkelser af de industrielle 
(38) Se f.eks. forordning nr. 4075/95 om bilforhandlingsaftaler. 
43 
og intellektuelle ejendomsrettigheder, der er givet licens på, og om fornødent anlægge sag 
i tilfælde af sådanne krænkelser. 
131. Franchiseaftale kan dog også indeholde konkurrencebegrænsende bestemmelser, 
f.eks. bestemmelser gående ud på at tildele franchisetagerne eneforhandlingsområder eller 
bestemmelser om, at franchisetagerne ikke må sælge eller benytte konkurrerende 
produkter. Sådanne begrænsninger er i princippet omfattet af artikel 85, stk. 1, men kan 
på visse betingelser fritages. I forbindelse med forordning nr. 4087/88 vurderes de 
negative virkninger af sådanne konkurrencebegrænsninger i lyset af de positive virkninger, 
de også kan give. Således anerkendes det, at de kan forbedre distributionen, "fordi de 
giver franchisegiverne mulighed for at skabe et ensartet net, som kun kræver begrænsede 
investeringer, og som kan hjælpe nye konkurrenter til at etablere sig på markedet, særlig 
små og mellemstore virksomheder, hvorved konkurrencen mellem mærker øges; de giver 
også selvstændige forretningsdrivende mulighed for at oprette forretninger hurtigere og 
med større chance for succes, end hvis de skulle gøre det uden franchisegiverens 
erfaringer og bistand; de får således mulighed for at konkurrere mere effektivt med store 
distributionsvirksomheder" (7. betragtning). For forbrugerne giver franchisesy stemer 
desuden alle fordelene ved et sammenhængende og ensartet distributionsnet (der giver 
garanti for en konstant produktkvalitet), samtidig med, at der er tale om selvstændige 
forretningsdrivende, der har en personlig interesse i deres forretning (8. betragtning). 
132. Forordning nr. 4087/88 finder ikke anvendelse hverken på de franchiseaftaler, 
hvori deltager mere end to virksomheder, eller på franchiseaftaler inden for industri og 
engroshandel eller aftaler mellem konkurrerende virksomheder{39). 
III. Vurdering af de vigtigste vertikale konkurrencebegrænsninger 
133. I det følgende ser vi for hver aftaletype nærmere på de forskellige former for 
vertikale begrænsninger, som opdeles i følgende grupper: a) områdebeskyttelse, 
b) købsforpligtelser pålagt forhandleren, herunder kombinationssalg, c) salgsforpligtelser 
pålagt forhandleren, herunder bestemmelser om hans prispolitik, d) konkurrenceforbud 
pålagt forhandleren og e) kundemæssige begrænsninger. 
Territoriale begrænsninger (områdebeskyttelse) 
Eneforhandlingsaftaler 
134. Hvilken grad af områdebeskyttelse, der følger med en eneforhandling, varierer fra 
det ene tilfælde til det andet, alt efter hvor restriktive bestemmelserne herom er. 
Kommissionen og KF-Domstolen har altid fulgt den praksis, at de foretager en sondring, 
alt efter om de pågældende aftalebestemmelser tilsigter eller resulterer i en absolut eller 
kun en relativ områdebeskyttelse af forhandleren. 
(39) Derimod omfatter forordning nr. 4087/88 de såkaldte hovedfranchiseaftaler, hvor en franchisegiver 
mod et finansielt vederlag giver en hovedfranchisetager ret til at udnytte en franchise med henblik 
på at indgå franchiseaftaler med andre (franchisetagere). 
44 
135. I forordning nr. 1983/83 omtales to konkrete situationer, hvor der er tale om 
absolut områdebeskyttelse. Den første situation foreligger, når "forbrugerne i 
aftaleområdet kun kan købe aftalevarerne hos eneforhandleren, og der heller ikke uden 
for aftaleområdet findes alternative leveringsmuligheder" (artikel 3, litra c)). Den anden 
situation defineres i artikel 3, litra d), hvor der tales om den situation, hvor en af parterne 
lægger hindringer i vejen for parallelimport på aftaleområdet. Et klassisk eksempel herpå 
er de tilfælde, hvor der gøres industrielle ejendomsrettigheder gældende for at lægge 
hindringer i vejen for import af "de af aftalen omfattede varer som er behørigt mærket 
og bragt i handelen" (artikel 3, litra d), nr. 1). Kommissionen har i sin beslutningspraksis 
belyst visse særlige former for restriktioner, der lægger hindringer i vejen for 
parallelhandel, specielt restriktioner angående gyldigheden af producentens garanti(40) eller 
"væsentlige ydelser" i forbindelse med levering af varen(41). 
Der kan også være tale om visse former for produkt- eller prisdifferentiering, alt efter på 
hvilket geografisk marked varerne skal sælges(42). Sådanne territoriale begrænsninger 
falder normalt ind under artikel 85, stk. 1, og kan almindeligvis ikke fritages individuelt 
efter artikel 85, stk. 3. På samme måde skrider Kommissionen også konsekvent ind over 
for eneforhandlingsaftaler, der indeholder begrænsninger i adgangen til at reeksportere 
varen til andre EU-lande(43). For eksempel vil det således være i strid med bestemmelserne 
i artikel 85 at gøre ydelsen af en rabat betinget af, at aftaleprodukterne ikke reeksporteres 
til andre EU-lande(44). Kommissionen har heller ikke fundet, at bestemmelserne i 
artikel 85, stk. 3, kunne bringes i anvendelse på foranstaltninger, der havde til formål at 
sikre eneforhandleren en yderligere beskyttelse via en prisdifferentiering til skade for 
paralleleksportører(45). Tilsvarende finder Kommissionen også, at salgsvilkår gående ud 
(40) Se navnlig Kommissionens beslutning i Zanussi (EFT nr. L 322 af 16.11.1978) samt sagerne 
Matsushita Electrical Trading Company (12. konkurrenceberetning, 1982, nr.77), Ford Garantie 
Deutschland( 13. konkurrenceberetning, 1983, nr. 104-106),Fiat(14. konkurrenceberetning, 1984, 
nr. 70) samt generelle betragtninger i 16. konkurrenceberetning, 1986, nr. 56. 
(41) Se herom nr. 45 i 19. konkurrenceberetning, angående sagen AKZO Coatings. 
(42* Som eksempel herpå kan nævnes Kommissionens beslutning af 22.6.1993, Zero/Montedison (EFT 
nr. L 272 af 4.11.1993, s. 28). 
(43) Der findes en meget righoldig retspraksis på dette område. Blandt sager af nyere dato kan i 
særdeleshed henvises til Kommissionens beslutning i Sandoz (EFT nr. L 222/1987, s. 28) som på 
alle punkter blev stadfæstet af EF-Domstolen (sag C-277/87, Sml. 1990, s. 45); Kommissionens 
beslutning om at pålægge bøde i Tipp-Ex (beslutning af 10.8.1987, EFT nr. L 222/1987, s. 1), som 
blev stadfæstet af EF-Domstolen, 1987 (sag C-279/87, Sml. 1990, s. 261); to beslutninger om 
bødepålæg i 1991 i sagerne Viho/Toshiba (beslutning af 5.6.1991, EFT nr. L 287 af 17.10.1991, 
s. 39) og Gosme/Martel (beslutning af 15.5.1991, EFT nr. L 185 af 11.7.1991, s. 23); bødepålæg 
i 1992 i sagerne Netwitt/Dunlop/Slazenger International (beslutning af 18.3.1992, EFT nr. L 131 
af 16.5.1992), Viho/Parker Pen (beslutning af 15.7.1992, EFT nr. L 233, s. 27) og Ford 
Agricultural (beslutning af 15.12.1992, EFT nr. L 20, s. 1). 
(44) Se Kommissionens beslutning i Pittsburgh Corning Europe/Formica Belgium/ Hertel (EFT nr. 
L 72 af 5.12.1972, s. 35) og Sperry New Holland (EFT nr. L 376 af 31.12.1985, s. 26). 
(45) Se bl.a. Kommissionens beslutning af 22.12.1977, Distillers (EFT nr. L 50 af 22.2.1978, s. 16), 
som EF-Domstolen stadfæstede i sin dom Distillers Company Ltd. mod Kommissionen (sag 30/78, 
Sml. 1980, s. 2229), hvor det imidlertid blev udelukket at anvende artikel 85, stk. 3, fordi aftalen 
45 
på, at køberne skal betale den pris, der gælder i varens bestemmelsesland, og ikke den, 
der gælder i sælgers land, kan være i strid med artikel 85(46). 
136. Relativ områdebeskyttelse kendetegnes derimod ved, at uanset hvilken form for 
beskyttelse der er tale om, er der fortsat mulighed for, at brugerne kan få leveret 
aftaleprodukter hos andre end eneforhandleren, og mellemhandlere kan parallelimportere 
disse varer på aftaleområdet. Eneforhandleren anses at have relativ områdebeskyttelse, 
hvis forhandlingsaftalen udelukkende fastsætter: 
at leverandøren kun må levere bestemte varer til eneforhandleren (forordning 
nr. 1983/83, artikel 1) og "inden for aftaleområdet ikke må levere aftalevarer til 
forbrugerne" (forordning nr. 1983/83, artikel 2, stk. 1) 
at forhandleren ikke må "reklamere for aftalevarerne, etablere en filial eller have 
andet lager til salg af disse varer uden for aftaleområdet" (forordning nr. 1983/83, 
artikel 2, stk. 2, litra c)). 
137. I dette tilfælde kan leverandøren kun forbyde sine forhandlere at føre en aktiv 
salgspolitik uden for deres område. Det indebærer, at forhandleren er udsat for indirekte 
konkurrence fra andre eneforhandlere, eftersom disse frit kan levere til brugere eller 
mellemhandlere uden for deres eget område, i det omfang, hvor initiativet kommer fra 
kunden (passivt salg). En sådan relativ områdebeskyttelse er omfattet af gruppefritagelsen 
efter forordning nr. 1983/83. 
Eksklusive købsaftaler 
138. Forordning nr. 1984/83 indrømmer kun tidsbegrænset fritagelse for eksklusive 
købsforpligtelser uden tildeling af et salgsområde. Specielt fastsættes det i artikel 2, 
stk. 1, at "der ikke kan pålægges videreforhandleren andre konkurrencebegrænsninger end 
pligt til ikke selv at forhandle aftalevarerne eller varer, som konkurrerer med aftalevarerne 
i videreforhandlerens hovedafsætningsområde og i samme handelsled som denne". Det 
betyder, at i det omfang, hvor den pågældende aftale falder ind under artikel 85, stk. 1, 
må leverandøren fortsat frit kunne levere til andre handlende inden for forhandlerens 
hovedsalgsområde og også selv kunne operere i dette område i et andet salgsled. For at 
kunne falde ind under gruppefritagelsen må den eksklusive købsaftale ikke pålægge 
forhandleren nogen territoriale begrænsninger i hans salgsbestræbelser. Forhandleren kan 
således frit aktivt opsøge kunder uden for sit hovedsalgsområde. 
139. I artikel 16 fastsættes det, at hvis leverandøren tildeler forhandleren et 
eneforhandlingsområde, skal aftalen vurderes ud fra bestemmelserne i forordning 
nr. 1983/83, og forordning nr. 1984/83 finder ikke længere anvendelse. 
ikke var anmeldt efter forordning nr. 17/62. Se også omtalen af Johnny Walker Red Label-sagen, 
17. konkurrenceberetning (1987), nr. 65. 
(46) Se beslutningen i Kodak (EFT nr. L 147 af 7.7.1970, s. 24). 
46 
Aftaler om ølleverancer og tankstationer 
Selv om forhandlerne ikke må være pålagt nogen territoriale begrænsninger i deres salg, 
skal aftalen klart fastsætte, hvilke salgssteder den finder anvendelse på. Forhandleren kan 
dog frit udøve konkurrerende aktiviteter på andre salgssteder. 
Selektive distributionsaftaler 
140. Hvor optagelsen i et selektivt distributionsnet er baseret på kvantitative kriterier, 
indebærer distributionssystemet, at hver enkelt autoriseret forhandler nyder en 
områdebeskyttelse svarende til den, tildelingen af et eneforhandlingsområde giver. Som 
nævnt ovenfor falder et sådant system ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1, og vil 
normalt ikke opfylde betingelserne for fritagelse efter artikel 85, stk. 3. 
141. Desuden må leverandøren ikke pålægge sine autoriserede forhandlere pligt til kun 
at levere aftalevarer til endelige forbrugere bosiddende i et bestemt område inden for 
fællesmarkedet. Han må heller ikke pålægge dem forpligtelser, der kan føre til 
markedsafskærmning. Specielt skal leverandøren give sine autoriserede forhandlere 
mulighed for at foretage deres indkøb hos et hvilket som helst medlem af distributions­
nettet (eneagenter, grossister og/eller autoriserede detailforhandlere) inden for fælles­
markedet. De autoriserede forhandlere må desuden frit kunne sælge aftalevarerne til 
ethvert andet medlem af nettet etableret i et hvilket som helst EU-land. Med andre ord 
kræver Kommissionen for at kunne meddele negativattest eller fritagelse, at en selektiv 
distributionsaftale ikke må lægge hindringer i vejen for krydsleverancer mellem 
autoriserede forhandlere såvel i samme medlemsstat som i forskellige EU-lande^n\ 
Franchiseaftaler 
142. Et franchisenet, der indebærer områdebegrænsninger, falder normalt ind under 
artikel 85, stk. 1, og vil kun kunne fritages efter forordning nr. 4087/88 på betingelse af 
at disse restriktioner ikke fører til nogen absolut områdebeskyttelse. 
143. Forordningen åbner i særdeleshed mulighed for, at franchisegiveren tildeler 
franchisetageren et eneforhandlingsområde, og indrømmer fritagelse for en række 
forpligtelser, der har til formål at begrænse franchisegiverens aktiviteter på franchise-
tagerens område og franchisetagerens aktiviteter uden for dennes område(48). 
(47) I det omfang, hvor der kan blive tale om en påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater, 
kræver Kommissionen desuden, at der skal kunne foregå krydssalg mellem autoriserede medlemmer 
af distributionsnettet etableret inden for EU og medlemmer i lande, der har etableret et 
frihandelsområde, og andre tredjelande. 
(48) Der er bl.a. tale om "forpligtelse for franchisegiveren til på et nærmere angivet område af 
fællesmarkedet, aftaleområdet, ikke 
at give tredjeparter ret til helt eller delvis at udnytte franchisen 
selv at udnytte franchisen eller selv levere de varer eller tjenesteydelser, der er genstand 
for franchisen, ved hjælp af et lignende system 
selv at levere sine varer til tredjeparter" 
(artikel 2, litra a)). Desuden kan franchisetageren pålægges pligt til "kun at udnytte 
franchisen på det i aftalen angivne forretningssted" (artikel 2, litra c)). Endvidere kan 
franchisetageren være pålagt pligt til "at afstå fra uden for aftaleområdet at opsøge kunder 
47 
144. Såfremt aftaleparterne derimod lægger direkte eller indirekte(49) hindringer i vejen 
for salg til endelige brugere på grund af disses bopæl eller udnytter forskellige 
specifikationer for produkterne i de forskellige medlemsstater til at afskærme markederne, 
finder forordningen ikke længere anvendelse. Ud fra samme ønske om at forhindre 
markedsafskærmning fastsættes det desuden i forordning nr. 4087/88, at aftalerne ikke må 
lægge hindringer i vejen for krydsleverancer såvel mellem franchisenettets medlemmer 
som mellem dem og medlemmerne af andre parallelle net, som den samme franchisegiver 
måtte have etableret(50). 
Købsforpligtelser 
Eneforhandlingsaftaler 
145. Forordning nr. 1983/83 indrømmer fritagelse for eksklusive købsforpligtelser, dvs. 
"pligten til udelukkende at købe aftalevarerne hos den anden aftalepart med henblik på 
videresalg" (artikel 2, stk. 2, litra b)), i det omfang, hvor denne forpligtelse "kun gælder 
i aftaleperioden" (8. betragtning). 
146. Aftalebestemmelser om kombinationssalg anses ikke at være uforenelige med 
artikel 85, stk. 3. 
147. Desuden indeholder artikel 2, stk. 3, litra a), i forordning nr. 1983/83 en 
vejledende opregning af andre købsforpligtelser, som eneforhandleren kan få pålagt. Der 
er bl.a. tale om bestemmelser, der pålægger forhandleren pligt til at aftage bestemte 
mindstemængder og/eller aftage et fuldstændigt sortiment af aftalevarer. I princippet anses 
disse forpligtelser ikke at falde ind under artikel 85, stk. 1. De må imidlertid "ikke 
udformes eller anvendes på en sådan måde, at de antager karakter af forbudte konkur-
rencebegrænsninger"(51). Således kan for eksempel krav om mindstemængder i praksis 
have samme virkninger som et konkurrenceforbud, og det kan i så fald blive nødvendigt 
at undersøge, om aftalen i den økonomiske kontekst, hvori den indgår, vil kunne lægge 
alvorlige hindringer i vejen for konkurrerende leverandørers adgang til markedet. I så fald 
opfylder aftalen ikke længere betingelserne for at blive fritaget, heller ikke på individuelt 
grundlag. 
til de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af franchisen" (artikel 2, litra d)). For 
hovedfranchisetagere indrømmer artikel 2, litra b), fritagelse for "forpligtelsen til ikke at 
indgå franchiseaftaler med franchisetagere uden for sit aftaleområde". 
( 9) Hvad indirekte restriktioner angår henvises til forordningens artikel 4, litra b), hvori det fastsættes, 
at når franchisegiveren pålægger franchisetageren at yde garanti for franchisegiverens varer, kan 
denne forpligtelse være omfattet af gruppefritagelsen på betingelse af, at den også gælder for varer 
leveret af andre medlemmer af franchisenettet eller af andre forhandlere, som yder en tilsvarende 
garanti. 
t50) Artikel 4, litra a). Som eksempel på parallel distribution kan nævnes det tilfælde, hvor en 
producent har såvel et franchisenet som et net bestående af autoriserede forhandlere. I den 
forbindelse henvises til Kommissionens beslutning i Charles Jourdan (EFT nr. L 35 af 7.2.1989, 
s. 11). 
(51) Se bl.a. meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 
1983 (EFT nr. C 101 af 13.4.1984, s. 2), nr. 19. 
48 
Eksklusive købsaftaler 
148. Den eksklusive købsforpligtelse er det centrale element i de aftaler, som 
gruppefritagelsesforordning nr. 1984/83 tager sigte på. I henhold til forordningens 
artikel 1 finder den kun anvendelse på de aftaler, hvor forhandleren går med til at købe 
alle de aftalevarer, han har brug for, hos den anden part(52). I visse tilfælde kan det være 
nødvendigt at indrømme individuel fritagelse for aftaler om delvise købsforpligtelser, 
hvilket normalt også sker, hvis aftalen ikke indeholder andre bestemmelser i strid med 
artikel 85, stk. 1. Derimod finder forordningen også anvendelse på aftaler, der indeholder 
en såkaldt "engelsk klausul", dvs. bestemmelser, der giver forhandleren mulighed for at 
købe de pågældende varer hos andre leverandører, når de kan tilbyde mere favorable 
priser og vilkår end aftaleparten(53). Forhandleren frigøres også for sin eksklusive 
købsforpligtelse, hvis aftaleparten ikke er i stand til at levere. 
149. Gruppefritagelsen gælder ikke, hvis der foreligger bestemmelser om 
kombinationssalg, dvs. når "den eksklusive købsforpligtelse vedrører flere varer, som efter 
deres natur eller ifølge handelssædvane ikke har forbindelse med hinanden" (artikel 3, 
litra c)). Det betyder, at for at kunne falde ind under gruppefritagelsen skal de pågældende 
aftaler indgås for "en vare eller et varesortiment" (11. betragtning), som specificeres "med 
mærke eller særlig benævnelse"(54). For at aftalevarer kan anses at indgå i samme 
sortiment, må der desuden bestå en forbindelse mellem dem, der kan skyldes tekniske 
(f.eks. tilbehør, reservedele), kommercielle (f.eks. varer til samme formål) eller 
sædvanebestemte (varer, der normalt sælges sammen) årsager. Af Kommissionens 
beslutningspraksis følger, at i det omfang hvor aftalen mærkbart påvirker konkurrencen 
i samhandelen mellem medlemsstater, vil bestemmelser om kombinationssalg normalt ikke 
kunne fritages individuelt. 
150. Hvad angår varigheden af denne forpligtelse fastsættes det i forordningens 
artikel 3, litra d), at fritagelsen ikke gælder, når "aftalen er indgået for et ubestemt 
tidsrum eller for mere end fem år". Denne bestemmelse har Kommissionen nøje overholdt 
i sin beslutningspraksis angående eksklusive købsaftaler indgået for en længerevarende 
periode eller på ubestemt tid. 
151. Desuden indeholder forordning nr. 1984/83 en vejledende opregning af andre 
købsforpligtelser, der i princippet ikke er i strid med artikel 85, stk. 1. Der er især tale 
om bestemmelser, der pålægger forhandleren pligt til at aftage mindstemængder og/eller 
fuldstændige sortimenter. Vurderingen af dem inden for rammerne af forordning 
(52) Nr. 35 i meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og (EØF) nr. 1984/83. Gælder 
købsforpligtelsen kun for en del af de aftalevarer, forhandleren har brug for, falder aftalen med 
andre ord ikke ind under gruppefritagelsen, men skal vurderes individuelt. 
(53) Se punkt 35 i meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og (EØF) nr. 1984/83. 
Beslutningen i BP Kemi-DDSF (EFT nr. L 286 af 14.11.1979, s. 32), hvor Kommissionen fandt 
en sådan aftalebestemmelse konkurrencebegrænsende, må fortolkes i lyset af de særlige 
omstændigheder i den konkrete sag og kan derfor ikke siges at være i strid med det generelle 
princip, der opstilles i meddelelsen. 
(54) Nr. 36 i meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 
1983 (EFT nr. C 101 af 13.4.1984, s. 2). 
49 
nr. 1984/83 adskiller sig ikke væsentligt fra den vurdering, der anlægges af 
eneforhandlingsaftaler. 
Ølleveranceaftaler og tankstationsaftaler 
Med hensyn til ølleverancer er den eneste eksklusive købsforpligtelse, som forhandleren 
kan få pålagt, forpligtelsen til udelukkende at købe bestemte øl eller bestemte øl og visse 
andre drikkevarer omfattet af aftalen hos leverandøren. Forhandleren kan dog frit sælge 
andre øl end dem, han får leveret i henhold til aftalen, men må dog kun sælge dem på 
flasker, i dåser eller lignende. Han må også frit kunne købe andre varer end de af aftalen 
omhandlede drikkevarer hos andre. Den eneste eksklusive købsforpligtelse, der må 
pålægges tankstationer, drejer sig om forpligtelsen til udelukkende at købe bestemte 
oliebaserede brændstoffer til biler eller sådanne brændstoffer samt andre i aftalen nærmere 
specificerede brændstoffer hos leverandøren. Leverandøren kan også pålægge ham pligt 
til at købe hans smøremidler til brug i tankstationen, når han har hjulpet forhandleren med 
at finansiere olieskiftanlæg eller smøreanlæg for biler. Ingen anden købsforpligtelse kan 
pålægges forhandleren. 
Selektive distributionsaftaler 
152. For at være forenelige med artikel 85, stk. 1, eller for at kunne fritages efter 
artikel 85, stk. 3, må selektive distributionsaftaler ikke indeholde nogen eksklusive 
købsforpligtelser. I så fald ville der blive lagt hindringer i vejen for krydsleverancer 
mellem nettets medlemmer, og det ville føre til markedsafskærmning. 
153. Derimod accepterer Kommissionen, at leverandøren pålægger sine autoriserede 
forhandlere pligt til direkte at købe en bestemt mindstemængde af aftalevarerne hos ham, 
dog på den betingelse, at betalingen herfor holdes på et rimeligt niveau, for at undgå, at 
leverandøren gennem en sådan forpligtelse opnår samme resultat, som han ville opnå ved 
en eksklusiv købsforpligtelse. Med denne modifikation falder selektive distributionsaftaler 
med en sådan forpligtelse ind under artikel 85, stk. 1, men vil kunne fritages efter 
artikel 85, stk. 3. 
154. En forpligtelse for forhandleren til at købe og lagerføre et repræsentativt sortiment 
af aftalevarer kan alt efter omstændighederne enten være forenelig med artikel 85, stk. 1 
(bl.a. når der ikke også findes andre forpligtelser aftalt i salgsfremmende øjemed), eller 
fritages. 
Franchiseaftaler 
155. Franchiseaftaler må ikke pålægge franchisetageren eksklusive købsforpligtelser. I 
den forbindelse pointeres det i artikel 4, litra a), i forordning nr. 4087/88, at gruppe­
fritagelsen finder anvendelse på betingelse af, at "franchisetageren frit kan indkøbe de 
varer, der er genstand for franchisen, hos andre franchisetagere; såfremt disse varer også 
distribueres gennem et andet net af autoriserede forhandlere, skal franchisetageren frit 
kunne købe varerne hos disse". 
156. Derimod anses bestemmelser om, at franchisetageren skal aftage mindstemængder, 
planlægge sine ordrer forinden og lagerføre et mindstesortiment af varer, ikke at være 
konkurrencebegrænsende i det omfang, de ikke er mere vidtgående, end hvad der er 
nodvendigt for at sikre nettets fælles identitet og omdømme (artikel 3, stk. 1, litra f)). 
50 
Salgsforpligtelser 
Eneforhandlingsaftaler og eksklusive købsaftaler 
157. Aftaler, der påtvinger forhandleren bestemte salgspriser, er i strid med artikel 85, 
stk. 1, og vil i henhold til den nugældende retspraksis normalt ikke kunne fritages (se 
8. betragtning i forordning nr. 1983/83^ og 1984/83). I den forbindelse er det ligegyldigt, 
om der er tale om en fast pris eller om en minimums- eller maksimumspris. Det følger 
desuden af Kommissionens beslutningspraksis, at enhver begrænsning af forhandlerens 
handlefrihed med hensyn til rabatter eller reklamer vurderes på samme måde. Den eneste 
almindeligt accepterede form for prisregulering drejer sig om de situationer, hvor 
leverandøren giver forhandleren lister med vejledende priser, som ikke falder ind under 
artikel 85, stk. 1, i det omfang, hvor de ikke er ledsaget af instrukser eller bindende 
foranstaltninger. 
158. Artikel 85, stk. 1, finder også anvendelse på aftaler, hvor eneforhandleren 
forpligter sig til at anvende forskellige priser over for forskellige kategorier af kunder 
(f.eks. parallelimportører eller kunder etableret uden for forhandlerens område). 
159. Denne type aftaler pålægger normalt også forhandleren flere forpligtelser, der er 
fastsat i salgsfremmende øjemed. F.eks. kan eneforhandleren have pligt til at nå op på en 
bestemt omsætning, reklamere for varerne, opretholde et salgsnet, føre et vist lager, 
varetage kunde- og garantiservice, beskæftige et teknisk velkvalificeret personale og 
udelukkende sælge aftalevarerne under de mærker og med den præsentation, der 
foreskrives af leverandøren. Sådanne forpligtelser falder principielt ikke ind under 
artikel 85, stk. 1(55). 
Ølleveranceaftaler og tankstationsaftaler 
Der må ikke være pålagt forhandleren nogen forpligtelser med hensyn til prisfastsættelse 
eller konkrete salgsbestræbelser. Selv om forhandleren udelukkende må sælge 
aftalevarerne på det i aftalen fastsatte salgssted, har han ret til at udøve salgsfremmende 
aktiviteter uden nogen territorial eller anden begrænsning. 
Selektive distributionsaftaler 
160. Leverandøren må ikke på nogen måde søge at få sine forhandlere til at overholde 
et bestemt detailprisniveau, hvad enten der er tale om faste priser, minimumspriser eller 
maksimumspriser. På samme måde er det normalt udelukket, at Kommissionen kan 
indrømme fritagelse for aftalebestemmelser, der begrænser den autoriserede forhandlers 
frihed til at bestemme størrelsen af de rabatter, han yder sine kunder. Desuden må 
leverandøren ikke nægte at meddele autorisation til forhandlere, der opfylder 
kvalifikationskravene, men som mistænkes for at føre en lavprispolitik. 
(55) Se artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 1983/83. Forudsætningen er imidlertid, at de ovennævnte 
forpligtelser ikke "udformes eller anvendes på en sådan måde, at de antager karakter af forbudte 
konkurrencebegrænsninger" (nr. 19 i meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og 
(EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983, EFT nr. C 101 af 13.4.1984, s. 2). 
51 
161. Kommissionen accepterer dog, at leverandøren meddeler sine autoriserede 
forhandlere vejledende priser, på betingelse af, at de ikke er ledsaget af bindende 
instrukser eller andre foranstaltninger, der tvinger eller tilskynder forhandlerne til ikke at 
fravige disse vejledende priser. På betingelse heraf anses vejledende priser ikke at være 
konkurrencebegrænsende. 
162. Som allerede nævnt anses salgsfremmende forpligtelser, der pålægger en 
autoriseret forhandler pligt til at nå op på en bestemt omsætning, sikre en vis årlig 
lageromsætning og/eller samarbejde med leverandøren om de af denne iværksatte 
salgsfremmende foranstaltninger, normalt at opfylde betingelserne i artikel 85, stk. 3. 
Franchiseaftaler 
163. Forordning nr. 4087/88 fastsætter, at gruppefritagelsen ikke finder anvendelse, når 
"franchisetagerens frihed til at fastsætte priser begrænses"(56). Dette gælder, uanset på 
hvilken måde der pålægges salgspriser (faste priser, minimumspriser eller maksimums-
priser). Derimod kan franchisegiveren frit "anbefale franchisetagerne priser ... i det 
omfang, det ikke fører til en samordnet praksis i den faktiske anvendelse af disse priser" 
(13. betragtning) mellem franchisegiveren og franchisetagerne eller mellem franchise­
tagerne. I den forbindelse bemærkes, at Kommissionen i en individuel sag har krævet, at 
en bestemmelse, der forbød franchisetageren at anvende priser, som kunne skade 
aftalevarernes mærkeimage, blev ophævet. Denne forpligtelse blev derefter erstattet af 
angivelse af en vejledende maksimumspris, som franchisetageren kunne tage hensyn til 
under sine salgsfremmende bestræbelser(57). 
164. Ifølge forordning nr. 4087/88 falder forpligtelser pålagt franchisetagerne angående 
deres salgsbestræbelser normalt ind under artikel 85, stk. 1, hvis de ikke er mere 
vidtgående, end hvad der er nødvendigt for at værne om nettets fælles identitet og 
omdømme. Artikel 3, litra c), nævner udtrykkeligt bestemmelser, hvor franchisetageren 
forpligter sig til at opnå en bestemt mindsteomsætning, udbyde et bestemt 
mindstevaresortiment samt varetage kunde- og garantiservice. 
165. Heller ikke en række forpligtelser, der er specifikke for franchisenet, og som 
begrænser franchisetagernes forretningsaktiviteter med det formål at beskytte den 
overdragne knowhow, falder ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1. Derimod finder 
gruppefritagelsen ikke længere anvendelse, når franchisegiveren pålægger franchisetageren 
forbud mod at anfægte de industrielle og intellektuelle ejendomsrettigheder, der er 
genstand for franchisen (artikel 5, litra f)). 
(56) 13. betragtning, se også artikel 5, litra e). 
(57) Beslutning i Pronuptia, EFT nr. L 13 af 15.1.1987, s. 39. Med hensyn til faste og vejledende priser 
henvises også til beslutningerne i Yves Rocher (EFT nr. L 8 af 10.1.1987, s. 49), Computerland 
(EFT nr. L 222 af 10.2.1987, s. 12) og Service Master (EFT nr. L 332 af 3.12.1988, s. 38). 
52 
Konkurrenceforbud 
Eneforhandlingsaftaler 
166. Gruppefritagelsen omfatter de aftaler, hvor forhandleren forpligter sig til "ikke at 
fremstille eller forhandle varer, som konkurrerer med aftalevarerne" (artikel 2, stk. 2, 
litra a)). En sådan forpligtelse må imidlertid kun være gældende i det tidsrum, aftalen 
gælder(58). Desuden er Kommissionen altid opmærksom på risikoen for, at sådanne aftaler 
via konkurrenceforbud kan lægge betydelige hindringer i vejen for andres adgang til 
markedet i den økonomiske kontekst, hvori de indgår. 
Eksklusive købsaftaler 
167. Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1984/83 fastsætter, at "der ikke kan pålægges 
leverandøren andre konkurrencebegrænsninger end pligt til ikke selv at fremstille eller 
forhandle aftalevarerne eller varer, som konkurrerer hermed" ud over den eksklusive 
købsforpligtelse. Gruppefritagelsen gælder kun for denne restriktion i det omfang, hvor 
aftalens varighed ikke overstiger fem år (artikel 3, litra d)), hvilket skyldes ønsket om at 
"sikre andre virksomheder adgang til de forskellige led i distributionen" (11. betragtning). 
Ifølge Kommissionens faste beslutningspraksis indebærer et konkurrenceforbud i en 
eksklusiv købsaftale, der er indgået for en længere varighed eller på ubestemt tid, normalt, 
at der ikke kan indrømmes individuel fritagelse(59). 
Ølleveranceaftaler og tankstationsaftaler 
For ølleveranceaftalers vedkommende kan forhandleren have pligt til ikke at forhandle øl 
og andre drikkevarer for andre virksomheder af samme type som dem, der leveres i 
henhold til aftalen. I det omfang, hvor der kun er tale om bestemte øl (og visse andre 
drikkevarer), må aftalen ikke være indgået for en varighed på over ti (fem) år. For 
tankstationsaftalers vedkommende kan forhandleren have pligt til ikke at sælge 
brændstoffer leveret af andre virksomheder. Aftalen må ikke være indgået for mere end 
ti år. Både med hensyn til øl og motorbrændstoffer kan aftalen dog være indgået for hele 
den periode, hvor forhandleren rent faktisk driver salgsstedet, hvis det ejes af 
leverandøren. For ølleveranceaftalers vedkommende har forhandleren - dog kun når 
udskænkningsstedet ejes af leverandøren - ret til at købe de andre drikkevarer end øl, der 
leveres i henhold til aftalen, hos andre virksomheder, når de kan tilbyde ham mere 
gunstige vilkår end leverandøren, eller når disse andre drikkevarer end øl er af et andet 
mærke end dem, leverandøren leverer. 
Selektive distributionsaftaler 
168. For at være forenelige med artikel 85 må selektive distributionsaftaler ikke 
indeholde nogen konkurrenceklausuler. 
,58) Nr. 18 i meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 983/83 og (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1993 
(EFTnr. C 101 af 13.4.1984, s. 2). 
(59) Beslutning i Schôller af 23.12.1992, EFT nr. L 183 af 26.7.1993. 
53 
Franchiseaftaler 
169. Franchisetageren kan pålægges to former for konkurrenceforbud, den ene angående 
salg af konkurrerende varer til franchisevarerne og den anden angående konkurrerende 
forretningsaktiviteter. 
170. Hvad det første konkurrenceforbud angår, sondres der i forordningen mellem varer 
omfattet af franchisen og reservedele og/eller tilbehør hertil. Bestemmelserne i artikel 2, 
litra e), indrømmer fritagelse for "forpligtelsen for franchisetageren til ikke at fremstille, 
sælge eller som led i leveringen af tjenesteydelser at benytte varer, der konkurrerer med 
dem, der er omfattet af franchisen", men denne fritagelse gælder ikke sådanne 
bestemmelser angående reservedele og tilbehør fremstillet af franchisegiverens 
konkurrenter. Desuden sondrer forordningen mellem varer omfattet af franchisen og andre 
varer. For sidstnævnte varers vedkommende kan franchisegiveren pålægge 
franchisetageren pligt til "udelukkende at sælge eller i forbindelse med tjenesteydelser at 
benytte varer, der opfylder objektive minimumskvalitetskrav, som franchisegiveren 
fastsætter" (artikel 3, stk. 1, litra a)), med det formål at sikre nettets fælles identitet og 
omdømme. Han kan desuden begrænse franchisetagerens valgmuligheder til kun at 
omfatte de varer, der fremstilles af franchisegiveren eller de af denne udpegede 
tredjeparter, "hvor det på grund af arten af de varer, der er genstand for franchisen, er 
uigennemførligt at anvende objektive kvalitetsnormer" (artikel 3, stk. 1, litra b)). 
171. Hvad det andet konkurrenceforbud angår, fastsættes det i artikel 3, litra c), at 
franchisetagerens pligt til "ikke direkte eller indirekte at begynde en tilsvarende 
virksomhed på et område, hvor dette ville påføre et medlem af franchisenettet, herunder 
franchisegiveren, konkurrence", ikke er til hinder for gruppefritagelse i det omfang, hvor 
en sådan forpligtelse er nødvendig for at beskytte franchisegiverens industrielle og 
intellektuelle ejendomsrettigheder eller værne om nettets fælles identitet. En sådan 
forpligtelse må imidlertid ikke gælde i mere end et år efter aftalens udløb. 
Kundemæssige begrænsninger 
Eneforhandlingsaftaler 
172. Ifølge 8. betragtning i forordning nr. 1983/83 kan aftalebestemmelser, "som 
begrænser eneforhandlernes frihed til ... selv at vælge sine kunder, ikke fritages efter 
denne forordning". Med hensyn til de restriktioner, der er baseret på territoriale kriterier 
(købers bopæl), må forhandleren, som allerede nævnt ovenfor, frit kunne efterkomme 
ordrer fra købere uden for forhandlerens område, der afgives på disses eget initiativ 
(passivt salg). Med hensyn til kundemæssige restriktioner baseret på andre former for 
kriterier finder forordning nr. 1983/83 anvendelse i de tilfælde, hvor forhandleren 
pålægges pligt til kun at sælge til autoriserede forhandlere, som indgår i et selektivt 
distributionsnet udelukkende baseret på objektive, kvalitative kriterier(60). Bortset fra denne 
(60) Nr. 20 i meddelelsen angående forordning (EØF) nr. 1983/83 og (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 
1983 (EFT nr. C 101 af 13.4.1984, s. 2). 
54 
generelle undtagelse kan kundemæssige begrænsninger kun fritages individuelt og kun i 
ganske særlige situationer^!). 
Eksklusive købsaftaler 
173. Hvad der blev anført ovenfor med hensyn til eneforhandlingsaftaler, gælder med 
de fornødne tilpasninger også med hensyn til eksklusive købsaftaler, herunder også for 
aftaler om ølleverancer og tankstationer. Men eftersom denne form for aftaler normalt 
ikke indgås med henblik på forsyning af selektive distributionsnet, har den ovenfor 
beskrevne undtagelse med hensyn til forpligtelser til kun at sælge til autoriserede 
detailforhandlere praktisk taget ingen betydning her. 
Selektive distributionsaftaler 
174. Som allerede nævnt, kan et selektivt distributionssystem kun fungere, hvis de 
autoriserede forhandlere går med til kun at sælge aftalevarer til endelige forbrugere eller 
andre medlemmer af leverandørens distributionsnet. Men aftaler, der indeholder 
bestemmelser, som begrænser den autoriserede forhandlers kundekreds på basis af 
territoriale kriterier (f.eks. kundens bopæl), eller uden at det er baseret på objektive, 
kvalitative kriterier(62), falder imidlertid ind under artikel 85, stk. 1. 
Franchiseaftaler 
175. Hensynet til franchisenettets kohærens gør det berettiget, at forhandleren pålægges 
pligt til kun at sælge franchisevarerne til endelige brugere (dog uden nogen begrænsninger 
med hensyn til disses bopæl), andre franchisetagere og forhandlere tilhørende andre af 
franchisegiverens distributionsnet (f.eks. et parallelt selektivt distributionsnet). Sådanne 
bestemmelser falder ikke ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1, når de ikke er mere 
vidtgående, end hvad der er nødvendigt for at værne om franchisegiverens knowhow og 
om nettets fælles identitet og omdømme (artikel 3, litra e), i forordning nr. 4087/88). 
Enhver yderligere kundemæssig begrænsning falder ind under artikel 85, stk. 1, og er ikke 
omfattet af gruppefritagelsen (13. betragtning). 
IV. Inddragelse af gruppefritagelsen 
176. De tre gruppefritagelsesforordninger, der blev gennemgået ovenfor, indeholder 
også nærmere bestemmelser om, under hvilke omstændigheder Kommissionen kan 
tilbagetrække gruppefritagelsen for aftaler, der rent formelt stemmer overens med disse 
forordninger. 
(61) 
(62) Således har Kommissionen i en sag fundet, at et forbud mod, at grossister leverede til endelige 
brugere, var foreneligt med artikel 85, eftersom denne begrænsning stemte overens med de krav, 
den nationale lovgivning stillede til adskillelse mellem grossist- og detailhandlerfunktionerne 
(beslutning i SABA I, EFT nr. L 28 af 3.2.1976, s. 19). 1 en anden sag godkendte Kommissionen, 
at forhandlere, som tik leveret varer afgiftsfrit, udelukkende videresolgte de pågældende varer til 
afgiftsfritagne købere (beslutning i The Distillers Company Ltd/Avitailleurs, EFT nr. L 233 af 
4.9.1980, s. 43). 
Se beslutning i Grohe, EFT nr. L 19 af 23.1.1985, s. 17, og i Ideal Standard, EFT nr. L 20 af 
24.1.1985, s. 38. 
55 
177. I artikel 6 i forordning nr. 1983/83 fastsættes det således, at gruppefritagelsen kan 
trækkes tilbage, når "a) aftalevarerne inden for aftaleområdet ikke er udsat for effektiv 
konkurrence fra varer, som på grund af deres egenskaber, prisniveau og 
anvendelsesformål af forbrugerne anses for at varer af samme art, b) det i urimelig grad 
vanskeliggøres for andre leverandører i aftaleområdet at afsætte deres varer i de 
forskellige distributionsled, c) formidlerne eller forbrugerne på grund af andre forhold end 
de i artikel 3, litra c) og d), anførte ikke kan skaffe sig aftalevarerne fra andre forhandlere 
uden for aftaleområdet på de betingelser, som disse forhandlere normalt anvender på deres 
marked, d) eneforhandleren 1) i aftaletidsrummet uden saglig grund undlader at levere til 
kategorier af købere, som ikke har mulighed for på rimelige vilkår at skaffe sig 
aftalevarerne andetsteds eller over for disse anvender diskriminerende priser eller 
salgsbetingelser eller 2) sælger varerne til uforholdsmæssig høje priser". Artikel 14 i 
forordning nr. 1984/83 indeholder bestemmelser af samme art. Der er dels tale om de 
samme bestemmelser som dem, der er nævnt ovenfor under punkt a) og b), og dels 
bestemmelser om, at Kommissionen kan inddrage gruppefritagelsen, når leverandøren 
uden saglig grund "i) undlader at levere aftalevarerne til kategorier af videreforhandlere, 
som ikke har mulighed for på rimelige vilkår at skaffe sig disse varer hos andre 
leverandører eller over for disse videreforhandlere anvender diskriminerende priser eller 
salgsbetingelser, ii) over for en videreforhandler, der er bundet af en eksklusiv 
købsforpligtelse, anvender priser eller salgsbetingelser, der er mindre fordelagtige end 
dem, der anvendes over for andre videreforhandlere i samme distributionsled". Endelig 
kan gruppefritagelsen i henhold til artikel 8 i forordning nr. 4087/88 inddrages, når 
adgangen til det relevante marked begrænses "ved den kumulative virkning af parallelle 
net af tilsvarende aftaler", eller når aftalevarerne ikke er udsat for nogen effektiv 
konkurrence på en væsentlig del af fællesmarkedet. Desuden kan Kommissionen 
tilbagetrække gruppefritagelsen, når "de endelige brugere på grund af deres bopæl 
forhindres i direkte eller via mellemhandlere at skaffe sig de pågældende varer", eller når 
forskellige produktspecifikationer udnyttes til at skabe markedsafskærmning. Det samme 
gælder i øvrigt, hvis franchisetagerne indgår en samordnet praksis med hensyn til 
salgspriser, eller hvis franchisegiveren misbruger sin ret til at inspicere franchisetagerens 
lokaler og transportmidler eller nægter at give franchisetageren lov til at flytte 
forretningslokaler. 
56 
Kapitel V 
FORDELENE VED DET NUVÆRENDE SYSTEM 
178. Dette kapitel beskriver fordelene ved det nuværende system. Ulemperne and 
kritikken vil blive beskrevet i kapitel VII (Forundersøgelsens resultater). 
179. Der er to overordnede mål for EU's konkurrencepolitik, nemlig at fremme 
integrationen af medlemsstaternes økonomier i et stort indre marked og at fremme og 
beskytte en effektiv konkurrence overalt i Fællesskabet. I mange tilfælde kan aftaler 
mellem virksomheder fremme disse mål, når de forbedrer effektiviteten i distributionen 
og ikke virker til skade for markedsintegrationen. Når sådanne aftaler falder ind under 
forbuddet i artikel 85, stk. 1, kan de ofte enten opfylde betingelser for individuel 
fritagelse eller falde ind under en gruppefritagelse efter artikel 85, stk. 3. 
I. Materielle spørgsmål 
180. Beskyttelse af konkurrencen og udbredelse af konkurrencefremmende aftaler 
For at kunne anses for at være i strid med artikel 85, stk. 1, må en aftale, vedtagelse eller 
samordnet praksis "mærkbart" påvirke samhandelen mellem medlemsstater. EF-Domstolen 
har statueret, at spørgsmålet om mærkbarhed må vurderes ud fra aftalens økonomiske og 
juridiske kontekst og de eventuelle kumulative virkninger som følge af eksistensen af 
andre tilsvarende aftaler. 
Mærkbarhedskriteriet tager sigte på at udelukke aftaler uden større økonomisk betydning 
fra at falde ind under artikel 85, stk. 1. I bagatelmeddelelsen blev det imidlertid meget 
omhyggeligt anført, at den ikke finder anvendelse i de tilfælde, hvor "konkurrencen inden 
for det relevante marked begrænses af den kumulative virkning af parallelle net af 
lignende aftaler indgået af flere producenter eller forhandlere". 
Det overordnede hensyn, der bør lægges til grund for vurderingen af aftaler, der kan være 
konkurrencebegrænsende, må altid være, at de ikke må gå ud over konkurrence­
strukturerne på markederne. I sine beslutninger har Kommissionen altid været rede til at 
tage hensyn til økonomiske faktorer såsom effektivitet og forbrugernes velfærd. Den 
bestræber sig på at beskytte konkurrencen i alle led i produktions-/distributionskæden og 
både konkurrencen mellem forskellige mærker og inden for samme mærke. Kommissionen 
foretager sin vurdering heraf efter artikel 85, stk. 3, hvori det fastsættes, at en aftale, der 
fører til udelukkelse af konkurrencen, ikke kan fritages. 
Økonomiske analyser spiller altid en vigtig rolle i den måde, hvorpå Fællesskabets 
konkurrenceregler anvendes på vertikale konkurrencebegrænsninger. Det fremgår da også 
klart af mange af de afgørelser, der i den seneste tid er truffet af EF-Domstolen og 
Førsteinstansretten, der har lagt vægt på den kumulative virkning af parallelle net(63). 
Førsteinstansretten udtalte i Langnese-dommQn(M): 
(63) Delimitis mod Henninger Brau AG, Sml. 1991, s. 1-935, og Langnese-Iglo GmbH mod 
Kommissionen, T-7/93 (8.6.1995). 
(64) Dom af 8.6.1995, Langnese, sag T-7/93. 
57 
"/ henhold til retspraksis skal det undersøges, om vurderingen af alle 
lignende aftaler, der findes på det relevante marked og de øvrige 
økonomiske og retlige omstændigheder omkring de pågældende aftaler, 
fører til, at aftalerne tilsammen bevirker, at nye inden- og udenlandske 
konkurrenter hindres adgang til markedet. Såfremt undersøgelsen viser, at 
dette ikke er tilfældet, vil de enkelte aftaler, som aftalekomplekset består af 
ikke kunne antages at begrænse konkurrencen som omhandlet i traktatens 
artikel 85, stk. 1. Fører undersøgelsen derimod til, at markedet er 
vanskeligt tilgængeligt, må det dernæst vurderes, i hvilket omfang de 
omtvistede aftaler bidrager til den kumulative virkning, idet det kun er de 
aftaler, der i væsentligt omfang bidrager til en eventuel afskærmning af 
markedet, der er forbudt. 
181. Markedsintegration 
I det nuværende system kan eneforhandlingsaftaler, der indeholder forbud mod passivt 
salg uden for forhandlerens område, ikke fritages. Dette stemmer overens med den 
tilsigtede markedsintegrering og sikrer, at parterne i en forhandlingsaftale fortsat frit kan 
imødekomme andre handlende, der foretager parallelhandel, hvilket kan bidrage til at 
eliminere for store prisforskelle mellem medlemsstaterne. 
182. Forbrugernes fordele 
I henhold til artikel 85, stk. 3, skal en konkurrencebegrænsende praksis give brugerne en 
rimelig andel af fordelene herved, hvis den skal kunne fritages. I gruppe­
fritagelsesforordningerne tages der specielt hensyn til de fordele, forbrugerne må antages 
at kunne opnå ved de forskellige fritagne aktiviteter. Eneforhandlingsaftaler sikrer generelt 
forbrugerne en rimelig andel af fordelen herved, fordi forbedringen i varedistributionen 
direkte kommer dem til gode, og deres økonomiske og forsyningsmæssige situation 
forbedres, navnlig ved at de hurtigere og lettere kan købe varer, især sådanne, som er 
fremstillet i andre lande. I individuelle sager er det dog klart, at fordelene for forbrugerne 
skal kunne påvises konkret, før en fritagelse kan indrømmes. 
Det nuværende system beskytter også dem, der mener at have lidt skade som følge af en 
konkurrencebegrænsende aftale. EF-Domstolen har udtalt, at "eftersom forbuddene i 
artikel 85, stk. 1, og artikel 86 ifølge selve deres karakter kan have direkte virkninger i 
forholdet mellem enkeltpersoner, giver disse bestemmelser de pågældende direkte 
rettigheder, som de nationale domstole må værne om"(65). Den direkte virkning af 
artikel 85, stk. 1, indebærer, at enkeltpersoner kan anlægge sag for en national domstol. 
De kan også rejse spørgsmål i relation til artikel 85, stk. 1, i en sag, der anlægges for en 
national domstol, men vedrører en anden tvist, f.eks. en aftaleretlig eller franchiseretlig 
tvist. De kan også indgive klage til Kommissionen(66). 
(65) BRT modSabam, Sml. 1974, s. 51, nr. 16. 
(66) I Automec mod Kommissionen, Sml. 1992, s. 11-2223, bekræftede Domstolen imidlertid, at 
Kommissionen kan afvise en klage under henvisning til, at den ikke har tilstrækkelig interesse for 
Fællesskabet, forudsat at der findes tilstrækkelige retsmidler på nationalt plan. 
58 
183. Andre mål (fremme/beskyttelse af små og mellemstore virksomheder") 
Kommissionens bagatelmeddelelse (C 368 af 23.12.1994, s. 20) tager sigte på at give små 
og mellemstore virksomheder retssikkerhed, uden at de behøver at anmelde deres aftaler. 
Også mange af bestemmelserne i gruppefritagelserne tager sigte på små og mellemstore 
virksomheder. F.eks. finder gruppefritagelsen i forordning nr. 1983/83 ikke anvendelse 
på eneforhandlingsaftaler mellem konkurrenter, medmindre "en af dem har en samlet årlig 
omsætning på højst 100 mio. ECU". 
184. Fri fastlæggelse af distributionssystemers art og indhold 
Aftaleparterne kan frit vælge, om de ønsker at anmode om individuel fritagelse eller 
udforme deres aftaler således, at de opfylder kravene i gruppefritagelser. Ønsker de ikke 
at følge de kriterier, der opstilles i gruppefritagelserne, kan de udforme deres aftaler, som 
de selv vil, og eventuelt stadig opfylde betingelserne for individuel fritagelse. 
II. Procedurespørgsmål 
185. Forordning nr. 17/62 (artikel 4, stk. 1) fastlægger procedurerne for anmeldelse af 
aftaler, for hvilke parterne ønsker negativattest eller fritagelse efter artikel 85, stk. 3. I 
selve forordningen begrænses antallet af aftaler, der er underlagt anmeldelsespligt, i 
artikel 4, stk. 2, der indeholder en afgrænsning af, hvilke former for transaktioner der er 
underlagt anmeldelsespligt. Efter vedtagelsen af forordning nr. 17/62 blev Kommissionen 
imidlertid stillet over for en strøm af anmeldelser, hvoraf mange drejede sig om vertikale 
konkurrencebegrænsninger (tæt ved 30 000 anmeldelser). Kommissionen søgte at løse 
problemet på to måder. For det første har den på adskillige områder vedtaget 
gruppefritagelsesforordninger, der indrømmer fritagelse for kategorier af ensartede aftaler, 
hvis konkurrencefremmende virkninger antages at opveje deres konkurrencebegrænsende 
virkninger. For det andet har den afgjort mange af de resterende sager ved en individuel 
beslutning eller et "comfort letter". Denne fremgangsmåde har fungeret godt, således at 
stakken af anmeldte aftaler, der ikke er blevet færdigbehandlet, er blevet kraftigt 
reduceret. 
186. I et stort antal individuelle sager er formelle beslutninger ikke den bedste måde 
at afgøre sagen på. Procedurereglerne i artikel 17 og Kommissionens begrænsede 
ressourcer giver ikke Kommissionen mulighed for at træffe et stort antal beslutninger(67). 
I sine beslutninger formulerer Kommissionen sin overordnede politik, fastlægger 
procedurer, skrider ind over for alvorlige overtrædelser af reglerne (f.eks. hindringer for 
parallelhandel) og straffer ophavsmændene (med bøder). Gruppefritagelser(68) og "comfort 
letters" er de "instrumenter", Kommissionen benytter sig af i lang størsteparten af sagerne. 
187. Kommissionen kan altid inddrage en gruppefritagelse, hvilket giver den stor 
fleksibilitet. For at kunne inddrage en gruppefritagelse må Kommissionen følge hele den 
procedure, der munder ud i vedtagelsen af en beslutning efter artikel 85, stk. 1. Det sker 
kun ganske sjældent i praksis. 
(67) For øjeblikket vedtager Kommissionen gennemsnitligt 20 beslutninger om året, men modtager 250 
anmeldelser. 
(68) Bl.a. med indsigelsesbestemmelser. 
59 
188. Anmeldelsessystemets effektivitet 
Anmeldelsessystemet giver Kommissionen en stadig strøm af informationer om 
transaktioner, herunder også vertikale aftaler. En stor del af Kommissionens beslutninger 
træffes efter en anmeldelse. Det viser, at mange af de aftalebestemmelser, der fortjener 
særlig opmærksomhed, er kommet til Kommissionens kendskab via en anmeldelse. De 
giver også Kommissionen et grundlag for at afgøre, hvilket behov der er for gruppe­
fritagelser. 
I sin behandling til individuelle anmeldelser har Kommissionen stor nytte af den ordning, 
der giver alle interesserede mulighed for at fremsætte deres bemærkninger efter 
offentliggørelse af en meddelelse i EF-Tidende. 
Fritagelsessystemet er fleksibelt, eftersom enhver fritagelse indrømmes for en begrænset 
periode. Forlængelsesprocessen giver Kommissionen mulighed for at tage konkurrence­
strukturerne på det pågældende marked op til fornyet overvejelse. En individuel fritagelse 
kan tilbagekaldes af Kommissionen, hvis der sker ændringer i situationen, eller der 
fremkommer nye oplysninger. 
189. Hurtige og effektive procedurer 
Selv om det kun er muligt at vedtage formelle beslutninger i et begrænset antal sager, 
råder Kommissionen over forskellige midler til at sikre, at procedurerne er hurtige og 
effektive. 
forordning nr. 17 (artikel 4, stk. 2) begrænser antallet af sager, der skal anmeldes 
der findes gruppefritagelsesforordninger for størsteparten af vertikale aftaler, ofte 
med indsigelsesprocedure 
Kommissionen benytter sig i vid udstrækning af "comfort letters" for at kunne 
behandle det store antal anmeldelser, den modtager. 
190. Retssikkerhed 
Beslutning om individuel fritagelse giver fuld retssikkerhed overalt i Fællesskabet. 
Gruppefritagelserne giver også fuld retssikkerhed for de aftaler, der helt klart falder inden 
for deres anvendelsesområder. Negativattester giver i princippet retssikkerhed, men en 
national myndighed eller en national domstol kan drage den konklusion, at en aftale, som 
er meddelt negativattest, ikke desto mindre er i strid med national lovgivning, selv om det 
i praksis kun sker meget sjældent. Den mulighed findes ikke for fritagelser. 
Den indsigelsesprocedure, der findes i nogle gruppefritagelsesforordninger, åbner 
mulighed for størst mulig retssikkerhed med mindst mulig administration og på kortest 
mulig tid. 
Selv om "comfort letters" ikke yder fuld retssikkerhed, har de dog betydelig autoritet. 
Virksomhederne kan føle sig rimeligt trygge ved comfort letters. For det første er de 
udtryk for Kommissionens umiddelbare positive holdning og manglende interesse i at 
forfølge sagen yderligere, i det mindste i en overskuelig fremtid. Kommissionen vil ikke 
tilbagekalde et comfort letter eller træffe anden beslutning, medmindre der sker væsentlige 
ændringer i de tilgrundliggende omstændigheder. Den vil kun gøre det under samme 
omstændigheder, som når den tilbagekalder en formel fritagelse(69). 
(69) I henhold til artikel 8 i forordning nr. 17/62 kan Kommissionen tilbagekalde en fritagelse 
indrømmet ved en beslutning, når 
60 
For det andet er et "comfort letter" udtryk for et uformelt tilsagn fra Kommissionens side 
om, at den vil vedtage en formel beslutning, såfremt det bliver nødvendigt. 
For det tredje kan et comfort letter afholde udenforstående fra at anfægte en aftale, selv 
om dette dog er sket i flere tilfælde, når der er fremkommet nye oplysninger. F.eks. har 
Førsteinstansretten fastslået, at når Kommissionens foreløbige analyse af 
markedsvilkårene, som lå til grund for fremsendelsen af et comfort letter, har ændret sig 
væsentligt, efter at der er dukket nye konkurrenter op, og der er opstået hindringer for 
adgangen til markedet, som Kommissionen ikke havde været bekendt med på tidspunktet 
for fremsendelsen af dette comfort letter, bør Kommissionen indlede en ny procedure i 
sagen(70). 
Endelig har ingen national domstol eller national myndighed nogensinde truffet en anden 
afgørelse, selv om de ikke er bundet af et comfort letter. Disse comfort letters har stor 
betydning i praksis, fordi de angiver Kommissionens vurdering af aftalen. Hvis en 
national domstol stilles over for spørgsmålet om lovligheden af en aftale, for hvilken der 
foreligger et comfort letter fra Kommissionen med angivelse af, at den normalt vil kunne 
fritages, kan domstolen "tage hensyn til et sådant comfort letter som et faktuelt 
element"(7,). 
Den retssikkerhed, et comfort letter yder, bliver endnu større, hvis der er offentliggjort 
en meddelelse efter artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, der ikke har resulteret i negative 
bemærkninger fra tredjeparter. 
191. Kohærens 
Det nuværende system fremmer en kohærent og ensartet anvendelse af artikel 85 på 
vertikale konkurrencebegrænsninger i hele Fællesskabet. Forordning nr. 17 har tillagt 
Kommissionen en funktion som central konkurrencemyndighed, idet forordningen giver 
den enekompetence til at erklære artikel 85, stk. 1, uanvendelig ved at indrømme 
fritagelse efter artikel 85, stk. 3, og beslutninger herom er udelukkende underlagt Første­
instansrettens og EF-Domstolens kontrol. Når der er indrømmet fritagelse, er denne 
fritagelse bindende overalt i Fællesskabet, og nationale domstole og konkurrence­
myndigheder kan ikke derefter træffe afgørelse om, at aftalen er strid med EU's 
konkurrenceret. På den måde sikres det, at de beslutninger, der er forbundet med 
komplicerede økonomiske analyser og afvejning af konkurrencepolitiske hensyn mod 
andre politiske hensyn af betydning for EU, og som kan have vidtrækkende konsekvenser 
overalt i Fællesskabet, træffes af en kompetent myndighed på EU-plan. 
"a) de faktiske forhold har ændret sig på et for beslutningen væsentligt punkt 
b) deltagerne handler i strid med et til beslutningen knyttet påbud 
c) beslutningen hviler på urigtige oplysninger eller er fremkaldt ved svig 
d) deltagerne misbruger den ved beslutningen opnåede fritagelse fra bestemmelserne i 
traktatens artikel 85, stk. 1." 
(70) Dom af 8.6.1995, Langnese-Iglo GmbH mod Kommissionen, T-7/93, nr. 38-40. 
(71) Meddelelse om samarbejdet mellem nationale domstole og Kommissionen ved anvendelsen af 
traktatens artikel 85 og 86, 93/C 39/05 af 13.2.1993, nr. 25a. 
61 
192. Central beslutningsmvndighed/decentralisering 
Med det nuværende system findes der én central myndighed, der kan meddele fritagelser 
efter artikel 85, stk. 3. Nationale myndigheder og domstole kan for deres vedkommende 
spille en vigtig rolle, idet de ved behandling af klager og ulovlige konkurrence­
begrænsninger kan fastslå, om en af gruppefritagelserne finder anvendelse. 
62 
Kapitel VI 
SAMMENLIGNING MELLEM EU-RETTEN OG DE LOVE I 
MEDLEMSSTATERNE OG VISSE TREDJELANDE, DER FINDER 
ANVENDELSE PÅ VERTIKALE BEGRÆNSNINGER 
193. I dette kapitel sammenlignes EU's lovgivning og politik med medlemsstaternes og 
visse tredjelandes materielle ret og procesret, som den finder anvendelse på vertikale 
begrænsninger(72). Sammenligningen viser, at medlemsstaterne og de pågældende tredje­
lande generelt lægger større vægt på en økonomisk markedsanalyse end Kommissionen, 
når det skal afgøres, om en vertikal begrænsning er i strid med reglerne. Da ingen af disse 
retssystemer har et markedsintegrerende formål, indeholder de i modsætning til EU-
systemet desuden ingen bestemmelser til beskyttelse af parallelimport. 
I- MATERIEL RET 
Medlemsstater med bestemmelser, der svarer til artikel 85 
194. Retsreglerne i 9 medlemsstater (Belgien, Frankrig, Grækenland, Irland, Italien, 
Luxembourg, Portugal, Spanien og Sverige) følger EF's tilgang til spørgsmålet med 
nationale bestemmelser, der ligner artikel 85 med dens todelte struktur i form af et 
generelt forbud og en fritagelsesbestemmelse. De følger EU-rettens inddeling af de 
vertikale begrænsninger, herunder såvel områdemæssige og ikke-områdemæssige 
begrænsninger, og anvender tilsvarende kriterier ved en undersøgelse af, om der foreligger 
en overtrædelse (f.eks. parternes markedsposition, afskærmningseffekten, påvirkningen af 
konkurrencen inden for mærkerne og mellem mærkerne (i det følgende benævnt 
henholdsvis intrabrand- og interbrand-konkurrence)). EU-rettens indflydelse fremgår ofte 
(72) Dette kapitel bygger på oplysninger fra tre kilder: 
Den første ("Survey of the Member State Nationale Laws Governing Vertical Distribution 
Agreements") blev udarbejdet af GD IV i 1995 og offentliggjort af Kontoret for De Europæiske 
Fællesskabers Officielle Publikationer i 1996. Den indeholder grundlæggende oplysninger om de 
nationale systemer vedrørende vertikale distributionsaftaler. 
Den anden ("Proceedings of the European Competition Forum") omhandler det seminar, som 
GD IV organiserede i foråret 1995, hvor bl.a. repræsentanter for de enkelte medlemsstaters 
nationale myndigheder deltog. Seminaret bestod af tre paneler: eksklusiv distribution, selektiv 
distribution og leverandørers økonomiske afhængighed af store distributionsgrupper. Proceedings 
offentliggjort i 1996 i Falleskab af John Wiley and Sons Ltd og kontoret for de europæiske 
Fælleskabers Officielle Publikationer. Et resumé heraf blev offentliggjort af Larraine Laudati i 
GD IV's Newsletter nr. 5, bind 1, i sommeren 1995. 
Den tredje ("Surveys of the Member States' Powers to Investigate and Sanction Violations of 
National Competition Laws"), der blev udarbejdet i 1994 og offentliggjort af Kontoret for De 
Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer i 1996, er blevet brugt i forbindelse med visse 
procedurespørgsmål ved anmeldelse. Selv om alle oplysninger om medlemsstater og tredjelande 
i dette kapitel er blevet undersøgt grundigt med henblik på at sikre at de er præcise, gengiver dette 
kapitel Kommissionens holdning og ikke nødvendigvis medlemsstaternes eller de pågældende 
tredjelandes. 
63 
klart af de sager, som de nationale domstole eller myndigheder allerede har afgjort på 
grundlag af disse bestemmelser. Vertikale prisbindinger er som sådanne forbudt i Frankrig 
og Spanien, mens vejledende udsalgspriser er tilladte. I Italien er vertikale prisbindinger 
ikke ulovlige som sådanne, men de analyseres i de enkelte tilfælde hver for sig. Der er 
3 medlemsstater med bestemmelser svarende til artikel 85 (Irland, Spanien og Sverige), 
der har indført nationale gruppefritagelsesordninger, som mere eller mindre svarer til 
EU's. Kun to af disse medlemsstater (Spanien og Sverige) har indført en de minimis-
bestemmelse. Frankrig og Italien har oplyst, at de ikke har en sådan bestemmelse, fordi 
de foretrækker at foretage en fuldstændig analyse af parternes marked og markedsposition. 
195. Flere medlemsstater med bestemmelser svarende til artikel 85 har oplyst, at de 
anvender den nationale lovgivning om konkurrencebegrænsende aftaler anderledes end 
Kommissionen anvender artikel 85. Således foretager f.eks. de italienske myndigheder en 
analyse på grundlag af en rimelighedsregel (rule of reason) med henblik på både at 
konstatere, om der foreligger en konkurrencebegrænsning, og om der bør meddeles 
fritagelse. I den forbindelse tager myndighederne udgangspunkt i en økonomisk analyse, 
primært af aftalens økonomiske virkning på det pågældende marked. I denne analyse 
indgår aspekter som adgangen til markedet, parternes markedsposition, aftalens varighed 
og den kumulative virkning af distributionssystemerne. De italienske myndigheder har 
fremsendt følgende bemærkninger: 
Det er på ingen måde indlysende, hvad der må betragtes som en 
konkurrencebegrænsning i henhold til EF-traktatens artikel 85 og de 
tilsvarende nationale bestemmelser. 
Hvis man anlægger en traditionel og legalistisk synsvinkel kan artikel 85 
fortolkes derhen, at den forbyder nogle bestemmelser i vertikale aftaler. 
Det bliver dog mere og mere udbredt at fortolke artikel 85, stk. 1, således, 
at vertikale aftaler udelukkende forbydes for så vidt, som de har en 
økonomisk virkning, der begrænser konkurrencen på markedet. Således har 
EF-Domstolen i mange domme fastslået, at en vertikal aftales restriktive 
karakter, jf. artikel 85, stk. 1, kun kan vurderes under inddragelse af de 
økonomiske og juridiske forhold, der gør sig gældende for aftalen. Det 
anføres hyppigt, at der ved en økonomisk vurdering af en vertikal aftales 
potentielle konkurrencebegrænsende karakter ikke kun må foretages en 
vurdering af aftalens formelle aspekter. 
196. I Frankrig foretages vurderingen af, om en distributionsaftale er lovlige, på 
baggrund af aftalens bestemmelser og den måde, hvorpå disse bestemmelser anvendes 
under de økonomiske forhold, der gør sig gældende for distributionssystemet. Denne 
metode anvendes uanset, om eksklusivitetsbestemmelsen indgår i en enkelt aftale eller i 
et net af aftaler. 
De franske myndigheder mener, at deres fortolkning afviger fra Kommissionens, fordi 
enesalgsaftaler og eksklusive købsaftaler efter fransk praksis ikke i sig selv begrænser 
konkurrencen. De franske myndigheder ser derfor positivt på distributionssystemer, idet 
de mener, at disse bidrager til at øge den økonomiske effektivitet og generelt opfylder 
bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, eller tilsvarende nationale bestemmelser, medmindre 
der samtidig forekommer bestemmelser, som kan skade konkurrencen. Når myndighederne 
træffer afgørelse om, hvorvidt konkurrencen begrænses, sker det på grundlag af en 
økonomisk analyse, hvori der tages hensyn til, at denne type salg hyppigt øger 
64 
konkurrencen. I forbindelse med et net af aftaler er det afskærmningseffekterne og den 
kumulative effekt, der udgør de vigtigste kriterier for vurderingen af, om konkurrencen 
begrænses. Hvis der er tale om en vis vedvarende konkurrence, er der efter de franske 
myndigheders opfattelse ikke tale om en begrænsning, hvorimod Kommissionen i sin 
tilgang gør vedvarende konkurrence til en forudsætning for at meddele fritagelse. 
197. Hvis de franske konkurrencemyndigheder efter den indledende undersøgelse 
konkluderer, at konkurrencen begrænses markant, undersøger de, om en fritagelse er 
rimelig. I så henseende foretager den en strengere undersøgelse end Kommissionen. 
Myndighederne anfører således, at 
den seneste meningsudveksling blandt medlemsstaternes kompetente 
myndigheder, især under det europæiske konkurrenceseminar i Bruxelles 
sidste forår, har vist, at flere lande med en lovgivning svarende til 
artikel 85 anser vertikale aftaler for i visse tilfælde at have en positiv 
virkning på konkurrencen. 
Det er udelukkende vertikale aftaler, hvis mål eller virkning potentielt set 
er konkurrencehæmmende, som er forbudt i henhold til konkurrenceloven 
af 1986, medmindre de medfører en tilstrækkelig økonomisk fordel. Det 
samme gælder for misbrug af en dominerende stilling. 
Medlemsstater med bestemmelsen der ikke svarer til artikel 85 
198. Lovgivningen om konkurrencebegrænsninger i de resterende seks medlemsstater 
(Østrig, Danmark, Finland, Tyskland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige) ligner 
ikke EU-retten. Der er normalt tale om en overtrædelse, hvis der konstateres en eller 
anden form for misbrug: 
i Østrig 
i Danmark, hvis der kan udøves en dominerende indflydelse 
i Finland, hvis aftalen påvirker prisdannelsen, nedsætter effektiviteten, hindrer eller 
komplicerer tredjemands muligheder for at drive handel eller er i strid med 
bindende internationale aftaler på en måde, der er uforenelig med en sund og 
effektiv konkurrence 
i Tyskland, hvis begrænsningerne har en negativ virkning på konkurrencen (i 
forbindelse med eksklusive distributionsaftaler, eksklusive købsaftaler og selektive 
distributionssystemer) eller går ud over de rettigheder, der er overdraget (i 
forbindelse med licensaftaler) 
i Nederlandene, hvis begrænsningerne strider mod almenhedens interesser 
i Det Forenede Kongerige, hvis begrænsningerne er i strid med offentlighedens 
interesse. 
199. Medlemsstaternes definition af overtrædelser varierer betydeligt, men alle har 
bestemmelser, hvorefter prisbindinger som sådanne er forbudt. Østrig er det eneste land 
65 
i denne gruppe, der har gruppefritagelsesbestemmelser, der kan sammenlignes med EU's 
bestemmelser. 
200. Alle disse lande med undtagelse af Finland er i øjeblikket i færd med at ændre den 
nationale konkurrenceret, hvorved den måske bringes mere på linje med EU-retten. 
201. De tyske myndigheder mener, at en konkurrencebegrænsende opbygning af 
distributionen ikke generelt er til hinder for en effektiv konkurrence, men kan være det, 
når den kombineres med en vis markedsstyrke. I henhold til tysk lovgivning er 
eneforhandlingsaftaler og eksklusive købsaftaler i princippet tilladte, men underlagt 
konkurrencemyndighedernes tilsyn, således at misbrug kan forhindres. 
202. I Det Forenede Kongerige falder eneforhandlingsaftaler og eksklusive købsaftaler 
ikke ind under loven om aftaler, men ind under en lov, der giver myndighederne 
mulighed for fra sag til sag at undersøge, om en virksomhed eller en gruppe af 
virksomheder opnår en markedsandel på over 25% ved hjælp af et net af vertikale aftaler. 
Der foretages så en analyse efter rimelighedsreglen, hvor den virkning, som vertikale 
begrænsninger har på konkurrencen i produktions- og detailleddet, afvejes over for 
fordelene ved øget effektivitet. I forbindelse med denne analyse er de to følgende 
strukturelle forudsætninger af afgørende betydning: 
unormale forhold på de forudgående eller efterfølgende markeder, der kan give de 
enkelte virksomheder eller gruppe af virksomheder en betydelig markedsstyrke på 
kort eller mellemlang sigt 
udbredt anvendelse af vertikale begrænsninger på et givet produktmarked, hvorved 
en stor andel af den samlede afsætning på dette marked påvirkes, uden at der har 
været tale om en markant tilgang til markedet. 
De britiske konkurrencemyndigheder anser effektivitetstilvæksten for at være mindst 
udpræget, når der er tale om enkle eller ikke-tekniske og billige produkter, der købes igen 
og igen samt sælges let tilgængelige steder, når forbrugeroplysningen er let tilgængelig, 
mærket kendt, produktet modnet, når det er vanskeligt at komme ind i detailleddet, og når 
der kan opnås betydelige stordriftsfordele i detailleddet. Prisbindinger er ulovlige, men 
kan tillades, hvis konkurrencedomstolen konstaterer, at det alt i alt vil være en ulempe for 
offentligheden, hvis der ikke er fastsat en mindstepris. Der er i den senere tid gennemført 
adskillige dybtgående undersøgelser af vertikale begrænsninger inden for øl-, benzin-, 
sodavands-, bil- og issektoren. 
Tredjelande (USA og Canada) 
USA 
203. Målet med den amerikanske konkurrencelovgivning er at forbedre forbrugerens 
forhold. Det er ikke et mål at fremme en markedsintegration. Vertikale begrænsninger 
falder primært ind under Section 1 i Sherman Act(73), hvori det fastsættes, at aftaler, 
(73) Under bestemte omstændigheder finder Section 2 i Sherman Act og Section 3 i Clayton Act 
anvendelse på vertikale begrænsninger. 
66 
virksomhedssammenslutninger i form af trusts eller i anden form og indbyrdes aftalt 
adfærd, der begrænser samhandelen mellem forbundsstater eller med andre lande, er 
ulovlige. 
204. I 1977 stipulerede Højesteret i GTE-Sylvania-sager^74\ at ikke-prisrelaterede verti­
kale begrænsninger skal underkastes en analyse efter rimelighedsreglen, og anerkendte, 
at sådanne begrænsninger kan fremme interbrand-konkurrencen ved at give producenterne 
mulighed for at opnå visse effektivitetsforøgelser ved distributionen af deres produkter. 
Når der er tale om producenter uden markedsstyrke, anses distributionsaftaler med 
vertikale begrænsninger, der ikke er prisrelaterede, normalt som værende lovlige, da de 
sikrer forbrugeren en effektiv forsyning og et stabilt udbud af varer og tjenesteydelser, 
og for at øge konkurrencen ved at øge producenternes muligheder for at konkurrere om 
kunderne inden for en given sektor. Desuden anses risikoen for, at sådanne begrænsninger 
er konkurrencehæmmende, generelt for at være lav, da producenten er interesseret i at 
udvikle en effektiv distribution for at maksimere salget til forbrugerne. Det er derfor af 
største interesse at fremme intrabrand-konkurrencen, dvs. konkurrencen mellem 
distributører af samme mærker, med henblik på at holde priserne lave. 
205. En analyse på grundlag af rimelighedsreglen omfatter en afgrænsning af det 
relevante marked, en fastlæggelse af den sagsøgte virksomheds markedsstyrke og en lang 
række andre faktorer, der anvendes til at undersøge, om begrænsningerne påvirker 
konkurrencen på interbrand-markedet i uheldig grad, samt om begrundelsen for, at målet 
skulle være legitimt og ikke kunne opnås uden begrænsningen er holdbar. Det er sagsøgte, 
der har bevisbyrden og skal modbevise sagsøgers påstande, men i sidste ende skal 
sagsøgeren overbevise domstolen om, at begrænsningen alt i alt har en 
konkurrencebegrænsende virkning. Det skal samtidig overvejes, om der findes mindre 
konkurrencebegrænsende alternativer til den pågældende begrænsning, ved hjælp af hvilke 
det legitime mål kan nås. 
206. De amerikanske domstole tenderer til at være mere tilbageholdende med hensyn 
til interbrand-begrænsningers konkurrencehæmmende virkninger og kan kræve en grundig 
markedsanalyse, herunder en undersøgelse af afskærmningens omfang og købers samt 
sælgers økonomiske begrundelse herfor(75). Det omfang, hvori konkurrerende producenter 
forhindres i at få adgang til salgssteder for deres produkter, eller hvori forhandlere hindres 
i at anvende alternative leverandører, er en afgørende faktor ved vurderingen af sådanne 
begrænsninger. 
207. I USA findes der ingen de minimis-regel. Prisbindinger er som sådanne ulovlige 
i henhold til amerikansk ret. Vejledende udsalgspriser er imidlertid lovlige. 
Canada 
208. Eneforhandlingsaftaler og bindende aftaler, som formodentlig vil have en 
udelukkelseseffekt på markedet, fordi de indgås af en større leverandør af et produkt eller 
er meget udbredt på markedet og således formodentlig resulterer i, at konkurrencen 
(74) Continental TV mod GTE Sylvanie, 433 U.S. 36 (1977). 
l75) Barry Wright Corp. mod ITT Grinnelle Corp., 724 F.2d 227, 236-37 (1st Cir. 1983). 
67 
begrænses betydeligt, kan forbydes af konkurrencedomstolen. En "markedsbegrænsning" 
defineres som en forpligtelse, som leverandøren pålægger kunden, og hvorefter kunden 
kun må afsætte det pågældende produkt på et bestemt marked. Hvis en sådan begrænsning 
må formodes at begrænse konkurrencen betydeligt i forbindelse med det pågældende 
produkt, som det er tilfældet, hvis en større leverandør af et produkt kræver noget sådant 
eller hvis det er almindeligt udbredt for det pågældende produkt, kan domstolen forbyde 
denne begrænsning. Endelig kan domstolen pålægge en leverandør at sælge til en bestemt 
kunde, hvis forretningsaktiviteter påvirkes i væsentlig grad som følge af, at han ikke kan 
opnå leverancer i tilstrækkeligt omfang, såfremt kunden er villig til og i stand til at 
opfylde de almindelige forretningsbetingelser. En begrænsning af interbrand-konkurrencen 
anses for mere alvorlige end begrænsninger af intrabrand-konkurrencen. Der findes ingen 
de minimis-regel, men myndighederne prioriterer tilfælde, hvor den økonomiske virkning 
er lille, lavt. 
IL ANMELPELSESPROCEDURE 
Medlemsstater med bestemmelser, der svarer til artikel 85 
209. I seks af de medlemsstater, der har bestemmelser svarende til artikel 85 (Belgien, 
Grækenland, Irland, Portugal, Spanien og Sverige), skal konkurrencebegrænsende aftaler 
anmeldes i samme tilfælde som fastsat i EU-bestemmelserne, dvs. når der anmodes om 
fritagelse og/eller negativattest. Det er imidlertid kun i to af disse seks lande, nemlig 
Belgien og Sverige, at anmelderen efter anmeldelsen som i EU-retten er beskyttet af 
regler om bødeimmunitet. Bødeimmunitet findes ikke i græsk og portugisisk ret, mens 
irsk ret slet ikke indeholder bestemmelser om pålæggelse af bøder. 
210. I Frankrig og Italien kræves konkurrencebegrænsende aftaler ikke anmeldt. I 
Italien findes et frivilligt anmeldelsessystem, mens der i Frankrig slet ikke findes noget 
anmeldelsessystem for konkurrencebegrænsende aftaler. Her erfarer myndighederne om 
overtrædelser ad andre kanaler. 
I henhold til de franske myndigheder er fransk ret baseret på det modsatte princip, 
nemlig på princippet om, at aftaler eller samarbejde mellem virksomheder af 
vertikal karakter ikke er forbudt på forhånd. Derfor findes der i Frankrig ikke et 
obligatorisk anmeldelsessystem. Et sådant system forekommer ikke nødvendigt, 
da Frankrig anser vertikale aftaler for at være lovlige på forhånd. 
Medlemsstater med bestemmelser, der ikke svarer til artikel 85 
211. Finland har et anmeldelsessystem, der svarer til EU's, men det giver ikke 
bødeimmunitet. 
I Tyskland er vertikale begrænsninger i al almindelig underkastet misbrugskontrol og skal 
ikke anmeldes. Der skal dog foretages anmeldelse, hvis begrænsningerne indskrænker 
friheden til at fastsætte priser og forretningsbetingelser. Sådanne begrænsninger er 
principielt forbudte, men der kan indrømmes fritagelse herfor. 
I Østrig, Danmark, Nederlandene og Det Forenede Kongerige skal konkurrence­
begrænsende aftaler anmeldes, uanset om der er mulighed for eller ansøgt om fritagelse 
68 
eller negativattest. Anmeldelserne skal indeholde de oplysninger, der er nødvendige, for 
at myndighederne kan afgøre, om der foreligger misbrug. 
I Luxembourg findes der ikke noget anmeldelsessystem for konkurrencebegrænsende 
aftaler. 
Tredjelande 
212. Hverken USA eller Canada har et anmeldelsessystem for konkurrencebegrænsende 
aftaler. 
III. ANTAL SAGER 
213. Hvert år anlægger medlemsstater fra begge grupper i et begrænset antal tilfælde 
sag som følge af en overtrædelse af lovgivningen om vertikale begrænsninger. For en 
række medlemsstaters vedkommende foreligger der imidlertid ingen oplysninger, og de 
oplysninger, der foreligger, kan måske ikke sammenlignes, fordi de nationale systemer 
eller medlemsstaternes registreringspraksis er forskellig. Det antal sager, der årligt 
anlægges, kan variere fra 0 i nogle medlemsstater (Belgien og Østrig) til ca. 25 
(Tyskland). 
214. I USA blev de vertikale begrænsninger direkte ignoreret af forbundsmyndig­
hederne i 1980'erne. Nogle af delstaternes kontrolmyndigheder retsforfulgte dog visse 
prisbindingsaftaler. I de senere år har både forbundsmyndigheder og delstatsmyndigheder, 
ofte i fællesskab retsforfulgt prisbindingsaftaler. Med hensyn til andre typer vertikale 
begrænsninger er der imidlertid ikke sket meget. Inden for de senere år har der af 
politiske grunde været taget en række sager op inden for sundhedssektoren, hvor der 
primært har været tale om lokale markeder, og hvor der er større sandsynlighed for at 
markedsstyrken er stor. 
215. I Canada synes lovgivningen om vertikale begrænsninger kun at blive håndhævet 
i stærkt begrænset omfang. 
IV. KONKLUSIONER 
216. Behandlingen af vertikale aftaler varierer betydeligt i de medlemsstater og 
tredjelande, der drøftes her. På en række vigtige punkter ligner systemerne dog hinanden, 
ikke mindst ved at de adskiller sig fra EU-systemet. For det første er det et fælles krav, 
at der først skal foretages en økonomisk analyse med henblik på at afgøre, om der 
foreligger en overtrædelse. Det gælder i hvert fald for nogle medlemsstater med systemer, 
der er baseret på EU-systemet (først og fremmest Frankrig og Italien), nogle 
medlemsstater med systemer, som adskiller sig fra EU-systemet (frem for alt Tyskland 
og Det Forenede Kongerige) og tredjelande (både USA og Canada). 
217. For det andet anvendes der i en række medlemsstater samt i USA og Canada slet 
ikke et anmeldelsessystem i forbindelse med konkurrencebegrænsende aftaler. Dette 
skyldes at de pågældende lande mener, at kontrolressourcerne kan anvendes på en bedre 
måde, f.eks. ved at undersøge klager, der omfatter vertikale begrænsninger. Det forhold, 
69 
at der ikke findes noget anmeldelsessystem, stemmer også overens med princippet om, 
at vertikale aftaler er lovlige på forhånd. 
218. For det tredje retsforfølges der inden for disse systemer udelukkende et lille antal 
sager vedrørende vertikale begrænsninger, hvilket igen stemmer overens med princippet 
om, at disse begrænsninger er lovlige på forhånd. 
* * 
70 
Kapitel VII 
FORUNDERSØGELSENS RESULTATER 
I. FORMÅL OG METODE 
219. Som en del af udarbejdelsen af grønbogen blev der gennemført en forundersøgelse 
i form af interviews. Der blev i den forbindelse optaget kontakt med en lang række 
producenter, grossister, detailhandlere, importører, eksportører og organisationer på både 
EU-plan og nationalt plan. Samtidig blev forskellige forskningsinstitutter og 
enkeltpersoner med specialviden om markedsførings- og afsætningsteknikker inden for 
forskellige erhvervssektorer inddraget. De fleste undersøgelser vedrørte forbrugsgoder, 
dvs. både levnedsmidler og nonfoodprodukter. Listen over samtaler var ikke helt 
repræsentativ, idet Benelux-landene og naboregioner hertil i Nordfrankrig, Vesttyskland 
og den sydlige del af Det Forenede Kongerige af logistiske årsager var overrepræsenteret. 
220. Langt de fleste reagerede positivt på Kommissionens henvendelse. I perioden 
mellem juni og august 1994 blev der afholdt en lang række møder. Nogle af møderne 
med erhvervsorganisationer viste sig at blive rigtige rundbordssamtaler med deltagelse af 
en lang række ledere og andre repræsentanter fra mange forskellige erhvervssektorer. Selv 
om Kommissionen har forsøgt at skabe balance mellem de forskellige grupper og parter 
for at få så meget bredde som mulig i holdningerne, kan resultaterne af disse samtaler 
naturligvis ikke betragtes som repræsentative i statistisk henseende. Kommissionen vil 
gerne have tilsendt bemærkninger til resultaterne af disse samtaler, især hvis den 
geografiske eller sektorielle dækning ikke synes repræsentativ. 
221. Mange af de spørgsmål, som de interviewede tog op, var industri- eller 
sektorspecifikke. Andre spørgsmål blev drøftet på stort set alle møder, f.eks. 
styrkeforholdet mellem producenter og detailhandlere eller problemer i forbindelse med 
parallelhandel. Møderne var uformelle og der blev ikke taget referat. De fleste 
interviewede var derfor villige til at sige tingene lige ud, at afsløre følsomme oplysninger 
og at underbygge deres holdninger med anekdoter, der var baseret på deres erfaring og 
endda indeholdt fortrolige oplysninger. På de følgende sider gives et resumé af de 
vigtigste resultater, der dog ikke indeholder virksomhedsspecifikke oplysninger. 
II. ÆNDRINGER I SAMFUNDET OG FORBRUGERNES EFTERSPØRGSEL 
222. Dynamikken i forbrugervanerne har ændret sig markant som følge af den større 
polarisering i indkomstforholdene, og som følge af at befolkningen bliver stadig ældre. 
Det mættede marked har udløst nye og mere komplekse efterspørgselsstrukturer hos de 
enkelte forbrugere. De demografiske ændringer har påvirket indkøbsmønstret, hvilket har 
resulteret i en øget koncentration både med hensyn til ejerskab og salgssteder. Med 
hensyn til letomsættelige forbrugsgoder køber forbrugerne ind mindre hyppigt, og de 
foretrækker at foretage alle indkøb på én gang og på et sted. Den øgede differentiering 
i forbrugerefterspørgslen siges at være en af de væsentligste årsager til, at de nye 
specialiserede discount-forretninger har fået så stor succes. Således udvider f.eks. 
møbelproducenterne deres sortiment til at omfatte boligindretning med tilhørende udstyr. 
71 
Trykkerisektoren er blevet nævnt som et typisk eksempel på en sektor, hvor der kan 
iagttages vækst og specialisering i produktsortimentet. 
III. TEKNOLOGISKE ÆNDRINGER 
223. Brugen af informationsteknologi og især elektronisk scanning på salgsstedet, der 
i stadig større udstrækning anvendes til lagerstyring, har sat kraftigt skub i just-in-time-
systemet og ændret informationsbalancen. På grund af disse nye teknologier og 
kundekortene kan detailhandleren nu fastlægge markedsføringsstrategier uden at være 
afhængige af producentens oplysninger. Med informationsstyring kan selv et stort 
produktudbud, som det findes i lavprisvarehuse, leveres just-in-time, således at 
lageromkostningerne reduceres og produktiviteten forbedres ved automatisk genbestilling 
af varer. Det siges generelt, at omkostningsreduktion ved hjælp af informationsteknologi 
generelt set kun er mulig i begrænset omfang. Da fortjenestemargenen på 
afsætningsområdet imidlertid er meget lille, kan enhver reduktion i omkostningerne få en 
mærkbar virkning på rentabiliteten. 
224. Postordre- og fjernsalgsselskaber anvender i stadig større udstrækning audio- og 
videotekst, CDI, CD-rom og interaktivt tv ved salg af varer. Teleshopping siges at have 
potentiale til at blive et særdeles vigtigt redskab i afsætningen af detailvarer. Nogle af de 
interviewede var meget optimistiske med hensyn til de løbende forsøgsprojekter 
vedrørende salg via interaktivt tv, uden at de dog kunne oplyse, hvem af de store 
detailhandelskæder, producenter, tv- og mediaselskaber, der primært drog nytte af 
informationsteknologien. Der blev givet udtryk for en vis bekymring for, at enten 
producenter eller detailhandlere kunne få monopol på informationsteknologiske redskaber. 
Udviklingen af interaktivt tv blev ikke betragtet som en stor fare for de veletablerede 
postordreselskaber, da førstnævnte primært var rettet mod de højere markedssegmenter, 
mens sidstnævnte hovedsagelig dækkede lavprisvarer. 
225. I den senere tid er der ligeledes sket en udvikling i den virksomhedsinterne 
transport og den logistiske infrastruktur. Ved at anvende egne transportfaciliteter kan store 
distributører rationalisere deres leverancer og interne forsyninger og dermed reducere 
omkostningerne. Denne nye udvikling har også medført betydelige ændringer i den måde, 
hvorpå produkter markedsføres. Således pakkes f.eks. produkterne hyppigt i sidste øjeblik, 
således at specielle reklametiltag hurtigt kan inkorporeres i emballagen. 
IV. DISTRIBUTIONSSTRUKTUREN 
226. Mange af de interviewede beskrev distributionen i 60'erne og 70'erne som 
fragmenteret og uorganiseret og fuldstændig afhængig af producenterne samt ofte 
kombineret med prisbindinger og/eller leveringsboykot. Distributionsfunktionen har 
imidlertid efterhånden revet sig løs fra produktionssektoren og er nu en selvstændig 
erhvervsgren. Distributører indsamler og råder over oplysninger om, hvordan og hvor 
hvilke produkter sælges, og kan rådgive leverandørerne om forbrugerefterspørgslen. 
227. Tidligere har distributionen, især distributionen af levnedsmidler, været mængde-
orienteret. Indførelsen af informationsteknologi og just-in-time-distribution vil gradvis 
skabe nye logistiske funktioner som f.eks. ordregruppering. En række mindre selskaber 
har allerede specialiseret sig i vareudlevering, især af drikkevarer og frosne levnedsmidler. 
72 
228. Inden for detailhandelen har der fundet en fragmentering af butiksformen sted, 
samtidig med at antallet af butikstyper er vokset. Ud over de traditionelle detail­
handelsforretninger, normalt i form af supermarkeder, opstår der nye discountforretninger, 
klubforretninger og cash and carry-markeder. Forretningerne kan inddeles i grupper som 
følger: de "klassiske", små detailhandelsforretninger, varehuse (i byer), 
discountforretninger, specialvarehuse samt andre distributionsformer som direkte 
markedsføring (postordre, ekspeditionsselskaber inden for telemarketing, trykkerier og 
forlag, teleshopping og små specialagenturer). Således er f.eks. telemarketingselskaber 
allerede veletablerede inden for salg af computere, bøger og plader. Banksektoren er et 
vækstområde. Hvorvidt de teknikker, der anvendes ved direkte markedsføring, kan 
anvendes med succes, er tilsyneladende afhængig af produktet. Mens for eksempel 75% 
af de bilforsikringer, der sælges i Nederlandene, sælges via telefonen, kræver 
pensionsordninger stadig personlige samtaler. 
229. Ekspeditionsselskaber behandler og gennemfører den reelle ekspedition af en ordre 
på producentens vegne. De køber ikke varerne, de fører ikke lager og de fastsætter ikke 
priser gældende for den endelige forbruger. Postordreselskaber ekspederer normalt 
ordrerne internt. Specialagenturer tilbyder små virksomheder disse tjenesteydelser. Denne 
nye erhvervssektor giver mulighed for, at selskaber kan få foretaget et prøvesalg af nye 
produkter på en meget billigere måde end ved at distribuere produkterne til detailleddet. 
Dette er af afgørende betydning, da ca. to tredjedele af alle nye produkter, der kommer 
på markedet, introduceres uden held. 
230. Inden for nogle sektorer eksisterer den klassiske sondring mellem producenter, 
agenter, grossister og detailhandlere ikke længere. Store detailhandelsvirksomheder får i 
dag varerne leveret direkte fra producenterne. I nogle medlemsstater købes mere end 60% 
af den solgte vin i supermarkeder. 
231. Inden for nogle erhvervssektorer, som lægemiddelsektoren, har der endnu ikke 
fundet nogen mærkbar vertikal integration sted. Inden for andre sektorer, som f.eks. 
drikkevarer, har producenterne fremmet den vertikale integration og overtaget nationale 
eneimportører. 
232. Der var generel enighed om, at informationsteknologien havde medført, at varerne 
var blevet trukket ned gennem forsyningsskæden af detailhandlerne og ikke skubbet ned 
af producenterne. Der var ligeledes generel enighed om, at der nu var opstået en 
koncentration i begge ender af forsyningskæden, og at mange mellemled/ grossister var 
forsvundet, hvilket kan have gjort det vanskeligere for producenter at komme ind på 
markedet. Der aftegnede sig ingen generel holdning til spørgsmålet om, hvorvidt 
udkoblingen af engrosleddet havde medført et fald i antallet af eksklusive aftaler. Nogle 
af de interviewede gjorde opmærksom på, at koncentrationen i detailleddet havde tvunget 
producenterne til at finde nye salgssteder, f.eks. servicestationer. 
V. FORHOLDET MELLEM PRODUCENTER OG DETAILHANDLERE 
233. Selv om magtbalancen tydeligvis har forskudt sig i retning af detailhandlerne inden 
for de senere år, afhænger svaret på spørgsmålet om, hvorvidt det er producenten eller 
detailhandleren, der kan fastsætte vilkårene i deres gensidige forhold, i meget stor 
udstrækning af den position, som et specifikt mærke indtager i det pågældende 
markedssegment. Producenterne er mere og mere afhængige af distributørerne og 
73 
detailhandelen, når de skal have produkter ud til forbrugerne. Da der er begrænset 
hyldeplads til nye produkter, opstår der konflikter mellem det stadig stigende antal 
nylancerede produkter og detailhandlerens ønske om profitoptimering. Dette har medført, 
at detailhandlere kræver hyldepenge eller rabatordninger, der sommetider går ud over 
producenternes omkostningsbesparelser. I lyset af denne hårde konkurrence om hyldeplads 
risikerer produkter, der ikke har en præferencestilling, at blive slettet fra listen og erstattet 
af store detailhandleres egne mærker. Som følge heraf har leverandørerne af sådanne 
præferencevarer i første og anden position i mange tilfælde fået styrket deres position i 
mange markedssegmenter. Det bliver vanskeligere og vanskeligere for andre leverandører 
at få adgang til markedet. 
234. Nogle af de interviewede mente, at der på længere sigt kun er tre typer selskaber, 
der har chance for at overleve: store producenter med et bredt produktsortiment, der 
investerer i F&U og bringer nye førende produkter på markedet, "handelsmærke­
producenter" (dvs. producenter, der fremstiller varer, som detailleddet sælger under eget 
navn) og nicheoperatører. Samtidig bliver producenter i tredje og fjerde position (dvs. 
producenter, hvis mærker står lige efter præferencemærkerne) i stadig større omfang klemt 
mellem de førende mærker og store detailhandleres billige egne mærker, og ofte vil de 
ikke have andet valg end at blive underleverandører og producere varer under en 
detailhandlers mærke. 
235. I henhold til en række uafhængige markedsanalytikere er der grænser for i 
hvilket omfang detailhandlere kan udvikle deres egne mærker. Mens producenterne 
kan koncentrere forskning og udvikling samt deres reklameomkostninger på 
produktudviklingen og -differentieringen på det specielle marked, hvor de agerer, må 
detailhandlerne sikre, at der findes et bredt produktudbud via deres net. Som følge heraf 
kan de kun opnå et begrænset salg pr. produkt. De fleste detailhandlere er imidlertid for 
små til at investere i mærkeprodukter, da forsknings- og udviklingsomkostningerne er for 
høje, og da markedsføringsomkostningerne for hver enkelt produkt skal amortiseres over 
et bredt geografisk distributionsnet. 
VI. DET INDRE MARKED - PARALLELHANDEL 
236. Mange af de interviewede anførte, at EU's rammebestemmelser ikke i 
tilstrækkeligt omfang har kunnet fremme markedsintegrationen i form af pristilpasninger. 
Der findes stadig talrige og komplekse hindringer for parallelhandel. Nogle af de 
interviewede følte, at virksomhederne som følge af konkurrencepolitikken kom til at 
betale prisen for en integration af EU-markedet. Det blev anført, at selskaberne skulle 
have lov til at forlange den pris, markedet kunne bære. Nogle mente tillige, at sondringen 
mellem aktivt og passivt salg var forældet, især efter at informationsteknologien var 
indført på markedet. 
Der findes stadig meget markante prisforskelle inden for EU, sågar for samme produkt 
fra samme virksomhed. Disse forskelle skyldes transportomkostninger, regelrelaterede 
begrænsninger og relationerne mellem producenter og distributører i de forskellige 
medlemsstater. Inden for visse områder har distributørerne megen magt (Frankrig, 
Tyskland), mens det står mere splittet i andre (Grækenland, Syditalien). Prisforskellene 
er betydelige på levnedsmiddelområdet, men også store på andre områder. Det fremgik 
ret klart af interviewene, at mange detailhandlere ikke udnyttede mulighederne i 
prisforskelle mellem medlemsstaterne, fordi de frygtede at ødelægge forholdet til 
74 
producenterne på lang sigt eller eventuelt at blive ramt af gengældelsesaktioner som f.eks. 
boykot eller prisdiskriminering. Grænseoverskridende indkøbsgrupper synes ikke på 
nuværende tidspunkt at have nogen større virkning. 
Logistik og andre "naturlige" begrænsninger 
237. For nogle markeders vedkommende er transportomkostningerne ganske enkelt så 
høje, at der ikke opstår en omfattende parallelhandel og således heller ikke en livligere 
varetrafik på tværs af grænserne. Det er desuden usandsynligt at de store forskelle på, 
hvad forbrugerne foretrækker og har smag for på nationalt og lokalt plan, hurtigt vil 
udviskes. Da forbrugerne har forskellige holdninger og efterspørger forskellige kvaliteter, 
er produktdifferentieringen stor og distributionsteknikkerne meget forskellige. 
Disse prisforskelle skyldes delvis, at producenterne har særskilte produktionsfaciliteter 
hver med deres specifikke omkostningsstruktur. For så vidt at producenterne i stadig 
større omfang køber ind på europæisk plan, nærmer omkostningsstrukturen i de enkelte 
datterselskaber sig hinanden. Dette vil så igen bidrage til at reducere prisforskellene. 
Prisen på nogle af de produkter, der let har kunnet handles mellem medlemsstaterne, er 
blevet udlignet som følge af øget konkurrence. 
Mens man på EU-plan kan tale om et fælles producentmarked, er markedet for 
forbrugsgoder i detailleddet i høj grad opdelt langs de nationale grænser. Der kan 
konstateres betydelige afvigelser i kundeadfærden. 
Regelrelaterede begrænsninger 
238. Forskellige nationale krav isolerer stadig markederne i forhold til hinanden og 
forhindrer parallelhandel. Således er f.eks. mærkningskravene ofte meget forskellige, 
hvilket ofte skyldes primært miljøbestemmelser. Dertil kommer forskellige emballerings-
og kodekskrav. Der blev også gjort opmærksom på, at nationale adfærdskodekser om 
f.eks. reklame og markedsføring fik stadig større betydning. 
Varemærker anvendes sommetider til at opdele markederne nationalt. Samtidig siges det 
at være vanskeligt, at registrere et varemærke i hele Europa, da der findes forskellige 
præferentielle rettigheder i forskellige nationale registre, og da kulturelle forskelle 
ligeledes spiller ind. Varemærker har dog stor værdi, når man skal bekæmpe efterligninger 
og forhindre unfair konkurrence. 
239. For direct marketing-selskaber, og postordreselskaber er der stadig store handels­
hindringer. Postmonopoler giver pålidelighedsproblemer i mange lande. Dertil kommer 
andre problemer, som copyright-spørgsmål, uklare skattebestemmelser, valutakurser og 
gebyrer for pengeoverførsler. Det er vanskeligt at reklamere på tværs af grænserne, og 
forbrugsvarerne skal tilpasses vigtige lokale ønsker. Efterspørgslen er stærkt nationalt 
orienteret. Et produkt kan sælges i et land af andre grunde end i et andet. 
Inden for nogle erhvervssektorer, som f.eks. lægemiddelsektoren, er det tilsyneladende 
vanskeligt at få samme varemærke godkendt i forskellige medlemsstater, og det på trods 
af, at mange selskaber tilstræber at anvende varemærker på verdensplan. 
75 
Private begrænsninger 
240. Mange producenter er ikke overbevist om, at effektivitetstilvæksten ved blot at 
have en enkelt produktudformning og -præsentation for alle medlemsstater vil opveje de 
tab, der opstår ved at muligheden for at differentiere priser på de nationale markeder 
reduceres som følge af parallelhandel. Derfor lægger mange producenter i henhold til 
detailhandlere om muligt hindringer i vejen for parallelhandel. De varemængder, der 
hidrører fra paralleleksport, har altid været for små til at udgøre en pålidelig 
forsyningskilde. 
241. I mange af interviewene beskyldte repræsentanterne for distributionssektoren 
producenterne for at forsøge at opsplitte markedet inden for EU primært ved at misbruge 
intellektuelle ejendomsrettigheder og etablere selektive distributionssystemer. Det blev 
således f.eks. anført, at producenterne og eneforhandlerne inden for 
forbrugselektronikområdet ikke anvendte princippet om "europæiske garanti". Det er 
relativ let at foretage parallelindkøb af forbrugerelektronik, hvis varerne er beregnet til 
at blive solgt under forhandlerens varemærke, hvorimod leverancerne bliver afvist, hvis 
en detailhandler, der ikke er medlem af et selektivt forhandlingssystem, ønsker at sælge 
dem under producentens varemærke. Det blev samtidig anført, at 
kunderådgivning/eftersalgsservice i det selektive forhandlingssystem udelukkende kan 
begrundes i forbindelse med de mere sofistikerede topprodukter på 
forbrugerelektronikmarkedet. 
I mange tilfælde sendes grænseoverskridende købsforespørgsler videre til producentens 
respektive nationale datterselskaber. Størstedelen af de interviewede fra detailleddet 
anførte, at de ikke var interesseret i parallelhandel, idet de var bange for at ødelægge 
deres forhold til producenterne på lang sigt. Det var blevet betydeligt vanskeligere, om 
ikke umuligt, at foretage parallelhandel uden producentens viden. Computerkontrollerede 
distributionsnet med on-line forbindelser til producenterne gjorde opsporingen meget 
lettere og distributionen mere gennemsigtig. 
242. Nogle store detailhandlere foretager indkøb på verdensplan og kan afvise forsøg 
på en opdeling af markedet uden at løbe risiko for at miste rabatter eller skabe usikkerhed 
med hensyn til den fortsatte levering. Nogle af de interviewede satte implicit 
spørgsmålstegn ved sondringen mellem aktivt og passivt salg. Da de fleste forbrugere som 
følge af manglende eftersalgsservice og problemer med at retsforfølge udenlandske 
detailhandlere endnu ikke turde foretage indkøb på tværs af grænserne, blev det forhold, 
at passivt salg var tilladt, anset for at være et paradenummer, når områdeeksklusiviteten 
stadig var fremherskende. I nogle sektorer opfordrer sælgerne tilsyneladende direkte de 
enkelte kunder til ikke at købe ind på den anden side af grænsen. 
Producenterne kan desuden anvende kodenumre til at spore kilderne til parallelhandel. Der 
blev fortalt om tilfælde, hvor leverandører var blevet tvunget til at yde kompensation til 
nationale eneforhandlere, der havde lidt skade ved parallelhandelen. 
243. I nogle tilfælde opretholder store multinationale levnedsmiddelkoncerner en 
afskærmning af de nationale markeder. En producent kan have forskellige priser på sine 
produkter i forskellige lande alt afhængig af, om f.eks. et givet mærke er førende i det 
pågældende land eller kun kommer ind på andenpladsen. Prisforskellene fastholdes ved 
at tvinge detailhandlere til at købe hos producentens lokale datterselskab på lokale vilkår. 
Dette forhold betragter mange distributører tilsyneladende som et problem. 
76 
VII. MARKEDSUDVIDELSE OG GLOBALISERING 
244. Den geografiske ekspansion afhænger i vid udstrækning tilsyneladende af de 
grænseomkostningsfordele, som distributørerne kan opnå. Der har været eksempler på at 
virksomheder uden held har forsøgt at komme ind på f.eks. det nordamerikanske marked, 
mens de selvsamme virksomheder har haft held til at etablere sig i andre dele af Europa, 
Latinamerika eller Sydøstasien. 
245. Det blev fremhævet, at de store detailhandelsvirksomheder fandt det særdeles 
vanskeligt at trænge ind på nye markeder ved at åbne nye salgssteder under eget 
handelsnavn. Der synes på de enkelte nationale markeder at findes en ret så stærk 
forbrugerloyalitet over for nationale detailkæder. Samtidig kan den nationale lovgivning 
om detailhandel ofte være en hindring for nytilkomne. 
246. Salgsnettet synes primært at blive udvidet ud over de nationale grænser ved opkøb 
af lokale detailforretninger. Koncentrationen på forhandlingsniveauet har tvunget mange 
små specialiserede detailhandlere ud af markedet. Denne tendens var især tydelig i 
80'erne. Der er imidlertid stadig plads til nye markedsdeltagere, især inden for fjernsalg 
(postordre, salg via tv). Desuden er der på bestemte markeder (f.eks. markedet for 
smykker) plads til distribution i både lille og stor målestok. 
247. Med hensyn til distributørernes indkøb fra andre kilder blev det anført, at der 
indkøbes mere og mere fra områder uden for EU, primært indkøb fra Fjernøsten, da 
kvaliteten og leveringssikkerheden er forbedret. Som følge af EU's importkvoter, specielt 
på tekstilområdet kan sådanne leveringskilder imidlertid ikke anvendes i fuldt omfang. 
VIII. JURIDISKE SPØRGSMÅL 
Generelle rammebestemmelser 
248. Alle interviewede var enige om, at regeringsindgreb, herunder konkurrence­
myndighedernes tilsyn, skulle begrænses til et minimum. Nogle af de interviewede var 
bange for, at der ville finde en spredning af kompetencerne sted, hvilket ville medføre, 
at de forskellige nationale konkurrencemyndigheder ville foretage en kontrol parallelt med 
Kommissionens kontrol. Andre af de interviewede ønskede imidlertid, at lovgivningen 
skulle håndhæves mere stringent, og frem for alt at Kommissionen i flere tilfælde ville 
annullere fordelen ved gruppefritagelse under bestemte omstændigheder. 
Nogle af de interviewede anså gruppefritagelser for at være et passende svar på den 
retsusikkerhed, der skyldtes, at der ikke fordres generelle bestemmelser om anvendelsen 
af principperne i artikel 85. Nogle frygtede, at en annullering af gruppefritagelses­
forordningerne kunne skabe nye områder med retsusikkerhed. 
249. En række interviewede kritiserede Kommissionen for at lægge så stor vægt på en 
analyse af bestemmelser, og anførte, at det var virkningen på markedet, der skulle stå i 
forgrunden ved en konkurrenceanalyse. Det blev foreslået, at alle vertikale aftaler med 
alle deri forekommende bestemmelser skulle betragtes som gyldige. Kommissionen skulle 
kun gribe ind, hvis der efter en vis periode kunne spores betydelige konkurrence­
begrænsende virkninger. Det blev anført, at det kun var meget få distributionssystemer, 
der var konkurrencebegrænsende, og at størstedelen var helt legitime, da distributions­
aftaler normalt hjælper til med at regulere forholdene og normalt ikke giver anledning til 
77 
konkurrencemæssige betænkeligheder. Den metode, der byggede på de i USA anvendte 
guidelines, forekom anvendelig, selv om nogle af de interviewede anførte, at der 
manglede retssikkerhed. 
250. Mange af de interviewede kritiserede de nuværende gruppefritagelsesforordninger 
for ikke at være fleksible. Anmeldelserne var yderst belastende for selskaberne og 
krævede en masse interne ressourcer. Det var specielt små og mellemstore virksomheder 
uden egen juridisk afdeling, der somme tider havde problemer med at fortolke 
gruppefritagelsesordningerne. Kommissionen blev opfordret til at udarbejde nye ordninger 
på en mere forståelig måde eller at offentliggøre en liste over ensartede fortolkninger med 
angivelse af EF-Domstolens retspraksis. 
251. Gruppefritagelsesforordningerne antages generelt at have en spændetrøjeeffekt 
Inden for nogle erhvervssektorer hersker der en opfattelse af, at Kommissionen opfatter 
gruppefritagelsesforordningerne som retningslinjer for fritagelse i henhold til artikel 85, 
stk. 3, og ikke vurderer anmodningerne om individuel fritagelse udelukkende ud fra de 
givne omstændigheder. Mens der kun i begrænset omfang blev givet udtryk for 
bekymringer med hensyn til overensstemmelsen med gruppefritagelsesforordningerne, blev 
der mere generelt givet udtryk for bekymringer i forbindelse med de omkostninger og den 
tid, der medgik til udarbejdelsen af anmodninger om fritagelse, og det forhold, at det var 
umuligt hurtigt at opnå fritagelse, hvis en aftale ikke i fuldt omfang faldt ind under en 
gruppefritagelsesforordning. "Comfort letters" anses ikke for at være en tilfredsstillende 
løsning for erhvervslivet. Hvis gruppefritagelser var nødvendige af hensyn til den 
administrative effektivitet og retssikkerheden, skulle der foretages en begrænsning af 
anvendelsesområdet og en fastlæggelse afklare kriterier for påvisning af forbrugerfordele. 
252. Næsten alle jurister blandt de interviewede gjorde sig til talsmænd for at anvende 
princippet om, at bestemmelser, der faldt uden for gruppefritagelsesforordningernes 
anvendelsesområde, skulle isoleres. Det blev anset som uacceptabelt, at hele aftalen kunne 
blive udelukket fra at drage fordel af gruppefritagelsen som følge af, at der forekom en 
bestemmelse, som ikke var omfattet af. Det blev foreslået, at nye 
gruppefritagelsesforordninger skulle omfatte halvfabrikata, og at forordningerne 1983/83 
og 1984/84 skulle ændres, således at de kom til at omfatte konkurrenters distribution af 
produkter, idet det i mange tilfælde udelukkende er muligt at begrænse markedet via 
konkurrerende producenters nationale datterselskaber. Det kunne i den forbindelse være 
nyttigt at indføre markedsandelstærskler. 
Indkøbsgrupper/detailhandelssammenslutninger 
253. Det vigtigste af de spørgsmål, som de små og mellemstore virksomheder stillede 
var, hvorledes man skulle sikre, at de kunne overleve på lang sigt. I så henseende 
forlangte de samme vilkår som deres hovedkonkurrenter, de store integrerede detail­
handelskæder. Især muligheden for at udnytte bestemte franchisekoncepter, hvor 
sammenslutningen fungerede som franchisegivere over for sammenslutningens medlem­
mer, blev anset for at være af afgørende betydning. De opfordrede Kommissionen til som 
konkurrencemyndighed at sikre en stor bredde i distributionsformerne. Den eneste måde 
hvorpå man kunne give små og mellemstore virksomheder yderligere styrke, var ved at 
skabe nogle rammebestemmelser, der kunne muliggøre en sammenslutning af uafhængige 
detailhandlende. 
78 
254. Man erkendte i den forbindelse, at mange af de forpligtelser, der var forbundet 
med et sådant samarbejde (de enkelte medlemmers købsforpligtelse m.v.) måske var 
omfattet af artikel 85, stk. 1. Man gjorde sig imidlertid til talsmand for en på økonomiske 
forhold baseret generel vurdering, der givetvis ville falde ud til fordel for disse former 
for samarbejde. En sådan mekanisme baseret på artikel 85, stk. 3, ville i sin ideelle form 
som gruppefritagelsesforordning skabe grundlaget for sådanne sammenslutningers 
retssikkerhed. 
255. En konkurrencepolitik til fordel for sådanne detailhandelssammenslutninger skulle 
efter sigende have stor potentiel betydning for, at små detailhandlere kan overleve i 
Sydeuropa (Italien, Portugal, Grækenland), hvor koncentrationsprocessen i detailleddet 
ikke er så udbredt. Det nuværende regelsæt indeholder efter sigende betydelige 
uoverensstemmelser. Mens visse forpligtelser er fuldt ud acceptable i vertikale 
forbindelser, er tilsvarende bestemmelser, som sammenslutninger pålægger deres 
medlemmer, forbudt på grund af deres horisontale karakter. Selv om 
konkurrencebegrænsningerne i det ene tilfælde er vertikale og i det andet horisontale, 
synes begge samarbejdsformer at tjene samme formål. 
256. Det forhold, at detailhandelssammenslutningerne ikke kan have en fælles 
prisstrategi, anser de for den væsentligste ulempe i forhold til deres hovedkonkurrenter, 
de integrerede detailhandelskæder. Mens store detailhandelsvirksomheder kan omdele 
brochurer og andet reklamemateriale med faste priser, kan detailhandels-
sammenslutningerne udelukkende anføre ikke-bindende vejledende priser. Forholdet synes 
imidlertid at være meget forskellige i de enkelte medlemsstater. Nogle af de interviewede, 
især fra levnedsmiddelsektoren, mente, at priskomponenten havde meget større betydning 
for deres aktiviteter end andre aspekter i deres strategiske planlægning. Således var det 
f.eks. af afgørende betydning, at en fastsat pris kunne håndhæves på markedet. 
257. Et andet problem for detailhandelssammenslutninger er, at de i forhandlingerne 
med producenterne ikke kan udstede salgsgarantier, hvilket konkurrencemæssigt stiller 
dem dårlige i forhold til de integrerede detailhandelsvirksomheder. Det var imidlertid 
mindre klart, om der var behov for ensartede vilkår i så henseende, det vil sige, om 
sammenslutningerne skulle kunne pålægge deres medlemmer at aftage faste varemængder. 
Nogle af de interviewede antydede sågar, at mange medlemmer ville modsætte sig 
sådanne kontraktbestemmelser. 
Prisbegrænsninger 
258. Prisbindinger er ganske vist formelt forbudt, men ifølge mange af de interviewede 
vil ikke-bindende vejledende udsalgspriser fortsat tjene det relevante formål. Det blev 
anført, at prisbinding burde være tilladt inden for innovative højteknologiske produkter, 
indtil produktet var veletableret og velkendt. Det forekom rimeligt at anvende f.eks. en 
femårs frist eller opnåelsen af en bestemt markedsandel som tærskelværdi. I modsat fald 
ville forhandlerne ikke foretage salgsforberedende investeringer, og markedsføring af nye 
produkter ville være langsommere. 
259. Nogle af de interviewede anførte som eksempel USA, hvor ikke blot prisbindinger, 
men også diskriminerende prisfastsættelse som sådan er ulovlig - gældende for alle 
selskaber og ikke blot de dominerende. Nogle gik endda så langt, at de argumenterede for 
at indføre en bestemmelse svarende til Robinsom-Patman Aet i USA, hvorefter de priser, 
som producenterne forlangte, skulle gælde for alle kunder. Andre satte lighedstegn mellem 
79 
den europæiske holdning over for en absolut geografisk områdebeskyttelse og den 
afvisende holdning, som de amerikanske myndigheder havde over for diskriminerende 
prisfastsættelse. Der blev ligeledes stillet krav om, at producenter og detailhandlere skulle 
offentliggøre prislister, hvor rabatter skulle knyttes direkte sammen med effektivitet og 
forretningsintern markedsføring. 
Eneforhandlingsaftaler/eksklusive købsaftaler 
260. Ud over ovennævnte mere generelle bemærkninger blev der ikke fremsat mange 
kommentarer til Kommissionens politik vedrørende eneforhandlingsaftaler og eksklusive 
købsaftaler (forordning 1983/83 og 1983/84). Nogle af de interviewede anså det for 
betænkeligt, at de nuværende gruppefritagelsesordninger var baseret på et 
engrossalgssystem, der ikke længere eksisterede. Eksklusivitetsbestemmelser skulle ikke 
længere være et spørgsmål, som Kommissionen skulle vie så megen opmærksomhed. 
Andre foreslog, at de dermed forbundne meddelelser skulle ajourføres regelmæssigt. 
Selektiv distribution 
261. Selektiv distribution siges almindeligvis udelukkende at være af betydning i 
forbindelse med et begrænset antal produkter, primært kosmetik, beklædning, spiritus og 
champagne samt lægemidler. I mange tilfælde havde producenterne ganske vist udvidet 
kriterierne for deres selektive distributionsnet til også at omfatte international kendte 
varehuse, men ikke andre varehuse, hvor salgspersonalet skulle være lige så kvalificeret. 
262. Der var imidlertid stor bredde og variation i de holdninger, der kom til udtryk 
vedrørende dette spørgsmål. De interviewede fra de relevante erhvervssektorer var 
generelt set tilfredse med de kriterier, der var fastsat ved retspraksis ("parfumesager"). 
Disse kriterier ville være med til at garantere produktets image, eftersalgsservice og 
teknisk service. Nogle af de interviewede ønskede disse kriterier inkorporeret i en særlig 
gruppefritagelsesforordning vedrørende selektiv distribution. 
263. Repræsentanter for discount- og postordreforretninger kritiserede frihjuls-
argumentet, der tit blev fremført for at begrunde selektiv distribution i forbindelse med 
produkter, der kun krævede lidt eller slet ingen kontakt mellem køber og sælger efter 
salget (f.eks. cykler). Der kræves nu desuden mindre teknisk viden ved installation og 
drift af mange af de produkter, der sælges via selektive distributionsnet. Som følge heraf 
skal de pågældende distributører ofte yde blot lidt eller slet ingen service i forbindelse 
med salget. Endelig anførte discount- og postordreforretningerne, at de var i stand til at 
yde en service svarende til den, der blev tilbudt via selektive distributionsnet. 
264. Store distributører, der er udelukket fra det selektive distributionssystem, søger i 
bestemte tilfælde at få leverancer fra hovedafdelingen under visse omstændigheder af 
retlig vej. De nationale domstole har ofte gennemtvunget muligheden for, at disse 
produkter kan erhverves lovligt på det parallelle marked samt distribueres på almindelig 
vis. Når en detailhandler ved hjælp af en domstolsafgørelse har fået adgang til et produkt, 
der tidligere var reserveret en anden distributionskanal, har producenten i nogle tilfælde 
imidlertid indstillet produktionen af det pågældende produkt og erstattet det med et 
tilsvarende, som ikke er omfattet af domstolens afgørelse. Selektiv distribution ses ikke 
som et problem, når markedet reelt er konkurrencepræget. De fleste interviewede gav ikke 
udtryk for større bekymringer i forbindelse med det nuværende system, så længe der 
anvendes objektive kriterier ved udvælgelsen af distributørerne og ikke diskrimineres 
80 
mellem forskellige kategorier heraf. Det var imidlertid korrekt, at disse betingelser ikke 
altid var opfyldt. 
265. Nogle af de interviewede kritiserede imidlertid de selektive distributionssystemer 
for at være en måde, hvorpå priserne kunne holdes kunstigt høje. I henhold til 
repræsentanter for forbrugerorganisationer var producenternes argument om, at de gennem 
selektiv distribution sikrede kunderne et bedre valg og en bedre service, i mange tilfælde 
udelukkende et påskud til at kontrollere varestrømmen og lukke nye konkurrenter ude fra 
markedet. Slutresultatet ville være et mindre udvalg for forbrugerne. Som problemområder 
blev her især fremhævet parfume, biler, elektriske artikler og mikrobølgeovne. 
Franchising 
266. For 10 år siden var franchisenettene "rene", da de udelukkende bestod af 
franchisetagere. De "blandede" systemer, der vokser frem, omfatter både integrerede 
datterselskaber og franchisetagere. Ofte udvikler rene integrerede systemer sig til blandede 
systemer, når der sker en udvidelse ud over hjemmebasen som følge af de risici, der er 
forbundet med at gå ind på nye markeder. Disse blandede systemer skulle være meget 
effektive, idet de giver mulighed for en ekspansion i mere fleksible former, især i andre 
medlemsstater. I nogle blandede systemer som f.eks. supermarkeder afhænger muligheden 
for at konkurrere interbrand i alt overvejende grad af, om der forefindes en centraliseret 
informationsteknologi. Det har imidlertid vist sig, at når der blev anvendt et centraliseret 
computersystem (bestilling/lagerførelse/levering ved hjælp af tidstro 
stregkodeinformationer), kunne franchisetagerne ikke længere frit vælge, hvad de ønskede 
at købe, og hvilken pris de ønskede at forlange. I nogle tilfælde skulle franchisetagerne 
have fået en repræsentantlignende status, hvor varerne forblev franchisegiverens ejendom. 
267. Generelt set er franchising en dynamisk sektor, hvor nye innovative former 
konstant kommer på markedet. De interviewede fremhævede, at denne innovative 
udvikling ikke måtte kvæles ved overregulering. De eksisterende gruppefritagelses­
forordninger har tilsyneladende ikke hindret denne udvikling særlig meget, men den skulle 
i nogle tilfælde have skabt retsusikkerhed. 
IX. ØL OG BENZIN 
268. Både producenterne og distributørerne var generelt set tilfredse med den måde, 
hvorpå gruppefritagelsesforordningerne for øl og benzin fungerede. De fremhævede, at 
vertikale begrænsninger havde givet en effektivitetstilvækst inden for disse sektorer. For 
øls vedkommende blev det anført, at aftaler med lokale bryggerier ofte var den mest 
effektive måde, hvorpå man kunne komme ind på markedet i en anden medlemsstat og 
distribuere samt konkurrere effektivt. Alle parter understregede kraftigt, at der i lyset af 
de mange kontrakter, der var indgået inden for denne sektor (hundredetusindvis), var et 
absolut behov for retssikkerhed og kontinuitet uden større ændringer. Med hensyn til 
detaljerne i forordningen fremgik det af bemærkningerne, at producenter og distributører 
havde forskellig opfattelse af bestemte aspekter. 
269. Følgende fremgik af disse kommentarer: 
Artikel 85, stk. 1, var formuleret for bredt. 
81 
Forordninger og retningslinjer burde være enklere og mere fleksible med 
en mindre "spændetrøjeeffekt". 
Aftaler for længere perioder burde være tilladt. 
Detailhandlere krævede bedre beskyttelse mod producenter og mod en 
vilkårlig afslutning af leasings- og leveringsaftaler. Det forhold, at 
producenter påtvang detailhandlere alt for ambitiøse salgsmål, blev 
kritiseret. 
Kommissionen havde meddelt alle producenter i én medlemsstat, at de ikke 
var omfattet af forordningen, hvilket efter deres mening skyldtes en teknisk 
formalitet. De havde imidlertid modtaget et "comfort letter", som de 
fortolkede derhen, at disse aftaler var berettiget til en fritagelse efter 
artikel 85, stk. 3. Dette "comfort letter" var imidlertid ikke blevet 
anerkendt af domstolene og havde ført til retsusikkerhed. 
82 
Kapitel VIII 
LØSNINGSFORSLAG 
I. INDLEDNING 
270. I dette kapitel fremlægges en række løsningsforslag på grundlag af analysen i 
grønbogen. 
271. Det er Kommissionens primære ønske at fremme og bevare integrerede og 
konkurrencedygtige markeder i EU og gennemføre en effektiv og virksom 
konkurrencepolitik med henblik på at tjene forbrugernes interesser og konkurrenceevnen 
i erhvervslivet, især i små og mellemstore virksomheder. 
272. Skulle nogen ønske at fremsætte bemærkninger, skal de ikke føle sig begrænset 
af de løsningsforslag, der fremsættes nedenfor i afsnit II. Disse løsningsforslag kan 
kombineres på forskellige måder, og der kan stilles andre forslag. 
273. Det bør hele tiden erindres, at artikel 86 fortsat finder anvendelse, og at 
Kommissionen ikke overvejer løsninger, der går ud over artikel 85's grænser, som EF-
Domstolen og Førsteinstansretten har trukket dem i retspraksis. Traktatændringer er ikke 
en mulighed. 
274. I afsnit III anføres en række spørgsmål, som Kommissionen specielt gerne vil have 
tilsendt bemærkninger om. 
II. BESKRIVELSE 
Generelle bemærkninger og spørgsmål 
275. Følgende bemærkninger og spørgsmål er relevante for alle eller flere af 
løsningsforslagene. 
276. Prisbinding i detailhandelen og hindring af parallelhandel vil også i fremtiden blive 
kategoriseret som alvorlige overtrædelser af konkurrencereglerne. Det foreslås, at de som 
sådanne behandles som værende i strid med artikel 85, stk. 1, for så vidt at aftalen, alle 
former for samordnet praksis eller vedtagelsen kan påvirke handelen mellem 
medlemsstater. Normalt skal disse ikke kunne fritages i henhold til artikel 85, stk. 3. 
277. De forskellige løsningsforslag gælder udelukkende for vertikale distributionsaftaler 
og ikke horisontale aftaler mellem konkurrenter. Ikke desto mindre er der i de nuværende 
gruppefritagelsesforordninger fastsat en undtagelse for ensidige aftaler mellem 
konkurrenter, hvor den ene part har en omsætning på under 100 mio. ECU. Denne 
undtagelse foreslås bibeholdt. Kommissionen v/7 gerne have tilsendt bemærkninger til 
rimeligheden af denne talstørrelse. 
278. Det er et spørgsmål, om der skal indføres en procedure af samme karakter som 
den, der findes i franchiseforordningen (4087/88), hvorefter fritagelsen gælder, såfremt 
Kommissionen ikke gør indsigelse (i det følgende benævnt indsigelsesproceduren). 
Kommissionen v/7 gerne have tilsendt bemærkninger om, hvordan dette spørgsmål kan 
83 
løses, og hvordan proceduren kan forbedres. Kommissionen har ikke ressourcer til at 
undersøge et stort antal sager efter en indsigelsesprocedure. Kommissionen er sig bevidst, 
at anmeldelser - selv under en indsigelsesprocedure - kan være dyre for virksomhederne. 
Som følge herafer indsigelsesprocedurer ikke en rimelig løsning i forbindelse med et stort 
antal anmeldelser. 
279. Selv om hovedvægten i grønbogen ligger på vertikale begrænsninger inden for 
distribution, blev andre vertikale forbindelser i forsyningskæden også foreslået behandlet 
(f.eks. i forbindelse med halvfabrikata, der er ikke er beregnet til videresalg). Disse 
vertikale forbindelser, der ikke er distributionsrelevante, rejser ofte andre spørgsmål end 
forbindelser inden for distributionsleddet. Kommissionen v/7 gerne have tilsendt 
bemærkninger til konkurrencepolitiske aspekter af vertikale aftaler, der ikke vedrører 
distribution, især om, 
hvorvidt de allerede er dækket effektivt af meddelelsen om 
underleveranceaftaler(76) 
om sådanne aftaler, der falder ind under artikel 85, stk. 1, forekommer sjældent 
nok til, at Kommissionen kan behandle dem individuelt, og 
hvorvidt - og i givet fald i hvilket omfang - de efterfølgende løsningsforslag kan 
anvendes effektivt på sådanne aftaler. 
280. Kommissionen er ved at revidere meddelelsen vedrørende aftaler af ringe 
betydning, som artikel 85, stk. 1, normalt ikke finder anvendelse på. Denne meddelelse 
betegnes normalt de mw/w/'s'-meddelelsen. Som arbejdshypotese gælder, at artikel 85, 
stk. 1, ikke finder anvendelse på vertikale begrænsninger mellem aftaleparter, hvis andel 
af det relevante marked udgør mindre end 10%, medmindre der er tale om prisbinding 
i detailhandelen og absolut territorial beskyttelse, hvor der vil ikke kunne fastsættes 
tærskler for markedsandelen. 
LØSNINGSFORSLAG I - Videreførelse af det nuværende system 
281. Løsningsforslag I består af en videreførelse af det nuværende system (inklusive de 
særlige ordninger for øl og benzin). 
LØSNINGSFORSLAG II - Mere omfattende gruppefritagelser 
282. De nuværende gruppefritagelser beskyldes ind imellem for ikke at være omfattende 
nok. I løsningsforslag II videreføres det nuværende system, dog med nogle ændringer i 
gruppefritagelsesforordningernes bestemmelser. Der vil ikke blive foretaget nogen 
markante proceduremæssige ændringer. Gruppefritagelserne vil finde anvendelse mere 
bredt end hidtil, idet deres dækning vil blive udvidet til at omfatte nedenfor beskrevne 
bestemmelser, hvormed retssikkerheden øges. Dermed ville færre individuelle sager 
skulle anmeldes. Nogle af disse ændringer kan Kommissionen foretage med de beføjelser, 
(76) Kommissionens meddelelse af 18. december 1978 om bedømmelse af underleveranceaftaler i 
forhold til artikel 85, stk. I, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, 
EFT nr. C 1 af 3.1.1979. 
84 
den har fået tillagt i henhold til Rådets forordning 19/65, andre vil kræve en ændring af 
Rådets forordning. Nogle af disse ændringsforslag anføres nedenfor og Kommissionen vil 
gerne have tilsendt bemærkninger om, hvorvidt disse synes rimelige, og om, hvorvidt 
eventuelt andre ændringer skal foretages. 
283. Med henblik på at øge fleksibiliteten generelt kunne der træffes forskellige 
foranstaltninger, således: 
at gruppefritagelserne ikke blot ville dække de udtrykkeligt anførte klausuler, men 
også tilsvarende eller mindre restriktive klausuler 
at tilstedeværelsen af ulovlige klausuler ikke ville betyde, at fritagelsen bortfaldt 
for resten af aftalens vedkommende 
at gruppefritagelsen kunne gælde for aftaler, hvori der indgår mere end to 
aftaleparter 
at der kunne vedtages en gruppefritagelsesordning eller en meddelelse fra 
Kommissionen om selektiv distribution. 
284. Med henblik på at øge fleksibiliteten kunne der træffes forskellige specifikke 
foranstaltninger, således: 
at gruppefritagelsesforordningerne for eneforhandlingsaftaler og eksklusive 
købsaftaler ville komme til at omfatte tjenesteydelser eller give distributøren 
mulighed for at omdanne eller forarbejde kontraktvarerne. Distributørerne kunne 
få tilladelse til at skabe en markant værditilvækst ved at ændre varens økonomiske 
identitet uden at miste fordelen ved gruppefritagelsen 
at gruppefritagelsen for eksklusive købsaftaler kunne komme til at omfatte såvel 
delvis levering som eksklusiv levering 
at gruppefritagelsen for franchiseaftaler kunne komme til at omfatte en 
maksimumsgrænse for prisbinding i detailhandelen som en undtagelse til det 
generelle princip om, at prisbinding i detailhandelen ikke vil blive fritaget 
at gruppefritagelserne kunne komme til at omfatte foreninger af uafhængige 
detailhandlere, såfremt der er tale om små og mellemstore uafhængige 
detailhandlere,(77) og foreningens markedsandel forbliver under en nærmere fastsat 
tærskel. 
at der kunne fastsættes en voldgiftsprocedure gældende for sager, hvor 
distributører bliver nægtet adgang til et selektivt distributionsnet. 
285. I henhold til dette løsningsforslag vil de særlige bestemmelser i forordning 
1984/83 for øl og benzin fortsat være i kraft, dog med visse ændringer med henblik på 
at øge fleksibiliteten i anvendelsen af forordningen. En mulighed kunne være ikke at 
(77) Jfr. Kommissionens rekommandation dateret 3. april 1996 vedrørende definitionen 
af små og mellemstore virksomheder, EFT L 107, 30.04.1996. 
85 
kræve de enkelte mærker anført som fastsat i den nuværende forordning, men at lade de 
"bundne" øl betegnes ved den pågældende ølsort. Dette giver bryggeriet mulighed for at 
tilføre eller erstatte mærker af en bestemt ølsort, som forpagteren allerede er forpligtet til 
at købe, uden at der som fastsat i forordningen skal indgås en supplerende aftale om 
denne ændring med forpagteren. Med hensyn til benzin kunne man overveje, hvilke 
muligheder der er for at anvende andre distributionsformer end eksklusive købsaftaler i 
forbindelse med varer, der sælges i forretninger, der udgør en del af servicestationens 
forretningsaktiviteter. Samtidig kunne man overveje, om det er rimeligt at fastholde kravet 
om, at leverandøren skal stilles et anlæg til smøring af motorkøretøjer til rådighed eller 
finansiere et sådant anlæg for at kunne opnå en fritagelse i forbindelse med eksklusive 
leveringsaftaler vedrørende smøremidler. 
LØSNINGSFORSLAG III - Mere målrettede gruppefritagelser 
286. Dette løsningsforslag understreger, at EU's konkurrencepolitik har integrationen 
af markederne som overordnet mål. Områdebeskyttelse og vertikale begrænsninger 
betragtes i den forbindelse som en faktorer, der yder et betydeligt bidrag til at fastholde 
store prisforskelle de enkelte medlemsstater imellem. Det er givet, at koncentrationen øges 
på mange markeder i produktions- og distributionsleddet, mens vertikale begrænsninger 
kan afskærme markederne og øge hindringerne for adgangen hertil. Den værditilvækst, 
som distributionen tegner sig for, er et vigtigt element i sig selv. Intrabrand-konkurrencen 
kan bidrage væsentligt til at fremme konkurrencen på markeder, hvor interbrand-
konkurrencen ikke er særlig udpræget. 
287. I de nuværende gruppefritagelsesforordninger er der ikke fastsat grænseværdier for 
markedsandele. Forordningerne kunne ændres, så de udelukkende finder anvendelse, hvis 
huer af parterne har en markedsandel på under f.eks. 40% af det relevante marked i 
aftaleområdet. Der ville ikke finde en gruppefritagelse sted over denne tærskelværdi, i 
hvert fald så vidt angår følgende begrænsninger: 
beskyttelse mod aktivt salg fra uden for området 
beskyttelse af eneforhandling (forbud mod salg af konkurrenters varer og 
tjenesteydelser). 
288. I forbindelse med dette løsningsforslag vil Kommissionen gerne have tilsendt 
bemærkninger om, hvorvidt det er rimeligt at vedtage en gruppefritagelsesforordning om 
selektive distributionsaftaler i det omfang, de falder ind under artikel 85, stk. 1. En sådan 
forordning skal i givet fald kun finde anvendelse, hvis producenten eller distributøren ikke 
har en markedsandel på over f.eks. 40% af det relevante marked eller en markedsandel 
på noget mindre i et oligopolistisk marked. 
289. De forslag, der fremsættes under løsningsforslag II, kunne finde anvendelse på 
aftaler under markedsandelstærsklen. 
290. Hvis der hersker tvivl om den korrekte definition af et marked og beregningen af 
markedsandele, kan parterne føle sig foranlediget til at anmelde aftaler til Kommissionen 
for at opnå retssikkerhed. Der vil også blive foretaget anmeldelser af aftaler i tilfælde, 
hvor parternes markedsandel overstiger tærskelværdien. 
86 
291. Kommissionen vil meget gerne have tilsendt skøn over antallet og karakteren af 
de tilfælde, der formodes anmeldt, samt bemærkninger om, hvorvidt dette problem kunne 
løses ved hjælp af retningslinjer, der beskriver de omstændigheder, hvorunder 
Kommissionen vil meddele fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3. Som én af de mulige 
årsager til at meddele fritagelse kunne man tælle forudsætningen om, at der ikke må finde 
en mærkbar prisdiskriminering sted til ulempe for kunderne. 
292. I henhold til denne grundregel vil en eksklusiv købsaftale for øl ikke opnå 
fritagelse, hvis bryggeriet har en markedsandel på over f.eks. 40% af et givet nationalt 
ølsalgsmarked. Et sektorspecifikt alternativ kunne imidlertid være at begrænse omfanget 
af den eksklusive aftale enten til en bestemt procentsats af det samlede omsætning af øl 
på et bestemt udskænkningssted (f.eks. 3/4 bundet og 1/4 frit) eller til bestemte beholdere 
(f.eks. fadøl bundet og øl på flasker og dåser frit). Et andet alternativ kunne være at 
begrænse de eksklusive aftaler til udelukkende at omfatte øl. I forbindelse med 
tankstationer kunne det overvejes at reducere aftalens maksimale løbetid som fastsat ved 
fritagelsen, hvis leverandøren har en markedsandel på over en vis procentsats, f.eks. 40%. 
LØSNINGSFORSLAG IV - Gruppefritagelser med angivelse af de økonomiske 
omstændigheder under hvilke artikel 85. stk. 1, finder anvendelse 
293. Den underliggende idé i dette løsningsforslag er, at den økonomiske analyse af 
vertikale begrænsninger skal foretages ved hjælp af juridiske instrumenter, der kan give 
virksomhederne en høj grad af retssikkerhed. De økonomiske kriterier, der skal danne 
grundlag for en vurdering af, under hvilke markedsforhold artikel 85, stk. 1, skulle finde 
anvendelse, kunne fastlægges i første omgang i en kommissionsmeddelelse og senere på 
baggrund af de erfaringer, man gør sig med meddelelsen i en negativattestforordning. 
294. Dette løsningsforslag vil åbne mulighed for en mere fleksibel behandling af 
vertikale aftaler mellem parter, der ikke har nogen stor markedsstyrke. Således kunne 
gruppefritagelsers påståede begrænsende virkning reduceres samtidig med, at der bliver 
lagt mindre vægt på forskellige distributionsformers retlige form. 
295. Når parterne har en markedsandel på under f.eks. 20% i aftaleområdet, må 
aftalerne formodes at være i overensstemmelse med artikel 85, stk. 1, ("negativattest­
formodningen"). Med andre ord vil artikel 85, stk. 1, normalt ikke finde anvendelse på 
vertikale begrænsninger under disse omstændigheder. Denne formodning ville dække alle 
vertikale begrænsninger med undtagelse af begrænsninger vedrørende mindstepriser ved 
videresalg, ændring af parallelhandel eller passivt salg samt begrænsninger, der indgår i 
distributionsaftaler mellem konkurrenter. 
296. Denne negativattestformodning kan Kommissionen afvise på grundlag af en 
markedsanalyse, hvori der tages højde for faktorer som: 
markedsstrukturen (f.eks. oligopol) 
hindring af adgangen 
integrationsgraden på det indre marked - vurderet på grundlag af indikatorer som 
f.eks. de prisforskelle, der findes medlemsstaterne imellem, og den udstrækning, 
87 
hvori produkter fra andre medlemsstater har kunnet trænge ind på de enkelte 
medlemsstaters markeder, eller 
den kumulative virkninger af parallelle distributionsnet. 
297. Aftaler, der i henhold til denne markedsanalyse falder ind under artikel 85, stk. 1, 
kunne blive omfattet af en gruppefritagelse, hvis de opfylder de forudsætninger, der er 
anført under variant I og variant II nedenfor. Negativattestformodningen kunne indføres 
i form af en kommissionsmeddelelse og - efter at der er gjort erfaringer hermed - i en 
negativattestforordning, hvilket ville kræve, at Rådet vedtog en ny gennemførelses­
forordning i henhold til traktatens artikel 87. 
298. Følgende to muligheder kan forekomme i de tilfælde, hvor markedsandelen over­
stiger f.eks. 20%, og de tilfælde, hvor den er under 20%, men hvor tilfældene falder ind 
under artikel 85, stk. 1: 
Variant I 
299. Alle tilfælde over 20% kunne falde ind under den gruppefritagelse, der beskrives 
i løsningsforslag II (mere omfattende gruppefritagelse). 
Variant II 
300. Alle tilfælde over 20% kunne falde ind under gruppefritagelsen som beskrevet i 
løsningsforslag III (dvs. at gruppefritagelsen ikke finder anvendelse på bestemte 
begrænsninger, hvis markedsandelen overstiger 40%). 
01 og benzin 
301. Den ovenfor beskrevne formodning om, at artikel 85, stk. 1, ikke finder 
anvendelse, vil kun gælde for eksklusive øl- og benzinleveringsaftaler i det omfang, hvor 
den kumulative virkning af parallelle distributionsnet ikke har en markant 
afskærmningseffekt. 
IH. FORSLAG TIL PUNKTER, DER BØR BEHANDLES I BEMÆRKNIN­
GERNE 
302. Der kan frit fremsættes bemærkninger til et hvilket som helst spørgsmål i 
forbindelse med vertikale begrænsninger, og de skal ikke nødvendigvis begrænses til 
ovennævnte løsningsforslag. Det vil imidlertid være nyttigt for Kommissionen, hvis der 
blev fremsat bemærkninger til såvel indholdsmæssige spørgsmål som procedure­
spørgsmål og retsinstrumenter. Opdelt på de to områder kan bemærkningerne eventuelt 
struktureres som følger: 
303. Indholdsmæssige spørgsmål 
Effektivitet - Spørgsmålet om, hvor løsningsforslaget sondrer mellem konkurrence­
fremmende og konkurrencebegrænsende virkninger, bør overvejes i lyset af de dermed 
forbundne "omkostninger". Således kan omkostningerne f.eks. være høje, hvis praktisk talt 
alle konkurrencehæmmende virkninger lokaliseres ved hjælp af en stringent politik, der 
imidlertid er urimelig streng. 
Markedsintegration - Politikken bør fremme markedsintegrationen. 
Innovation og driftsherrefrihed - Politikken bør være tilstrækkelig fleksibel til, at 
producenter og distributører kan indføre nye og velegnede distributionsformer (ofte 
foranlediget af behovet for at introducere nye teknologier). Den bør ikke medføre 
urimelige lovbestemte omkostninger for distributionssektoren. 
Forbrugere samt små og mellemstore virksomheder- Politikken bør give forbrugerne 
mulighed for at sikre sig en rimelig andel af fordelen og være i overensstemmelse med 
andre politiske mål, især ønsket om at fremme små og mellemstore virksomheder, der bør 
animeres til at udvide deres aktiviteter i forhold til de mere magtfulde deltagere i 
produktions- og distributionsprocessen. 
Markedsstyrke - Der skal i politikken måske foretages en sondring mellem virksomheder 
alt efter deres markedsstyrke. Udtrykket markedsstyrke dækker i denne forbindelse over 
en indflydelse på priser og produktion, der ganske vist er mindre end den, dominerende 
virksomheder udøver (artikel 86), men tilstrækkelig til at artikel 85, stk. 1, finder 
anvendelse på aftaler mellem sådanne virksomheder som følge af deres mærkbare 
påvirkning af konkurrencen. En af de måder, hvorpå man kan undgå individuelle analyser 
(som er umulige at gennemføre i et stort antal tilfælde), er ved som målestok at fastsætte 
en tærskelværdi udtrykt i forhold til markedsandelen. Kommissionen vil gerne have 
tilsendt bemærkninger om, hvilken virkning indførelsen af en markedsandel stærskel vil 
få enten som 
en betingelse for en fritagelse i en gruppefritagelse (dvs., at gruppefritagelsen ikke 
meddeles, hvis markedsandelen overstige en vis tærskelværdi) 
en betingelse for en indsigelsesprocedure i en gruppefritagelsesforordning (dvs., 
at parterne må anmode om fritagelse i en indsigelsesprocedure, hvis 
markedsandelen overstiger en bestemt tærskelværdi) 
en retningsgivende værdi i en gruppefritagelsesforordning, der angiver et niveau, 
hvorunder Kommissionen normalt ikke tilbagekalder gruppefritagelsen 
en angivelse af det niveau, hvorunder vertikale aftaler normalt antages at være 
forenelige med artikel 85, stk. 1, og over hvilket de er underlagt bestemmelserne 
i gruppefritagelsesforordningen. 
1 bemærkningerne til anvendelsen af tærskelværdier for markedsandele bør de nedenfor 
nævnte procedurespørgsmål underkastes en særlig behandling, specielt med hensyn til 
virkningen heraf på retssikkerheden og muligheden for at løse problemet med den meget 
store masse af tilfælde. Hvis der angives tal for markedsandelen i et løsningsforslag, bør 
der ligeledes fremsættes bemærkninger til rimeligheden af dette tal. 
89 
304. Procedurespørgsmål og retsinstrumenter 
Retssikkerhed - Politikken skal skabe retssikkerhed. 
Masseproblem - Politikken skal sikre en hurtig og effektiv håndhævelse uden at give 
anledning til et stort antal individuelle anmeldelser, det såkaldte masseproblem. 
Nærhedsprincippet - Politikken bør skabe balance mellem one-stop-shopping og/eller 
decentralisering, altså henvisning til nationale myndigheder og domstole. 
Procedurer - Kommissionen vil gerne have tilsendt bemærkninger om, hvorvidt en given 
politik kan gennemføres inden for rammerne af de nuværende procedurer, eller om der 
skal foretages ændringer, især med hensyn til 
comfort letters 
indsigelsesprocedurer 
tilbagekaldelse af fritagelser efter gruppefritagelsesforordninger(78). 
Kommissionen vil gerne have tilsendt bemærkninger om, hvorvidt et løsningsforslag 
nødvendiggør ændringer i de gældende regler og forordninger, især om et løsningsforslag 
kan gennemføres ved relativt let gennemførlige ændringer i gældende praksis, f.eks. i 
form af en de minimis-meddelelse, eller ændringer i den administrative praksis, der 
forklares i en regelmæssig ajourført kommissionsmeddelelse om administrative 
retningslinjer, hvori Kommissionens politik og især de økonomiske omstændigheder, 
hvorunder artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, beskrives. Løsningsforslaget skal dog 
stadig skabe en tilstrækkelig retssikkerhed. På den anden side vil visse løsningsforslag 
kræve en ændring af de tre relevante gruppefritagelsesforordning (1983/83, 1984/83 og 
4087/88). 
305. Kommissionen er sig bevidst, at den i sin politik vedrørende vertikale 
begrænsninger ikke på én gang kan virkeliggøre alle indholdsmæssige mål i det ønskede 
omfang og samtidig tage alle de proceduremæssige hensyn. Kommissionens politik skal 
derfor skabe den bedst mulige samlede balance og i den forbindelse tage højde for 
konkurrencepolitikkens mål inden for traktatens rammer. 
^781 NB: Ved tilbagekaldelse af fritagelser i henhold til de nuværende gruppefritagelsesforordninger skal 
procedurerne i forordning 17/62 følges, hvilket ikke kan lade sig gøre, hvis der er tale om et meget 
stort antal tilfælde. 
90 
306. Bemærkninger bedes indsendt senest den 31.07.1997 
Pr. post til: 
Grønbogen om vertikale begrænsninger 
Generaldirektoratet for Konkurrence 
Europa-Kommissionen (C 150) 
Rue de la Loi/Wetstraat 200 
B-1049 Bruxelles 
Belgien 
eller pr. elektronisk post til: 
X.400 adresse: 
S- vertical-restaints; 0=DG4; P=CED; A=RTT; C=BE 
Internet-adresse: 
vertical-restraints @ dg4.cec.be 
307. Ekstra eksemplarer 
Denne grønbog kan også rekvireres på alle officielle fællesskabssprog på World Wide 
Web, Europa server: http://europa.eu.int/en/comm/dg04/dg4home.htm 
* * * * 
91 
ISSN 0254-1459 
KOM(96)721 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 08 
Katalognummer : CB-CO-%-742-I)A-C 
ISBN 92-78-15074-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg