MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN

Vejledning til fortolkning og anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU om forbrugerrettigheder

(EØS-relevant tekst)

(2021/C 525/01)

INDHOLDSFORTEGNELSE

INDLEDNING 5

1. Anvendelsesområde 6

1.1. Begreberne »erhvervsdrivende« og »forbruger« 6

1.2. Begrebet »aftale« 7

1.3. Omfattede aftaler 8

1.4. Aftaler med et blandet formål 9

1.5. Sondring mellem digitale tjenester og digitalt onlineindhold 10

1.6. Aftaler mod betaling og aftaler, hvor forbrugeren afgiver personoplysninger 12

1.6.1. Aftaler mod betaling 12

1.6.2. Aftaler, hvor forbrugeren leverer personoplysninger 13

1.7. Aftaler uden for direktivets anvendelsesområde 14

1.7.1. Lejeaftaler og aftaler om fast ejendom 14

1.7.2. Pakkerejser 15

1.7.3. Aftaler, der oprettes under medvirken af en offentlig embedsmand 16

1.7.4. Aftaler om levering af varer til husholdningens løbende forbrug 16

1.7.5. Personbefordring 16

1.7.6. Automatiseret salg 17

1.7.7. Visse aftaler i relation til elektronisk kommunikation 17

1.8. Mulig undtagelse for aftaler af ringe værdi indgået uden for fast forretningssted 18

1.9. Regler om offentlige auktioner 19

2. Aftaler indgået uden for fast forretningssted 19

2.1. Aftaler, der er indgået uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted 19

2.2. Aftaler indgået efter, at den erhvervsdrivende har henvendt sig til forbrugeren uden for fast forretningssted 20

2.3. Aftaler indgået under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende 21

3. Forbrugeroplysning 22

3.1. Generelle krav 22

3.1.1. Indledning 22

3.1.2. Klare oplysninger og forbindelse til direktivet om urimelig handelspraksis 22

3.1.3. Oplysninger, der »allerede fremgår af konteksten« 23

3.1.4. Oplysningskrav i anden EU-lovgivning 23

3.1.5. Indførelse af yderligere oplysningskrav 24

3.1.6. Fritagelse for dagligdags transaktioner 25

3.1.7. Oplysninger forud for indgåelsen af aftalen er bindende 25

3.1.8. Yderligere sprogkrav 25

3.1.9. Bevisbyrde 26

3.2. Fælles krav til aftaler indgået på fast forretningssted og aftaler om fjernsalg/aftaler indgået uden for fast forretningssted 26

3.2.1. Vigtigste egenskaber 26

3.2.2. Den erhvervsdrivendes identitet og kontaktoplysninger 27

3.2.3. Pris 30

3.2.4. Levering og opfyldelse af kontrakten 31

3.2.5. Forhold vedrørende betaling 32

3.2.6. Garantier og eftersalgsservice 32

3.2.7. Aftalens gyldighedsperiode og opsigelse 34

3.2.8. Funktionalitet, kompatibilitet og interoperabilitet 34

3.3. Yderligere krav for aftaler indgået uden for fast forretningssted og aftaler om fjernsalg 36

3.3.1. Personaliseret pris 36

3.3.2. Omkostninger ved anvendelse af fjernkommunikationsteknik 36

3.3.3. Forskud og finansielle garantier 37

3.3.4. Udenretslige procedurer for bilæggelse af tvister 37

3.4. Yderligere krav til onlinemarkedspladser 38

3.4.1. Kriterier for rangordning 38

3.4.2. Kontrahentens status 40

3.4.3. Oplysninger om, at EU's forbrugerlovgivning ikke finder anvendelse 40

3.4.4. Fordeling af ansvar i forbindelse med aftalen 41

3.4.5. Mulighed for at pålægge yderligere oplysningskrav 41

4. Særlige krav til aftaler om fjernsalg 42

4.1. Definition af aftale om fjernsalg 42

4.2. Oplysninger forud for indgåelsen af aftalen 43

4.2.1. Oplysninger, der skal afgives, lige før ordren afgives 43

4.2.2. Knap til bekræftelse af ordre 44

4.2.3. Oplysninger om leveringsbegrænsninger og betalingsmidler 44

4.2.4. Aftaler, der indgås ved anvendelse af en fjernkommunikationsteknik med begrænset plads eller tid 45

4.3. Aftaler indgået telefonisk 46

4.4. Bekræftelse af aftalen 47

5. Fortrydelsesretten 49

5.1. Beregning af fortrydelsesfristen 49

5.1.1. Indledning 49

5.1.2. Fortrydelsesfristens begyndelsestidspunkt 50

5.2. Oplysninger om fortrydelsesretten 51

5.3. Udøvelse af fortrydelsesretten 52

5.4. Konsekvenser af fortrydelse med hensyn til oplysninger 53

5.5. Fortrydelsesret i forbindelse med varer 54

5.5.1. Flere eller defekte varer 54

5.5.2. Returnering af varerne 54

5.5.3. Tilbagebetaling af beløb modtaget fra forbrugeren 55

5.5.4. Forbrugerens hæftelse for håndtering af varerne 56

5.5.5. Risiko ved returnering af varerne til den erhvervsdrivende 58

5.6. Fortrydelsesret i forbindelse med aftaler om tjenesteydelser og offentlig forsyning 58

5.6.1. Forbrugerens samtykke til umiddelbar opfyldelse 58

5.6.2. Forbrugerens godtgørelsespligt 60

5.7. Fortrydelsesret i forbindelse med aftaler om digitalt onlineindhold 61

5.8. Konsekvenser af manglende oplysning om fortrydelsesretten 62

5.8.1. Konsekvenser vedrørende varerne 63

5.8.2. Konsekvenser vedrørende tjenesteydelser og offentlig forsyning 63

5.8.3. Konsekvenser vedrørende digitalt onlineindhold 64

5.9. Ophævelse af aftalen efter udøvelse af fortrydelsesretten 64

5.10. Tilknyttede aftaler 65

5.11. Undtagelser fra bestemmelserne om fortrydelsesret 65

5.11.1. Varer eller tjenesteydelser, hvis pris er afhængig af udsving på kapitalmarkedet 65

5.11.2. Varer, som er fremstillet efter forbrugerens specifikationer eller har fået et tydeligt personligt præg 66

5.11.3. Varer, som må antages at blive forringet eller forældet hurtigt 67

5.11.4. Varer forseglet af sundhedsbeskyttelses- og hygiejnemæssige årsager 67

5.11.5. Varer, der bliver uløseligt blandet sammen med andre varer 68

5.11.6. Aftaler med levering på en forud fastlagt dato eller i et nærmere bestemt tidsrum 68

5.11.7. Reparationer, som forbrugeren har anmodet om 69

5.12. Lovgivningsmæssige valg i tilfælde af besøg uden forudgående anmodning eller udflugter 69

5.12.1. Indledning 69

5.12.2. Forlængelse af fortrydelsesfristen 70

5.12.3. Afvigelser fra undtagelserne til fortrydelsesretten 71

6. Levering 71

7. Risikoens overgang 72

8. Gebyrer for anvendelse af betalingsmidler 73

8.1. Indledning 73

8.2. Definition af »gebyrer« 73

8.3. Definition af de »udgifter«, som afholdes af den erhvervsdrivende 74

8.3.1. Servicegebyr og andre direkte omkostninger 74

8.3.2. Generelle omkostninger ved at drive en virksomhed 74

8.3.3. Udgifter, som kan give anledning til at opkræve et gebyr for brug af betalingsmidler 74

8.4. Kontantbetalinger i udenlandsk valuta 75

9. Kommunikation pr. telefon 76

10. Yderligere betalinger 77

11. Håndhævelse 77

11.1. Offentlig og privat håndhævelse 77

11.2. Anvendelse på erhvervsdrivende i tredjelande 78

11.3. Sanktioner 79

11.3.1. Kriterier for pålæggelse af sanktioner 79

11.3.2. Sanktioner i forbindelse med koordinerede håndhævelsesforanstaltninger i henhold til forordningen om forbrugerbeskyttelsessamarbejde 80

BILAG 82

INDLEDNING

Formålet med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU (1) om forbrugerrettigheder (»direktivet om forbrugerrettigheder« eller »direktivet«) er at opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i hele EU samt at bidrage til et velfungerende indre marked gennem indbyrdes tilnærmelse af visse aspekter af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om aftaler indgået mellem forbrugere og erhvervsdrivende (2).

Formålet med denne vejledende meddelelse (»meddelelsen«) er at lette den effektive anvendelse af direktivet. Meddelelsen skal også øge bevidstheden om direktivet blandt alle interesserede parter, såsom forbrugere, virksomheder, medlemsstaternes myndigheder, herunder nationale domstole, og retsvæsenets aktører i hele EU. Den omfatter de ændringer, der blev indført ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/2161 (3), for så vidt angår bedre håndhævelse og modernisering af EU's forbrugerbeskyttelsesregler, der træder i kraft den 28. maj 2022. En del af denne meddelelse omhandler og drøfter derfor de regler, der endnu ikke er trådt i kraft på datoen for udstedelsen af den. De relevante afsnit og punkter er klart angivet.

Meddelelsen afspejler retspraksis ved Den Europæiske Unions Domstol (herefter »EU-Domstolen« eller »Domstolen«) vedrørende direktivet, siden det trådte i kraft den 13. juni 2014. Fra datoen for anvendelse af direktivet erstattede det Rådets direktiv 85/577/EØF (4) om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (5) om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg. I direktivet fastholdes visse bestemmelser fra de tidligere direktiver, 85/577/EØF og 97/7/EF. Domstolens relevante retspraksis vedrørende fortolkningen af disse direktiver er derfor også nævnt i dette dokument, hvor det er relevant.

Meddelelsen indeholder ikke en analyse af anvendelsen af direktivet i de enkelte medlemsstater, herunder afgørelser truffet af nationale domstole og andre kompetente organer. Ud over de forskellige informationskilder, der er tilgængelige i medlemsstaterne, findes der i forbrugerretsdatabasen, som er tilgængelig via e-justice-portalen, oplysninger om de nationale bestemmelser, der gennemfører direktivet, om retspraksis og om juridisk litteratur (6).

Denne meddelelse er rettet til EU-medlemsstaterne og til Island, Liechtenstein og Norge som underskrivere af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (7) (EØS). Henvisninger til EU, Unionen eller det indre marked bør derfor forstås som henvisninger til EØS eller EØS-markedet.

Denne meddelelse er udelukkende tænkt som en vejledning — kun teksten i selve EU-lovgivningen har retskraft. Enhver autoritativ fortolkning af loven skal udledes af selve direktivet og direkte af Domstolens afgørelser. I denne meddelelse tages der højde for Domstolens afgørelser, der er offentliggjort indtil oktober 2021, og den kan ikke foregribe den videre udvikling af Domstolens retspraksis.

De synspunkter, der gives udtryk for i denne meddelelse, kan ikke foregribe den holdning, som Kommissionen måtte indtage over for Domstolen. Oplysningerne i denne meddelelse er af generel karakter og vedrører ikke specifikt bestemte enkeltpersoner eller enheder. Hverken Kommissionen eller personer, der handler på vegne af Kommissionen, er ansvarlige for, hvordan nedenstående oplysninger vil blive brugt.

Denne meddelelse afspejler den aktuelle situation på tidspunktet for udarbejdelsen, og vejledningen kan blive ændret på et senere tidspunkt.

1. Anvendelsesområde

1.1. Begreberne »erhvervsdrivende« og »forbruger«

Som fastsat i direktivets artikel 1 finder direktivet anvendelse på »aftaler indgået mellem forbrugere og erhvervsdrivende«. For at en aftale kan være omfattet af direktivet, er det derfor nødvendigt at fastslå, at den ene part er en erhvervsdrivende som defineret i artikel 2, nr. 2), og den anden part en forbruger som defineret i artikel 2, nr. 1).

Ifølge artikel 2, nr. 1), er »forbruger« enhver fysisk person, der i forbindelse med de af direktivet omfattede aftaler ikke handler som led i sit erhverv. Det følger af denne bestemmelse, at to kumulative betingelser skal være opfyldt, for at en person kan være omfattet af dette begreb, nemlig at: i) personen er en fysisk person, og ii) personen handler i ikke-erhvervsmæssigt øjemed.

Som forklaret i betragtning 13 kan medlemsstaterne opretholde eller indføre national lovgivning, der svarer til bestemmelserne i direktivet, for så vidt angår aftaler, der falder uden for direktivets anvendelsesområde. F.eks. kan medlemsstaterne beslutte at udvide anvendelsen af reglerne til fysiske personer, der ikke er forbrugere som omhandlet i artikel 2, nr. 1), eller til juridiske personer såsom ikke-statslige organisationer, nyetablerede virksomheder eller små og mellemstore virksomheder.

I denne henseende bekræftede Domstolen i sag C-329/19, Condominio di Milano (8), at begrebet »forbruger« kan udvides ved national retspraksis, således at reglerne om forbrugerbeskyttelse heri ligeledes finder anvendelse på en aftale, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og et retssubjekt, såsom en condominio (en ejerforening) i italiensk ret.

Domstolen fastslog endvidere, at begrebet »forbruger« henviser til en privatperson, som ikke driver forretnings- eller erhvervsmæssig virksomhed (9). Dette andet kriterium bør fortolkes i lyset af betragtning 17, som indfører betegnelsen »fremherskende anvendelse«: »[…] I tilfælde af aftaler med dobbelt formål, hvor aftalen indgås dels som led i og dels ikke som led i den pågældende persons erhverv, og det erhvervsmæssige formål er så begrænset, at det ikke er fremherskende i forbindelse med aftalen , bør den pågældende person imidlertid ligeledes betragtes som en forbruger«.

En fysisk person, der i forbindelse med aftaler, der er omfattet af dette direktiv, primært ikke handler som led i sit erhverv, ville således også være omfattet af definitionen af »forbruger«. En sådan klassificering bør baseres på en vurdering fra sag til sag (10).

»Erhvervsdrivende« defineres i artikel 2, nr. 2), som enhver fysisk eller juridisk person, »der handler, herunder via en anden person, der optræder i dennes navn eller på dennes vegne, som led i sit erhverv«. Både personer under offentligt og privat ejerskab kan betegnes som erhvervsdrivende.

I sag C-105/17, Kamenova (11), bemærkede Domstolen, at begrebet »erhvervsdrivende« er defineret på næsten identisk vis i både direktivet om forbrugerrettigheder og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis (12) (»direktivet om urimelig handelspraksis«) og derfor skal fortolkes ensartet. På grundlag af den retspraksis, der er udviklet i henhold til direktivet om urimelig handelspraksis, fortolkede Domstolen begrebet »erhvervsdrivende« bredt, idet den fandt, at det skal fastsættes i forhold til det tilsvarende, men antonyme begreb »forbruger«. I forhold til en erhvervsdrivende befinder forbrugeren sig i en svagere stilling og må anses for at være mindre oplyst, økonomisk svagere og juridisk set mindre erfaren end sin medkontrahent. Betegnelsen »erhvervsdrivende« kræver en konkret fremgangsmåde fra sag til sag under hensyntagen til følgende vejledende kriterier:

i) om salget foretages på en organiseret måde

ii) om dette salg sker med vinding for øje

iii) om sælgeren er i besiddelse af oplysninger og tekniske kompetencer vedrørende de varer, vedkommende udbyder til salg, som forbrugeren ikke nødvendigvis har, hvilket stiller sælgeren i en fordelagtig position i forhold til nævnte forbruger,

iv) om sælgeren har en juridisk status, der gør det muligt for denne at udøve handelsvirksomhed

v) i hvilket omfang onlinesalget hænger sammen med sælgerens erhvervsvirksomhed

vi) om sælgeren er momspligtig

vii) om sælgeren, der handler i en bestemt erhvervsdrivendes navn eller på en erhvervsdrivendes vegne eller via en anden person, der optræder i dennes navn eller på dennes vegne, har modtaget et vederlag eller en andel

viii) om sælgeren køber nye eller brugte varer med videresalg for øje, hvorved denne virksomhed får en regelmæssig karakter, hyppighed og/eller en samtidighed i forhold til dennes erhvervsvirksomhed

ix) om de varer, der sælges, er af samme type eller værdi

x) om udbuddet fokuserer på et begrænset antal varer.

Domstolen understregede, at disse kriterier hverken er udtømmende eller eksklusive, således at opfyldelse af et eller flere af disse kriterier ikke alene er afgørende for, hvordan en person skal kvalificeres i forhold til begrebet »erhvervsdrivende«. Den blotte omstændighed, at salget sker med vinding for øje, eller at en person offentliggør et vist antal annoncer om salg af nye og brugte varer på samme tid på en onlineplatform, er således ikke i sig selv tilstrækkelig til at kvalificere denne person som »erhvervsdrivende« (13).

I situationer, hvor en mellemmand (f.eks. en onlinemarkedsplads) eller en erhvervsdrivende, der repræsenterer en anden erhvervsdrivende, er involveret, bør disse forskellige erhvervsdrivende gøre det klart for forbrugeren, hvilken erhvervsdrivende der er aftalepart for forbrugeren, og hvilke roller og ansvarsområder de forskellige erhvervsdrivende har. Dette spørgsmål er uddybet nærmere i afsnit 3.2.2.1.

I denne henseende blev direktivet om forbrugerrettigheder ændret ved direktiv (EU) 2019/2161, hvorved der blev indført et krav om, at udbydere af onlinemarkedspladser skal informere forbrugeren om, hvorvidt tredjepartsleverandøren handler som »erhvervsdrivende« eller »ikkeerhvervsdrivende« (peer-forbruger), på grundlag af en erklæring fra tredjepartsleverandøren til udbyderen af onlinemarkedspladsen. Oplysningskravene for onlinemarkedspladser er omhandlet i afsnit 3.4.2.

1.2. Begrebet »aftale«

Den udløsende faktor for anvendelsen af direktivet er tilbuddet om at indgå en aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger. Direktivet definerer ikke »aftalen« og fastlægger ikke de omstændigheder, hvorunder en aftale, som direktivet finder anvendelse på, anses for at være indgået. Det tilkommer de nationale domstole og retshåndhævende myndigheder i den pågældende medlemsstat at vurdere, om et retsforhold udgør en »aftale«. Følgende fastsættes i artikel 3, stk. 5:

Artikel 3 5. Dette direktiv berører ikke den nationale lovgivnings almindelige aftaleret såsom bestemmelserne om aftalers gyldighed, indgåelse og virkning, eftersom almindelige aftaleretlige aspekter ikke reguleres i dette direktiv.

Direktivet berører f.eks. ikke nationale aftaleretlige regler om overdragelse af kontraktlige rettigheder og forpligtelser fra én forbruger til en anden.

Det skal bemærkes, at en enkelt aftale kan omfatte flere varer, både produkter og digitalt indhold. F.eks. kan én abonnementsaftale, afhængigt af betingelserne deri, omfatte levering af en vifte af digitalt indhold. Hvis der foreligger en abonnementsaftale, vil hver enkelt levering af digitalt indhold i henhold til denne aftale dermed ikke udgøre en ny »aftale« i direktivets forstand.

I C-922/19, Stichting Waternet (14), behandlede Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt den fortsatte vandforsyning til en bolig i tilfælde af udskiftning af beboere uden den nye beboers udtrykkelige anmodning udgør »inertisalg« som omhandlet i punkt 29 i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis (»sortliste«), hvilket medfører, at forbrugeren har ret til ikke at betale for en sådan forsyning i henhold til artikel 27 i direktivet om forbrugerrettigheder. Sagen krævede bl.a., at det skulle afgøres, om en aftale kan anses for indgået mellem en drikkevandsvirksomhed og en forbruger i mangel af forbrugerens udtrykkelige samtykke.

Domstolen anerkendte, at vandforsyning ikke altid kræver, at der foreligger en aftale. Det er også muligt, at retsforholdet mellem den pågældende leverandør og forbruger reguleres fuldt ud af den nationale lovgivning, for så vidt angår såvel den erhvervsdrivendes vandforsyning, som de med denne levering forbundne omkostninger, der påhviler forbrugeren (15).

I et sådant tilfælde, hvor der ikke foreligger en aftale, finder direktivet ikke anvendelse på forholdet mellem leverandøren og forbrugeren. Under alle omstændigheder er det fortsat afgørende, om det pågældende forhold anses for at være en »aftale« i henhold til gældende national ret.

1.3. Omfattede aftaler

Direktivet regulerer visse aspekter af aftaler mellem en erhvervsdrivende og en forbruger. For det første sondrer det mellem forskellige aftaler alt efter omstændighederne ved deres indgåelse:

1) aftaler, der er indgået uden for den erhvervsdrivendes forretningssted (aftaler indgået uden for fast forretningssted)

2) aftaler, der er indgået via fjernkommunikation — over internettet, herunder på onlinemarkedspladser, pr. telefon osv. (aftaler om fjernsalg)

3) andre aftaler end aftaler indgået uden for fast forretningssted og aftaler om fjernsalg (det drejer sig normalt om aftaler, der er indgået i fysiske forretninger (»aftaler indgået på fast forretningssted«)).

Direktivet skelner desuden mellem følgende typer aftaler ud fra aftalens genstand:

1) købsaftaler

2) tjenesteydelsesaftaler, herunder aftaler om digitale tjenester

3) aftaler vedrørende levering af digitalt indhold, som ikke leveres på et fysisk medium (»aftaler om digitalt onlineindhold«)

4) aftaler om levering af vand, gas eller elektricitet, som ikke udbydes til salg i et begrænset volumen eller i en bestemt mængde, eller af fjernvarme (»aftaler om offentlig forsyning«).

Købsaftaler og tjenesteydelsesaftaler er defineret i direktivets artikel 2, nr. 5) og 6). Aftaler om digitalt onlineindhold og om offentlig forsyning er ikke udtrykkeligt defineret, men betragtning 19 forklarer, at de i direktivets forstand ikke klassificeres som købsaftaler eller tjenesteydelsesaftaler.

Selv om mange bestemmelser i direktivet gælder generelt for alle fire typer aftaler, er der regler, der kun gælder for en bestemt type aftale. Navnlig gælder det, at der for forskellige aftaler (jf. artikel 9) findes forskellige regler for beregningen af den periode, hvori fortrydelsesretten kan udøves (se også afsnit 5 om fortrydelsesretten).

I betragtning 19 præciseres det også, at direktivet klassificerer digitalt indhold, der leveres via et fysisk medium, som »varer«. Det henviser til digitalt indhold, der leveres på cd eller dvd, som eksempler, men den samme tilgang gælder også digitalt indhold, der leveres på andre bærere eller på en intelligent enhed, såsom en spillekonsol med forudinstallerede spil. Uanset hvilken type fysisk medium der er tale om (16), falder aftalen om sådant digitalt indhold ind under direktivet om forbrugerrettigheders regler om fortrydelsesret i forbindelse med købsaftaler (17).

Eftersom definitionen af købsaftale (se nedenfor) henviser til overdragelse af ejerskabet til varer fra den erhvervsdrivende til forbrugeren (dvs. aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere), gælder direktivet ikke for aftaler, hvor det er forbrugeren, der overdrager varer til den erhvervsdrivende, f.eks. en brugt bil eller smykker.

1.4. Aftaler med et blandet formål

Artikel 2 5) »købsaftale«: enhver aftale, i henhold til hvilken den erhvervsdrivende overdrager eller påtager sig at overdrage ejerskabet til varer til forbrugeren, og forbrugeren betaler eller påtager sig at betale prisen herfor, herunder enhver aftale, der omfatter både varer og tjenesteydelser 6) »tjenesteydelsesaftale«: enhver aftale, dog ikke en købsaftale, i henhold til hvilken den erhvervsdrivende leverer eller påtager sig at levere en tjenesteydelse til forbrugeren, og forbrugeren betaler eller påtager sig at betale prisen herfor

I praksis er det sådan, at mange aftaler indgået mellem erhvervsdrivende og forbrugere, som direktivet finder anvendelse på, omfatter både tjenesteydelser og varer. I disse tilfælde er den sidste del af definitionen i artikel 2, nr. 5), relevant, eftersom en købsaftale her også defineres som »enhver aftale, der omfatter både varer og tjenesteydelser«.

Ifølge definitionen i artikel 2, nr. 5), er kriteriet for klassificering af en aftale som en »salgsaftale«, at der sker overdragelse af ejerskabet til varer til forbrugeren. Således gælder det, at hvis en aftales hovedformål er overdragelse af ejerskabet til visse varer, skal den klassificeres som en købsaftale, selv om den også omfatter tjenesteydelser i tilknytning hertil, der leveres af sælgeren, såsom installation, vedligeholdelse eller anden behandling, uanset den relative værdi af varerne og tjenesteydelserne.

Eksempler på aftaler, som omfatter både varer og tjenesteydelser, og som normalt bør betragtes som købsaftaler på grund af deres hovedformål:

— køb af et nyt køkken, herunder montering i forbrugerens lejlighed

— køb af bestemte bygningsdele, som f.eks. vinduer og døre, herunder montering i forbrugerens hjem

— køb af en ny smartphone sammen med et abonnement på en elektronisk kommunikationstjeneste.

Hvis overdragelsen af ejerskabet til bestemte varer derimod ikke er hovedformålet med den blandede aftale, skal aftalen ikke betragtes som en købsaftale.

Eksempler på aftaler, som omfatter både tjenesteydelser og varer, og som skal klassificeres som tjenesteydelsesaftaler på grund af deres hovedformål:

— en aftale om reparation, renovering og opførelse af en tilbygning til en bygning (se betragtning 26)

— en aftale om deltagelse i en forelæsning, herunder udlevering af kuglepenne og mapper til deltagerne

— en aftale om et kursus, herunder udlevering af en lærebog til hver deltager.

Denne fortolkning støttes af Domstolens faste retspraksis vedrørende de frie varebevægelser og den frie udveksling af tjenesteydelser, som også er relevante i forbindelse med dette direktiv.

I sag C-20/03, Marcel Burmanjer, fastslog Domstolen f.eks., at en økonomisk transaktion skal vurderes i forhold til enten de frie varebevægelser eller den frie udveksling af tjenesteydelser, hvis en af disse »er helt sekundær i forhold til den anden og kan anses for at være knyttet til denne« (18).

Dette betyder også, at en blandet aftale bør betragtes som en købsaftale, hvis de faktiske omstændigheder viser, at dens reelle formål er overdragelse af ejerskab til varer:

— Hvis f.eks. salget af en lærebog havde en særlig fremtrædende plads i den erhvervsdrivendes tilbud om et kursus og i kommunikationen mellem parterne, og hvis denne lærebog havde en betydelig relativ værdi i forhold til den samlede pris for kurset, kan aftalen klassificeres som en købsaftale snarere end en tjenesteydelsesaftale i henhold til direktivet.

På den anden side bør en blandet aftale, selv om den resulterer i fremstilling af noget i fysisk form, betragtes som en tjenesteydelseskontrakt, så længe aftalens genstand er en intellektuel eller faglært tjenesteydelse, og den efterfølgende levering kun er sekundær i forhold til hovedydelsen (19):

— F.eks. er aftalen med en arkitekt om at projektere et hus og aftalen med en advokat om forberedelse og anlæggelse af en retssag begge tjenesteydelsesaftaler, selv om der i sidste ende er et håndgribeligt resultat (f.eks. byggeplaner, et krav eller en ansøgning). På samme måde er aftalen med en kunstner om at male et maleri og aftalen med en fotograf om et bryllupsbillede tjenesteydelsesaftaler.

Kort sagt skal enhver blandet aftale klassificeres på grundlag af dens egentlige hovedformål. Det forhold, at aftalen kan indeholde en mulighed for at indgå senere aftaler, forventes ikke i sig selv at ændre aftalens karakter. Eksempelvis:

— Hvis en aftale om leje af varer kun omfatter en mulighed for at overdrage ejerskabet, og ikke en forpligtelse, skal den klassificeres som en tjenesteydelsesaftale i direktivets forstand.

Klassificering af en aftale som værende enten en købsaftale eller en tjenesteydelsesaftale afgør, hvordan fortrydelsesfristen skal beregnes (artikel 9). For tjenesteydelsesaftaler løber fortrydelsesfristen i 14 dage fra aftalens indgåelse. For købsaftaler løber fortrydelsesfristen først fra det tidspunkt, hvor varerne modtages. Desuden gælder nogle af direktivets bestemmelser, bl.a. artikel 18 og 20 om levering og risikoens overgang, kun for købsaftaler.

Den samme købs- eller tjenesteydelsesaftale kan også omfatte tjenesteydelser, der ikke er omfattet af direktivet. En købs- eller tjenesteydelsesaftale kan f.eks. give mulighed for at betale prisen i rater til en bestemt rente. En sådan aftale vil også være underlagt de særlige regler vedrørende finansielle tjenesteydelser til forbrugerne (20). Reglerne om tilknyttede aftaler i direktivets artikel 15 ville finde analog anvendelse (se afsnit 5.10).

1.5. Sondring mellem digitale tjenester og digitalt onlineindhold

Direktiv (EU) 2019/2161 præciserede definitionen af »tjenesteydelsesaftale« i direktivet om forbrugerrettigheder, således at den også omfatter aftaler om »digitale tjenester« (se definitionen i det foregående afsnit). Desuden indførte direktiv (EU) 2019/2161 i artikel 2, nr. 16), en definition af »digital tjeneste«, som henviser til definitionen i artikel 2, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/770 om digitalt indhold (21) (»direktivet om digitalt indhold«).

Artikel 2 i direktivet om digitalt indhold:

Artikel 2 1) »digitalt indhold«: data, der fremstilles og leveres i digital form 2) »digital tjeneste«: a) en tjeneste, der gør det muligt for forbrugeren at generere, behandle, lagre eller få adgang til data i digital form, eller b) en tjeneste, der muliggør deling af eller enhver anden form for interaktion med data i digital form, som uploades eller genereres af forbrugeren eller andre brugere af den pågældende tjeneste

I betragtning 19 i direktivet om digitalt indhold forklares det, at »[f]or at tage højde for den hurtige teknologiske udvikling og for at tilgodese fremtidssikringen af begrebet digitalt indhold eller digital tjeneste bør dette direktiv bl.a. omfatte EDB programmer, applikationer, videofiler, lydfiler, musikfiler, digitale spil, e-bøger og andre e-publikationer, og også digitale tjenester, […] herunder Software-as-a-Service såsom billed- og lyddeling og anden filhosting, tekstbehandling eller spil, der tilbydes i cloudcomputing-miljøet, og sociale medier«. Det bør bemærkes, at den anden gruppe eksempler helt klart hænger sammen med kategorien af digitale tjenester, mens klassificeringen af den første gruppe eksempler som digitalt indhold eller digitale tjenester afhænger af overførsels- eller adgangsmåde samt andre specifikke forhold ved forretningsmodellen.

Betragtning 30 i direktiv (EU) 2019/2161 indeholder yderligere vejledning om sondringen mellem aftaler om digitalt onlineindhold og aftaler om digitale tjenester. Det gælder navnlig »[e]ksempler på digitale tjenester er video- og lyddelingstjenester og anden filhosting, tekstbehandling eller spil, der tilbydes i cloudcomputing-miljøet, cloudlagring, webbaseret mail, sociale medier og cloudapplikationer«. I modsætning hertil er »[m]ange aftaler om levering af digitalt [onlineindhold] […] karakteriseret ved en enkelt levering af et eller flere stykker digitalt indhold til forbrugeren, såsom musik- eller videofiler«.

Derfor er digitale tjenester f.eks.:

— abonnementer på internetbaseret lagring af billeder, der er skabt af forbrugeren, på sociale netværk eller tale- og videotelefoni over internettet

— abonnementer på vejr- eller trafiktjenester online

— abonnementer på onlineaviser/-nyhedsbreve (se også undtagelsen fra fortrydelsesretten i artikel 16, stk. 1, litra j), der gælder for levering af aviser, men ikke for avisabonnementer).

I betragtning 30 i direktiv (EU) 2019/2161 erkendes det, at det ikke desto mindre kan være vanskeligt at skelne mellem visse typer af digitalt onlineindhold og digitale tjenester. Derfor gælder det, at »[h]vor der er tvivl om, hvorvidt aftalen er en tjenesteydelsesaftale eller en aftale om levering af digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium, bør reglerne om fortrydelsesret ved tjenesteydelser anvendes«.

Sondringen mellem aftaler om digitalt onlineindhold og aftaler om digitale tjenester er vigtig på grund af de forskellige fortrydelsesordninger. Reglerne om fortrydelsesret i forbindelse med tjenesteydelsesaftaler giver reelt forbrugeren mulighed for at afprøve tjenesteydelsen og inden for perioden på 14 dage fra aftalens indgåelse beslutte, om vedkommende vil beholde den eller ej.

Derimod gælder der i henhold til artikel 16, stk. 1, litra m), ingen fortrydelsesret i tilfælde af levering af digitalt onlineindhold på flere betingelser. I overensstemmelse med de ændringer, der blev indført ved direktiv (EU) 2019/2161, er disse betingelser, at udførelsen er påbegyndt med forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke og anerkendelse af, at forbrugeren derved mister sin fortrydelsesret, og at den erhvervsdrivende har bekræftet den indgåede aftale (se også afsnit 5.7).

Domstolen præciserede i C-641/19, PE Digital, at undtagelsen fra fortrydelsesretten i henhold til artikel 16, litra m), i direktivet om forbrugerrettigheder, der finder anvendelse på aftaler om digitalt onlineindhold, bør fortolkes strengt (22). Sagen vedrørte fortrydelse af et »premium«-medlemskab til et dating-websted, men først efter at forbrugeren havde taget personlighedstesten, der gav et udvalg af partnerforslag baseret på en proprietær algoritme.

Domstolen præciserede, at artikel 16, litra m), sammenholdt med direktivet om forbrugerrettigheders artikel 2, nr. 11), skal fortolkes således, at generering af en sådan personlighedsbedømmelsesrapport ikke udgør levering af »digitalt indhold«. Domstolen bemærkede også mere generelt, at i lyset af betragtning 19 i direktivet kan en webbaseret tjeneste, der gør det muligt for forbrugeren at skabe, behandle eller lagre data i digital form eller at få adgang hertil, og som muliggør deling eller enhver anden interaktion med data i digital form, der er downloadet eller skabt af forbrugeren eller andre brugere af denne tjeneste, ikke som sådan anses for levering af et »digitalt indhold« som omhandlet i artikel 16, litra m) (23).

F.eks. kan udbud af videospil omfatte både aftaler om digitalt onlineindhold og aftaler om digitale tjenester. Spil, der kan downloades, vil normalt blive betragtet som digitalt onlineindhold, når anvendelsen af dem ikke kræver nogen fortsat indsats fra spilleverandørens side. I modsætning hertil vil onlinespil, der udbydes i et cloudmiljø, blive betragtet som digitale tjenester.

Mikrotransaktioner i spillet (køb i appen) i sådanne spil, der forbedrer den pågældende brugers spiloplevelse, såsom virtuelle produkter, vil normalt blive betragtet som aftaler om digitalt onlineindhold. Også køb i appen af indhold, der kan anvendes uden for spillet (f.eks. en optagelse af spillesessionen, der kan downloades eller deles på en videodelingsplatform), vil normalt udgøre en aftale om digitalt onlineindhold. Derimod vil køb af premium-indhold, der udvider spilmiljøet online, udgøre en ny digital tjeneste, der supplerer den oprindelige.

1.6. Aftaler mod betaling og aftaler, hvor forbrugeren afgiver personoplysninger

Artikel 3 i direktivet om forbrugerrettigheder, der definerer dets anvendelsesområde, blev ændret ved direktiv (EU) 2019/2161. I det ændrede stk. 1 henvises der nu til »betaling af prisen« som betingelse for anvendelsen af direktivet.

Samtidig blev der tilføjet et nyt stk. 1a, der udvider direktivets anvendelsesområde til også at omfatte aftaler om digitalt onlineindhold og aftaler om digitale tjenester, hvor forbrugeren leverer personoplysninger til den erhvervsdrivende (med visse undtagelser).

Artikel 3 1. Dette direktiv finder anvendelse på enhver aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, hvor forbrugeren betaler eller påtager sig at betale prisen herfor . Det finder anvendelse på aftaler om forsyning af vand, gas, elektricitet eller fjernvarme, herunder fra offentlige leverandører, for så vidt forsyningen sker på aftalebasis. 1a. Dette direktiv finder også anvendelse , når den erhvervsdrivende leverer eller påtager sig at levere digitalt indhold, som ikke leveres på et fysisk medium, eller en digital tjeneste til forbrugeren, og forbrugeren afgiver eller påtager sig at afgive personoplysninger til den erhvervsdrivende , medmindre de personoplysninger, som forbrugeren afgiver, udelukkende behandles af den erhvervsdrivende med henblik på levering af det digitale indhold, som ikke leveres på et fysisk medium, eller den digitale tjeneste i overensstemmelse med dette direktiv, eller for at give den erhvervsdrivende mulighed for at opfylde de retlige krav, som den erhvervsdrivende er underlagt, og den erhvervsdrivende ikke behandler disse oplysninger med noget andet formål.

1.6.1. Aftaler mod betaling

Direktiv (EU) 2019/2161 ændrede definitionerne af købs- og tjenesteydelsesaftaler i artikel 2, nr. 5) og 6), i direktivet om forbrugerrettigheder, som ikke længere henviser til, at forbrugeren betaler en »pris«. Under hensyntagen til ændringerne i artikel 3 er disse aftaler imidlertid kun omfattet af direktivet, hvis forbrugeren skal betale en pris (medmindre genstanden for en tjenesteydelsesaftale er en digital tjeneste — se nedenfor).

»Betaling af en pris« bør forstås bredt og også omfatte instrumenter med en bestemt konvertibel eller monetær værdi (selv om den kan variere i tid), såsom vouchere (24), gavekort, loyalitetspoint samt digitale udtryk for værdi (25) såsom e-vouchere, e-kuponer og virtuelle valutaer.

Direktivet finder anvendelse uanset transaktionens værdi, og derfor er abonnementstjenester af lav værdi (f.eks. 5 EUR pr. måned eller pr. år for at få adgang til premium-varer eller -tilbud) også omfattet. Direktivet finder tilsyneladende anvendelse på tjenesteydelsesaftaler, herunder aftaler om digitale tjenesteydelser, der omfatter en gratis prøveperiode og automatisk ændres til aftaler mod betaling, når prøveperioden udløber (medmindre forbrugeren opsiger aftalen inden prøveperiodens udløb).

Hvis der er gratis adgang til en (begrænset version) af den digitale tjeneste, hvorefter forbrugeren kan vælge den (fulde) betalte tjeneste, vil der blive indgået to på hinanden følgende særskilte aftaler. Direktivet finder i dette tilfælde anvendelse på den betalte aftale, mens dens anvendelse på den første aftale om den gratis (begrænsede) version af den digitale tjeneste afhænger af, om forbrugeren leverer personoplysninger på de betingelser, der er fastsat i artikel 3, stk. 1a.

Direktivet finder ikke anvendelse på gaver eller tjenesteydelser, der leveres af den erhvervsdrivende uden betaling af prisen, dvs. »gratis« (26).

1.6.2. Aftaler, hvor forbrugeren leverer personoplysninger

Direktivet finder anvendelse på aftaler om digitalt onlineindhold og aftaler om digitale tjenester, i henhold til hvilke forbrugeren leverer personoplysninger til den erhvervsdrivende (27). I denne henseende følger direktivet om forbrugerrettigheder samme tilgang som direktivet om digitalt indhold.

— For eksempel vil direktivet om forbrugerrettigheder finde anvendelse på aftaler, der giver fri adgang til digitalt onlineindhold eller digitale tjenester, hvor forbrugeren også giver sit samtykke til behandling af personoplysninger til markedsføringsformål.

Ligesom direktivet om digitalt indhold dækker direktivet om forbrugerrettigheder imidlertid ikke aftaler om digitalt onlineindhold og aftaler om digitale tjenester, hvor personoplysningerne kun behandles med henblik på at opfylde aftalen og overholde retlige krav. I betragtning 34 i direktiv (EU) 2019/2161 præciseres det, at sådanne lovkrav f.eks. kan omfatte registrering af forbrugeren af sikkerheds- og identifikationshensyn, når dette specifikt er fastsat i gældende lovgivning.

Som forklaret i betragtning 35 i direktiv (EU) 2019/2161 finder direktivet ikke anvendelse i situationer, hvor forbrugeren, uden at have indgået en aftale med den erhvervsdrivende, udsættes for reklamer udelukkende for at få adgang til et digitalt indhold eller en digital tjeneste (28).

Det præciseres også, at direktivet ikke finder anvendelse i situationer, hvor den erhvervsdrivende kun indsamler metadata, såsom oplysninger om forbrugerens udstyr eller browser (»device fingerprinting« eller »browser fingerprinting«) eller browserhistorik, undtagen hvis denne situation betragtes som en aftale i henhold til national ret (29).

Hvis aftalen omfatter behandling af personoplysninger, skal den erhvervsdrivende overholde sine forpligtelser i henhold til forbrugerlovgivningen og — i sin egenskab af dataansvarlig — også forpligtelserne i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om databeskyttelse (EU) 2016/679 (»den generelle forordning om databeskyttelse«) (30). Begge retlige rammer finder anvendelse på forholdet mellem erhvervsdrivende og forbrugere samtidig og på en komplementær måde.

For alle aftaler, hvor forbrugeren afgiver personoplysninger (uanset om der er tale om betaling eller ej), skal den erhvervsdrivende informere forbrugeren om formålet med behandlingen på det tidspunkt, hvor personoplysningerne indhentes. Desuden skal den dataansvarlige påvise, at behandlingen af personoplysninger kan baseres på et af de retsgrundlag, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, i den generelle forordning om databeskyttelse. »Kontrakt« (artikel 6, stk. 1, litra b), i den generelle forordning om databeskyttelse) er et af de tilladte retsgrundlag. Den er imidlertid kun gyldig for den behandling, »der er nødvendig af hensyn til opfyldelse af en kontrakt«, hvilket fortolkes strengt (31).

I forbindelse med de behandlingsaktiviteter, der ikke er nødvendige for opfyldelsen af aftalen, skal den erhvervsdrivende derfor også basere sig på et andet godkendt retsgrundlag for behandling i henhold til den generelle forordning om databeskyttelse, f.eks. forbrugerens frie og informerede samtykke (artikel 6, stk. 1, litra a)) (32). I overensstemmelse med den generelle forordning om databeskyttelse er forbrugernes samtykke kun gyldigt, hvis det er frivilligt, specifikt, informeret og utvetydigt. I forbindelse med et kontraktforhold kan samtykke kun gives frivilligt, hvis det ikke er betinget af opfyldelsen af kontrakten (artikel 7, stk. 4, i den generelle forordning om databeskyttelse). Muligheden for at trække samtykke tilbage, uden at det er til skade for den pågældende, er derfor et væsentligt krav for samtykkets gyldighed (betragtning 42 i den generelle forordning om databeskyttelse). Når samtykket er trukket tilbage, kan den erhvervsdrivende ikke længere lovligt behandle de personoplysninger, hvis behandling var baseret på dette samtykke.

I forbindelse med de behandlingsaktiviteter, der ikke er nødvendige for opfyldelsen af kontrakten, skal den dataansvarlige sikre, at der er et andet retsgrundlag for behandling i henhold til den generelle forordning om databeskyttelse. Derimod omfatter »aftalen« som omhandlet i direktivet om forbrugerrettigheder alle parternes rettigheder og forpligtelser, uanset sondringen i retsgrundlaget for behandling af personoplysninger i henhold til den generelle forordning om databeskyttelse.

Identifikation af behandlingsaktiviteter i forbindelse med aftaler med forbrugere og det korrekte retsgrundlag i henhold til den generelle forordning om databeskyttelse kan hjælpe den erhvervsdrivende med at forstå, om den »aftale«, som den pågældende indgår med forbrugeren, er omfattet af direktivet om forbrugerrettigheder. Når den erhvervsdrivende i praksis skal forlade sig på et særskilt forbrugersamtykke eller et andet retsgrundlag i henhold til den generelle forordning om databeskyttelse (undtagen retlig forpligtelse) i forbindelse med behandling af personoplysninger om forbrugere, vil den aftale, i forbindelse med hvilken denne behandling finder sted, være underlagt kravene i direktivet om forbrugerrettigheder.

1.7. Aftaler uden for direktivets anvendelsesområde

Som forklaret i foregående afsnit finder direktivet om forbrugerrettigheder i henhold til den ændring, der blev indført ved direktiv (EU) 2019/2161 til artikel 3 i direktivet, ikke anvendelse på aftaler, hvor forbrugeren ikke betaler en pris, eller, i tilfælde af aftaler om digitalt onlineindhold eller digitale tjenester, hvor forbrugeren hverken betaler prisen eller leverer personoplysninger til den erhvervsdrivende.

Desuden opregner artikel 3, stk. 3, specifikke kategorier af aftaler, der ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Direktivet gælder f.eks. ikke for aftaler om finansielle tjenesteydelser, herunder forsikringer og investeringer. Aftaler om sociale tjenesteydelser, sundhedsydelser, hasardspil, timeshare og andre ferieprodukter er ligeledes udelukket. Personbefordringsydelser og aftaler om pakkerejser (33) er i princippet udelukket, selv om der stadig gælder specifikke bestemmelser.

Der gives yderligere forklaringer nedenfor. Som hovedregel skal alle undtagelser fortolkes snævert (34).

1.7.1. Lejeaftaler og aftaler om fast ejendom

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: e) om stiftelse, erhvervelse eller overdragelse af fast ejendom eller af rettigheder over fast ejendom f) om opførelse af nye ejendomme, omfattende ombygning af eksisterende ejendomme og leje af ejendomme til boligformål

Undtagelsen i litra e) vedrører den generelle kategori af fast ejendom, herunder jord, mens litra f) omhandler bygninger.

Leje af ejendomme til boligformål er udelukket fra direktivets anvendelsesområde, mens leje af ejendomme til andre formål end boligformål er omfattet. Dette forklares også i betragtning 26: »[…] Aftaler om tjenesteydelser, især vedrørende opførelse af tilbygninger til ejendomme (f.eks. en garage eller en veranda) og reparation og renovering af ejendomme, der ikke udgør en omfattende ombygning, bør være omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv i lighed med aftaler i forbindelse med ejendomsmæglervirksomhed og aftaler vedrørende leje af ejendomme til andre formål end boligformål«.

— F.eks. er leje af en parkeringsplads eller en festsal omfattet af direktivet.

Der bør skelnes mellem bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter vedrørende bygge- og anlægsvirksomhed. I sag C-208/19, NK, bemærkede Domstolen, at undtagelsen i artikel 3, stk. 3, litra f), ikke finder anvendelse på en aftale mellem en arkitekt og en forbruger, hvorefter førstnævnte er forpligtet til at projektere opførelsen af en ny bygning. Selv om projekteringen går forud for anlægsarbejdet, er der tale om en særskilt proces, og der er faktisk ingen sikkerhed for, at bygningen overhovedet vil blive opført (35).

Desuden kan en sådan aftale på grundlag af artikel 2, nr. 3) og 4), og artikel 16, stk. 1, litra c), ikke anses for levering af varer, som er fremstillet efter forbrugerens specifikationer, eller som har fået et tydeligt personligt præg i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i sidstnævnte bestemmelse. Selv om planerne kan leveres i håndgribelig form på papir eller som digitalt indhold, er aftalens genstand en intellektuel tjenesteydelse — arkitekturdesign, og den efterfølgende levering er kun sekundær (36).

I overensstemmelse med ovenstående logik bør direktivet om forbrugerrettigheder finde anvendelse på tjenesteydelsesaftaler, der kan være relateret til bygge- og anlægsarbejder, men som udgør en særskilt proces med en uafhængig leverance, såsom kontrakter indgået med geometriske målere, kontrakter om interiørdesign, landskabsplanlægning osv.

1.7.2. Pakkerejser

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: g) om pakkerejser som defineret i artikel 3, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302. Nærværende direktivs artikel 6, stk. 7, artikel 8, stk. 2 og 6, og artikel 19, 21 og 22 finder tilsvarende anvendelse på pakkerejser som defineret i artikel 3, nr. 2), i direktiv (EU) 2015/2302 med hensyn til rejsende som defineret i nævnte direktivs artikel 3, nr. 6)

Visse bestemmelser i direktivet finder anvendelse på aftaler om pakkerejser som defineret i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2302 om pakkerejser (37), nemlig medlemsstaternes lovgivningsmæssige valg om at indføre sprogkrav vedrørende aftalemæssige oplysninger (artikel 6, stk. 7), oplysninger, som de erhvervsdrivende skal give forbrugerne direkte, inden de indgår en aftale ved hjælp af elektroniske midler, herunder om forbrugerens betalingsforpligtelse (artikel 8, stk. 2), medlemsstaternes lovgivningsmæssige valg med hensyn til bekræftelse af tilbuddet i tilfælde af aftaler om fjernsalg indgået pr. telefon (artikel 8, stk. 6), forbud mod gebyrer for anvendelse af betalingsmidler (artikel 19), forbud mod at anvende telefonnumre til mere end basistelefontaksten (artikel 21) og kravet om forbrugerens udtrykkelige samtykke til ekstra betalinger (artikel 22).

Det skal bemærkes, at pakkerejsedirektivet også regulerer de såkaldte »sammensatte rejsearrangementer« (38), som omfatter mindst to forskellige typer rejseydelser, der købes med henblik på den samme rejse eller ferie, uden at udgøre en pakkerejse (i direktivets forstand), og som fører til indgåelse af særskilte aftaler med hver enkelt leverandør af rejseydelserne. Direktivet om forbrugerrettigheder fastsætter oplysningskravene forud for indgåelsen af aftalen og finder anvendelse på de individuelle tjenesteydelsesaftaler, der omfatter et sammensat rejsearrangement, med forbehold af begrænsningerne i artikel 3, stk. 3, og artikel 16, stk. 1, litra l). Med hensyn til kontrakter om personbefordring er det f.eks. kun kravene i artikel 8, stk. 2, og artikel 19, 21 og 22, der finder anvendelse (se nærmere i afsnit 1.7.5 nedenfor).

1.7.3. Aftaler, der oprettes under medvirken af en offentlig embedsmand

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: i) som i overensstemmelse med medlemsstaternes lovgivninger oprettes under medvirken af en offentlig embedsmand, der er juridisk forpligtet til at være uafhængig og upartisk, og som ved omfattende juridisk oplysning skal sikre, at forbrugeren kun indgår aftalen efter moden overvejelse af de retlige aspekter og med kendskab til dens juridiske rækkevidde

Direktivet definerer ikke de offentlige embedsmænd, der er omhandlet i denne bestemmelse. Det fastsætter imidlertid de kriterier, de skal opfylde for, at aftalen falder uden for direktivets anvendelsesområde. Denne undtagelse finder kun anvendelse på aftaler, der er oprettet under medvirken af en offentlig embedsmand (f.eks. en notar), og som i henhold til national ret opfylder alle betingelser i artikel 3, stk. 3, litra i):

— F.eks. finder undtagelsen ikke anvendelse på en aftale, hvor en offentlig embedsmand, der er juridisk forpligtet til at være uafhængig og upartisk, blot har bekræftet parternes identitet.

For at denne undtagelse finder anvendelse, synes det ikke at være nødvendigt, at den nationale ret kræver, at den pågældende aftale indgås under medvirken af en offentlig embedsmand. Undtagelsen bør også gælde, hvis en eller begge kontraherende parter frivilligt anmoder om, at en offentlig embedsmand skal oprette aftalen (39).

1.7.4. Aftaler om levering af varer til husholdningens løbende forbrug

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: j) om levering af fødevarer, drikkevarer eller andre varer til husholdningens løbende forbrug, som leveres fysisk til forbrugerens hjem, bopæl eller arbejdsplads af en erhvervsdrivende, der ofte og regelmæssigt betjener faste ruter

Denne undtagelse kræver, at to betingelser er opfyldt, nemlig:

a) den erhvervsdrivende skal »ofte og regelmæssigt betjene faste ruter«

b) varerne skal være »til husholdningens løbende forbrug«.

Den udtrykkelige henvisning til levering til forbrugerens »arbejdsplads« i denne bestemmelse tyder på, at det faktiske forbrug af varen ikke nødvendigvis skal ske i hjemmet.

1.7.5. Personbefordring

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: k) om personbefordring, med undtagelse af artikel 8, stk. 2, og artikel 19, 21 og 22

Direktiv (EU) 2019/2161 ændrede denne undtagelse, således at artikel 21 om »basistakstkravet« for telefonkommunikation efter indgåelse af aftaler også blev gældende for personbefordring (se nærmere i afsnit 9).

I sag C-583/18, DB Vertrieb, fastslog Domstolen, at denne undtagelse ikke finder anvendelse på salg af rabatkort til transport, som derfor er omfattet af direktivets anvendelsesområde.

Domstolen kvalificerede sidstnævnte som en type »tjenesteydelseskontrakt« med et særligt formål, som ikke i sig selv direkte vedrører muligheden for befordring af passagerer. Den aftale, der tilsigter at begunstige forbrugeren med en rabat ved den senere indgåelse af en aftale om personbefordring, og en aftale om køb af en billet til personbefordring, er to retligt forskellige aftaler, således at den første ikke kan anses for at være en aftale, der er uadskilleligt forbundet med den anden. Købet af et kort, der giver indehaveren mulighed for at få rabat ved køb af billetter, indebærer nemlig ikke nødvendigvis, at der senere som sådan indgås en aftale om personbefordring (40).

1.7.6. Automatiseret salg

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: l) der indgås ved hjælp af vareautomater eller automatiserede forretningslokaler

Denne undtagelse finder anvendelse på aftaler, der indgås med forbrugerens fysiske tilstedeværelse og på det sted, hvor varen eller tjenesteydelsen sælges/leveres ved hjælp af automatiserede midler, såsom salgsautomater, ubemandede tankstationer eller parkeringsfaciliteter.

1.7.7. Visse aftaler i relation til elektronisk kommunikation

Artikel 3 3. Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler: m) indgået med teleoperatører ved brug af offentlige telefonbokse eller indgået ved brug af en enkelt telefon-, internet- eller faxforbindelse etableret af en forbruger.

Med denne bestemmelse undtages to typer aftaler fra direktivets anvendelsesområde.

Den første type, der nævnes i direktivet om forbrugerrettigheder, er aftaler indgået med udbydere af elektroniske kommunikationstjenester ved brug af offentlige telefonbokse. »Offentlig telefonboks« henviser til en telefon, der er offentlig tilgængelig, og for hvis brug der kan betales med mønter og/eller betalingskort og/eller forudbetalte kort, herunder kort, der benyttes sammen med en kode, der indtastes (41).

— Eftersom denne undtagelse gælder for aftaler indgået »ved brug af « offentlige telefonbokse, vil den omfatte tilfælde, hvor aftalen er indgået f.eks. ved at indkaste mønter eller bruge et kreditkort i den offentlige telefonboks for at foretage et stemmeopkald eller få adgang til en nummeroplysning eller anden oplysningstjeneste fra den samme operatør.

— Undtagelsen gælder ikke for aftaler, der indgås med operatører af offentlige telefonbokse ved f.eks. forudgående køb af et taletidskort.

Den anden del af artikel 3, stk. 3, litra m), vedrørende aftaler indgået ved brug af »en enkelt telefon-, internet- eller faxforbindelse etableret af en forbruger« har et bredere anvendelsesområde. I modsætning til aftaler indgået ved brug af offentlige telefonbokse er ingen af parterne i denne type aftale nærmere angivet, hvilket tyder på, at det ikke kun er aftaler med udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, der er omfattet. Desuden er der intet er anført om formålet med eller indholdet i denne form for aftaler.

Denne undtagelse omfatter f.eks.:

— En kontrakt om brug af et trådløst adgangspunkt (WAP) til en enkelt internetsession.

Derimod synes undtagelsen ikke at finde anvendelse på aftaler om elektroniske kommunikationstjenester (42), som dækker en bestemt periode og/eller en bestemt brugsmængde, f.eks.:

— Aftaler indgået efter forudgående køb af et taletidskort til mobiltjenester eller af en adgangskode til flergangsbrug eller langsigtede wi-fi-tjenester.

Denne undtagelse finder også anvendelse på aftaler indgået med overtakseringstjenester, dvs. tjenester betalt via forbrugerens telefonregning (43) i tilfælde, hvor aftalen indgås og samtidig opfyldes, når forbrugeren foretager et opkald eller sender en sms til tjenestens nummer, f.eks.:

— Et opkald til en nummeroplysning eller afstemning i et tv-show.

Derimod finder direktivet om forbrugerrettigheder anvendelse på aftaler, hvor opkaldet eller sms-beskeden til et overtakseringsnummer er et middel til at indgå og betale for en aftale, som opfyldes efterfølgende:

— F.eks. aftaler, der er indgået via en sms, som sendes til en udbyder af parkeringstjenester.

I disse tilfælde skal den erhvervsdrivende oplyse forbrugeren om prisen for telefonopkald eller sms til overtakseringsnummeret, da denne omkostning vil udgøre »prisen« for den pågældende aftale, jf. artikel 6, stk. 1, litra e). Desuden kræves der i henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, litra f), oplysninger om omkostningerne ved anvendelse af fjernkommunikationsteknikken til indgåelse af aftalen, når de beregnes efter en anden sats end »basistaksten«. Fortolkningen af »basistaksten« drøftes nærmere i afsnit 8.

Den omstændighed, at direktivet ikke finder anvendelse på visse aftaler, som omfatter overtakseringstjenester i medfør af artikel 3, stk. 3, litra m), betyder ikke, at de ikke er omfattet af forbrugerbeskyttelsesreglerne. EU's regler om elektronisk kommunikation, navnlig den europæiske kodeks for elektronisk kommunikation (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 (44)), giver medlemsstaterne og de relevante nationale tilsynsmyndigheder ret til at vedtage særlige foranstaltninger for at beskytte forbrugerne i forbindelse med overtakseringstjenester. Derfor har en række medlemsstater indført supplerende beskyttelsesforanstaltninger på dette område, herunder f.eks. forbrugsgrænser, en forpligtelse til at oplyse om prisen i starten af opkaldet osv.

1.8. Mulig undtagelse for aftaler af ringe værdi indgået uden for fast forretningssted

I henhold til artikel 3, stk. 4, kan medlemsstaterne beslutte ikke at anvende direktivet på aftaler indgået uden fast forretningssted, for hvilke prisen, som forbrugeren skal betale, ikke overstiger 50 EUR. Hvis en medlemsstat vælger at anvende denne mulighed i direktivet, er der en risiko for, at direktivet bliver omgået af erhvervsdrivende, som kan beslutte at foretage en kunstig opdeling af en enkelt aftale, som overstiger grænsen, i flere aftaler. Som det forklares i betragtning 28: »[…] Hvis to eller flere aftaler med beslægtet indhold indgås samtidig af forbrugeren, bør den samlede udgift tages i betragtning ved anvendelsen af denne grænse«. Dette princip finder f.eks. anvendelse på:

— Salg af de enkelte bøger i en trilogi i henhold til tre separate aftaler eller salg af et par øreringe i henhold til to separate aftaler på samme tid.

For langfristede aftaler (abonnementer) er det relevante beløb for anvendelsen af denne undtagelse det samlede beløb, som forbrugeren forpligter sig til at betale ved indgåelsen af aftalen, dvs. de samlede månedlige afdrag eller gebyrer i den aftalte aftaleperiode, herunder eventuelle »gratis« perioder.

1.9. Regler om offentlige auktioner

Direktivet finder anvendelse på auktioner, med forbehold af særlige bestemmelser vedrørende »offentlig auktion«, der er defineret i artikel 2, nr. 13), som »en salgsmetode, hvor den erhvervsdrivende tilbyder varer eller tjenesteydelser til forbrugere, som selv er eller har mulighed for at være til stede under auktionen , gennem en gennemsigtig konkurrencebaseret budprocedure, som styres af en auktionsholder, og hvor den tilbudsgiver, hvis bud antages, er forpligtet til at købe varerne eller tjenesteydelserne«.

I forbindelse med offentlige auktioner giver artikel 6, stk. 3, mulighed for at erstatte den erhvervsdrivendes identitet, kontaktoplysninger og den fysiske adresse, hvor den erhvervsdrivende er etableret eller har sit faste forretningssted, med de tilsvarende oplysninger om auktionarius. Der er endvidere ingen fortrydelsesret ved aftaler, der indgås på en offentlig auktion i henhold til undtagelsen i artikel 16, stk. 1, litra k).

Offentlige auktioner bør give forbrugerne mulighed for at møde op personligt, selv om det også er muligt at indgive bud på internettet eller pr. telefon. Derimod bør onlineauktioner uden mulighed for at møde op personligt ikke betragtes som offentlige auktioner.

I betragtning 24 fastsættes det, at »[…] [a]nvendelsen af onlineplatforme til auktionsformål, som er til rådighed for forbrugerne og de erhvervsdrivende, bør ikke betragtes som offentlige auktioner i dette direktivs forstand«. Derfor bør onlineauktioner være underlagt direktivet med hensyn til f.eks. de oplysninger, der skal afgives forud for indgåelsen af aftalen, for at forbrugeren er bundet af aftalen (buddet), og fortrydelsesretten.

— Et eksempel på begrænsningerne i ovennævnte undtagelse er en onlineplatform, der tilbyder forbrugerne forskellige produkter, f.eks. køretøjsdele, små maskiner, værktøj, elektronik og møbler. Selv om transaktioner kan gennemføres i form af en auktion, hvor salgsprisen for varerne fastsættes på grundlag af bud, der er afgivet ud over en startpris, vil dette ikke kunne betragtes som en »offentlig auktion«. Forbrugerne bevarer således retten til at trække et tilbud tilbage, når det er fremsat inden for de betingelser, der er fastsat i direktivet om forbrugerrettigheder.

2. Aftaler indgået uden for fast forretningssted

2.1. Aftaler, der er indgået uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted

Aftaler indgået uden for fast forretningssted er i artikel 2, nr. 8), defineret som følger:

Artikel 2 8) »aftale indgået uden for fast forretningssted«: enhver aftale mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren: a) indgået med den erhvervsdrivendes og forbrugerens samtidige fysiske tilstedeværelse på et sted, der ikke er den erhvervsdrivendes faste forretningssted b) som forbrugeren har afgivet tilbud på under de samme omstændigheder, som nævnt under litra a) […]

Fast forretningssted er i artikel 2, nr. 9), defineret som følger:

Artikel 2 9) »fast forretningssted«: a) ethvert ubevægeligt detailforretningssted, hvor den erhvervsdrivende fast udøver sin aktivitet, eller b) ethvert bevægeligt detailforretningssted, hvor den erhvervsdrivende udøver sin aktivitet på sædvanligt grundlag

Betragtning 22 indeholder flere eksempler på, hvad der bør betragtes som »fast forretningssted«. På den ene side omfatter begrebet »forretninger, boder eller varevogne samt markedsboder og messestande, når de fungerer som den erhvervsdrivendes faste eller sædvanlige forretningssted«.

Detailforretningssteder, hvor den erhvervsdrivende driver forretning på sæsonbasis, f.eks. i turistsæsonen på et vintersportssted eller badested, bør betragtes som faste forretningssteder, eftersom den erhvervsdrivende på disse steder udøver sin virksomhed på sædvanligt grundlag.

På den anden side er steder, der er offentligt tilgængelige, som f.eks. gader, indkøbscentre, strande, sportsfaciliteter og offentlige transportmidler, som den erhvervsdrivende undtagelsesvis anvender til sine forretningsaktiviteter, samt private hjem og arbejdspladser, ikke faste forretningssteder. Private hjem eller (forbrugeres) arbejdspladser bør heller ikke betragtes som faste forretningssteder.

Aftaler indgået under den erhvervsdrivendes besøg på forbrugerens bopæl eller arbejdssted er aftaler indgået uden for fast forretningssted, uanset om forbrugeren har anmodet om besøget eller ej. Forud for indgåelsen af en sådan aftale uden for fast forretningssted kan der træffes forberedende foranstaltninger:

— F.eks. vil et besøg af den erhvervsdrivendes repræsentant (tekniker) på forbrugerens bopæl for samtidig at sælge og installere udstyr eller en anordning være en aftale om tjenesteydelser uden for fast forretningssted, uanset om forbrugeren tidligere havde anmodet om (bestilt) et sådant besøg efter et personligt besøg i den erhvervsdrivendes forretning.

— Hvis aftalen derimod faktisk blev indgået under kundens besøg i butikken eller ved fjernkommunikation, ville teknikerens efterfølgende besøg for at installere det nødvendige udstyr på forbrugerens bopæl ikke gøre aftalen til en aftale indgået uden for fast forretningssted.

I sag C-485/17, Verbraucherzentrale Berlin (45), bekræftede Domstolen, at udtrykket »på sædvanligt grundlag« i artikel 2, nr. 9), litra b), skal forstås således, at det henviser til den »normale karakter«, som udøvelsen af denne aktivitet har på det pågældende detailforretningssted. Anvendelsen af dette begreb kræver en vurdering fra sag til sag, hvor der navnlig tages hensyn til den type varer eller tjenesteydelser, der sælges, og den specifikke erhvervsdrivendes handelspraksis.

Domstolen behandlede mere specifikt situationen med en erhvervsdrivendes stand på en messe, hvor vedkommende udøver sine aktiviteter nogle dage om året. Domstolen fastslog, at en sådan stand udgør et »fast forretningssted«, hvis en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger, henset til samtlige de faktiske omstændigheder, som omgiver disse aktiviteter, og bl.a. til, hvorledes denne stand fremstår, og til de oplysninger, der gives på selve messen, med rimelighed kunne forvente, at denne erhvervsdrivende udøver sine aktiviteter heri og kontakter den erhvervsdrivende med henblik på at indgå en aftale (46).

Domstolen anerkendte endvidere, at dens tidligere konklusioner i sag C-423/97, Travel-Vac, S.L. vedrørende fortolkningen af det tidligere Rådets direktiv 85/577/EØF, fortsat er relevante. I denne dom fastslog Domstolen specifikt følgende:

»For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt aftalen er indgået uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, må det fastslås, at dette begreb omhandler de steder, hvor den erhvervsdrivende normalt udøver virksomhed, og som klart er udsalgssteder.« (47)

Hvis den erhvervsdrivende anvender lokaler til at sælge varer og tjenesteydelser, der ikke »normalt anvendes« til dette formål, og som ikke klart er identificeret som lokaler til salg til offentligheden, vil de aftaler, der indgås med forbrugere, derfor sandsynligvis være aftaler indgået uden for fast forretningssted.

— F.eks. vil salg af varer i forbindelse med arrangementer (konferencer, seminarer, partier osv.), der afholdes i restauranter, caféer eller hoteller, der lejes med henblik på det pågældende arrangement, sandsynligvis være indgået uden for fast forretningssted.

Hvorvidt en aftale kategoriseres som værende indgået uden for fast forretningssted afhænger af omstændighederne ved aftalens indgåelse. En erhvervsdrivende vil være bekendt med arten af sin virksomhed og skal handle i overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder for aftaler indgået på fast forretningssted eller uden for fast forretningssted. Eventuelle tvister om, hvorvidt f.eks. fortrydelsesretten fandt anvendelse, fordi aftalen skulle have været betragtet som en aftale indgået uden for fast forretningssted, vil skulle vurderes fra sag til sag.

2.2. Aftaler indgået efter, at den erhvervsdrivende har henvendt sig til forbrugeren uden for fast forretningssted

Artikel 2 8) »aftale indgået uden for fast forretningssted«: enhver aftale mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren: […] c) indgået på den erhvervsdrivendes faste forretningssted eller ved brug af en fjernkommunikationsteknik, umiddelbart efter at forbrugeren er blevet kontaktet personligt og individuelt af den erhvervsdrivende på et sted, som ikke er den erhvervsdrivendes faste forretningssted, med samtidig fysisk tilstedeværelse af den erhvervsdrivende og forbrugeren eller […]

Artikel 2, nr. 8), litra c), indeholder et andet eksempel på aftaler indgået uden for fast forretningssted. Udtrykket »kontaktet personligt og individuelt« i denne bestemmelse bør finde anvendelse på tilbud og lignende kommerciel kommunikation (uanset den retlige klassificering deraf), der formaliseres i en aftale straks derefter på den erhvervsdrivendes faste forretningssted eller ved brug af en fjernkommunikationsteknik.

For at denne bestemmelse kan finde anvendelse, skal den erhvervsdrivendes tilbud være rettet til en bestemt forbruger, f.eks.:

— Den erhvervsdrivendes repræsentant henvender sig til den pågældende forbruger på gaden med et tilbud om abonnement på et månedligt magasin, og aftalen underskrives straks på den erhvervsdrivendes faste forretningssted i nærheden.

— Derimod vil uddeling af reklamemateriale på gaden tæt på den erhvervsdrivendes forretningssted uden at henvende sig direkte til en bestemt forbruger ikke blive anset for at være at kontakte forbrugeren personligt og individuelt i forbindelse med denne bestemmelse.

Desuden skal aftalen indgås straks, for at denne bestemmelse finder anvendelse. Aftalen bliver ikke indgået straks, hvis forbrugeren forlader den erhvervsdrivendes forretningssted efter at være blevet inviteret dertil og vender tilbage på eget initiativ senere, f.eks. dagen efter, efter at have overvejet tilbuddet.

I sag C-465/19, B & L Elektrogeräte GmbH, fastslog Domstolen, at den fælles gang til de forskellige stande, der var opstillet i udstillingshallen, hvor den erhvervsdrivendes stand (som i sig selv blev anerkendt som »fast forretningssted«) befandt sig, ikke kan anses for at være et »fast forretningssted«, for så vidt som denne gang gav adgang til samtlige de erhvervsdrivendes stande, der var opstillet i denne hal. En aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger på en stand, der er drevet af en erhvervsdrivende, umiddelbart efter at den erhvervsdrivende har kontaktet forbrugeren, som befandt sig på det fælles område på messen, er derfor en »aftale indgået uden for fast forretningssted« som omhandlet i artikel 2, nr. 8), i direktivet om forbrugerrettigheder (48).

2.3. Aftaler indgået under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende

Artikel 2 8) »aftale indgået uden for fast forretningssted«: enhver aftale mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren: […] d) indgået under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende med det formål at præsentere og sælge varer eller tjenesteydelser til forbrugeren

Direktivets artikel 2, nr. 8), litra d), definerer aftaler indgået uden for fast forretningssted som aftaler indgået under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende, uanset om aftalerne er indgået uden for eller på den erhvervsdrivendes forretningssted.

Endvidere præciseres det i direktivet, at det omfatter både udflugter med det »formål« at præsentere og sælge varer eller tjenesteydelser til forbrugeren, dvs. det bør ikke have betydning, om forbrugeren underrettes på forhånd om det planlagte salg af produkter under en udflugt.

Begrebet »udflugter« omfatter rejser, der omfatter sightseeing eller andre fritidsaktiviteter, eller rejser til steder som restauranter, caféer eller hoteller, hvor der arrangeres et salgsarrangement uden for fast forretningssted. Ved anvendelsen af dette begreb bør det ikke have betydning, om den erhvervsdrivende, der sælger produkterne under en udflugt, arrangerer transporten selv eller har indgået aftale med en transportvirksomhed:

— Hvis f.eks. en erhvervsdrivende har indgået aftale med arrangøren af udflugten for at sikre, at turisterne på deres udflugt også bringes til hans butik, vil de aftaler, der indgås i butikken, sandsynligvis være aftaler indgået uden for fast forretningssted, uanset at den pågældende butik er den erhvervsdrivendes faste forretningssted.

— Derimod er en pendulbus arrangeret af et indkøbscenter med det ene formål at bringe de potentielle kunder til indkøbscentret, kun sekundær i forhold til hovedformålet med aktiviteten (dvs. at sælge varerne og tjenesteydelserne) og bør ikke betragtes som en »udflugt« som omhandlet i artikel 2, nr. 8).

3. Forbrugeroplysning

3.1. Generelle krav

3.1.1. Indledning

Oplysningskrav forud for indgåelsen af aftalen er fastsat i direktivets artikel 5-8. De er opdelt i krav for aftaler indgået på fast forretningssted i artikel 5, stk. 1, og for aftaler indgået uden for fast forretningssted og aftaler om fjernsalg i artikel 6, stk. 1. Kravene for aftaler indgået uden for fast forretningssted og aftaler om fjernsalg er mere omfattende og bygger videre på kravene for aftaler indgået på fast forretningssted. Yderligere specifikke oplysningskrav for aftaler, der indgås på onlinemarkedspladser, er fastsat i artikel 6a, som blev tilføjet til direktivet om forbrugerrettigheder ved direktiv (EU) 2019/2161.

Oplysningskravene vedrørende fortrydelsesretten i henhold til artikel 6, stk. 1, litra h)-k), behandles også særskilt i afsnit 5.

3.1.2. Klare oplysninger og forbindelse til direktivet om urimelig handelspraksis

Artikel 7 i direktivet om urimelig handelspraksis forbyder vildledende udeladelser, dvs. handelspraksis, som udelader eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer »væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning«, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet. Artikel 7, stk. 4, fastsætter oplysningskrav for »opfordringer til køb«, som er kommerciel kommunikation, der omfatter oplysninger om produktets karakteristika og pris, og som derfor også omfatter fasen forud for indgåelsen af aftalen.

Direktivet om forbrugerrettigheder regulerer fasen forud for indgåelsen af aftalen mere detaljeret end direktivet om urimelig handelspraksis. Artikel 5 og 6 i direktivet om forbrugerrettigheder omfatter alle de oplysningskrav, der er fastsat i artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis (49). Når en erhvervsdrivende afgiver oplysninger forud for indgåelsen af aftalen i overensstemmelse med direktivet om forbrugerrettigheder, vil den derfor også overholde de specifikke oplysningskrav for opfordringen til køb i henhold til artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis. Dette berører ikke anvendelsen af andre krav om gennemsigtighed og retfærdighed i henhold til direktivet om urimelig handelspraksis.

I medfør af både artikel 5, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i direktivet om forbrugerrettigheder kræves det, at oplysningerne gives på en »klar og forståelig måde«. I betragtning 34 angives det, at i forbindelse med at den erhvervsdrivende giver oplysninger forud for indgåelsen af aftalen, »bør vedkommende tage hensyn til de specifikke behov for forbrugere, som er særligt sårbare på grund af deres mentale, fysiske eller psykiske handicap, alder eller godtroenhed på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at gennemskue. Dog bør hensynet til sådanne særlige behov ikke føre til forskellige niveauer for forbrugerbeskyttelse«.

Desuden skal erhvervsdrivende i henhold til artikel 7, stk. 2, i direktivet om urimelig handelspraksis sikre, at oplysningerne er klare og rettidige, dvs. at den måde og det tidspunkt, hvorpå de relevante oplysninger forud for aftaleindgåelsen gives, skal gøre det muligt for forbrugeren at træffe en oplyst transaktionsbeslutning.

For aftaler indgået uden for fast forretningssted kræves det i artikel 7, stk. 1, i direktivet om forbrugerrettigheder desuden, at oplysningerne forud for indgåelsen af aftalen er »letlæselige og udfærdiget på et klart og forståeligt sprog«, og for aftaler om fjernsalg kræves det i direktivets artikel 8, stk. 1, at oplysningerne stilles til rådighed for forbrugeren »under anvendelse af midler, der er tilpasset den anvendte fjernkommunikationsteknik, på en klar og forståelig måde. For så vidt disse oplysninger gives på et varigt medium, skal de være letlæselige«.

Det er ikke tilstrækkeligt blot at give de obligatoriske oplysninger forud for indgåelsen af aftalen som en del af de generelle betingelser, som forbrugeren kan være nødt til at acceptere, inden han går videre i transaktionsprocessen (50). Kravet om at give oplysninger på en »klar og forståelig måde« betyder, at forbrugerens opmærksomhed skal henledes på de enkelte elementer i de obligatoriske oplysninger.

I onlinesammenhæng skal de erhvervsdrivende gøre de obligatoriske oplysninger lettilgængelige og synlige for forbrugerne. På grund af mængden af oplysninger er det muligvis ikke muligt at give de obligatoriske forbrugeroplysninger på en »klar og forståelig« måde på en enkelt side. Overdrevent lange sider, hvor forbrugerne er nødt til at rulle langt ned for at kunne læse alt indhold, bør undgås.

I stedet bør de forskellige elementer i oplysningerne forud for indgåelsen af aftalen oplyses, når de er mest relevante i forbindelse med indgåelsen af aftalen, efterhånden som forbrugeren går fra én side i onlinegrænsefladen til en anden. Hvor det er nødvendigt, bør oplysningerne om specifikke emner være opdelt med en fremtrædende overskrift på forsiden, der fører til den tilknyttede side, som indeholder alle detaljer om det pågældende emne (51).

Yderligere præsentationskrav for aftaler vedrørende fjernsalg, der indgås ved hjælp af elektroniske midler, er fastsat i direktivets artikel 8, stk. 2, som yderligere beskrevet i afsnit 4.2.4.

3.1.3. Oplysninger, der »allerede fremgår af konteksten«

Ved aftaler indgået på fast forretningssted overlader artikel 5 det til de erhvervsdrivende at vælge ikke at videregive oplysninger, der »allerede fremgår af konteksten«.

Begrebet »allerede fremgår tydeligt af sammenhængen« anvendes i artikel 7, stk. 2, i direktivet om urimelig handelspraksis (52). F.eks. kan den erhvervsdrivendes fysiske adresse og identitet betragtes som »indlysende eller tydeligt ud fra sammenhængen«, da forbrugerne normalt vil kende adressen på en forretning eller en restaurant, som de befinder sig i.

3.1.4. Oplysningskrav i anden EU-lovgivning

Direktivet er af horisontal karakter. Det supplerer produkt- og sektorspecifikke forbrugerbeskyttelsesregler, navnlig med hensyn til oplysningskrav.

I henhold til artikel 3, stk. 2, (53) berører direktivet om forbrugerrettigheder ikke anvendelsen af oplysningskrav i henhold til anden sektorspecifik EU-lovgivning. Dette omfatter den generelle forordning om databeskyttelse (EU) 2016/679 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om databeskyttelse 2002/58/EF (54), som er særlig relevant i forbindelse med onlinesalg i forbindelse med spørgsmål som f.eks. oplysninger om databehandling og registreredes samtykke til behandling af deres personoplysninger, hvor det er nødvendigt.

Desuden er der fastsat yderligere oplysningskrav for elektroniske kommunikationstjenester i den europæiske kodeks for elektronisk kommunikation (»EECC«, direktiv (EU) 2018/1972) og i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/2243 (55) om en skabelon for aftaleresuméer.

Artikel 102, stk. 1, i EECC præciserer med henvisning til artikel 5 og 6 i direktivet om forbrugerrettigheder og bilag VIII til EECC de oplysninger, som udbydere af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester skal stille til rådighed, inden en forbruger bindes af en kontrakt eller et tilsvarende tilbud. Udbydere af offentligt tilgængelig elektronisk kommunikation er også forpligtet til at give forbrugerne et kortfattet og letlæseligt aftaleresumé (artikel 102, stk. 3, i EECC gennemførelsesforordning (EU) 2019/2243). Den blotte fremlæggelse af aftaleresuméet opfylder imidlertid ikke fuldt ud alle de oplysningskrav forud for indgåelsen af aftalen, der er fastsat i artikel 102, stk. 1, i og bilag VIII til EECC.

Endvidere findes der yderligere oplysningskrav i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU om audiovisuelle medietjenester (56), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF (57) om elektricitet, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF (58) om naturgas osv. (59)

Artikel 6, stk. 8, i direktivet om forbrugerrettigheder omhandler specifikt forholdet mellem oplysningskravene i dette direktiv og kravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF om tjenesteydelser (60) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF om elektronisk handel (61). For det første præciseres det, at oplysningskravene i disse tre instrumenter supplerer hinanden. For det andet forklares det, at hvis en bestemmelse i disse to direktiver om »indholdet af og den måde, oplysningerne skal leveres på,« er i modstrid med direktivet om forbrugerrettigheder, har sidstnævnte direktiv forrang (62).

3.1.5. Indførelse af yderligere oplysningskrav

Artikel 4 i direktivet om forbrugerrettigheder fastsætter følgende: »Medlemsstaterne må ikke i national ret opretholde eller indføre bestemmelser, der fraviger dem, der er fastsat i dette direktiv, herunder strengere eller lempeligere bestemmelser, for at sikre et andet forbrugerbeskyttelsesniveau, medmindre andet er fastsat i dette direktiv.«

En af undtagelserne fra denne tilgang med fuld harmonisering er artikel 5, stk. 4, hvorefter medlemsstaterne kan vedtage eller bibeholde yderligere oplysningskrav forud for indgåelsen af aftaler for aftaler indgået på fast forretningssted.

Selv om oplysningskravene for aftaler indgået uden for fast forretningssted og aftaler om fjernsalg i princippet er udtømmende, kan medlemsstaterne samtidig i overensstemmelse med direktivets artikel 6, stk. 8, og betragtning 12 pålægge yderligere oplysningskrav i overensstemmelse med tjenesteydelsesdirektivet 2006/123/EF og direktivet om elektronisk handel 2000/31/EF.

Den relevante bestemmelse i direktivet om elektronisk handel i denne henseende er artikel 5, som pålægger medlemsstaterne at sikre, at tjenesteyderen som minimum giver tjenestemodtagerne og de kompetente myndigheder let, umiddelbar og vedvarende adgang til de oplysninger, der er fastsat i nævnte artikel. Artikel 10 i direktivet om elektronisk handel indeholder yderligere oplysningskrav vedrørende proceduren for indgåelse af aftalen.

For så vidt angår tjenesteydelsesdirektivet fastsætter direktivets artikel 22, stk. 1-4, specifikke krav til oplysninger, som tjenesteydere skal stille til rådighed for tjenestemodtagere, samt krav om klar, utvetydig og rettidig meddelelse af disse oplysninger. Artikel 22, stk. 5, bestemmer endvidere, at det »ikke [er] til hinder for, at medlemsstaterne kan indføre yderligere oplysningskrav for tjenesteydere, der er etableret på deres område«.

At pålægge yderligere oplysningskrav i henhold til artikel 6, stk. 8, i direktivet om forbrugerrettigheder er et af de lovgivningsmæssige valg, som medlemsstaterne skal underrette Kommissionen om i henhold til artikel 29. Kommissionen har offentliggjort disse oplysninger på internettet (63).

3.1.6. Fritagelse for dagligdags transaktioner

Artikel 5, stk. 3, giver medlemsstaterne mulighed for at undlade at anvende oplysningskravene forud for indgåelsen af aftalen i artikel 5, stk. 1, på aftaler indgået på fast forretningssted, »der omfatter dagligdags transaktioner, som opfyldes umiddelbart på tidspunktet for deres indgåelse«.

Ifølge deres natur omfatter disse transaktioner oftest varer af lav værdi. Et indlysende eksempel er køb af fødevarer og drikkevarer til umiddelbar fortæring — f.eks. snacks, takeaway osv.

Desuden kan artikel 5, stk. 3, også finde anvendelse på visse tjenesteydelser og ikke kun varer. I den forbindelse er det andet kriterium i artikel 5, stk. 3, nemlig kravet om, at aftalen opfyldes umiddelbart på tidspunktet for dens indgåelse, af særlig betydning.

— Eksempler på sådanne dagligdags tjenesteydelser: Skopudsning på gaden og biografer, hvor billetten købes (dvs. hvor aftalen indgås) umiddelbart før filmen.

3.1.7. Oplysninger forud for indgåelsen af aftalen er bindende

I artikel 6, stk. 5, fastsættes følgende med hensyn til, at de oplysninger forud for indgåelsen af aftalen, der skal gives i henhold til artikel 6, stk. 1, er bindende: »5. De oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, udgør en integreret del af aftalen om fjernsalg eller aftalen indgået uden for fast forretningssted og må ikke ændres, medmindre andet udtrykkeligt aftales mellem de kontraherende parter.«

I overensstemmelse hermed vil oplysningerne på den erhvervsdrivendes websted være bindende for parterne og, hvis den erhvervsdrivende ønsker at ændre nogen af oplysningerne, skal vedkommende indhente forbrugerens udtrykkelige samtykke:

— For eksempel kunne parterne udtrykkeligt aftale i en e-mailudveksling, at leveringstidspunktet skal ændres i forhold til det, der er angivet på den erhvervsdrivendes websted.

— Imidlertid vil en bestemmelse i de almindelige betingelser om, at den erhvervsdrivende kan fravige de oplysninger, der er angivet på webstedet, ikke opfylde kravet om udtrykkelig aftale mellem parterne.

Artikel 6, stk. 5, finder ikke anvendelse på ændringer af kontraktvilkårene efter dens indgåelse. Når sådanne ændringer er baseret på kontraktvilkårene, vil direktivet om urimelige kontraktvilkår (64) være relevant.

3.1.8. Yderligere sprogkrav

I henhold til artikel 6, stk. 7, kan medlemsstaterne indføre sprogkrav vedrørende aftalemæssige oplysninger i aftaler indgået uden for fast forretningssted/aftaler om fjernsalg (65).

Hvis en medlemsstat gør brug af dette lovgivningsmæssige valg, gælder de relevante krav, f.eks. om at give oplysninger på det officielle sprog i den pågældende medlemsstat, for grænseoverskridende erhvervsdrivende med forbehold af bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 (66) om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I-forordningen). I henhold til artikel 6 deri gælder det, at hvis den erhvervsdrivende udøver sin erhvervsmæssige virksomhed i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, eller retter sådan virksomhed mod dette land eller mod flere lande, inklusive dette land, er aftalen underlagt loven i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted.

Hvis parterne vælger en anden lov, kan dette ikke medføre, at forbrugeren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af bestemmelser, som ikke kan fraviges ved aftale, i forbrugerens opholdsland. Hvis den erhvervsdrivende retter sin virksomhed mod forbrugere i en medlemsstat, der har indført sprogkrav i henhold til artikel 6, stk. 7, i direktivet om forbrugerrettigheder, skal den erhvervsdrivende derfor også i denne situation give forbrugerne aftalemæssige oplysninger på det sprog, der kræves af den pågældende medlemsstat, hvis dette sprogkrav betragtes som en obligatorisk »kontraktlig forpligtelse« i henhold til national ret.

Begrebet at »rette« ens erhvervsmæssige virksomhed mod forbrugerens land blev behandlet af Domstolen i forenede sager C-585/08 og C-144/09, Peter Pammer og Hotel Alpenhof GmbH. Denne dom indeholder en række kriterier for at fastslå, om et websted kan anses for at være »rettet« mod en bestemt medlemsstat, som f.eks. brug af forskellige sprog eller valutaer på webstedet (67).

Det skal bemærkes, at dette lovgivningsmæssige valg i henhold til direktivet om forbrugerrettigheder supplerer sektor- og produktspecifik EU-lovgivning, som gør det muligt for medlemsstaterne at fastsætte sprogkrav vedrørende advarsler eller anvisninger for f.eks. legetøj (68) eller radioudstyr (69). Desuden giver Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/771 (70) mulighed for at fastsætte sprogkrav vedrørende handelsmæssige garantier for varer.

3.1.9. Bevisbyrde

Eftersom den erhvervsdrivendes undladelse af at give specifikke oplysninger, der kræves i direktivet, fører til forskellige sanktioner, der er fastsat i direktivet (ud over sanktioner, der kan finde anvendelse i henhold til national lovgivning), indeholder artikel 6, stk. 9, en meget vigtig bestemmelse, hvori det hedder, at »[b]evisbyrden for opfyldelsen af de i dette kapitel fastlagte oplysningskrav påhviler den erhvervsdrivende« for aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted.

Uden at udelukke muligheden for at bevise faktiske omstændigheder på anden vis, vil den erhvervsdrivendes sag klart blive svækket, hvis de krævede oplysninger ikke er angivet i den bekræftelse af aftalen på et varigt medium, som i henhold til artikel 7, stk. 1 og 2, eller artikel 8, stk. 7 (jf. afsnit 4.4), altid skal indeholde de oplysninger, der er omhandlet i artikel 6, stk. 1, medmindre de allerede har været angivet på et varigt medium.

3.2. Fælles krav til aftaler indgået på fast forretningssted og aftaler om fjernsalg/aftaler indgået uden for fast forretningssted

3.2.1. Vigtigste egenskaber

Artikel 5, stk. 1, litra a), og artikel 6, stk. 1, litra a) »varernes eller tjenesteydelsernes vigtigste egenskaber i et omfang, der svarer til kommunikationsteknikken og til varerne eller tjenesteydelserne«

Selv om dette oplysningskrav udtrykkeligt henviser til »varer og tjenesteydelser«, gælder det i medfør af artikel 5, stk. 2, og artikel 6, stk. 2, også offentlig forsyning og digitalt onlineindhold.

Samme forpligtelse er fastsat i artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis, som fastsætter oplysningskravene for »opfordringer til køb«. Ved valget af de vigtigste egenskaber, der skal meddeles forbrugeren, bør de erhvervsdrivende derfor anvende samme tilgang som i forbindelse med direktivet om urimelig handelspraksis, dvs. oplyse om de egenskaber, som forbrugerne har brug for til at træffe informerede købsbeslutninger. Oplysninger om de vigtigste egenskaber for varer kan vises på emballagen eller mærkningen, som forbrugeren kan se. Mere komplekse varer kan kræve yderligere oplysninger for at fastslå deres vigtigste egenskaber.

Navnlig skal alle produktegenskaber og restriktive betingelser, som gennemsnitsforbrugeren normalt ikke forventer af den pågældende kategori eller type af vare eller tjenesteydelse, meddeles forbrugerne, da disse især kan påvirke deres transaktionsbeslutninger (71).

For alle aftaler, hvor forbrugeren afgiver personoplysninger, uanset om der er tale om betaling eller ej, skal den erhvervsdrivende informere forbrugeren om formålet med behandlingen på det tidspunkt, hvor personoplysningerne indhentes.

3.2.2. Den erhvervsdrivendes identitet og kontaktoplysninger

Artikel 5, stk. 1 b) den erhvervsdrivendes navn, f.eks. firmanavn, den fysiske adresse, hvor vedkommende er etableret og dennes telefonnummer Artikel 6, stk. 1 b) den erhvervsdrivendes identitet, f.eks. vedkommendes firmanavn c) den fysiske adresse, hvor den erhvervsdrivende er etableret, og den erhvervsdrivendes telefonnummer og e-mailadresse; såfremt den erhvervsdrivende giver adgang til andre onlinekommunikationsmidler, der garanterer, at forbrugeren kan opbevare enhver skriftlig korrespondance, herunder datoen og tidspunktet for en sådan korrespondance, med den erhvervsdrivende på et varigt medium, omfatter disse oplysninger også oplysninger om sådanne andre midler; alle disse kommunikationsmidler, som den erhvervsdrivende stiller til rådighed, skal gøre det muligt for forbrugeren at kontakte den erhvervsdrivende hurtigt og kommunikere effektivt med vedkommende; hvis det er relevant, oplyser den erhvervsdrivende også den fysiske adresse og identitet på den erhvervsdrivende, på hvis vegne vedkommende handler d) den fysiske adresse på den erhvervsdrivendes faste forretningssted og, hvor det er relevant, på det faste forretningssted for den erhvervsdrivende, på hvis vegne vedkommende handler, hvis den er forskellig fra den adresse, der er opgivet i overensstemmelse med litra c), og hvortil forbrugeren kan indgive eventuelle klager

3.2.2.1. Den erhvervsdrivendes identitet

Ud over bestemmelserne i direktivet om forbrugerrettigheder fastsættes det i artikel 7, stk. 4, litra b), i direktivet om urimelig handelspraksis, at oplysninger om den erhvervsdrivendes fysiske adresse og identitet betragtes som væsentlige oplysninger i tilfælde af en opfordring til køb. Med hensyn til aftaler indgået på fast forretningssted kan sådanne oplysninger også fremgå af sammenhængen (jf. afsnit 3.1.3).

I aftaler indgået uden for fast forretningssted/aftaler om fjernsalg fremgår det af direktivet om forbrugerrettigheder, at erhvervsdrivende, der handler på vegne af en anden erhvervsdrivende, også skal angive navn og fysisk adresse på den sidstnævnte erhvervsdrivende. Også onlinemarkedspladser skal, selv når de blot er mellemmænd og ikke »handler på vegne« af en anden erhvervsdrivende, træffe foranstaltninger til at sikre, at forbrugeren på grundlag af de oplysninger, som den erhvervsdrivende selv giver, bliver behørigt informeret om identiteten af den faktiske erhvervsdrivende, der udbyder de pågældende varer eller tjenesteydelser. Hvis markedspladsens undladelse af at oplyse om den faktiske erhvervsdrivendes identitet skaber det indtryk, at markedspladsen er den faktiske erhvervsdrivende, kan dette føre til, at markedspladsen ifalder ansvar for den erhvervsdrivendes forpligtelser.

I sag C-149/15, Wathelet (72), behandlede Domstolen en offlinemellemmands (en garages) ansvar for, at varer solgt til forbrugere i henhold til det tidligere direktiv om forbrugerkøb, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF (73), er i overensstemmelse med aftalen. Domstolen fastslog, at selv om direktiv 1999/44 ikke behandler spørgsmålet om mellemmænds ansvar over for forbrugerne, »udelukker denne konstatering ikke i sig selv, at begrebet »sælger» som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i direktiv 1999/44 kan fortolkes således, at det omfatter en erhvervsdrivende, der handler i en privatpersons navn , når den pågældende fra forbrugerens synsvinkel fremstår som den, der handler ved en købsaftale som led i sit erhverv. Den erhvervsdrivende kan nemlig forvirre forbrugeren ved at lade forbrugeren tro, at den erhvervsdrivende sælger varen i egenskab af ejer af varen« (74).

Domstolen fastslog ligeledes, at »omfanget af mellemmandens deltagelse og indsats i forbindelse med salget, omstændighederne omkring varens præsentation over for forbrugeren og sidstnævntes adfærd [kan] være relevante med henblik på at afgøre, om forbrugeren burde have forstået, at mellemmanden handlede for en privatpersons regning« (75).

Rettens konklusioner vedrørende offlinemellemmandens ansvar for varernes overensstemmelse kan også være relevante for andre mellemmænd og andre forpligtelser for erhvervsdrivende i henhold til EU-retten, herunder i en onlinesammenhæng. Navnlig vil onlinemarkedspladser kunne blive anset for at være ansvarlige for den erhvervsdrivendes forpligtelser med hensyn til oplysninger forud for indgåelsen af aftalen eller opfyldelse af aftalen i henhold til direktivet om forbrugerrettigheder, hvis de fra forbrugerens synspunkt præsenterer sig som erhvervsdrivende under den (foreslåede) aftale.

I sag C-149/15, Wathelet, understregede Domstolen, at »[f]orbrugerens kendskab til sælgerens identitet og navnlig kendskabet til, om han er privat eller erhvervsdrivende, er dermed en afgørende forudsætning for, at forbrugeren kan nyde godt af den beskyttelse, som direktiv 1999/44 giver ham« (76). Selv når den faktiske leverandør også er erhvervsdrivende, og forbrugeren ikke vil blive frataget sine rettigheder, ville forbrugeren måske ikke have indgået aftalen, hvis vedkommende havde kendt til den faktiske erhvervsdrivendes identitet. Forbrugeren kunne navnlig have betænkeligheder med hensyn til f.eks. en sådan erhvervsdrivendes pålidelighed og muligheden for at håndhæve forbrugerrettigheder over for denne.

Undladelse af at give oplysninger om den erhvervsdrivendes identitet eller afgivelse af ukorrekte oplysninger ville udgøre en overtrædelse af direktivet om forbrugerrettigheder. Det kan også udgøre en vildledende praksis i henhold til direktivet om urimelig handelspraksis, i det omfang den påvirker forbrugerens transaktionsbeslutning. Der findes også sektorspecifikke bestemmelser i EU-retten, som styrker dette krav. I tilfælde af onlinesalg af lægemidler (77) er det f.eks. strengt forbudt at udviske sondringen mellem markedsplads og detailhandler. En markedsplads, der tilbyder lægemidler på EU-markedet, bør sikre, at forbrugerne kan kontrollere, at den erhvervsdrivende har de relevante tilladelser og driver virksomhed i overensstemmelse med lovgivningen (78).

Den måde, hvorpå aftalen, der involverer en erhvervsdrivende tredjepart, gennemføres, påvirker ikke de rettigheder og forpligtelser i forbindelse med aftalen, der følger af direktivet om forbrugerrettigheder. I »dropshipping-forretningsmodellen« opbevarer den erhvervsdrivende f.eks. ikke visse varer, som vedkommende sælger, men køber dem i stedet, når en forbruger bestiller dem, hos en tredjemand og får dem sendt direkte til kunden.

Hvis den erhvervsdrivende imidlertid kun behandler ordren som mellemmand og derefter videresender den til en anden erhvervsdrivende med henblik på opfyldelse i denne anden erhvervsdrivendes eget navn, kan den første erhvervsdrivende i henhold til Wathelet-sagen holdes ansvarlig over for forbrugeren, når denne erhvervsdrivende fra forbrugerens synspunkt præsenterer sig som sælger af forbrugsvarer i henhold til aftalen. For at undgå et sådant ansvar skal den erhvervsdrivende klart oplyse forbrugeren om, at han fungerer som mellemmand, og give oplysninger om den faktiske sælgers identitet i en fremhævet form (79).

Det skal i den forbindelse bemærkes, at artikel 6a, litra b), der blev indført ved direktiv (EU) 2019/2161, indeholder et specifikt yderligere krav om, at udbydere af onlinemarkedspladser skal oplyse forbrugerne om status for den tredjepart, der udbyder varerne, tjenesteydelserne eller det digitale indhold, på grundlag af de oplysninger, som denne tredjepart har afgivet (se afsnit 3.4.2).

3.2.2.2. Kommunikationsmidler

Hvad angår aftaler vedrørende fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted, skal den erhvervsdrivende i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c), som ændret ved direktiv (EU) 2019/2161, give forbrugeren oplysninger om følgende kommunikationsmidler som en del af oplysningerne forud for indgåelsen af aftalen:

— den fysiske adresse, hvor den erhvervsdrivende er etableret, og den erhvervsdrivendes telefonnummer og e-mailadresse samt

— hvor det er muligt, andre onlinekommunikationsmidler, der garanterer, at forbrugeren kan opbevare enhver skriftlig korrespondance, herunder datoen og tidspunktet for en sådan korrespondance, med den erhvervsdrivende på et varigt medium.

»Varigt medium« er defineret i artikel 2, nr. 10), i direktivet om forbrugerrettigheder som »ethvert middel, som sætter forbrugeren eller den erhvervsdrivende i stand til at lagre oplysninger rettet personligt til vedkommende med mulighed for fremtidig anvendelse i en periode afpasset efter oplysningernes formål, og som giver mulighed for uændret gengivelse af de lagrede oplysninger« (se også afsnit 4.4).

For så vidt angår meddelelsesapplikationer giver nogle af dem f.eks. afsenderen, såsom den erhvervsdrivende i B2C-sammenhæng, mulighed for at slette de meddelelser, som afsenderen har sendt inden for en vis (kort) periode efter leveringen, også fra modtagerens enhed, enten som standard eller manuelt. Disse kommunikationsmidler gør det derfor ikke muligt for forbrugeren at lagre den modtagne meddelelse. Modtageren vil måske være i stand til at gemme eller sikkerhedskopiere sine egne beskeder, men dette vil kræve yderligere tekniske færdigheder og viden, som gennemsnitsforbrugeren ikke kan forventes at have. Der vil derfor være behov for en individuel vurdering for hver meddelelsesapplikation for at fastslå, om den opfylder de fastsatte kriterier, idet der også tages hensyn til den løbende udvikling af disse applikationer.

Domstolen bemærkede specifikt i sag C-649/17, Amazon EU, at forbrugernes mulighed for at kontakte erhvervsdrivende hurtigt og kommunikere effektivt med dem er af afgørende betydning for sikringen og den effektive gennemførelse af forbrugerrettighederne (80). Enhver form for kommunikationsmiddel, der anvendes af den erhvervsdrivende, skal derfor kunne opfylde kriterierne om direkte og effektiv kommunikation.

I denne dom bekræftede Domstolen, at artikel 6, stk. 1, litra c), ikke er til hinder for, at den erhvervsdrivende oplyser om andre kommunikationsmidler med henblik på at opfylde kriterierne om direkte og effektiv kommunikation (81).

Denne fortolkning er også fortsat relevant efter de ændringer, der blev indført ved direktiv (EU) 2019/2161. Selv om den erhvervsdrivende inden aftalens indgåelse skal oplyse forbrugeren om de kommunikationsmidler, der er anført, og som opfylder kriterierne i artikel 6, stk. 1, litra c), er den erhvervsdrivende ikke forhindret i også at stille alternative kommunikationsmidler til rådighed. Disse kan f.eks. være automatiske taleassistenter eller midler til skriftlig onlinekommunikation (chatbots), der ikke har de funktioner, der er angivet i artikel 6, stk. 1, litra c). De generelle regler i direktivet om urimelig handelspraksis finder anvendelse på sådanne yderligere midler. Navnlig bør erhvervsdrivende klart og rettidigt oplyse forbrugerne om, hvorvidt disse alternative midler gør det muligt for forbrugerne at holde styr på den skriftlige korrespondance, herunder dato og tidspunkt.

Den erhvervsdrivende skal også sikre, at alle onlinekommunikationsmidler, som forbrugeren er blevet underrettet om inden aftalens indgåelse (og i bekræftelsen af aftalen) i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, litra c), er let tilgængelige på den erhvervsdrivendes grænseflade. Yderligere kommunikationsmidler bør ikke præsenteres og formidles på en måde, der gør det vanskeligt for forbrugerne at få adgang til og anvende de kommunikationsmidler, der stilles til rådighed i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, litra c).

Formålet med at anv