Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles bankafviklingsfond og om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





BEGRUNDELSE 1. Baggrund for forslaget Som beskrevet i Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet "En køreplan for oprettelse af en bankunion"[1], i Kommissionens meddelelse "En plan for en udbygget og egentlig ØMU – Indledning af en europæisk debat"[2] og i de fire formænds rapport "Hen imod en egentlig økonomisk og monetær union"[3] i 2012 er en integreret finansiel ramme eller "bankunion" en afgørende del i de politiktiltag, der skal bringe økonomisk genopretning og vækst tilbage til Europa. Hurtige fremskridt mod en bankunion er nødvendige for at sikre finansiel stabilitet og vækst i euroområdet og i hele det indre marked. Det er yderst vigtigt for at overvinde den nuværende finansielle fragmentering og usikkerhed, for at lette finansieringsmulighederne for sårbare stater og banker og bryde sammenhængen mellem de to og for at sætte gang i grænseoverskridende bankaktiviteter i det indre marked igen til fordel for medlemsstater både i og uden for euroområdet. Med udgangspunkt i den lovgivningsramme (det fælles regelsæt), de 28 medlemmer af det indre marked har, har Kommissionen derfor anlagt en bred tilgang og har foreslået en køreplan for bankunionen med forskellige instrumenter og trin. Den er potentielt åben for alle medlemsstater, men omfatter i alle tilfælde de 18 medlemsstater i euroområdet. I marts 2013 forpligtede Det Europæiske Råd sig til at gennemføre bankunionen via følgende trin. For det første bør man som en prioriteret opgave afslutte de resterende lovgivningsmæssige procedurer til at etablere den fælles tilsynsmekanisme, der giver ECB beføjelser til at overvåge banker i euroområdet[4]. For det andet bør man hen over sommeren nå til enighed om, hvordan den europæiske stabilitetsmekanisme efter oprettelse af den fælles tilsynsmekanisme og gennemgang af bankernes balancer, herunder definitionen af såkaldte "overtagne aktiver", vil kunne rekapitalisere banker direkte. Også i sommeren 2013 bør man nå til enighed om Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af […] om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber (i det følgende benævnt "Europa-Parlamentets og Rådets direktiv […] af […]")[5]. Endelig bør Kommissionens forslag til en fælles afviklingsmekanisme sammen med passende og effektive bagstopperordninger gennemgås som en prioriteret opgave med det formål at vedtage dem i indeværende valgperiode. Som fastlagt vil bankunionen dække alle medlemsstater i euroområdet og de medlemsstater uden for euroområdet, der vælger at deltage. Det samme EU-dækkende fælles regelsæt om tilsynsmæssige krav[6] og regler om bankafvikling vil gælde i bankunionen og i alle andre medlemsstater. På den måde bevares det indre markeds integritet. Den forbedrede finansielle stabilitet, som bankunionen skaber, vil også fremme tilliden og vækstmulighederne i hele det indre marked. Central og ensartet anvendelse af tilsyns- og afviklingsregler i de medlemsstater, der deltager i bankunionen, vil være til fordel for alle medlemsstater. Hvis den finansielle fragmentering, der i øjeblikket hæmmer økonomiske aktiviteter, overvindes, vil det bidrage til at sikre fair konkurrence og til at fjerne hindringer for den frie udøvelse af de grundlæggende friheder ikke blot i de deltagende medlemsstater, men i hele det indre marked. 1.1. En fælles afviklingsmekanisme og finansieringsordninger som nøgleelementer i bankunionen Den hurtige aftale om en fælles tilsynsmekanisme i april 2013, blot syv måneder efter Kommissionens forslag fra september 2012, dannede grundlag for en bankunion som en nødvendig del i Den Økonomiske og Monetære Union. Styrket tilsyn inden for den fælles tilsynsmekanisme vil genoprette tilliden til bankernes sundhed. ECB vil få det endelige ansvar for tilsynet med alle banker i euroområdet i 2014. I praksis vil ECB føre direkte tilsyn med de største og mest internationalt aktive banker med mulighed for "på ad hoc-basis" at føre direkte tilsyn med de andre banker, mens de nationale myndigheder er ansvarlige for det daglige tilsyn med mindre banker. Med henblik på at sikre bæredygtigheden i bankmarkederne i de lande, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme bør EU med udgangspunkt i den fælles tilsynsmekanisme iværksætte en fælles afviklingsmekanisme, der kan håndtere nødlidende banker. Risikoen for, at et bank får store likviditets- eller solvensproblemer, kan aldrig udelukkes fuldstændigt. Det er derfor nødvendigt at fastsætte en ramme, der giver myndighederne mulighed for at foretage gennemgribende omstrukturering af banker, mens man undgår de yderst betydelige risici for den økonomiske stabilitet og de omkostninger, der udspringer af uorganiseret likvidation i henhold til national insolvenslovgivning, og stopper behovet for at finansiere forløbet med offentlige midler. Når Europa-Parlamentet og Rådet har vedtaget direktivet om bankgenopretning og -afvikling, vil det fastsætte reglerne for, hvordan EU-banker i alvorlige finansielle vanskeligheder omstruktureres, hvordan centrale økonomiske funktioner bevares, og hvordan tab og omkostninger allokeres til bankernes aktionærer, kreditorer og indskydere uden sikring. Bail-in, et centralt instrument i afviklingsdirektivet, vil trinvist allokere tab og nedskrive aktionærers, efterstillede kreditorers og foranstillede kreditorers fordringer. Indskydere under 100 000 EUR er under alle omstændigheder sikret mod tab, da deres fordringer beskyttes af nationale indskudsgarantiordninger. Direktivets gennemførelse er baseret på, at et netværk af nationale myndigheder og afviklingsfonde står for bankafviklinger. Selv om det er et stort skridt frem i retning af at minimere forskelligartede nationale tilgange og beskytte det indre markeds integritet, er det ikke tilstrækkeligt for de medlemsstater, der deles om tilsynet med kreditinstitutter inden for den fælles tilsynsmekanisme. Som Det Europæiske Råd har konstateret, skal banktilsyn og ‑afvikling i bankunionen udøves på samme myndighedsniveau. Hvis det ikke er tilfældet, kan der opstå uenighed mellem den tilsynsførende myndighed (ECB) og nationale afviklingsmyndigheder om, hvordan nødlidende banker skal håndteres, mens markedets forventninger om medlemsstaternes (manglende) evne til at klare nationale nødlidende banker er uændrede, hvilket forstærker den onde cirkel mellem stater og banker og fragmentering og konkurrenceforvridning i hele det indre marked. Sammenlignet med et netværk af afviklingsmyndigheder vil en fælles afviklingsmekanisme med et centralt beslutningsorgan og en fælles bankafviklingsfond give væsentlige fordele for medlemsstaterne, skatteyderne, bankerne og den finansielle og økonomiske stabilitet i hele EU. · Stærk, central beslutningstagning vil sikre, at afviklingsbeslutninger i alle deltagende medlemsstater træffes effektivt og hurtigt, idet man undgår ukoordineret handling, hvilket minimerer negative følger for den finansielle stabilitet og begrænser behovet for finansiel støtte. · Et centralt forum, der samler ekspertise og erfaring med bankafvikling, kan behandle nødlidende banker mere systematisk og effektivt end individuelle nationale myndigheder med mere begrænsede ressourcer og erfaring. · En fælles bankafviklingsfond kan samle betydelige ressourcer fra bankernes bidrag og dermed beskytte skatteyderne mere effektivt end nationale fonde, mens der samtidig bevares lige vilkår for banker i alle deltagende medlemsstater. En fælles fond vil forhindre, at der opstår samordningsproblemer med anvendelsen af nationale fonde, og vil være afgørende for at fjerne bankernes afhængighed af staternes kreditværdighed. Den fælles afviklingsmekanisme skal oprettes inden for EU's retlige og institutionelle rammer. Ifølge Det Europæiske Råds konklusioner af 14. december 2012 "vil processen til fuldførelse af ØMU'en bygge på EU's institutionelle og retlige rammer." Selv om det har været nødvendigt at anvende mellemstatslige ad hoc-værktøjer uden for EU's rammer for at håndtere ekstraordinære markedsforhold og styringsmangler i den oprindelige udformning af ØMU'en, truer de nu med at underminere det demokratiske aspekt ved EU's beslutningstagning og sammenhængen i det EU-retlige system. Som med den fælles tilsynsmekanisme er oprettelsen af den fælles afviklingsmekanisme inden for de EU-retlige institutionelle rammer derfor et nødvendigt skridt for at færdiggøre ØMU'en i overensstemmelse med Det Europæiske Råds konklusioner og mere overordnet for at beskytte EU's demokratiske og institutionelle opbygning. 1.2. Overgang til bankunionen Den fælles tilsynsmekanisme træder efter planen i kraft medio 2014. Den fælles afviklingsmekanisme forventes at begynde sine aktiviteter i januar 2015, når direktiv […], der fastsætter det regelsæt, der regulerer bankafviklinger i hele det indre marked, skal træde i kraft[7]. Derefter vil den fælles afviklingsmekanisme anvende denne forordnings bestemmelser, som er i overensstemmelse med reglerne i direktiv […], for medlemsstater, der deltager i bankunionen, mens nationale myndigheder anvender bestemmelserne i direktiv […] for dem udenfor. Under alle omstændigheder anvendes statsstøttereglerne om byrdefordeling, hvis afviklingerne omfatter statsstøtte. For at gennemføre byrdefordelingen mellem aktionærer og efterstillede kreditorer vil den fælles afviklingsmekanisme fra denne forordnings ikrafttræden kunne anvende regler, der muliggør nedskrivning af aktier og efterstillet gæld i det omfang, det er nødvendigt for at anvende statsstøttereglerne. Derudover kan medlemsstaterne vælge at gennemføre de nye regler i direktiv […] i deres nationale lovgivning, selv før fristen for gennemførelse af direktivet. I alle tilfælde vil Kommissionen bevare sine statsstøttebeføjelser i alle afviklingssager, der omfatter støtte, der kan betegnes som statsstøtte. I det omfang at den fælles afviklingsmekanismes brug af Den Fælles Bankafviklingsfond ikke kan betegnes som statsstøtte efter de specifikke kriterier i traktaten, vil kriterierne stadig analogt finde anvendelse for, når Afviklingsfonden anvendes, at sikre, at de samme regler gælder for Afviklingsfondens indgriben, som hvis de nationale afviklingsmyndigheder anvendte nationale finansieringsordninger. På europæisk plan fremmes denne konvergensproces på den ene side af de reviderede retningslinjer for statsstøtte om støtte til banker og på den anden side ved aftalen om, hvordan den europæiske stabilitetsmekanisme kan rekapitalisere nødlidende banker. De reviderede retningslinjer for statsstøtte indfører strengere krav om byrdefordeling for aktionærer og efterstillede kreditorer i alle medlemsstater, der yder offentlig støtte til deres banker. Det vil modvirke den aktuelle fragmentering af det indre marked afhængigt af statens styrke og tilstedeværelsen af overtagne aktiver. I mellemtiden ville retningslinjerne for den europæiske stabilitetsmekanisme og statsstøttereglerne præcisere, under hvilke forhold medlemsstater der ikke er i stand til at yde offentlig støtte til banker, kan optage lån, eller om nødvendigt hvordan banker kan rekapitaliseres direkte af den europæiske stabilitetsmekanisme. 2. Begrundelsen for en fælles afviklingsmekanisme Kommissionen har taget højde for den analyse, der blev udført i konsekvensanalysen for vedtagelsen af direktiv […], hvori man vurderede de operationelle og retlige aspekter, der er relevante for oprettelsen af en fælles afviklingsmekanisme. Der er også udført analyser af den fælles afviklingsmekanismes foreslåede funktioner på grundlag af opdateringer af oplysningerne i konsekvensanalysen. Med hensyn til den fælles afviklingsmekanismes evne til at frembringe effektive løsninger er tidsfaktoren afgørende af to vigtige årsager: før indgriben for at styrke den nyligt oprettede fælles afviklingsmekanisme som et effektivt værktøj, der bidrager til at minimere kilderne til usikkerhed på markederne, og når en afvikling sættes i gang, således at den fælles afviklingsmekanisme kan bevare aktivernes værdi, som kan udhules af unødvendige forsinkelser i afviklingsforløbet. Et netværk af nationale myndigheder kræver ekstra behandlingstid til drøftelser, der vedrører grænseoverskridende institutter. I modsætning hertil vil den foreslåede opdeling af beføjelser mellem et centralt beslutningsorgan og lokale gennemførelsesmyndigheder medføre tidsbesparelser. Det vil tage kortere tid på nationalt plan end centralt plan at samle al ekspertisen til at styre gennemførelsen, da den relevante lovgivning er national. På centralt plan vil der være mulighed for en større kritisk masse, der hurtigere kan tiltrække og udvikle den bedste specialiserede menneskelige kapital. Med hensyn til den fælles afviklingsmekanismes evne til at føre til effektive beslutninger vil et centralt beslutningsplan bidrage til at minimere omkostningerne ved afvikling, da det kan opnå væsentlige fordele i form af stordriftsfordele i et netværk, og fordi det har stor betydning for, at afviklingsbeslutningen kan gennemføres og er optimal. Strukturelt set kan et system, der ikke står over de nationale myndigheders mandat til at minimere omkostninger for deres egen medlemsstat, ikke tage højde for alle tværnationale eksternaliteter. Medlemsstaterne har siden krisens start overvejet en byrdefordelingsmekanisme til at minimere den overordnede tabte sociale velfærd i disse situationer[8]. En fælles afviklingsmekanisme er bedre egnet end et netværk til at garantere, at byrdeoverførsler kan gennemføres, hvilket er en vigtig forudsætning for, at en byrdefordelingsaftale kan fungere. Den vil også garantere, at den optimale afviklingsløsning kan gennemføres eksternt, hvilket giver mulighed for forudgående aftale om en byrdefordelingsregel, der allokerer omkostningerne ved afviklinger ud fra rimelige og afbalancerede kriterier. 3. JURIDISKE ASPEKTER AF FORSLAGET 3.1. Retsgrundlag Retsgrundlaget for dette forslag er artikel 114 i TEUF, i henhold til hvilken der kan vedtages foranstaltninger med henblik på indbyrdes tilnærmelse af nationale bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion. Forslaget søger at bevare det indre markeds integritet og forbedre dets funktionsmåde. Ensartet anvendelse af fælles afviklingsregler kombineret med adgang til en fælles europæisk afviklingsfond med en central myndighed vil få Unionens bankmarkeder på ret køl igen, fjerne hindringer for den frie udøvelse af de grundlæggende friheder og forebygge væsentlig konkurrenceforvridning i det mindste i de medlemsstater, der deler tilsynet med kreditinstitutter på europæisk plan. Selv om direktiv […] medfører omfattende harmonisering, giver det stadig medlemsstaterne mulighed for fleksibilitet, hvilket betyder, at der fortsat kan være en høj grad af fragmentering i det indre marked. Den fælles afviklingsmekanisme opretter i stedet en integreret beslutningsstruktur, der afpasser afvikling under den fælles afviklingsmekanisme med tilsyn under den fælles tilsynsmekanisme, for at fjerne den konkurrencemæssige ulempe, bankerne i de medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, oplever sammenlignet med banker i medlemsstater, der ikke deltager, på grund af manglen på et centraliseret system, der kan tage sig af nødlidende banker. For at alle deltagende medlemsstater kan have fuldstændig tillid til bankafviklingsprocessens kvalitet og upartiskhed, især med henblik på konsekvenserne for lokaløkonomien, vil beslutningerne blive udarbejdet og overvåget centralt af en fælles afviklingsinstans, så der sikres sammenhæng og ensartethed, og afviklingsprocessen indledes af Kommissionen. Kommissionen fastsætter også rammerne for de afviklingsværktøjer, der skal anvendes med hensyn til den pågældende enhed, og hvordan Afviklingsfonden skal bruges til at understøtte afviklingsforløbet. Med henblik på at støtte afviklingsprocessen og gøre den mere effektiv oprettes der ved den foreslåede forordning en fælles bankafviklingsfond. Den foreslåede forordning er direkte anvendelig i alle medlemsstater, men gælder for alle enheder, der overvåges af den fælles tilsynsmekanisme. Det fælles regelsæt, der blev etableret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber[9], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber[10] og direktiv […] finder anvendelse på de deltagende medlemsstater, da de anvendes inden for hele det indre marked. Derfor er artikel 114 i TEUF det rette retsgrundlag. 3.2. Nærhed I henhold til nærhedsprincippet i artikel 5, stk. 3, i TEU handler Unionen på de områder, der ikke hører under dens enekompetence, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne på centralt, regionalt eller lokalt plan, men på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan nås på EU-plan. Kun indsats på europæisk plan kan sikre, at nødlidende banker afvikles med minimal afsmitning, og at det sker på ensartet vis efter et fælles regelsæt. Den fælles afviklingsmekanisme vil også bringe betydelige stordriftsfordele og forebygge de negative eksterne virkninger, som rent nationale beslutninger og fonde kan medføre. Væsentlige forskelle mellem afviklingsbeslutninger, der tages på nationalt plan og er underlagt særlige lokale forhold og finansieringsbegrænsninger, kan underminere det indre markeds stabilitet og integritet. Mens den fælles tilsynsmekanisme sikrer lige vilkår inden for tilsyn af banker og mindsker risikoen for tilbageholdenhed, sikrer den fælles afviklingsmekanisme, at der i tilfælde af en nødlidende bank kan foretages omstrukturering med minimale omkostninger, kreditorerne kan få fair og lige behandling, og finansieringsmidlerne kan hurtigt videregives til de mest produktive brugere i hele det indre marked. Det er derfor passende, at Unionen fremsætter forslag til de nødvendige lovgivningsmæssige skridt for at oprette en sådan afviklingsordning for banker, der føres tilsyn med via den fælles tilsynsmekanisme. En forordning er det rette juridiske instrument til at undgå uoverensstemmelser i den nationale gennemførelse og for at sikre en ensartet institutionel mekanisme og lige vilkår for alle bankerne i de deltagende medlemsstater. 3.3. Proportionalitet I medfør af proportionalitetsprincippet må indholdet og formen af Unionens handling ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene i traktaterne. Banktilsyn og ‑afvikling i bankunionen skal udøves på samme myndighedsniveau. Hvis det ikke er tilfældet, kan der opstå uenighed mellem den europæiske tilsynsførende myndighed og de nationale afviklingsmyndigheder om, hvordan nødlidende banker skal håndteres, og hvordan deres udgifter skal dækkes. Disse spændinger kan underminere tilsynets og afviklingens effektivitet og forvride konkurrencen mellem medlemsstaterne. Den seneste tids krise har fremhævet behovet for hurtig og bestemt handling med støtte fra finansieringsordninger på europæisk plan for at undgå, at bankafviklinger udført på nationalt plan får uforholdsmæssige følger for realøkonomien, og for at begrænse usikkerhed og forhindre stormløb på banker og afsmitning inden for det indre marked. Den fælles afviklingsmekanisme vil sørge for, at de samme regler anvendes på samme måde på alle nødlidende banker i de deltagende medlemsstater. Tilstrækkelige finansielle reserver vil lette individuelle bankers problemer, så de ikke medfører tabt tillid til hele banksystemet i den pågældende medlemsstat eller i andre medlemsstater, der af markederne opfattes som udsatte for de samme risici. Den yderligere retssikkerhed, afpassede incitamenter i bankunionen og de økonomiske fordele ved central og ensartet afvikling betyder, at forslaget overholder proportionalitetsprincippet, og at det ikke går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå målene. I denne forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig retten til beskyttelse af personoplysninger, frihed til at drive egen virksomhed samt adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, og forordningen skal gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper. 4. NÆRMERE REDEGØRELSE FOR FORSLAGET 4.1. En fælles afviklingsmekanisme 4.1.1. Principper, struktur og omfang Den fælles afviklingsmekanisme skal indeholde beslutningsstrukturer, der er retligt velfunderede og effektive i krisetider. Beslutningsprocessen skal sikre europæiske beslutninger, men også inddrage medlemsstaterne i erkendelse af, at bankafviklinger også påvirker de nationale økonomier. Den fælles afviklingsmekanisme vil anvende det fælles regelsæt for bankafvikling, som er fastsat i direktivet om bankgenopretning og ‑afvikling med hensyn til nødlidende banker fra de medlemsstater, der deltager i mekanismen. Den fælles afviklingsmekanisme vil bestå af ensartede regler og procedurer, der skal anvendes af Den Fælles Afviklingsinstans ("Afviklingsinstansen") sammen med Kommissionen og afviklingsmyndighederne i de deltagende medlemsstater. Europa-Kommissionen vil kun deltage i den fælles afviklingsmekanisme i det omfang, det er nødvendigt for at udføre særlige opgaver, som er fastsat i denne forordning, og i forbindelse med granskning af statsstøtte i henhold til traktaten eller analogt med henblik på anvendelse af de kriterier, der er fastsat for anvendelse af artikel 107 i TEUF. Imidlertid har den fælles afviklingsmekanisme ikke samme differentierede tilgang som den fælles tilsynsmekanisme for forskellige typer af banker på grund af afviklingsprocessens karakter. I modsætning til tilsyn, som føres dagligt, vil der kun være et antal banker, der er forventeligt nødlidende og under afvikling på et givent tidspunkt. Endvidere er et bredt anvendelsesområde for den fælles afviklingsmekanisme fuldstændig i overensstemmelse med det forhold, at ECB kan overtage det direkte tilsyn med banker, der måtte have problemer, også i forbindelse med mulig afvikling af bankerne. Endelig har krisen vist, at det ikke kun er store internationale banker, der har brug for rammer for afvikling på europæisk plan. Tilstedeværelsen af forskellige afviklingsmyndigheder for banker af forskellig størrelse tyder også på forskellige finansierings- og bagstoppermekanismer, der igen kan forstærke sammenhængen mellem stater og banker og forvride konkurrencen. 4.1.2. Principper for handlinger under den fælles afviklingsmekanisme For at sikre en objektiv og fair afviklingsproces forbydes enhver forskelsbehandling fra Kommissionen, Afviklingsinstansen og de nationale afviklingsmyndigheder mod bankerne, deres indskydere, kreditorer eller aktionærer på grund af deres nationalitet eller forretningssted. Afviklinger af grænseoverskridende koncerner styres af en række principper for at sikre lige behandling af koncernens forskellige enheder, så der tages hensyn til de involverede medlemsstaters interesser, således at de omkostninger, kreditorerne pålægges, ikke overstiger omkostningerne ved almindelig insolvensbehandling. Hvis kun dele af en koncern er under afvikling, søger forslaget at sikre, at afviklingsprocessen ikke vil påvirke de andre enheder negativt. Som hovedregel dækkes afviklingsomkostningerne ved bail-in og af banksektoren. Derfor fastsætter forslaget, at Kommissionen, Afviklingsinstansen og de nationale afviklingsmyndigheder beslutter finansieringsordningen for afviklingen, sådan at anvendelsen af ekstraordinær støtte fra det offentlige minimeres. 4.1.3. Samspil med Kommissionens statsstøttebeføjelser Inden for den fælles afviklingsmekanisme bevarer Kommissionen sine statsstøttebeføjelser under alle forhold. Det betyder, at når ECB underretter Kommissionen og Afviklingsinstansen om, at en bank eller koncern er nødlidende eller forventeligt nødlidende, kører afviklingsproceduren i den fælles afviklingsmekanisme i givet fald sideløbende med statsstøtteproceduren, så den eller de pågældende medlemsstater opfordres til at meddele Kommissionen de påtænkte tiltag, jf. artikel 108 i TEUF. Det kræver, at der startes løbende samarbejde og udveksling af oplysninger mellem Afviklingsinstansen og Kommissionen, så statsstøtteproceduren kan fuldføres. Ydermere vil Kommissionens beslutning under statsstøttereglerne være forudsætningen for, at Kommissionen vedtager en beslutning om at bringe en bank under afvikling. Når der ikke anvendes statsstøtte i forbindelse med Afviklingsfonden, bør kriterierne for anvendelse af artikel 107 i TEUF anvendes analogt som forudsætning for vedtagelse af en beslutning om at bringe en bank under afvikling for at bevare det indre markeds integritet mellem deltagende og ikke-deltagende medlemsstater. 4.1.4. Opgaver og beslutningsstruktur Den fælles afviklingsmekanisme dækker alle centrale afviklingsopgaver, der er nødvendige for at afvikle nødlidende banker. Disse opgaver omfatter blandt andet tilladelse til at anvende forenklede forpligtelser i forbindelse med kravet om at udarbejde afviklingsplaner, gennemgå afviklingsplaner, vurdere bankernes afviklingsmuligheder, beslutte at bringe en bank under afvikling, udøve afviklingsbeføjelser over for et institut under afvikling og gennemføre afviklingsordninger. Den fælles afviklingsmekanisme dækker også beslutninger om anvendelse af finansiering til afviklinger. Den fælles afviklingsmekanismes sammensætning sikrer, at dens beslutningsstrukturer er retligt velfunderede og effektive, også i krisetider. De er udformet således, at beslutningerne er på europæisk plan og inddrager medlemsstaterne i erkendelse af, at bankafviklinger også påvirker de nationale økonomier. Den fælles afviklingsmekanismes beslutningsstrukturer omfatter Den Fælles Afviklingsinstans, de nationale afviklingsmyndigheder i deltagende medlemsstater og Europa-Kommissionen. Opgaverne i den fælles afviklingsmekanisme deles mellem Den Fælles Afviklingsinstans og de nationale afviklingsmyndigheder. For at sikre den fælles afviklingsmekanismes effektivitet og ansvarlighed og i overensstemmelse med juridiske krav er det Europa-Kommissionen, der som EU-institution har beføjelse til at indlede afvikling af en bank med udgangspunkt i en anbefaling fra Afviklingsinstansen eller på eget initiativ. Hvis Kommissionen indleder en afviklingsprocedure, vil den også bestemme rammerne for de afviklingsværktøjer, der skal anvendes i hvert tilfælde, og brugen af Afviklingsfonden. Den Fælles Afviklingsinstans træffer alle andre beslutninger i henhold til forordningen om den fælles afviklingsmekanisme og retter dem til de nationale afviklingsmyndigheder, så de kan gennemføres på nationalt plan i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning om den fælles afviklingsmekanisme og direktiv […]. Afviklingsinstansen overvåger, hvordan de nationale afviklingsmyndigheder udfører dens beslutninger på nationalt plan, og i tilfælde af manglende overholdelse kan den rette beslutninger direkte til bankerne. 4.1.5. Beslutningstagning I henhold til det fælles regelsæt i direktiv […] vil en bank blive anbragt under afvikling, når den er nødlidende eller forventeligt nødlidende, når ingen ordninger i den private sektor kan afværge konkurs, og når afvikling er i samfundets interesse, fordi banken er systemisk, så dens konkurs ville skade den finansielle stabilitet. Formålet med afvikling er at fortsætte bankens centrale funktioner, beskytte den finansielle stabilitet, minimere brugen af skatteydernes penge og beskytte indskyderne. Afvikling udløses efter en proces, der sikrer en begrundet og upartisk beslutning vedrørende enhver nødlidende bank: – Som tilsynsmyndighed underretter ECB Kommissionen, Afviklingsinstansen og de relevante nationale myndigheder og ministerier om, at en bank er nødlidende. – Afviklingsinstansen vurderer, om situationen udgør en systemisk trussel, og om der kan findes en løsning i den private sektor. – Hvis det ikke er tilfældet, anbefaler Afviklingsinstansen Kommissionen at indlede afvikling. – Kommissionen beslutter at indlede afvikling og informerer Afviklingsinstansen om rammerne for anvendelse af afviklingsværktøjerne og anvendelse af Afviklingsfonden til at understøtte afviklingen. Ved en beslutning rettet til de nationale afviklingsmyndigheder vedtager Afviklingsinstansen en afviklingsplan, der fastsætter afviklingsværktøjerne, ‑handlingerne og -finansieringsforanstaltningerne, og pålægger de relevante nationale afviklingsmyndigheder at gennemføre afviklingsforanstaltningerne. – De nationale afviklingsmyndigheder gennemfører de afviklingsforanstaltninger, som Afviklingsinstansen har vedtaget, i overensstemmelse med national lovgivning. Hvis de nationale afviklingsmyndigheder ikke efterkommer Afviklingsinstansens beslutninger, har Afviklingsinstansen beføjelse til at træde i stedet for de nationale myndigheder og rette visse beslutninger om gennemførelse af afviklingstiltagene direkte til bankerne. 4.1.6. Ansvarlighed og budget Hver enkelt del i den fælles afviklingsmekanisme vil være uafhængig i udførelsen af sine opgaver og vil være underlagt strenge ansvarlighedsbestemmelser for at sikre, at den bruger sine beføjelser korrekt og upartisk inden for de rammer, der er fastsat ved denne forordning og direktiv […]. Afviklingsinstansen vil derfor være ansvarlig over for Europa-Parlamentet og Rådet for alle beslutninger, der tages ud fra dette forslag. De deltagende medlemsstaters nationale parlamenter informeres også om Afviklingsinstansens aktiviteter. Afviklingsinstansen skal besvare alle bemærkninger eller spørgsmål, de nationale parlamenter i de deltagende medlemsstater retter til den. Den fælles afviklingsmekanismes budget, der omfatter Den Fælles Afviklingsfond, indgår ikke i EU-budgettet. Udgifter i forbindelse med den fælles afviklingsmekanismes opgaver og brugen af Afviklingsfonden finansieres af bidrag fra banksektoren. 4.1.7. Forhold til ikke-deltagende medlemsstater Direktiv […] opretter afviklingskollegier blandt nationale afviklingsmyndigheder, der skal tage sig af bankkoncerner, så der sikres passende og lige deltagelse fra afviklingsmyndighederne i alle medlemsstater, hvor banken driver virksomhed. EBA har en mæglerrolle, når hjemlandets og værtslandets afviklingsmyndigheder ikke er enige om udarbejdelsen af afviklingsplanerne og selve afviklingen. For enheder og koncerner, der kun opererer i medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, erstatter mekanismen de afviklingskollegier, der er fastsat i direktiv […] om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber. I stedet deltager repræsentanter fra nationale afviklingsmyndigheder i Afviklingsinstansen. For banker, der er etableret i ikke-deltagende medlemsstater som defineret i SSM-forordningen, finder direktiv […] stadig fuld anvendelse. Også samspillet mellem den fælles afviklingsmekanisme og de nationale afviklingsmyndigheder i ikke-deltagende medlemsstater vil stadig være underlagt direktiv […] fuldt ud. Bestemmelser om samspillet mellem forskellige afviklingsfonde (gensidiggørelse og frivillig låntagning og långivning) finder også fuld anvendelse mellem Den Fælles Afviklingsfond og nationale afviklingsmyndigheder i ikke-deltagende medlemsstater. Forslaget præciserer også, at EBA's rolle i henhold til direktiv […] og EBA-forordningen, herunder dens mæglingsbeføjelser, vil finde fuld anvendelse på Afviklingsinstansen. Derudover tager forslaget højde for situationen i banker. der er etableret i medlemsstater, der ikke deltager i den fælles afviklingsmekanisme, på tre måder. For det første fastsætter forslaget princippet om forbud mod forskelsbehandling, således at ingen af komponenterne i den fælles afviklingsmekanisme må diskriminere mod kreditinstitutter, indskydere, investorer eller andre kreditorer på grundlag af deres nationalitet eller forretningssted. For det andet bestemmer forslaget, at i tilfælde, hvor en koncern omfatter kreditinstitutter, der er etableret i en deltagende medlemsstat og i en ikke-deltagende medlemsstat, erstatter Afviklingsinstansen de deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder i afviklingskollegierne, der er fastsat ved direktiv […]. For det tredje vil ikke-deltagende medlemsstater altid have mulighed for at slutte sig til den fælles tilsynsmekanisme og dermed sikre, at banker etableret på deres område er underlagt den fælles afviklingsmekanisme. 4.1.8. Forhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv […] af […] om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber Inden for den fælles afviklingsmekanisme anvendes regelsættet i direktiv […] om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber på de deltagende medlemsstater, da regelsættet anvendes inden for hele det indre marked. Der kan kun gøres undtagelser herfra, når denne forordnings procedurer eller bestemmelser træder i stedet for de relevante bestemmelser i direktiv […] (f.eks. bestemmelser om grænseoverskridende kollegier, der afløses af beslutningstagningen i den fælles afviklingsmekanisme). Forslaget om den fælles afviklingsmekanisme indeholder visse bestemmelser, der er i stil med direktiv […], da Afviklingsinstansen og Kommissionen skal basere deres handlinger på umiddelbar anvendelig EU-ret. Andre af forslagets bestemmelser henviser specifikt til Kommissionens forslag til direktiv […]. Nogle af disse bestemmelser blev ændret ved den betænkning, Europa-Parlamentets ECON-udvalg vedtog i maj, og ved Rådets generelle indstilling af 26. juni. SRM-forordningen skal i sidste ende stemme helt overens med det, Europa-Parlamentet og Rådet blev enige om i forbindelse med direktiv […]. Dette forslag henviser til Rådets generelle indstilling som det seneste tilgængelige dokument. Da forhandlingerne mellem Europa-Parlamentet og Rådet stadig står på, og direktivet endnu ikke er færdigt, er det Kommissionens hensigt at udskifte de grundlæggende bestemmelser med det endelige resultat af medlovgivernes forhandlinger om direktiv […]. For visse aspekter, der allerede er dækket af direktiv […], et det nødvendigt med yderligere tilpasning, for at en fælles afviklingsmekanisme med en fælles bankafviklingsfond kan fungere korrekt. For det første bør prioritetsordenen for fordringer være fuldstændig harmoniseret i forbindelse med afvikling ud fra princippet om indskyderpræference. Hensigten med artikel 15 er at harmonisere prioritetsordenen for fordringer ved afviklinger ud fra princippet om indskyderpræference. Kommissionen mener, at en sådan harmonisering er nødvendig for alle enheder, der er underlagt direktiv […], for at sikre lige vilkår i det indre marked. For det andet skal råderummet for anvendelse af bail-in i en fælles afviklingsmekanisme afgrænses nøje og være underlagt de samme betingelser for alle banker. Derfor indeholder forslagets artikel 24 en yderligere nøje afgrænsning baseret på Rådets generelle indstilling af 26. juni 2013 og udelukker i den sammenhæng anvendelse af undtagelserne i direktiv […] (især undtagelsen om beregning af grænsen for bail-in). 4.2. Afviklingsinstansen 4.2.1. Forvaltning For at sikre en effektiv og ansvarlig beslutningsproces for afviklinger indeholder Afviklingsinstansens struktur- og driftsregler bestemmelser om passende deltagelse fra alle direkte berørte medlemsstater. Afviklingsinstansen består af den administrerende direktør, den administrerende vicedirektør, de af Kommissionen og ECB udpegede repræsentanter og de medlemmer, hver medlemsstat har udpeget til at repræsentere de nationale afviklingsmyndigheder. Afviklingsinstansen vil med en administrerende direktør som formand afholde to typer møder: plenarmøder og eksekutivmøder. Afviklingsinstansen kan invitere observatører til møderne. På plenarmøderne træffer Afviklingsinstansen alle beslutninger, der har generel karakter. På eksekutivmøderne træffer Afviklingsinstansen beslutninger vedrørende individuelle enheder eller bankkoncerner. Sådanne beslutninger omfatter bl.a. afviklingsplanlægning, beføjelser til tidlig indgriben og beslutninger om afviklingsordninger, herunder brugen af Afviklingsfonden til finansiering af afviklingsprocessen, og instrukser til den nationale afviklingsmyndighed om, hvordan afviklingsbeslutningerne skal gennemføres. I eksekutivmøderne deltager den administrerende direktør, den administrerende vicedirektør og de af Kommissionen og ECB udpegede repræsentanter. Afhængigt af de banker eller koncerner, der skal afvikles i det konkrete tilfælde, vil Afviklingsinstansen ud over den administrerende direktør, den administrerende vicedirektør og de af Kommissionen og ECB udpegede repræsentanter også indkalde medlemmer, der er udpeget af de relevante nationale afviklingsmyndigheder, til sine eksekutivmøder. I tilfælde af afvikling af grænseoverskridende bankkoncerner vil både de medlemmer, der er udpeget af den medlemsstat, hvor afviklingsmyndigheden på koncernniveau befinder sig, og de medlemmer, der er udpeget af de medlemsstater, hvor datterselskaber eller enheder omfattet af tilsyn på et konsolideret grundlag, er etableret, derfor deltage i møderne og beslutningsprocessen. De afstemningsregler, der gælder for Afviklingsinstansen, tager højde for behovet for at tage hensyn til alle de medlemsstater, der berøres af en afviklingsbeslutning. Ingen deltagere i drøftelserne har vetoret. I lyset af medlemsstaternes suveræne ret til at fastlæge nationale budgetter bestemmer forslaget udtrykkeligt, at den fælles afviklingsmekanisme ikke kan kræve, at medlemsstaterne yder ekstraordinær offentlig støtte til en enhed under afvikling. Endvidere kan de medlemmer, der er udpeget af de relevante nationale afviklingsmyndigheder, med henblik på at tage højde for alle eventuelle konsekvenser for medlemsstaternes budgetter, ved Afviklingsinstansens eksekutivmøder anmode om en ekstra drøftelse, hvor sådanne potentielle konsekvenser tages op. 4.2.2. Beføjelser Afviklingsinstansen samler de oplysninger, ECB og de nationale afviklingsmyndigheder har om den finansielle sundhed i bankerne under deres jurisdiktion. Sammenlignet med et netværk af nationale myndigheder, der opererer inden for nationale mandater, giver denne ordning bedre mulighed for at vurdere de omstændigheder, der kan gøre det nødvendigt at bringe en bank under afvikling og undgå afsmitning på tværs af grænser. Forslaget bygger på rammerne i BRRD og giver Afviklingsinstansen beføjelser til straks at gribe ind, hvis en banks eller en koncerns finansielle situation bliver værre. Afviklingsinstansen har beføjelser til at afgøre, hvornår Kommissionen bør anbefales at bringe en bank eller koncern under afvikling. Når Kommissionen har afgjort, at betingelserne er opfyldt, og den bringer en bank under afvikling, beslutter Afviklingsinstansen inden for de af Kommissionen fastsatte rammer detaljerne vedrørende de afviklingsværktøjer, der skal anvendes, og hvordan Afviklingsfondens ressourcer skal allokeres. Sådanne beføjelser gør det muligt for Afviklingsinstansen at vælge og anvende afviklingsværktøjerne, ‑reglerne og ‑procedurerne på ensartet måde. For eksempel vil det i tilfælde, hvor banker opererer på tværs af grænser, føre til fjernelsen af aktuelle uoverensstemmelser i medlemsstaternes regler og fremgangsmåder og også af de negative følger, de har for Unionens bankmarkeders funktion. Et sådant direkte ansvar for Afviklingsinstansen vil sikre lige behandling af banker i alle deltagende medlemsstater samt forudsigelighed af og tillid til gennemførelsen af det fælles regelsæt om bankafvikling. Det vil øge retssikkerheden og bevare finansielle aktivers værdi bedre, idet unødvendige afbrydelser i pengestrømmene forebygges. Det vil også sikre, at nødlidende institutters aktiver bruges mest produktivt til at minimere tabene for kreditorer i alle deltagende medlemsstater og ikke ud fra individuelle medlemsstaters interesser. Afviklingsinstansen sørger for, at afviklingsbeslutningerne gennemføres korrekt af de nationale afviklingsmyndigheder i overensstemmelse med national lovgivning. I det øjemed har Afviklingsinstansen beføjelse til at overvåge og vurdere de nationale myndigheders gennemførelse ved, hvor det er nødvendigt, at indhente oplysninger direkte fra bankerne eller ved at udføre undersøgelser eller inspektioner på stedet. Hvis en national myndighed ikke gennemfører en afviklingsbeslutning i overensstemmelse med den aftalte afviklingsordning, kan Afviklingsinstansen rette visse beslutninger direkte til den pågældende bank med påbud om, at de nødvendige handlinger for gennemførelsen af afviklingsbeslutningen foretages. 4.2.3. Europæisk og internationalt samarbejde Afviklingsinstansen vil med henblik på at varetage sine opgaver samarbejde med ECB og de andre myndigheder, der har beføjelse til at føre tilsyn med kreditinstitutter i den fælles tilsynsmekanisme, og med andre myndigheder, der indgår i Det Europæiske Finanstilsynssystem. Afviklingsinstansen vil også arbejde tæt sammen med de nationale afviklingsmyndigheder, da de spiller en central rolle i at udarbejde og gennemføre afviklingsforanstaltningerne. Da mange kreditinstitutter ikke opererer udelukkende i Unionen, men internationalt, vil Afviklingsinstansen have enekompetence til at indgå ikke-bindende samarbejdsaftaler med tredjelandsmyndigheder på vegne af de deltagende medlemsstaters nationale myndigheder. 4.3. Den Fælles Bankafviklingsfond 4.3.1. Principper, oprettelse og opgaver Det underliggende princip for Afviklingsinstansens handlinger er, at alle tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med brugen af afviklingsværktøjerne først skal bæres af aktionærerne og kreditorerne i instituttet under afvikling og i sidste ende, hvis det er nødvendigt, af finanssektoren. Selv hvis omkostningerne ved omstrukturering af et institut allokeres til deres interne ressourcer, skal der være en mekanisme, der gør instituttet (enten i dets oprindelige form, gennem en brobank eller som et porteføljeadministrationsselskab – dårlig bank) i stand til fortsat at operere. Det er derfor vigtigt, at der oprettes en bankafviklingsfond, der sikrer effektivitet i afviklingshandlingerne, f.eks. ved at yde kortsigtet finansiering til et institut under afvikling eller garantier til mulige købere af et institut under afvikling. Hovedformålet med Den Fælles Bankafviklingsfond er at sikre finansiel stabilitet snarere end at dække tab eller skaffe kapital til et institut under afvikling. Afviklingsfonden bør ikke anses for at være en redningsfond. Der kan dog være ekstraordinære omstændigheder, efter at der er gjort tilstrækkelig brug af de interne ressourcer (mindst 8 % af passiverne og kapitalgrundlaget i instituttet under afvikling), hvor hovedformålet ikke kan opfyldes uden at tillade Afviklingsfonden at dække tab eller fremskaffe kapital. Det er kun i sådanne tilfælde, at Afviklingsfonden kan optræde som bagstopper for de private ressourcer. Den primære begrundelse for oprettelsen af Den Fælles Bankafviklingsfond er, at enhver finansiel støtte til en bankafvikling i integrerede markeder forbedrer andre bankers finansielle stabilitet og sundhed, ikke kun i den pågældende medlemsstat, men også i andre medlemsstater. Da banker i alle deltagende medlemsstater indirekte nyder godt af sådan støtte, bør bidrag til at finansiere støtten ikke være begrænset til bankerne i én medlemsstat. Med hensyn til effektivitet udgør Afviklingsfondens evne til at samle ressourcer fra alle banker i euroområdet en langt mere effektiv stødpude mod bankkriser, hvor tab er ulige koncentreret i nogle medlemsstater, og fungerer på den måde som en forsikringsmekanisme for hele euroområdet. Den seneste tids krise har vist, at der opstod tab på forskellige måder i medlemsstaterne. Da tab fra fremtidige chok i banksektoren sandsynligvis vil være koncentreret på et bestemt tidspunkt i nogle medlemsstater, vil en fælles europæisk privat bagstoppermekanisme i modsætning til individuelle nationale bagstopperordninger være mere effektiv til at afbøde sådanne chok gennem ex ante-bidrag og, i ekstreme situationer, ex post-bidrag fra banksektoren i hele euroområdet. Derfor vil Afviklingsfonden ved at samle ressourcer på europæisk plan have større slagkraft og forbedre banksystemets modstandsdygtighed. Samtidig vil en jævn fordeling af ex post-bidrag fra banker i alle deltagende medlemsstater mindske niveauet af sådanne bidrag for hver bank og dermed begrænse bidragenes eventuelle procykliske virkninger. Endvidere kan en mekanisme, hvor tab dækkes ud over nationale grænser, bryde den onde cirkel af gensidig afhængighed mellem bankkrisen i en given medlemsstat og det offentliges finansielle situation. Den nuværende byrde for visse medlemsstater ville have været lettet, hvis der siden krisens start havde været en fælles bankafviklingsfond. Derudover vil en fælles afviklingsfond med evne til at samle ressourcer fra banksektoren i alle deltagende medlemsstater have et større bidragsgrundlag og følgelig et bedre omdømme, der vil gøre Afviklingsinstansen i stand til om nødvendigt at låne mere på markedet med lavere omkostninger. En større evne til at opnå finansiering eksternt på markedet vil gøre Afviklingsfonden mindre afhængig af offentlige midler i tilfælde af ekstreme tab, hvilket igen kan bidrage til at bryde forbindelsen mellem stater og banker og beskytte skatteydere mod omkostningerne ved afvikling. Endelig kræver korrekt tilpasning af incitamenter i alle bankunionens institutter også en fælles fond. Hvis midlerne til dækning af afviklingsomkostningerne ud over de omkostninger, der dækkes af aktionærer og kreditorer, især i tilfælde med grænseoverskridende bankkoncerner, skulle hentes i nationale fonde, ville ikke blot den fælles afviklingsmekanisme, men også den fælles tilsynsmekanisme blive mindre effektiv. Oprettelsen af en fælles afviklingsmekanisme kræver, at Afviklingsinstansen har hurtig og effektiv adgang til en fælles bankafviklingsfond. Afviklingsfonden udgør en privat ekstern beskyttelsesmekanisme, der kan yde finansiering på mellemlang og lang sigt, så brug af offentlige midler til at afvikle banker undgås eller minimeres. Det gør også afviklingsprocessen mere effektiv ved at forhindre koordineringsproblemer, som opstår, når der anvendes nationale fonde, især i tilfælde med grænseoverskridende koncerner. 4.3.2. Finansiering af Afviklingsfonden For at sikre tilstrækkelig finansiering, undgå den procyklikalitet, der kendetegner pay-as-you-go-ordninger, og minimere behovet for at anmode om ekstern finansiel støtte behøver Afviklingsfonden ressourcer, der er umiddelbart tilgængelige. Derfor bør Afviklingsfondens målstørrelse være mindst 1 % af de dækkede indskud i de deltagende medlemsstaters banksystemer, hvilket burde være tilstrækkeligt til at sikre en velordnet afvikling i fremtidige kriser, forudsat at kreditorerne er underlagt bail-in for mindst op til 8 % af passiverne og kapitalgrundlaget i alt i instituttet under afvikling. Baseret på bankdata fra 2011 og et skøn over beløbet i dækkede indskud i euroområdets banker ville målniveauet på 1 % for Den Fælles Bankafviklingsfond svare til ca. 55 mia. EUR. Afviklingsfondens målstørrelse i absolutte beløb (EUR) vil forblive dynamisk og automatisk øges, når banksektoren vokser. Der forventes en overgangsperiode på 10 år, før Afviklingsfonden når sit fulde målniveau. Overgangsperioden kan udvides til 14 år, hvis Afviklingsfonden foretager udbetalinger, der overstiger halvdelen af dens målstørrelse. Hvis der ingen udbetalinger foretages fra Afviklingsfonden i den første opstartsfase, vil banksektoren årligt bidrage ca. en tiendedel af målstørrelsen, hvilket i absolutte tal er omkring 5,5 mia. EUR. Efter den første fase, hvor Afviklingsfonden opbygges, vil bankerne skulle yde ekstra bidrag, hvis deres bidragsgrundlag vokser, eller der foretages udbetalinger fra Afviklingsfonden. Hvis Afviklingsfondens finansielle midler falder til halvdelen af dens målstørrelse, vil bankerne skulle yde et årligt minimumsbidrag på mindst en femtedel af de samlede passiver (ekskl. det lovbestemte kapitalgrundlag og dækkede indskud) i alle banker i de medlemsstater, der deltager i den fælles afviklingsmekanisme. Bidragene vil blive beregnet i overensstemmelse med BRRD på grundlag af bankens passiver, ekskl. kapitalgrundlag og dækkede indskud, og justeret efter deres risikoprofil. Det betyder, at banker, der finansieres næsten udelukkende gennem indskud, i praksis vil have meget lave bidrag. Disse banker vil naturligvis bidrage til nationale indskudsgarantiordninger. Der er fastsat bestemmelser om garantier for at undgå, at opkrævning af bidrag skader sunde institutters finansielle stabilitet, i form af midlertidig fritagelse fra forpligtelsen til at betale ex post-bidrag. Hvis ex ante-bidragene ikke er tilstrækkelige og ex post-bidragene ikke umiddelbart tilgængelige, kan der være behov for yderligere finansielle reserver, især i overgangsfasen, for at sikre, at bankernes systemiske funktioner fortsætter i hele omstruktureringsprocessen. Afviklingsfonden vil være i stand til at indgå kontrakter om låntagning eller andre former for støtte til Afviklingsfonden fra finansieringsinstitutter eller andre tredjeparter, hvis det er nødvendigt for at finansiere afviklingen (herunder fra offentlige midler). Denne støtte tilbagebetales i princippet af instituttet under afvikling. Hvis det imidlertid ikke er muligt, bestemmer forordningen, at tabene allokeres til alle de banker, der er underlagt mekanismen ved ex post-bidrag. Det sikrer, at enhver brug af offentlige midler er neutral på mellemlang sigt. For at undgå at stille medlemsstater, der har iværksat en afviklingsfond ved dette forslags ikrafttrædelsesdato, ugunstigt, er det efter forordningen overladt til de pågældende medlemsstater at beslutte, hvordan de eksisterende nationale afviklingsfonde skal bruges med henblik på at opfylde bankernes forpligtelser i henhold til denne forordning. 4.3.3. Indskudsgarantiordningers rolle som led i afviklinger Når en bank afvikles, dækker den nationale indskudsgarantiordning, som en bank under afvikling er medlem af, tab af samme omfang som de tab, den ville have lidt, hvis banken var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling, dog højst for et beløb svarende til de dækkede indskud. Denne rolle er allerede fuldt ud fastlagt ved direktiv […]. Ydermere påvirker den fælles afviklingsmekanisme ikke institutsikringsordninger og andre koncerninterne finansstøttemekanismer, som visse kreditinstitutkoncerner har oprettet. Den fælles afviklingsmekanisme griber kun ind, når sådanne løsninger fra den private sektor ikke kan håndtere en nødlidende bank. 4.3.4. Afviklingsfondens rolle i afviklinger af koncerner, der omfatter institutter uden for den fælles afviklingsmekanisme Med hensyn til afviklinger af koncerner, der både omfatter institutter underlagt den fælles afviklingsmekanisme, og institutter uden for mekanismen, vil Afviklingsfondens bidrag svare til de dele af koncernen, der er underlagt den fælles afviklingsmekanisme, mens de nationale finansieringsordninger uden for den fælles afviklingsmekanisme vil dække resten. For at styrke afviklingsfinansieringen i hele det indre marked kan Afviklingsfonden ifølge forslaget låne fra eller til andre ordninger for afviklingsfinansiering på frivillig basis. Det vil gøre det muligt for Afviklingsfonden at foretage betydelige udbetalinger, der ikke er dækket af ex ante- og ex post-bidrag. Det vil også understøtte ordninger til afviklingsfinansiering i medlemsstater uden for den fælles afviklingsmekanisme. 4.3.5. Udskiftning af nationale afviklingsfinansieringsordninger Da Afviklingsfonden erstatter de deltagende medlemsstaters nationale ordninger for afviklingsfinansiering, kan medlemsstater, der allerede har oprettet nationale ordninger for afviklingsfinansiering ved denne forordnings ikrafttræden, bestemme, hvordan sådanne ordninger skal bruges i henhold til deres nationale lovgivning. Medlemsstaterne kan også bestemme, at de nationale ordninger for afviklingsfinansiering skal betale bidrag til Afviklingsfonden på vegne af deres banker, indtil ordningerne er helt udtømt. 5. VIRKNINGER FOR BUDGETTET Afviklingsinstansen finansieres fuldstændigt af bidrag fra finansieringsinstitutterne. Der kan dog være mindre virkninger for Unionens budget i Afviklingsinstansens startfase. De nærmere oplysninger findes i den vedlagte finansieringsoversigt. 2013/0253 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles bankafviklingsfond og om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Den Europæiske Centralbank[11], under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[12], efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1) Et bedre integreret indre marked for banktjenesteydelser er afgørende for at fremme økonomisk genopretning i Unionen. Den nuværende finansielle og økonomiske krise har vist, at det indre markeds funktionsmåde for dette områdes vedkommende er truet, og at der er en stigende risiko for finansiel fragmentering. Interbankmarkederne er blevet mindre likvide, og bankaktiviteterne på tværs af grænserne aftager som følge af frygt for afsmitning, mangel på tillid til andre nationale banksystemer og medlemsstaternes evne til at understøtte banker. (2) Forskelle mellem de forskellige medlemsstaters nationale afviklingsregler og den dertil hørende administrative praksis samt manglen på en fælles beslutningstagningsproces på EU-plan vedrørende afvikling af grænseoverskridende banker bidrager til denne manglende tillid og ustabile markeder, idet de ikke sørger for sikkerhed og forudsigelighed med hensyn til de mulige resultater af, at en bank bliver nødlidende. Der er risiko for, at afviklingsbeslutninger, der udelukkende er truffet på nationalt plan, fører til konkurrenceforvridning og i sidste ende undergraver det indre marked. (3) Det gælder navnlig, at medlemsstaternes forskellige praksis med hensyn til behandling af kreditorer i banker under afvikling og redning af nødlidende banker har konsekvenser for opfattelsen af bankernes finansielle sundhed og solvens samt kreditrisikoen ved disse. Dette undergraver offentlighedens tillid til banksektoren og hindrer udøvelsen af retten til fri etablering og fri udveksling af tjenesteydelser i det indre marked, fordi finansieringsomkostningerne ville være lavere, hvis der ikke var sådanne forskelle i medlemsstaternes praksis. (4) Forskelle mellem de forskellige medlemsstaters nationale afviklingsregler og den dertil hørende administrative praksis kan medføre, at banker og kunder har større låneomkostninger blot på grund af deres etableringssted og uanset deres reelle kreditværdighed. Desuden skal bankkunder i nogle medlemsstater betale højere lånerenter end bankkunder i andre medlemsstater uanset deres egen kreditværdighed. (5) Det indre marked vil fortsætte med at være fragmenteret, så længe afviklingsregler, praksis og byrdefordelingsmetoder er nationale, og så længe de finansielle midler til finansiering af afvikling tilvejebringes og bruges på nationalt plan. Dertil kommer, at der er stærke incitamenter for de nationale tilsynsmyndigheder til at minimere bankkrisers potentielle konsekvenser for deres nationale økonomi ved at træffe unilaterale foranstaltninger til at "ring-fence" bankaktiviteter, f.eks. ved at begrænse koncerninterne overførsler og udlån eller ved at foreskrive større likviditet og kapitalkrav i deres jurisdiktioner for filialer af potentielt nødlidende moderselskaber. Det begrænser bankernes aktiviteter på tværs af grænserne og skaber dermed hindringer for udøvelsen af de grundlæggende friheder og forvrider konkurrencen i det indre marked. (6) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv […][13] har i et vist omfang harmoniseret bankafviklingsreglerne og foreskriver, at bankafviklingsmyndighederne skal samarbejde, når de tager sig af nødlidende grænseoverskridende banker. Den harmonisering, direktiv […] indebærer, er imidlertid ikke fuldstændig, og beslutningsprocessen er ikke centraliseret. Direktiv […] foreskriver i det væsentlige fælles afviklingsværktøjer og –beføjelser, som de enkelte medlemsstaters nationale myndigheder råder over, men giver de nationale myndigheder en skønsmargen med hensyn til anvendelsen af værktøjerne og brugen af nationale finansieringsordninger til støtte for afviklingsprocedurer. Direktiv […] er ikke til hinder for, at medlemsstaterne træffer separate og potentielt inkonsekvente beslutninger vedrørende afvikling af grænseoverskridende koncerner, hvilket kan påvirke de samlede afviklingsomkostninger. Dertil kommer, at eftersom det omhandler nationale finansieringsordninger, mindsker det ikke i tilstrækkelig grad bankernes afhængighed af støtte fra nationale budgetter, og det hindrer ikke, at medlemsstaterne har forskellige tilgange til anvendelsen af finansieringsordningerne. (7) For at fuldføre det indre marked for finansielle tjenester er det af afgørende betydning, at man sikrer effektive, ensartede afviklingsbeslutninger vedrørende nødlidende banker i Unionen, herunder vedrørende anvendelsen af finansiering tilvejebragt på EU-plan. I det indre marked kan banker, der bliver nødlidende i en enkelt medlemsstat, påvirke de finansielle markeders stabilitet i hele Unionen. Det er ikke kun de medlemsstater, hvor banker opererer, men samtlige medlemsstater generelt, der har en interesse i at sikre effektive og ensartede afviklingsregler og lige vilkår for finansiering af afvikling i alle medlemsstater for at bevare konkurrencen og forbedre den måde, hvorpå det indre marked fungerer. Banksystemerne i det indre marked er i høj grad indbyrdes forbundne, bankkoncerner er internationale, og bankernes udenlandske aktiver udgør en stor andel. Uden en fælles afviklingsmekanisme ville bankkriser i medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme (SSM), have mere negative systemiske virkninger også i ikke-deltagende medlemsstater. Indførelsen af den fælles afviklingsmekanisme vil øge stabiliteten hos bankerne i de deltagende medlemsstater og forebygge, at kriser har afsmittende virkninger i ikke-deltagende medlemsstater, hvilket således vil være til gavn for hele det indre markeds funktionsmåde. (8) Efter oprettelsen af den fælles tilsynsmekanisme ved Rådets forordning (EU) nr. .../...[14], ifølge hvilken Den Europæiske Centralbank (ECB) fører et centraliseret tilsyn med banker i de deltagende medlemsstater, er der manglende overensstemmelse mellem EU-tilsynet med sådanne banker og den nationale behandling af de pågældende banker i afviklingsprocedurerne i medfør af direktiv […]. (9) Mens banker i medlemsstater uden for den fælles tilsynsmekanisme er omfattet af ordninger, der stemmer overens med hinanden, vedrørende tilsyn, afvikling og sikkerhedsnet, er banker i medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, omfattet af EU-ordninger vedrørende tilsyn, men nationale ordninger vedrørende afvikling og finansielle sikkerhedsnet. Denne manglende overensstemmelse stiller bankerne i de medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, konkurrencemæssigt ringere i forhold til bankerne i de øvrige medlemsstater. Eftersom tilsyn og afvikling befinder sig på to forskellige niveauer inden for den fælles tilsynsmekanisme, ville indgreb over for og afvikling af banker i de medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, ikke være så hurtige, konsekvente og effektive som for banker i medlemsstaterne uden for den fælles tilsynsmekanisme. Det har negative følger for de pågældende bankers finansieringsomkostninger og stiller dem konkurrencemæssigt ringere, hvilket vil have negative konsekvenser for de medlemsstater, hvor bankerne opererer, og for det indre markeds funktionsmåde generelt set. Derfor er en centraliseret afviklingsmekanisme for alle banker, der opererer i de medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, af afgørende betydning for at sikre lige vilkår. (10) Fordelingen af afviklingsbeføjelserne mellem det nationale plan og EU-planet bør stemme overens med fordelingen af tilsynsbeføjelserne mellem disse niveauer. Så længe tilsynet forbliver nationalt i en medlemsstat, bør den pågældende medlemsstat fortsat være ansvarlig for de finansielle konsekvenser af, at en bank bliver nødlidende. Den fælles afviklingsmekanisme bør derfor kun omfatte banker og finansieringsinstitutter, som er etableret i medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, og som er underkastet ECB's tilsyn som led i den fælles tilsynsmekanisme. Banker. som er etableret i medlemsstater, der ikke deltager i den fælles tilsynsmekanisme, bør ikke være omfattet af den fælles afviklingsmekanisme. Hvis sådanne medlemsstater blev omfattet af den fælles afviklingsmekanisme, ville det give dem forkerte incitamenter. Det kunne f.eks. ske, at tilsynsmyndigheder i de pågældende medlemsstater blev mere overbærende over for banker inden for deres jurisdiktion, eftersom de ikke ville skulle bære den fulde finansielle risiko, som følge af at de er blevet nødlidende. For at sikre parallelisme i forhold til den fælles tilsynsmekanisme bør de medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, være omfattet af den fælles afviklingsmekanisme. Efterhånden som medlemsstaterne bliver deltagere i den fælles tilsynsmekanisme, bør de automatisk også blive omfattet af den fælles afviklingsmekanisme. Det forventes, at den fælles afviklingsmekanisme i sidste ende kommer til at omfatte hele det indre marked. (11) En fælles bankafviklingsfond (i det følgende benævnt "Afviklingsfonden") er et afgørende element, som den fælles afviklingsmekanisme ikke ville kunne fungere korrekt uden. Forskelligartede systemer for national finansiering ville forvride anvendelsen af ensartede bankafviklingsregler i det indre marked. Afviklingsfonden bør være med til at sikre ensartet administrativ praksis i forbindelse med finansieringen af afvikling og til at forhindre, at der opstår hindringer for udøvelsen af grundlæggende friheder eller konkurrenceforvridning i den indre marked på grund af divergerende nationale praksisser. Afviklingsfonden bør finansieres direkte af bankerne og bør således samles på EU-plan, således at afviklingsressourcerne på objektiv vis kan allokeres på tværs af medlemsstaterne, hvilket vil øge den finansielle stabilitet og begrænse sammenkoblingen mellem den opfattede finanspolitiske situation hos individuelle medlemsstater og finansieringsomkostningerne for banker og virksomheder, der opererer i de pågældende medlemsstater. (12) Det er derfor nødvendigt at vedtage foranstaltninger med henblik på at skabe en fælles afviklingsmekanisme for alle medlemsstater, der deltager i den fælles tilsynsmekanisme, for at det indre marked lettere kan fungere hensigtsmæssigt og stabilt. (13) Det kan kun sikres, at en fælles EU-afviklingsmyndighed i de deltagende medlemsstater sørger for en centraliseret anvendelse af bankafviklingsreglerne i direktiv […], hvis reglerne om indførelsen af en fælles afviklingsmekanisme og dens funktionsmåde finder direkte anvendelse i medlemsstaterne, så man undgår divergerende fortolkninger i de forskellige medlemsstater. Dette bør være til gavn for det indre marked som helhed, fordi det vil bidrage til at sikre fair konkurrence og til at forebygge hindringer for den frie udøvelse af de grundlæggende friheder ikke blot i de deltagende medlemsstater, men også i hele det indre marked. (14) Som en pendant til anvendelsesområdet for Rådets forordning (EU) nr. .../... bør en fælles afviklingsmekanisme omfatte alle institutter, som er etableret i de deltagende medlemsstater. Inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme bør det dog være muligt direkte at afvikle ethvert kreditinstitut i en deltagende medlemsstat for at undgå asymmetrier i det indre marked i behandlingen af nødlidende institutter og kreditorer i forbindelse med en afvikling. I det omfang moderselskaber, investeringsselskaber og finansieringsinstitutter er omfattet af ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag, bør de indgå i den fælles afviklingsmekanismes anvendelsesområde. Skønt ECB ikke vil føre tilsyn med disse institutter på et individuelt grundlag, bliver ECB den eneste tilsynsmyndighed, der har en global opfattelse af, hvilken risiko koncernen som helhed, og dermed indirekte det enkelte medlem, er eksponeret for. En udelukkelse af enheder, der indgår i ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag, fra den fælles afviklingsmekanismes anvendelsesområde ville gøre det umuligt for den fælles afviklingsmekanisme at lægge planer for afviklingen af bankkoncerner og fastlægge en koncernafviklingsstrategi, og afviklingsbeslutninger ville være meget mindre effektive. (15) Inden for den fælles afviklingsmekanisme bør beslutninger træffes på det mest hensigtsmæssige niveau. (16) Som tilsynsmyndighed inden for den fælles tilsynsmekanisme er ECB bedst placeret til at vurdere, om et kreditinstitut er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og om det ikke med rimelighed ser ud til, at nogen anden foranstaltning iværksat af den private sektor eller en tilsynsmyndighed vil kunne forhindre, at instituttet bliver nødlidende inden for en rimelig tidshorisont. Når Afviklingsinstansen er blevet underrettet af ECB, bør den komme med en anbefaling til Kommissionen. Under hensyntagen til behovet for at afbalancere de forskellige interesser, der gør sig gældende, bør Kommissionen afgøre, om et institut skal bringes under afvikling, og fastlægge klare og detaljerede rammer for afvikling med angivelse af, hvilke afviklingsforanstaltninger Afviklingsinstansen skal træffe. Inden for disse rammer bør Afviklingsinstansen træffe beslutning om en afviklingsordning og give instrukser til de nationale afviklingsmyndigheder om, hvilke afviklingsværktøjer og -beføjelser der skal bringes i anvendelse på nationalt plan. (17) Afviklingsinstansen bør have beføjelse til at træffe beslutninger, navnlig i forbindelse med afviklingsplanlægning, vurdering af afviklingsmuligheder, fjernelse af hindringer for afvikling og forberedelse af afviklingsforanstaltninger. De nationale afviklings­myndigheder bør bistå Afviklingsinstansen i planlægningen og forberedelsen af afviklingsbeslutninger. Desuden bør de nationale afviklingsmyndigheder være ansvarlige for gennemførelsen af afviklingsbeslutninger, eftersom udøvelsen af afviklingsbeføjelser indebærer anvendelse af national lovgivning. (18) Det er af stor betydning for, at det indre marked kan fungere hensigtsmæssigt, at det er de samme regler, der gælder for alle afviklingsforanstaltninger, uanset om de træffes af nationale afviklingsmyndigheder i henhold til direktiv […] eller træffes inden for rammerne af den fælles afviklingsmekanisme. Kommissionen vil vurdere foranstaltningerne på basis af artikel 107 i TEUF. Hvis anvendelsen af afviklings­finansieringsordninger ikke omfatter statsstøtte, jf. artikel 107, stk. 1, i TEUF, bør Kommissionen, for at sikre lige vilkår i det indre marked, vurdere de pågældende foranstaltninger i analogi med artikel 107 i TEUF. Hvis en underretning i henhold til artikel 108 i TEUF ikke er nødvendig, da Afviklingsinstansens forslag til anvendelsen af Afviklingsfonden ikke er statsstøtte, jf. artikel 107 i TEUF, bør Kommissionen for at sikre det indre markeds integritet i forholdet mellem deltagende og ikke-deltagende medlemsstater anvende de relevante statsstøtteregler i henhold til artikel 107 i TEUF analogt, når den vurderer den foreslåede anvendelse af Afviklingsfonden. Afviklingsinstansen bør ikke træffe beslutning om en afviklingsordning, før Kommissionen i analogi med statsstøttereglerne har sikret, at anvendelsen af Afviklingsfonden følger de samme regler som interventioner via nationale finansieringsordninger. (19) For at sikre en hurtig og effektiv beslutningsprocedure for afviklinger bør Afviklingsinstansen være et særligt EU-agentur med en særlig struktur, som svarer til dens særlige opgaver, og som ikke følger samme skabelon som de øvrige EU-agenturer. Afviklingsinstansens sammensætning bør sikre, at der tages behørigt hensyn til alle relevante interesser i forbindelse med afviklingsprocedurer. Afviklingsinstansen bør afholde eksekutivmøder og plenarmøder. Deltagerne i eksekutivmøderne bør være den administrerende direktør, den administrerende vicedirektør samt repræsentanter for Kommissionen og ECB. I betragtning af Afviklingsinstansens formål bør den administrerende direktør og den administrerende vicedirektør udpeges af Rådet efter forslag fra Kommissionen og efter høring af Europa-Parlamentet. Når man på Afviklingsinstansens eksekutivmøde drøfter en afvikling af en bank eller en koncern, der er etableret i kun én deltagende medlemsstat, bør man også indbyde det medlem, der er udpeget af den pågældende medlemsstat, og som repræsenterer den nationale afviklingsmyndighed, til at deltage i mødet og i beslutningstagningen. Når man på Afviklingsinstansens eksekutivmøde drøfter en grænseoverskridende koncern, bør man også indbyde de medlemmer, der er udpeget af såvel hjemlandet som alle berørte værtslande, og som repræsenterer de relevante nationale afviklingsmyndigheder, til at deltage i mødet og i beslutningstagningen. Hjemlandets myndigheder og værtslandenes myndigheder bør dog have en afbalanceret indflydelse på beslutningen, så værtslandenes myndigheder bør kun have én stemme tilsammen. Afviklingsinstansen kan endvidere indbyde observatører, f.eks. en repræsentant for den europæiske stabilitetsmekanisme og for Eurogruppen, til at deltage i Afviklingsinstansens møder. (20) I lyset af Afviklingsinstansens formål og afviklingsmålene, som bl.a. omfatter beskyttelse af offentlige midler, bør Afviklingsinstansen finansieres via bidrag fra institutterne i de deltagende medlemsstater. (21) Afviklingsinstansen og, når det er relevant, Kommissionen bør træde i stedet for nationale afviklingsmyndigheder, der er udpeget i henhold til direktiv […], hvad angår alle aspekter i forbindelse med beslutningstagningen vedrørende afvikling. De nationale afviklingsmyndigheder, der er udpeget i henhold til direktiv […], bør fortsat varetage aktiviteter vedrørende gennemførelsen af afviklingsordninger, der vedtages af Afviklingsinstansen. For at sikre gennemsigtighed og demokratisk kontrol og for at beskytte EU-institutionernes rettigheder bør Afviklingsinstansen være ansvarlig over for Europa-Parlamentet og Rådet for så vidt angår beslutninger, der er truffet på grundlag af forslaget. Ligeledes af hensyn til gennemsigtigheden og den demokratiske kontrol bør de nationale parlamenter have en vis ret til at få oplysninger om Afviklingsinstansens aktiviteter og til at gå i dialog med den. (22) I de tilfælde, hvor direktiv […] giver mulighed for, at de nationale afviklingsmyndigheder anvender forenklede forpligtelser eller indrømmer fritagelse for forpligtelsen til at udarbejde afviklingsplaner, bør der fastlægges en procedure, hvorved Afviklingsinstansen kan tillade anvendelse af sådanne forenklede forpligtelser. (23) For at sikre en ensartet tilgang vedrørende institutter og koncerner bør Afviklingsinstansen have beføjelse til at udarbejde afviklingsplaner for sådanne institutter og koncerner. Afviklingsinstansen bør vurdere institutternes og koncernernes afviklingsmuligheder og træffe foranstaltninger til at fjerne eventuelle hindringer for afviklingen. Afviklingsinstansen bør kræve, at de nationale afviklingsmyndigheder træffer sådanne relevante foranstaltninger til at fjerne hindringer for afviklingen for at sikre konsekvens og muligheden for at afvikle de pågældende institutter. (24) Afviklingsplanlægning er et væsentligt element i en effektiv afvikling. Afviklingsinstansen bør derfor have beføjelse til at kræve ændringer i institutters eller koncerners opbygning og organisering for at fjerne praktiske hindringer for anvendelsen af afviklingsværktøjer og sikre, at de pågældende enheder kan afvikles. Da alle institutter potentielt har systemisk karakter, er det afgørende for at opretholde den finansielle stabilitet, at myndighederne har mulighed for at afvikle et hvilket som helst institut. Af hensyn til friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er sikret ved artikel 16 i chartret om grundlæggende rettigheder, bør Afviklingsinstansens skønsbeføjelse begrænses til, hvad der er nødvendigt for at forenkle opbygningen og driften af instituttet, alene med det formål at forbedre mulighederne for at afvikle det. Herudover skal alle foranstaltninger, der træffes med dette mål for øje, være i overensstemmelse med EU-retten. Foranstaltningerne må ikke være direkte eller indirekte diskriminerende på grundlag af nationalitet og bør være begrundet i tvingende almene hensyn vedrørende den finansielle stabilitet. For at bestemme, om en foranstaltning er truffet ud fra almene hensyn, bør der ses på, om Afviklingsinstansen, idet den handler ud fra almene hensyn, er i stand til at opfylde afviklingsmålene uden at støde på hindringer for anvendelsen af afviklingsværktøjer eller udøvelsen af sine beføjelser. Desuden bør en foranstaltning ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene. (25) Den fælles afviklingsmekanisme bør opbygges på basis af rammerne for direktiv […] og den fælles tilsynsmekanisme. Afviklingsinstansen bør have beføjelse til at gribe ind på et tidligt stadium i tilfælde, hvor der sker en forværring af et instituts finansielle situation eller solvens. De oplysninger, Afviklingsinstansen modtager fra de nationale afviklingsmyndigheder eller ECB på dette stadium, er af stor betydning for, at den kan bestemme, hvilke foranstaltninger den skal træffe for at forberede afviklingen af det pågældende institut. (26) For at sikre en hurtig afviklingsindsats, når det bliver nødvendigt, bør Afviklingsinstansen i samarbejde med den relevante kompetente myndighed eller ECB nøje overvåge de pågældende institutters situation, og hvorvidt institutterne overholder eventuelle foranstaltninger i forbindelse med tidlig indgriben, som de har truffet. (27) For at minimere forstyrrelserne af det finansielle marked og af økonomien bør afviklingsproceduren fuldføres inden for et kort tidsrum. Under hele afviklingsproceduren bør Kommissionen have adgang til alle oplysninger, den måtte finde nødvendige for at træffe en kvalificeret beslutning under afviklingen. Hvis Kommissionen beslutter at bringe et institut under afvikling, bør Afviklingsinstansen straks vedtage en afviklingsordning med nærmere oplysninger om de afviklingsværktøjer og -beføjelser, der skal anvendes, og om anvendelsen af finansieringsordninger. (28) Likvidation af et nødlidende institut ved almindelig insolvensbehandling kan bringe den finansielle stabilitet i fare, bevirke en afbrydelse i leveringen af væsentlige ydelser og være til skade for beskyttelsen af indskydere. I så fald kan anvendelsen af afviklingsværktøjer begrundes i almene hensyn. Målene for afvikling bør derfor være at sikre videreførelse af væsentlige finansielle ydelser, opretholde det finansielle systems stabilitet, reducere moralsk hasard ved at sørge for, at man i mindst muligt omfang sætter sit lid til finansiel støtte fra det offentlige til nødlidende institutter, og beskytte indskydere. (29) Likvidation af et insolvent institut ved almindelig insolvensbehandling bør dog altid overvejes, inden der eventuelt træffes en beslutning om at videreføre instituttet som en going concern. Et insolvent institut bør videreføres som en going concern af hensyn til den finansielle stabilitet og ved anvendelse af private midler i det omfang, dette er muligt. Dette kan opnås enten gennem salg til eller fusion med en privat køber eller efter en nedskrivning af instituttets passiver eller en konvertering af dets gæld til egenkapital for at foretage en rekapitalisering. (30) Når Kommissionen og Afviklingsinstansen udøver afviklingsbeføjelser, bør de sørge for, at aktionærerne og kreditorerne kommer til at bære en passende del af tabene, at ledelsen udskiftes, at omkostningerne i forbindelse med instituttets afvikling begrænses mest muligt, og at alle det insolvente instituts kreditorer i samme kategori behandles ens. (31) Begrænsningerne af aktionærers og kreditorers rettigheder bør være i overensstemmelse med artikel 52 i chartret om grundlæggende rettigheder. Afviklingsværktøjerne bør derfor kun anvendes på institutter, som er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og kun når det er nødvendigt for at forfølge målet om finansiel stabilitet i almenhedens interesse. Nærmere bestemt bør der anvendes afviklingsværktøjer, når instituttet ikke kan likvideres ved almindelig insolvensbehandling uden at destabilisere det finansielle system og foranstaltningerne er nødvendige for at sikre hurtig overførsel og videreførelse af systemisk vigtige funktioner, og når der ikke er rimelig udsigt til en alternativ privat løsning, f.eks. at de eksisterende aktionærer eller tredjemand foretager en kapitalforøgelse, som er tilstrækkelig til at genoprette instituttets fulde levedygtighed. (32) Indgriben i ejendomsrettigheder bør ikke ske i urimeligt omfang. De berørte aktionærer og kreditorer bør derfor ikke lide større tab, end hvis instituttet var blevet likvideret på tidspunktet for beslutningen om afvikling. Hvis en del af aktiverne i et institut under afvikling overføres til en privat køber eller et broinstitut, bør den resterende del af instituttet likvideres ved almindelig insolvensbehandling. For at beskytte eksisterende aktionærer og kreditorer ved likvidationen af instituttet, bør disse have ret til som betaling for deres fordringer at modtage mindst det samme som det, de kunne have forventet, hvis hele instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling. (33) For at beskytte aktionærers rettigheder og sikre, at kreditorerne ikke modtager mindre end ved almindelig insolvensbehandling, bør der fastlægges klare forpligtelser vedrørende værdiansættelsen af instituttets aktiver og passiver, og der bør afsættes tilstrækkelig tid til at foretage et korrekt skøn af den behandling, de ville have fået, hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling. Det bør være muligt at indlede en sådan værdiansættelse allerede i fasen for tidlig indgriben. Inden der træffes en afviklingsforanstaltning, bør der foretages en skønsmæssig vurdering af værdien af instituttets aktiver og passiver og af den behandling, aktionærer og kreditorer ville få ved almindelig insolvensbehandling. (34) Det er vigtigt, at tab anerkendes, når instituttet er blevet nødlidende. Det retningsgivende princip for værdiansættelse af nødlidende institutters aktiver og passiver bør være deres markedsværdi på det tidspunkt, hvor afviklingsværktøjerne anvendes, for så vidt markederne fungerer korrekt. Hvis markederne fungerer virkelig dårligt, bør værdiansættelsen baseres på aktivernes og passivernes behørigt dokumenterede langsigtede økonomiske værdi. Afviklingsinstansen bør i hastetilfælde kunne foretage en hurtig foreløbig værdiansættelse af et nødlidende instituts aktiver eller passiver, som bør gælde, indtil der er foretaget en uafhængig værdiansættelse. (35) For at sikre, at afviklingsproceduren er objektiv og konsekvent, er det nødvendigt at fastsætte, i hvilken rækkefølge kreditorers usikrede fordringer på et institut under afvikling bør nedskrives eller konverteres. For at begrænse risikoen for, at kreditorer lider større tab, end de ville have gjort ved en almindelig insolvensbehandling, bør den rækkefølge, der skal fastsættes, gælde både ved almindelige insolvensbehandlinger og ved afskrivnings- eller konverteringsproceduren under afvikling. Dette ville samtidig lette prisansættelsen af gæld. (36) Kommissionen bør fastlægge rammerne for de afviklingsforanstaltninger, der skal træffes, afhængigt af omstændighederne i sagen, og den bør være i stand til at bestemme, at alle nødvendige afviklingsværktøjer bringes i anvendelse. Inden for disse rammer bør Afviklingsinstansen træffe beslutning om afviklingsordningens nærmere indhold. De relevante afviklingsværktøjer bør omfatte virksomhedssalgsværktøjet, broinstitutværktøjet, bail-in-værktøjet og værktøjet til adskillelse af aktiver, således som det også er foreskrevet i direktiv […]. Regelsættet bør også gøre det muligt at vurdere, om betingelserne for nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenter er opfyldt. (37) Virksomhedssalgsværktøjet bør gøre det muligt at sælge instituttet eller dele af dets forretningsaktiviteter til en eller flere købere uden aktionærernes samtykke. (38) Værktøjet til adskillelse af aktiver bør sætte myndighederne i stand til at overføre urentable eller værdiforringede aktiver til et særskilt selskab. Dette værktøj bør kun anvendes sammen med andre værktøjer for at undgå, at det nødlidende institut får en uberettiget konkurrencefordel. (39) I en effektiv afviklingsordning bør omkostningerne til afvikling af et nødlidende institut i mindst muligt omfang bæres af skatteyderne. En sådan ordning bør desuden sikre, at selv store institutter af systemisk betydning kan afvikles uden at bringe den finansielle stabilitet i fare. Bail-in-værktøjet opfylder dette mål, idet det sørger for, at enhedens aktionærer og kreditorer lider passende tab og bærer en passende del af disse omkostninger. Med henblik herpå bør man i et regelsæt for afvikling medtage lovpligtige gældsnedskrivningsbeføjelser som en yderligere mulighed i samspil med andre afviklingsværktøjer, jf. anbefalingerne fra Rådet for Finansiel Stabilitet. (40) For at sikre, at man har det nødvendige råderum til at allokere tab til kreditorer under en række forskellige omstændigheder, bør bail-in-værktøjet kunne anvendes, både når målet er at afvikle det nødlidende institut som en going concern, hvis der er realistisk udsigt til, at instituttets levedygtighed kan genoprettes, og når systemisk vigtige ydelser overføres til et broinstitut, og den resterende del af instituttet indstiller sin virksomhed og likvideres. (41) Anvendes bail-in-værktøjet med henblik på at genoprette det nødlidende instituts kapital, så det vil kunne fortsætte sin virksomhed som en going concern, bør afviklingen ved bail-in altid ledsages af udskiftning af ledelsen og efterfølgende omstrukturering af instituttet og dets aktiviteter på en måde, der tager fat på årsagerne til, at det blev nødlidende. Omstruktureringen bør gennemføres ved iværksættelse af en plan for omorganisering af forretningsaktiviteterne. (42) Bail-in-værktøjet bør ikke anvendes på fordringer, som er sikret, omfattet af en sikkerhedsstillelse eller på anden måde garanteret. For at sikre, at bail-in-værktøjet er effektivt og formålstjenligt, bør det imidlertid være muligt at anvende det på så bred en vifte af usikrede passiver i et nødlidende institut som muligt. Ikke desto mindre bør visse former for usikrede passiver ikke være omfattet af anvendelsesområdet for bail-in-værktøjet. Af hensyn til den offentlige orden og effektiv afvikling bør bail-in-værktøjet ikke anvendes på indskud, som er beskyttet i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF[15], på forpligtelser over for de ansatte i det nødlidende institut eller på krav fra handelsvirksomheder vedrørende varer og tjenesteydelser, som er nødvendige for instituttets daglige virke. (43) Indskydere, hvis indskud er sikret ved en indskudsgarantiordning, bør ikke være omfattet af anvendelsen af bail-in-værktøjet. Indskudsgarantiordningen bidrager imidlertid til finansiering af afviklingen, i det omfang den skulle have holdt indskyderne skadesløse. Udøvelsen af bail-in-beføjelserne forventes at sikre, at indskyderne fortsat har adgang til deres indskud, hvilket er hovedårsagen til oprettelsen af indskudsgarantiordningerne. Ikke at foreskrive inddragelse af disse ordninger i sådanne tilfælde ville udgøre en urimelig fordel i forhold til de øvrige kreditorer, der ville blive underkastet afviklingsmyndighedens beføjelser. (44) For at gennemføre byrdefordelingen mellem aktionærer og efterstillede kreditorer, således som det kræves i henhold til statsstøttereglerne, bør den fælles afviklingsmekanisme analogt hermed fra denne forordnings anvendelsesdato være i stand til at anvende bail-in-værktøjet. (45) For at undgå, at institutterne strukturerer deres forpligtelser på en måde, der gør bail-in-værktøjet mindre effektivt, bør Afviklingsinstansen være i stand til at fastsætte, at institutterne besidder et samlet beløb i kapitalgrundlag, efterstillet gæld og privilegerede forpligtelser, der kan komme i betragtning til bail-in-værktøjet som en procentdel af instituttets samlede passiver, som ikke er kapitalgrundlag som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013[16] og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU[17], som institutterne til enhver tid bør ligge inde med. (46) Den bedste afviklingsmetode bør vælges afhængigt af sagens omstændigheder, og i det øjemed bør alle de afviklingsværktøjer, der er fastsat i direktiv […], være til rådighed, (47) Ved direktiv […] har de nationale afviklingsmyndigheder fået beføjelse til at nedskrive og konvertere kapitalinstrumenter, eftersom betingelserne for at nedskrive og konvertere kapitalinstrumenter kan overlappe med betingelserne for afvikling, og sådanne tilfælde skal der foretages en vurdering af, om nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenterne i sig selv er tilstrækkeligt til at genoprette den pågældende enheds finansielle sundhed, eller om det også er nødvendigt at træffe afviklingsforanstaltninger. Som regel vil dette være tilfældet i forbindelse med afvikling. Kommissionen bør også i denne rolle træde i stedet for de nationale afviklingsmyndigheder og bør derfor have beføjelse til at vurdere, om betingelserne for nedskrivning og konvertering af kapitalinstrumenter er opfyldt, og til at beslutte, om det pågældende institut skal bringes under afvikling, hvis kravene vedrørende afvikling også er opfyldt. (48) Det bør i alle de deltagende medlemsstater sikres, at afviklingsforanstaltningerne er effektive og ensartede. I det øjemed bør Afviklingsinstansen have beføjelse til i ekstraordinære tilfælde, og hvis en national afviklingsmyndighed ikke har eller ikke i tilstrækkelig grad har anvendt Afviklingsinstansens beslutning til at overføre specifikke rettigheder, aktiver eller passiver i et institut under afvikling til en anden person eller til at kræve konvertering af gældsinstrumenter, der indeholder kontraktvilkår for konvertering under visse omstændigheder. Alle foranstaltninger, der er truffet af nationale afviklingsmyndigheder, og som ville hæmme eller påvirke Afviklingsinstansens udøvelse af beføjelser eller opgaver, bør være udelukket. (49) For at øge den fælles afviklingsmekanismes effektivitet bør Afviklingsinstansen arbejde tæt sammen med Den Europæiske Banktilsynsmyndighed i alle sammenhænge. Når det er relevant, bør Afviklingsinstansen også samarbejde med Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed, Den Europæiske Tilsynsmyndighed for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger og Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risici og andre myndigheder, der indgår i Det Europæiske Finanstilsynssystem. Endvidere bør Afviklingsinstansen arbejde tæt sammen med ECB og de øvrige myndigheder, der har beføjelse til at føre tilsyn med kreditinstitutter inden for rammerne af den fælles tilsynsmekanisme, navnlig vedrørende koncerner, der er omfattet af ECB's tilsyn på et konsolideret grundlag. For effektivt at forvalte afviklingen af nødlidende banker bør Afviklingsinstansen samarbejde med de nationale myndigheder i alle faser af afviklingen. Samarbejdet med de nationale myndigheder er således ikke blot nødvendigt med henblik på gennemførelsen af afviklingsbeslutninger truffet af Afviklingsinstansen, men også forud for vedtagelsen af en eventuel afviklingsbeslutning i afviklingsplanlægningsfasen eller i fasen for tidlig indgriben. (50) Eftersom Afviklingsinstansen træder i stedet for de deltagende medlemsstaters nationale afviklingsmyndigheder, når der træffes afviklingsbeslutninger, bør Afviklingsinstansen også træde i stedet for de pågældende myndigheder i forbindelse med samarbejdet med ikke-deltagende medlemsstater, i det omfang det drejer sig om afviklingsopgaver. Afviklingsinstansen bør navnlig repræsentere alle myndigheder fra deltagende medlemsstater i afviklingskollegier, der omfatter myndigheder fra ikke-deltagende medlemsstater. (51) Da mange institutter ikke blot opererer i Unionen, men også internationalt, skal en effektiv afviklingsmekanisme fastlægge principper for samarbejde med tredjelandes relevante myndigheder. Der bør ydes støtte til tredjelandsmyndigheder i overensstemmelse med de retlige rammer fastsat i artikel 88 i direktiv […]. I det øjemed bør Afviklingsinstansen, eftersom den bør være den eneste myndighed med beføjelse til at afvikle nødlidende banker i de deltagende medlemsstater, have enekompetence til at indgå ikke-bindende samarbejdsaftaler med de pågældende tredjelandsmyndigheder på vegne af de deltagende medlemsstaters nationale myndigheder. (52) Afviklingsinstansen bør have hensigtsmæssige undersøgelsesbeføjelser for at kunne udføre sine opgaver effektivt. Den bør kunne kræve at få alle nødvendige oplysninger, enten direkte eller via nationale afviklingsmyndigheder, og foretage undersøgelser og kontrol på stedet, hvis det er relevant i samarbejde med de kompetente nationale myndigheder. I forbindelse med afvikling bør Afviklingsinstansen kunne foretage kontrol på stedet for effektivt at overvåge de nationale myndigheders gennemførelse og for at sikre, at Kommissionen og Afviklingsinstansen træffer deres beslutninger på grundlag af fuldstændig korrekte oplysninger. (53) For at sikre, at Afviklingsinstansen har adgang til alle relevante oplysninger, bør ansatte hos de nationale myndigheder ikke kunne påberåbe sig tavshedspligt for at hindre videregivelse af oplysninger til Afviklingsinstansen. (54) For at sikre, at beslutninger, der vedtages inden for rammerne af den fælles afviklingsmekanisme, efterkommes, bør der i tilfælde af overtrædelse pålægges sanktioner, der står i et rimeligt forhold til overtrædelsens grovhed og har en afskrækkende virkning. Afviklingsinstansen bør være berettiget til at give nationale afviklingsmyndigheder instrukser om at pålægge virksomheder bøder eller tvangsbøder i tilfælde af manglende opfyldelse af forpligtelser i henhold til dens beslutninger. Med henblik på at fastlægge en konsekvent og effektiv håndhævelsespraksis bør Afviklingsinstansen kunne udarbejde retningslinjer rettet til de nationale afviklingsmyndigheder vedrørende anvendelsen af bøder og tvangsbøder. (55) Hvis en national afviklingsmyndighed overtræder reglerne for den fælles afviklingsmekanisme ved ikke at anvende sine beføjelser i medfør af national lovgivning til at efterleve en instruks fra Afviklingsinstansen, kan den pågældende medlemsstat i henhold til retspraksis være pligtig at yde erstatning for skader forvoldt enkeltpersoner, herunder, hvis det er relevant, skader forvoldt enheden eller koncernen, der er under afvikling, eller en kreditor i en del af den pågældende enhed eller koncern i en medlemsstat. (56) Der bør fastsættes hensigtsmæssige regler for Afviklingsinstansens budget, udarbejdelsen af budgettet, vedtagelsen af interne regler om proceduren for opstillingen og gennemførelsen af budgettet samt intern og ekstern revision af regnskabet. (57) Under visse omstændigheder kan effektiviteten af de anvendte afviklingsværktøjer være betinget af adgangen til kortfristede finansieringsmidler for instituttet eller et broinstitut, garantier, der stilles til rådighed for potentielle købere, eller tilvejebringelsen af kapital til broinstituttet. Det er derfor vigtigt at oprette en fond for at undgå, at der anvendes offentlige midler til sådanne formål. (58) Det er nødvendigt at sikre, at Afviklingsfonden er fuldt ud til rådighed med henblik på afvikling af nødlidende institutter. Afviklingsfonden bør derfor ikke anvendes til andre formål end en effektiv anvendelse af afviklingsværktøjerne og –beføjelserne. Endvidere bør den udelukkende anvendes i overensstemmelse med de gældende mål og principper for afvikling. Afviklingsinstansen bør i overensstemmelse hermed påse, at tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjer først afholdes af aktionærerne og kreditorerne i det institut, der er under afvikling. Kun hvis aktionærernes og kreditorernes ressourcer er opbrugt, afholdes tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjer af Afviklingsfonden. (59) Som regel bør der indsamles bidrag i finanssektoren forud for og uafhængigt af et afviklingsforløb. Hvis de på forhånd fremskaffede midler ikke er tilstrækkelige til at dække tabene eller omkostningerne i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden, bør der indsamles supplerende bidrag til dækning af de yderligere omkostninger eller tab. Endvidere bør Afviklingsfonden kunne indgå kontrakter om låntagning og andre former for støtte fra finansieringsinstitutter eller andre tredjeparter, hvis de midler, den råder over, ikke er tilstrækkelige til at dække tab, omkostninger eller andre udgifter i forbindelse med anvendelsen af Afviklingsfonden, og de ekstraordinære ex post-bidrag ikke er umiddelbart tilgængelige. (60) For at nå en kritisk masse og undgå procykliske virkninger, som ville opstå, hvis Afviklingsfonden skulle baseres udelukkende på ex post-bidrag under en systemisk krise, er det absolut nødvendigt, at de finansielle midler, der er til rådighed ex ante under Afviklingsfonden, beløber sig til et vist minimumsmålniveau. (61) Der bør fastsættes en passende frist til at nå op på minimumsmålniveauet for Afviklingsfondens finansiering. Det bør dog være muligt for Afviklingsinstansen at justere bidragsperioden for at tage højde for store udbetalinger, Afviklingsfonden måtte have foretaget. (62) Hvis deltagende medlemsstater i forvejen har etableret nationale afviklingsfinansieringsordninger, bør de kunne foreskrive, at de nationale afviklingsfinansieringsordninger anvender deres disponible finansielle midler indsamlet fra institutter ved hidtidige ex ante-bidrag til at kompensere institutter for de ex ante-bidrag, de pågældende institutter bør indbetale til Afviklingsfonden. En sådan kompensation tilsidesætter ikke medlemsstaternes forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/18/EF[18]. (63) For at sikre en rimelig beregning af bidrag og give incitamenter til at anvende en mindre risikobetonet model bør der i forbindelse med bidrag til Afviklingsfonden tages hensyn til omfanget af den risiko, kreditinstitutterne har påtaget sig. (64) For at sikre en korrekt fordeling af afviklingsomkostningerne mellem indskudsgarantiordninger og Afviklingsfonden bør den indskudsgarantiordning, som et institut under afvikling er medlem af, hæfte for tab i samme omfang som de tab, den ville have lidt, hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling, dog højst for et beløb svarende til de dækkede indskud. (65) For at beskytte værdien af midlerne i Afviklingsfondens besiddelse bør midlerne investeres i tilstrækkeligt sikre, diversificerede og likvide aktiver. (66) Beføjelsen til at vedtage retsakter bør delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i TEUF for at fastsætte typerne af bidrag til Afviklingsfonden, og i hvilke tilfælde disse skal betales, hvordan bidragene beregnes, og hvorledes de skal betales, for at præcisere registrerings-, regnskabs- og indberetningsreglerne samt andre regler, der er nødvendige for at sikre, at bidragene betales fuldt ud og rettidigt, for at fastsætte bidragsordningen for institutter, som er bemyndiget til at operere, efter at Afviklingsfonden har nået sit målniveau, for at fastsætte kriterierne for fordeling af bidragene over perioden, for at fastsætte, under hvilke omstændigheder betalingen af bidrag kan fremskyndes, for at fastsætte kriterierne for fastlæggelse af de årlige bidrag og for at fastsætte foranstaltninger, der præciserer, under hvilke forhold og på hvilke betingelser et institut kan fritages helt eller delvist fra ex post-bidrag. (67) For at sikre, at Afviklingsinstansens arbejde er omgærdet af tavshedspligt, bør dens medlemmer, Afviklingsinstansens personale, herunder personale udvekslet med eller udstationeret af deltagende medlemsstater med henblik på at varetage afviklingsopgaver, være omfattet af krav om tavshedspligt, også når de ikke længere varetager opgaverne. Med henblik på at varetage de opgaver, Afviklingsinstansen har fået tillagt, bør den på visse betingelser have tilladelse til at udveksle oplysninger med nationale myndigheder og organer eller EU-myndigheder og ‑organer. (68) For at sikre, at Afviklingsinstansen er repræsenteret i Det Europæiske Finanstilsynssystem, bør forordning (EU) nr. 1093/2010 ændres således, at begrebet kompetente myndigheder i nævnte forordning også omfatter Afviklingsinstansen. Denne ligestilling af Afviklingsinstansen og kompetente myndigheder i forordning (EU) nr. 1093/2010 ligger i forlængelse af de opgaver, der tildeles EBA i artikel 25 i forordning (EU) nr. 1093/2010, med at bidrage til og aktivt deltage i udarbejdelsen og koordineringen af genopretnings- og afviklingsplaner og sigte mod at lette afviklingen af nødlidende institutter og navnlig grænseoverskridende koncerner. (69) Indtil Afviklingsinstansen er fuldt operationel, bør Kommissionen have ansvaret for den indledende drift, herunder indsamling af de bidrag, der er nødvendige for at dække de administrative udgifter, og udnævnelse af en midlertidig administrerende direktør, der kan anvise alle nødvendige betalinger på Afviklingsinstansens vegne. (70) I denne forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig ejendomsretten, retten til beskyttelse af personoplysninger, frihed til at drive egen virksomhed samt adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, og forordningen skal gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper. (71) Målet for denne forordning, nemlig indførelse af et effektivt fælles europæisk regelsæt for afvikling af kreditinstitutter og sikkerhed for konsekvent anvendelse af afviklingsreglerne, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål — VEDTAGET DENNE FORORDNING: DEL I GENERELLE BESTEMMELSER Artikel 1 Genstand Ved denne forordning fastsættes der fælles regler og en fælles procedure for afvikling af de i artikel 2 omhandlede enheder, der er etableret i de i artikel 4