DA Den Europæiske Unions Tidende C 44/34

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om børnefattigdom og børns velfærd (sonderende udtalelse)

2011/C 44/06

Hovedordfører: Brenda KING

I brev af 28. april 2010 anmodede Laurette Onkelinx, vicepremierminister og social- og sundhedsminister, i henhold til artikel 304 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, på det kommende belgiske rådsformandskabs vegne Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om at udarbejde en sonderende udtalelse om:

Børnefattigdom og børns velfærd.

EØSU's præsidium henviste den 25. maj 2010 det forberedende arbejde til Den Faglige Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder.

På grund af sagens hastende karakter udpegede Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg på sin 464. plenarforsamling den 14. og 15. juli 2010, mødet den 14. juli 2010, Brenda King til hovedordfører og vedtog følgende udtalelse med 113 stemmer for, 6 imod og 14 hverken for eller imod.

1. Konklusioner og henstillinger

1.1 I EU findes der i dag 20 millioner børn, som er truet af fattigdom. Andelen af børn, som lever i fattigdom, er endda større end andelen af voksne, som lever i fattigdom (20 % mod 16 %), og flere forventes at falde under fattigdomsgrænsen som følge af den økonomiske krise. Alene det faktum, at der eksisterer fattigdom blandt børn, som lever i EU, er et bevis på, at de nægtes deres mest grundlæggende rettigheder.

1.2 Konsekvenserne af ikke at gøre noget ved børnefattigdommen vil påvirke den fremtidige velfærd i EU negativt. Opfyldelsen af målene i EU 2020-strategien afhænger af en veluddannet, sund og fortrøstningsfuld yngre generation. Såvel forekomsten af så stort et antal børn, som lever med en fattigdomsrisiko, og den grad hvori fattigdom går i arv fra generation til generation retter alvorlige anklager mod de eksisterende EU-politikkers manglende evne til at beskytte de mest sårbare i samfundet.

1.3 Børnefattigdom og børns velfærd er et problem med mange facetter. Resultater fra en række rapporter viser, at en vifte af faktorer, herunder materielle afsavn, manglende adgang til grundlæggende sundhedsydelser, anstændige boligforhold og uddannelse, bidrager til problemet. Det er en generel opfattelse, at disse faktorer er indbyrdes forbundne og indbyrdes afhængige, og derfor bør forslagene til problemets løsning afspejle dette.

1.4 Børnefattigdom og børns afsavn forhindrer, at millioner af børn får den bedste start i livet, og bidrager til, at deres personlige udvikling bremses. Ofte kan en indsats tidligt i et barns liv have positive følgevirkninger for resten af livsforløbet. Det har afgørende betydning, at der udvikles velegnede politikker, som kan sikre, at alle børn, særligt børn fra de mest marginaliserede dele af samfundet, får en chance for at udnytte deres fulde potentiale og dermed yde et positivt bidrag til fremtiden.

1.5 I dette europæiske år for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse bifalder EØSU den politiske opbakning, som Rådet har givet med sin beslutning om at gøre fattigdomsreduktion til et af de fem overordnede EU-mål, der skal opfyldes inden 2020. Målet er »at nedbringe antallet af europæiske borgere, der lever under de nationale fattigdomsgrænser med 25 %, så over 20 millioner mennesker kommer ud af fattigdom« (1).

1.6 Set i lyset af den politiske fokus på området og den brede vifte af initiativer på EU- og medlemsstatsniveau siden 2000 er udvalget imidlertid skuffet over, at der ikke er opstillet noget specifikt mål om at reducere børnefattigdommen og fremme børns velfærd.

1.7 Udvalget bifalder, at et af de syv flagskibsinitiativer vil være en europæisk platform mod fattigdom, hvis formål det vil være »at sikre social og geografisk samhørighed, således at vækst og jobskabelse kommer så mange til gode som muligt, og således at folk, der oplever fattigdom og social udelukkelse, får mulighed for at leve i værdighed og tage aktiv del i samfundet«.

1.8 EØSU anbefaler stærkt, at denne platform kommer til at danne ramme om udryddelsen af børnefattigdom og fremme af børns velfærd gennem udvikling af børnespecifikke, flerdimensionale strategier, der tager udgangspunkt i børns rettigheder og støttes af specifikke målsætninger, som fokuserer på børn og børnefamilier.

1.9 EU's netværk af uafhængige eksperter inden for social integration har fremhævet særlige grupper af børn, som har en høj risiko for at havne i ekstrem fattigdom, herunder:

i. børn, der bor på eller er i færd med at forlade institutioner, gadebørn, børn, som oplever misbrug, mishandling eller omsorgssvigt, børn, hvis forældre har psykiske problemer, børn i pleje, hjemløse børn og børn, som er ofre for vold i hjemmet eller ofre for menneskehandel;

ii. handicappede børn, børn fra etniske minoriteter, romabørn, unge asylansøgere og indvandrere;

iii. børn, som bor i meget fattige og isolerede landdistrikter, hvor der mangler mange grundlæggende faciliteter og børn, som bor i store ghettoområder i periferien af store byer.

1.10 EU's charter om grundlæggende rettigheder indeholder bestemmelser om børns rettigheder, som giver EU et stærkt mandat til at garantere børns overlevelse, beskyttelse og udvikling. Disse sårbare børn bør have deres egne indikatorer og målsætninger i forbindelse med EU's platform mod fattigdom.

1.11 EØSU støtter opfordringen til, at Kommissionen bør udarbejde en omfattende henstilling vedrørende børnefattigdom og børns velfærd, der skal fastlægge de væsentligste politiske mål og etablere rammerne for en vedvarende overvågning, udveksling, forskning og peer review, der kan bidrage til opfyldelsen af EU's 2020-mål for fattigdomsbekæmpelse.

2. Baggrund

2.1 Siden 2000 har emnet børnefattigdom og social udstødelse i stigende grad spillet en vigtig rolle i den åbne koordinationsmetode på det sociale område. Det er blevet fremhævet som et nøgleelement i de fælles rapporter om social beskyttelse og social integration (2002-2004). EU's statsledere understregede behovet for »at der træffes de nødvendige foranstaltninger til hurtigt at nedbringe børnefattigdommen betydeligt og give alle børn lige muligheder uanset deres sociale baggrund« (2).

2.2 Det luxembourgske EU-formandskabs 2005-initiativ »Fremme af EU-processen vedrørende social integration« opfordrede eksplicit til en børnemainstreaming og vedtagelse af mindst en indikator til måling af børns velfærd på EU-niveau. I 2006 fokuserede Kommissionen i sin meddelelse om børns rettigheder specifikt på spørgsmålet om børns sociale integration og den rolle som EU's sociale integrationsproces spiller. En analytisk rapport og anbefalinger fra en EU-taskforce om børnefattigdom og børns velfærd blev formelt vedtaget i januar 2008. Ved udgangen af 2009 erkendte man i Kommissionens arbejdsdokument om Europa 2020-strategien, at børnefattigdom og social udstødelse er en af EU's langsigtede sociale udfordringer, som er blevet yderligere skærpet som følge af den finansielle og økonomiske krise. I marts 2010 udarbejdede et konsortium under ledelse af TARKI Social Research Institute en detaljeret rapport om Child Poverty and Child Well-Being in the European Union for Kommissionen.

2.3 Lissabontraktaten fra 2009 opstiller fremme af børns rettigheder som en eksplicit målsætning for EU. Ved åbningskonferencen for det europæiske år for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse 2010 kom Kommissionens formand, Jose Manuel Barroso, med følgende erklæring »Lad os reducere fattigdomsrisikoen for hele befolkningen, særligt børn og ældre, inden 2020, da de nuværende tal er helt uacceptable.« Belgien, som har EU-formandskabet i andet halvår af 2010, har peget på kampen mod børnefattigdom og fremme af børns velfærd som en hovedprioritet.

3. Børnefattigdom og børns velfærd i EU

3.1 Børnefattigdom

3.1.1 Børnefattigdom og børns velfærd er store udfordringer i hele EU. Problemets omfang og alvor varierer imidlertid stærkt fra land til land og i mange lande endda fra region til region. Dokumentation fra bølgen af EU-SILC i 2007 giver følgende konklusioner (3):

— 20 % af børnene i EU løber en fattigdomsrisiko (4) set i forhold til en andel på 16 % for befolkningen som helhed. Børns risiko er større i alle lande med undtagelse af Cypern, Danmark, Estland, Finland, Tyskland og Slovenien (i Letland er risikoen den samme). Børns fattigdomsrisiko er så høj som 30-33 % i to lande (Bulgarien og Rumænien), og den ligger på 23-25 % i fem lande (Grækenland, Italien, Polen, Spanien og UK), mens den udgør 10-12 % i fem lande (Cypern, Danmark, Finland, Slovenien og Sverige).

— Det har afgørende betydning, at disse oplysninger suppleres med den nationale fattigdomsrisikokløft (5), der indikerer »hvor fattige de fattige børn er« - dvs. børnefattigdomsrisikoens dybde. Fattigdomsrisikokløften spænder fra 13 % i Finland og 15 % i Frankrig til 40 % i Rumænien og 44 % i Bulgarien. Fattigdomsrisikoen har en tendens til at stige med børnenes alder i de fleste lande.

— En anden nøglefaktor, som må vurderes, når der ses nærmere på indkomstfattigdom, er varighed, dvs. hvor længe børn lever med en fattigdomsrisiko. Den førnævnte TARKI-rapport fremhæver følgende »selvom fattigdomsrisikoen for børn i et givet år til dels giver en indikation af den trussel om afsavn og social udstødelse, som de står overfor, er den pågældende trussel langt mere alvorlig, hvis de har en indkomst som ligger under dette niveau i flere år«. For de 20 EU-lande, hvor det påkrævede EU-SILC-datamateriale er tilgængeligt, viser TARKI-rapporten, at andelen af børn, som bor i husstande, der har været udsat for en fattigdomsrisiko i hvert af årene 2005-2007, spænder fra 4-6 % (Østrig, Cypern, Finland, Slovenien og Sverige) til 13-16 % (Italien, Litauen, Luxembourg, Polen og Portugal).

3.2 Materielle afsavn

3.2.1 EU's definition af børn udsat for fattigdomsrisiko er baseret på antallet af børn, der vokser op i lavindkomstfamilier. Selvom den er vigtig, er denne indikator utilstrækkelig, eftersom den ikke inkluderer alle de aspekter, som er vigtige for, at et barn får en god start i livet. Børn kan bo i boliger af dårlig standard eller endda være hjemløse, de kan bo i forsømte kvarterer, opleve stor kriminalitet, have dårligere helbred, få dårligere ernæring, have en højere risiko for ulykker og skader, opleve mere fysisk vold og mere mobning, have en mere begrænset adgang til børnepasning, en begrænset adgang til ydelser på det sociale og familiemæssige område, have ringere uddannelsesforhold og uddannelsesmuligheder af dårlig kvalitet, have begrænset eller ingen adgang til legepladser, sports- og fritidsfaciliteter eller kulturelle aktiviteter. Nogle børn har dårligere vilkår på flere områder og efterhånden som disse handicap akkumuleres kan der opstå et samspil, hvor de forstærker hinanden og et barns oplevelse af fattigdom og social udstødelse intensiveres, og arven af fattigdom og social udstødelse videregives fra generation til generation i øget omfang.

3.2.2 Andelen af børn, der lider materielle afsavn, er for alle børn i EU identisk med den andel, som er udsat for fattigdomsrisiko (20 %). Imidlertid er der væsentlig større forskelle i graden af materielle afsavn medlemsstaterne imellem: fra 4-10 % ( Luxembourg, de tre nordiske lande, Nederlandene og Spanien) til 39-43 % (Ungarn, Letland og Polen), 57 % (Rumænien) og 72 % (Bulgarien). Dette kan sammenlignes med en fattigdomsrisiko, som spænder fra 10 til 33 %. Den store variation i de materielle afsavn afspejler forskellene i de gennemsnitlige levestandarder på tværs af medlemsstaterne samt indkomstfordelingen i de enkelte medlemsstater.

3.2.3 Andelen af børn, der lider materielle afsavn, ligger på 46 %. Et tal som varierer betydeligt – fra 18-28 % (Danmark, Luxembourg, Nederlandene, Spanien og Sverige) til 72-96 % (Bulgarien, Ungarn, Letland og Rumænien). Blandt børn, som befinder sig over tærsklen for fattigdomsrisikoen, ligger den gennemsnitlige procentsats for børn, der lider materielle afsavn, i EU på 13 %. Også her er spredningen stor: 1-6 % (Danmark, Luxembourg, Nederlandene, Spanien, Sverige) og 35-62 % (Bulgarien, Ungarn, Letland og Rumænien).

3.2.4 EØSU anbefaler, at de nationale tal for fattigdomsrisiko, tærskler for fattigdomsrisiko og de nationale tal for materielle afsavn inkluderes som indikatorer.

3.3 De mest sårbare børn

3.3.1 Enlige forældre og børnerige familier

3.3.1.1 Børn, som bor hos enlige forældre, og børn i børnerige familier har den største risiko i stort set alle lande. Datamateriale fra bølgen af EU-SILC i 2007 indikerer, at 34 % af de børn, der bor i eneforsørgerfamilier løber en fattigdomsrisiko med tal, der går fra 17-24 % (Danmark, Finland og Sverige) til 40-45 % (Estland, Irland, Litauen, Luxembourg, Rumænien og UK) og 54 % (Malta). Med hensyn til børn i børnerige familier (dvs. husstande, som består af 2 voksne og 3 eller flere børn) ligger deres fattigdomsrisiko i EU på 25 %. Denne andel varierer fra 12-15 % (Tyskland, Finland, Sverige, Danmark og Slovenien) til 41-55 % (Italien, Letland, Portugal og Rumænien) og 71 % (Bulgarien).

3.3.2 Husstande uden erhvervsaktive

3.3.2.1 EU Labour Force Survey (LFS) fra 2007 viser, at 9,4 % af alle børn bor i husstande uden erhvervsaktive, en andel som spænder fra 2,2-3,9 % (Cypern, Grækenland, Luxembourg og Slovenien) til 12 % i Belgien, 12,8 % i Bulgarien, 13,9 % i Ungarn og 16,7 % i UK (6). Disse børn har en meget høj fattigdomsrisiko på gennemsnitligt 70 %. Den laveste risiko er målt i Danmark og Finland (47-49 %) og den højeste risiko i Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Estland, Litauen, Portugal, Rumænien og Slovakiet (81-90 %).

3.3.2.2 Med hensyn til materielle afsavn vil den kendsgerning, at man bor i en husstand, hvor ingen har lønnet beskæftigelse, højst sandsynligt have betydelige konsekvenser for såvel børns aktuelle som fremtidige levevilkår. Arbejdsløshed skaber ikke kun potentielle finansielle problemer. Fraværet af en erhvervsaktiv voksen i barnets husstand kan også begrænse de nuværende eller fremtidige muligheder for at deltage fuldt ud i samfundet.

3.3.3 Børn i risiko for »ekstrem« fattigdom

3.3.3.1 EU's netværk af uafhængige eksperter inden for social integration har fremhævet særlige grupper af børn, som har en høj risiko for at havne i mere alvorlig eller ekstrem fattigdom. Dette fremgår i særlig grad af de forskellige medlemsstaters nationale handlingsplaner for social integration og flere tværnationale udvekslingsprojekter. Disse grupper omfatter: handicappede børn, børn fra etniske minoriteter (særligt romabørn), unge asylansøgere og indvandrere, børn, som oplever misbrug, mishandling eller omsorgssvigt, børn, hvis forældre har psykiske problemer, børn i pleje, hjemløse børn og børn, som er ofre for vold i hjemmet eller ofre for menneskehandel, børn, som bor i meget fattige og isolerede landdistrikter, hvor der mangler mange grundlæggende faciliteter og børn, som bor i store ghettoer i periferien af store byområder (7). Af analysen af forholdene i EU fra 2007 fremgår det, at situationen for børn i indvandrerfamilier og visse etniske minoriteter i stigende grad giver anledning til bekymring i de gamle medlemsstater.

3.4 Langtidseffekt og fattigdom fra generation til generation

3.4.1 Langtidseffekt

3.4.1.1 Et vigtigt emne fra de fælles rapporter om social beskyttelse og social integration er, at det at vokse op i fattigdom sætter grænser for den personlige udvikling og har langsigtede konsekvenser for børns udvikling og velfærd samt deres fremtidige sundhed og trivsel som voksne. Det øger deres risiko for at blive fattige og opleve arbejdsløshed og social udstødelse som voksne. Denne langsigtede effekt blev fremhævet i rapporten fra 2007, som konkluderede at »det set i forhold til disse børns velstillede jævnaldrende er mindre sandsynligt, at børn, som vokser op i fattigdom, vil klare sig godt i skolen, have et godt helbred, ikke komme i berøring med det strafferetlige system og – som unge voksne – finde fodfæste på arbejdsmarkedet og i samfundet generelt«.

3.4.2 Fattigdom fra generation til generation

3.4.2.1 Det omfang, hvori fattigdom videreføres fra en generation til den næste, er et relateret emne, som også dukker op igen og igen. I en række lande falder denne videregivelse fra generation til generation særligt i øjnene på uddannelsesområdet, og dette lader til at være tilfældet i lande med såvel en høj som en lav grad af børnefattigdom og social udstødelse. EU-SILC-afsnittet om overførslen af dårlige vilkår fra generation til generation afslørede, at uddannelsesmuligheder i barndommen har følger for risikoen for at opleve fattigdom som voksen. Et barn, hvis forældre har uddannelsesmæssige kvalifikationer på grundskoleniveau, har en 23 gange højere risiko for ikke at få en formelt kompetencegivende uddannelse sammenlignet med et barn, hvis forældre har en videregående uddannelse.

4. Benchmarking, overvågning og evaluering

4.1 En stor udfordring, som der må være særlig fokus på, handler om, at en streng benchmarking, overvågning og evaluering bør gøres til et centralt og synligt element på såvel nationalt som EU-niveau.

4.2 I den henseende anbefaler vi:

— at der iværksættes en proces, hvor Kommissionen og medlemsstaterne undersøger, hvordan EU's sociale målsætninger kan gøres mere synlige, målbare og håndgribelige på EU-niveau;

— at det sikres, at fremskridtene med hensyn til realisering af målene på EU- og nationalt niveau samt bedre resultater med opfølgningen af de vedtagne EU-indikatorer underkastes en nøje og vedvarende overvågning, hvorefter der skal aflægges rapport;

— at det sikres, at der gennemføres peer reviews, så resultaterne af denne overvågningsøvelse kan diskuteres. Formålet er at fremme den politiske læreproces blandt medlemsstaterne og Kommissionen;

— at der introduceres en langt mere håndfast strategi for overvågning og evaluering, der i højere grad fokuserer på resultater. Samtidig bør det sikres, at der regelmæssigt gennemføres en uafhængig kritisk analyse af de realiserede fremskridt med hensyn til målopfyldelsen. Nøgleelementerne kunne være: — en mere systematisk indarbejdelse af fælles indikatorer i medlemsstaternes nationale rammer for overvågning og analyse med henblik på at forbedre den gensidige læring; — en styrkelse af den statistiske kapacitet på EU-, nationalt og subnationalt niveau, herunder særligt udarbejdelse af mere veltimede sociale statistikker (herunder oplysninger om børnefattigdom og børns velfærd, der gør det muligt at forbedre overvågningen af den finansielle og økonomiske krises følgevirkninger i EU); — et krav om, at alle medlemsstater har formelle modeller for, hvordan civilsamfundsorganisationer og uafhængige eksperter løbende inddrages i overvågningen og evalueringen af sociale integrationspolitikker.

5. Oprettelse af den europæiske platform mod fattigdom

5.1 En styrkelse af EU's sociale dimension og særligt opfyldelsen af EU's 2020-mål vil i væsentlig grad afhænge af det foreslåede EU 2020-flagskibsinitiativ - den europæiske platform mod fattigdom.

5.2 Den europæiske platform mod fattigdom skal blive det synlige symbol på dette fornyede sociale Europa. Den spiller en central rolle, når det handler om at sikre, at alle andre områder i EU's politiske beslutningsproces (politikområderne økonomi, konkurrence, uddannelse, migration, sundhed, innovation og miljø) bidrager til opfyldelsen af EU's sociale målsætninger, herunder EU's mål for fattigdomsreduktion.

5.3 En nøgleprioritet vil være at integrere spørgsmål om en passende social beskyttelse, herunder bekæmpelse af børnefattigdom, fremme af børns velfærd og børns rettigheder på tværs af alle relevante EU-politikker og programmer, inklusive strukturfondene. Den europæiske platform mod fattigdom bør spille en central rolle i overvågning af og rapportering om gennemførelsen af analyserne af de sociale konsekvenser og vurderingen af det omfang, hvori de andre tiltag under Europa 2020 har bidraget til målet om at reducere fattigdommen.

5.4 En forbedring af sammenhængen mellem EU's mål for social integration og EU's strukturfondsmål.

5.4.1 Der bør være en langt større sammenhæng mellem EU's og medlemsstaternes mål for social integration og anvendelsen af EU's strukturfonde. I den henseende bør strukturfondsmidlerne spille en vigtig rolle i de nationale handlingsplaner for social integration. Et eksempel var Kommissionens forslag fra 2009 om, at der gives tilladelse til, at Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) kan anvendes til fremme af tiltag på boligområdet, der gavner marginaliserede samfundsgrupper i de nye medlemsstater. Dette kan spille en vigtig rolle med hensyn til at skaffe flere midler til initiativer på dette område.

6. EØSU's anbefalinger

6.1 EU's forpligtelse til at tage hånd om emnet børnefattigdom og børns velfærd

6.1.1 Set i lyset af de generelle målsætninger med Europa 2020-strategien bør der med udgangspunkt i en rettighedsbaseret tilgang udarbejdes en samlet ramme for håndteringen af problemer med børnefattigdom og børns velfærd. Et specifikt EU-mål bør introduceres med det formål at udrydde børnefattigdom og fremme børns velfærd.

6.2 Tilstrækkelige midler

6.2.1 For børnefamilier bør der etableres en minimumsindkomst for familier ved brug af kontante tilskud, der afhænger af forældrenes arbejdsmarkedsstatus. Kontant finansiel støtte til alle børn kunne også garanteres ved hjælp af skattefradrag og/eller udbetaling af børnetilskud til alle.

6.2.2 Der bør ses nærmere på muligheden for at give børnetilskud til alle som en væsentlig metode til bekæmpelse af børnefattigdom, idet en analyse fra Udvalget for Social Beskyttelse viser, at en sådan model overordnet set kan administreres effektivt, ikke giver anledning til social stigmatisering og er til gavn for alle.

6.2.3 Eftersom børn, som bor i husstande uden erhvervsaktive voksne, har en meget høj fattigdomsrisiko, må det være målet at reducere fattigdomskløften for arbejdsløse husstande og husstande, der oplever fattigdom hos personer i beskæftigelse med henblik på at reducere omfanget af den fattigdom, som børn oplever. Aktive arbejdsmarkedspolitikker bør støtte forældrenes beskæftigelse, og der bør leveres kvalitetsydelser, såsom børnepasning, som er lokale, tilgængelige og overkommelige i pris.

6.2.4 Inklusive arbejdsmarkeder skal levere kvalitetsarbejdspladser til forældre. For at sikre at forældre kan tilbringe tid med deres børn, skal der udarbejdes politikker, som fremmer en bedre forening af arbejde og familieliv.

6.2.5 For børn som oplever ekstrem fattigdom er det nødvendigt at sikre lige muligheder for alle gennem veludformede socialpolitikker og styrke de bestræbelser, der tager sigte på, at alle børn afslutter deres skolegang for at bryde mønstret med fattigdom og udstødelse, der går i arv fra generation til generation. Politikkerne for inklusion og mod forskelsbehandling skal styrkes, ikke mindst i forbindelse med indvandrere og deres efterkommere og etniske minoriteter.

6.3 Den tidlige barndom

6.3.1 EØSU støtter Eurochild's anbefaling om, at børnepasningsordninger skal udvides, så der bliver tale om en inklusiv model, der dækker alt fra prænatale undersøgelser til førskoletiltag, som er åbne for alle børn og deres familier. Eurochild påpeger, at Barcelonamålene ignorerer en stor del af erfaringerne med bedste praksis i politikkerne for den tidlige barndom. EØSU anbefaler, at man med hensyn til Barcelonamålene udvikler fælles EU »kvalitetsstandarder« for børneinstitutioner, herunder for pasning af små børn og førskoleundervisning, som påpeget af Kommissionens børnepasningsnetværk. Disse standarder bør tages med i betragtning ved udformningen af nationale politikker og tiltag, herunder brugen af strukturfondsmidler.

6.4 Sundhed

6.4.1 EØSU anbefaler, at EU's arbejdsgruppe om sundhedsindikatorer udvikler indikatorer for børn, så de offentlige sundhedspolitikker samt deres konsekvenser kan overvåges og evalueres.

6.4.2 Der bør ligeledes udvikles indikatorer for psykisk sundhed og psykiske problemer hos børn.

6.4.3 Kommissionens meddelelse om uligheder på sundhedsområdet, der er planlagt til 2012, bør også se på spørgsmålet om børns sundhed.

6.5 Boligforhold

6.5.1 Set i relation til handlingsplanen for børns miljø og sundhed i Europa bør EU's medlemsstater realisere de tilsagn og tiltag, som man nåede til enighed om på den femte ministerkonference om miljø og sundhed i marts 2010.

6.5.2 Kommissionen bør sammen med medlemsstaterne etablere en fælles ramme og fælles retningslinjer for måling, overvågning og rapportering om hjemløshed og udelukkelse fra boligmarkedet med særlig fokus på børns vilkår.

6.5.3 Kommissionen bør fortsat støtte og finansiere initiativer, som bidrager til, at medlemsstater og kandidatlande kan lukke dårligt fungerende børnehjem og udvikle passende alternative tilbud.

6.6 Beskyttelse mod vold, misbrug og udnyttelse

6.6.1 Kommissionen bør i et samarbejde med alle relevante aktører undersøge mulighederne for at etablere et sæt af indikatorer til måling af vold mod børn, børnemisbrug og udnyttelse, der er i tråd med anbefalingerne fra undersøgelsen om indikatorer fra EU's Agentur for Grundlæggende Rettigheder i 2009. Denne undersøgelse tager hånd om emner som kortlægning, beskyttelse, retsforfølgelse og forebyggelse.

6.6.2 Medlemsstaterne bør udvikle nationale strategier for at forebygge og beskytte børn mod alle former for vold, og de bør i den forbindelse opstille klare målsætninger og afsætte budgetmidler til formålet samt etablere mekanismer på lokalt niveau, hvor børn eller andre kan indberette tilfælde af vold.

6.7 Foranstaltninger med fokus på børn

6.7.1 Kommissionen bør styrke relationerne til Europarådets »Et Europa for og med børn«, der lægger vægt på børns deltagelse.

6.7.2 De eksisterende fælles indikatorer for indkomst og materielle afsavn skal udvides, så de kommer til at inkludere indikatorer med større fokus på børn. Det er vigtigt, at indikatorerne afspejler de forskellige udviklingsfaser i barndommen og dermed inddrager de mest relevante aspekter af alle barndommens aldersfaser. Tarki/Applica-undersøgelsen anbefaler alderskategorier fra 0-5, 6-11 og 12-17, samt at man inkluderer aspekter som indkomst, materielle afsavn, uddannelse, boligforhold, sundhed, eksponering for risiko og social deltagelse.

Bruxelles, den 14. juli 2010 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Ifølge EU's definition er mennesker »som lever med en fattigdomsrisiko« personer, hvis samlede ækvivalerede husstandsindkomst ligger under tærsklen på 60 % af den nationale ækvivalerede medianindkomst for husstande (den anvendte ækvivalerede skala er OECD's tilpassede skala).

(2) Det Europæiske Råd i Bruxelles den. 23-24. marts 2006, Rådets konklusioner 7775/1/06 rev. 1, s. 72.

(3) Se Eurostats websted: http://epp.eurostat.ec.europa.eu/portal/page/portal/statistics/themes.

(4) Et barn »udsat for fattigdomsrisiko« er et barn, som bor i en husstand, der er »udsat for fattigdomsrisiko«, dvs. en husstand, hvis samlede ækvivalerede indkomst er mindre end 60 % af den nationale ækvivalerede medianhusstandsindkomst.

(5) Den »relative medianfattigdomsrisikokløft« (her fattigdomsrisikokløften) måler afstanden mellem den ækvivalerede medianindkomst for personer, der lever under fattigdomsrisikotærsklen og værdien af denne fattigdomsrisikotærskel. Den udtrykkes som en procentdel af denne tærskel.

(6) Se Eurostat's websted: http://epp.eurostat.ec.europa.eu/portal/page/portal/statistics/themes.

(7) Dette mønster bekræftes i 2007-rapporten fra EU's netværk af uafhængige eksperter inden for social integration, der førte til følgende konklusion »I et betydeligt antal lande skiller to grupper af børn sig ud som havende en meget høj risiko for at opleve alvorlig fattigdom og social udstødelse: børn, der bor på eller som er i færd med at forlade institutioner og romabørn. Imidlertid er der også tale om en række andre situationer, som ofte fremhæves: børn, der tvinges til børnearbejde, børn, som er ofre for vold, seksuelt misbrug, menneskehandel og misbrugsproblemer, og som er involveret i kriminalitet, børn med et handicap, uledsagede mindreårige, børn i hjemløse familier og gadebørn.« (Frazer and Marlier, 2007).