10.3.77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/1 
II 
(Forberedende  retsakter) 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG 
Udtalelse  om den  fælles  landbrugspolitik  i international  sammenhæng  — Eventuelle 
følger  og tilpasninger 
Udvalgets  udtalelse  har ingen  tekst  som  grundlag. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Udvalget  besluttede  på sin 133.  plenarforsamling  på forslag  fra sit præsidium  at afgive 
en udtalelse  om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 145.  plenarforsamling,  afholdt  i 
Bruxelles  den  26. og 27. januar  1977,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til forretningsordenens  artikel  20, 
stk. 4, 
under  henvisning  til beslutning  truffet  på plenarfor-
samlingen  den  24.  og 25. september  1975  om,  på 
forslag  af præsidiet,  at udarbejde  en udtalelse  om 
»Den  fælles  landbrugspolitik  i international  sammen-
hæng  — Eventuelle  følger  og tilpasninger«, 
under  henvisning  til det tidligere  arbejde  med  land-
brugsspørgsmål,  navnlig  udtalelse  vedtaget  af Land-
brugsafdelingen  den  4. november  1976  om samme 
spørgsmål,  samt  udtalelse  af 17. juli 1975  om status 
over den  fælles  landbrugspolitik  (1), 
under  henvisning  til udtalelse  forelagt  af hovedord-
føreren,  hr. Berns, 
(!) EFT  nr. C 270 af 26.11.  1975. under  henvisning  til forhandlingerne  på plenarfor-
samlingen  den  26. og 27. januar  1977,  mødet  den 
27. januar  1977,  og 
ud fra følgende  betragtninger: 
Ovennævnte  udtalelse  af 17. juli 1975  fastslår  navn-
lig, at det nu er uomgængeligt  nødvendigt  først  og 
fremmest  at anlægge  et internationalt  syn  i land-
brugsspørgsmål,  og fortsat  bestræbe  sig på at slutte 
landbrugsaftaler  på verdensplan.  Bestræbelserne  må 
gå i retning  af nøje  at analysere  følgerne  af den 
internationale  sammenhæng  og af det  pres,  denne 
udøver  på landbrugspolitikken  . . . Man  må foretage 
en vurdering  af de politisk  set uundgåelige  indrøm-
melser;  man  må  finde  frem  til holdepunkter,  hvis 
man ikke  ønsker,  at Fællesskabets  landbrugspolitik 
Nr. C 61/2 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3.77 
skal ende  som  et stort  frihandelsområde,  der  vil 
ødelægge  det  europæiske  landbrugsmarkeds  enhed 
og den økonomiske  solidaritet,  der er dets  grundlag; 
en nøje  analyse  af samtlige  landbrugspolitikkens 
aspekter  i international  sammenhæng  kan  bidrage 
til at styrke  såvel  den  fælles  landbrugspolitik  som 
Fællesskabet  selv  — 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE 
med 29 stemmer  for,  8 imod,  og idet  19 undlod  at 
stemme: 
I. INDLEDNING 
1. Følgende  politiske  og økonomiske  faktorer  er 
af betydning  for Fællesskabet  og navnlig  den  fælles 
landbrugspolitik: 
— eksterne  forhold,  som  Fællesskabet  i meget  vid 
udstrækning  må  affinde  sig med,  da de er 
resultatet  af samspillet  mellem  diplomatiske  og 
strategiske  valg  og af den  økonomiske  politik 
i de forskellige  lande  eller  grupper  af lande; 
— faktorer  og valg,  som  skyldes  Fællesskabets  egen 
politik  og navnlig  den  fælles  landbrugspolitik. 
Interne  beslutninger  og deraf  følgende  tilpasninger 
af EFs  politik  kan  få afgørende  virkninger  på 
verdensøkonomien  og på verdenshandelen  med 
landbrugsprodukter. 
2. Blandt  de eksterne  faktorer,  hvoraf  den  inter-
nationale  sammenhæng  består,  og som  Fællesskabet 
ikke kan  øve  større  indflydelse  på, kan  nævnes  den 
økonomiske  politik,  valuta-,  handels-  og landbrugs-
politikken  i de største  lande  og grupper  af lande 
uden  for Fællesskabet,  overensstemmelse  eller  mangel 
på samme  mellem  disse  forskellige  former  for politik 
og endelig  deres  virkninger  på den  almindelige situation  med  hensyn  til priser,  markeder  og valuta. 
Det er disse  kræfters  spil på de forskellige  områder, 
som betinger  den  økonomiske  og sociale  udvikling 
på verdensplan. 
3. Blandt  de interne  faktorer  og valg,  som  på-
virker  den  økonomiske  situation  i verden,  og som 
Fællesskabet  direkte  kan  påvirke,  kan  i første  række 
nævnes  de  forbindelser,  som  Fællesskabet  har 
etableret  med  forskellige  grupper  af tredjelande,  bl.a. 
de forskellige  associeringsordninger,  konventioner  og 
forpligtelser,  som  det har  indgået  (eller  har  under 
forberedelse),  diplomatisk  og handelsmæssigt.  Med-
lemsstaternes  økonomiske  politik  (antiinflationsfor-
anstaltninger,  støtte  til fuld  beskæftigelse,  foranstalt-
ninger  for at bringe  balance  i samhandelen  osv.)  samt 
eventuelt  senere  handelspolitikken  på levnedsmiddel-
området,  er faktorer,  som  foruden  at være  direkte 
afgørende  for Fællesskabets  økonomiske  og sociale 
udvikling  tillige  øver  indflydelse  på den internationale 
situation. 
4. Formålet  med  denne  udtalelse  er i første  del 
at pege  på de faktorer,  der tilsammen  udgør  den 
internationale  sammenhæng  og mere  eller  mindre 
direkte  påvirker  udviklingen  inden  for  den  fælles 
landbrugspolitk,  hvad  enten  Fællesskabet  har kontrol 
hermed  eller  ej; i anden  del  skal  det  illustreres, 
hvilket  bidrag  den  fælles  landbrugspolitik  kan  yde 
til økonomisk  og social  ligevægt  inden  for Fælles-
skabet  og hvorledes  den  kan  påvirke  verdensøkono-
mien  på levnedsmiddelområdet;  I tredje  del behandles 
de tilpasninger  af den  fælles  landbrugspolitik  som 
interne  og eksterne  forhold  kan  begrunde. 
5. I denne  udtalelse  skal  behandles  den rolle,  som 
spilles  eller  bør spilles  af internationale  samarbejds-
organisationer  på det  økonomiske,  monetære  og 
handelsmæssige  område,  i det omfang  politikken  på 
de forskellige  områder  inden  for verdensøkonomien 
forenes  i disse  organisationer,  som  bør  kunne  for-
lige den divergerende  politiks  mål.  Man  må sikre  sig, 
at de eksterne  forhold,  som  i et vist  omfang  kan 
påvirke  den  fælles  politik,  ikke  for hurtigt  ændrer 
Fællesskabets  interne  økonomiske  strukturer  med  en 
alvorlig  krise  til følge;  dette  gælder  navnlig  land-
bruget.  Man  bør  ikke  betragte  bestræbelser  i retning 
af en vis  arbejdsdeling  på verdensplan  som  et 
teoretisk  anliggende;  her bør  man  bl.a.  se på hvor-
ledes  Fællesskabets  handelspartnere  varetager  denne 
arbejdsdeling.  Den  indre  logik  i de forskellige  økono-
miske  strukturer  i Fællesskabet,  både  inden  for 
industri  og landbrug,  stiller  krav  om en harmonisk 
udvikling  på samtlige  områder,  og forbindelserne 
med den  øvrige  verden  bør  ses  på baggrund  af 
målet  om  økonomisk  og  social  ligevægt  inden 
for Fællesskabet. 
10.3.77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/3 
II. DEN  INTERNATIONALE  SAMMENHÆNG 
1. Forhold,  som  Fællesskabet  er underkastet USAs  regering  traf  diplomatiske,  militære  og økono-
miske  afgørelser,  hvis  følger  i dag  i væsentligt  om-
fang  påvirker  den  økonomiske  og valutariske  ligevægt 
i verden. 
1.1. De aktuelle  internationale  økonomiske  konjunk-
turer 
1.1.1.  1974  vil  fortsat  være  det  år,  hvor  styrke-
forholdet  mellem  de rige,  industrialiserede  lande  og 
udviklingslandene  eller  de mindre  industrialiserede 
lande  undergik  voldsomme  ændringer.  En firdobling 
af råolieprisen  i slutningen  af 1973  var  en af de 
faktorer,  der  forrykkede  den  økonomiske  balance  i 
de industrialiserede  importlande,  men  var  tillige  den 
sidste  fase  i den  gradvise  genoprettelse  af balancen, 
som forholdsvis  ubemærket  tog  sin  begyndelse  i 
slutningen  af tresserne.  Den  voldsomme  forøgelse  af 
råoliepriserne  faldt  tilfældigvis  sammen  med  en 
betragtelig  prisforhøjelse  på de  vigtigste  nærings-
midler,  hvis  betydning  er afgørende  inden  for verdens-
handelen  med  landbrugsvarer  (korn,  soja,  sukker, 
olieholdige  frø,  etc.). 
1.1.2.  Dette  sammenfald  af begivenheder  fik kata-
strofale  virkninger  for  den  europæiske  økonomi, 
da denne  var  afhængig  af verdensmarkedet  med 
hensyn  til forskellige  industri-  og  landbrugsbasis-
produkter.  Siden  1973  har  der  tillige  været  tale  om 
virkningerne  af en inflation,  der  skyldtes  mange  for-
hold,  og som  i 1975  nåede  usædvanlige  højder,  idet 
den i de forskellige  lande  lå på mellem  7,4 og 26,2  °/o. 
Landbrugets  produktionsmidler  steg  i gennemsnit 
20,5  «/o i 1974  (mod  16,8  ®/o i 1973),  mens  stig-
ningen  kun  var  10,6  °/o i 1975.  Samtidig  blev  be-
talingsbalanceunderskuddet  i hovedparten  af med-
lemsstaterne  endnu  større,  hvilket  påvirkede  ad-
skillige  EF-valutaer  mærkbart  og  kun  gav  usikre 
muligheder  for  at konsolidere  valutakurser  i en 
overskuelig  fremtid  og indføre  snævrere  grænser  for 
udsving  mellem  EF-valutaerne. 
1.1.3.  Den  alvorlige  forstyrrelse  af den  økonomiske 
situation  skyldtes  navnlig  det  internationale  valuta-
systems  gradvise  opløsning,  som  var  en kendsgerning 
i 1971,  da De  forenede  Staters  regering  traf  beslut-
ning  om  at opgive  dollarens  konvertibilitet.  Den 
deraf  følgende  manglende  tillid  til de to vigtigste 
reservevalutaer  medførte,  at adskillige  lande  kon-
verterede  deres  likvide  midler  til råstoflagre  (guld, 
kobber  osv.),  hvilket  bevirkede  en kraftig  prisstig-
ning  på disse  varer. 1.1.5.  Oprettelsen  af Det  europæiske  økonomiske 
Fællesskab  og  iværksættelsen  af den  fælles  land-
brugspolitik  fandt  sted  mellem  1959  og 1969  i en 
periode  med  temmelig  stor  valutarisk  stabilitet  i og 
uden  for  Fællesskabet.  På det  tidspunkt  havde  man 
forhåbning  om,  at De Seks'  beslutninger  om  en fælles 
politik,  navnlig  på landbrugsområdet,  kunne  fremme 
gennemførelsen  af en egentlig  økonomisk  og mone-
tær union.  Hvis  den  nuværende  situation  havde  fore-
ligget  allerede  i begyndelsen  af 60'erne  (navnlig 
valutasystemets  opløsning)  havde  Fællesskabet  nok 
ikke  haft  mulighed  for  at udforme  sin  fælles  land-
brugspolitik  således  som  det  lod  sig  gøre  i en 
situation  med  relativ  stabilitet. 
1.1.6.  Til  de faktorer,  som  i dag  danner  det  sam-
lede billede  af verdensøkonomien,  må  føjes  den 
stigende  arbejdsløshed  i industrilandene,  den  relative 
tilbagegang  i industriproduktionen,  den  enorme 
gældsbyrde,  som  adskillige  lande,  navnlig  u-lande,  har 
pådraget  sig,  og  en  forværring  af levnedsmiddel-
underskuddet  i verden.  Visse  af disse  forstyrrende 
faktorer  er måske  konjunkturbetingede  og kan  hurtigt 
bringes  af vejen  gennem  velovervejede  økonomisk-
politiske  beslutninger  (f. eks.  opsving  i industripro-
duktionen).  Men  andre  faktorer,  hvoraf  nogle  er 
nye, er måske  af mere  permanent  art,  og risikerer 
varigt  at ændre  det  økonomiske  billede  i verden  i 
forhold  til det,  vi har  kendt  siden  afslutningen  af 
sidste  verdenskrig  (f. eks.  nye  økonomiske  og politiske 
kræfter). 
1.1.7.  Talrige  regioner  i verden  befinder  sig  i en 
kritisk  fødevaresituation.  Fødevarereserverne  pr. ind-
bygger  udviser  et fald  over  en periode  på 15 år for 
samtlige  udviklingslande  under  ét; størst  har  faldet 
været  i Afrika  og Det  mellemste  Østen,  mens  en 
ubetydelig  stigning  registreres  for  Sydøstasien.  De 
foruroligende  høstresultater  i de tempererede  zoner, 
som er fremkaldt  af omslag  i klimaet,  gør  hele  denne 
situation  meget  problematisk.  Det  eneste  sted,  hvor 
der i praksis  kan  mobiliseres  større  fødevarereserver, 
er USA  og til dels  Canada,  Australien,  New-Zealand 
og EF,  hvilket  øger  både  disse  landes  politiske  ind-
flydelse  og deres  ansvar  for  de fattige  lande. 
1.1.4.  De  store  udsving  i den  amerikanske  dollar, 
som i slutningen  af 1973  og i begyndelsen  af 1974 
faldt  til sine  laveste  kurser,  skyldes  i nogen  grad,  at 1.1.8.  Hvis  økonomien  i industrilandene  gør  det 
muligt  atter  at få industriproduktionen  i gang,  selv 
Nr. C 61/4 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
om priserne  på basisprodukterne  er steget,  er der 
håb om,  at den  nuværende  arbejdsløshed  kun  bliver 
et forbigående  fænomen.  Man  må  dog  stille  sig det 
spørgsmål,  om ikke  den  nuværende  ledighedsprocent 
er på vej  til at blive  et varigt  fænomen  i de rige 
lande,  således  som  det  er tilfældet  på en mere 
usynlig  og skjult  måde  i hovedparten  af udviklings-
landene.  Om  de  samfundsmæssigt  set  alvorligste 
virkninger  af den  øjeblikkelige  krise  kan  fjernes,  af-
hænger  hovedsagelig  af, om de udviklede  lande  har 
evne  til at indrette  sig efter  helt  andre  forhold  end 
dem før krisen. 
1.2. Vedvarende  valutarisk  uro 
1.2.1.  Der  er en kompliceret  sammenhæng  mellem 
det valutasystem,  der var gældende  indtil  1971,  kredit-
politikken,  gældsættelsen,  inflationen  og de forskel-
lige valutaers  opførsel.  Selv  om årsager  og virkninger 
ikke analyseres  nærmere,  kan  det  siges,  at verdens-
økonomien  som  følge  af den  uro  der  har  ramt 
valutasystemet,  er kommet  ud i en yderst  alvorlig 
krise,  som  berører  samtlige  implicerede  i denne 
samhandelsbaserede  økonomi.  De  hårdest  ramte 
økonomiske  områder  er  dem,  som  er  mest 
afhængige  af samhandelen  med  udlandet.  Når  enhver 
beslutning,  som  berører  valutapolitikkens  virke-
midler,  helt  igennem  er af politisk  karakter,  er det 
vanskeligt  at komme  ud af krisen. 
1.2.2.  For  at finde  vej ud af krisen  bør  valuta-
pariteterne  genetableres  efter  at der  er skabt  et nyt 
økonomisk  magtforhold  mellem  de industrialiserede 
lande  og udviklingslandene.  Sidstnævnte  må  sikres 
indkomstforbedring  gennem  permanent  regulering  af 
bytteforholdet  i deres  favør,  med  andre  ord  en op-
skrivning  af forholdet  mellem  priserne,  på de pro-
dukter,  de eksporterer,  og de produkter,  de impor-
terer.  En forøgelse  af udviklingslandenes  indkomster 
vil samtidig  have  en generel  ekspansiv  virkning  på 
industriproduktionen. 
1.2.3.  En  lang  række  landes  katastrofale  gælds-
stiftelse  er et andet  karakteristik  træk  ved  den  inter-
nationale  økonomiske  situation.  Den  er én af de 
alvorligste  følgevirkninger  af valutasystemets  dårlige 
forfatning,  af udviklingslandenes  ulige  bytteforhold 
og sandsynligvis  også  af en udvikling,  som  er for 
kapitalintensiv  og dårligt  tilpasset  til de overvejende 
landbrugsprægede  økonomier  med  rigelig  arbejds-
kraft.  Ved  udgangen  af 1975  androg  udviklings-
landenes  gæld  til udlandet  omkring  150  mia  dollars. 
Omkring  10 °/o af deres  eksportindtægter  går  til til-
bagebetaling  af gæld,  nemlig  10,7  % i 1968,  8,7%  i 1974  (prisstigning  på basisprodukter)  og 11,7%  i 
1975.  Også  Comecon-landene  har  gæld;  i 1975  var 
Sovjets  samlede  gæld  således  på 13  mia  dollars. 
Forværringen  af den  økonomiske  situation  i flertallet 
af debitorlandene  fører  til større  tilbageholdenhed  i 
banksektoren.  Spørgsmålet  om  at give  de fattigste 
lande  henstand  med  betalingen  af deres  gæld  blev 
rejst på de »77's«  konference  i Manilla  i begyndelsen 
af 1976  og blev  atter  fremført  på UNCTAD-konfe-
rencen  i Nairobi. 
1.2.4.  To  ting  fremstår  klart:  a) disse  lande  er i 
overordenlig  stort  omfang  undergivet  fluktuationer 
i priserne  på råstoffer  (som  kun  delvis  skyldes  valu-
tariske  forvridninger);  b) renter  og afdrag  på gælden 
er en uhyre  byrde,  både  set i forhold  til deres  BNI  og 
til den  hjælp,  de modtager  fra de rige  lande.  Når  det 
fortsatte  valutaanarki  bidrager  til at forværre  pris-
fluktuationerne  og gældstiftelsen  i udlandet,  er de 
krav,  der  blev  fremsat  i Nairobi  forståelige.  De 
udviklede  lande  har  som  helhed  ikke  vist  imøde-
kommenhed  over  for  anmodningen  om  generel 
gældshenstand. 
1.3. Den  økonomiske  politik  og landbrugspolitikken 
i de vigtigste  lande  og grupper  af lande 
1.3.1.  De  forenede  Stater  har  som  verdens  største 
økonomiske  magt  udøvet  og udøver  stadig  en af-
gørende  indflydelse  på den  økonomiske  og handels-
mæssige  udvikling  i verden.  I de to sidste  årtier  har 
USAs  betalingsbalance  vist  et næsten  permanent 
underskud,  der  navnlig  i 1970,  1971  og 1972  var 
betydeligt  som  følge  af militære  forpligtelser  og en 
betydelig  kapitaleksport  med  det formål  at foretage 
direkte  investeringer  i hovedparten  af verdens  lande. 
1.3.2.  Samtidig  har  USA  bestræbt  sig  på at få 
genskabt  sin  handelsbalance  ved  navnlig  på land-
brugsområdet  at sørge  for et eksportoverskud.  Fælles-
skabet  har i denne  forbindelse  været  landets  vigtigste 
handelspartner.  Sideløbende  med  disse  bestræbelser 
på at fremme  landbrugseksporten  har  USA  for 
industrivarers  vedkommende  mødt  meget  stor  kon-
kurrence,  navnlig  fra japansk  side  og i mindre  ud-
strækning  fra Fællesskabet.  I 1971  og 1972  var  der 
underskud  på handelsbalancen,  i 1973  opnåedes  et 
mindre  og i 1975  et noget  større  overskud. 
Der er en klar  forbindelse  mellem  viljen  til at 
genoprette  handels-  og  betalingsbalancen  og  en 
umiddelbar  accept  af,  at dollarens  svækkelse  har 
gjort  en lang  række  amerikanske  industriprodukter 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/5 
konkurrencedygtige  over  for japanske  og europæiske 
konkurrerende  produkter. 
1.3.3.  I  løbet  af 60'erne  førte  USA  en lagerpolitik 
på landbrugsområdet  for  de vigtigste  eksportpro-
dukter  og foretog  en nedskæring  i den  indenlandske 
produktion  (politikken  med  nedfrysning  af jord-
arealerne  fra  1963).  De  lagre,  der  blev  opbygget, 
gjorde  det  muligt  at opretholde  en eksport  med 
præferencevilkår  (PL  480),  at være  den  vigtigste 
levnedsmiddelkilde  for de dårligst  stillede  lande  og at 
komme  ind på købedygtige  markeder.  De betydelige 
lagre  udøvede  et vist  pres  på de kornpriser,  som  de 
amerikanske  producenter  opnåede,  og  på  korn-
priserne  i verdens  øvrige  kornproducerende  områder. 
Presset  skyldtes  nedsat  kornproduktion  i Australien 
og Argentina,  og endog  i USA  og Canada. 
1.3.4.  Den  nuværende  udvikling  ser ikke  ud til at 
skulle  ændre  USAs  grundlæggende  magtstilling  på 
verdensmarkederne.  De  mindskede  kornlagre,  der 
skyldes  massive  sovjetiske  opkøb,  og det forværrede 
levnedsmiddelunderskud  i verden  betyder,  at USA  har 
været  nødt  til at genopdyrke  store  kornarealer. 
Generelt  er lagrene  under  genopbygning  (hvede 
+ 40'%,  majs  + 129  %, andet  korn  + 77 %) und-
tagen  soja  (— 39%). som det  selv  ønsker,  og det  vil derfor  være  meget 
lidt interesseret  i at indgå  aftaler,  hvori  der fastlægges 
priser. 
1.3.8.  Ikke  alle  amerikanere  finder  landets  levneds-
middelpolitik  tilfredsstillende,  hvilket  kritikken  af 
diplomatisk  anvendelse  af »agri-power«  vidner  om. 
Man  må imidlertid  ikke  forvente  en radikal  ændring 
af den  amerikanske  handelspolitik,  da den  ikke  blot 
finder  støtte  blandt  hovedparten  af landbrugerne, 
men også  hos  de meget  store  industri-  og handels-
foretagender  på levnedsmiddelområdet,  som  beskæfti-
ger en meget  betydelig  del af den  aktive  befolkning 
(20 °/o af den  samlede  arbejdsstyrke,  hvoraf  4%  er 
beskæftiget  ved  den  egentlige  landbrugsproduktion). 
Disse  foretagender  har  en forbavsende  position  på 
de interne  og eksterne  markeder;  de bistås  end-
videre  af verdens  største  apparat  inden  for forskning 
og nyskabelser. 
1.3.9.  Canada  — Canadas  økonomiske  politik  og 
handelspolitik  indretter  sig i vid  udstrækning  efter 
den amerikanske,  uden  at USA  dog  er i stand  til at 
øve større  indflydelse.  Canada  synes  ikke  at nære 
ønske  om  i væsentligt  omfang  at øge  landbrugs-
produktionen  og dermed  heller  ikke  eksporten  af 
korn  og mælkepulver. 
1.3.5.  De  amerikanske  landbrugere  søger  at kon-
trollere  en større  del af de markeder,  hvor  de sælger 
deres  korn,  for  at reducere  de store  handelsfore-
tagenders  dominerende  stilling;  sidstnævnte  fore-
tagenders  påvirkning  af priser  i ind-  og udland  i de 
senere  år er i øjeblikket  genstand  for parlamentariske 
undersøgelser. 
1.3.6.  Den  amerikanske  landbrugspolitik  synes  at 
være  rettet  mere  og mere  mod  eksport  af korn  og 
foderkager,  hvor  den  udenlandske  efterspørgsel  har 
alle chancer  for at holde  sig på et højt  niveau.  For 
andre  produkter  (tobak,  frugtkonserves,  forarbejdede 
produkter)  gælder  det at USA  fortsat  udøver  kraftig 
pression,  især  for at få Fællesskabet  til at holde  sit 
marked  åbent. 
1.3.7.  Med  hensyn  til ordningen  af verdensmarke-
derne  (aftaler  for de enkelte  produkter,  lagerpolitik 
osv.)  kan  man  under  disse  omstændigheder  rejse 
spørgsmålet,  om  USA  i højere  grad  end  tidligere  er 
interesseret  i sådanne  aftaler.  Med  rette  eller  urette 
er landet  af den  opfattelse  at kunne  dirigere  spillet, 
når det i vid udstrækning  kan  fastlægge  prisniveauet, 1.3.10  I  New  Zealand  og  Australien  nyder  mælk 
og mejeriprodukter  samt  kød  godt  af en prisudlig-
ningsordning  (pool  funds).  Eksporten  af landbrugs-
produkter  er en væsentlig-  faktor  til bevarelse  af li-
gevægt  på handelsbalancen.  Man  må  regne  med,  at 
disse  lande  vil forsøge  at tilegne  sig den størst  mulige 
andel  af de nye  markeder,  der  vil dukke  op som 
følge  af, at visse  udviklingslande  bliver  købedygtige 
eller som  følge  af den  generelle  befolkningsvækst, 
navnlig  i Indien  og Det  fjerne  Østen.  Fællesskabet 
vil for New  Zealand  forblive  et afsætningsmarked  af 
største  betydning,  som  det med  alle  midler  vil gøre 
en indsats  for at bevare. 
1.3.11.  Japan  — For Japans  vedkommende  gør der 
sig idet  særlige  forhold  gældende,  at det  blandt 
industrilandene  er det  land,  som  er mest  afhængig 
af eksterne  markeder  med  hensyn  til forsyning  såvel 
af energiprodukter  som  af levnedsmidler.  Japan 
følger  også  den  mest  særprægede  politik  for at opnå 
sikre  og  regelmæssige  forsyningskilder  navnlig 
gennem  investeringer  i Australien,  Afrika  og Syd-
amerika,  både  med  hensyn  til industriråstoffer  og 
landbrugsråstoffer. 
Nr. C 61/6 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10.3.77 
Selv om  Japan  forsøger  at drage  fordel  af alle  de 
gunstige  muligheder  på verdensmarkedet,  vil det dog 
i stigende  grad  være  tilhænger  af langfristede  handels-
aftaler  for at kunne  sikre  sine  forsyninger.  Det  er 
for øvrigt  ikke  givet,  at ønsket  om  at indgå  bila-
terale  handelsaftaler  medfører,  at det vil støtte  Fælles-
skabets  bestræbelser  i retning  af multilaterale  ver-
densaftaler,  måske  snarere  tværtimod. 
1.3.12.  Fællesskabet  —  Den  fælles  landbrugs-
politiks  grundlæggende  fremtræden  er behandlet  og 
vurderet  i Det  økonomiske  og sociale  Udvalgs  studie 
om status  over  den  fælles  landbrugspolitik  af 28. no-
vember  1974.  Den  fælles  landbrugspolitiks  konse-
kvenser  i international  sammenhæng  vil blive  be-
handlet  mere  indgående  senere  i denne  udtalelse.  Her 
skal dog  straks  bemærkes,  at iværksættelsen  af den 
fælles  landbrugspolitik: 
— ikke  har  forhindret  Fællesskabet  i (i overens-
stemmelse  med  kravene  i artikel  110  i Rom-
traktaten)  fortsat  at være  verdens  største  importør 
af landbrugsprodukter; 
— undertiden  har  påtvunget  handelspartnere  re-
striktioner,  fordi  der f. eks.  er anvendt  beskyttel-
sesklausuler; 
— undertiden  har  bidraget  til at bringe  forstyrrelse 
i visse  handelsmønstre  som  følge  af restitutio-
nernes  indvirkning. 
Det har  altid  været  Fællesskabets  opfattelse,  at en 
international  markedsordning  er  et  nødvendigt 
supplement  til de enkelte  landes  landbrugspolitik;  det 
har bestræbt  sig på og vil altid  bestræbe  sig på at 
overtyde  sine  handelspartnere  om  nødvendigheden 
heraf. holdning.  Den  nødvendige  import  af Vestens  teknik 
og visse  landbrugsprodukter  skal  betales  gennem 
eksport  af landbrugs-  og industriprodukter  til bl.a. 
Fællesskabet.  Man  må regne  med,  at østblok-landene 
i endnu  højere  grad  end  tidligere  vil søge  at slå 
igennem  på det handelsmæssige  og teknologiske  om-
råde i de udviklingslande,  som  i den  seneste  tid har 
skaffet  sig ekstra  betalingsmidler  gennem  stigende 
oliepriser  eller  stigende  priser  på andre  basispro-
dukter. 
1.3.15.  Comecon-landene  har  aldrig  udvist  større 
interesse  for  verdensomspændende  vareaftaler  med 
prismargener;  traditionelt  har  de ikke  haft  megen 
kontakt  med  verdensmarkedet,  og lejlighedsvis  fore-
trækker  de at drage  fordel  af deres  lave  priser. 
1.3.16.  Kina  — Kina,  der  er så stort  som  et 
kontinent,  kunne  forventes  at aftage  betydelige  vare-
mængder  fra andre  områder.  Landet  frembyder  dog 
ikke i denne  henseende  større  interesse,  i hvert  fald 
ikke på mellemlang  sigt.  Kina  har  regelmæssigt 
importeret  3 til 5 mio  tons  korn  om  året  og synes 
at ville  fortsætte  med  at importere  en tilsvarende 
mængde  også  i de kommende  år. 
Kina  vil sandsynligvis  fortsat  eksportere  ris og andre 
landbrugsprodukter  (svinekød,  soja)  og importere 
hvede.  De  fremskridt,  der  finder  sted  inden  for 
kinesisk  landbrug  lader  imidlertid  formode,  at landet 
på længere  sigt  vil kunne  dække  samtlige  sine  behov. 
Kina  bør  derfor  ikke  opfattes  som  et vigtigt  afsæt-
ningsmarked,  ej heller  som  en vigtig  forsyningskilde 
for landbrugsprodukter. 
1.3.13.  Comecon  —  Som  følge  af de vanskelige 
klimatiske  forhold,  som  frembyder  voldsomme 
udsving,  må  der  i prognoserne  for  den  sovjetiske 
høst regnes  med  en fejlmargen  på 20—25  °/o. Korn-
underskuddet  må forventes  at ligge  på 4—8  mio  tons 
om året.  Den  nylige  mindskelse  af kvægbestanden  har 
allerede  medført  et stort  underskud  af kød,  mælk  og 
mejeriprodukter.  Comecon-landenes  landbrug  er i vid 
udstrækning  baseret  på at skulle  opfylde  Sovjet-
unionens  behov  som  følge  af den  komplementaritets-
ordning,  der er kendetegnende  for Comecon-landenes 
økonomi.  En del af Sovjets  underskud  skal  således 
dækkes  af dets  partnere;  modydelsen  er levering  af 
forskellige  industrivarer  til disse  partnere  eller  even-
tuelt  korn  fra verdensmarkedet,  som  skal  passere  via 
russiske  havne. 
1.3.14.  Østblokkens  relative  handelsmæssige  ind-
kapsling  er ved  at give  plads  for  en mere  åben 1.3.17.  Udviklingslandene  kan  inddeles  i talrige 
grupper;  hovedsondringen  er, om  de har  opnået  nv 
købekraft  som  følge  af stigningen  i priserne  på 
basisprodukter,  eller  om  de ikke  har.  Olielandene 
bør nok  i første  omgang  hovedsagelig  rette  interessen 
mod  udvikling  af infrastrukturerne  i industrien  og 
udvikling  af omfattende  landbrugsudviklingspro-
grammer,  hvor  de allerede  nu i vid  udstrækning 
benytter  sig af industrilandenes  teknik.  Denne  ud-
vikling  hæmmes  imidlertid  på mange  måder,  fordi 
de forskellige  infrastrukturer  ikke  udbygges  samtidig 
(bl.a.  hæmmer  havne-  og trafikinfrastrukturerne  for 
tiden  kraftigt  den  generelle  udvikling).  En  anden 
væsentlig  hæmsko  er manglen  på faglært  arbejds-
kraft.  Disse  landes  muligheder  for  at dække  deres 
egne  behov  afhænger  bl.a.  af industrilandenes  mulig-
hed for at stille  et større  antal  eksperter  til rådighed. 
Man  kan  imidlertid  af mange  årsager  frygte,  at Fæl-
lesskabet  ikke  vil være  i stand  til at dække  samtlige 
behov. 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/7 
1.3.18.  De  udviklingslande,  hvis  købekraft  ikke  er 
øget,  men  hvis  fødevarebehov  stiger  samtidig  med 
befolkningen,  er udsat  for en forholdsvis  dramatisk 
forværring.  Dette  gælder  især  Indien  og dets  na-
bolande  samt  mange  afrikanske  lande.  Disse  landes 
udvikling  nødvendiggør  en  egentlig  international 
udviklingspolitik,  da intet  enkelt  land  eller  gruppe 
lande  i den  industrialiserede  verden  alene  kan  dække 
behovene.  Disse  landes  udbygning  af den  for befolk-
ningernes  basisnæring  nødvendige  fødevaredyrkning 
må nødvendigvis  tillægges  første  prioritet.  Det  er 
dog sandsynligt,  at nogle  af disse  lande,  der  med 
vestlig  teknik  er begyndt  at udvikle  en omfattende 
dyrkning  af produkter  til industriel  forarbejdning 
(olieholdige  frø,  kakao,  kaffe,  tropiske  frugter, 
oksekød  osv.),  ikke  vil indstille  denne. 1.4. Verdensmarkedet  for  landbrugsvarer 
1.4.1.  Verdensmarkedet  for  landbrugsvarer  kan  i 
en vis forstand  siges  at være  det sted,  hvor  de enkelte 
landes  landbrugspolitik  konfronteres;  denne  har 
normalt  til formål  at sikre  producenterne  en vis 
stabilitet  og en vis indkomst  samt  at undgå  vilkårlige 
svingninger  i priser  og omsætning. 
1.4.2.  Trods  denne  næsten  ens tendens  i de enkelte 
landes  landbrugspolitik  har  man  aldrig  kunnet  opnå 
enighed  om  en politik  for  international  samhandel, 
selv om  der  er gjort  forsøg  på bl.a.  at gennemføre 
aftaler  for visse  produkter. 
Disse  produkter  - til industriel  forarbejdning  giver 
tværtimod  i stadig  højere  grad  disse  lande  den 
valutaindtægt,  der  er nødvendig  for deres  generelle 
økonomiske  udvikling.  Der  er grund  til at formode, 
at de lande,  der  er tilknyttet  Fællesskabet  gennem 
Lomé-konventionen,  i stigende  grad  vil  betragte 
Fællesskabet  som  deres  vigtigste  marked,  hvilket  ikke 
kan undgå  at give  Fællesskabet  store  problemer. 
1.3.19.  En  permanent  og  forstyrrende  faktor  i 
verdens  økonomiske  forhold  vil nok  være  uroen  i det 
internationale  valutasystem  tillige  med  kraftig  in-
flation  og stigende  gældsbyrder  vil nok  fortsat  være 
en permanent,  forstyrrende  faktor  i verdens-
økonomien.  Konsekvensen  risikerer  at blive  uhæm-
met, økonomisk  konkurrence  frembragt  af de indu-
strilande,  hvis  handelsbalance  udviser  eller  er i fare 
for at udvise  underskud,  og de lande,  der som  følge 
af deres  særligt  vanskelige  udviklingsvilkår  er tvunget 
til at finde  frem  til eksportkilder.  Sidstnævnte  lande 
vil gennem  udbygning  af deres  økonomi  og ind-
byrdes  forhold  danne  modvægt  mod  Europas  og 
USA's  magt,  hvilket  får  skæbnesvangre  følger  for 
samhandelen.  Det  ville  være  ønskeligt,  om der inden 
for verdens  store  områder  opstod  samhandel,  og om 
udviklingslandene  selv  supplerede  hinanden,  således 
som tilfældet  er med  de udviklede  lande.  Det  synes 
udelukket,  at de  udviklede  landes  særinteresser 
fremover  kan  diktere  udviklingslandenes  valg  af 
økonomisk  udvikling. 1.4.3.  Den  internationale  samhandels  økonomiske 
betydning  for  de  forskellige  produkter  varierer 
kraftigt,  alt efter  samhandelens  procentdel  af ver-
densproduktionen.  Den  internationale  hvedesam-
handel  udgør  således  ca.  20 °/o af verdensproduk-
tionen,  hvilket  er meget,  hvorimod  tallet  kun  er 
15 °/o for foderkorn. 
1.4.4.  En  anden  gruppe  varer  er dem,  der  tjener 
som basisfødevarer  i talrige  områder  (kød,  mælk), 
og hvis  produktion  opretholdes  eller  øges  for  at 
skabe  fødevaresikkerhed.  Den  internationale  sam-
handel  med  disse  produkter  er ikke  særlig  stor,  idet 
den kun  udgør  nogle  få procent  af produktionen. 
Verdensmarkedet  er det  normale  afsætningsmarked 
for en stor  del af nogle  landes  produktion  af disse 
varer  (New  Zealand,  Argentinia,  EF). 
1.4.5.  Den  sidste  gruppe  omfatter  de varer,  som 
hovedsagelig  produceres  for at indgå  i verdenshande-
len. De er ofte  af væsentlig  betydning  for eksport-
landenes  økonomi  (kaffe,  kakao,  the,  sukker,  fibre, 
olier  osv.).  Der  er her som  oftest  tale  om udviklings-
lande,  som  er afhængige  af den  internationale  sam-
handel,  men  langtfra  behersker  markedet  i samme 
grad som  f. eks.  USA  behersker  Soja-markedet. 
L.4.6.  Udviklingen  i verdensmarkedspriserne  gen-
nem længere  tid var  generelt  set ikke  gunstig  for 
1972,  hvor  der  skete  en bedring  for sukker,  ris og 
andre  kornsorter.  Denne  ugunstige  udvikling  skyldtes 
en produktionsudvidelse,  der  oversteg  industri-
landenes  efterspørgsel.  Samtidig  var  der  tale  om 
et alvorligt  levnedsmiddelunderskud  i en  række 
u-lande. 
Nr. C 61/8 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
1.4.7.  De  amerikanske  kornlagre  forhindrede  ind-
til 1972  ikke  priserne  i at svinge  og falde  målt  i faste 
priser.  For  de varer,  hvor  verdensmarkedet  er af 
mindre  betydning  (kød,  smør),  skete  det et mindre 
prisfald. 
1.4.8.  Den  politik,  der er ført  i den  internationale 
landbrugsvaresamhandel,  har  øvet  ugunstig  ind-
flydelse  både  på  verdensproduktionen  af  visse 
væsentlige  landbrugsprodukter  og på indkomstvæk-
sten i de dårligst  stillede  lande. 
1.4.9.  Verdensmarkedernes  karakter  af anarki  har 
gennem  længere  tid fået  GATTs  medlemsstater  til at 
søge  prisstabiliserende  aftaler  for  visse  produkter. 
Selv om  erfaringerne  stort  set har  været  ret skuf-
fende  (hvede-aftaler)  har Fællesskabet  gjort  verdens-
omspændende  aftaler  til en af sine  ledende  målsæt-
ninger;  stabilisering  af priserne  på verdensmarkedet 
skal være  den  logiske  følge  af stabilisering  af priserne 
på Fællesskabets  interne  marked.  Under  Tokyo-
runden,  der  indledtes  i 1973,  har  Fællesskabet  gen-
fremført  sine  forslag  vedrørende  forhandlingerne  om 
verdensomspændende  aftaler,  som  det ønsker  udbyg-
get med  programmer  for stødpudelagre  (hvede,  suk-
ker, mælkepulver).  Disse  forslag  har  endnu  ikke 
været  genstand  for seriøse  drøftelser. længe  der  ikke  indføres  fælles  valutabestemmelser. 
Tokyo-runden  er derfor  ude  i alvorlige  vanskelig-
heder. 
1.5.2.  På  baggrund  heraf  må  man  nok  vente,  at 
GATTs  indflydelse  vil mindskes  kraftigt.  Over  for 
internationale  organisationer  har  Fællesskabet  påta-
get sig nøje  definerede  forpligtelser,  som  det  altid 
har overholdt  så vidt  muligt.  EF vil ikke  sætte  sig 
op imod  disse  institutioners  regler,  skønt  det  altid 
har ment,  at GATTs  regler  for landbrugsprodukter 
var uhensigtsmæssige. 
1.5.3.  Inden  for  GATT  har  USA  og Fællesskabet 
forskellige  rettigheder  og forpligtelser  på landbrugs-
området.  Da  GATT  blev  udarbejdet  efter  anden 
verdenskrig,  gav  USA  først  sin godkendelse,  da man 
opnåede  en »waiver«  for landbrugsprodukter.  På det 
tidspunkt  var  verdensmarkedspriserne  lavere  end 
priserne  på det amerikanske  marked,  og afskaffelsen 
af kvantitative  restriktioner,  som  krævet  af GATT, 
ville have  fået  den  amerikanske  landbrugspolitik  til 
at bryde  sammen.  Denne  »waiver«  eksisterer  stadig 
og giver  USA  ret til at opretholde  eller  genindføre 
kvantitative  restriktioner,  når  en sådan  foranstalt-
ning  findes  påkrævet,  for at hindre,  at et amerikansk 
landbrugsprogram  bringes  i fare. 
1.5. Internationale  organer 
1.5.1.  De  internationale  politisk-økonomiske  sam-
arbejdsorganer,  såsom  GATT,  FAO,  OECD, 
UNCTAD  osv.,  har i de seneste  årtier  øvet  betydelig 
indflydelse  på samhandelens  udvikling;  organerne 
har generelt  påtvunget  spilleregler,  hvoraf  de fleste 
stemte  overens  med  den  dominerende  økonomiske 
teori.  Denne  bemærkning  gælder  i særlig  grad 
GATT.  Efter  Bretton  Woods-aftalerne  var  sam-
handelens  multilaterale  udvikling  knyttet  sammen 
med vekselkursstabiliteten.  Indtil  slutningen  af 
60'erne  bidrog  denne  stabilitet  i overordentlig  grad 
til en handelsmæssig  og økonomisk  ekspansion  uden 
sidestykke  i verdens  historie. 
De aktuelle  omvæltninger  på valutamarkedet  kan  de 
facto  rokke  ved  GATT-aftalernes  principper  om 
multilateralisme.  Konsolidering  af toldtarifferne  har 
kun ringe  betydning,  når et hvilket  som  helt  indgreb 
på valutaområdet  kan  have  3—4  gange  så stor  ind-
flydelse  på konkurrenceevnen  for et lands  produkter. 
Multilateralismen  synes  i de seneste  år at have  veget 
pladsen  for bilaterale  aftaler,  som  indeholder  tilsagn 
om prisfordele  og fortrinsadgang  til markederne.  Der 
er al mulig  grund  til at tro,  at de bilaterale  aftaler 
vil finde  frem  på bekostning  af de multilaterale,  så 1.5.4.  Det  europæiske  Fællesskab  har  aldrig  an-
modet  om en »waiver«.  Der  er udarbejdet  et afgifts-
system.  Men  for  at dette  system  har  kunnet  anven-
des, har  det  været  nødvendigt  for  de berørte  pro-
dukters  vedkommende  at afskaffe  de eksisterende 
konsoliderede  toldafgifter  i de seks  oprindelige  med-
lemsstater  og i de tre medlemsstater,  der  tiltrådte  i 
1973,  og erstatte  disse  med  nye  og tilsvarende  told-
bindinger  i den  fælles  toldtarif.  Dette  forklarer  for 
eksempel,  hvorfor  Fællesskabet  i dag  er nødt  til at 
indføre  en vis mængde  foderstof  toldfrit,  selv  om det 
kan give  anledning  til vanskeligheder  for dets  land-
brugspolitik. 
1.5.5.  Medlemsstaterne  har  således  i de inter-
nationale  forhandlinger  mistet  en del af deres  handle-
frihed  for til gengæld  at kunne  anvende  afgiftsord-
ningen  på visse  landbrugsprodukter,  hvorimod  USA 
uden  modydelse  har opnået  total  økonomisk  handle-
frihed.  Dette  indebærer,  at USA  kan  træffe  gengæl-
delsesforanstaltninger  over  for Fællesskabet,  hvis  det 
ikke overholder  de aftaler,  der er indgået  inden  for 
GATT,  mens  det modsatte  ikke  er tilfældet. 
1.5.6.  De  internationale  organers  delvis  manglende 
evne  til at tilpasse  sig den  nye  situation  har  ført  til 
oprettelsen  af instanser,  som  er blevet  til »fora«, 
såsom  Nord-Syd-konferencen,  hvor  man  forsøger  at 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/9 
finde  nye  løsninger.  Der  er dog  fortsat  grund  til 
skepsis  over  for  muligheden  af at indføre  en ny 
økonomisk  orden,  uden  at der  først  genskabes 
monetær  stabilitet  baseret  på generel  enighed. 
2. EFs  egen  rolle 
2.1. EFs  åbne  holdning  til omverdenen 
2.1.1.  Indførelsen  af den  fælles  toldtarif,  den  grad-
vise henlæggelse  af handelspolitikken  under  Fælles-
skabet  og frem  for alt gennemførelsen  af den  fælles 
landbrugspolitik  har haft  særdeles  stor  betydning  for 
Fællesskabets  økonomi,  men  har  samtidig  indvirket 
på den  økonomiske  udvikling  i verden  som  helhed. 
EF-instanserne  har  (i de opgørelser,  der  blev  fore-
taget  i 1974  og 1975)  indrømmet,  at den  meget 
hurtige  økonomiske  vækst  i medlemsstaterne  i 
60'erne  i et vist  omfang  skyldtes  oprettelsen  af EF 
(vellykket  eksempel  på  multilateralisme).  Denne 
økonomiske  udvikling  har  haft  en meget  positiv 
indflydelse  på EFs  handel  med  den  øvrige  verden. 
Handelen  med  industriprodukter  inden  for  Fælles-
skabet  8,4-dobledes  mellem  1958  og 1972,  handelen 
med landbrugsprodukter  7,5-dobledes,  medens  ind-
førslen  fra tredjelande  4,4-dobledes  for industripro-
dukters  og 1,8-dobledes  for  landbrugsprodukternes 
vedkommende. ningsmarkeder  for  Fællesskabets  industriprodukter 
og investerings-  og forbrugsgoder. 
2.1.3.  En  anden  vigtig  faktor  har  begrundet  bl.a. 
indgåelsen  af Lomé-aftalerne.  Eftersom  der  ikke 
findes  nogen  egentlig  markedsordning  på verdens-
plan for  basisprodukter  (især  landbrugsprodukter), 
må det være  Fællesskabets  opgave  at søge  at skabe 
et brugbart  system  for  bestemte  produkter  og til 
fordel  for  visse  privilegerede  handelspartnere,  som 
bl.a. skal  garantere  de eksporterende  udviklingslande 
en minimumsindtægt  for  deres  eksportprodukter  til 
EF. Disse  på én gang  diplomatiske  og økonomiske 
EF-initiativer  er gennemført  lidt  efter  lidt,  uden  at 
man er nået  frem  til en egentlig  handelspolitisk 
grundholdning  for  Fællesskabet. 
2.1.4.  Det  er iøjnefaldende,  at der  ikke  findes  en 
egentlig  grundholdning  i handelspolitikken  på føde-
vareområdet.  Fællesskabet  har  etableret  et kompli-
ceret  system  til styring  af importen  og eksporten  af 
landbrugsprodukter,  alt imens  GATT-forpligtelserne 
overholdes.  Dette  system  fungerer  ikke  på grundlag 
af i forvejen  fastlagte  produktionsmålsætninger  på 
mellemlang  sigt,  som  tager  hensyn  til de handels-
mæssige  konsekvenser  af aftaler  indgået  med  asso-
cierede  og andre  tredjelande,  og som  tilsigter  per-
manent  tilstedeværelse  på visse  eksterne  markeder. 
2.1.2.  På  det  diplomatiske  plan  har  Fællesskabet 
haft vilje  til ikke  at lukke  sig inde  i sig selv,  og 
samtidig  har  det  været  genstand  for  indtrængende 
anmodninger  om  associering  fra  såvel  nabolandes 
som mere  fjerntliggende  landes  side.  Der  er således 
indgået  aftaler  og konventioner  med  hovedparten  af 
Fællesskabets  europæiske  nabolande,  med  Middel-
havslandene  og med  Fællesskabets  tidligere  kolo-
niområder,  som  i dag  er udvidet  til et meget  stort 
antal  lande  inden  for  rammerne  af Lomé-konven-
tionen.  Disse  aftaler  vil i endnu  højere  grad  end 
hidtil  være  afgørende  for  præferentielle  handels-
forbindelser  mellem  Fællesskabet  og disse  lande,  der 
dog så vidt  muligt  bør  være  velafbalancerede.  Hvis 
Fællesskabet  således  søger  at aftage  en voksende 
mængde  produkter  fra disse  lande,  bør  det  til gen-
gæld  på relativt  gunstige  vilkår  kunne  afsætte  sine 
industri-  og landbrugsprodukter  på sine  privilegerede 
handelspartneres  markeder.  Når  Fællesskabet  diplo-
matisk  og handelsmæssigt  stiller  sig så åbent,  skyldes 
det primært,  at der  dels  er historiske  bånd  mellem 
mange  af disse  lande  og Fællesskabets  medlemsstater, 
og dels  ønsket  om  at opnå  relativt  gunstige  afsæt-2.1.5.  Dette  paradoks  har  allerede  skabt  og risi-
kerer  i stigende  grad  at skabe  alvorlige  vanskelig-
heder  inden  for Fællesskabet.  Dette  er tilfældet  med 
importen  af middelhavsprodukter,  som  konkurrerer 
direkte  med  produkter  fra  tilsvarende  områder  i 
Fællesskabet,  for  hvilke  der  hverken  er fastsat  til-
strækkelig  beskyttelse  eller  muligheder  for alternativ 
produktion  (hvor  sådanne  findes).  Tilmed  gør  den 
nuværende  økonomiske  situation  det  særdeles  van-
skeligt  at omskole  arbejdskraften,  selv  om en krafti-
gere afvandring  fra landdistrikterne  ville  være  ac-
ceptabel  ud fra en sociologisk  og endda  ud fra  en 
økologisk  synsvinkel. 
2.1.6.  De  unøjagtige  oplysninger  om  udviklingen 
på mellemlang  sigt  betyder  en klar  forringelse  af den 
fælles  landbrugspolitiks  positive  virkninger  for såvel 
bestemte  områder  inden  for  Fællesskabet  som  for 
landbruget  og  fødevareindustrien  som  helhed  og 
svækker  endda  EF-diplomatiets  gode  resultater. 
Nr. C 61/10 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
2.2. Mangler  ved  handelspolitikken  på  fødevare-
området 
2.2.1.  På  det  handelspolitiske  område  er Rom-
traktaten  præget  af liberalisme:  målet  er frihandel, 
og handelen  skal  udvides.  Virksomhedernes  frihed 
sikres  og beskyttes,  i givet  fald  også  mod  de overgreb, 
som de selv  kan  tænkes  at udsætte  den  for  (forbud 
mod  aftaler  og monopoler  osv.).  Medlemsstaterne  må 
ikke  gribe  ind  i de økonomiske  og handelsmæssige 
kræfters  frie  spil  (forbud  mod  visse  støtteformer). 
Inden  for  rammerne  af den  fælles  landbrugspolitik 
er der  gjort  undtagelser  fra de fælles  regler,  og Kom-
missionen  har  fået  pålagt  en række  forvaltnings-
opgaver,  som  kun  vanskeligt  lader  sig  forene  med 
princippet  om  det  offentliges  ikke-indblanding  i det 
frie handelssamkvem. 
2.2.2.  Det  er Kommissionens  opgave  at sørge  for, 
at de af Rådet  fastlagte  regler  for  den  fælles  land-
brugspolitik  fungerer  efter  hensigten.  Hvad  angår  de 
handelsmæssige  konsekvenser  af den  fælles  land-
brugspolitik,  må  Kommissionen  imidlertid  ofte  søge 
at mægle  mellem  handling  og  passivitet,  mellem 
tilbageholdenhed  og fremdrift.  Men  denne  mæglende 
funktion  er hverken  defineret  skriftligt  eller  baseret 
på et virkeligt  og konsekvent  formuleret  ønske  fra 
Rådets  og Kommissionens  side. 
2.2.3.  Ser  man  bort  fra bestræbelserne  på at styre 
Fællesskabets  produktion  af visse  produkter  (pris-
niveau,  omstillings-  og rydningspræmier  osv.,  hvilket 
kan få indflydelse  på handelen)  har  Kommissionen 
og medlemsstaterne  været  et offer  for  begiven-
hederne  snarere  end  behersket  og kontrolleret  dem. 
2.2.4.  Handelspolitik  kan  defineres  som  et samlet 
hele af beslutninger  om,  hvilke  produkter  der  skal 
eksporteres,  og importeres,  hvilke  afsætningsmarke-
der der  skal  erobres  eller  bevares,  og hvilke  midler 
der bør  tages  i anvendelse.  Fællesskabet  har  endnu 
ikke  formuleret  nogen  samlet  handelspolitik.  Det 
har i denne  forbindelse  stadig  en vis  laisser-faire 
holdning,  selv  om  landbrugsmarkedernes  integra-
tionsstader  kræver,  at der  iværksættes  en virkelig 
handelspolitik  for  de produkter,  der  er underkastet 
den fælles  landbrugspolitiks  regler. 
2.2.5.  Da  der  ikke  foreligger  en sådan  handels-
politik,  bliver  følgen  for  Fællesskabet,  at vore  kon-
kurrenter  (USA,  Canada,  Stillehavslandene,  Øst-
landene)  i stigende  grad  vil inddrage  såvel  vore  over-
skud  som  vore  underskud  i deres  handelsstrategi,  og 
således  gøre  deres  egen  politik  gældende  (som  til-
fældet  er for  malt,  proteinrige  produkter  osv.).  Fæl-lesskabets  handel  domineres  i voksende  omfang  af 
de multinationale  selskaber  på grund  af licitations-
systemet  med  restitutioner,  som  Fællesskabets  mindre 
virksomheder  ikke  kan  drage  fordel  af i tilsvarende 
grad. 
Hvis  en sådan  handelspolitik  gennemføres,  må Fæl-
lesskabet  som  sådant  træffe  beslutninger,  og  dets 
forvaltningsorganer  må  have  politisk  magt  til at 
gennemføre  disse  beslutninger. 
2.2.6.  På  baggrund  af denne  gennemgang  af den 
internationale  økonomiske  sammenhæng,  må  Udval-
get konstatere,  at selv  om  Fællesskabet  i visse  hen-
seender  er udsat  for et kraftigt  ydre  pres,  som  det har 
meget  få muligheder  for  at øve  indflydelse  på, så er 
det i stand  til at påvirke  sin egen  udvikling  og kan 
også  til en vis grad  påvirke  udviklingen  på verdens-
markederne  i et ikke  ringe  omfang,  for  så vidt  den 
politiske  vilje  er til stede. 
Blandt  de midler,  som  Det  europæiske  økonomiske 
Fællesskab  råder  over,  er den  fælles  landbrugspolitik 
utvivlsomt  det  mest  veldefinerede  og det  mest  effek-
tive.  Den  fælles  landbrugspolitiks  indvirkning  på den 
socio-økonomiske  ligevægt  i Europa  og i verden  som 
helhed,  vil blive  behandlet  i det  følgende  kapitel. 
III. DEN  FÆLLES  LANDBRUGSPOLITIKS  BIDRAG  TIL 
OPRETHOLDELSEN  AF DEN  SOCIALE  OG  ØKONO-
MISKE  LIGEVÆGT  INDEN  FOR  FÆLLESSKABET  OG 
DEN  GLOBALE  LIGEVÆGT  INDEN  FOR  LEVNEDS-
MIDDELSEKTOREN 
3. Den  fælles  landbrugspolitik  som  ligevægtsfaktor 
for Fællesskabet 
3.1. Der  er for  nylig  gjort  økonomisk  og social 
status  over  den  fælles  landbrugspolitik  i en lang 
række  arbejder  (status  over  den  fælles  landbrugs-
politik,  forelagt  Rådet  af Kommissionen,  status  fore-
taget  af Det  økonomiske  og sociale  Udvalg,  forskel-
lige undersøgelser  på nationalt  plan  osv.).  Generelt 
er man  i alle  disse  undersøgelser  nået  til den  konklu-
sion,  at facit  må  siges  at være  positivt,  fordi  land-
brugspolitikken  har  gjort  det  muligt  at nå følgende 
mål:  en gradvis  og acceptabel  strukturomlægning  for 
den del af landbefolkningen,  som  ved  fællesmarkedets 
oprettelse  var  uden  beskæftigelse;  en sikring  af for-
syningen  med  de vigtigste  fødevarer  til priser,  der  i 
løbet  af de seneste  år har  vist  sig forholdsvis  fordel-
agtige;  et produktivitetsniveau  inden  for  Fællesska-
bets landbrug,  der  placerer  dette  erhverv  på en frem-
skudt  plads  blandt  Fællesskabets  produktive  erhverv. 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/11 
3.2. Mens  EF's  grad  af selvforsyning  med  de vig-
tigste  varer  er vokset  langsomt,  er underskudene  ble-
vet formindsket  for andre  produkters  vedkommende, 
som skaffes  via'  verdensmarkederne.  Dette  har  for  de 
vigtigste  produkters  vedkommende  ikke  bragt  synder-
lige forstyrrelser  i den  traditionelle  samhandel  med 
leverandørerne  uden  for  Fællesskabet,  og  saldoen 
for handelen  med  landbrugsprodukter  med  især  USA 
er generelt  fordelagtig  for det  sidstnævnte  land. 
3.3. Bevarelsen  af et landbrug,  der  er opbygget 
af selvstændige  økonomiske  enheder,  giver  ud fra en 
sociologisk  synsvinkel  samfundsstrukturen  en  vis 
smidighed  og soliditet,  hvis  værdi  ingen  af Fælles-
skabets  medlemsstater  vil  bestride.  Udviklingen  af 
den fælles  landbrugspolitik,  og især  udviklingen  af 
landbrugsproduktionen,  har  ikke  nøjagtigt  fulgt  det 
mønster,  man  havde  regnet  med,  da Fællessmarkedet 
blev skabt.  Det  står  især  klart,  at den  optimale 
arbejdsdeling  og den  geografiske  placering  af produk-
tionen  efter  de bedst  egnede  forhold  langt  fra er en 
realitet,  fordi  det  af sociologiske  og økonomiske  år-
sager  ofte  har  været  nødvendigt  at bevare  et meget 
bredt  spektrum  af produktionsgrene  i næsten  alle  om-
råder  inden  for  Fællesskabet.  Hver  gang  man  har 
ladet  konkurrencemekanismen  fremtvinge  en vis ar-
bejdsdeling  (på  kornområdet:  truslen  om  en krise  i 
Tyskland;  på vinområdet:  krise  i Frankrig),  har  man 
måttet  gribe  til korrigerende  midler,  som  i realiteten 
har sat  en stopper  for  denne  arbejdsdeling.  Det  er 
den pris,  som  det  har  kostet  at opretholde  den  socio-
logiske  og politiske  ligevægt  inden  for  Fællesskabet. 
En større  arbejdsdeling  vil  kun  kunne  opnås  på 
grundlag  af en gennemgribende  økonomisk  og poli-
tisk integration  baseret  på en stabil  enhedsvaluta-
ordning. 
3.4. Et  af de problemer,  som  oftest  har  givet  an-
ledning  til uoverensstemmelser  og forhåndsprotester, 
er de omkostninger,  som  den  fælles  landbrugspolitik 
påfører  Fællesskabet.  Nylige  undersøgelser  har  skabt 
en vis klarhed  omkring  disse  spørgsmål.  I 1975  ud-
gjorde  brutto-udgifterne  til landbrugsfondens  garan-
tisektion  (hvori  indgår  de  udgifter,  som  skyldtes 
valutauroen)  0,4  °/o af Fællesskabets  brutto-national-
produkt,  2,5  °/o af fødevareudgifterne  og 5,6  °/o af 
landbrugets  endelige  produktion.  Sammenlægges  Fæl-
lesskabets  udgifter  til landbruget  i 1975  (4,8  mia  RE) 
og de tilsvarende  nationale  udgifter,  når man  frem  til 
tallet  14,3  mia  RE,  svarende  til 5 °/o af medlems-
staternes  samlede  budgetudgifter.  Mindre  end  en 
tredjedel  af denne  sum  går  til markeds-  og prisstøtte. 
Landbrugserhvervets  demografiske  struktur  samt  til-
pasningen  af produktionsstrukturerne  medfører  store 
udgiftsbyrder.  Af de nationale  udgifter,  der  gik  til 
landbruget  i 1975,  androg  de sociale  foranstaltninger 28,4  %, strukturforanstaltningerne  24,4  °/o, diverse 
foranstaltninger  (planlægning  i landdistrikter,  admini-
strationsudgifter  osv.)  10,8  °/o, markedsstøtteforan-
staltninger,  der  ikke  kunne  tildeles  EUGFL-støtte, 
blot 2,1  %>. De offentlige  udgifter  pr.  arbejdstager 
inden  for  landbruget  androg  skønsmæssigt  1 433  RE 
i 1975,  hvilket  skulle  være  mindre  end  halvdelen  af, 
hvad  USA  betaler  i tilskud  til sine  landbrugere.  Be-
tragtes  en relativt  lang  periode  (1967—1974),  vil man 
for De Seks  se, at der  har  været  tale  om  et ret kon-
stant  forhold  mellem  de tre  store  udgiftskategorier 
(markedsstøtte,  sociale  og strukturelle  udgifter),  som 
hver  især  har  svinget  omkring  en tredjedel.  Væksten 
i de samlede  offentlige  udgifter  til landbruget  i denne 
periode  har  ligget  på 9 °/o årligt,  samtidig  med  at 
væksten  i BNP  har  været  af størrelsesordenen  11 °/o. 
3.5. Bortset  fra,  at den  fælles  landbrugspolitik  be-
tyder  en forholdsvis  ringe  udgift  for medlemsstaterne 
og Fællesskabet,  er der  grund  til at nævne  den  for 
forbrugerne  foruroligende  udvikling  i fødevarepri-
serne;  trods  det  gunstige  prisniveau  efter  1972  er de 
voldsomme  prisstigninger  på verdensmarkedet  ikke 
slået  igennem  på forbrugerpriserne  i Fællesskabet. 
Den årlige  lønstigning  i perioden  1968—1974  lå 
gennemsnitlig  på 12,7  °/o, mens  den  gennemsnitlige, 
årlige  stigning  i priserne  på føde-  og drikkevarer  kun 
var på 8,16  %>. 
3.6. Det  ræsonnement,  hvorefter  man  beregner 
overførslerne  til landbruget  som  forskellen  mellem 
priserne  på EFs  marked  og verdensmarkedspriserne 
er ikke  korrekt.  Verdensmarkedspriserne  går således  på 
mængder,  som  er yderst  marginale  i forhold  til de 
mængder,  der  produceres  og konsumeres.  Det  er fak-
tisk afgørende  vigtigt,  at Fællesskabet  for  de mest 
betydningsfulde  produkters  vedkommende  kan  være 
sin egen  herre,  når  der  er tale  om  drastiske  stignin-
ger, som  påvirker  verdensmarkedspriserne,  så snart 
der er udsigt  til underskud  i Fællesskabet,  i Comecon 
eller  andre  steder.  For  visse  primære  landbrugs-
produkters  vedkommende,  f. eks.  proteinrige  og olie-
holdige  produkter,  har  Fællesskabet  dog  accepteret, 
at det må købe  mængder  svarende  til næsten  sit sam-
lede forbrug  på verdensmarkedet.  Det  er et valg,  der 
er behæftet  med  betydelige  risici.  Eksempelvis  var 
tørke  varslet  i 1976  tilstrækkeligt  til at frembringe  en 
prisstigning  på 50 ^/o for soyakager  mellem  april  og 
september  kvartal  1976.  Dette  klimaomslag,  som  en 
betragtelig  del af Fællesskabet  lider  under  har  været 
føleligt  for  Fællesskabets  forbrugere  og  handels-
balance. 
3.7. Trods  en usædvanlig  kraftig  produktivitets-
forøgelse  fra 1968  til 1973,  nemlig  7,6  °/o om  året, 
en årlig  forøgelse  af produktionsvolumen  på 2 °/o og 
et årligt  fald  i den  erhvervsaktive  landbefolkning  på 
Nr. C 61/12 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
4,7 °/o mellem  1969  og 1974  formåede  indkomsterne 
inden  for landbruget  (trods  de specielt  gode  udbytter 
i 1973)  ikke  at holde  trit med  prisstigningerne  på rå-
og hjælpestoffer  i perioden  1968—1975.  I 1974  var 
landbrugsindkomsterne  faldet  tilbage  til niveauet  fra 
1971,  dvs.  til indeks  107  sammenholdt  med  1968-
indekset  på 100.  Den  endelige  landbrugsproduktion 
voksede  fra  1968  til 1974  med  9,2  °/o årligt,  mens 
priserne  på rå- og hjælpestoffer  steg  med  12,4  °/o. 
3.8. De  fortsat  bestående  og om  muligt  uddybede 
indkomstforskelle  inden  for  selve  landbrugssektoren 
giver  anledning  til utilfredshed  med  den  fælles  land-
brugspolitiks  resultater.  Det  fastslås  i denne  for-
bindelse  i 1975-rapporten  om  landbrugets  situation  i 
Fællesskabet  (s. 122),  at indkomstforskellene  i de fire 
medlemslande  med  det  største  areal  ligger  inden  for 
følgende  yderpunkter  (nationalt  gennemsnit  ~ 100): 
— 89 — 112  i Forbundsrepublikken  Tyskland  af-
hængigt  af de enkelte  Lander  (1973—1974); 
— 47 — 338  i Frankrig  afhængigt  af »les  régions 
de programme«  (1974,  foreløbige  oplysninger); 
— 54 — 165  i Italien  afhængigt  af de enkelte  regioni 
(1971); 
— 73 — 112  i England  og Wales  afhængigt  af de 
store  statistiske  regioner  (oplysningerne  for  Skot-
land  ogNordirland  foreligger  ikke  (1972  — 1973). 
Disse  forskelle  skyldes  til en vis  grad  naturgivne 
faktorer  (topografi,  klima),  strukturelle  faktorer 
(brugsstørrelse  og  driftsform)  samt  produktions-
mønsteret  på regionalt  plan.  De udligningsmekanis-
mer,  som  er indført  under  den  fælles  landbrugspolitik 
eller  som  supplement  til denne  (regionalforanstaltnin-
ger),  har  indtil  nu været  utilstrækkelige.  Et sådant 
problem  kan  ikke  løses  inden  for rammerne  af land-
brugspolitikken  alene.  Det,  der  er brug  for,  er en 
velafbalanceret  udvikling  i alle  Fællesskabets  forskel-
lige egne. 
3.9. Problemet  med  omfanget  af landbrugsproduk-
tionen  i forhold  til den  interne  efterspørgsel  giver 
anledning  til kontroverser,  der  ikke  altid  fores  i god 
tro. Det  er velkendt,  at ingen  inden  for  landbrugs-
sektoren  endnu  har  fundet  ud af, hvordan  man  kan 
producere  nok  uden  at producere  for  meget.  Fælles-
skabets  grad  af selvforsyning  viser,  at forsyningerne 
som helhed  er sikret,  og lejlighedsvise  overskud  må 
betragtes  som  prisen  for forsyningssikkerhed. 4. Den  fælles  landbrugspolitik  og ligevægten  mellem 
fødevareområdet  og verdensøkonomien 
4.1. Landbrugssektoren 
4.1.1.  En  analyse  af landbrugsoverskuddenes  år-
sager  og virkelige  natur  må uundgåeligt  indebære,  at 
problemet  (omtalt  i II) med  handelspolitikken  inden 
for fødevaresektoren  tages  op.  Skal  man  i tilfælde  af 
overskud  (som  ofte  er kortvarige,  undertiden  per-
manente)  altid  konkludere,  at produktionen  må  be-
grænses?  Eller  må man  acceptere,  at Fællesskabet  (lige 
som andre  lande  eller  geografiske  områder)  af struk-
turmæssige  årsager  kan  være  eksportør  af visse  land-
brugsprodukter?  Dette  er et spørgsmål  af afgørende 
betydning. 
4.1.2.  Den  fælles  landbrugspolitik  udviklede  sig 
tilfredsstillende  indtil  begyndelsen  af 70erne  og har 
på en eller  anden  måde  været  i stand  til at overleve 
uroen  på  valutamarkedet  siden  da.  EF-partnernes 
interesser  er imidlertid  forholdsvis  forskellige;  de 
divergerende  opfattelser  af landbrugspolitikken  og 
dens  placering  i Fællesskabet  og dettes  handelspolitik 
har allerede  givet  og vil fremover  give  anledning  til 
sammenstød. 
4.1.3.  For  de mest  industrialiserede  EF-lande,  nem-
lig Tyskland  og Storbritannien,  betyder  landbruget 
højst  noget  for  bevarelsen  af den  sociale  og politiske 
ligevægt  og forsyningssikkerheden.  Det  bliver  i intet 
af disse  lande  betragtet  som  grundlaget  for  en eks-
portpolitik.  Det  modsatte  er tilfældet  i Frankrig,  Dan-
mark,  Nederlandene  og Irland,  hvor  man  mener,  at 
landbruget  må  yde  et væsentligt  bidrag  til opret-
holdelsen  af en sund  handelsbalance.  I Italiens  til-
fælde  kunne  en øget  eksport  af visse  landbrugspro-
dukter  yde  et større  bidrag  til opnåelsen  af bedre 
ligevægt  på  handelsbalancen.  Et af Fællesskabets 
største  problemer  er derfor  at forlige  disse  interesser, 
som ikke  er umiddelbart  sammenfaldende  med  hen-
syn til udviklingen  af den  fælles  landbrugspolitik  og 
dens  placering  i Fællesskabet. 
4.1.4.  En  samlet  oversigt  over  udviklingen  i De Ni's 
udenrigshandel  fra 1968—1973  og udviklingen  i sam-
handelen  med  fødevarer  viser,  at der  har  været  tale 
om et konstant  fald  i fødevareimportens  andel  af 
den samlede  import  fra  32,9  °/o i 1968  til 28,9  °/o 
i 1973,  og en relativ  stigning  i dens  andel  fra 8,7  °/o 
i 1968  til 9,4 % i 1973. 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/13 
4.1.5.  De  forædlede  produkter  med  høj  værditil-
vækst  udgør  en langt  større  del  af eksporten  end  af 
importen.  De vigtigste  importposter  består  således  af 
råvarer:  hvede,  majs,  olieholdige  frø,  okse-  og fåre-
kød,  friske  frugter  og grønsager,  råtobak  osv.  De pro-
dukter  for  hvilke  Fællesskabet  holder  eller  forbedrer 
sin eksportstilling  er derimod  hovedsageligt  produkter, 
der fremstår  som  et resultat  af forædling  på land-
brugsbedrifter  eller  inden  for  industrien:  produkter 
fremstillet  på basis  af korn  (svinekød  og svinekøds-
produkter,  fjerkræprodukter,  mel,  malt,  stivelse,  se-
muliegryn,  fødevarekoncentrater)  mejeriprodukter  (en 
af de få poster,  der  udviser  overskud  på balancen) 
sukker,  fiskeprodukter,  osv. 
4.1.6.  Størstedelen  af Fællesskabets  fødevareeksport 
består  af industrialiserede  produkter,  der  direkte  eller 
indirekte  implicerer  en erhvervsaktiv  befolkning,  som 
langt  overstiger  den  erhvervsaktive  landbrugsbefolk-
ning.  Denne  enorme  fødevareindustriinfrastruktur  er 
i enhver  henseende  meget  tæt  knyttet  til Fællesska-
bets landbrugsproduktion,  for  så vidt  angår  en be-
tydelig  del af Fællesskabets  forsyninger.  Der  er i denne 
henseende  indlysende  nok  sammenfaldende  interesser 
inden  for  landbruget  og industrien.  Eksporten  for  en 
lang  række  fødevarebrancher  er et nødvendigt  for-
bindelsesled  til det indre  marked. 
4.1.7.  Det  viille  afgjort  være  muligt  i højere  grad 
at forlige  de forskellige  interesser  og holdninger  med 
hensyn  til det endelige  mål  for  den  fælles  landbrugs-
politik  på eksportområdet,  hvis  man  gør  det  til den 
fælles  landbrugspolitiks  opgave: 
— at stabilisere  arbejdsstyrken,  der i den  nuværende 
situation  overstiger  behovet  inden  for  en lang 
række  sektorer; 
— at garantere  fødevareforsyningen  til forbrugerne 
inden  for Fællesskabet; 
— at spille  en betydningsfuld  rolle  i en økonomisk 
strategi  på verdensplan  med  henblik  på at skabe 
ligevægt  på fødevareområdet,  hvilket  forudsætter, 
at der  findes  en fælles  handelspolitik,  som  kan 
give landbrugsprodukterne  deres  rette  plads  i såvel 
eksport  som  import. 
4.1.8.  Endelig  udgør  en ordnet  og kontinuerlig  EF-
eksportpolitik  naturligvis  for  mange  forarbejdede  og 
uforarbejdede  landbrugsprodukters  vedkommende  et 
logisk  modstykke  til den  åbningspolitik,  der  er fast-
sat i konventionerne. andel  33,09  % af verdens  samlede  landbrugsimport 
(og mere  end  80 °/o for frugt  og grønsager  og produk-
ter bestemt  til foder).  Fællesskabets  landbrugsimport 
udgjorde  32,9  °/o (1968)  og 28,9  °/o (1973)  af dets 
samlede  import;  i værdi  er dets  landbrugsimport  mel-
lem 3 og 4 gange  større  end  dets  eksport.  For  at sikre 
sine forsyninger  bør  Fællesskabet  sprede  sine  kilder. 
4.2.2.  I  1973  kom  41,7  % af dets  landbrugsimport 
udtrykt  i værdi  fra  de  industrialiserede  lande, 
10,4 % fra  statshandelslandene,  39,5  °/o fra forskellige 
udviklingslande  (deraf  10,9  °/o fra AVS-landene). 
4.2.3.  I  fremtiden  vil udviklingslandenes  og Lomé-
konventionens  signatarlandes  andel  i Fællesskabets 
import  sikkert  stige  betydeligt.  Når  denne  konvention 
og de aftaler,  der  er indgået  med  visse  Middelhavs-
lande,  faktisk  træder  i kraft,  vil omfanget  af hande-
len med  visse  produkter  med  Fællesskabet  (olie-
holdige  frø,  foderstoffer  bortset  fra  soja,  friske 
grønsager  og konserves  og evt.  oksekød)  blive  ændret. 
4.2.4.  Ud  over  at Fællesskabet  åbner  sit marked  for 
eksport  fra  udviklingslandene,  har  det  forpligtet  sig 
til at garantere  en vis stabilitet  i eksportindtægterne. 
De fordele,  der  tilbydes  de associerede  lande,  bør 
imidlertid  ikke  medføre  forstyrrelser  på EFs  land-
brugsmarkeder,  der kan  skade  producenterne  alvorligt. 
4.2.5.  For  et stort  antal  lande  med  en befolkning 
på omkring  450  mio  udgør  Fællesskabet  en usædvan-
lig udviklingsfaktor.  Dette  udelukker  på ingen  måde, 
at Fællesskabet  kan  opretholde  en import  fra  andre 
traditionelle  leverandørlande  og heller  ikke,  at det 
opretholder  sine  egne  eksportkanaler.  Fællesskabet 
har set sig nødsaget  til at undertegne  særaftaler  i det 
omfang,  hvor  dets  medunderskrivere  søgte  at beskytte 
sig mod  verdensmarkedernes  anarki.  Udover  disse 
særaftaler  kan  Fællesskabet  dog  ikke  give  afkald  på 
at yde  et bidrag  til en virkelig  verdensomspændende 
ordning  af markederne,  som  alle  lande,  når  alt 
kommer  til alt, har behov  for. 
4.3. Ordning  af verdensmarkederne 
4.2. Fællesskabets  landbrugsimport 
4.2.1.  Fællesskabets  andel  i verdenshandelen  med 
landbrugsprodukter  er betydelig,  ofte  endog  domine-
rende.  I 1973  androg  Det  europæiske  Fællesskabs 4.3.1.  EF  er gået  ind  for  prisstabiliseringsaftaler 
for de enkelte  produkter  og lagre  af basisprodukter. 
Den stabilitet  og betydning,  som  visse  af EFs  egne 
produkter  har,  skulle  eventuelt  gøre  det  muligt  at 
opnå  en vigtig  rolle  ved  iværksættelsen  af sådanne 
Nr. C 61/14 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
aftaler  (hvede,  mælkepulver,  sukker),  som  også  skulle 
omfatte  oprettelsen  af stødpudelagre.  En samlet  ord-
ning  prioriteres  højest,  men  hvis  ikke  en sådan  kan 
gennemføres,  er det  muligt  at gå trinvis  frem  og i 
denne  forbindelse  kunne  Stabex  samt  de mellem-
fristede  bilaterale  handelsaftaler  tjene  som  grundlag. 
4.3.2.  I  det  omfang  Det  europæiske  økonomiske 
Fællesskab  er i stand  til at garantere  såvel  en vis 
importstabilitet  som  en regelmæssig  eksport,  med-
virker  .det  allerede  til en prisstabilisering  og en mar-
kedsregulering. 
4.3.3.  Inden  for  GATT,  har  der  traditionelt  været 
en vis  uvilje  over  for  Det  europæiske  Fællesskabs 
tanker  i denne  sag.  Tanken  om en vis prisstabilisering 
og en slags  ordning  af verdensmarkederne  vinder 
imidlertid  frem.  Selv  i De farenede  Stater  har  man 
gjort  sig klart,  at disse  meget  voldsomme  svingninger, 
som skyldes  markedskræfternes  frie  spil,  var  skade-
lige for  den  amerikanske  økonomi  i den  overståede 
inflationsperiode,  og man  fremsatte  fra  flere  sider 
krav  om  indførelse  af instrumenter,  der  kunne 
mindske  disse  svingninger. 
4.4. Fødevarehjælp 
4.4.1.  Alle  Fællesskabets  anstrengelser  til trods  er 
hjælpen  både  kvantitativt  og navnlig  kvalitativt  util-
strækkelig.  Ved  kvalitativt  forstås:  regelmæssighed, 
hurtighed  og kontrol  med  effektiv  anvendelse.  Under 
alle omstændigheder  ville  i-landenes  landbrugspro-
duktion  ikke  fremover  kunne  forsørge  de dårligere 
stillede  befolkninger.  Disse  befolkningers  stadig  be-
hov og navnlig  de med  mellemrum  forekommende 
klimatiske  katastrofer,  som  disse  udsættes  for,  kræver 
at der i endnu  mange  år fremover  ydes  en støtte,  som 
år for  år (inden  for visse  grænser)  kan  afpasses  efter 
sted,  tid og mængde.  En fødevarehjælp  af dette  om-
fang  kan  ikke  gennemføres  uden  oprettelse  af stød-
pudelagre,  inden  for  rammerne  af en verdensmar-
kedsordning. 
4.4.2.  Det  er på denne  baggrund,  at Fællesskabet 
må tage  stilling  til sin egen  eksportpolitik  på levneds-
middelområdet,  herunder  med  hensyn  til de nødven-
dige stødpudelagre  af almindelige  levnedsmidler. 
Fællesskabet  bør  fortrinsvis  stræbe  mod  samordnede, 
internationalt  forvaltede  og finansierede  forråd.  Er 
dette  ikke  muligt  internationalt,  bør  Fællesskabet  selv 
træffe  sine  foranstaltninger. 4.4.3.  Fællesskabet  må  imidlertid  ikke  glemme, 
at fødevarehjælp  også  består  i (med  hensigtsmæssige 
og uegennyttige  midler)  at hjælpe  udviklingslandene 
til selv  at kunne  udvikle  en levnedsmiddelproduktion. 
Den europæiske  Udviklingsfond  burde  overveje  at 
orientere  sine  bevillinger  i denne  retning  (Verdens-
banken  reserverer  ligeledes  en del  af sine  bevillinger 
til sådanne  foranstaltninger).  Det  må understreges,  at 
betydningen  af den  bistand,  der  gives  udefra,  under 
alle omstændigheder  vil være  marginal  i forhold  til 
den indsats  om  udviklingslandene  selv  vil blive  nødt 
til at yde  til deres  økonomiske,  sociale  og menne-
skelige  udvikling  i almindelighed. 
4.5. Henimod  en  ny dialog  på verdensplan 
4.5.1.  Når  man  tager  Det  europæiske  Fællesskabs 
store  befolkningstal  i betragtning,  dets  kulturelle  og 
økonomiske  betydning  og dets  rolle  inden  for  han-
delen  med  levnedsmidler  samt  det  ansvar  som  følger 
med de forskellige  undertegnede  konventioner,  kan 
det ikke  forholde  sig  passivt  over  for  de middel-
mådige  resultater,  der  rent  praktisk  har  været  resul-
tatet  af verdenskonferencen  i 1974.  Nord-Syd-konfe-
rencen  giver  i høiere  grad  end  FAO  mulighed  for  at 
føre debatten  ind i konkrete  baner,  og gør  det navnlig 
muligt  at behandle  spørgsmålet  vedrørende  land-
brugsmarkederne  i forbindelse  med  samtlige 
økonomiske  strategier. 
IV. KONKLUSIONER 
5. Analyse  af konklusionerne 
5.1. Udvalget  har  gennemgået,  hvad  der  er kende-
tegnende  for  den  øjeblikkelige  situation  i verden,  og 
hvorledes  dens  indflydelse  på Fællesskabet  kan  få 
virkninger  for  den  fælles  landbrugspolitik.  Det  har 
undersøgt,  hvorledes  og på hvilke  punkter  den  fælles 
landbrugspolitik  kan  tænkes  at indvirke  på denne 
internationale  situation.  Der  er ligeledes  blevet  peget 
på de positive  bidrag,  den  fælles  landbrugspolitik 
har ydet  Fællesskabet  og  verdensøkonomien  som 
helhed.  Det  er i denne  forbindelse  konstateret,  at den 
fælles  landbrugspolitik  blandt  andet  består  af for-
anstaltninger  til regulering  af priserne,  stabilisering  af 
det interne  landbrugsmarked  og sikring  af forsynin-
gerne,  som  er iværksat  for  at løse  medlemsstaternes 
levnedsmiddelproblemer  inden  for  rammerne  af et 
internt  marked  og et fælles  marked;  herudover  kan 
den fælles  landbrugspolitik  i international  sammen-
hæng  opfattes  som  et middel  til løsning  af andre 
landes  problemer.  Det  forholder  sig dog  således,  at 
der ikke  i international  økonomisk  sammenhæng  i 
noget  land  eller  geografisk  område  træffes  interne 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/15 
beslutninger,  som  ikke  til en vis grad  er betinget  af 
netop  denne  sammenhæng. 6. De  store  linjer  for den  fælles  landbrugspolitik 
5.2. Man  har  fundet  det hensigtsmæssigt,  at der 
foretages  visse  tilpasninger  af den  fælles  landbrugs-
politik  på baggrund  af de foreliggende  kendsgernin-
ger og af hensyn  til den  udvikling,  der er sket  inden 
for Fællesskabet  og i den internationale  situation. 
5.3. I  sine  konklusioner  stiller  Udvalget  derfor  for-
slag om tekniske  og politiske  justeringer,  så ikke  blot 
den fælles  landbrugspolitik,  men  også  Fællesskabets 
politik  over  for  tredjelande  i højere  grad  kan  få 
mulighed  for  at opfylde  de forskellige  behov.  Føl-
gende  punkter  vil derfor  blive  behandlet: 6.1. Der  er ingen  grund  til i forbindelse  med  denne 
udtalelse  at foretage  en ny status  over  den  fælles 
landbrugspolitik.  Det  skal  dog  bemærkes,  at det 
dominerende  træk  ved  en fælles  landbrugspolitik 
hidtil  har  været  bestræbelserne  på at lade  en pris-
politik  sikre  en vis beskyttelse  af landbrugernes  ind-
komst,  og at produktionsmålsætningen,  som  i prin-
cippet  var  overladt  til den  enkelte  landbruger,  har 
været  kraftigt  påvirket  af det prishierarki,  der er fast-
sat af Rådet.  Denne  politik  har  imidlertid  ikke  givet 
tilfredsstillende  resultater,  når der er tale  om samtlige 
EF-landbrugeres  indkomster. 
— Justeringer  af de store  retningslinjer  i den  fælles 
landbrugspolitik 
Det drejer  sig om at undersøge  den  relative  betyd-
ning,  der skal  tillægges  henholdsvis  prispolitikken, 
strukturpolitikken  og markedspolitikken  samt  un-
der hvilke  forhold,  der kan  iværksættes  en virke-
lig produktionsplanlængning  for landbruget.  Dette 
valg til fordel  for  en produktionsplanlægning, 
skønt  dens  midler  er meget  beskedne,  er en logisk 
konsekvens  af bemærkningerne  i de foregående 
kapitler  af dette  dokument  samt  af de konklusio-
ner, som  Kommissionen,  Rådet,  Parlamentet  og 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  er nået  til 
efter  deres  analyse  af »Status  over  den  fælles 
landbrugspolitik«; 
— tilpasninger  af den daglige  forvaltning  af markeds-
ordningerne  under  den  fælles  landbrugspolitik 
med henblik  på at afpasse  denne  forvaltning  efter 
målsætningen  for  en virkelig  EF-handelspolitik, 
hvilket  ligeledes  kan  medføre,  at handelspolitik-
kens  instrumenter  tilpasses  både  i sektoren  for 
fødevarer  og  landbrugsprodukter  og  i andre 
sektorer; 
— nye  eller  forbedrede  former  for  bidrag,  som  Fæl-
lesskabet  gennem  sin fælles  landbrugspolitik  bør 
kunne  yde  til indførelsen  af en ny økonomisk 
verdensorden  samt  en ny verdensorden  på  føde-
vareområdet,  og  de bidrag,  den  inden  for  ram-
merne  af sidstnævnte  kan  tilføre  den  internatio-
nale landbrugs-  og levnedsmiddelpolitik. 6.2. Følgerne  af prispolitikken  (og  dens  støtte-
mekanismer)  for  udviklingen  af produktionen  og 
handelen  har  medført,  at man  i forskellige  instanser 
i og uden  for EF har undersøgt  EF-landbrugets  rela-
tive konkurrenceevne.  Sammenligningsgrundlaget  har 
varieret:  De  forenede  Stater,  Øst-landene,  visse  ud-
viklingslande.  Selv  om denne  undersøgelse  er fuldt  ud 
legitim  hvad  angår  effektiviteten  af Fællesskabets 
samlede  økonomi,  må det indrømmes,  at denne  forsk-
ning  undertiden  under  dække  af videnskabelig  neu-
tralitet  skjuler  barske  konkurrencehensyn. 
6.3. Landbruget  er i social,  strukturel  og teknisk 
henseende  en meget  kompleks  produktionssektor,  som 
ikke kan  sammenlignes  med  industrien,  da konkur-
rencefænomenerne  ikke  kan  spille  den  samme  intense 
rolle  inden  for landbrugssektoren.  Ved  bedømmelsen 
af landbrugsbedrifternes  konkurrenceevne  skal  der 
tages  hensyn  til de sociale  og strukturelle  handicap, 
som det nødvendigvis  er bekosteligt  at overvinde  eller 
kompensere  for.  Desuden  må man  i denne  form  for 
forskning  og sammenligning  ikke  undlade  at tage 
hensyn  til graden  af EFs  selvforsyning,  som  sikrer  en 
rational  udvikling  inden  for  landbrugssektoren,  en 
rimelig  indkomst  til producenterne,  forsyninger  til 
forbrugerne  til fornuftige  priser,  et tilskud  af lev-
nedsmidler  til verdensmarkedet  og en rimelig  bistand 
til fremme  af den  internationale  handel.  Man  må 
endvidere  ikke  se bort  fra de politiske  hensyn,  som 
også  bestemmer  alle  andre  landes  landbrugspolitik, 
og som  har  større  eller  mindre  indflydelse  på for-
holdet  mellem  udbud  og efterspørgsel  på verdens-
markedet,  hvis  priser  ofte  med  urette  tjener  som 
referencepriser.  Følgelig  ville  det  ikke  forekomme 
berettiget,  om Fællesskabet  foretog  væsentlige  ændrin-
ger i en forsigtig  støtte-  og prisstabiliserende  politik, 
Nr. C 61/16 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
som alt i alt har  sikret  det stabilitet,  sikkerhed  for og 
kontinuitet  i forsyningerne  og handelsstrømmene. 
6.4. Den  fælles  landbrugspolitik  ville  imidlertid 
være  i bedre  balance,  om  prisunderstøttelsespolitik-
kens  dominerende  rolle  blev  suppleret  med  en for-
stærket  politik  med  det  formål  at udvikle  og moder-
nisere  produktions-  og markedsstrukturerne  ved  en 
produktionsplanlægning  med  mere  direkte  midler. 
6.5. Ud  fra samme  tankegang  bør  de igangværende 
bestræbelser  udbygges,  idet  de i højere  grad  end  tid-
ligere  forbindes  med  regionernes  økonomiske  udvik-
ling.  Betydningen  af de tekniske  og videnskabelige 
støttestrukturer  må  understreges  i denne  forbindelse. 
På forskningsområdet  er det  absolut  nødvendigt  at 
indføre  en samordning  af Fællesskabets  forskellige 
offentlige  og eventuelt  private  forskningsinstitutters 
programmer  og midler  er absolut  nødvendig  (med  en 
forøgelse  af deres  midler),  for at Fællesskabets  land-
brug  ikke  skal  være  alt for afhængigt  af visse  tredje-
lande  på dette  område,  og for at det ligeledes  på dette 
plan  kan  yde  et vægtigt  bidrag  navnlig  til udvik-
lingslandene. 
6.6. Hvad  angår  markedsstrukturerne,  dvs.  de for-
skellige  kanaler,  ad hvilke  landbrugsprodukterne  når 
forbrugeren,  har  Fællesskabet  arvet  strukturer,  hvis 
karakteristiske  træk  er den  plads  — "hvis  betydning 
afviger  alt efter  produktet  og regionen  — som  andels-
foretagender  indtager  i indsamling,  forarbejdning 
og afsætning  af landbrugsprodukter.  Landbrugernes 
andelstradition  er affødt  af nødvendigheden  af at 
kompensere  for den  svaghed,  der skyldes,  at produk-
tions-  og beslutningscentrene  ligger  så spredt.  Væksten 
i landbrugsbedrifternes  størrelse,  der  for  øvrigt  er 
langsom,  har  på ingen  måde  forringet  fordelene  med 
sammenslutning  eller  samarbejde.  Uden  at glemme 
den mere  eller  mindre  betydningsfulde  rolle,  som 
foretagender  specialiseret  i afsætning  og forarbejd-
ning  af landbrugsvarer  hidtil  har  spillet  og stadig 
spiller,  kan  siges,  at andelsstrukturerne  på markedet 
spiller  en undertiden  afgørende  rolle  i markedsord-
ningernes  praktiske  funktion.  Disse  strukturer,  der  er 
effektive  instrumenter  til støtte  af landbrugernes  ind-
komster,  bidrager  til udviklingen  i de regioner,  som 
de ved  deres  natur  er knyttet  til. 
6.7. På  området  produktionsplanlægning  er det  i 
mindre  grad  aktionsmidlerne,  der  hidtil  har  manglef, 
men derimod  overvejelser  og viljen  til at foretage 
kvalitative  eller  kvantitative  valg  under  hensyntagen 
til udviklingen  i forbrug  og i Fællesskabets  forbindel-ser med  tredjelande.  Det  drejer  sig om  at inkludere 
disse  udviklinger  i den  række  af parametre,  der  skal 
tages  hensyn  til ved  produktionsplanlægningen  for 
landbruget.  I denne  forbindelse  og med  dette  formål 
mangler  der  en overvejelses-  og samrådsstruktur  på 
EF-niveau,  som  er i stand  til at bistå  de officielle 
instanser  i forberedelsen  af deres  valg. 
6.8. Med  henblik  herpå  bør  der  på EF-plan  skabes 
en ad hoc  planlægningsinstans,  der  samler  embeds-
mænd  og  repræsentanter  for  de berørte  erhvervs-
grene.  De disponible  og tilgængelige  oplysninger  om 
produkter,  markeder,  behov  fra  købedygtige  eller 
ikke-  købedygtige  kunder,  priser  og omkostninger, 
skulle  samles  i denne  instans,  hvis  opgave  ville  være 
at sammenarbejde  oplysningerne,  så der  kunne  op-
stilles  et slags  program  på mellemlang  sigt  for land-
bruget  i Fællesskabet. 
Denne  instans  skulle  endvidere,  når det måtte  ønskes, 
foretage  en vurdering  af de følger  for den  fælles  land-
brugspolitik,  der  hidrører  fra aftaler,  overenskomster 
og associeringsordninger  med  tredjelande. 
6.9. Det  mellemfristede  program  for  dens  fælles 
landbrugspolitik  bør  udarbejde  henstillinger  vedrø-
rende  den  egentlige  produktionsplanlægning  samt  for 
forskningen,  strukturpolitikken  og internationalt  sam-
arbejde  på fødevareområdet. 
7. Forvaltningen  af den  fælles  landbrugspolitik  og 
dens  instrumenter 
7.1. Den  daglige  forvaltning  af den  fælles  land-
brugspolitik,  der  ifølge  sagens  natur  er kompleks, 
skal: 
— ledes  og styres  af de store  retningslinjer,  der  er 
skitseret  ovenfor; 
— tage  hensyn  til handelens  behov,  eller  bedre,  indgå 
i en virkelig  handelspolitik  for  Fællesskabet,  som 
anvendes  på fødevare-  og landbrugssektoren  som 
supplement  til den  almindelige  handelspolitik; 
— fremme  indgåelsen  af flerårige  rammeaftaler  for 
salg af produkter  mellem  landbrugsproducenterne 
og deres  fagforenings-  og erhvervsorganisationer 
på den  ene  side,  og virksomheder,  der  afsætter 
eller  forarbejder  landbrugsvarer,  og deres  erhvervs-
organisationer  på den  anden  side,  og det  med 
henblik  på,  at der  også  på grundlag  heraf  til-
rettelægges  en regelmæssig  og bedre  ordnet  udvik-
ling af samhandelen. 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/17 
7.2. Ordningen  med  restitutioner  og afgifter  er et 
af de afgørende  instrumenter  i markedsforvaltningen, 
men det er klart,  at det først  og fremmest  drejer  sig 
om økonomiske  foranstaltninger,  der  får  handels-
mæssige  konsekvenser  (og  ikke  omvendt).  Dette 
dominerende  økonomiske  anliggende  har hidtil  virket 
hindrende,  eller  endog  gjort  det umuligt  at udarbejde 
en virkelig  forvaltning  med  handelsmæssigt  sigte,  som 
kunne  gøre  det muligt  at vælge  faste  handelsstrømme, 
udforske  nye  markeder  og især  at udforme  supple-
rende  handelspolitiske  instrumenter  (kredit,  lang-
fristede  kontrakter,  eksportsammenslutninger,  osv.). 
Men  det  er denne  slags  forvaltning,  der  svarer 
nøje til Fællesskabets  behov  og interesser  på lang  sigt 
og til erhvervslivets  ønsker. 
7.3. Ansvaret  for  den  daglige  forvaltning  af den 
fælles  landbrugspolitik  er af Rådet  pålagt  Kom-
missionen,  mens  medlemsstaterne  direkte  deltager  i 
forvaltningen  via  forvaltningskomiteerne.  Forvalt-
ningsmidlernes  handelsmæssige  konsekvenser  giver 
dog som  oftest  anledning  til, at Kommissionen  er 
alene  om  at mægle,  og dette  sker  under  hensyn-
tagen  til forhold,  som  er stærkt  divergerende,  og som 
ikke ses  i mellemlang  perspektiv.  Som  følge  af 
denne  »finansielle«  forvaltning  og idenne  mæglen,  må 
der nødvendigvis  opstå  forstyrrelser  i eksporten, 
mangel  på perspektiv  og ofte  også  manglende  mulig-
hed for  hurtigt  og dristigt  at træffe  de afgørelser 
(med  handelsmæssige  virkninger),  som  markedskon-
junkturen  undertiden  nødvendiggør. 
7.4. For  at Fællesskabet  på landbrugsområdet  kan 
føre en handelspolitik,  der  er dens  produktions-
potentiel  værdigt,  og som  svarer  til den  beslutnings-
autonomi,  som  dets  betydning  i verdenshandelen 
berettiger  til, må man  radikalt  revidere  forvaltningen 
af den  fælles  landbrugspolitik,  og  forbedre  og 
supplere  disse  forvaltningsinstrumenter. 
7.5. Når  talen  er om disse  midler,  må man  sondre 
mellem  den  fælles  landbrugspolitiks  egentlige  for-
valtningsinstrumenter  (restitution,  afgifter,  interven-
tion,  beskyttelsesklausuler,  osv.),  og de egentlige  han-
delspolitiske  instrumenter  (konventioner,  kontrakter, 
kreditter,  kontingenter,  osv.).  Disse  to typer  instru-
menter  supplerer  hinanden,  og det er vigtigt,  at der 
findes  retningslinjer  for  deres  anvendelse.  Forbe-
dringerne  bør  derfor  især  foretages,  når  man  for-
bereder  de afgørelser,  som  skal  bringe  instrumenterne 
i anvendelse. 
7.6. På  verdensmarkedet  bør  Fællesskabet  meget 
hurtigt  kunne  reagere  på begivenheder  og afsæt-ningsmuligheder.  Fællesskabet  har  dog  også  behov 
for at kunne  støtte  sig på regelmæssig  samhandel  og 
på aftaler,  som  er tilpasset  dets  importbehov  og 
eksportkapacitet. 
For at undgå,  at landbruget  rammes  af alle  »ulem-
perne«  ved  visse  sider  af EFs  politik  over  for tredje-
lande,  er det  som  følge  af undertegnelsen  af asso-
cieringskonventioner  og aftaler  nødvendigt  med  en 
egentlig  landbrugssamhandelspolitik  over  for de lan-
de, som  Fællesskabet  giver  lettere  adgang  til sit 
marked. 
Da disse  lande  importerer  en række  landbrugsvarer, 
som Fællesskabet  kan  levere,  er det  nødvendigt,  at 
Fællesskabet  beviser,  at det  er i besiddelse  af til-
strækkelig  handelsmæssig  dynamik,  hvis  det i disse 
tilfælde  skal  kunne  opnå  status  som  disse  landes 
vigtigste  leverandør.  I lyset  heraf  og uden  at tænke 
på »agri-power«,  må Fællesskabet  sørge  for sin egen 
sikkerhed  samt  for  at overholde  sine  internationale 
forpligtelser  gennem  en handelsdynamik,  som  stem-
mer overens  med  Fællesskabets  økonomiske  interes-
ser. 
8. Den  fælles  landbrugspolitiske  bidrag  til en ny 
økonomisk  verdensorden  og en ny verdensorden 
på fødevareområdet 
8.1. Fællesskabet  har  afgjort  interesse  i at støtte 
de internationale  organer,  der  som  institutioner  har 
til opgave  at sørge  for  at de bestemmelser,  der  er 
gældende  for alle,  overholdes  (specielt  GATT,  IMF, 
FIDA,  verdensaftaler),  selv  om også  det måtte  ønske 
en forbedring  af visse  af disse  bestemmelser.  Det  er 
i virkeligheden  umuligt  at tilvejebringe  en ny ver-
densorden  på fødevareområdet  og en ny økonomisk 
verdensorden,  hvis  ikke  der  foreligger  bestemmelser 
om fordelingen  af beføjelser,  rettigheder  og ansvar. 
Bl.a.  de verdensomspændende  vareaftaler  bør  indgås 
ud fra denne  tanke  om ligelig  magt-  og ansvarsforde-
ling;  de bør  begrænse  den  stærkestes  magt  til fordel 
for et interessefællesskab.  Uanset  hvor  vigtig  aftale-
teknikken  er, så er den  dog  mindre  væsentlig  end  det 
fundamentale  problem  omkring  magtfordeling  og 
loyal  accept  af bestemmelser,  der gælder  for alle. 
8.2. Fællesskabets  forpligtelse  til basisprodukt-
aftaler  med  referencepriser  (eller  prismargener),  op-
lagringsprogrammer,  eventuelt  udlignings-  eller  pris-
stabiliseringsfonds  (nyligt  eksempel  fra  UNCTAD) 
er berettigede  — ikke  ud fra  idealistiske  og velgø-
rende  betragtninger,  men  ud fra  en fremsynet  op-
fattelse  af verdensøkonomiens  udvikling. 
Nr. C 61/18 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
8.3. Den  seneste  udvikling  i forholdet  mellem  rige 
og fattige  lande  er ikke  helt  uden  lighed  med  ud-
viklingen  i forholdet  mellem  samfundsklasserne  ved 
slutningen  af den  første  industrielle  revolution,  da 
der under  pression  fra de dårligst  stillede  samfunds-
grupper  i forbindelse  med  krisen  i 1929/1930  blev 
indført  visse  restriktioner  for den økonomiske  handle-
frihed  på nationalt  plan.  Der  presses  for  tiden 
kraftigt  på for  at få det  frie  marked  underkastet 
visse  begrænsninger  og diciplin  i den  internationale 
økonomi.  Berettigelsen  af bestemmelser  eller  en 
»kodeks  for god  adfærd«  kan  vel næppe  bestrides, 
eftersom  man  forfølger  målet  om  en afbalanceret 
udvikling  i verdens  forskellige  dele.  Selv  om  man 
med rette  kan  hævde,  at fri prisdannelse  er til de 
stærkeste  landes  fordel,  må man  også  — og dette 
bør hele  tiden  være  Fællesskabets  holdning  — tage 
hensyn  til de positive  økonomiske  virkninger,  som 
gaver  og garanti  om en minimumsindkomst  har  for 
de mest  sårbare  lande. 
8.4. Den  fælles  landbrugspolitiks  vigtigste  inter-
nationale  konsekvens  bør  derfor  være,  at det,  som 
Fællesskabet  anser  for  rigtigt  for  sit  eget  ved-
kommende  (indkomstbeskyttelse,  lanidbrugspris-
stabilisering,  forsyningssikkerhed)  også  bør  anses  for 
rigtigt  for de øvrige  landes  og især  for de fattigste 
landes  vedkommende.  Dette  princip  er taget  i an-
vendelse  i visse  bestemmelser  i Lomé-konventionen 
(STABEX).  Fællesskabets  principgodkendelse  af 
UNCTAD-aftalerne  om basisprodukter  bør bekræftes 
ubetinget  af samtlige  medlemsstater.  På dette  om-
råde,  hvor  der  rejses  fundamentale  principspørgsmål 
om det  fremtidige  forhold  mellem  rige  lande  og de 
øvrige  lande,  er det i Fællesskabets  interesse,  at der 
oprettes  et mæglingsorgan,  ligesom  Fællesskabet  bør 
gå ind for bestemmelser,  der skal  være  gældende  for 
alle. 
8.5. Valutauroen,  som  er til så stor  skade  for den 
fælles  landbrugspolitiks  funktion,  og som  kan  øde-
lægge  den,  gør også  forsøgene  på at stabilisere  basis-
produktpriserne  vanskeligere  og  mere  nytteløse. 
Fællesskabet  bør  tage  initiativ  til fælles  undersøgelse 
af disse  to problemer  i internationale  organer.  En 
valutasanering  ville  lette  prisstabiliseringen,  og sam-
tidig  kan  basisproduktlagrene,  som  forvaltes  efter 
internationale  aftaler  om  prisstabilisering,  og heri-
gennem  til en styrkelse  af de berørte  landes  økonomi 
og dermed  bidrage  til at stabilisere  deres  valutaer. 
8.6. På  valutaområdet  såvel  som  på markedsom-
rådet  er orden  kun  mulig,  hvis  samtlige  lande 
accepterer  at lade  deres  valuta  underkaste  fælles 
regler,  som  udformes  i overensstemmelse  med  samt-lige berørte  parters  interesser.  EF-medlemslandene  og 
EF som  sådant  bør  gå kraftigt  ind for,  at der  ind-
føres  nye  bestemmelser,  som  bl.a.  skal  sikre  til-
bagevenden  til ordnede  forhold  på valutakursom-
rådet. 
8.7. Skabelse  af en ny økonomisk  verdensorden 
vil støde  på meget  kraftige  hindringer,  hvoraf  én er 
de multinationale  handels-  og finansieringsselskaber, 
hvis magtkoncentration  ifølge  én af Kommissionen 
for nyligt  offentliggjort  undersøgelse  er så stor,  at de 
kan øve  indflydelse  på visse  landes  politik  på samt-
lige økonomiens  områder.  Den  »kodeks  for  god 
adfærd«,  som  OECD  har udarbejdet  med  henblik  på 
tilsyn  med  de multinationale  selskaber,  bør anvendes 
effektivt.  Fællesskabet  bør  på dette  område  indtage 
en holdning,  som  stemmer  overens  med  dets  for-
pligtelser  om at nå frem  til en international  markeds-
ordning.  Der  er ikke  tale  om  at fjerne  de multi-
nationales  dynamik  og investeringsevne,  men  det må 
i dag  anses  for  nødvendigt,  at de multinationale 
selskabers  politik  også  på en vis måde  underkastes 
en international  politisk  kontrol. 
9. Afsluttende  bemærkninger 
9.1. Som  afslutning  på denne  gennemgang  af den 
fælles  landbrugspolitik  i international  belysning  kan 
man konstatere  en ting.  Når  Fællesskabet  anskues  i 
international  sammenhæng  er det  evident  at den 
fælles  landbrugspolitik  er det mest  virkningsfulde  og 
konkrete  udtryk  for Fællesskabets  solidaritet  ligesom 
den er en personificering  af denne  europæiske  poli-
tisk-geografiske  enhed  over  for resten  af verden.  Til-
pasning  af Fællesskabets  fælles  landbrugspolitik  og 
politik  over  for tredjelande  forekommer  ønskeligt  i 
Fællesskabets  interesse,  bl.a.  for  at dette  kan  yde 
sit effektive  bidrag  til opbygningen  af den  økono-
miske  orden  og fødevareorden,  som  verden  har behov 
for. Tilpasningerne  — hvoriblandt  nogle  kan  være 
overordentligt  vigtige  — vedrører  visse  sider  af den 
fælles  landbrugspolitiks  funktion  og forvaltning,  men 
desuden,  og især  den holdning  og de foranstaltninger, 
som Fællesskabet  såvel  som  medlemsstaterne  bør 
indtage  og iværksætte  i talrige  internationale  organer, 
både  for  at forsvare  landbrugspolitikkens  positive 
resultater  og for at yde  sit bidrag  til at andre  lande 
kan opnå  tilsvarende  fordele  (stabilitet,  sikkerhed, 
kontinuitet).  Denne  rolle,  som  indebærer  både  byrder 
og forpligtelser,  bør  dog  ikke  udelukkende  tilfalde 
landbrugsbefolkningen;  Fællesskabets  befolkninger 
som helhed  bør  i rimeligt  omfang  påtage  sig deres 
del af rollen.  Med  dette  for øje mener  Udvalget,  at 
Kommissionen  bør  tage  initiativet  til at indkalde  til 
en ad hoc-konference,  hvor  de forskellige  berørte 
samfundsgrupper  samt  officielle  instanser  mødes  på 
europæisk  plan.  Et sådant  initiativ  ville  uden  tvivl 
10.3.77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/19 
yde et værdifuldt  bidrag  til valget  af de tilpasninger, 
der skal  foretages  med  henblik  på en styrkelse  af 
Fællesskabet. 
9.2. På  kort  sigt  foreslår  Udvalget  med  hensyn  til 
tilpasninger  af den  fælles  landbrugspolitik: 
— udvikling  af prispolitikken  af hensyn  til nødven-
digheden  af, at der  også  ad denne  vej  bidrages 
til anvendelsen  af samtlige  ressourcer  og til en 
samlet  udvikling  af Fællesskabets  landbrug  som 
helhed; 
— styrkelse  af produktionsstrukturpolitikkens  mid-
ler sammen  med  en forskningsindsats  (koordine-
ring af enkeltstaternes  politik),  som  skal  ses  i 
sammenhæng  med  regionalpolitikken; 
— styrkelse  af afsætningsstrukturpolitikken,  even-
tuelt  på andelsbasis; 
— skabelse  af et ad hoc-organ,  som  skal  give  ret-
ningslinjer  for  landbrugsproduktionen  med  hen-
blik på planlægning  på mellemlang  sigt; 
— udformning  af en  egentlig  handelspolitik  for 
Fællesskabet  på landbrugsfødevareområdet;  denne 
skal give  EF den  beslutningsautonomi,  som  det 
har behov  for på dette  område; 
— bl.a.  på  grundlag  af de  henstillinger,  der  er 
udarbejdet  af ovennævnte  organ,  udarbejder  Kom-
missionen  et program  for  den  fælles  landbrugs-
politik  på mellemlang  sigt,  som  ikke  blot  inde-
holder  retningslinjer  for produktionen,  men  også 
for undersøgelser,  strukturpolitik  og internationalt 
samarbejde.  Landbrugsbefolkningen  bør  medind-
drages  i dette  arbejde. stærkeste  landes  magt  til fordel  for fælles  regler, 
der tager  hensyn  til hver  enkelts  rettigheder  og 
ansvar; 
— en indsats  til fordel  for  et nyt  internationalt 
valutasystem  på grundlag  af en tilbagevenden  til 
ordnede  forhold  på valutakursområdet; 
— en indsats  til fordel  for  politisk  kontrol  med 
industriens  og handelens  magtmidler,  der  kunne 
tænkes  at forfølge  mål,  der  er uforenelige  med 
staternes  politik  og de internationale  aftaler,  de 
har underskrevet. 
9.4. Fællesskabet  er det  eneste  eksempel  i verden 
på oprettelsen  af et stort,  frit  internt  marked  ved  en 
sammenslutning  af lande  med  meget  forskellige 
økonomiske  strukturer  og  traditioner.  Den  fælles 
landbrugspolitik  er det  mest  udviklede  og derfor  det 
følsomste  punkt.  Man  kan  betragte  det som  både  et 
symbol  på Fællesskabets  virkelighed  og som  dets 
svage  punkt. 
9.5. Fællesskabet  er allerede  gennem  sin  fælles 
landbrugspolitik  nået  meget  langt  med  en harmoni-
sering  af medlemsstaternes  økonomier,  samtidig  med 
at individernes  og  virksomhedernes  fundamentale 
frihed  er respekteret  og bevaret.  Det  er derfor  et 
konkret  eksempel  på en gradvis  indførelse  af en 
økonomisk  orden,  hvis  værdi  tredjelande  ikke  tager 
fejl af. De aftaler  og konventioner,  Fællesskabet  har 
undertegnet  med  et stort  antal  tredjelande,  udgør 
på en måde  en forlængelse  og en udvidelse  af det 
vanskelige  eksperiment,  der  er i gang  i selve  Fælles-
skabet. 
9.3. Vedrørende  justeringen  eller  bekræftelsen  af 
Fællesskabets  holdning  til de verdensøkonomiske  pro-
blemer  foreslår  Udvalget: 
— Fællesskabets  udtrykkelige  indsats  i forskningen 
efter  en ny økonomisk  verdensorden  og en ny 
verdensorden  på  fødevareområdet,  der  bl.a. 
skulle  hvile  på en  frivillig  begrænsning  af de 9.6. Den  tiltrækning,  Fællesskabet  udøver  og den 
politiske  mæglende  rolle,  det  kunne  have  på inter-
nationalt  plan  ligger  uden  tvivl  i dets  medlemmers 
økonomiske  potentiel,  men  ligeledes  i de principper, 
der gælder  for dets  samarbejde.  Heraf  følger,  at det 
er på grundlag  af disse  principper,  at det skal  lykkes 
for Fællesskabet  at fuldkommengøre  sin indre  enhed 
for at spille  den  internationale  rolle  det forventes. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den  27. januar  1977. 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg 
Basil  de FERRANTI 
Nr. C 61/20 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 3. 77 
BILAG 
til udtalelse  fra Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
Forkastede  ændringsforslag 
Følgende  ændringsforslag  blev  forkastet  under  debatten: 
Kapitel  I (Indledning),  II (Den  internationale  sammenhæng)  og pkt.  3 i kapitel  III (Den  fælles 
landbrugspolitiks  bidrag  til opretholdelsen  af den  sociale  og økonomiske  ligevægt  inden  for 
Fælleskabet  og den  globale  ligevægt  inden  for levnedsmiddelsektoren)  omformes  til en beretning 
eller et bilag;  udtalelsen  begynder  således  med  pkt.  4 i kapitel  III. Følgelig  ændres  affattelsen 
af pkt.  4 ff. 
Begrundelse 
Den omfattende  information  i indledningen  og i kapitel  I og II er mindre  egnet  til en udtalelse. 
En lang  udtalelse  vil ikke  blive  læst  af udenforstående.  Analysen  er utilstrækkelig  og i for 
ringe  grad  koncentreret  om de vigtige  spørgsmål,  ligesom  der  lægges  for ensidig  vægt  på den 
fælles  landbrugspolitik. 
Afstemningsresultat 
25 stemte  for,  41 stemte  imod  og 13 undlod  at stemme. 
Pkt. 4.4.1 
Pkt. 4.4.1,  3. punktum,  affattes  således: 
»Ud fra  den  næsten  overalt  accepterede  strategi  om  at bygge  på sin  egen  kraft  (self-
reliance)  og dække  de basale  behov  for  livets  opretholdelse  (basic  needs)  er det  af stor 
betydning,  at udviklingslandenes  landbrugsproduktion  udbygges  kraftigt.  Da det  er nød-
vendigt  at forsyne  de ikke-besiddende  med  fødevarer,  bør  der  foreløbigt  ydes  fødevare-
bistand  på et så bredt  grundlag  som  muligt.  Følgen  skal  om nødvendigt  være  udvikling  af 
fødevareproduktionen  i alle  udviklede  lande,  idet  der  skal  tages  hensyn  til produktions-
mæssige,  fødevaremæssige  og sociale  problemer«. 
Afstemningsresultat 
31 stemte  for,  36 stemte  imod  og 11 undlod  at stemme. 
Pkt. 6.3 
Sidst  i pkt.  6.3 tilføjes: 
»Landbrugsprispolitikken  har  bragt  landbrugspriserne  op  på  et generelt  set  for  højt 
niveau,  idet  priserne  stort  set ikke  har  kunnet  rette  på skævhederne  mellem  små  og store 
landbrugeres  indkomster«. 
Afstemningsresultat 
33 stemte  for,  36 stemte  imod  og 5 undlod  at stemme. 
Pkt. 6.7 
Sidste  punktum  under  pkt.  6.7 affattes  således: 
»I fremtiden  skal  denne  udvikling  i vid udstrækning  være  afgørende  for,  om prispolitikken 
og de forskellige  foranstaltninger  skal  styre  produktionen  kvantitativt  og kvalitativt.  Fast-
sættelse  af produktionsmål  skal  ske  som  et led i planlægning  på mellemlang  sigt  og hele 
landbrugsbefolkningen  skal  inddrages  i beslutninger  derom.  Produktionsregulerende  for-
anstaltninger  er uundværlige  for målsætningens  opfyldelse«. 
Afstemningsresultat 
34 stemte  for,  40 stemte  imod  og 5 undlod  at stemme. 
10. 3. 77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/21 
Pkt. 6.8 
Pkt. 6.8 slettes  og erstattes  med  følgende: 
»Der  bør  derfor  oprettes  en rådgivende  ad hoc-instans  på fællesskabsplan.  Det  bør  være 
et uafhængigt  organ  i lighed  med  Det  europæiske  Fællesskabs  Institut  for  økonomisk 
analyse  og Forskning,  men  dets  arbejde  skal  i højere  grad  være  praktisk  orienteret  og bestå 
i at yde  kort-  og mellemfristet  rådgivning  til Kommissionen  og andre  fællesskabsinstanser. 
Det bør  bestå  af eksperter  i økonomi  og landbrug  og have  beføjelse  til at rådføre  sig med 
internationale  organer  såsom  FAO  og Verdens  Fødevareråd  og indhente  oplysninger  fra 
markeds-  og producentorganisationer  om specielle  basisvarer,  når  der  er behov  herfor.  Det 
skal råde  over  alle  relevante  oplysninger  om produktion,  markeder,  efterspørgsel,  priser  og 
projekter,  så at det er i stand  til at udføre  sin rolle  som  rådgiver«. 
Begrundelse 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  repræsenterer  allerede  arbejdsgivere,  fagforeninger  og andre 
sociale  interesser,  og Ministerrådet  træffer  de generelt  politiske  afgørelser.  Det  foreslåede  organ 
bør derfor  ikke  være  et sted,  hvor  der  samles  en gruppe  af meget  objektive  og kompetente 
eksperter,  som  kan  forelægge  Fællesskabets  organisationer  objektive  analyser  af forholdene  og 
metoder,  som  kan  udføres  i praksis. 
Afstemningsresultat 
32 stemte  for,  40 stemte  imod  og 12 undlod  at stemme. 
Pkt. 7.3 
Efter  »at Kommissionen  er alene  om at mægle,  og dette  sker  under  hensyntagen  til forhold, 
som er stærkt  divergerende«  udgår  resten  af afsnittet. 
Begrundelse 
Netop  i dette  udtryk  »alene  om at mægle«  ligger  Kommissionens  overnationale  beføjelser,  som 
den erhvervede  i 1962  efter  voldsom  diskussion  med  Rådet. 
Pkt. 7.3 skal  ses i sammenhæng  med  pkt.  7.6,  hvori  det hedder,  at disse  beføjelser  skal  anven-
des sammen  med  en paritetisk  sammensat  »arbejdsgruppe«  af repræsentanter  for erhvervslivet 
og embedsmænd.  Der  bør  hellere  insisteres  på bedre  anvendelse  af bestående  organer  fremfor 
at oprette  nye. 
I betragtning  af landbrugets  ofte  modstridende  økonomiske  interesser  er det  Kommissionens 
opgave  at fungere  som  uvildig  mægler. 
Afstemningsresultat 
13 stemte  for,  16 stemte  imod  og 19 undlod  at stemme. 
Følgende  passager  i det  af hovedordføreren  forelagte  forslag  til udtalelse  blev  ændret  som 
følge  af de ændringsforslag,  der blev  vedtaget  under  debatten. 
Pkt. 3.5 
Bortset  fra,  at den  fælles  landbrugspolitik  betyder  en forholdsvis  ringe  udgift  for medlems-
staterne  og Fællesskabet,  er der grund  til at nævne  den  for  forbrugerne  acceptable  udvikling 
i fødevarepriserne  og deres  gunstige  niveau,  især  efter  1972. 
Afstemningsresultat 
Stort  flertal  for mens  23 undlod  at stemme. 
Nr. C 61/22 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10.3.77 
Pkt. 5.3 — 3. led 
— nye  eller  forbedrede  former  for bidrag,  som  Fællesskabet  gennem  sin fælles  landbrugs-
politik  bør  kunne  yde  til indførelse  af en økonomisk  verdensorden  samt  en verdensorden 
på fødevareområdet,  og de bidrag,  den  inden  for rammerne  af sidstnævnte  kan  tilføre  den 
internationale  landbrugs-  og levnedsmiddelpolitik. 
Afstemningsresultat 
Enstemmigt  vedtaget. 
Pkt. 6.6 
6.6. Hvad  angår  markedsstrukturerne,  dvs.  de forskellige  kanaler,  ad hvilke  landbrugs-
produkterne  når forbrugeren,  har Fællesskabet  arvet  strukturer,  hvis  karakteristiske  træk  er 
den betydelige  plads,  som  andelsforetagende  indtager  i indsamling,  forarbejdning  og afsætning 
af landbrugsprodukter.  Landbrugernes  andelstradition  er affødt  af nødvendigheden  af at kom-
pensere  for den  svaghed,  der skyldes  at produktions-  og beslutningscentrene  ligger  så spredt. 
Væksten  i landbrugsbedrifternes  størrelse,  der  for  øvrigt  er langsom,  har  på ingen  måde 
forringet  fordelene  ved  sammenslutning  eller  samarbejde.  Andelsstrukturerne  på markedet 
spiller  således  en ofte  afgørende  rolle  i markedsordningernes  praktiske  funktion.  Disse 
strukturer,  der er effektive  instrumenter  til støtte  af landbrugernes  indkomster,  bidrager  til 
udviklingen  i de regioner,  som  de ved deres  natur  er knyttet  til. Værdien  af disse  andelsstruk-
turer  fremstår  klart,  hvor  de ikke  findes;  Fællesskabet  bør derfor  klarere  opmuntre  til, at de 
udvikles,  således  at hele  landbrugs  og fødevareerhvervet  kan drage  fordel  deraf. 
Afstemningsresultat 
Enstemmigt  vedtaget. 
Pkt. 7.1 — 3. led 
— fremme  indgåelsen  af flerårige  rammeaftaler  for salg  af produkter  via landbrugsproducen-
terne  og deres  fagforenings-  og erhvervsorganisationer  og gennem  organisationerne  inden 
for industrien,  der forarbejder  landbrugsprodukter,  og det med  henblik  på, at der også  på 
grundlag  heraf  tilrettelægges  en regelmæssig  og bedre  ordnet  udvikling  af samhandelen. 
Afstemningsresultat 
Enstemmigt  vedtaget. 
Pkt. 8.1 
Det er i virkeligheden  umuligt  at tilvejebringe  en ny verdensorden  på fødevareområdet  og en 
ny økonomisk  verdensorden,  hvis  ikke  der  foreligger  bestemmelser  om  grænserne  for den 
enkeltes  beføjelser,  rettigheder  og ansvar. 
Afstemningsresultat 
Enstemmigt  vedtaget. 
Pkt. 9.2 — 3. led 
— styrkelse  af afsætningsstrukturpolitikken,  bl.a.  på andelsbasis. 
Afstemningsresultat 
Enstemmigt  vedtaget. 
Følgende  passage  i det af hovedordføreren  forelagte  forslag  til udtalelse  udgik  som  følge  af et 
ændringsforslag,  der blev  vedtaget  under  debatten: 
10.3.77 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 61/23 
Pkt. 7.6 
Der er for øjeblikket  et klart  ønske  hos de økonomiske  beslutningstagere  til at få del i ansvaret 
i beslutningsprocessen. 
I tilknytning  til den  officielle  planlægningsinstans  (jf. 6.7 og 6.8)  vil det være  hensigtsmæssigt 
at der for hvert  enkelt  produkt  nedsættes  arbejdsgrupper,  som  skal  udforme  en handelspolitik 
og en markedsforvaltning  for disse  produkter.  Det  planlægningsområde,  som  disse  paritetisk 
sammensatte  arbejdsgrupper  med  et begrænset  antal  repræsentanter  for  erhvervslivet  og 
embedsmænd  skal  beskæftige  sig med,  må ikke  forveksles  med  det mandat,  der er givet  de af 
Kommissionen  oprettede  rådgivende  udvalg  for de enkelte  produkter. 
Afstemningsresultat 
18 stemte  for,  15 stemte  imod  og 20 undlod  at stemme.