Ud over ovennævnte pengepolitiske overvejelser har aktivbaserede tokens og e-pengetokens i henhold til forordningsforslaget forskellige karakteristika, herunder, for så vidt angår deres hovedfunktion, sammensætningen af reservebeholdningen og indehavernes rettigheder. I den forbindelse er der en risiko for, at aktivbaserede tokens og e-pengetokens på grund af deres konkrete anvendelse sammen med den systemiske betydning, de kan få, de facto vil svare til betalingsinstrumenter, uanset deres primære tilsigtede funktion eller anvendelse i henhold til forordningsforslaget. Hvis dette skulle være tilfældet, bør aktivbaserede tokens og e-pengetokens være underlagt lignende krav for at forebygge risikoen for regelarbitrage mellem de respektive ordninger. Navnlig fordi udformningen og anvendelsen af aktivbaserede tokens gør dem egnede til brug som betalingsmiddel, er det som minimum hensigtsmæssigt at kræve, at udstedere overdrager indløsningsrettigheder til indehaverne af aktivbaserede tokens til enten udstederen eller reservebeholdningen. Desuden kunne det overvejes at oprette en ad hoc-kategori af »betalingstokens«, som vil underkaste tokens, der er opført på aktivlisten, et sæt identiske krav som dem, der gælder for udstedere af e-pengetokens. Ydermere er det i tilfælde af signifikante aktivbaserede tokens, som i vid udstrækning anvendes til betalinger i Unionen, hensigtsmæssigt at underkaste udstedere af signifikante aktivbaserede tokens de samme godkendelseskrav som de, der gælder for udstedere af e-pengetokens, hvor Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) finder det hensigtsmæssigt i henhold til de klassificeringskriterier, der skal fastsættes yderligere i de lovgivningsmæssige tekniske standarder.

Desuden fastsættes det i forordningsforslaget, at en kompetent myndighed kan nægte at godkende en udsteder af aktivbaserede tokens, bl.a. hvis udstederens forretningsmodel kan udgøre en alvorlig trussel mod den finansielle stabilitet, den pengepolitiske transmission eller den monetære suverænitet (14). Hvis en aktivbaseret ordning i denne henseende svarer til et betalingssystem eller en betalingsordning, bør vurderingen af den potentielle trussel mod gennemførelsen af pengepolitikken og betalingssystemernes smidige funktion henhøre under ECB’s enekompetence (eller under den nationale centralbank, der udsteder den relevante EU-valuta). I euroens tilfælde skyldes det, at en potentiel trussel kan have en negativ indvirkning på udførelsen af de grundlæggende opgaver, som Eurosystemet skal udføre i henhold til traktaten, navnlig gennemførelsen af Unionens pengepolitik og fremme af betalingssystemernes smidige funktion. Disse risici kan i sidste instans medføre konsekvenser for Eurosystemets primære mål om at fastholde prisstabilitet i henhold til traktaten. I betragtning af de kritiske aspekter, som ECB anmodes om at vurdere i løbet af godkendelsesprocessen for udstedere af aktivbaserede tokens, bør ECB’s intervention ikke begrænses til afgivelse af en ikke-bindende udtalelse på de områder, hvor ECB har enekompetence. Følger man samme logik, bør centralbankerne i de medlemsstater, som i henhold til traktaten bevarer deres pengepolitiske beføjelser ifølge national lovgivning, også kunne afgive en bindende udtalelse, når der er tale om aktivbaserede tokens, som efter national lovgivning kan påvirke gennemførelsen af pengepolitikken eller betalingssystemernes smidige funktion i de medlemsstater, der ikke har euroen som valuta. I lyset af ovenstående foreslår ECB, at forordningsforslaget ændres i overensstemmelse hermed. ECB er desuden af den opfattelse, at der bør tages yderligere hensyn til hensigtsmæssigheden af den nuværende lovramme i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF (herefter »direktivet om elektroniske penge«) (15). Navnlig berettiger fremkomsten af signifikante e-pengetokens, at ECB (eller den relevante centralbank i en medlemsstat, der ikke har euroen som valuta) involverer sig på en måde, der svarer til den, der anbefales i forbindelse med godkendelse af udstedere af aktivbaserede tokens. Udstedelse af e-pengetokens, især hvor disse klassificeres som signifikante, kræver en omhyggelig vurdering af de pengepolitiske konsekvenser og betalingssystemernes smidige funktion.

Desuden forudsætter den kompetente myndigheds beføjelse til at afvise at meddele tilladelse, hvis forretningsmodellen for den potentielle udsteder af aktivbaserede tokens kan udgøre en alvorlig trussel mod den finansielle stabilitet, den pengepolitiske transmission og den monetære suverænitet, at den kompetente myndighed er i stand til præcist at forudse sådanne risici på tilladelsesstadiet, hvilket måske ikke er muligt, da risicienes omfang afhænger af token-anvendelsen. I den henseende synes forordningsforslaget ikke at udgøre et tilsvarende redskab, der gør det muligt for den kompetente myndighed at reagere, hvis en aktivbaseret token udgør en trussel mod den finansielle stabilitet, den pengepolitiske transmission og den monetære suverænitet i dens levetid. ECB foreslår derfor, at de kompetente myndigheder også bør have beføjelse til at træffe passende foranstaltninger til at sikre den korrekte gennemførelse af pengepolitikken og fremme betalingssystemernes smidige funktion, og at de bør være forpligtet til at handle i overensstemmelse med ECB’s og de relevante centralbankers udtalelser om disse særlige aspekter. Yderligere mekanismer til at tilskynde udstedere at begrænse omfanget af udstedelser, herunder krav til stresstest med mulige kapitaltillæg, bør medtages i forordningsforslaget (jf. punkt 3.2.3 nedenfor).