'SEE SU 
,illil§iii, 
f«Elil§ll' 
SBifïiliK' 
111111' «a 
OH 
KSS^^E'. 
sft1" KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 25.02.1998 
KOM(1998) 103 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET, EUROPA-PARLAMENTET, 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
OG REGIONSUDVALGET 
VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN 
STABILITETSORIENTERET ØMU 
Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede 
retningslinjer for 1998 
oJmfi 
É?% 
Hi w'" 
røst*. 
w 
MK" 

VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN 
STABILITETSORIENTERET ØMU 
Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede 
retningslinjer for 1998 
INDLEDNING 1 
1. DEN ØKONOMISKE SUDATION OG DE ØKONOMISKE UDSIGTER 1 
1.1 Det aktuelle opsving set i et længere perspektiv 1 
1.2 Muligheder og risici 3 
1.3 De økonomisk-politiske udfordringer 4 
2. BESKÆFriGELSESUDFORDRINGEN 5 
2.1 Hvorfor er beskæftigelsen en udfordring? 5 
2.2 Arbejdsløshedens omfang 6 
2.3 Arbejdskraftens beskæftigelsesevne 7 
2.4 Vækst, produktivitet og beskæftigelse... 7 
3. ØMU'EN OG EN VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE MAKROØKONOMISK POLITIK 8 
3.1 Enighed om de overordnede retningslinjer og de nye gunstige ØMU-rammer 8 
3.2 Den monetære politik 10 
3.3 Budgetpolitik II 
3.4 Lønudvikling 13 
4. ØMU'EN OG DE VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE STRUKTURPOLITIKKER 14 
4.1 Begreber, nærhedsprincip og EU-kohærens 14 
4.2 Større behov for strukturtilpasninger inden for ØMU'en 15 
4.3 Sektorbestemte ændringer i vækstprocessen og strukturpolitikkerne 16 
4.4 Mere effektivt fungerende markeder for produkter og tjenester 17 
4.5 Politikker til effektivisering af arbejdsmarkedet 18 
STATISTISKE BILAG 
1CK 
VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN 
STABILITETSORIENTERET ØMU 
Økonomiskpolitiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede 
retningslinjer for 1998 
INDLEDNING 
Denne meddelelse kommer på et afgørende tidspunktet i Den Europæiske Unions udvikling. Inden 
for et par måneder vil Den Europæiske Union træffe afgørelse om, hvilke lande der fra starten den 
1. januar 1999 skal deltage i Den Økonomiske og Monetære Union. Beslutningen vil blive baseret på 
de konvergensrapporter, som i øjeblikket er under udarbejdelse i Kommissionen og Det Europæiske 
Monetære Institut, og på en henstilling fra Kommissionen. Denne meddelelse, der i år erstatter den 
traditionelle Økonomiske Årsberetning, analyserer derfor ikke konvergensspørgsmålet. Den 
fokuserer derimod på den aktuelle økonomiske situation, undersøger de vigtigste udfordringer i de 
kommende år og peger på, hvor hovedprioriteringerne i den økonomiske politik bør ligge. 
Hovedformålet med den er at starte en debat i Europa-Parlamentet og i medlemsstaterne om de 
økonomisk-politiske spørgsmål som skal indgå i de kommende overordnede retningslinjer for 1998 
for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker. Disse overordnede retningslinjer vil 
blive de første efter beslutningen om, hvilke lande der deltager i ØMU, og de vil specielt fokusere på 
vækst- og beskæftigelsesspørgsmålet. 
1. DEN ØKONOMISKE SITUATION OG DE ØKONOMISKE UDSIGTER 
1.1 Det aktuelle opsving set i et længere perspektiv 
I EU er det opsving, der begyndte i foråret 1996, ved at tage til i styrke og det forventes at udvikle 
sig til en selvbærende fremgang. Opsvinget blev oprindeligt ledet af stærk eksportefterspørgsel i 
landene uden for EU og en markant forbedring af konkurrenceevnen som følge af en lavere 
valutakurs over for dollaren, en moderat lønudvikling og fortsatte produktivitetsstigninger. På 
baggrund af den forbedrede konkurrenceevne og under forudsætning af en stærk vækst på eksport­
markederne vil eksporten på kort sigt fortsat være aktivitelsstimulerende. 
I de kommende år forventes vækstimpulserne i stigende grad at komme fra den interne efterspørgsel 
som følge af gunstige monetære vilkår, især de faldende risikopræmier for de lange rentesatser og 
dollarens styrkelse over for de europæiske valutaer, samt en forbedret tillid til den økonomiske 
udvikling blandt virksomheder og husholdninger. De gunstige monetære vilkår er opnået på 
baggrund af bemærkelsesværdige fremskridt i retning af konvergens i inflationsraterne og 
nedbringelsen af budgetunderskuddene i hovedparten af medlemsstaterne. 
De private investeringer står til at blive vækstmotoren i EU og vil dermed øge den samlede 
efterspørgsel såvel som produktionskapaciteten og mulighederne for at fastholde væksten i de 
kommende år. Især investeringerne i maskiner og udstyr forventes at ekspandere stærkt, idet de 
understøttes af forbedrede efterspørgselsudsigter, en forbedret konkurrenceevne og rentabilitet og 
udsigterne til en fortsat moderat lønudvikling. Efter en vis svækkelse i 1997 forventes det private 
forbrug at accelerere støt i de kommende år som følge af en moderat reallønsfremgang, et fald i 
opsparingskvoten som følge at bedre økonomiske udsigter og, i stigende omfang, en voksende 
beskæftigelse. 
Alt i alt ventede Kommissionens prognose fra efteråret 1997, at BNP for EU som helhed ville vokse 
med 2,6% i 1997 og accelerere til omkring 3% per år i 1998-1999. 
Den gradvise acceleration i den økonomiske vækst skønnes at have medført en nettojobskabelse på 
0,5% i 1997 i EU som helhed, hvilket ventes at stige til 0,8% og 1,3% i henholdsvis 1998 og 1999. 
Dette svaret til en kumulativ nettoforøgelse på 3,8 millioner job i disse tre år. Denne opmuntrende 
ib 
udvikling vil imidlertid ikke fuldstændig kompensere for jobtabene i begyndelsen af 1990'erne 
(4'/2 million). Hvis der skal skabes beskæftigelsesmuligheder for både de mange arbejdsløse og det 
øgede antal personer, der ønsker at komme ind på arbejdsmarkedet for første gang eller genindtræde 
på arbejdsmarkedet efter en inaktiv periode, skal der opnås en holdbar og stærkere vækst i 
beskæftigelsen på mellemlang sigt. 
Da udbuddet af arbejdskraft stadig forventes at vokse med omkring 0,5% pr. år, specielt som følge af 
en yderligere stigning i kvindernes beskæftigelsesfrekvens samt det forhold, at færre mænd trækker 
sig tilbage fra arbejdsstyrken, vil skabelsen af nye job ikke resultere i en tilsvarende reduktion af 
arbejdsløsheden. For EU som helhed forventes arbejdsløsheden at falde fra et toppunkt på lige under 
11% i 1996 til 10,7% i 1997 og gradvis yderligere til 93A% i 1999. 
Fire år efter vedtagelsen af de første overordnede retningslinjer i slutningen af 1993 viser den 
økonomiske udvikling i Unionen således et blandet billede. På den positive side er det lykkedes alle 
medlemsstater at reducere inflationen og budgetunderskuddet betydeligt, fordi de har ført en 
stabilitetsorienteret makroøkonomisk politik i de seneste år. Omvendt har udviklingen i første 
halvdel af 1990'erne været skuffende for så vidt angår den økonomiske vækst og beskæftigelsen. 
Dette har skabt tvivl i nogle kredse om effektiviteten og hensigtsmæssigheden af den overordnede 
økonomisk-politiske strategi, der har været anbefalet i de overordnede retningslinjer. 
At den anbefalede strategi er hensigtsmæssig og virker, demonstreres imidlertid af den økonomiske 
udvikling i de lande, der i nogen tid har ført en sund økonomisk politik, opnået en lønudvikling på 
linje med anbefalingerne i de overordnede retningslinjer og reduceret deres budgetunderskud til klart 
under 3% af BNP. I disse lande har resultaterne med hensyn til en holdbar økonomisk vækst og 
jobskabelse været gunstige og ligger klart blandt de bedste i EU (disse lande er Irland, Luxembourg, 
Nederlandene, Danmark og på det seneste også Finland). 
Den opfattelse, at strategien endnu ikke har givet tilfredsstillende resultater i EU generelt, skyldes 
gjorde størrelsen af de udfordringer medlemsstaterne stod over for ved starten af anden fase af 
ØMU, dels at landene til tider utilstrækkelige fremskridt med at implementere hensigtsmæssige 
økonomisk-politiske foranstaltninger. Den skuffende udvikling i EU i perioden 1991-1996 med 
hensyn til BNP-vækst (1,6% p.a.) og beskæftigelse (-0,4% p.a.) står i skarp modsætning til de 
betydelige resultater, der blev opnået i 1986-1990 (vækst på 3,3% p.a., beskæftigelse 1,3% p.a.). Når 
der ses tilbage på udviklingen, står det klarere og klarere, at den ringe vækst og 
beskæftigelsesudvikling i EU i perioden 1991-1996 først og fremmest skyldtes tre makroøkonomiske 
hindringer for vækst i EU: 
(i) En overophedning af økonomien (fra 1988 og nogle år fremefter), der blev forstærket af et alt 
for ekspansivt makroøkonomisk policy-mix, førte til stigende inflation (fra 1989), som 
resulterede i tilsvarende højere nominelle lønstigninger (fra 1990). Det forhold, at 
inflationspresset tog til, fik de pengepolitiske myndigheder til at føre en meget stram politik, 
som havde en dæmpende virkning i alle EU-lande, mens budgetpolitikken til at begynde med 
forblev lempelig eller endog klart ekspansiv i nogle lande. I denne situation førte de stigende 
rentesatser og valutakrisen i 1992 til en recession i 1992-1993, som var med til at stabilisere 
prisudviklingen, men som havde en væsentlig negativ virkning på beskæftigelsen. Denne 
"stabilitetskonflikt" mellem budgetpolitik, lønudvikling og pengepolitik var en afgørende 
makroøkonomisk hindring for vækst. 
(ii) En hurtig afdæmpning af lønstigninger, stærke produktivitetsstigninger og en forbedret 
konkurrenceevne bidrog i 1993-1994 til et sundt opsving svarende til opsvinget i 1996-1997. 
Eksporten og investeringerne førte opsvinget, der blev yderligere understøttet af en gradvis 
forbedring af det private forbrug og beskæftigelsen. Dette opsving blev imidlertid brat bremset 
som en følge af kombinationen af valutauro i foråret 1995 og en markant stigning i de lange 
rentesatser. Faktorer, som lå uden for indflydelsen af de økonomisk-politiske myndigheder i 
FAJ (f.eks. den mexicanske krise og den hermed forbundne dollarsvækkelse), spillede uden 
tvivl en rolle i denne udvikling. Den monetære uro skyldtes imidlertid i høj grad en 
utilstrækkelig troværdighed i den økonomiske politik blandt EU-landene, især mangel på 
troværdige budgetkonsolideringsplaner i flere medlemsstater. Valutakriser, således som de er 
indtrådt gentagne gange i EU, har været en anden afgørende makroøkonomisk hindring for 
vækst. 
(iii) Det forhold, at økonomiske opsving siden det første olieprischok og Bretton Wood-systemets 
sammenbrud igen og igen er blevet afbrudt af stabilitetskonflikter og valutauro, har bidraget til 
et fald i investeringerne som andel af BNP i EU. Som følge heraf er den potentielle 
økonomiske vækstrate relativ lav (i øjeblikket omkring 2}A% pr. år), hvilket i sig selv er en 
hindring for vækst. 
Hvis EU vedvarende skal opnå en sund økonomisk vækst, der kan sikre en betydelig og vedvarende 
reduktion af arbejdsløsheden, skal der findes holdbare løsninger på disse makroøkonomiske 
hindringer for vækst. Den mere energiske og troværdige gennemførelse af strategien i de 
overordnede retningslinjer, der er sket i de sidste to år, har sat gang i en god cirkel. De 
valutakursforstyrrelser, der indtrådte i 1995, er stort set blevet bragt til ophør, og der er igen blevet 
tale om en højere grad af stabilitet inden for EMSen (valutakursmekanismen). De lange renter er 
begyndt at konvergere mod lavere niveauer. Den mere ansvarlige økonomiske politik har ført til en 
forbedring af den økonomiske tillid og danner grundlag for den igangværende forbedring i den 
økonomiske aktivitet. Den økonomiske strategi, der er beskrevet i de overordnede retningslinjer for 
den økonomiske politik, giver således nu de forventede resultater. Den stabilitetsorienterede 
økonomisk-politiske ramme for ØMU'en vil sandsynligvis mere permanent bidrage til at overvinde 
disse hindringer for en holdbar vækst og jobskabelse. De fordele, som en god makroøkonomisk 
udvikling kan give i form af økonomisk vækst og jobskabelse, vil blive større, jo mere effektivt vare-, 
tjeneste- og arbejdsmarkederne fungerer. Selv om der er gjort betydelige fremskridt på disse områder 
i de seneste år, er der fortsat meget, der skal gøres. Det er derfor vigtigt, at medlemsstaterne øger 
deres indsats på disse områder. 
1.2 Muligheder og risici 
(i) Efter en lang periode med langsom vækst er de nødvendige betingelser for en holdbar vækst i 
produktion og beskæftigelse i EU nu på plads. På baggrund af en kombination af meget 
gunstige betingelser på økonomiens udbudsside, forbedrede efterspørgselsudsigter og en 
yderligere styrkelse af tilliden er der god mulighed for en periode med balanceret og 
selvbærende økonomisk vækst. 
De underliggende økonomiske vilkår er sunde og lige så gode eller endog bedre end de vilkår, 
der gjorde sig gældende fra begyndelsen af opsvinget i 1993-1994 og sågar i perioden 1986-
1990 med høj vækst. Inflationen er historisk lav i næsten alle medlemsstater. Med fortsat ledig 
produktionskapacitet og et opsving, der i stigende grad understøttes af kapacitetsforøgende 
investeringer, kan væksten ske uden at skabe inflationspres. Investeringsrentabiliteten er på et 
niveau, man ikke har set siden slutningen af 1960'erne, og er ved at forbedres yderligere. I 
denne situation kan lysere efterspørgselsudsigter og styrket tillid skabe et sundt og varigt 
opsving. I øjeblikket er der fortsat en vis svækkelse af den interne efterspørgsel. Men i den 
nuværende situation kan efterspørgslen ikke stimuleres ved en ekspansiv finanspolitik eller 
ved væsentligt stærkere lønstigninger. Den interne efterspørgsel skal således komme fra en 
proces, hvor den initiale eksterne impuls gradvis erstattes af en ekspansion af investeringerne 
og det private forbrug. Dette forudsætter gunstige pengepolitiske betingelser, en høj 
investeringsrentabilitet og tillid til det økonomiske klima. Disse betingelser er mere og mere 
opfyldt. Rentesatserne er på et historisk lavt niveau og konvergerer nedad, mens valuta­
kurserne inden for EU har været stabile og harmonerer med de fundamentale økonomiske 
forhold. Endelig understøttes erhvervslivets og forbrugernes tillid af en række faktorer. Der er 
bl.a. tale om øgede forventninger om et robust opsving, troværdige og sundt baserede 
reduktioner af budgetunderskuddene, øget politisk vilje og beslutsomhed, både på nationalt 
plan og EU-plan, til at tackle det alvorlige arbejdsløshedsproblem i EU samt en voksende 
overbevisning om, at en omfattende ØMU vil blive iværksat planmæssigt. 
(ii) Hvad den asiatiske krise angår, er der - at dømme efter den hidtidige udvikling - på trods af 
den alvorlige økonomiske situation i Asien og udfordringerne for det internationale finansielle 
system grund til at tro, at den asiatiske krise kun vil få ringe indvirkning på det nuværende 
opsving i EU og ikke vil få nogen indflydelse på indførelsen af euroen. EU's 
handelseksponering over for den asiatiske region er begrænset. Derfor vil den lavere vækst i 
efterspørgslen i Asien og de asiatiske landes forbedrede konkurrenceevne som følge af den 
markante depreciering af deres valutaer kun påvirke EU marginalt. Den eksponering, som 
visse medlemsstaters finansielle sektorer er udsat for over for regionen, er betydelig, men 
koncentreret på relativt sunde økonomier (Hongkong og Singapore). På den anden side kan 
den asiatiske krise via lavere EU-importpriser udøve en positiv indflydelse på inflationen i 
EU, hvilket implicerer, at de officielt kontrollerede rentesatser skulle kunne holdes lavere, end 
de eventuelt ellers kunne. Endelig er der endnu ikke tegn på, at den asiatiske finansuro har 
indvirket på skiftet fra ekstern efterspørgsel til intern efterspørgsel i EU, der skulle blive den 
vigtigste drivkraft i den økonomiske vækst i 1998. Alt i alt vil den finansielle turbulens i Asien 
føre til en vis reduktion af den økonomiske vækst i EU i 1998, men den negative virkning vil 
sandsynligvis blive ret lille. En nylig simulation på QUEST-modellen, som viser, at krisen 
kunne reducere den økonomiske vækst med omkring en fjerdedel procentpoint i 1998, 
bekræfter denne kvalitative vurdering. 
I tilknytning til udviklingen i Asien har der også været en vis bekymring for den volatilitet på 
børsmarkederne, der i andet halvår af 1997 og i begyndelsen af 1998 påvirkede 
verdensøkonomien i almindelighed. I industrilandene er de tilpasninger, der fandt sted i denne 
periode, i de seneste uger blevet vendt. Man kan dog ikke udelukke fornyede fald i 
aktiekurserne. Selv hvis dette skulle ske, vil den negative virkning på tilliden og den 
økonomiske aktivitet sandsynligvis ikke blive særlig betydelig. I modsætning til USA spiller 
aktiemarkedet og husholdningernes aktieporteføljer en mindre rolle i det kontinentale Europa. 
Endvidere vil eventuelle negative effekter til dels kunne blive neutraliseret af lavere 
rentesatser, hvis den likviditet, der blev trukket ud af aktiemarkederne, blev investeret i 
obligationsmarkedet, eller via politikreaktioner fra de pengepolitiske myndigheders side. 
1.3 De økonomiskpolitiske udfordringer 
Selv om der mere og mere er tale om et robust konjunkturopsving, må den økonomiske politik ikke 
slækkes. De økonomisk-politiske udfordringer, som de politiske beslutningstagere står over for, har 
to dimensioner: 
• på det korte sigt skal den monetære stabilitet og markedstil liden opretholdes 
• på det mellemlange sigt skal opsvinget omdannes til en stærk og holdbar vækstproces. 
At klare disse udfordringer er af afgørende betydning for virkeliggørelsen af EU's højt prioriterede 
og komplementære mål, nemlig: 
• en problemfri igangsættelse af og vellykket funktion af ØMU'en 
• en væsentlig og vedvarende reduktion af arbejdsløshedsniveauet, samtidig med at der sker en 
væsentlig stigning i beskæftigelsesfrekvensen. 
Fremskridt hen imod en tilbagevenden til sunde offentlige finanser vil bidrage til at realisere disse to 
mål. 
Med ledig kapacitet og udsigter til en sund vækst i maskin investeringerne skulle der være mulighed 
for en solid vækst uden at støde på kapacitetsbegrænsninger eller skabe inflationsspændinger. De 
pengepolitiske betingelser vil således forblive gunstige i en lang periode. Det forhold, at 
rentesatserne har været konvergerende mod lavere niveauer, viser desuden, at de finansielle 
markeder har tillid til, at rammen for penge- og budgetpolitikken i ØMU'en vil sikre en lav inflation 
på lang sigt. 
Det er vigtigt at opretholde denne tillid og garantere en vellykket overgang til ØMU ved hjælp af en 
troværdig økonomisk-politisk indsats. Når der først er truffet beslutning om, hvilke lande der fra 
starten skal deltage i tredje fase af ØMU, vil der sandsynligvis på det monetære felt være et behov 
for øget pengepolitisk samordning af to årsager. For det første med henblik på at understøtte 
stabiliteten på markedet i den mellemliggende fase ved at understrege bindingen til ØMU'en og ved 
at signalere et fælles syn på den fremtidige fælles pengepolitik. For det andet med henblik på at 
sikre, at ECB overtager en økonomisk og pengepolitisk situation, der harmonerer med prisstabilitet i 
det fremtidige euroområde, og således hjælpe til at undgå pludselige ændringer i renteniveauet i 
begyndelsen af ØMU. På det finanspolitiske område er det vigtigt, at medlemsstaterne fuldt ud 
implementerer deres budgetter for 1998 og/eller deres konvergensprogrammer. De mål, der er 
opstillet i budgetplanerne, bør betragtes som et øvre loft, ikke som et niveau, der skal sigtes efter. 
Specielt i de lande, hvor væksten har været ganske stærk i nogle år, eller hvor konvergensen i 
rentesatserne i perioden op til ØMU'en kan medføre yderligere rentefald, kan der være behov for at 
fremskynde bestræbelserne på at reducere budgetunderskuddet. 
Hvis det nuværende opsving skal omdannes til en ikke-inflationær proces med høj økonomisk vækst 
på mellemlang sigt - hvilket er en forudsætning for en væsentligt og vedvarende højere beskæftigelse 
- er det nødvendigt med et styrket program for en makroøkonomisk og strukturel indsats, der sigter 
på at imødegå en række udfordringer, samtidig med at EU-økonomierne får mulighed for bedre at 
tilpasse sig til ændrede omstændigheder i årene fremover. I overensstemmelse med resolutionen om 
vækst og beskæftigelse fra Det Europæiske Råd i Amsterdam kræver en varig reduktion af 
arbejdsløsheden en indsats over en bred front, hvoraf den makroøkonomiske politik udgør et 
afgørende element, herunder en lønudvikling, der fremmer en holdbar vækst og stabilitet. Det er 
også væsentligt, at medlemsstaterne fortsat styrker indsatsen med hensyn til strukturreformer, som 
med tiden vil forbedre vare-, tjeneste- og arbejdsmarkedernes virkemåde. 
2. BESKÆFTIGELSESUDFORDRINGEN 
2.1 Hvorfor er beskæftigelsen en udfordring? 
Det hedder udtrykkeligt i artikel 2 i Amsterdam-traktaten om Den Europæiske Union, at 
"Fællesskabet har til opgave gennem oprettelsen af el fælles marked og en Økonomisk og Monetær 
Union samt gennem iværksættelsen af fælles politikker eller aktioner (...) at fremme en harmonisk, 
afbalanceret og bæredygtig udvikling af den økonomiske virksomhed, et højt beskæftigelsesniveau, 
et højt socialt beskyttelsesniveau, ligestilling mellem mænd og kvinder, en bæredygtig og ikke-
inflationær vækst, høj konkurrenceevne og en høj grad af konvergens med hensyn til de økonomiske 
resultater, et højt niveau for miljøbeskyttelse og forbedring af miljøkvaliteten, højnelse af 
levestandarden og livskvaliteten, økonomisk og social samhørighed samt solidaritet mellem 
medlemsstaterne ". 
En almindelig anvendt og udtømmende definition af en økonomis konkurrenceevne er følgende: Et 
land er internationalt konkurrencedygtigt, hvis følgende betingelser samtidig er opfyldt: 
- produktivitetsstigningerne svarer til eller er højere end stigningstakten hos de vigtigste 
handelspartnere med samme udviklingsniveau 
- der er ekstern økonomisk ligevægt inden for rammerne af en åben markedsøkonomi, og 
- der er et højt beskæftigelsesniveau. 
Hvis man ser på EU's samlede resultater hvad angår produktivitet og ekstern økonomisk ligevægt, er 
billedet tilfredsstillende. I de sidste 24 år (1974-1997) har stigningen i arbejdskraftproduktiviteten * 
ligget stabilt på gennemsnitlig 2% om året, dvs. noget over niveauet i USA (0,7% om året i den 
samme periode), og på det seneste endda en smule over Japans (1,9% om året i 1986-1997). Der har 
ligeledes været meget små udsving på de løbende poster på EU's samlede betalingsbalance, der 
næsten har været i ligevægt eller en smule i overskud, hvilket har muliggjort kapitaleksport og 
udviklingshjælp. Hvad angår arbejdsmarkedet er det mest iøjnefaldende træk i EU imidlertid den 
ringe vækst i beskæftigelsen og den høje arbejdsløshed, ikke blot i forhold til hvad EU kunne 
Defineret som BNP i faste priser pr. beskæftiget. 
præstere i 1960'erne, men også sammenlignet med situationen i USA og Japan. 
2.2 Arbejdsløshedens omfang 
Ifølge Eurostat's standardiserede definition af arbejdsløshed varder i 1997 ca. 18 mio. arbejdsløse i 
EU, hvilket svarer til 10,7 % af den civile arbejdsstyrke. Endvidere har EU's dårlige 
beskæftigelsesresultater siden midten af 1970'erne ikke blot ført til en femdobling af 
arbejdsløsheden, men også til en meget lav beskæftigelsesprocent i forhold til den erhvervsaktive 
befolkning. Dette forhold, beskæftigelsesfrekvensen, er faldet fra 67% i 1961 (et niveau, der endda 
blev nået før den kraftige forøgelse i den kvindelige arbejdskraft) til ca. 60 % i dag, hvorimod den er 
på over 74% i USA og Japan. Et så stort fald skyldes ikke alene arbejdsløshed, da udbuddet af 
arbejdskraft har en tendens til at falde, når arbejdsløsheden stiger ("discouraged workers"-effekten). 
Den fremtidige beskæftigelsesfrekvensen vil afhænge af de fremtidige økonomiske og sociale 
betingelser. Hvis der skabes tilstrækkelig mange arbejdspladser, vil beskæftigelsesfrekvensen i EU 
på mellemlang til langt sigt let mindst kunne nå op på samme niveau som i begyndelsen af 1960'erne 
(67%). Hvis beskæftigelsesfrekvensen for kvinder forbliver uændret på 1997-niveauet, og hvis 
beskæftigelsesfrekvensen for mænd genfinder det samme høje niveau som i 1960'erne, vil den 
samlede beskæftigelsesfrekvens i EU endda kunne nå op på 70%. Endvidere vil en yderligere (og 
sandsynlig) stigning i kvindernes beskæftigelse kunne bringe beskæftigelsesfrekvensen i EU op på 
72% eller tæt på niveauet i USA og Japan. Disse to grænser (67 og 72%) svarer til et beskæftigelses­
potentiel på enten 22 eller 34 millioner, hvilket svarer til den nuværende samlede beskæftigelse i 
Frankrig og Tyskland . 
Det skal ligeledes bemærkes, at beskæftigelsespotentiellet faktisk er endnu højere, da den nuværende 
beskæftigelsesfrekvens på 60% svarer til 55% omregnet til fuldtidsjob på grund af deltidsarbejde, 
hvoraf en del ikke er selvvalgt og derfor udgør en form for delvis arbejdsløshed. 
På kort sigt er det nuværende arbejdsløshedsniveau klart en svaghed, der medfører store sociale 
udgifter, men den deraf følgende arbejdskraftreserve udgør også et meget betydeligt vækstpotentiel 
ud over den vækst, der stammer fra stigningen i arbejdskraftproduktiviteten. Der findes ikke et 
sådant potentiel i USA og Japan, og denne situation bør udnyttes. Hvis dette potentiel udnyttes, vil 
det medføre en betydelig lettelse for medlemsstaternes offentlige finanser og sociale 
sikringssystemer-^, der vil gøre det nemmere at bevare og videreudvikle de fælles sociale værdier i 
EU og sænke skattetrykket for både erhvervslivet og borgerne. Det ville også i høj grad lette 
overgangen til mere miljøvenlige produktionsformer. Hvad sidstnævnte angår, gives der i de seneste 
rapporter fra Kommissionen om beskæftigelsespagter og lokale initiativer eksempler på de sociale og 
miljømæssige behov, som kan tilgodeses i jobskabelsesprocessen. 1 samme ånd harmonerer en 
investeringsledet varig vækst fortrinligt med de langsigtede investeringsstrategier, Kommissionen 
foreslog i sin meddelelse fra november 1997 om miljø og beskæftigelse med henblik på at fremme 
Kn kraftig økonomisk vækst på mellemlang sigt kombineret med en målbevidst gennemførelse af 
beskæftigelsesretningslinierne for 1998 vil kunne føre til en forhøjelse af beskæftigelsesfrekvensen til 65% inden for 5 
år i HU set under ét. 
Forholdet mellem personer på 65 år og derover og den erhvervsaktive befolkning (den såkaldte "pensionistbyrde") vil 
stige med ca. en tredjedel mellem 1995 og 2020. Hvis beskæftigelsesfrekvensen, dvs. dem, der betaler pay-as-you-go 
pensionsordningerne, forbliver så lav som på nuværende tidspunkt, og arbejdsløsheden fortsat er på over 10% af 
arbejdsstyrken, vil de sociale bidrag også skulle stige med 33%, hvis man ønsker at bevare det nuværende forhold 
mellem pensioner og lønindkomst. Hvis beskæftigelsesfrekvensen omvendt kunne stige til samme niveau som i USA 
og Japan (74%) med en tilbagevenden til (næsten) fuld beskæftigelse, ville det stigende antal bidragydere næsten 
kunne opveje det stigende antal pensionister. Endvidere ville den stigning i pensionsbidraget, som en bevarelse af det 
samme relative pensionsniveau kræver, være ubetydelig (European Economy, nr. 56, 1994, Analytical Study nr. 5). 
miljømæssigt bæredygtige produktions- og forbrugsmønstre. 
Endelig er en stærk økonomisk vækst i EU af afgørende betydning for en vellykket omstilling i de 
nye ansøgerlande og i de mindre udviklede lande generelt. 
To betingelser skal være opfyldt, for at man kan udnytte den store arbejdskraftreserve: for det første 
skal den eksisterende arbejdsstyrke være beskæftigelsesegnet og kunne klare de skiftende 
kvalifikationskrav i økonomien, og for det andet skal økonomien skabe de nødvendige 
arbejdspladser. 
2.3 Arbejdskraftens beskæftigelsesevne 
Følgerne af globaliseringen og den løbende indførelse af ny teknologi øger kvalifikationskravene. I 
overensstemmelse med anbefalingerne i retningslinjerne for beskæftigelsen i 1998, som Rådet 
vedtog i december 1997, skal uddannelsespolitikken (bredt defineret) tilvejebringe det nødvendige 
miljø for en forbedring af de menneskelige ressourcer, der er et af de vigtigste økonomiske og 
sociale mål. Det skal imidlertid understreges, at kvalifikationskravene på grund af 
konkurrencepresset (både internt og eksternt) og de teknologiske og organisatoriske fremskridt 
gælder for hele den potentielle arbejdsstyrke, både dem, der er i arbejde, og de arbejdsløse. Der skal 
konstant investeres i viden, og sådan vil det fortsat være på mellemlang til lang sigt. 
Der skal imidlertid erindres om, at for at uddannelsespolitikken kan blive fuldt ud rentabel, skal der 
samtidig være en stærk jobskabelse i økonomien, således at de personer, der uddanner sig, faktisk 
finder et job efter endt uddannelse. I modsat fald vil indsatsen ikke være rentabel, og 
forventningerne hos de implicerede personer vil blive skuffet. 
Der skal ligeledes tages højde for det forhold, at både den cykliske del (ca. 2% af arbejdsstyrken) og 
næsten halvdelen af den ikke-cykliske del af arbejdsløsheden (dvs. ca. 4%)^ består af personer, der 
stadig er beskæftigelsesegnede, forstået på den måde, at de nemt vil kunne vende tilbage til 
arbejdsmarkedet med en (begrænset) omskoling, hvis der oprettes arbejdspladser til dem. Det vil 
sige, at ud af de nuværende 10,7% arbejdsløse, vil ca. 6% ret hurtigt kunne genindtræde på 
arbejdsmarkedet, når og hvis de tilbydes et job. Selv om der i nogle sektorer er visse 
flaskehalsproblemer, er der imidlertid intet, der tyder på, at de kvalifikationer, som en stor del af 
arbejdsstyrken har, skulle være forældede eller utilstrækkelige til at sikre en genindtræden på 
arbejdsmarkedet. Det egentlige flaskehalsproblem i dag er økonomiens nettojobskabelse. 
På lang sigt vil det endda være muligt at få en del af de egentlig strukturelt arbejdsløse (ca. 5% af 
arbejdsstyrken) ind på arbejdsmarkedet igen via en aktiv arbejdsmarkedspolitik og andre 
strukturforanstaltninger (se afsnit 4.5 nedenfor), hvis økonomien skaber de nødvendige 
arbejdspladser. 
2.4 Vækst, produktivitet og beskæftigelse 
For at få en høj beskæftigelse i EU, der er et af målene i traktaten (artikel 2), er det af afgørende 
betydning, at der over en lang periode skabes en økonomisk vækst, der ligger noget over stigningen i 
arbejdskraftproduktiviteten i økonomien generelt, uanset hvor stor denne stigning måtte være. I de to 
seneste årtier har den gennemsnitlige stigning i arbejdskraftproduktiviteten i EU ligget på 2% om 
året->. Denne stigning er opnået i lige høj grad ved anvendelse af ny teknologi og organisatoriske 
Se European Economy, nr. 59, 1995, Analytical Study nr. 3. 
Med en stabil produktivitetsstigning på 2% om året vil en trendvækst i BNP i faste priser på 2% om året blot holde 
beskæftigelsen konstant. Da det forventes, at arbejdsstyrken vil stige med ca. 0,4-0,5% om året på mellemlang sigt, er 
det nødvendigt med en vækst i BNP i faste priser på over 2,5% for at nedbringe arbejdsløsheden. 
fremskridt (samlet faktorproduktivitet) og ved en substitution af arbejdskraft med kapital på 
makroøkonomisk niveau". 
Da de teknologiske fremskridt er hovedkilden til velfærd og forbedret livskvalitet på lang sigt, bør 
der føres en politik, der direkte tager sigte på at sikre og endda fremme den teknologiske udvikling. 
Det er også nødvendigt for at bevare EU's konkurrenceevne i en stadig mere integreret 
verdensøkonomi. Endvidere er der stærke kræfter på spil, som f.eks. globaliseringen, 
gennemførelsen af det indre marked og overgangen til en vidensbaseret økonomi, der i fremtiden 
forventes både at understøtte udviklingen i den samlede faktorproduktivitet og substitution af 
arbejdskraft med kapital i EU. 
Hvad angår substitution af arbejdskraft med kapital på makroøkonomisk niveau har EU's økonomi 
traditionelt været præget af en forholdsvis høj substitutionsgrad, der har betydet en større stigning i 
produktionsprocessens kapitalintensitet, end det f.eks. er tilfældet i USA. Imidlertid fremgår det af 
en analyse af data for 1986-1990, at en kombination af løntilbageholdenhed (og deraf følgende øget 
rentabilitet) og gode efterspørgselsudsigter og en stærk vækst i de kapacitetsforøgende investeringer 
kan medføre et betragteligt fald i ovennævnte substitutionsgrad. Hvis lønudviklingen fortsat er 
fornuftig, må det forventes, at hastigheden i substitutionsprocessen aftager yderligere. Dette vil 
samtidig på grund af øget rentabilitet styrke grundlaget for en større investeringsstøttet økonomisk 
vækst, efterhånden som efterspørgselsudsigterne bliver bedre. Disse nye investeringer vil i og med 
indarbejdelsen af ny teknologi bidrage til at støtte den samlede vækst i faktorproduktiviteten, og i det 
omfang det, medfører kapacitetsudvidelser, nedsætte tempoet i substitutionsprocessen'. En 
yderligere måde at bremse substitutionsprocessen på er beskrevet se afsnit 4.5. 
3. ØMU'EN OG EN VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE MAKROØKONOMISK 
POLITIK 
3.1 Enighed om de overordnede retningslinjer og de nye gunstige ØMU-rammer 
Inden for rammerne af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik er der almindelig 
enighed om en fælles makroøkonomisk politik for at sikre en varig, investeringsstøttet 
produktionsstigning og jobskabelse på mellemlang sigt uden inflationspres. Denne strategi har tre 
hovedelementer, der kan resumeres som følger: 
- en stabilitetsorienteret monetær politik 
- en vedholdende indsats for at konsolidere de offentlige finanser i de fleste medlemsstater i 
overensstemmelse med målsætningerne i stabilitets- og vækstpagten 
- en udvikling i de nominelle lønninger, der harmonerer med prisstabilitetsmålsætningen; samtidig 
bør reallønsstigningen i forhold til produktivitetsstigningen afspejle behovet for en øget 
rentabilitet og behovet for at bevare købekraften. 
" For en detaljeret analyse henvises til "1997 Annual Economic Report", European Economy, nr. 63, 1997. 
7 Irlands situation illustrerer dette. I Irland har den makroøkonomiske løntilbageholdenhed siden midten af 1980'erne 
været meget større end gennemsnittet i EU (f.eks. var real lønstigningerne i Irland i perioden 1991-1997 1,5 
procentpoint lavere end arbejdskraftproduktivitetsstigningen (4% om året), mens stigningen i EU lå 1,1 procentpoint 
under arbejdskraftproduktivitetsstigningen (2% om året). Det førte til en betydelig opbremsning i kapital/arbejdskraft-
substitutioncn, men arbejdskraftproduktivitetsstigningen er blevet fastholdt fremhjulpet af større kapacitetsforøgende 
investeringer, der indebar tekniske fremskridt. Samtidig steg den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen i Irland 
kraftigt (gennemsnitlig årlig vækstrate på henholdsvis 6/2% og 2'/2%). 1 Nederlandene har løntilbageholdenhed 
kombineret med arbejdsmarkedsreformer (især deltidsarbejde) siden 1983 ført til en langsommere kapital/arbejdskraft­
substitution, men også til en langsommere arbejdskraflproduktiviletsstigning. 
Den tilgrundliggende idé er, at jo mere pengepolitikkens stabilitetsopgave lettes af ansvarlige 
budgetforanstaltninger og en ansvarlig lønudvikling, jo mere vil de finansielle vilkår, herunder 
valutakurserne og den lange rente, kunne fremme væksten og beskæftigelsen^. 
Rammerne for den makroøkonomiske politik i ØMU'en, således som fastlagt i traktaten og i 
stabilitets- og vækstpagten og den nye valutakursmekanisme (ERM 2), afspejler, viderefører og 
styrker denne enighed. Gennemførelsen af ØMU'en øger mulighederne for at fjerne de tre 
væsentligste hindringer, der ved flere lejligheder har bremset den økonomiske vækst og jobskabelsen 
i EU (se ovenfor afsnit 1.1). Det skyldes, at følgende forhold gør sig gældende i ØMU'en: 
• valutakursuro vil være udelukket i de deltagende lande og valutakursen for de ikke-deltagende 
medlemsstater forventes at blive stabil, især hvis de som forventet deltager i ERM 2. Jo flere 
lande, der deltager i den fælles valuta, jo mere fordelagtigt vil det være for det indre marked. På 
grund af euroområdets forventede økonomiske vægt i verdensøkonomien, vil euroen endvidere 
kunne bidrage til international kursstabilitet. Det forekommer så meget mere muligt som de 
politiske beslutningstagere i både USA og Europa er indstillet på at føre en stabilitetsorienteret 
økonomisk politik. Det må derfor forventes, at EU's handel med tredjelande (der udgør ca. 10% 
af EU's BNP), også vil stige 
• det vil blive nemmere at sikre stabilitet. Bestemmelserne i traktaten (artikel 104 til 104 C)9 og i 
stabilitets- og vækstpagten, hvorefter målet er at nå en budgetsituation tæt på ligevægt eller i 
overskud under "normale" konjunkturelle udsving, vil i høj grad nedbringe risikoen for konflikt 
mellem budgetpolitikken og pengepolitikken. Det vil også gøre det muligt at opnå et vedvarende 
lavt renteniveau. Da vekselkurserne mellem de deltagende lande vil blive fastlåst, og da ECB vil 
arbejde for prisstabilitet, vil der påhvile arbejdsmarkedets parter et større ansvar i og med de er 
ansvarlige for lønudviklingen. Disse forhold vil gøre det nemmere for arbejdsmarkedets parter at 
nå til enighed om lønstigninger der er i overensstemmelse med prisstabilitet og økonomisk vækst. 
Endelig vil der i ØMU'en være bedre betingelser for og større tilskyndelse til løn- og 
prisdisciplin på grund af den øgede integration og konkurrence på vare- og tjeneste-markederne. 
• der vil blive skabt et mere stabilt og mindre risikobetonet investeringsmiljø. Den fælles valuta vil 
betyde, at der oprettes et område med makroøkonomisk stabilitet og lav inflation, og det vil give 
virksomhederne nogle stabile rammer for planlægning og investeringer. En sådan stabilisering vil 
fremme investeringsprocessen, der ikke pludselig og i utide vil blive afbrudt af stabilitetskriser 
eller valutauro. Endvidere vil mere stabile forhold for valutakurser, inflation, rente og den 
økonomiske aktivitet generelt kunne nedsætte investorernes mindstekrav til investeringernes 
forventede rentabilitet. Euroen vil supplere det indre marked, stimulere konkurrencen og give nye 
investeringsmuligheder. Den stabilitet, der følger med ØMU'en, vil derfor på afgørende vis 
bidrage til at overvinde den tredje hindring for vækst, nemlig en for lille stigning i 
produktionskapaciteten udover den trendmæssige stigning i arbejdskraftproduktiviteten. 
Kort sagt vil ØMU'en bidrage til at befæste de grundliggende ændringer i det makroøkonomiske 
policy-mix, der gradvist er opnået i EU, og som har givet de første forventede resultater. 
Som nævnt i resolutionen fra Det Europæiske Råd i Luxembourg om "samordning af den 
økonomiske politik i ØMU'ens tredje fase" vil overgangen til den fælles valuta kræve øget 
overvågning fra Fællesskabets side og bedre samordning af de økonomiske politikker både 
Se "1997 Broad Economic Policy Guidelines", European Economy, nr. 64, 1997. 
Artikel 104: Forbud mod monetær finansiering af budgetunderskud. Artikel 104 A: Forbud mod, at medlemsstaternes 
offentlige myndigheder får privilegeret adgang til kapitalmarkederne. Artikel 104 B: Fællesskabet og medlemsstaternes 
offentlige myndigheder må ikke påtage sig forpligtelser indgået af andre offentlige myndigheder. Artikel 104 C: 
Uforholdsmæssigt store offentlige underskud skal undgås. 
blandt medlemsstaterne og de økonomiske beslutningstagere. Det omfatter en nøje overvågning af 
den makroøkonomiske udvikling i medlemsstaterne og af eurokursudviklingen, overvågning af 
budgetstillinger og -politikker, overvågning af medlemsstaternes strukturpolitik på arbejdsmarkedet 
og markederne for varer og tjenester samt af omkostnings- og pristendenserne og fremme af 
skattereformer for at øge effektiviteten og modvirke skadelig skattekonkurrence. 
Denne øgede samordning skal overholde nærhedsprincippet, respektere medlemsstaternes 
regeringers rettigheder i forbindelse med fastlæggelsen af deres struktur- og budgetpolitik med 
forbehold af bestemmelserne i traktaten og stabilitets- og vækstpagten, respektere Det Europæiske 
System af Centralbankers uafhængighed og ØKOFIN-Rådets rolle som det centrale beslutningsorgan 
samt de nationale traditioner og arbejdsmarkedets parters kompetence i løndannelsesprocessen. 
Endelig skal de overordnede retningslinjer anvendes som et effektivt instrument til sikring af 
vedvarende konvergens og indeholde mere konkrete og landespecifikke retningslinjer samt fokusere 
mere på foranstaltninger til forbedring af medlemsstaternes vækstpotentiel og derved øge 
beskæftigelsen. 
3.2 Den monetære politik 
ECB og ESCB vil være ansvarlige for den monetære politik i euro-området. I henhold til artikel 105, 
stk. 1, vil hovedformålet med den monetære politik være at fastholde prisstabilitet og under 
hensyntagen hertil støtte EU's økonomiske politik, herunder især fremme en bæredygtig og ikke-
inflationær vækst og tilstræbe et højt beskæftigelsesniveau, jf traktatens artikel 2. 
Tilliden til, at ECB kan sikre prisstabilitet, er af altafgørende betydning for muligheden for at 
tilvejebringe lave, lange rentesatser og øve positiv indflydelse på pris- og løndannernes adfærd. 
Denne tillid er vigtig, hvis det skal lykkes at øge investeringerne, væksten og beskæftigelsen. 
Tilliden til ECB's evne til at sikre prisstabilitet bygger ikke blot på den klart definerede målsætning 
for ECB, men også på ESCB's og dets Styrelsesråds traktatsikrede uafhængighed. Tilliden til ECB 
og euroen vil derfor fra starten være lige så stor som tilliden til enhver anden eksisterende 
centralbank og toneangivende verdensvaluta. Dette bekræftes med al tydelighed af udviklingen på de 
finansielle markeder i opløbet til ØMU. I de lande, der har bestræbt sig på at opfylde 
konvergenskriterierne for at deltage i ØMU, er den lange rente faldet til et niveau, der ligger i 
nærheden af niveauet i ERM-Iandene med det laveste renteniveau. Desuden er den lange rente også 
faldet til et rekordlavt niveau i Tyskland, der traditionelt betragtes som landet med den mest 
troværdige centralbank og mest stabile valuta. De rekordlave nominelle rentesatser i Tyskland og 
andre lande er et ufejlbarligt tegn på, at euroens og ECB's troværdighed straks fra starten kan 
sammenlignes med den troværdighed, der kendetegner de medlemsstater, der har opnået de bedste 
resultater. 
Sidst, men ikke mindst, gælder det, at jo mere opfyldelsen af pengepolitikkens stabilitetsmå Isætning 
hjælpes på vej dels af en ansvarlig budgetpolitik inspireret af stabilitets- og vækstpagten, dels af en 
hensigtsmæssig lønudvikling, der tager hensyn til ønsket om stabilitet og vækst, desto mindre 
overbelastes pengepolitikken, og desto mere kan de monetære vilkår - inkl. eurokursen og de lange 
rentesatser - udvikle sig på en måde, der er til gavn for væksten og beskæftigelsen. Der vil i det 
tilfælde være tale omet klart fremskridt i forhold til tiden forud for ØMU. 
For Den Europæiske Centralbank betyder det, at den i overensstemmelse med traktatens artikel 105, 
stk. 1, skal forfølge sin hovedmålsætning, nemlig prisstabilitet, med bestemthed og troværdighed, 
men det indebærer også, at den, "uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter de 
generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af 
Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2", herunder vækst- og beskæftigelsesmålet. 
10 
3.3 Budgetpolitik 
De nationale regeringer i ØMU vil fortsat være ansvarlige for deres egen budgetpolitik, dog under 
hensyn til traktatens og stabilitets- og vækstpagtens begrænsninger, der understreger behovet for 
balance på budgetterne under "normale" økonomiske omstændigheder og præciserer traktatens 
vigtigste bestemmelser om budgetpolitikken. Disse bestemmelser afspejler en erkendelse af, at en 
ansvarlig budgetpolitik er en vigtig forudsætning for en bæredygtig, ikke-inflationær vækst og et højt 
beskæftigelsesniveau. Foruden at lette opfyldelsen af pengepolitikkens stabilitetsmålsætning vil en 
sund budgetpolitik bidrage til følgende: 
• den vil modvirke den såkaldte "crowding-out" af private investeringer ved at bidrage til et fald i 
de lange renter. Under disse omstændigheder vil staten ikke længere absorbere den private 
opsparing, men yde et positivt bidrag til opsparingen i økonomien, så stigningen i 
investeringskvoten - alt andet lige - kan finde sted uden at lægge pres på betalingsbalancen og de 
lange rentesatser 
• den vil skabe det nødvendige råderum for håndteringen af en ugunstig konjunkturudvikling. Det 
vil især være vigtigt efter indførelsen af en fælles valuta, da tilpasningen til landespecifikke chok 
derefter i højere grad vil afhænge af budgetpolitikken 
• den vil gøre det lettere at gennemføre den ønskede omlægning af det offentlige forbrug i retning 
af et mere produktivt forbrug og den ønskede sænkning af skatter og socialsikringsbidrag og 
samtidig gøre skattesystemet mere beskæftigelsesvenligt, da den offentlige gældskvote vil blive 
nedbragt, hvorved udgifterne til renter og afdrag på gæld mindskes. Dette vil også bidrage til at 
forberede de budgetmæssige konsekvenser af en aldrende befolkning. 
Budgetspørgsmålene vil også udgøre en integrerende del af den styrkede multilaterale overvågning 
og koordinering af de økonomiske politikker, som blev aftalt på Det Europæiske Råds møde i 
Luxembourg. Denne samordning vil gøre det lettere at bevare en hensigtsmæssig budgetpolitik i 
hvert af deltagerlandene og i euroområdet som helhed under hensyn til aktuelle og kommende 
pengepolitiske vilkår, den økonomiske situation, de økonomiske udsigter mv. 
Kritikere har hævdet, at denne fokusering på budgetdisciplin vil resultere i en unødig restriktiv 
budgetstilling, som risikerer at forværre udsvingene i den økonomiske aktivitet. Dette synspunkt 
tager imidlertid ikke højde for, at hvis den mellemsigtede væksttrend udvikler sig som forventet, vil 
det blive meget lettere at nedbringe budgetunderskuddene fra 3% af BNP til nul, end det har været at 
nedbringe dem til 3% i første omgang, takket være den store indsats, der allerede er gjort, og takket 
være rentefaldet og det generelle fald i den offentlige gældsbyrde. 
Kritikerne ser også bort fra, at muligheden for at benytte finanspolitikken som stabiliserende værktøj 
gradvis er gået tabt i løbet af de sidste tredive år. I denne periode har medlemsstater med relativt 
store underskud og en relativt stor gæld ofte været tvunget til at følge en stram budgetpolitik i 
perioder præget af økonomisk afmatning. En budgetkonsolidering vil give dem nyt råderum. 
En budgetstilling, der er tæt på at være i balance, eller udviser et overskud under normale 
konjunkturforhold, giver tilstrækkelige muligheder for at håndtere typiske konjunkturudsving uden 
at overskride referenceværdien på 3%. Under exceptionelle omstændigheder (som er angivet i 
stabilitets- og vækstpagten) vil det være tilladt medlemsstaterne at overskride denne referenceværdi. 
Nogle medlemsstater vil imidlertid være nødsaget til at satse på et budgetoverskud, når de 
økonomiske omstændigheder er gunstige, for at kunne tilgodese pagtens krav om bæredygtige 
offentlige finanser i hele konjunkturforløbet. En sund budgetpolitik vil med al sandsynlighed også 
gøre de automatiske stabilisatorer mere effektive. En velunderbygget budgetdisciplin vil styrke de 
økonomiske beslutningstageres tillid til, at et stigende underskud under en recession ikke vil være til 
permanent skade for de offentlige finanser, hvorved de negative virkninger af højere rentesatser 
dæmpes. 
11 
I løbet af det seneste år har medlemsstaterne fremlagt nye og ajourførte konvergensprogrammer, 
hvori de redegør for deres budgetmæssige målsætninger på mellemlang sigt. De satser alle på en 
fortsat forbedring af deres budgetter i årene fremover og bevæger sig således gradvis i retning af det 
ønskede mål, nemlig budgetter, der næsten er i balance eller udviser et overskud. Forbedringen af de 
offentlige finanser hjælpes på vej af det forventede opsving i væksten og beskæftigelsen. I mange 
lande er den fulde virkning af de seneste års skarpe rentefald endnu ikke slået helt igennem. I de 
fleste tilfælde ledsages disse konjunktur- og rentebestemte gevinster af andre, om end moderate 
forbedringer af den strukturelle budgetstilling ekskl. rentebetalinger. 
Efter de seneste års betydelige indsats, som allerede har givet positive resultater, er det vigtigt, at 
medlemsstaterne holder sig til budgetmålsætningerne i deres seneste konvergensprogrammer. Det 
gælder om at udnytte de muligheder, som de gunstige økonomiske konjunkturer giver for så tidligt 
som muligt at forbedre de offentlige finanser og opfylde målsætningen om budgetter, der næsten er i 
balance eller udviser et overskud. Det er også vigtigt at undgå fejltrin på andre områder og især at 
undgå en forøgelse af arbejdskraftomkostningerne og inflationspresset, som kunne fremkalde en 
rentestigning eller bremse stigningen i den økonomiske aktivitet og investeringslysten. 
I overensstemmelse med de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker skal 
nedbringelsen af budgetunderskud hovedsagelig tilvejebringes gennem en løbende begrænsning af 
udgifterne snarere end gennem skatteforhøjelser. For EU som helhed har den imponerende indsats 
for at konsolidere budgetterne (fra et underskud på 6,1% af BNP i 1993 til et underskud på 2,6% af 
BNP i 1997) hidtil bygget på en mindskelse af de samlede udgifters andel af BNP (fra 52,4% i 1993 
til 48,7% i 1997), eftersom det samlede skattetryk forblev stort set uændret i samme periode (46,3% 
i 1993 sammenlignet med 46% i 1997). 
Efter at have reduceret deres budgetunderskud til 3% af BNP eller derunder har nogle medlemsstater 
(især Nederlandene, men for nylig også Tyskland) indledt - eller påtænker at indlede - en strategi, 
der går ud på at mindske budgetunderskuddet og skattebyrden samtidig. Denne strategi er begrundet 
i et ønske om både at begrænse væksten i det offentlige forbrug og fremme den økonomiske 
udvikling og derigennem styrke forudsætningerne for en bæredygtig vækst og jobskabelse. I 
betragtning af de betydelige forvridninger og mangel på økonomisk tilskyndelse, der følger af et højt 
skattetryk, er den pågældende strategi uden tvivl hensigtsmæssig, forudsat at den ikke bringer 
yderligere konstante fremskridt hen imod en sund budgetstilling i fare. 
Der er i de forskellige overordnede retningslinjer blevet peget på to generelle principper for 
udgiftsstrukturen: (i) bedre styr på udgifterne til offentligt forbrug, offentlige pensioner, 
sundhedsvæsen, passive arbejdsmarkedsforanstaltninger og subsidier og (ii) opprioritering af 
produktive aktiviteter såsom investering i infrastrukturer, menneskelig kapital og en aktiv 
arbejdsmarkedspolitik. I det omfang en sådan omlægning fører til en reduktion i antallet af personer i 
den erhvervsaktive alder, der modtager sociale transfereringer, og/eller til en forøgelse af 
beskæftigelsen, vil den medvirke til at forbedre budgetstillingen på mellemlang sigt. Når det kommer 
til stykket, viser det sig imidlertid, at en række medlemsstater har problemer med at håndhæve disse 
principper. Gennemsnitligt for EU er f.eks. de offentlige investeringers andel af BNP faldet fra 2,9% 
i 1992 til 2,2% i dag, og omlægningen af arbejdsmarkedsforanstaltningerne fra passive til aktive 
foranstaltninger synes at forløbe langsomt. Det er derfor værd at overveje, om sådanne udgifter ikke 
i fremtiden bør holdes uden for den generelle konsolideringsproces. 
Med hensyn til beskatningsstrukturen blev det i de overordnede økonomiske retningslinjer og i 
beskæftigelsesretningslinierne for 1998 anbefalet de fleste medlemsstater at reducere 
socialsikringsbidragene eller skattekilerne som helhed for at vende tendensen til stigning i 
skattebyrden på arbejdskraften (fra 35% i 1980 til over 42% i dag). Det er afgørende, at tidsrammen 
for og fremgangsmåden i indsatsen for at lette skattebyrden på arbejdskraften fastsættes ud fra 
hensynet til at opnå den størst mulige virkning på beskæftigelsen og samtidig fremme sunde 
offentlige finanser. Set i et bredere perspektiv mener Kommissionen, at det foruden en generel 
12 
nedsættelse af skattetrykket, som der også blev slået til lyd for på Det Europæiske Råds møde i 
Amsterdam og i de overordnede retningslinjer for 1997, er vigtigt at tilstræbe en større samordning 
af beskatningen i EU. Efter vedtagelsen af en adfærdskodeks i december 1997 og i 
overensstemmelse med Det Europæiske Råds resolution fra Luxembourg om en samordning af den 
økonomiske politik, der specifikt efterlyser "skattereformer for at øge effektiviteten og modvirke 
skadelig konkurrence på skatteområdet", vil Kommissionen derfor bestræbe sig på, at der opnås 
enighed på andre vigtige områder, heriblandt beskatningen af kapitalindkomster og fælles 
retningslinjer for beskatningen af energiprodukter. Disse punkter drøftes mere udførligt i afsnit 4.4 
og 4.5. 
3.4 Lønudvikling 
I ØMU vil ansvaret for løndannelsen fortsat påhvile arbejdsmarkedets parter på nationalt, regionalt 
og sektoralt plan eller på et endnu mere decentralt plan i overensstemmelse med de forskellige 
landes traditioner. Som understreget i resolutionen fra Amsterdam om vækst og beskæftigelse er det 
arbejdsmarkedets parters ansvar at forene hensynet til et højt beskæftigelsesniveau og rimelige 
lønaftaler og at opbygge en egnet institutionel ramme for løndannelsen. Dialogen mellem 
arbejdsmarkedets parter er vigtig for opnåelsen af de rigtige resultater. Af den grund indeholdt de 
overordnede økonomiske retningslinjer en opfordring til Kommissionen om at fortsætte udviklingen 
af dialogen mellem arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan om især makroøkonomiske emner på 
basis af de overordnede økonomiske retningslinjer. De nationale regeringer bærer fortsat et stort 
ansvar for løndannelsen, både fordi de selv udgør en vigtig arbejdsgiver, og fordi de fastlægger de 
makroøkonomiske rammer og de arbejdsmarkedsregler, som arbejdsmarkedets parter skal rette sig 
efter. 
Kravene til en beskæftigelsesfremmende lønudvikling i ØMU adskiller sig ikke fra dem, der allerede 
er defineret i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker: (i) nominallønsudviklingen 
skal være forenelig med prisstabilitetsmålet, (ii) reallønsstigningen i forhold til produktiviteten skal 
tage hensyn til behovet for at styrke rentabiliteten af investeringer og lønmodtagernes købekraft, og 
(iii) kollektive overenskomster skal på mere pragmatisk vis afspejle de produktivitetsforskelle, der 
afhænger af kvalifikationer og færdigheder, regioner og - til en vis grad - sektorer. Disse 
henstillinger berører ikke blot lønudviklingen i de medlemsstater, der vil deltage i ØMU, men også 
lønudviklingen i andre medlemsstater, da også de vil skulle bestræbe sig på at føre en 
stabilitetsorienteret politik*0. 
Tilliden til ØMU's makroøkonomiske ramme og den skærpede konkurrence inden for euro-området 
vil formentlig styrke disciplinen på løn- og omkostningsområdet. Forudsætningerne for at holde 
lønudviklingen i skak vil blive forbedret, fordi ØMU vil sikre lav inflation (med ECB som garant) og 
en mindre variabel inflation, fordi der ikke længere vil indtræffe pludselige valutakursændringer 
deltagerlandene imellem. Prisstabilitetsmålsætningen, der er offentlig kendt og troværdig, vil gøre 
det lettere at nå til enighed om moderate og rimelige lønstigninger. I de lande, hvor arbejdsmarkedets 
parter aftaler moderate lønstigninger for at begunstige beskæftigelsen, risikerer de ikke længere, at 
de jobfremmende resultater af deres tilbageholdenhed undermineres af valutaopskrivninger i forhold 
til ØMU-partnere. Incitamenterne til at udvise løntilbageholdenhed vil også blive styrket, fordi 
uansvarlige og urimelige lønstigninger ikke længere vil kunne akkomoderes af en national penge- og 
valutapolitik. 
Hvis der på nationalt eller regionalt plan indgås lønaftaler, der ikke er i overensstemmelse med disse 
generelle regler, vil det ikke nødvendigvis medføre en inflationsstigning i hele møntunionen. Selv i 
det pågældende land eller den pågældende region vil det medfølgende tab af konkurrenceevne 
formentlig snarere føre til større import fra andre regioner end til inflation, da udbudselasticiteten vil 
være stor i møntunionen kombineret med det indre marked. Da dette tab af konkurrenceevne 
Se også "Wage policy and employment in Economic and Monetary Union", udtalelse fra Economic Policy Committee 
til ØKOFIN-Rådet, oktober 1997. 
13 
risikerer at mindske beskæftigelsen i landet eller regionen, vil arbejdsmarkedets parter formentlig 
søge at undgå denne situation. 
På den anden side vil nationale eller regionale forskelle i lønudviklingen fortsat være mulige og til 
tider nødvendige i ØMU, navnlig hvis en sund indhentningsproces er undervejs. Lande, der er i færd 
med at indhente andre landes økonomiske niveau, har ofte en højere trendvækst i produktiviteten og 
kan derfor tillade sig højere reallønsstigninger, uden at det går ud over konkurrenceevnen og 
rentabiliteten. Udviklingen i Irland siden midten af 1980'erne er et tydeligt eksempel på dette 
fænomen. Dæmpningen af nominallønsstigningerne har forøget investeringerne og produktiviteten, 
som igen har muliggjort en reallønsstigning, der har ligget klart over EU-gennemsnittet. Det har ikke 
berørt inflationen og konkurrenceevnen og har medført kraftig vækst og en stigning i beskæftigelsen 
(se også fodnote 6, side 8). 
Arbejdsmarkedets parter vil med andre ord få større ansvar for beskæftigelsesudviklingen i 
fremtiden, men det er samtidig vigtigt at være opmærksom på to andre særlige forhold. For det første 
kan den forøgede gennemsigtighed for så vidt angår løn- og omkostningsniveauet i de forskellige 
medlemsstater som følge af en fælles valuta og elimineringen af valutakurssvingninger forøge 
mobiliteten på arbejdsmarkedet, men den kan også give anledning til nye lønkrav i lavtlønslandene 
for at lukke løngabet i forhold til højtlønslandene. Som tidligere nævnt vil lønstigninger, der 
overstiger, hvad produktiviteten i et givet land eller en given region berettiger, forringe 
konkurrenceevnen og mindske rentabiliteten af investeringer og dermed gøre landet eller regionen 
mindre tiltrækkende som produktionssted. Det vil gå ud over landets eller regionens eksport, 
investeringerne vil aftage, og ledigheden vil stige. Ved at nedlægge arbejdspladser og erstatte 
arbejdskraft med kapital kunne arbejdskraftens produktivitet gradvis bringes til at matche et højere 
lønniveau. Denne proces vil imidlertid medføre et yderligere tab af arbejdspladser og stigende 
ledighed. Derfor er det vigtigt at undgå sådanne "løn-efterligninger" 1 1. 
For det andet som følge af overdragelsen af den nationale penge- og valutapolitik til det fælles 
niveau vil de øvrige tilpasningsinstrumenter komme til at spille en større rolle i tilfælde af 
landespecifikke forstyrrelser. Det vil være særlig vigtigt at sikre, at lønjusteringer yder et positivt 
bidrag til produktionsvæksten og beskæftigelsen efter asymmetriske chok (se også afsnit 4.2). 
4. ØMU'EN OG DE VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE STRUKTURPOLITIKKER 
4.1 Begreber, nærhedsprincip og EU-kohærens 
Medens Maastricht-konvergensprocessen har skabt større klarhed og en bemærkelsesværdig enighed 
om den makroøkonomiske politiks vækst- og beskæftigelsesfremmende rolle, er man endnu ikke nået 
frem til en tilsvarende forståelse af strukturpolitikkernes rolle. På EU-plan er der dog ved at udvikle 
sig en indgående diskussion som følge af procedurerne i programmet for det indre marked, de 
overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og Amsterdam-traktatens afsnit om 
beskæftigelse. 
Der kan ikke være nogen tvivl om, at strukturpolitikkerne indtager en nøgleposition, når det drejer 
sig om at fremme den økonomiske vækst, genskabe konkurrenceevnen og øge beskæftigelsen. 
Økonomisk set bidrager de først og fremmest til at sikre en gnidningsløs makroøkonomisk 
vækstproces, styrke EU's konkurrenceevne (og dermed øge den potentielle vækst i produktiviteten), 
øge vækstens beskæftigelseselement og gøre væksten mere miljøvenlig. For at være så effektive som 
muligt skal strukturpolitikkerne dog være i overensstemmelse med sunde makroøkonomiske 
politikker. 1 denne forbindelse er det vigtigt, at budgetomkostningerne ved strukturændringerne 
holdes under kontrol, og ikke gør det vanskeligt at opnå sunde budgetstillinger. Strukturpolitikkernes 
økonomiske fordele vil vise sig gradvis og vil være langt større i forbindelse med en kraftigere 
økonomisk vækst. 
' ' En analyse af de nuværende forskelle i udgifterne til arbejdskraft rundt om i Europa viser, at disse forskelle i vidt 
omfang afspejler arbejdskraflproduktivitetsforskellc. 
14 
Strukturpolitikkerne påhviler i de fleste tilfælde medlemsstaternes regeringer og arbejdsmarkedets 
parter. Det er klart, at nærhedsprincippet skal overholdes på disse områder. Det er dog ligeledes 
klart, at medlemsstaterne ved gennemførelsen af strukturpolitikkerne skal tage hensyn til en række 
bestemte principper og behovet for kohærens på EU-plan. Disse principper går bl.a. ud på, i) at det 
traktatfæstede krav om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence overholdes, ii) at der ikke må 
lægges hindringer i vejen for, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende, iii)at der er 
overensstemmelse med den makroøkonomiske strategi, iv) at en række sociale værdier respekteres, 
og at der sikres lige jobmuligheder for mænd og kvinder, og endelig v)at der tages hensyn til 
miljøet. I fuld overensstemmelse med nærhedsprincippet vil en kombination af fællesskabstilsyn, 
fælles foranstaltninger og udveksling af nationale erfaringer give mulighed for at styrke 
medlemsstaternes og EU's konkurrenceevne, vækst og beskæftigelsessituation. 
Endelig blev der i den resolution om vækst og beskæftigelse, som Det Europæiske Råd vedtog på 
mødet i Amsterdam, udtrykt ønske om, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik 
lagde mere vægt på vækst og beskæftigelse gennem samordning af den makroøkonomiske politik og 
strukturpolitikken. I resolutionen anmodes EU selv om at supplere de nationale foranstaltninger med 
alle relevante EU-politikker, der kan påvirke væksten og beskæftigelsen, som f.eks. politikken for 
TEN og F&U, samtidig med at Den Europæiske Investeringsbank bør tillægges større ansvar, når det 
gælder finansiering af udviklingen af højteknologiske projekter inden for SMV, støtte til nye typer 
uddannelse, byfornyelse og miljøbeskyttelse og højere støtte til de højt prioriterede TEN-projekter, 
der blev vedtaget i Essen. Kommissionen har desuden foreslået, at der oprettes en forskningsfond på 
kul- og stålområdet, når EKSF-traktaten udløber. 
4.2 Større behov for strukturtilpasninger inden for ØMU'en 
Gennemførelsen af strukturændringer har hidtil været meget ulige fordelt inden for EU med 
betydelige resultater på nogle områder, især produktmarkederne, og langt mindre resultater på andre 
områder, især arbejdsmarkederne. Bestræbelserne på yderligere at rette op på de strukturbestemte 
mangler, der er dybt rodfæstede i de europæiske økonomier, er under alle omstændigheder 
nødvendige, men de er blevet langt mere presserende på grund af den forestående ØMU. Indførelsen 
af en fælles valuta betyder, at de nationale myndigheder får færre instrumenter til rådighed til at 
tackle de problemer, der påvirker deres økonomier forskelligt. Der vil ikke længere være mulighed 
for at absorbere eller lempe dem gennem nominelle valutakursjusteringer. 
Nogle iagttagere har udtrykt tvivl om, hvorvidt de medlemsstater, der deltager i ØMU'en, vil være i 
stand til at klare økonomiske chok, især asymmetriske chok, der har forskellige virkninger i de 
forskellige lande. Det første, man skal huske på, er, at valutakursinstrumentet kun er velegnet til 
landespecifikke, reale og kortvarige chok. Allerede i dag forekommer sådanne chok kun 
undtagelsesvis. Desuden er der grund til at tro, at asymmetriske chok kun vil forekomme i begrænset 
omfang inden for ØMU'en. Tidligere blev chokkenes asymmetriske aspekter forstærket betydeligt af 
landenes forskellige penge-, valutakurs- og budgetpolitik. Inden for ØMU'en, hvor der vil være en 
fælles pengepolitik og en fælles valutakurs samt enighed om og grænser for budgetpolitikken, vil 
dette fænomen optræde mere sjældent og være mindre markant, hvilket skaber bedre udsigter for 
mere konjunkturbestemt konvergens. Endelig har de fleste medlemsstater meget diversificerede 
industristrukturer - mere diversificerede end i USA - men den større produktmarkedsintegration kan 
muligvis, som EU tidligere har erfaret, stimulere samhandelen mellem medlemsstaternes industrier 
og diversificere industristrukturerne yderligere. 
Når der forekommer asymmetriske chok, vil den politik, der bør føres, afhænge af chokkets art. Hvis 
der er tale om en midlertidig forstyrrelse i den indenlandske efterspørgsel, vil det være ønskeligt og 
tilstrækkeligt at anvende de automatiske stabilisatorer og eventuelt andre budgetforanstaltninger for 
at afbøde de negative virkninger for efterspørgslen. Som tidligere nævnt vil stabilitets- og 
vækstpagten, når den bliver anvendt i fuldt omfang, give tilstrækkelig mulighed herfor, og de 
automatiske budgetstabilisatorer vil skabe større stabilisering i ØMU'ens medlemsstater end f.eks. i 
15 
de enkelte stater i USA, selv om de sidstnævnte modtager budgetoverførsler fra centralregeringen. 
Ud over budgetstabilisatorerne kan der ved nogle chok, især dem, der påvirker konkurrenceevnen 
eller udenrigsøkonomien, være behov for en justering af de relative priser, som inden for ØMU'en 
kun er mulig gennem ændringer i lønstigningstakten, virksomhedernes indtjeningsmargen eller 
væksten i produktiviteten. Dette understreger behovet for, at EU's medlemsstater yderligere 
reformerer vare-, tjeneste- og arbejdsmarkederne for at fremme fleksibilitet og effektivitet. 
Hvis ikke der sker afgørende fremskridt med hensyn til større fleksibilitet i medlemsstaternes 
økonomier, vil det få alvorlige konsekvenser. I så fald vil den økonomiske vækst ikke blive 
stimuleret tilstrækkeligt, beskæftigelsen vil ikke blive forbedret væsentligt, og udviklingen hen imod 
større økonomisk og social samhørighed mellem medlemsstaterne vil komme i fare. På den anden 
side er det sandsynligt, at ØMU'en i sig selv vil komme til at fungere som katalysator for 
strukturændringerne. Den fælles valuta vil øge konkurrencen, og dette vil øge incitamenterne til 
strukturændringer og derved forbedre chancerne for at nedbringe arbejdsløsheden. De politiske 
beslutningstagere har erkendt, at fleksible markeder er af stor betydning for, at økonomierne kan 
tilpasses efter de økonomiske chok og effektiviseres. Sidste år tog Rådet en række afgørende skridt 
med vedtagelsen af en handlingsplan for det indre marked og retningslinjer for beskæftigelsen for 
1998. Det er vigtigt, at disse foranstaltninger gennemføres og suppleres med foranstaltninger på 
andre områder, især på nationalt plan. 
4.3 Sektorbestemte ændringer i vækstprocessen og strukturpolitikkerne 
Den tekniske udvikling og globaliseringen medfører permanente strukturændringer i vækstprocessen, 
lægger konstant pres på økonomien for at opretholde og forbedre konkurrenceevnen og 
produktiviteten og sætter en dynamisk jobskabende og jobnedbrydende proces i gang. Inden for 
sektorer med kraftige produktivitetsstigninger fører den skarpe konkurrence på internationalt plan og 
på EU-plan til faldende relative priser, som til gengæld betyder, at en stor del af 
produktivitetsstigningerne kan overføres til resten af økonomien gennem prismekanismen. Denne 
markedsinducerede overførsel af købekraft giver mulighed for en stigning i de relative priser inden 
for sektorer med lave produktivitetsstigninger og mindre konkurrencepres og giver derved mulighed 
for en bæredygtig jobskabelse inden for disse sektorer. 
Dette er en ældgammel proces, som der foreligger tydelige statistikker over, og som forudsætter, at 
prismekanismen fungerer effektivt. Åbningen af markederne samt liberaliseringen og dereguleringen 
af lukkede sektorer har i vid udstrækning medført, at denne betingelse er blevet opfyldt. For at denne 
proces kan skabe tilstrækkelige job, skal også følgende to forudsætninger være opfyldt: i) de 
sektorbestemte ændringer skal accepteres - herunder større arbejdskraftmobilitet - og ledsages af 
større bestræbelser på at forbedre de menneskelige ressourcer, især når det gælder ufaglært 
arbejdskraft, og gennemføres på en socialt acceptabel måde, ii)den økonomiske vækstrate som 
helhed skal være tilstrækkelig stor til at sikre dels en positiv balance mellem den sektorbestemte 
jobskabelse og jobnedlæggelse, dels et fald i arbejdsløsheden. 
Disse to betingelser er indbyrdes forbundet. Jo stærkere den samlede økonomiske vækst er, jo lettere 
vil de sektorbestemte ændringer kunne gennemføres, og jo lettere kan man afbøde de sociale 
virkninger. De potentielle gevinster af den tekniske udvikling, globaliseringen og det indre marked 
kan kun udnyttes fuldt ud, hvis bestræbelserne på at øge konkurrenceevnen og produktiviteten 
ledsages af en tilsvarende kraftig vækst og stigende beskæftigelse. Strukturpolitisk set vil det være 
nødvendigt at sikre, at markederne for varer og tjenester fungerer effektivt, og at arbejdsstyrken er 
anvendelig og fleksibel, og dette understreger behovet for en målbevidst gennemførelse af 
henstillingerne i retningslinjerne for beskæftigelsen for 1998. 
16 
4.4 Mere effektivt fungerende markeder for varer og tjenester 
Spørgsmålet om, hvorledes markederne for varer og tjenester fungerer, omfatter mange aspekter. 
De sektorbestemte ændringer og det samspil mellem de relative priser, der er beskrevet i afsnit 4.3, 
forudsætter, at prismekanismen fungerer effektivt i EU. Prisfleksibiliteten vil få endnu større 
betydning, når der er indført en fælles valuta. Konkurrencepolitikken vil dermed fortsat være af stor 
betydning under ØMU'en, da det skal sikres, at hverken privat eller offentlig adfærd underminerer 
den effektive konkurrence på de globaliserede og integrerede markeder. 
Markederne for varer og tjenester i EU er stadig i alt for stor udstrækning reguleret af bestemmelser, 
der ikke er tidssvarende, og som hindrer deres udvikling. Hvis disse bestemmelser afskaffes eller 
moderniseres på en socialt acceptabel måde, vil det efter alt at dømme fremme foretagsomheden og 
give mulighed for en kraftigere, gnidningsfri vækst inden for de relevante sektorer. Disse 
dereguleringsbestræbelser er især nødvendige for at fremme oprettelse af virksomheder og 
selvstændig erhvervsvirksomhed. På denne måde kunne man også fremme miljømæssigt bæredygtige 
produktions- og forbrugsmønstre og yderligere udvikle økoindustrier. 
Hvis markederne for varer og tjenester skal fungere bedre, forudsætter det også, at programmet for 
det indre marked gennemføres fuldt ud og til tiden i overensstemmelse med Kommissionens 
handlingsplan. Det indre marked udgør hjørnestenen i den økonomiske union, og ved at fremme en 
effektiv ressourceallokering og styrke konkurrencen vil det bidrage til, at markederne kommer til at 
fungere tilfredsstillende, hvilket er væsentligt for en bæredygtig monetær union. 
Inden for EU er der stadig betydelige hindringer for adgangen til markedet i sektorer, der tegner sig 
for ca. halvdelen af EU's BNP. Hvad varer angår, findes de største hindringer inden for offentlige 
aftaler samt bygge- og anlægsvirksomhed (der alene tegner sig for 10% af BNP). Hvad 
tjenesteydelser angår, findes disse hindringer ofte i forbindelse med tjenesteydelser, der sælges til 
andre virksomheder (producenttjenester) og tjenesteydelser, der sælges til den endelige forbruger 
(forbrugertjenester). De omfatter dels nøgletjenester til industrien, såsom energi, telekommunikation 
og transport, finansielle tjenester og erhvervstjenester, dels tjenester som handel og distribution, 
husholdnings- og velfærdstjenester. 
De fleste af de sektorer, der har det største jobskabelsespotentiel, har også de stærkeste 
begrænsninger. Virksomhederne har i deres forsøg på at organisere produktionen mere effektivt 
udliciteret tjenester, som virksomheden tidligere selv tog sig af. Denne proces har sammen med 
produkternes voksende immaterielle indhold været drivkraft for væksten i producenttjenester. 
Tidligere blev en række infrastrukturtjenester leveret fortrinsvis af leverandører med monopol. Her 
kan liberaliseringen af markederne i begyndelsen medføre en betydelig beskæftigelsesnedgang 
blandt de etablerede leverandører, da de hurtigt udnytter mulighederne for produktivitetsgevinster 
inden for disse industrier. Liberaliseringen medfører dog, at flere nye virksomheder kommer ind på 
markedet, at der udvikles nye produkter på grundlag af infrastrukturtjenester, og at investeringerne i 
infrastrukturkapitalgoder forøges. Dette betyder, at jobskabelsen har været positiv overalt i de lande, 
hvor liberaliseringen er gennemført. Det førende eksempel herpå er telekommunikation. Et 
konkurrencebetonet marked på dette område er også en nødvendig forudsætning for udvikling af 
informationssamfundet og indførelse og udvikling af elektronisk handel. 
Jobskabelsesmulighederne i forbindelse med forbrugertjenesterne er af særlig stor betydning, fordi 
størstedelen leveres i et geografisk begrænset område og kun omsættes i beskedent omfang. De 
udsættes derfor ikke for pres fra tredjelande med lave lønninger, til trods for at de er 
arbejdskraftintensive. Desuden betyder ændringen i udbudsstrukturen i de udviklede lande, at 
17 
disse tjenester har en af de højeste vækstrater. En sammenligning med andre udviklede lande viser, 
at særlig jobskabelseskomponenten i væksten i tjenesterne har været meget lavere end i Nordamerika 
og Japan. 
Som led i Kommissionens handlingsplan og den resolution om samordningen af den økonomiske 
politik, der er knyttet til konklusionerne af Det Europæiske Råds møde i Luxembourg, skal der 
foretages en undersøgelse af alle faktorer, der påvirker effektiviteten i medlemsstaternes økonomier 
samt de strukturhindringer, der formindsker deres vækst- og jobskabelsespotentiel. Dette kræver, at 
der lægges særlig vægt på politikken på følgende områder: konkurrence på markedet for varer og 
tjenesteydelser, beskatning, statsstøtte og arbejdsmarked, samtidig med at nærhedsprincippet 
overholdes. En sådan multilateral overvågning af disse strukturelle områder ville være et naturligt 
supplement til den konstante, makroøkonomiske multilaterale overvågning. Den ville have til formål 
at sikre ikke blot ØMU'ens bæredygtighed, men også dens resultater i form af stærkere integration 
og en mere solid og fleksibel økonomisk union. 
Der er på EU-plan ved at ske en forenkling og modernisering: Kommissionen vil i sit 
arbejdsprogram for 1998 bl.a. drage konklusioner af anden fase af pilotprojektet for forenkling af 
lovgivningen om det indre marked (SLIM) og arbejdet inden for BEST ("Business Environment 
Simplification Task Force") med det formål at forenkle de administrative formaliteter og lempe 
reglerne, især for SMV. I 1998 vil Kommissionen lancere SLIM's fase III (vedrørende lovgivning 
om socialsikringsrettigheder og forsikringsmarkederne) og fase IV. 
Det indre marked og globaliseringen medfører et stærkt pres for at forbedre konkurrenceevnen, som 
dog også er forbundet med medlemsstaternes eller EU's F&U-politik og især politikken vedrørende 
informationssamfundet. Virksomhedernes logistiske forhold er også af afgørende betydning for en 
gnidningsfri udvikling i handelsforbindelserne og berettiger til en styrkelse af arbejdet inden for 
TEN og nationale infrastrukturprojekter, hvor det skal sikres, at de offentlige investeringer udgør en 
tilstrækkelig andel af de offentlige udgifter, samtidig med at der tilsigtes joint ventures med den 
private sektor, hvor det er hensigtsmæssigt. 
Endelig kan åbningen af tredjelandes markeder for både varer og tjenesteydelser fra EU få en 
betydelig indvirkning på jobskabelsen. Der forekommer hyppigt hindringer for adgangen til 
markedet for tjenesteydelser i tredjelande, samtidig med at udviklingen i 
kommunikationsteknologien kan gøre mange flere tjenester direkte omsættelige på tværs af 
grænserne. Begrænsninger i de indenlandske investeringer og en utilstrækkelig beskyttelse af 
intellektuelle ejendomsrettigheder svækker også den europæiske industris evne til at trænge ind på 
udenlandske markeder, ligesom det begrænser afkastet af tidligere immaterielle investeringer. Med 
hensyn til åbning af tredjelandes markeder er der sket betydelige fremskridt under Uruguay-runden 
og WTO. En effektiv gennemførelse af denne aftale og udvidelse af EU med de central- og 
østeuropæiske lande må betragtes som områder, hvor EU må gøre en betydelig indsats. 
4.5 Politikker til effektivisering af arbejdsmarkedet 
EU har udformet en beskæftigelsesstrategi, der har to hovedhjørnestene. Inden for den økonomiske 
politik, specielt dens makroøkonomiske og strukturelle elementer, er der de overordnede 
retningslinjer for den økonomiske politik, som fastsætter et overordnet policy-mix til fremme af 
vækst og beskæftigelse inden for de stabilitetsorienterede rammer, som ØMU udgør, et aspekt, der 
bør styrkes i fremtiden i overensstemmelse med resolutionen om vækst og beskæftigelse vedtaget på 
Det Europæiske Råds møde i Amsterdam. Samtidig vedtog Rådet i december 1997 i afventning af 
ikrafttrædelsen af beskæftigelsesafsnittet i Amsterdam-traktaten en række beskæftigelses-
retningslinjer for arbejdsmarkedspolitikken. Disse beskæftigelsesretningslinier er afstemt med de 
overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, så de stemmer overens indbyrdes og 
supplerer hinanden. De vil desuden blive omsat i nationale handlingsplaner, som for første gang vil 
blive drøftet på Det Europæiske Råds møde i Cardiff i juni 1998. 
18 
I beskæftigelsesretningslinierne foreslås grundlæggende fire typer foranstaltninger: 
• forbedring af arbejdsstyrkens beskæftigelsesevne 
• fremme af iværksætterånd 
• stimulering af tilpasningsevne i virksomhederne og hos arbejdstagerne 
• styrkelse af lige muligheder for kvinder og mænd. 
Set fra et økonomisk synspunkt dækker den første type foranstaltninger (beskæftigelsesevne) alle 
former for politik (uddannelse og forbedring af den menneskelige kapital, aktive foranstaltninger til 
fordel for unge og langtidsledige), som tager sigte på at forhindre spændinger på arbejdsmarkedet, 
specielt på det tidspunkt i vækstprocessen, hvor ledigheden begynder at falde kraftigt, og på at 
udnytte arbejdskraftreservens vækstpotentiel bedre. Betingelsen for, at denne type foranstaltninger 
fungerer efter hensigten, er allerede beskrevet i afsnit 2.3 ovenfor. 
Den anden type foranstaltninger (iværksætterånd) er nært knyttet til reformer på vare- og 
tjenestemarkedet (se afsnit 4.4 ovenfor) og vedrører direkte det største nuværende flaskehalsproblem 
på arbejdsmarkedet, nemlig det utilstrækkelige antal nye job, der skabes. 
Endelig tager de to sidste typer foranstaltninger (tilpasningsevne og lige muligheder) - ud over deres 
lighedsformål - sigte på at øge beskæftigelsesfrekvensen og gøre væksten mere 
beskæftigelsesskabende. Den tredje type foranstaltninger (tilpasningsevne) søger at gøre 
forbedringen af beskæftigelsessituationen mere dynamisk ved at gøre virksomhederne mere 
produktive og konkurrencedygtige. De omfatter bl.a. initiativer fra statens og arbejdsmarkedets 
parters side til at modernisere arbejdstilrettelæggelsen (herunder arbejdstiden, nye former for 
arbejdskontrakter osv.), samtidig med at der sikres den rette balance mellem fleksibilitet og tryghed i 
ansættelsen. Den fjerde type foranstaltninger (lige muligheder) tager sigte på at øge 
beskæftigelsesfrekvensen ved at bygge bro over kløften mellem kønnene på dette felt, forene 
arbejds- og familielivet, lette genindtræden på arbejdsmarkedet og desuden at fremme integrationen 
af handicappede på arbejdsmarkedet. 
Hvad angår forøgelsen af beskæftigelsesindholdet i væksten, har strukturreformer den virkning, at 
den beregnede arbejdskraftproduktivitet stiger langsommere, så der kan skabes flere job ved en given 
BNP-vækstrate. Det er indlysende, at formålet hverken er at hæmme produktiviteten på sektor- eller 
virksomhedsplan eller at bremse organisatoriske eller tekniske fremskridt, fordi dette vil være 
skadeligt for konkurrenceevnen og den generelle velfærd. Hvis man følger denne tankegang, kan 
opbremsningen i den beregnede arbejdskraftproduktivitet have sin forklaring i: 
(i) mindre substitution af arbejdskraften med kapital 
(ii) en højere grad afdeling af arbejdstiden (omlægning og nedsættelse af arbejdstiden, herunder 
deltidsjob). 
(i) Opbremsning i substitutionen af arbejdskraft med kapital via en større lønspredning 
Set fra et makroøkonomisk synspunkt vil en proces med moderate samlede lønstigninger inden for en 
given lønstruktur, jf. afsnit 2.4, som ikke lader den produktivitetsstigning, der følger af 
substitutionen af arbejdskraft med kapital, afspejles i reallønnen, således som det skete i 1982-89 og 
1992-96, trække i den rigtige retning, men vil tage nogen tid, inden den giver omfattende virkninger, 
medmindre løntilbageholdenheden er meget kraftig. Disse substitutionseffekter vil på den anden side 
blive suppleret med kraftige og øjeblikkelige rentabilitetseffekter takket være reduktionen af de reale 
enhedslønomkostninger. Sidstnævnte har en kraftig potentiel indvirkning på beskæftigelsen, idet de 
baner vejen for en stærkere klassisk, investeringsstøttet vækst, der overstiger 
produktivitetsudviklingen, hvis efterspørgselsudsigterne i øvrigt er gode. 
En anden måde at anskue tingene på er at antage, at der kan gennemføres en kraftig lønspredning, 
specielt nedad. På nuværende tidspunkt antages EU-økonomierne ikke at udnytte alle de 
foreliggende beskæftigelsesmuligheder, specielt inden for aktivitetsområder, der er kendetegnet ved 
et lavt kvalifikationsniveau og en lav produktivitet, som i den nuværende situation bliver presset ud 
af for høje lønomkostninger. Skulle der blive skabt forudsætninger for at udnytte disse 
19 
beskæftigelsesmuligheder fuldt ud, vil en genindførelse af aktiviteter med en lav produktivitet i 
produktionsprocessen - alt andet lige - medføre en reduktion i den beregnede 
arbejdskraftproduktivitet. 
Der er grundlæggende to måder at gøre aktiviteter med for høje lønomkostninger i forhold til 
produktiviteten attraktive igen: 
• øge lønspredningen nedad: For at opfylde dette formål skulle en forøgelse af lønspredningen i 
nedadgående retning medføre et fald i lønomkostningerne for lavkvalifikationsaktiviteter med 
20-30%, som det feks. skete i USA i 1970'erne og 1980'erne. Desuden skal en forøget 
lønspredning nedad for at være virkningsfuld i Europa ledsages af en tilsvarende nedsættelse 
af dagpengene og de sociale sikringsordninger, så den såkaldte "fattigdomsfælde" fjernes. 
Dette ville - alt andet lige - øge lønspredningen i retning af større ulighed og i sidste instans 
skabe fattige lønmodtagergrupper, der ville være ude af stand til at klare sig anstændigt af 
deres løn. En sådan udvikling ville skabe en form for social eksklusion i Europa, der ville 
være lige så skadelig for den sociale samhørighed, som ledigheden er, og det er værd at 
bemærke, at i USA anses disse konsekvenser nu for at være tilstrækkelig alvorlige til, at man 
går over til et mindre ekstremt system og velfærdsbistand i form af den såkaldte "Earned-
Income Tax Credit". I Europa ville dette indebære, at en del af besparelserne på dagpenge 
skulle omfordeles til andre former for sociale transfereringer og derfor ikke ville lette presset 
på de offentlige budgetter. 
Denne form for nedbringelse af lønomkostningerne er derfor vanskelig at bringe i anvendelse i 
EU, selv om pragmatiske kollektive overenskomster mellem arbejdsmarkedets parter, som 
omfatter en indslusningsløn for langtidsledige, kan bidrage hertil i et vist omfang 
• nedbringe de indirekte lønomkostninger: I de fleste EU-Iande udgør socialsikringsbidragene 
langt den største del af skatten på arbejdskraften. Ofte er strukturen i socialsikringsbidragene 
kompleks, hvilket, ud over at de uønsket har karakter af en skat på arbejdskraften, får dem til 
at veje relativt tungere på de lavere indkomster. Disse ordninger blev ydermere indført som et 
udtryk for social solidaritet på et tidspunkt, hvor antallet af bidragydere var højt (lav ledighed 
og høj beskæftigelse), hvor de offentlige budgetter var i ligevægt, og hvor graden af solidaritet 
kunne øges. I den nuværende situation er beskæftigelsesfrekvensen og dermed antallet af 
bidragydere faldet (jf. afsnit 2.2), de sociale udgifter er stigende, og væsentligt mindre 
generøse ydelser er politisk vanskelige at gennemføre. Dette har resulteret i en ond cirkel af 
støt stigende socialsikringsbidrag og skattekiler, som hviler på skuldrene af en faldende andel 
af erhvervsaktive personer i forhold til det samlede antal potentielle modtagere. Således udgør 
socialsikringsbidragenes andel af BNP, som var på 10,5% i 1970, nu ca. 16% af BNP i EU 
som helhed og tegner sig kun for en del af den totale skattekile i de samlede lønomkostninger. 
Til at begynde med, i perioden fra 1970 til 1981, gik forøgelsen af skattekilen hånd i hånd med 
en stigning i de samlede lønomkostninger pr. produceret enhed, dvs. den samlede lønsums 
andel af BNP. I denne periode steg lønsummens andel af BNP således med 4,6 procentpoint. 
Den kraftige løntilbageholdenhed i perioden 1981-1997 har dog mere end opvejet denne 
stigning. I perioden fra 1981 til 1997 faldt lønsummens andel af BNP med 6,0 procentpoint, 
hvorved lønomkostningerne pr. produceret enhed faldt til under niveauet i 1970. Forøgelsen af 
skattekilen er således helt og holdent blevet væltet over på lønindkomsten. Denne udvikling 
ventes at fortsætte i nær fremtid, hvilket medvirker til en yderligere forbedring i rentabiliteten 
(se afsnit 3.4 ovenfor). 
På trods af denne gunstige udvikling i de samlede lønomkostninger pr. produceret enhed er det 
dog en ubestridt kendsgerning, at skattekilen individuelt set fortsat er meget høj og er særlig 
20 
skadelig i den lave ende af lønskalaen, hvor den fremkalder "pricing out" af lavkvalifikations-
og lavtlønsjob og en opblomstring i den "sorte" økonomi. 
I betragtning af skattekilens størrelse er der plads til at reducere lønomkostningerne for 
arbejdsgiverne uden at mindske lønmodtagernes nettolønindkomst. En generel reduktion vil 
dog ikke have større virkning på enhedslønomkostningerne end nogle få år med yderligere 
løntilbageholdenhed, men vil enten medføre en kraftig reduktion af de sociale ydelser eller 
store budgetudgifter, som ville være betydeligt større end virkningen via de automatiske 
stabilisatorer af en lavere ledighed. Reduktionen skulle derfor opvejes af andre finanspolitiske 
reformer (herunder eventuelt højere miljøafgifter), som naturligvis skulle have så få negative 
bivirkninger (i form af f.eks. inflation) som muligt, et krav, det ikke er nemt at opfylde. På den 
anden side er en reduktion af skattekilen mere effektiv, hvis den er målrettet mod bestemte 
grupper i arbejdsstyrken i den lave ende af lønskalaen (unge arbejdstagere, lavt kvalificerede 
langtidsledige), hvor virkningen af reduktionen er større, specielt hvis den kombineres med 
aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger i form af efteruddannelse, lærlingeordninger, erhvervs­
uddannelse, omskoling osv., som delvis kunne finansieres ved at udnytte sociale 
transfereringer som f.eks. dagpenge på en mere aktiv måde og via nye former for 
partnerskaber med den private sektor. På den måde vil de budgetmæssige konsekvenser kunne 
holdes inden for rimelige grænser. I denne sammenhæng bør man desuden for at opnå størst 
mulig beskæftigelsesvirkning sørge for, at de substitutions- og "dødvægtseffekter", der følger 
af en målrettet reduktion af skattekilen, mindskes mest muligt. 
En sådan reduktion af skattekilen bør være en del af de mere generelle reformer af det sociale 
system og skattestrukturen, som er nødvendige af mange andre grunde (aldringen, den 
eksplosive vækst i sundhedsudgifterne, fjernelse af "fattigdomsfælder", indførelse af 
miljøafgifter osv.). 
Hvis således opmærksomheden i højere grad rettes mod forholdet mellem lønningerne og 
produktiviteten, og dette forhold integreres i den normale overenskomstforhandlingsproces og efter 
behov kombineres med finanspolitiske reformer, vil meget være nået i retning af at gøre væksten 
mere beskæftigelsesskabende, fordi dette vil skabe markedsforhold, der vil udvirke, at aktiviteter, der 
på nuværende tidspunkt bliver "priced out", vil vende tilbage og blive udbygget, og at den "sorte" 
økonomi vil blive indskrænket^. 
(ii) Nedsættelse af arbejdstiden 
Den gradvise nedsættelse af arbejdstiden i de industrialiserede lande har utvivlsomt spillet en rolle 
for det sociale fremskridt og den sociale velfærd i dette århundrede. Det skal dog bemærkes, at de 
fleste fremskridt på dette felt er sket i perioder med kraftig vækst og høj beskæftigelse og indgik som 
led i et valg mellem arbejde og fritid. En nedsættelse af arbejdstiden er reelt ikke andet end en 
fordeling af produktivitetsstigninger, med lavere arbejdstid og mindre reallønsstigninger til følge. 
Når væksten på ny tager til, kan det derfor forventes, at denne gradvise udviklingstendens vil vende 
tilbage, hvilket er ganske normalt og et velkomment bidrag til en forbedring af arbejdsvilkårene og 
livskvaliteten. 
I perioder med økonomisk tilbagegang og høj ledighed fremføres det ofte, at en massiv, generel og 
tvungen nedsættelse af arbejdstiden vil være den hurtigste og mest effektive måde at nedbringe 
ledigheden væsentligt på. Ifølge denne tankegang anses mængden af arbejde, der står til rådighed, på 
en eller anden måde for at være fast, og den eneste måde, hvorpå ledigheden kan nedbringes, er 
således at omfordele den foreliggende arbejdsmængde på hele arbejdsstyrken med kortere arbejdstid 
for den enkelte til følge. 
En sådan løsningsmodel rejser dog en række spørgsmål: 
En opbremsning i substitutionen af arbejdskraften med kapital kunne f.eks. opnås, hvis der blev taget velovervejede 
foranstaltninger til at støtte den latente efterspørgsel efter nye aktiviteter, specielt inden for serviceydelser til personer 
og lokalsamfund, uden et fald i produktiviteten i den eksisterende produktion. 
21 
• En tvungen nedsættelse af arbejdstiden kan have negative følger i virksomheder, hvor 
arbejdskraften og kapitalen udnyttes i et fast forhold på et givet tidspunkt. Hvis virksomheden 
organisatorisk ikke er i stand til at opretholde det totale antal arbejdstimer (via nyansættelser 
og/eller afkobling af arbejdstiden og kapitaludnyttelsestiden), vil virksomhedens 
produktionskapacitet efter al sandsynlighed blive indskrænket, selv om også produktiviteten 
pr. præsteret time stiger noget^. Dette er ensbetydende med en reduktion i væksten i den 
potentielle produktion (dvs. i den potentielle skabelse af velstand og indkomst), hvilket på 
lang sigt kan have negative konsekvenser for beskæftigelsen. 
• Hvis man ønsker at undgå en forværring i rentabiliteten, som kunne få en negativ indvirkning 
på investeringerne og derved komprimere produktionspotentieliet endnu mere, skal stigningen 
i reallønnen pr. beskæftiget justeres nedad for at forhindre en forringelse af de reale 
en hed s lønomkostninger. En sådan reduktion kan være vanskelig at gennemføre og kan 
forårsage vanskelige og modsatrettede indkomstfordelingsmæssige problemer. 
Dette udelukker dog ikke specifikke arbejdstidsnedsættelser på individuelt plan, hvor dette er 
begrundet i lokale forhold, opnået gennem forhandling mellem arbejdsmarkedets parter og enten kan 
gøres om eller kan betragtes som integreret i den langfristede tendens til nedsættelse af arbejdstiden. 
I denne sammenhæng tyder visse initiativer på, at foranstaltninger, der kombinerer en nedsættelse af 
arbejdstiden med jobskabelse og skattefordele, kan give positive resultater. 
En anden måde at øge beskæftigelsesindholdet i væksten på vil være at tilskynde til, om nødvendigt 
gennem en lovændring, at der i videst muligt omfang gøres brug af frivilligt deltidsarbejde og nye 
former for ansættelse. Mulighederne på dette område er naturligvis meget forskellige fra 
medlemsstat til medlemsstat i betragtning af de meget store forskelle, der kan konstateres på 
nuværende tidspunkt i andelen af deltidsbeskæftigede. 
'3 Dette er hovedårsagen til, at en nedsættelse af arbejdstiden skal være omfattende, hvis den skal have en positiv 
virkning for beskæftigelsen. 
22 
EUROPA-KOMMISSIONEN 
VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I 
EN STABILITETSORIENTERET ØMU 
Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede 
retningslinjer for 1998 
STATISTISKE BILAG 
o/3 
TABELLER 
1. Den Europæiske Økonomi - Nøgletal 1 
2. Økonomiske hovedtal, 1995-1999 2 
3. Det økonomiske policy-mix i EU: gunstigt for vækst og beskæftigelse 4 
4. Arbejdsmarkedssituationen: EUR 5 
5. Arbejdsmarkedssituationen i de enkelte medlemsstater 6 
6. Vækst-, beskæftigelses-og produktivitetstrends: EUR, USA and Japan 7 
7. Den offentlige sektors nettolångivning/nettolåntagning i henhold til konvergensprogrammerne 8 
8. Den offentlige sektors indtægter og udgifter: EUR 9 
9. Sektorforandringer i EU 10 
10. Lønspredningen i EU 11 
FIGURER 
1. Konjunkturindikatorer. EUR 12 
2. Rentesatser og effektive valutakurser: EUR 13 
3. Konvergens i KU: 14 
a) lnflationstrends 14 
b) Offentlige underskud 15 
4. Asien 16 
5. Beskæftigelseskvoter: EUR, USA og Japan 17 
6. Beskæftigelsesfremmende vækst: EUR 17 
7. Vækst og beskæftigelse: EUR 18 
8. Investeringer og ledighed: EUR 18 
9. Rentabilitet og investeringer: EUR 19 
10. Vækst og investeringer: EUR 19 
11. Lønudvikling: EUR 20 
12. Implicitte skattesatser: EUR 21 
13. Lønomkostninger og indirekte lønomkostninger: EUR 22 
«W 
Tabel 1 
Den europæiske økonomin- Nøgletal 
(ændring i % p.a., hvis intet andet angivet) 
Privat forbrug 
Offentligt forbrug 
Faste bruttoinvesteringer 
heraf materiel 
heraf bygge og anlaeg 
Eksport af varer og tjenester"1 
Import af varer og tjenester"' 
BNP 
Forbrug 
Investeringer 
Lageropbygning 
Indenlandsk efterspergsel 
Eksport"" 
Endelig eftersp0rgsel(b> 
Imporr' (minus) 
Nettoeksport 
Private sektor 
heraf husholdningerc> 
heraf virksomheder"0 
Den offentlige sektor 
Samlet opsparing 
Bruttoinvesteringer 
Lebende poster 
Kapacitetsudnyttelsesgrad 
BNP-gab 
Rentabilitetsindeks (1961-73=100) 
Kapitalkoefficient (C/GDP) 
Kapitalintensitet 
Vaekst i kapitalmaengde (real) 
BNP-vaekst (real) 
Produktivitetsvaekst 
(BNP/beskaeftiget) 61-73 
4.9 
3.8 
5.7 
--8.0 
8,7 
4,8 
3,6 
1.3 
0,0 
4.9 
-
-
-
-
21,2 
10,3 
10,9 
4.1 
25.3 
24,7 
0,4 
-
-100,0 
3.0 
4,5 
4.9 
4,8 
4,4 74-85 
2.2 
2,5 
-0,1 
2.1 
-1.0 
4,3 
2,8 
2,0 
1.7 
0,0 
-0.1 
1,6 
0.4 
2.1 
-0.1 
0.4 
21.1 
12.5 
8,6 
0,5 
21,6 
21,9 
-0,4 
--1,9 
72.9 
3,3 
2,9 
2.9 
2,0 
2.0 86-90 
3,7 
2.0 
5.7 
7,2 
4,9 
5,0 
7.4 
3.3 
2,6 
1.2 
0.1 
3,8 
0,1 
3.9 
-0,6 
-0,5 
20,8 
10,0 
10,8 
0,2 
21,0 
20,8 
0,1 
83.1 
1.1 
88,1 
3,3 
1.2 
2,5 
3,3 
1.9 91-96 
! 
1.5 
1.1 
-0,1 
o.o -0,1 
5.3 
3,9 
1,5 1990 1991 1992 1993 1994 1995 
Jkonomlsk vakst (realvekst I % p.a.) 
2,9 
2,1 
3,6 
5,4 
3,4 
6,6 
6,1 
2,9 2,2 
1.8 
-0.4 
0.2 
-0,3 
5,0 
4,1 
1,5 1,8 -0,3 
1.5 1.2 
-0,9 -6,6 
-3,7 -11,5 
1.1 -3,7 
3,7 1,7 
3,9 -3,0 
0,9 -0,5 1.7 
0,3 
2,5 
4,3 
1.2 
9,0 
7,7 
2,9 1,8 
0,5 
3,6 
7,5 
1.3 
7.9 
6,7 
2,4 1996 
2.1 
1.0 
1,3 
3,0 
0,0 
4,7 
3,9 
1,8 
Forbrugskomponenter: bldrag til asndringer 1 BNP (%) 
1,1 
0.0 
0,0 
1.1 
0,8 
1,9 
-0,4 
0,4 
20.9 
9,1 
11.8 
-1.7 
19,2 
19,4 
-0,3 
80,8 
-1,3 
94,8 
3,4 
2,6 
2.2 
1.5 
2,0 2,1 
0,8 
-0.1 
2.8 
0,3 
3.1 
-0,2 
0,1 1.6 
-0,1 
-0,4 
1.2 
0,3 
1,5 
0.0 
0,2 1,4 0,0 
-0,2 -1,4 
-0,1 -0,5 
1.0 -1,9 
0,4 1,4 
1,5 -0,4 
-0.5 0,0 
-0.1 1,4 1.1 
0,5 
0,9 
2,5 
0,9 
3,4 
-0,5 
0,4 1.2 
0,7 
0,2 
2,1 
0,9 
3,0 
-0,5 
0.4 
Opsparing og investeringer i % af BNP 
20.8 
9,8 
11,0 
0,2 
21,0 
21,7 
-1,0 20,1 
10,0 
10,1 
-0,4 
19,7 
21.1 
-1,9 20,6 21,0 
9,1 9,3 
11,5 11,7 
-1,7 -2,7 
18,9 18,3 
20,1 18,4 
-1,7 -0,1 21,3 
8,7 
12,6 
-2,3 
19,0 
19,0 
0,0 
Investerlngsdeterminanter 
84,9 
2,2 
90,5 
3,3 
1,2 
2,9 
2,9 
1,2 82,5 
1.2 
90,0 80,5 77,7 
-0,2 -2,7 
90,5 89,2 
Vakstpotentiale 
3.3 
2.5 
2.6 
1,5 
1.3 3.4 3,4 
4,0 3,9 
2,5 1,9 
0,9 -0,5 
2,4 1,4 79,8 
-2,0 
96,6 
3,4 
2,3 
1,9 
2,9 
3,3 21,7 
8,9 
12,8 
-1,8 
19,9 
19,4 
0,6 
83,0 
-1.7 
99,6 
3.4 
1.4 
2,0 
2,4 
1.9 1.5 
0,3 
-0,3 
1,4 
0,9 
2,3 
-0,6 
0.3 
20,7 
8,5 
12,2 
-1,3 
19,4 
18,7 
0,9 
81,2 
-2,1 
102,6 
3,4 
1,9 
2,0 
1,8 
1,5 Prognose, efterar 
1997 
2.1 
0.8 
2,6 
4.5 
1.2 
7.9 
6,7 
2,6 
1.4 
0,5 
0.2 
2,1 
1.4 
3,5 
-0,9 
0.5 
19,9 
8,1 
11,8 
-0,2 
19.8 
18,7 
1.3 
82,0 
-1,7 
107,0 
3,4 
1,5 
2,0 
2,6 
2,1 1997 
1998 
2,5 
1.2 
4.7 
6.3 
3.3 
7.4 
7,0 
3,0 
1.7 
0.9 
0,1 
2,7 
1.1 
3,9 
-0,9 
0,2 
19,8 
7,9 
11,9 
0,4 
20,2 
19,0 
1.4 
-
-1,1 
111,0 
3,4 
1,3 
2,2 
3,0 
2,1 1999 
2,6 
1.5 
5,5 
7,0 
4,2 
7,2 
7,2 
3,1 
1,8 
1,1 
0,0 
2,9 
1,1 
4,1 
-1.0 
0,1 
19,8 
7,7 
12,1 
0,9 
20,7 
19,4 
1,4 
--0,6 
113,6 
3,3 
1,1 
2,4 
3,1 
1,8 
Beskæftigelse 
Erhvervsfrekvens i % af 15-64-årige 
Beskæftigelseskvote (benchmark)<d>, % 0,3 0,0 
67,5 65.2 
(1960) (1974) 
Beskæftigelseskvote (fuldtidsækvivalent). % -
Ledighed (% af arbejdsstyrken)"" 2.3 6.4 1,3 
67.3 
61.3 
57,0 
8.9 
9.9 
5,0 
5,3 
0.0 
5,2 
4.7 
0,4 12,4 
1,5 
10,2 
-0,3 
10,6 
10,7 
-1,3 
46.3 
42,7 
3,6 
3,4 Nominalløn 
Realløn '" 
Nominelle enhedslønomkostninger 
Reale enhedslønomkostninger 
BNP-deflator 
Privatforbrugsdeflator 
Bytteforhold 
Udgifter 
Løbende indtægter 
Nettolåntagning 
Nettolåntagning, konjunkturkorrigeret 
Gæld 
Lang rente (1) 
Kort rente (2) 
Rentekurve (1-2) 
Inflationskorrigeret lang rente'91 
DEM/USD 
Nominelle effektive valutakurs 
Reale effektive valutakurs 
(Indeks. 1991=100) 
n EU inkl. de nye tyske delstater fra 1991; procentvise ændringer fra 1992. 
(,) Inkl. EU-intern handel. 
(b| EU-ekstern handel. 
EUR12 indtil 1993 
1960-tal fra nationalregnskaber (Ameco). 
"' Eurostat-definition. 
"' Privatforbrugsdeflator. 
(9) BNP-deflator. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
rammummmmmmmmmmÊÊtmÊmÊmmtÊmÊÊimmmÊmm 3,76 2,38 
0,3 -4,1 
93,3 95,5 6,2 
1,9 
4,2 
-0,6 
4,9 
4,3 
1,7 
48,2 
44,9 
3,3 
3,9 
54,9 
9,8 
9,8 
0,0 
5,3 
1,84 
5,9 
93,5 -0,4 
67,8 
60,9 
56,0 
10.2 
4,7 
0,8 
2,7 
-0,9 
3,6 
3,9 
0,2 
50,9 
45,8 
5.0 
4,8 
65,7 
8,6 
8,2 
0.4 
4.7 
1.57 
-1,6 
95,8 Beskæftigelse og ledighed 
1,7 0,1 -1,4 -1,9 -0,4 0,6 
67,8 68,3 68,1 67,6 67,6 67,6 
62,6 62,7 61,8 60,4 60,1 60,3 
58,0 58,0 57,0 55,6 55,1 55,2 
7.7 8.2 9.3 10.7 11.2 10.8 
7.6 
2,6 
6,3 
0,9 
5,4 
4,9 
0.6 Priser og lønninger 
7,1 
1,4 
5,7 
0,2 
5,5 
5.6 
0,4 7,0 
2,2 
4,5 4,1 
0,1 
2,7 
0,0 -0,9 
4,5 3,6 
4,7 
1,2 4,0 
0,1 3,4 
0,1 
0,1 
-2,4 
2,6 
3,3 
-0,7 3,2 
0,2 
1,3 
-1,6 
2,9 
3.0 
-0,4 0,2 
67,7 
60,3 
55,0 
10.9 
3,4 
0,8 
1,9 
-0,5 
2,4 
2,6 
0,3 0,5 0,8 1,3 
10.7 10.3 
3,2 
1.1 
1,1 
-0,8 
1,8 
2,1 
-0,2 
Det offentlige budget, % af BNP 
48.2 49,4 50,8 52,4 51,3 51,0 
44,7 45,2 45.6 46,3 45,9 45,9 
3,5 4,2 5,1 6,1 5,4 5,1 
5,2 5,3 5,5 5,1 4,8 4,7 
55.3 56,0 60,4 66,0 67,9 70,9 50,4 48,7 
46,1 46,0 
4,2 2,7 
3,6 2,1 
73,0 72,3 
Monetære vilkar 
11,1 
11.7 
-0,6 
6,2 
1,61 10,3 
11.0 
-0,7 
4,7 
1,66 9.8 
11,2 
-1,4 
5.1 
1,56 7.8 
8,6 
-0,8 
3,8 
1.65 8,2 
6,6 
1,5 
4,9 
1,62 8,3 
6,7 
1.6 
5,6 
1,43 
12,8 -3,7 2,5 -12,5 -2,2 3,9 
103,0 100,0 104,7 92,7 89,6 92,8 7,1 
5,1 
2.0 
4,7 
1,50 
2.3 
94,9 6,2 
4,6 
1,6 
4,1 
1,75 
-4,8 
89,2 3,2 
1,0 
1,0 
-0,9 
2,0 
2.2 
-0.1 
47,9 
45.6 
2,2 
2.0 
71,3 
6,1 
4,4 
1,7 
1.81 
0.4 
88,3 9.8 
3,5 
1.2 
1.6 
-0,6 
2,2 
2,2 
-0,1 
47,1 
45,3 
1,8 
1,9 
69,7 
6,2 
4,5 
1,7 
1,80 
-0.2 
87,1 
<«) 
1 0l<1 
Tabel 2 
1997 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP Befolk­
ning 
10.2 
5.3 
82.2 
10.6 
39.3 
58.6 
3.6 
56.8 
04 
15.6 
8.1 
9.4 
5.1 
89 
59.0 
373.1 
267.6 
125.9 Okonomiske hovedtal, 1995-1 
BNP 
national 
valuta 
(mla.) 
8622 
1078 
3658 
32679 
77389 
8151 
49 
1946520 
556 
701 
2502 
17843 
607 
1745 
789 
-
8074 
512777 BNP i 
ECU 
(mla.) 
212.6 
144.0 
1862.6 
105.6 
466.6 
1230.9 
65.7 
1009.6 
13.7 
317.2 
181.0 
90.0 
103.3 
201.5 
1141.2 
7145.8 
7185.9 
3825.4 BNP 
p/lndb. 
ECU 
(tuslnd) 
20.9 
27.3 
22.7 
10.0 
11.9 
21.0 
18.0 
17.8 
32.6 
20.3 
22.4 
9.6 
20.1 
22.7 
19.3 
19.2 
26.9 
30.4 BNP 
p/lndb. 
KKS 
EUR-100 
113.0 
117.1 
109.5 
66.2 
77.5 
106.1 
103.7 
102.4 
161.7 
108.6 
109.6 
69.2 
99.6 
99.5 
96.6 
100.0 
144.7 
118.0 (prognoser pr. efteråret 1997) 
Indenlandsk efterspørgsel i faste priser 
(årlig vækst I %) 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 1.4 
4.4 
2.1 
3.2 
3.1 
1.8 
64 
1.9 
32 
20 
2.0 
1.5 
48 
23 
1.5 
2.1 
2.3 
2.2 1.1 
2.6 
0.8 
3.4 
1.4 
0.9 
84 
0.4 
1 9 
35 
1.5 
33 
33 
00 
2.7 
1.4 
3.0 
4.6 1.7 
4.4 
1.2 
4.1 
2.5 
1.0 
7.6 
1.5 
3.8 
34 
1.4 
4.6 
3.8 
1.0 
4.0 
2.1 
4.0 
0.2 2.3 
3.3 
2.4 
4.1 
3.9 
2.7 
6.7 
2.2 
1.3 
3.0 
2.1 
3.9 
3.3 
2.4 
3.1 
2.8 
2.8 
2.2 2.4 
3.2 
3.1 
4.3 
4.2 
2.9 
7.4 
2.7 
29 
30 
2.7 
4.0 
3.2 
2.8 
2.4 
3.0 
2.3 
2.8 
Faste bruttoinvesteringer i materiel i faste priser 
(årlig vækst I %) 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 5.5 
126 
2.0 
5.1 
12.1 
6.6 
4.0 
134 
-
10.6 
31 
13 
255 
29.2 
5.1 
7.S 
103 
10.2 3.3 
3.7 
2.4 
14.1 
5.9 
0.7 
11.8 
1.3 
-
10.9 
2.9 
82 
11.6 
6.5 
2.2 
3.0 
10.1 
7.2 4.8 
7.8 
4.3 
11.8 
8.9 
-0.5 
10.0 
2.0 
15.0 
6.9 
5.0 
9.1 
2.9 
5.8 
6.6 
4.5 
10.4 
4.6 5.0 
5.3 
7.7 
11.5 
8.9 
4.2 
9.0 
6.0 
-9.5 
3.9 
7.5 
7.5 
1.9 
5.5 
6.0 
6.3 
10.9 
6.1 5.3 
4.9 
8.8 
11.8 
8.4 
6.1 
12.0 
7.0 
5.0 
6.5 
7.5 
7.0 
6.0 
5.1 
4.1 
7.0 
6.6 
7.1 1995 BNP I fatte priser 
(årlig vækst I %) 
1996 1997 1998 
1995 Privatforbrugsdeflator 
(årlig vækst 1 %) 
1996 1997 1998 
Løn og arbejdsgiverbidrag pr. ansat 
(årlig vækst I %) 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 2.1 
2.6 
1.9 
2.0 
2.8 
2.1 
11.1 
2.9 
3.8 
2.3 
1.5 
1.9 
5.1 
3.6 
2.5 
2.4 
2.4 
1.4 1.5 
2.7 
1.4 
2.6 
2.3 
1.5 
8.6 
0.7 
3.0 
3.3 
1.6 
3.3 
3.3 
1.1 
2.3 
1.8 
2.8 
3.5 2.4 
3.5 
2.5 
3.3 
3.3 
2.3 
8.6 
1.4 
3.4 
3.1 
1.9 
3.5 
4.6 
2.1 
3.3 
2.6 
3.6 
1.3 3.0 
3.3 
3.2 
3.5 
3.5 
3.1 
8.1 
2.5 
3.8 
3.6 
2.8 
3.7 
4.0 
2.9 
2.1 
3.0 
2.6 
2.3 3.1 
3.2 
3.3 
3.9 
3.6 
3.1 
7.6 
2.8 
4.0 
3.3 
3.3 
3.7 
3.6 
3.3 
2.3 
3.1 
2.5 
2.9 
1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 1.7 
2.0 
1.9 
9.3 
4.7 
1.6 
2.0 
5.8 
0.7 
1.5 
1.4 
4.2 
0.3 
2.4 
2.6 
3.0 
2.2 
-0.5 2.3 
2.1 
1.8 
8.5 
3.4 
1.9 
1.1 
4.3 
1.4 
1.3 
2.5 
3.3 
1.6 
1.2 
2.6 
2.6 
2.4 
0.2 1.7 
2.1 
2.1 
6.0 
2.1 
1.3 
1.4 
2.2 
1.6 
2.1 
1.9 
2.2 
1.3 
1.8 
2.4 
2.1 
2.1 
1.5 1.8 
2.5 
2.2 
4.5 
2.2 
1.5 
2.5 
2.2 
1.7 
2.4 
2.1 
2.1 
2.0 
2.0 
2.4 
2.2 
2.4 
1.1 1.8 
2.7 
2.2 
3.5 
2.3 
2.0 
3.0 
2.0 
1.8 
2.6 
2.2 
2.3 
2.0 
2.3 
2.3 
2.2 
3.0 
1.0 
1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 2.9 
3.6 
3.6 
12.5 
2.2 
2.5 
1.6 
4.8 
2.2 
2.1 
3.1 
4.5 
4.0 
2.9 
2.4 
3.2 
3.5 
1.6 1.4 
3.1 
2.5 
11.5 
4.4 
2.6 
2.2 
5.5 
1.8 
2.0 
1.7 
5.7 
3.6 
7.3 
3.5 
3.4 
3.4 
0.8 2.3 
3.8 
2.0 
10.5 
2.7 
2.4 
5.5 
5.3 
3.3 
3.2 
1.7 
4.7 
2.4 
4.5 
4.2 
3.2 
3.2 
1.2 2.6 
4.4 
2.5 
7.5 
3.0 
2.7 
5.3 
3.2 
3.3 
3.6 
2.3 
4.1 
2.6 
3.9 
4.3 
3.2 
3.8 
2.4 2.6 
4.6 
3.0 
6.1 
3.1 
3.2 
5.3 
3.3 
3.4 
3.6 
2.8 
4.2 
3.0 
3.9 
4.2 
3.5 
5.2 
2.8 
Anm.: Prognoserne er som sædvanlig betinget af bl.a. en teknisk formodning om 'politisk status quo". Det indebærer, at der ikke er taget højde for særlige 
finanspolitiske foranstaltninger, der endnu ikke er blevet bekendtgjort. Det betyder, at beregningerne for 1999 i vidt omfang er udtryk for en ekstrapolering af 
den forventede udvikling i 1997/98. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
IG 
Tabel 2 fortsat 
Økonomiske hovedtal, 1995-1999 (prognoser pr. efteråret 1997) 
Antal ledige opgjort I % af den civile arbejdsstyrke 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 9.9 
7.2 
8.2 
9.2 
22.9 
11.7 
12.3 
11.9 
2.9 
6.9 
3.9 
7.3 
16.3 
9.2 
87 
10.8 
56 
3.1 98 
6.9 
8.9 
9.6 
221 
12.4 
11.8 
12.0 
3.3 
6.3 
4.4 
7.3 
15.4 
10.0 
82 
10.9 
5.4 
3.4 9.7 
6.0 
10.0 
9.5 
21.0 
12.5 
10.8 
12.1 
3.6 
5.5 
4.4 
6.8 
13.8 
10.4 
6.4 
10.7 
5.0 
3.3 8.8 
5.4 
9.8 
9.3 
19.8 
12.3 
9.5 
11.9 
3.8 
4.8 
4.2 
6.7 
12.6 
9.9 
5.8 
10.3 
4.7 
3.1 8.0 
5.1 
9.1 
9.2 
18.7 
11.9 
7.9 
11.8 
3.9 
3.9 
3.9 
6.3 
11.7 
9.3 
5.5 
9.7 
5.1 
3.1 
Balancen på de løbende poster 
(i % af BNP) 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 
Den of 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 45 
0.8 
-1.2 
-2.7 
0.4 
1.5 
4.5 
2.4 
17.2 
55 
-2.1 
-2.0 
4.1 
1.1 
-1.9 
06 
-1.9 
2.2 4.5 
0.8 
-1.2 
-2.6 
0.3 
1.6 
3.8 
3.5 
16.0 
5.7 
-1.8 
-2.5 
3.8 
1.2 
-0.1 
0.9 
-17 
14 
fentllge sektors konjunkl 
låntagning < 
1995 1996 
-3.3 -2.2 
-1.8 
-3.2 
-9.1 
-6.2 
-44 
-2.1 
-7.9 
-
-3.3 
-50 
-46 
-3.1 
-6.3 
-5.0 
-47 -0.3 
-27 
-6.9 
-35 
-33 
-1.0 
-6.2 
2.2 
-1.9 
-3.4 
-2.3 
-1.8 
-2.4 
-45 
-3.6 5.0 
0.2 
-0.6 
-2.9 
1.0 
2.4 
3.3 
3.7 
14.6 
5.4 
-1.6 
-2.4 
3.7 
1.9 
0.0 
13 
-1.9 
2.3 5.4 
0.3 
-0.2 
-3.0 
0.5 
2.5 
2.9 
4.0 
16.2 
5.4 
-1.4 
-2.3 
4.9 
2.2 
-0.5 
1.4 
-2.0 
2.5 
urkorrigerede långivning 
-)(l%afBNP) 
1997 1998 
-1.9 
1.3 
-2.3 
-3.8 
-2.1 
-2.4 
-0.5 
-2.3 
1.7 
-1.8 
-2.2 
-2.1 
-1.3 
-0.7 
-2.2 
-2.1 -2.1 
1.6 
-2.2 
-3.0 
-2.0 
-2.8 
-0.1 
-3.3 
1.4 
-2.1 
-2.1 
-2.1 
-0.6 
0.3 
-0.7 
-2.0 5.7 
0.4 
-0.2 
-3.1 
0.1 
2.8 
1.4 
4.4 
17.0 
5.5 
-1.3 
-2.4 
5.9 
2.6 
-0.7 
1.4 
-1.9 
2.3 
j (+) eller 
1999 
-2.4 
1.8 
-1.6 
-3.1 
-2.2 
-2.7 
0.8 
-3.7 
0.8 
-1.8 
-2.4 
-2.2 
-0.2 
-0.2 
-0.3 
-1.9 Samlet beskæftigelse, (årlig vækst I %) 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP 0.5 
1.6 
-0.3 
0.9 
1.7 
1.0 
4.8 
-0.2 
2.5 
1.4 
0.2 
-1.0. 
1.7 
1.5 
1.2 
0.6 
1.5 
0.2 0.0 
1.1 
-1.2 
1.3 
1.5 
0.0 
3.7 
0.2 
2.4 
1.8 
-0.7 
0.6 
0.9 
-0.6 
1.2 
0.2 
1.4 
0.4 0.2 
2.2 
-1.3 
1.6 
2.5 
0.3 
4.5 
0.1 
18 
1.9 
0.0 
1.5 
2.4 
-1.1 
1.5 
0.5 
2.4 
1.2 1.1 
0.9 
0.3 
1.7 
2.4 
1.1 
3.8 
0.3 
2.2 
2.0 
0.7 
0.7 
1.8 
0.7 
0.5 
0.8 
1.8 
1.0 1.0 
0.6 
1.5 
1.8 
2.5 
1.4 
4.0 
0.5 
2.2 
2.0 
1.3 
0.6 
1.5 
1.2 
0.5 
1.3 
0.9 
1.2 
Den offentlige sektors nettolångivning(+) eller nettolåntagning (-) 
(I % af BNP) 
1995 1996 1997 1998 1999 
B 
DK 
D1> 
EL 
E2> 
F 
IRL 
I 
L 
NL3) 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
USA 
JAP -3.9 
-2.4 
-3.3 
-9.8 
-7.3 
-5.0 
-2.1 
-8.0 
2.0 
-4.0 
-5.0 
-5.8 
-5.0 
-7.1 
-5.5 
-5.1 
-2.3 
-3.7 -3.2 
-0.8 
-3.4 
-7.6 
-4.7 
-4.1 
-0.4 
-6.8 
2.6 
-2.3 
-3.8 
-3.2 
-3.1 
-3.7 
-4.9 
-4.2 
-1.4 
-4.4 -2.6 
1.3 
-3.0 
-4.2 
-2.9 
-3.1 
0.6 
-3.0 
1.6 
-2.1 
-2.8 
-2.7 
-1.4 
-1.9 
-2.0 
-2.7 
-0.3 
-3.4 -2.3 
1.9 
-2.6 
-3.0 
-2.4 
-3.0 
1.2 
-3.7 
1.0 
-1.9 
-2.6 
-2.4 
-0.2 
-0.2 
-0.6 
-2.2 
0.3 
-3.0 -2.2 
2.4 
-1.7 
-2.7 
-2.2 
-2.6 
2.1 
-3.6 
0.5 
-1.5 
-2.4 
-2.2 
0.5 
0.2 
-0.3 
-1.8 
0.8 
-2.5 
1995 Den offentlige bruttogæld 
(I % af BNP) 
1996 1997 1998 1999 
B 
DK4) 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 131.2 
73.8 
58.0 
111.3 
65.3 
52.5 
82.2 
124.4 
5.9 
79.1 
69.3 
66.5 
58.1 
78.2 
53.8 
71.0 126.9 
71.6 
60.4 
112.6 
70.1 
55.7 
72.7 
123.8 
6.6 
77.2 
69.5 
65.6 
58.0 
77.8 
54.4 
73.0 124.7 
67.0 
61.7 
109.3 
68.1 
57.3 
65.8 
123.2 
6.7 
73.4 
66.1 
62.5 
59.0 
77.4 
52.9 
72.4 121.3 
62.2 
61.4 
106.4 
66.5 
58.2 
59.2 
121.9 
6.9 
71.5 
65.6 
60.8 
57.3 
75.3 
51.5 
71.4 117.7 
57.0 
60.0 
104.2 
64.8 
58.2 
52.3 
120.0 
7.6 
69.4 
64.8 
59.5 
55.8 
71.2 
49.8 
69.8 
1' Inkluderer ikke forbundsregeringens overtagelse i 1995 af gæld og aktiver svarende til 227,5 mia. DEM forbundet med genforeningen (Treuhand, 
østtyske boligselskaber og Deutsche Kreditbank). 
21 Tallene efterlever Eurostats henstillinger fra februar 1997 om en fælles og harmoniseret fortolkning af ESA-reglerne, 2. udgave. Tallene for 1995 og 1996 er 
6,4% af BNP. 
" Inkluderer for 1995's vedkommende ikke er nettobeløb på 32,84 mia. NLG til dækning af exceptionelle udgifter forbundet med en omlægning af finansieringen 
af sociale boligselskaber. 
41 Indestående på statens konto i Nationalbanken, statens beholdning af private obligationer og de offentlige virksomheders gæld udgjorde ca. 16% af BNP i 1996. 
K/tøeiKommissionens tjenestegrene. 
Z} 
Tabel 3 
Det økonomiske policy-mix i EU: gunstigt for vækst og beskæftigelse 
Real effektiv 
valutakurs1) 
(Enhedsløn-
omkostninger) 
(1993=100) 
1kv. 
1995 4. kv. 
1997 Ændring i de 
korte 
rentesatser 
siden 1. kv. 
1995 
(3-màneders 
interbank) 
Jan.1998 Ændring i de 
lange 
rentesatser 
siden 1. kv. 
1995 
(10-årig 
benchmark) 
Jan. 1998 Ændring i den 
konjunktur-
korrigerede 
budgetsaldo2' 
1996/97 
årligt 1998 
gen­
nemsnit Løn og arbejds­
giverbidrag pr. 
ansat opgjort i 
løbende priser 
19974' 19984) Enhedsløn-
omkostninger 
opgjort i 
løbende priser 
Ændring i % 
19974» 19984) Enhedsløn-
omkostninger 
opgjort i faste 
pnser 3) 
199741 19984) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR5) 
USA 107,2 
102,9 
106,3 
110,6 
90,7 
102,8 
95,3 
88,2 
103,2 
104,7 
108,6 
113,9 
97,3 
99,2 
101,6 98,7 
102,6 
92,0 
128,2 
91,8 
98,4 
91,4 
101,6 
97,6 
95,5 
106,2 
106,1 
108,9 
119,6 
96,2 
102,6 115,0 -2,2 
-2,5 
-1,5 
1.1 
-4,3 
-3.0 
-0,6 
-3,8 
-1.6 
-1.0 
-5,5 
-2,5 
-3,6 
0.8 
-2,1 
-0,6 -3,3 
-3,7 
-2.5 
n.a. 
-6,5 
-3,1 
-3,4 
-6,6 
-2,7 
-2,5 
-6,3 
-4,9 
-5,2 
-2,6 
-3,6 
-2,0 0,7 
1,6 
0,4 
2,7 
2.1 
1,0 
0,8 
2,8 
0,8 
1,4 
1,3 
111 forhold til 22 industrilande. 
2> Et minus angiver en forværring, dvs. en stigning i underskuddet. 
3) Deflateret med BNP-deflatoren. 
41 Europa-Kommissionens prognoser fra efteråret 1997. 
5> Valutakurs i forhold til 9 industrilande uden for EU. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene og OECD. -0,2 
0,3 
0,2 
0,8 
0,1 
-0,4 
0,4 
-1,0 
-0,3 
0,1 
0,0 
0,9 0,7 
2,8 1,0 
1.5 1,5 
1,3 0,1 
0,2 -0,1 2,3 
3,9 
2,0 
10,5 
2,7 
2,4 
6.5 
5.3 
3,2 
1.7 
4,7 
2,4 
4,5 
4,2 2,6 
4,3 
2.5 
7.5 
3,0 
2,7 
5,3 
3,2 
3.6 
2,3 
4.1 
2,6 
3,9 
4.3 
3,2 3,2 
3,2 3,8 0,1 
2.5 
-1,7 
8,7 
2,0 
0,4 
1.1 
4,0 
2,0 
-0,2 
2.6 
0.3 
1.2 
2.3 0,7 
1.9 
-0,4 
5,6 
1,9 
0,7 
1,1 
1,0 
1.9 
0,2 
1.1 
0.5 
1.7 
2.7 
1,1 1,1 
2,0 3,0 -1,2 
-0,2 
-2,5 
1,7 
0,1 
-0,8 
-0.3 
1.4 
0.1 
-1.5 
-1.0 
-0,6 
-0,7 
-0.4 -1,1 
-0,8 
-2.0 
0.7 
-0,3 
-0,6 
0,4 
-1.0 
-0,4 
-1,4 
-1,2 
-1.6 
-0.3 
0.0 
-0,7 -0,9 
-0,1 0,7 
2f 
Tabel 4 
a) Ikke-aktive, i % af 15-64-
årige (a = 100-b) 
b) Erhvervsfrekvens, i % af 
15-64-årige(b = c+f) 
c) Beskæftigelseskvote, 
benchmark-serier, i % af 
15-64-årige(c) 
d) Beskæftigelseskvote, 
fuldtidsækvivalent2> 
e) Virkningen af deltids­
beskæftigelse ( e=c-d) 
f) Ledighedskvote, i % af 15-
64-årige (f=b-c) 
g) Ledighedskvote, i % af 
den civile arbejdsstyrke Arbejdsmarkedssituationen, EUR1) 
1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 
33,6 33,3 33,0 32.7 32.3 32.2 31.7 31,9 32,4 32,4 32,4 32.3 
66.4 66,7 67,0 67.3 67.7 67.8 68,3 68,1 67.6 67,6 67,6 67,7 
59,8 60,1 60,5 61,1 62,1 62,6 62,7 61,8 60,4 60.1 60,3 60,3 
55,8 56.0 56.3 56,9 57,7 58.0 58.0 57,0 55,6 55.1 55,2 55,0 
4,0 4,1 4,2 4,2 4.4 4,6 4,7 4,8 4,8 5,0 5,1 5,3 
6,6 6,6 6,5 6,2 5,6 5,2 5,6 6.3 7,2 7,5 7,3 7,4 
3) 10,0 9,9 9,7 9,1 8,3 7,7 8,2 9,3 10,7 11,2 10.8 10.9 
Variablerne c, d and g er originale input. De øvrige variabler er afledt heraf. 
Under hensyn til deltid og overtid i relation til de nationale ugentlige arbejdstidsregler. 
Eurostat-definition. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
tf 
Tabel 5 
Arbejdsmarkedssituation i de enkelte medlemsstater1) 
B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 
a) Ikke-aktive, i % af 15-64-arige (a - 100-b) 
1985 40,8 16,7 32.0 38,3 43.7 31.0 38,1 41,9 34,0 37,1 30.2 30,5 20,9 17,4 25,3 33,6 
1990 41,4 15,9 30,8 39,5 40,6 30.9 38,2 40,9 27,8 33,7 27,9 30,6 22.6 15,7 22,2 32.2 
1993 38,2 16,5 30.5 39,6 40.3 31,6 37,5 41,2 22,3 32.4 26.1 29.1 26.5 19.9 23,6 32,3 
1996 37,2 18.9 31,3 37,0 39,4 31.2 36,2 41,6 18,2 30.5 27,0 28.8 27,1 21.9 24.0 32,3 
b) Erhvervsfrekvens, i % 15-64-arige (b - c+f) 
1985 59,2 83,3 68,0 61.7 56.3 69,0 61.9 58.1 66,0 62,9 69,8 69.5 79.1 82.6 74,7 66,4 
1990 58,6 84,1 69,2 60.5 59.4 69,1 61,8 59,1 72,2 66.3 72.1 69.4 77.4 84.3 77.8 67,8 
1993 61,8 83.5 69.5 60,4 59,7 68,4 62,5 58.8 77,7 67,6 73.9 70,9 73,5 80,1 76,4 67,7 
1996 62,8 81,1 68,7 63,0 60,6 68.8 63,8 58,4 81,8 69,5 73,0 71,2 72,9 78,1 76.0 67,7 
c) Be8kæftigel8eskvote, benchmark-serier, i % 15-64-arige (c) 
1985 53,1 77,4 63,1 57.3 44.1 62.0 51,4 53.1 64,1 57,7 67,3 63.5 74,3 80.1 66,2 59,8 
1990 54,7 77,6 66,3 56,6 49,7 62,9 53,5 53,7 71,0 62,2 69,7 66,2 74,9 82,8 72.4 62.6 
1993 56,3 75.1 64,0 55,2 46.1 60.4 52.7 52,7 75.6 63,2 70,9 66.9 61.1 72.5 68,5 60.4 
1996 56,6 75,5 62,6 56,9 47,2 60,3 56,3 51,4 79,1 65.1 69,8 66,0 61.7 70.3 69,8 60,3 
d) Beskætigelseskvote, fuldtidsækvivalent2) 
1985 50,9 67,6 58,9 55,8 42,8 59,1 49,7 52,3 54.3 47.6 63,5 61.9 70,7 70,6 58.0 55,8 
1990 51,7 68,3 60,6 55,4 48.4 59,6 51,3 52.8 53.0 50.2 65,8 64,5 71,2 72,8 63.2 58.0 
1993 52,7 66,1 59,1 54,1 44,4 56,7 49,8 51,8 52,6 50.8 66,8 64,8 58,1 63.6 59,1 55,6 
1996 52,7 67,3 57,0 55.6 45,1 56.1 53,0 50,2 51,0 51,7 65.0 63,8 58,5 63,3 59,8 55.0 
e) virkningen af deltidsbeskæftigelse ( e=c-d) 
1985 
1990 
1993 
1996 
1985 
1990 
1993 
1996 
1985 
1990 
1993 
1996 2,2 
3,0 
3,6 
3,9 
6,1 
3,9 
5,5 
6,2 
10,3 
6,7 
8.9 
9,8 9,8 
9,3 
9,0 
8,2 
5,9 
6,5 
8,4 
5,6 
7,1 
7,7 
10.1 
6,9 4.2 
5.7 
4,9 
5.6 
4,9 
2.9 
5.5 
6,1 
7,2 
4,8 
6,0 
8,8 1,5 
1.2 
1,0 
1.3 
4,4 
3,9 
5,2 
6,1 1,3 
1.3 
1.7 
2,1 2,9 1,7 
3.3 2,2 
3.7 2.9 
4,2 3,3 
f) Ledighedskvote, 
12,2 
9.7 
13.6 
13.4 7,0 10,5 
6,2 8,3 
8,0 9,7 
8,5 7,5 0.8 
0.9 
1,0 
1,2 9,8 
18,0 
23.1 
28,1 10,1 
12,0 
12.4 
13,4 3,8 
3,9 
4.1 
4,8 
I % 15-64-arige (f=b-c) 
5,0 
5.4 
6.1 
7.0 1,9 
1.2 
2,1 
2,7 5,2 
4.1 
4.5 
4,4 2,5 
2,4 
3.0 
3.2 1,6 
1,7 
2.0 
2,2 
6.0 
3,2 
4,0 
5,2 
g) Ledighedskvote, i % af den civile arbejdsstyrke3' 
7,0 
6,4 
8,6 
9,6 21.6 
16,2 
22,8 
22,1 10,1 16,9 
8,9 13,4 
11,7 15,6 
12.4 11.8 8,5 
9.1 
10,3 
12.0 2,9 
1,7 
2,7 
3,3 8,3 
6,2 
6,6 
6.3 3,6 
3,2 
4,0 
4,4 8,7 
4,6 
5,7 
7.3 3,6 
3,7 
3.0 
3.2 
4,8 
2.5 
12.4 
11,2 
6,0 
3,3 
16,9 
15.4 9.5 
10,0 
8.8 
7,0 
2.5 
1,5 
7.6 
7.8 
3,0 
1.8 
9,5 
10.0 8,2 
9,2 
9.4 
10,0 
8,5 
5.4 
7.9 
6,2 
11.5 
7,0 
10.4 
8,2 4,0 
4,6 
4,8 
5.3 
6,6 
5,2 
7,2 
7,4 
10,0 
7,7 
10,7 
10,9 
Variablerne c, d and g er originale input. De øvrige variabler er afledt heraf. 
Under hensyn til deltid og overtid i relation til de nationale ugentlige arbejdstidsregler. 
Eurostat-definition. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
6 30 
Tabel 6 
Vækst-, beskæftigelses- og produktivitetstrends, 
EUR, USA og Japan 
(Gennemsnitlig årlig vækst i %) 
1961-73 1974-96 1974-85 1986-96 1986-90 1991-96 
EUR 
USA 
JAP 4,7 
3,9 
9,6 2,2 
2.4 
3,3 2,0 
2,3 
3,7 LRealBNP-vækst 
2,3 
2,5 
3,0 3,2 
2,8 
4,6 1,5 
2,1 
1,7 
2. Udbud af arbejdskraft 
EUR 
USA 
JAP EUR 
USA 
JAP 
EUR 
USA 
JAP 0,3 
1,9 
1,2 
0,3 
1,9 
1,3 0,6 
1.7 
1,0 
0,1 
1,7 
0,9 0,7 0,4 
2,1 1,3 
0,9 1,2 
3. Beskæftigelse 
0,0 0,3 
1,9 1,5 
0,8 1.1 0,9 
1.5 
1.4 
•i#~ 4. Arbejdskraftens produktivitet (s 1-3 s 5+6) 
4.4 
1,9 
8.1 2,0 
0.7 
2.4 2,0 
0,5 
3,0 2,0 
1,0 
1.9 
5. Totalfaktorproduktivitet2 
EUR 
USA 
JAP 2.8 
1.6 
6,3 1,1 
0,6 
1,1 1,0 
0,4 
1.4 1.2 
0,8 
0,7 1.9 
0,9 
3,1 
1,5 
0,9 
2,0 
6. Substitution af arbejdskraft med kapital 
EUR 
USA 
JAP 1.6 
0,3 
1,8 0,9 
0,1 
1.3 1.0 
0,1 
1,6 0,8 
0,1 
1,1 0,4 
0,0 
1,1 -0,1 
1,1 
0,9 
1.4 -0,5 
1,9 1,1 
1.5 0,6 
2,0 
1,0 
1,1 
1,0 
0,8 
-0,3 
1,0 
0,2 
1,3 
1) Real BNP pr. beskæftiget person. 
2) Gennemsnit af kapital- og arbejdskraftproduktivitet, vægtet med faktorindkomstandele af 
BNP. 
3) Forskellen mellem arbejdskraftens produktivitet og totalfaktorproduktiviteten. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
3i 
Tabel 7 
Den offentlige sektors nettolångivning / nettolåntagning (i % af BNP) 
I henhold til konvergensprogrammerne 
Dato 1996 1997 1998 1999 2000 2001 
B 
DK 
D3) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
s4) 
5) 
UK 1/97 
6/97 
1/97 
7/97 
4/97 
1/97 
4/97 
6/97 
12/96 
10/97 
3/97 
9/97 
9/97 
9/97 -3,4 
-1.4 
-3,9 
-7,4 
-4,4 
-4,0 
-0,9 
-6,7 
-2,6 
-4,0 
-4,0 
-3,1 
-2,5 (-3,7) 
-4,2 -2,9 
0,7 
-2,9 
-4,2 
-3,0 
-3,0 
-1,5 
-3,0 
-2,2 
-2,7 
-2,9 
-1.3 
-1,9 (-1,6) 
-1,6 -2,3 
0,7 
-2,5 
-2,4 
-2,5 
-2,8 
-1.5 
-2,8 
-2,25 
-2,5 
-2,5 
-0,1 
0,6 
-0,3 -1,7 
0,9 
-2,0 
-2,1 
-2,0 
-2,3 
-1.1 
-2.4 
-2,2 
-2,0 
0,3 
0,5 
-0,1/0,4 -1.4 
1.1 
-1.5 
-1.6 
-1,8 
-1.8 
-1,9 
-1,5 
1.0 
1,5 
0,5/1,5 2) 
-1.4 
1,9 
0,9/2,4 
1) Datoen for det seneste konvergensprogram. 
2) Der forventes et overskud på 2.8% af BNP i 2005. 
3) Jf. de reviderede skøn (for 1996 og 1997), som de tyske myndigheder fremlagde i februar 1997. 
4) Hovedserier i henhold til det svenske nationalregnskab, tallene i parentes for 1996 og 1997 i henhold til 
ESA's regnskabsprincipper. 
5) Finansåret, der slutter i marts det efterfølgende kalenderår. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
H 
Tabel 8 
Den offentlige sektors indtægter og udgifter - EUR a) 
(i % af BNP) 
1961 1970 1973 1982 1989 1993 1994 1995 1996 1997 
1.1 alt (2+3+4+5) 
heraf: 
2. Indirekte skatter 
3. Direkte skatter 
4. Socialsikringsbidrag 
5. Andre lobende 
indtaegter 34,3 
13,9 
8,7 
10,2 
1,5 37,4 
13,5 
10,2 
10,7 
2,9 38,2 
12,9 
10,7 
11.8 
2,8 Lebende indtaagter 
44,3 
13,2 
12,4 
14,7 
4,0 
« 44,8 
13,5 
13,3 
14,6 
3.4 46,3 
13.6 
12.9 
16.0 
3.8 45,8 
13.8 
12,6 
15,9 
3,5 
Samlede udgifter 45,9 
13,7 
12,8 
16,0 
3,4 46,1 
13.8 
12,8 
16,1 
3,4 46,0 
14,0 
12,9 
15.8 
3,3 
6.1 alt (7+8+9+10+11) 33,6 36,9 38,7 49,3 47,2 52,4 51,3 51,0 50,4 48,7 
heraf: 
7. Lobende overforsler 
7a. heraf. 
Husholdninger 
8. Rentebetalinger 
9. Offentligt forbrug 
10. Nettokapitaloverforsler 
11. Bruttoinvesteringer 
12. Bruttoopsparing 
IA "7 D.Q\ 11,5 
3.1 
13.7 
0,8 
4,5 
6,0 14,7 
12,1 
1,8 
15,4 
0,7 
4.2 
5,2 16,0 
13,0 
1.7 
16,4 
0.9 
3.7 
4.1 21,6 
17,9 
4,1 
19,6 
1,0 
2,9 
-1,0 20,7 
17,1 
4,6 
18,2 
0,9 
2,8 23,7 
20,0 
5.4 
19,6 
1.1 
2,8 
Hovedtal 
1.2 -2,4 23,5 
19,9 
5,2 
19,2 
0,8 
2.7 
-2.1 23.3 
19,8 
5,4 
19,0 
0,8 
2,5 
-1,8 23,1 
19,7 
5.4 
18.9 
0,6 
2,4 
-1,3 22,5 
19,3 
5,0 
18,7 
0,3 
2,2 
-0,2 
13. Nettolångivning(+)/ 
nettolåntagning(-) (1-6) 
14. Offentlig bruttogæld^ 0,7 0,3 -0,6 -5.1 -2,4 -6,1 -5,4 -5,1 -4,2 -2,6 
65,2 38,8 35,3 45,6 54,1 66,1 68,1 71,1 73,2 72,6 
a) 1961 : EUR 15 ekskl. Grækenland, Portugal, Østrig, Sverige og Finland; 1970: EUR 15 ekskl. Grækenland, 
Portugal og Finland; 1973 : EUR 15 ekskl. Luxembourg, Grækenland og Portugal. 
b) 1970: EUR 15 ekskl. Danmark, Frankrig, Nederlandene og Portugal; 1973 : EUR 15 ekskl. Frankrig og 
Nederlandene. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
33 
Tabel 9 
Indikator Sektorforandringer i EU 1) 
(% pa.) 
Periode lait Landbrug Industri Service 
Vaerditilvaekst 
Beskaeftigelse 
Arbejds-
produktivitet 
Relative priser 1961-73 
1974-85 
1986-90 
1991-94 
1961-73 
1974-85 
1986-90 
1991-94 
1961-73 
1974-85 
1986-90 
1991-94 
1961-73 
1974-85 
1986-90 
1991-94 4,9 
2,0 
3,2 
1.1 
0,3 
0,2 
1.2 
-0,8 
4,6 
1.8 
2,0 
1.9 
0.0 
0,0 
0,0 
0,0 1,8 
1,4 
1.3 
0,9 
-4,6 
-2,9 
-3,3 
-3,8 
6,5 
4,3 
4,6 
4,7 
-0,4 
-2,6 
-1.6 
-6.1 5.5 
1.5 
2,6 
0,1 
0,5. 
-1.6 
-0,2 
-3,3 
5,0 
3,1 
2,8 
3,4 
-1,0 
-0,7 
-1,3 
-1,4 
Værditilvækstens relative vægt (i % af total i løbende priser) 
1960 
1973 
1985 
1990 
1994 7.6 
4,8 
3,0 
2,6 
2,0 35,5 
33,7 
29,4 
26,9 
24.3 
Antal beskæftigede pr. sektor (i % af samlet beskæftigelse) 
1960 
1973 
1985 
1990 
1994 15.9 
8,6 
6,0 
4,8 
4,2 30,8 
31,6 
26,6 
23,9 
21,6 5,6 
2,7 
3.4 
1,8 
1.6 
1.7 
2,0 
0,5 
4,0 
1.0 
1.4 
1.3 
0.7 
0.6 
0,8 
0,7 
41,3 
49,5 
56,9 
60,1 
63,5 
41,4 
49,1 
59,0 
61,7 
65,0 
1) EUR 15 ekskl. Grækenland, Spanien, Irland, Luxembourg og Portugal. For perioden 1961-73 
findes der kun tilsvarende tal for EUR 5 (Belgien, Vesttyskland, Frankrig, Italien og Nederlandene) 
og for 1974-85 kun for EUR 8 (Belgien, Danmark, Vesttyskland, Frankrig, Italien, Finland, Sverige 
og UK). 
2) Ekskl. bygge- og anlægsvirksomhed. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
10 51 
Tabel 10 
Lønspredningen i EU 
ECHP OECD(96) ECHP1> OECD (96) ECHP1 OECD (96) 
B 
DK 
D3) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR12 Samlet 
spredning 
(D9/D1) 
2.42 
2,10 
2.95 
2.50 
3.64 
3,20 
4,18 
2,13 
3,38 
2,33 
n.a. 
4,20 
n.a. 
n.a. 
3,73 
3,05 Samlet 
spredning 
(D9/D1) 2) 
2,25 
2,17 
2,32 
n.a. 
n.a. 
3,28 
n.a. 
2,80 
n.a. 
2,59 
3.66 
4.05 
2.38 
2,13 
3.38 
n.a. Spredning i 
0vre halvdel 
(D9/D5) 
1,64 
1,53 
1,76 
1,60 
2.04 
1.98 
2,00 
1.52 
1,94 
1,62 
n.a. 
2.63 
n.a. 
n.a. 
1,94 
1,83 Spredning i 
0vre halvdel 
(D9/D5) 
1,57 
1,57 
1,61 
n.a. 
n.a. 
1,99 
n.a. 
1,60 
n.a. 
1,66 
1,82 
2,47 
1,70 
1,59 
1,87 
- n.a. Spredning i 
nedre halvdel 
(D5/D1) 
1,47 
1,37 
1,68 
1,56 
1,78 
1,62 
2,08 
1,40 
1.74 
1,44 
n.a. 
1,60 
n.a. 
n.a. 
1.92 
1,66 Spredning i 
nedre halvdel 
(D5/D1) 
1,43 
1,38 
1,44 
n.a. 
n.a. 
1,65 
n.a. 
1.75 
n.a. 
1,56 
2,01 
1,64 
1,40 
1.34 
1,81 
n.a. 
USA n.a. 4,39 n.a. 2,10 n.a. 2,09 
1) EUs husholdningspanelundersøgeise. 
2) (D9/D1) = (D9/D5)x(D5/D1). 
3) OECD's data vedrører kun Vesttyskland. 
Anm.: Med udgangspunkt i (foreløbige) data fra ECHP-94 er lønspredningen beregnet på grundlag af 
de normale bruttomånedslønninger (for NL: nettomånedslønninger) for fuldtidsbeskæftigede. 
Tallene er ratioer for lønspredningens øvre/nedre deciler. Ratioerne for EUR 12 er beregnet 
som summen af spredningsrateme i hver medlemsstat vægtet med medlemsstaternes 
respektive andel i den samlede beskæftigelse (fra Labour Force Survey 1994). 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene og OECD. 
11 31 
Figur 1 Konjunkturindikatorer - EUR 
(balance mellem positive og negative svar) 
Økonomisk tillidsindikator Tillidsindikator for industrien 
1985=100 
85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 
Tillidsindikator for 
bygge- og anlægsvirksomhed 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 
Forbrugertillid 
85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 % 97 
Tillidsindikator for detailhandelen 
87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Kapacitetsudnyttelsesgrad 
gnsn. 87-96 
01 01 Q! Ql Ql 01 01 Ql Q1 Ql Ql Ql Ql 
^5 | 86 | 87 | 88 | 89 | 90 | 91 | 92 | 93 | 94 | 95 | 96 | 97 
12 3>(* 
Figur 2 Rentesatser og effektive valutakurser -
EUR 
12 
11 
10 
9 
8 
7 
6 
5 
4 
3 
2 
1 
0 
-1 
-2 Lang nominel rente 
(benchmark 10 år) 
Kort nominel rente Lang realrente 
(benchmark 10 år) 
Kort realrente 
6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 
93 | 94 | 95 | 96 | 97 2 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 
93 I 94 I 95 l 96 I 97 
Nominelle effektive valutakurser 
(1991=100) Reale effektive valutakurser, korrigeret med 
enhedslønomkostninger; (1991=100) 
L. I I-I l i 1 1 . .. I . I I 1 L. J l_. ..1. 
91/1 92/1 93/1 94/1 95/1 96/1 97/1 98/1 q1 q3 q1 q3 q1 q3 q1 q3 q1 q3 q1 q3 q1 q3 
91 | 92 I 93 I 94 | 95 I 96 I 97 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
i. -3} 
Figur 3 Konvergens i EU 
a. lnflationstrends1) 
% ændring p.a. 14 
12 
10 % ændring p.a. 
1990 1992 1994 1996 1998 
% ændring p.a. 
1990 1992 1994 1996 1998 
1 ) Privatforbrugsdeflator. 14 
12 % ændring p.a. 
1990 1992 1994 1996 1998 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
14 2Ï 
Figur 3 Konvergens i EU 
b. Offentlige underskud 
% af BNP % af BNP 
1993 1995 1997 1999 1993 1995 1997 1999 
14 
12 % af BNP 14 % af BNP 
1993 1995 1997 1999 1993 1995 1997 1999 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
15 T\ 
Figur 4 Asien 
Bilaterale vekselkurser i forhold til USD 
o/o ændring 01.01.97-16.02.98 
20 
Hong 
Kong 
-20 
-40 
-60 
-80 Singapore 
Indonesien 30 
20 
10 
0 
-10 
-20 
-30 
-40 
-50 Børsindekser, Asien 
% % ændring 01.01.97-16.02.98 
Taiwan 
Børsindekser, EUR 
indeks 1.1.97 Bilaterale handelsstrømme 
70 Jan-01 Okt-10 Maj-23 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. ! Ut 
; BJ 
bnHHM 
! Asien 
• h&sf. Japan 
Nna 
Korea 
"Ikjwsr* 
;USA 
i BJ15 
! ØoteunopB^ 
! atUSSR 
• CPBC-Indonesien 
1 l.il III III II n 
! Afrika 
: Raten af vanten-
; BU 
i Varden-BU _, takjft bilateral hands! for 
USAog Japan! raw ; 
&'**.r*mmMm 
EU15 
BU-
ukslun 
eksport ialt USA iSitr «» 
Japan • 
24 
6 
2 
2 
4 
18 
-
14 
6 
4 
6 
27 
100 9 
2 
1 
1 
2 
7 
62 
5 
2 
2 
2 
10 
38 30 
11 
2 
4 
4 
-
21 
1 
3 
7 
1 
36 
79 44 ! 
! 
5 i 
7 i 
12 ! 
27 ; 
15 i 
1 ! 
2 _j 
3 i 
1 ! 
6 '; 
85 ' 
i *ThalarclRlippirerrBi^is^lrdGneaen, , 
16 10 
s Figur 5 + 6 Beskæftigelseskvoter og 
beskæftigelsesfremmende vækst - EUR 
Beskæftigelseskvoter: EUR, USA og Japan Beskæftigelsesfremmende vækst - EUR1) 
80 % af arbejdsdygtige befolkning 
55 
50 EUR 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. % ændring (fem-års glidende gennemsnit) 
-Real BNP-vækst 
Arbejd sprod u kti vitet 
Arbejd sp rod uktiv i tets 
trend (gnsn. 74-97) 
Ødelagt beskæftigelse 
1963 1968 1973 1978 1983 • 1988 1993 
1)Fra 1992 (fem-års glidende gennemsnit 1990-1994) 
omfatter EUR det forenede Tyskland. 
17 
Figur 7 
7 
6 
5 
4 
3 
2 
1 
O 
-1 
-2 
-3 Vækst og beskæftigelse - EUR 
% (% ændring p.a.) 
i i i i i i, i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Figur 8 | Inevsteringer og ledighed - EUR 
25 % af BNP % af arbejdsstyrke 
20 
15 i i i i i i i i i i i 1 • ' ' ' j ' ' ' ' ' 12 
0 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
» m 
Figur 9 
Rentabilitet og investeringer - EUR 
1960=100 % 
120 | 
110 Faste bruttoinvesteringer i % p.a. i reale termer 
\ A ^ (hojre skala) * 
ioo y\ l\^^A/\ A / \ / 
90 1 /\ / >JL f(\ / 
80 Nettoafkast af 1 / V / ^^ ^ / 
nettokapitalapparatet V / \/ J \ \ 
(venstre skala) y _^»A V x \i 
70 ~^^V""^ \ / y 
en i ., ,: i i i i i i i i • i i i i i i i i i i i i i i i i i i 15 
10 
0 
-5 
-10 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Figur 10 ! 
15 
10 Vækst og investeringer - EUR 
(real % p.a.) 
-10 J 1 I L__l_ I I I I I I I I I I I 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
19 H3 
Figur 11 
20 
18 
16 
14 
12 
10 
8 
6 
4 
2 
0 
-2 Lønudvikling - EUR 
(% P.a.) 
Løn og arbejdsgiverbidrag 
pr. ansat i nominelle termer 
Løn og arbejdsgiverbidrag 
pr. ansat i reale termer, privatforbrugsdeflator 
62 64 66 68 70 72 74 76 78 80 82 84 86 88 90 92 94 96 98 
7 
6 
5 
4 
3 
2 
1 
0 
4 
3 
2 
1 
0 
-1 
-2 
-3 Løn og arbejdsgiverbidrag pr. ansat i 
reale termer, B^P-deflator Arbejdsproduktivitetstrend 
(gnsn. 61-73) 
Arbejdsproduktivitetstrend 
(gnsn. 74-98) 
Arbejdsproduktivitet 
62 64 66 68 70 72 74 76 78 80 82 84 86 88 90 92 94 96 98 
Reale enhedslønomkostninger, 
BNP-deflator Trend for reale enhedslønomkostninger 
(gnsn. 82-98) 
62 64 66 68 70 72 74 76 78 80 82 84 86 88 90 92 94 96 98 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
20 UM 
Figur 12 
% 
50 
40 
30 
20 
1) 1970 Implicitte skattesatser' - EUR 2) 
Andre produktionsfaktorer 
Forbrug 
J l—J L 
1975 1980 1985 1990 1995 
Skattesatserne er beregnet ved at dividere beskatningen af økonomisk 
aktivitet med det relevante skattegrundlag. For yderligere definitioner henvises 
til Eurostats publikation "Structures of the taxation systems in the European 
Union, 1970-1995" (1997). 
2) 1970-72 EUR6, 1973-85 EUR9, 1986-94 EUR12, 1995 EUR15. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
21 H) S 
Figur 13 
18 % 
1970 
58 
56 
54 
52 
50 Lønomkostninger og indirekte 
lønomkostninger - EUR 
Socialsikringsbidrag i alt(%af BNP) 
1975 1980 1985 1990 1995 
% Løn og arbejdsgiverbidrag i alt (% af BNP) 
120 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
indeks: 1981=100 Enhedslønomkostninger i faste priser 
80 
1970 1975 1980 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 1985 1990 1995 
22 Itø 
ISSN 0254-1459 
KOM(98) 103 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 04 10 09 01 
Katalognummer : CB-CO-98-123-DA-C 
ISBN 92-78-31681-4 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
k)-