Udtalelse om regionaliseringen af den internationale handel (94/C 393/30)

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 27. januar 1994 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at fremsaette udtalelse om regionaliseringen af den internationale handel.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Giacomina Cassina til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 1. september 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 318. plenarforsamling, moedet den 15. september 1994 med et flertal af stemmer for og tre kvernken for eller imod, foelgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Med afviklingen af kolonialismen har behovet for at bevare eksisterende markeder eller finde nye foranlediget de store producentlande til at se naermere paa den fremtidige ramme om den internationale handel.

1.2. Da de nazistiske og fascistiske regimer blev styrtet med afslutningen af 2. verdenskrig og de allieredes sejr, fjernedes den stoerste handelshindring, som skyldtes princippet om selvforsyning og bilaterale forbindelser, og det blev den fremherskende tanke, at verdenshandelen skulle reguleres saa pluralistisk og bredt som muligt. Dette skete i foerste omgang inden for rammerne af FN og med det maal at skabe en verdenshandelsorganisation (WTO). Denne plan blev dog foerst realiseret med afslutningen af Uruguay-runden. Oprettelsen af GATT i 1947 og dens senere udvikling var en pragmatisk erstatning for WTO, indtil de noedvendige betingelser for WTO's oprettelse var tilvejebragt.

1.3. Man maa ikke glemme, at dette skete paa en baggrund, hvor efterkrigstidens politisk-ideologiske blokke modsvaredes af oekonomiske og handelsmaessige systemer, der byggede paa modstridende ideologier (markedsoekonomi og frihandel versus planoekonomi og statshandel).

1.4. Sikringen af nye markeder, som er en naturlig foelge af frihandel, har dog vaeret underlagt to begraensninger: den foerste skyldes, at visse sektorer (tjenesteydelser og landbrug) ikke er omfattet af GATT, hvortil kommer de saakaldte »graa omraader«, dvs. en mangfoldighed af frivillige eksportbegraensninger; den anden er et resultat af den politik, som foeres af visse lande, der ikke magter at tage konkurrencen op med de store producenter og derfor mener, at en selvcentreret og beskyttet oekonomi sikrer dem de bedste muligheder for oekonomisk udvikling. GATT havde oprindeligt kun 23 medlemmer, men i dag 121. Det viser, at tankerne om at liberalisere handelen - isaer med industriprodukter og raavarer - efterhaanden har faaet opbakning af et stort flertal af verdens lande.

1.5. Liberaliseringen af verdenshandelen har imidlertid vaeret langsom, fuld af modsaetninger og »karakteriseret ved improvisation«, som generaldirektoeren for GATT, Peter D. Sutherland (), en gang udtrykte det. Det kan paavises, at visse regionalistiske tendenser i denne sammenhaeng i hoejere grad skyldes behovet for at skabe sikre og mere frie handelsstroemme inden for i det mindste et bestemt omraade end et forsoeg paa at foere en protektionistisk politik paa regionalt plan.

1.5.1. Naturligvis har visse regionale grupperinger foert en mere eller mindre protektionistisk politik, naar der ses paa sektorpolitikken, men det ville vaere ukorrekt at konkludere, at regionaliseringsprojekter i al almindelighed har et protektionistisk sigte, ikke mindst i lyset af EU's erfaringer.

1.5.2. GATT anerkender da ogsaa, at regionale integrationsstrukturer er berettigede paa visse betingelser (artikel XXIV) og fastlaegger dermed en ramme, som goer det muligt at forene samhandelens regionale og multilaterale dimensioner.

1.6. I tilknytning til de regionale beslutninger skal det understreges, at oekonomiske og handelspolitiske maalsaetninger kan vaere taet forbundne med andre maalsaetninger af politisk og social karakter.

1.6.1. Man maa derfor ikke udelukkende fokusere paa de handelspolitiske maalsaetninger og dynamikken i handelsstroemmene, naar de faktorer, der har vaeret med til at fremme regionaliseringsprocessen analyseres.

1.7. Det kan vaere nyttigt at skelne mellem to former for regionale integrationsprocesser:

1.7.1. Den foerste form omfatter lande, hvis udviklingsniveau, produktion og teknologi er nogenlunde homogene (eller sammenlignelige). Her stimulerer integrationsprocessen den interne konkurrence i regionen, den oeger konkurrenceevnen og vaeksten og medfoerer ikke vaesentlige fordrejninger i handelen paa det globale marked.

1.7.2. Den anden form for integrationsproces, der hovedsagelig er baseret paa komplementaritet og forskelle i udviklingsniveau, kan udnytte forskellene i produktion, indkomst og teknologi, men er langt mindre dynamisk (incitamentet til intern konkurrence mangler), mere lukket og tenderer i hoejere grad til at fordreje handelsstroemmene.

1.7.3. Den anden integrationsform indvirker ikke noedvendigvis negativt paa udviklingen i omraadets interne velfaerd; den kan i hvert fald i en foerste fase skabe afsaetningsmarkeder for de beroerte lande og dermed fremme omraadets produktion og specialisering, men den vil vaere en haemsko, hvis der ikke efterhaanden aabnes op for stoerre konkurrence mellem de forskellige nationale oekonomiers sektorer.

1.7.3.1. Her er det ogsaa afgoerende, inden for hvilke sektorer de beroerte oekonomier specialiserer sig. Paa nationalt plan har de forskellige produktionssektorer forskellige vaekstmuligheder paa laengere sigt, og et land, der tenderer til at specialisere sig i sektorer med lavere vaekstrater, vil vaere henvist til en mindre dynamisk vaekst end dets samarbejdspartnere.

1.7.4. For at kunne vurdere konsekvenserne for den globale velfaerd maa man se paa, om et handelsomraade har karakter af en »blok« eller ej.

1.7.4.1. En handelsblok er normalt lukket og udnytter den interne komplementaritet med henblik paa at daemme op for den eksterne konkurrence. Dette vil ifoelge den klassiske integrationsteori medfoere, at handelsstroemmene fordrejes meget med negative konsekvenser for velstanden paa nationalt og internationalt plan.

1.7.4.2. Ifoelge de nyere teorier, der laegger stoerre vaegt paa de ufuldstaendige markedsformer og stordriftsfordele, er integrationen i sig selv positiv, fordi den oeger masseproduktionen. Men spoergsmaalet om, hvilke former for specialisering det enkelte land foranlediges til at vaelge, er ogsaa afgoerende her. Forskellene i specialiseringssektorernes dynamik medfoerer problemer med omfordeling af de samlede oekonomiske fordele, der er forbundet med etableringen af handelsomraadet.

1.7.5. Formaalet med den korte omtale af disse teorier er udelukkende at fastlaegge et saet kriterier med henblik paa at foretage en tentativ analyse af de vigtigste eksisterende integrationsomraaders erfaringer og muligheder.

1.8. En verdenshandel, der er struktureret mere eller mindre i ofte meget forskellige regioner, kan i oevrigt ikke udelukkende betragtes som et produkt af mere eller mindre frie stroemme af varer, kapital, tjenesteydelser og produktionsfaktorer i almindelighed (herunder ogsaa arbejdskraft, der ofte glemmes) og dermed som mere eller mindre gavnlig for den oekonomiske og sociale udvikling i verden.

1.8.1. Verdenshandelen paavirkes med andre ord af forskellige faktorer og kan derfor ikke betragtes som et selvstaendigt og uafhaengigt faenomen, der automatisk og progressivt vil oege velfaerden i hele verden, hvis alle begraensninger og barrierer fjernes. I dag er den vigtigste faktor muligheden for at foretage politiske valg (eller ikke-valg) med henblik paa at styre oekonomien paa verdensplan: den usaedvanlige ekspansion i de finansielle markeder og dermed kapitalstroemmene, som har stor indflydelse paa staternes oekonomiske og monetaere politik, realoekonomien og dermed ogsaa paa handelsstroemmenes indhold og moenster, fremmes kraftigt af manglen paa effektive foranstaltninger til at styre den. I det foreliggende tilfaelde er der tale om et »ikke-valg«, som har drastiske og uforudsigelige konsekvenser for realoekonomiens dynamik.

1.8.2. Derfor er det uomgaengeligt noedvendigt, at man paa globalt plan foretager en raekke fundamentale politiske og oekonomiske valg, saa den igangvaerende udvikling paa verdensplan underkastes parametre, der kan sikre ligevaegten og en velfaerdsorienteret udvikling, hvor sociale og miljoemaessige maalsaetninger indtager en central plads.

1.9. Denne udtalelse om »regionaliseringen af den internationale handel« skal blot ses som et forsoeg paa at undersoege, om de vigtigste regionale grupperinger har formaaet at bidrage ikke alene til at diversificere og oege handelen, men ogsaa til at forbedre levestandarden hos befolkningen saavel inden for som uden for deres omraade, og hvorvidt og hvordan de har bidraget og/eller kan bidrage til at mindske udviklingsforskellene i verden og skabe vaekstperspektiver, der er forenelige med de sociale og miljoemaessige krav.

2. Visse noegleelementer

2.1. Det er ubestridt, at den aktuelle oekonomiske udvikling i den industrialiserede verden er gaaet haand i haand med udviklingen i de tre vigtigste produktionsomraader, nemlig Europa, USA og Japan. Forbindelserne mellem disse tre magter har i det mindste i en vis periode vaeret karakteriseret af skarp konkurrence, protektionistiske tiltag og holdninger samt en naesten total mangel paa samarbejde. Resultatet var en ophobning af spaendinger, men den protektionistiske adfaerd var foerst og fremmest symptomet paa en faelles svaghed, nemlig de store oekonomiske og handelsmaessige magters manglende evne til at optimere resultaterne af deres ekspanderende realoekonomier og samtidig sikre en ordnet og retfaerdig udvikling i verdensoekonomien. I den afsluttende fase af forhandlingerne under Uruguay-runden kom disse spaendinger til udtryk i uoverensstemmelser mellem handelsblokkene (isaer i striden mellem EU og USA).

2.2. I perioden med skarpe konfrontationer mellem de vigtigste oekonomiske og handelsmaessige aktoerer (isaer i 1970'erne og 1980'erne) undergik produktionen i industrilandene fundamentale aendringer, som samtidig aendrede de oekonomiske og handelsmaessige relationer.

2.3. Den vigtigste faktor i denne forbindelse er uden tvivl informationsteknologiens opstaaen og udbredelse, som gennemgribende har aendret produktionsprocessen samt kommunikationsmidlerne. Ifoelge en undersoegelse fra Kommissionen har den gennemsnitlige aarlige vaekst i datakommunikationsprodukter i de sidste ti aar vaeret paa 40 %, og samtidig har priserne vaeret konstant faldende. Den omfattende vaekst i tjenesteydelser, isaer finansielle tjenesteydelser, haenger sammen med denne udvikling.

2.4. Man har ligeledes kunne notere en kraftig udvikling inden for de direkte udenlandske investeringer, og deres rolle som supplement til snarere end erstatning for handelssamkvemmet er almindelig anerkendt. I det sidste aarti er saadanne investeringer steget med 30 % pr. aar, hvilket er tre gange hurtigere end verdenshandelen og fire gange hurtigere end verdensproduktionen ().

2.5. De multinationale selskaber spiller en stadig stoerre rolle i verdenshandelen og har naaet et punkt, hvor de er lige saa vigtige eller endog vigtigere end de enkelte lande og saagar de tre naevnte handelsmagter (»triaden«). Heller ikke de multinationale selskaber staar fremmede over for den regionale integration. Det kan ikke bestrides, at amerikanske og canadiske selskaber i vid udstraekning har stimuleret NAFTA-projektet, som de betragter som en yderligere mulighed for at vinde fodfaeste i Mellem- og Sydamerika.

2.5.1. De internationale oekonomiske forbindelsers kompleksitet er i vid udstraekning et resultat af de multinationale selskabers faktiske betydning. Det skoennes, at disse selskaber tegner sig for mellem 40 og 60 % af handelen paa verdensplan. I 1989 androg omsaetningen i de multinationale selskabers udenlandske datterselskaber 4,4 milliarder dollars, medens samhandelen med varer og tjenesteydelser beloeb sig til i alt 3,5 milliarder dollars i samme periode.

2.6. Det problem, som syntes at udgoere den stoerste protektionistiske trussel, nemlig produktstandarder, er blevet mindre akut takket vaeret den oegede udflytning af produktionen og den udbredte handel med halvfabrikata, som i henhold til naevnte undersoegelse fra Kommissionen nu udgoer mellem 50 og 70 % af Frankrigs, Tysklands, Storbritanniens og USA's import.

2.6.1. Man maa ikke glemme, at handel er en proces, hvor tilsyneladende sekundaere faktorer spiller en afgoerende rolle, som f.eks. kendskabet til partnerens kulturelle baggrund og evnen til at tilpasse sig kravene paa stedet. Blandt vigtige aendringer i de seneste aar skal naevnes det oegede antal »trading companies«, som spiller en vaesentlig rolle i forbindelse med stimuleringen og forbedringen af handelen, idet saadanne virksomheder for det foerste goer det muligt at aabne nye markeder og for det andet muliggoer en stroem af investeringer, som ofte forbedrer de oekonomiske vilkaar i de paagaeldende lande ved at lette deres adgang til handelssamkvemmet.

2.6.2. Endvidere er der behov for en separat undersoegelse af udflytningsstrategierne, da deres meget vidtraekkende oekonomiske og sociale konsekvenser i dag er genstand for stor opmaerksomhed og bekymring. Her skal der blot peges paa, at udflytninger ikke kun finder sted uden for de integrerede omraader, men ofte ogsaa inden for dem.

2.7. Den oekonomiske udvikling i visse lande og omraader, der betragtes som »satellitomraader« til denne eller hine regionale magt, har ikke vaeret uberoert af disse omvaeltninger. Der er saaledes opstaaet visse subregionale enheder (de nyindustrialiserede lande i Sydoestasien, visse lande i Latinamerika), som har formaaet at udnytte aendringerne til at fremme deres egen oekonomiske vaekst, og som i dag soeger egne afsaetningsmarkeder.

2.8. Bortset fra den dynamik, som gennemfoerelsen af det indre marked i anden halvdel af 1980'erne affoedte, har den mest gennemgribende aendring i Europa vaeret oploesningen af COMECON og det »imperium«, det var et produkt af. De politisk-ideologiske blokkes forsvinden har udvidet det europaeiske referenceomraade og skabt baade nye muligheder og nye problemer for Faellesskabets integrationsproces.

2.9. Skabelsen af NAFTA har aabnet nye, men ogsaa problematiske perspektiver saavel for Mellemamerika og Caribien med deres aarhundredgamle udviklingsproblemer som for Latinamerika, der har engageret sig i en raekke regionale integrationsprojekter.

2.10. En raekke lande og omraader, som tidligere mere eller mindre var undelagt »triadens« indflydelsesomraade, har undergaaet en marginalisering og udgoer i dag et hoejrisikoomraade, hvis situation og problemer kraever mere systematisk opfoelgning (isaer Afrika og Indien, men ogsaa Kina, omend med andre resultater og muligheder). Som Peter D. Sutherland udtrykker det: »Vi kan ikke fortsat udelukke halvdelen af menneskeheden fra det verdensoekonomiske system.«

2.11. Afslutningen af Uruguay-runden og oprettelsen af Den Internationale Handelsorganisation (WTO) skaber mulighed for, at man sideloebende og til alles fordel kan fremme internationaliseringen af handelen og den regionale integration.

2.12. Denne gensidige fordel vil dog ikke vaere en automatisk foelge af den frie interaktion mellem de to processer, men vil isaer afhaenge af de grundlaeggende afgoerelser, der skal traeffes saavel paa internationalt som paa regionalt plan (jf. den tillaegsudtalelse om »Konsekvenserne af Uruguay-forhandlingsrunden«, der er under udarbejdelse).

2.13. Skabelsen af en god balance mellem handel, udvikling, udnyttelse og fordeling af ressourcer i verden kan ogsaa bidrage til skabelsen af en ny oekonomisk verdensorden. Det stoerste ansvar for, at dette forehavende lykkes, ligger hos de tre vigtigste aktoerer: EU, USA og Japan.

2.14. En noget skematisk gennemgang af de europaeiske, amerikanske og japanske/asiatiske erfaringer skal tjene som grundlag for en raekke forslag, isaer vedroerende EU's rolle i den nye kontekst.

3. Faellesskabets erfaringer og dets muligheder

3.1. Med Rom-traktaten baserer Faellesskabet sin ambitioese politiske og sociale plan paa udviklingen af den interne handel (toldunion og faelles marked). I forbindelse med denne meget korte analyse af Faellesskabets erfaringer maa man ikke glemme det oprindelige EF-projekts store politiske vaerdi, idet det blev udtaenkt umiddelbart efter 2. verdenskrig som en pagt til sikring af fred og stabilitet i Europa. Her vil vi dog isaer koncentrere os om de oekonomiske og handelsmaessige aspekter af EF-integrationen.

3.2. Mange specialister har fastholdt det synspunkt, at Faellesskabet har bidraget til at fremme samhandelen mellem industrilandene, og at man boer udnytte dets erfaringer fuldt ud i forbindelse med den globale liberalisering af handelen.

3.2.1. Fra 1958 til 1972 androg den vaerdimaessige stigning i handelen mellem medlemsstaterne 16,2 % pr. aar, mens stigningstakten for handelen mellem industrilande uden for Faellesskabet var paa 9,8 % i samme periode (P. Bairoch, 1978) (). I den periode, hvor det indre marked blev planlagt og etableret, steg den interne EF-imports andel af medlemsstaternes samlede import markant ().

3.2.2. Det er bemaerkelsesvaerdigt, at der ved hver udvidelse af EF kan konstateres et fald i de interne importtransaktioner (gamle medlemsstater) og en kraftig stigning i importtransaktioner med de nye medlemsstater (). De foelsomme sektorer, som var beskyttede i ansoegerlandene, styrkes paa regionalt plan, men der er risiko for, at den hidtidige nationale beskyttelse overfoeres til den nye integrationskontekst (som f.eks. i tilfaeldet med Portugals tekstilindustri).

3.2.3. Alt i alt og efter flere aartiers erfaring kan det konstateres, at integrationen i Faellesskabet har bidraget til at skabe en handel, som maalt i absolutte tal antager betydelige dimensioner og langt overstiger fordrejningen af handelsstroemmene ().

3.3. Fastlaeggelsen af en faelles toldtarif har ogsaa givet en transparens, som er nyttig ikke blot inden for omraadet, hvor den anvendes, men ogsaa for eksterne partnere, hvilket ogsaa anerkendes af GATT.

3.4. Naturligvis forloeber denne vaekst i handelen ikke lineaert; ofte skyldes svingningerne faktorer, som hverken har med handelen eller med oekonomien at goere. EF-integrationsprocessens liberalistiske orientering har heller ikke vaeret lineaer og har ofte virket modsaetningsfyldt og halvhjertet paa grund af den beskyttelse, der er blevet ydet visse produktionssektorer (levnedsmidler, tekstiler, biler, HDTV, offentlige indkoeb osv.).

3.4.1. Den faelles landbrugspolitik beskyldes gang paa gang for at have de stoerste protektionistiske konsekvenser. Naar der ses bort fra de interne sociale og strukturelle maalsaetninger, maa det konstateres, at den faelles landbrugspolitik - i hvert fald hvad angaar de produkter, der er omfattet af landbrugsafgiftsordningen - har medfoert vaesentlige aendringer i samhandelen med tredjelande, som eksporterer landbrugsvarer til faellesmarkedet.

3.4.2. Man skal i oevrigt holde sig for oeje, at landbrugsprodukter som foelge af deres saerlige karakter og saarbarhed altid har vaeret og stadig er genstand for staerk protektionisme i alle produktionsomraader i verden. Hertil kommer, at landbrugssektoren stort set ikke har vaeret omfattet af GATT-aftaler foer Uruguay-rundens afslutning. Endelig maa det ikke glemmes, at Faellesskabet i en snes aar har foert en aaben handelspolitik over for de saakaldte middelhavsprodukter (frugt og groensager, herunder citrusfrugter, olivenolie, tobak, blomster osv.) for at imoedekomme forskellige krav fra Middelhavslandene (associerings- og handelsaftaler af praeferentiel karakter), AVS-landene og udviklingslandene.

3.5. Faellesskabet selv har imidlertid i oevrigt ikke vaeret forskaanet for intern protektionisme. Protektionistiske barrierer har faktisk paa nogle omraader forhalet integrationsprocessen, isaer i perioden forud for »1992-planen« (Albert-Ball-rapporten, 1980 og Cecchini-Emerson-rapporten, 1987).

3.5.1. Det er i oevrigt bemaerkelsesvaerdigt, at fjernelsen af de ikke-toldmaessige barrierer i hoejere grad har gavnet den eksterne handel end Faellesskabets interne samhandel (Jacquemin og Sapir, 1988).

3.6. En vis usikkerhed i dag, isaer hvad angaar politikken over for landene i Central- og OEsteuropa og Middelhavslandene, fremhaeves i dag af EU-modstandere som et bevis paa, at integrationsprocessen af natur er protektionistisk.

3.7. Ser man bort fra, at EU - ofte tendentioest - kritiseres for at vaere en »faestning« (hvilket hverken er korrekt eller tilstraebt, som det fremgaar af EU's mange internationale forpligtelser), saa er EU i dag et attraktivt marked for mange producenter og en central oekonomisk og handelsmaessig partner for de central- og oesteuropaeiske lande samt Middelhavslandene.

3.7.1. EU-partnerskabet med landene i Central- og OEsteuropa er dog ikke uden problemer. Det skyldes ikke kun udviklingsmaessige og indkomstmaessige forskelle, men ogsaa at disse lande mener, at de associeringsaftaler, der allerede er indgaaet eller er genstand for forhandling, blot skal vaere et skridt paa vejen til fuldt EU-medlemskab, og de kraever til stadighed de noedvendige indroemmelser.

3.7.2. Paa nuvaerende tidspunkt er EU's holdning ikke klar. Problemet er ikke saa meget at finde frem til en institutionel arkitektur, som paa grundlag af det eksisterende goer det muligt at opbygge »det store europaeiske hus« fra Atlanten til Uralbjergene. Problemet er snarere at traeffe beslutning om et omfattende, politisk projekt, som goer det muligt at drage fuld nytte af integrationserfaringerne, og som - à propos emnerne i denne udtalelse - kan forhindre, at Europa forledes til at tilstraebe en komplementaritet, som blot ville fastholde de nye medlemmer i en underordnet position med stor risiko for, at man saa ville bremse den i forvejen meget vanskelige oekonomiske og sociale udvikling (der ville med andre ord opstaa et »solsystem«, hvor EU ville staa i centrum som solen, medens de forskellige central- og oesteuropaeiske lande ville vaere underordnede planeter).

3.7.3. Set fra EU's synspunkt byder Central- og OEsteuropa ogsaa paa store muligheder, baade som marked og som oekonomisk samarbejdspartner. Det er derfor paakraevet, at associeringsaftalerne med disse lande ogsaa tjener til i faellesskab at vurdere, i hvilken retning et bredere europaeisk integrationsprojekt boer udvikle sig.

3.7.4. Skabelsen af Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade (EOES) paa grundlag af snaevrere forbindelser med EFTA-landene er en positiv erfaring, som har banet vejen for de igangvaerende procedurer for optagelse af OEstrig, Finland, Norge og Sverige i EU. Denne erfaring kan dog ikke uden videre overfoeres til andre lande eller omraader. I forbindelse med de central- og oesteuropaeiske lande skal der - ud over de oensker, der er redegjort for i punkt 3.7.3 (projektet) - noedvendigvis indgaas en uforbeholden forpligtelse til at fremme en reel konvergens mellem deres oekonomier og de nuvaerende medlemslandes, idet det samtidig tilstraebes at skabe optimale synergier inden for det central- og oesteuropaeiske omraade.

3.7.5. Hvad angaar Middelhavsomraadet, henvises der til OESU's tidligere udtalelser om emnet. Det skal dog paapeges, at bytteforholdet er blevet markant forringet, og at det er haardt paakraevet at saette fornyet skub i EU's politik for dette omraade.

3.8. Det saerlige traek ved Faellesskabets erfaringer er og bliver dog, at det har formaaet at udnytte den oekonomiske vaekst som foelge af integrationen til at oege den generelle velfaerd (den europaeiske sociale model). EU fremstaar som et omraade, der er praeget af rigdom og retfaerdighed, fremskridt og pluralisme, og dermed som en model, der helt eller delvist kan overfoeres paa andre dele af verden.

3.9. Paa den anden side er de kriser, Faellesskabet gennemlever, ikke kun et begraenset omraades interne anliggender, men er en svaekkelse af verdens stoerste marked og dermed en risikofaktor for Faellesskabets partnere. Denne indbyrdes afhaengighed mellem vore oekonomiske skaebner stiger gradvist med den voksende integration i EU og paalaegger EU et saerligt stort ansvar paa verdensplan. EU's afgoerende og bestemt ikke omkostningsfrie bidrag til afslutningen af Uruguayrunden er et eksempel paa, at det lever op til sit ansvar.

4. Skabelsen af NAFTA

4.1. Det har givet anledning til megen debat, at den stoerste oekonomiske og handelsmaessige magt i det 20. aarhundrede paa trods af kraftig intern modstand foerte forhandlinger med Canada og Mexico og i sidste ende vedtog et saa enestaaende regionalt integrationsprojekt som det nordamerikanske frihandelsomraade (NAFTA).

4.2. Med NAFTA skabes verdens andetstoerste frihandelsomraade efter EOES mellem tre partnere med yderst forskellig stoerrelse, udvikling, indkomstniveau og konkurrenceevne. 255 millioner amerikanere, 27 millioner canadiere og 84 millioner mexicanere med et BNP pr. indbygger, som straekker sig fra 23 000 $ i USA til 3 500 $ i Mexico, og hvor det samlede BNP i Canada er 1/5 og i Mexico 1/20 af USA's. Det er saaledes en heterogen enhed, som paradoksalt nok holdes sammen af de tre landes fundamentalt forskellige bevaeggrunde eller af deres komplementaritet.

4.2.1. Hovedformaalet med NAFTA-aftalen er at afvikle toldsatserne over en tiaarig periode (for de mest foelsomme sektorer dog over 15 aar). Efter fastlaeggelsen af denne foerste maalsaetning indgik og ratificerede de tre lande to yderligere aftaler: den ene som allerede naevnt om arbejdskraften, og den anden om miljoeet.

4.2.2. Man maa dog ikke glemme, at Canada og USA allerede havde indgaaet en frihandelsaftale i 1988 (FTA), isaer for at imoedekomme Canadas oenske om at beskytte sig mod USA's protektionistiske tendenser og oege sin eksport til det amerikanske marked, som da ogsaa er steget konstant siden 1970.

4.3. Her skal ikke tilstraebes en fyldestgoerende forklaring paa de bevaeggrunde, der foerte til NAFTA-aftalen, men det er klart, at de tre lande ikke forfoelger de samme maalsaetninger.

4.3.1. Hvad angaar Canada, som i forvejen havde naaet en hoej grad af integration med den amerikanske oekonomi, og hvis eksport til USA udgoer 70 % af landets samlede eksport, drejer det sig foerst og fremmest om at sikre sig et stort marked, at forblive et attraktivt omraade for udenlandske investorer og at forhindre en yderligere udvikling af USA's »solsystem«, hvor Canada fortsat ville vaere henvist til rollen som underordnet planet.

4.3.2. Det var afgjort i Mexicos interesse at fremstaa som et privilegeret omraade for udenlandske investeringer paa grund af de lave loenomkostninger og landets dynamiske vaekst, som ikke har vaeret uden sociale omkostninger. Med dette for oeje havde Mexico behov for faste alliancer, og Mexico var paa en maade initiativtager til opbygningen af NAFTA.

4.3.2.1. Allerede forud for indgaaelsen af NAFTA-aftalen var Mexico begyndt at liberalisere sin handelspolitik som led i moderniseringen og saneringen af sin oekonomi (inflationen, som var abnormt hoej i de forudgaaende aartier, var i 1992 blevet bragt ned paa 12 %).

4.3.2.2. Den indgaaede aftale kan bidrage til at afboede de vanskeligheder, Mexico har med at tiltraekke kapital som foelge af den stadig meget store udlandsgaeld og problemerne med at skaffe indenlandsk kapital. Det er ogsaa af afgoerende betydning, at det amerikanske markeds aabning for mexicanske varer stabiliseres (2/3 af Mexicos eksport gaar til USA).

4.3.2.3. Det er i oevrigt i baade USA's og resten af kontinentets interesse, at Mexico forankres til et frihandelsomraade og dermed stoettes i sin moderniseringsproces, og at landets interne stabilitet oeges.

4.3.3. Ud over maalet om at sikre demokratisk stabilitet i omraadet og dermed planerne om at stoette Mexicos udviklingsbestraebelser (jf. overnstaaende punkt) synes den afgoerende begrundelse at have vaeret behovet for at rationalisere og garantere en effektiv og sikker udflytning af amerikanske virksomheder til hele det mexicanske territorium og ikke blot til frizonen i graenseomraadet, hvilket teoretisk set skulle fjerne faenomenet »maquiladoras«. Dette skulle ligeledes mindske presset af mexicansk arbejdskraft og daemme op for den illegale migration, som fremover ikke laengere kan kontrolleres ved hjaelp af selv meget vidtraekkende repressive foranstaltninger. (Dette spoergsmaal behandles i tillaegsaftalen om arbejdskraften og menneskelige ressourcer.)

4.3.3.1. I oevrigt er USA sikkert ikke blind for markedsmulighederne i Mexico, hvis befolkningstal forventes at stige til 100 millioner i aar 2000.

4.4. De forventede konsekvenser af aftalen for de tre lande varierer meget afhaengig af de anvendte oekonometriske modeller. I nogle skoen forventes Mexicos eksport til USA at stige med 7,7 %, i andre kun med 1,3 %. Det samme gaelder indvirkningen paa beskaeftigelsen, hvor skoennene for Mexicos vedkommende raekker lige fra skabelse af 1 464 000 arbejdspladser til et tab paa 158 000. Stillet over for saa forskellige prognoser kan man kun afvente de faktiske resultater, som de aftegner sig i loebet af nogle aar.

4.4.1. NAFTA synes saaledes at bygge paa komplementaritet med det sigte at rationalisere det eksisterende.

4.5. Der aabner sig helt nye perspektiver for udviklingen i kontinentet som helhed, hvis NAFTA, som mange forventer, viser sig at vaere startskuddet til en gradvis integration af andre mellem- og latinamerikanske lande. Chile, der allerede har indgaaet en frihandelsaftale med Mexico, laegger f.eks. ikke skjul paa sin interesse i NAFTA.

4.5.1. I forskellige mellem- og latinamerikanske lande vaekker NAFTA modstridende foelelser, saavel positiv interesse som bekymringer. Idet der henvises til OESU's nylige udtalelse om forbindelserne mellem Den Europaeiske Union og Latinamerika, skal det her blot naevnes, at de latinamerikanske integrationserfaringer ganske vist adskiller sig indbyrdes med hensyn til deres natur, bestandighed og udsigter, men at man alligevel boer stoette deres udvikling, bl.a. for at man i praksis kan se, hvilke reelle muligheder de byder paa. Det er oenskeligt, at disse integrerede omraader bliver dialogpartnere for NAFTA, og at der afstikkes en raekke samarbejdsomraader. Man vil saaledes kunne undgaa rent bilaterale forbindelser med De Forenede Stater, hvilket ville skabe et »solsystem«.

5. Japan, Sydoestasien og Kina

5.1. Sydoestasien og Japan er det omraade i Stillehavet, som byder paa de stoerste muligheder for oekonomisk samhoerighed og integration. Til dette omraade hoerer ligeledes »de nyindustrialiserede lande«: Hong Kong, Singapore, Sydkorea og Taiwan) og »de nye nyindustrialiserede lande«: Indonesien, Malaysia, Filippinerne og Thailand.

5.1.1. I 1967 skabte Indonesien, Malaysia, Filippinerne, Thailand og Singapore frihandelsomraadet ASEAN (Sammenslutningen af Sydoestasiatiske Nationer).

5.1.2. Paa grund af Kinas og de to koreanske landes voksende betydning vil de ogsaa blive taget i betragtning i denne sammenhaeng.

5.1.3. Kina burde naturligvis behandles saerskilt som foelge af landets geografiske stoerrelse, dets sammensatte karakter og de mange muligheder, det byder paa som baade producent og marked. Uden paa nogen maade at ville forklejne Kina-spoergsmaalets betydning skal vi her blot pege paa, at landet til trods for sine dimensioner og muligheder (1,2 milliard indbyggere, en vaekstrate paa 12,8 % i 1992 og 13 % i 1993, en aarlig eksporttilvaekst paa ca. 15 %) for indevaerende maa notere et BNP, der kun er halvt saa stort som Italiens.

5.2. Fra en politisk synsvinkel har hele den region, der her omtales, vaeret kraftigt praeget af »Pax Americana« siden 2. verdenskrig. Foerst for nylig er den nordamerikanske indflydelse blevet mindsket kraftigt som foelge af den gradvise afvikling af USA's militaere forpligtelser foranlediget af afslutningen af den kolde krig og budgetmaessige begraensninger, hvilket har givet frit spil for den strategiske og oekonomiske indflydelse, der har vaeret karakteristisk for japansk udenrigspolitik i efterkrigstiden.

5.3. Til trods for de »gamle« og nye nyindustrialiserede landes og Kinas hoeje vaekstrater i de seneste aar er kloeften til den japanske oekonomi stadig stor, og Japan fremstaar som omraadets ubestridte, oekonomiske leder. Takket vaere det permanente overskud paa betalingsbalancen straekker Japans foerende position sig fra teknologi til finansvaesen.

5.3.1. Den japanske oekonomi er stadig ret lukket, idet oekonomiens aabninsgrad mod udlandet maalt i ECU var paa 16,3 % i 1991 (hvor EU's aabningsgrad var paa 18 %). Den japanske handelspolitik er neomerkantilistisk, hvilket giver anledning til megen kritik paa grund af markedets lukkethed over for import.

5.3.2. Japan har i det mindste indtil for faa aar siden ogsaa fastholdt denne politik over for landene i Sydoestasien og har naegtet dem enhver form for praeferencestilling.

5.4. Japans forhold til Sydoestasien er kraftigt praeget af historien. Hos en stor del af den aeldre generation i disse lande er mindet om Japans imperialistiske fortid stadig meget levende. Man frygter, at tidligere tiders politiske og militaere dominans vil blive overfoert til oekonomisk dominans. Japan blev bevidst holdt udenfor, da ASEAN blev skabt, selv om det har spillet en afgoerende rolle inden for organer, der er naert knyttet til denne sammenslutning.

5.5. Japans oekonomiske overherredoemme synes at vaere afgoerende for ethvert integrationstiltag i regionen. Som paapeget i et dokument fra The Economic Planning Agency (EPA) i 1988 synes den foerende rolle, som man oensker at tillaegge japansk oekonomi, langt at overgaa den centrale plads, Tyskland indtager i EU og USA i NAFTA. Tanken er at skabe en snaever oekonomisk sammenslutning mellem nyindustrialiserede lande, nye nyindustrialiserede lande og Japan »som mellem delene af et menneskes krop«, men med »hovedet« sikkert placeret i Tokyo. Mange observatoerer betragter dog denne hypotese som forhastet, saavel ud fra et oekonomisk som et politisk synspunkt.

5.6. Japan synes imidlertid reelt at forfoelge denne plan. I 1987 oprettedes »New Asian Industries Development Plan« (NAIDP), en strategisk fond, der paa ny skulle dirigere Japans udlandsinvesteringer i retning af Sydoestasien, da det amerikanske marked lukkede sig mere og mere. I 1988 oprettedes »ASEAN-Japan Development Fund«, der skulle fremme tilbagefoerslen af de japanske overskud til dette omraade.

5.7. Af alle Japans bilaterale forbindelser er forbindelserne med ASEAN-landene de mest lovende. Paa trods af en markant ubalance paa det finansielle og teknologiske plan supplerer de to partneres produktionsstrukturer hinanden perfekt: Den japanske eksport med et hoejt teknologisk indhold kan med stor fordel ombyttes med de naturressourcer, som Sydoestasien er saa rigt forsynet med. I dette omraade drager de japanske investeringer i udlandet fordel af loenomkostninger, som er lavere end i de nyindustrialiserede lande.

5.8. Den stoerste risiko for den japanske produktion er en slags boomerang-effekt paa det teknologiske omraade: Disse lande kunne hurtigt blive i stand til at efterligne avancerede teknologier og dermed fortraenge japanske produkter paa det internationale marked. Bevidste om denne risiko eksporterer japanske virksomheder kun almindelig kendt teknologi til disse lande.

5.9. De bilaterale forbindelser mellem Kina og Japan fungerer godt. Det har vaeret karakteristisk for japansk udenrigspolitik i efterkrigstiden, at man har tilstraebt at opretholde gode forbindelser med alle kommunistiske lande i OEsten. Kina betragter Japan som det naermeste finanscentrum, hvilket vil komme til at spille en afgoerende rolle, naar foerst den kinesiske oekonomi er blevet aabnet helt.

5.10. Japans bilaterale forbindelser med de to »Koreaer« er meget lig landets forbindelser med de to »Kinaer«. Japans neutrale holdning over for dem begge har vaeret en stor fordel. Blandt de ikke-kommunistiske lande er Japan Nordkoreas vigtigste handelspartner: Japan er rede til at hoeste store fordele i tilfaelde af en nordkoreansk perestrojka (som man dog vanskeligt kan forestille sig for oejeblikket trods Kim il Sung's doed).

5.11. Det udvidede sydoestasiatiske omraade byder paa store integrationsmuligheder. Komplementariteten isaer mellem Japan og de nye nyindustrialiserede lande giver udsigt til vaesentlige fordele ved en eventuel integration. Men netop denne snaevre komplementaritet (langt stoerre end mellem USA og Mexico og maaske kun sammenlignelig med forholdet mellem EU og de central- og oesteuropaeiske lande) kunne bane vejen for en handelsblok.

5.11.1. Skulle man en dag kunne slaa en streg over Japans daarlige historiske rygte, kunne kulturelle faktorer ligeledes fremme en eventuel integrationsproces.

6. Indien og Afrika

6.1. Af forskellige grunde har saavel Indien som Afrika maattet konstatere en betydelig forringelse af deres position paa verdensmarkedet i loebet af de tre sidste aartier. En svag udvikling, store strukturelle vanskeligheder, en tyngende udlandsgaeld (isaer for Afrikas vedkommende) kombineret med en stadig skrappere konkurrence paa alle markeder har bevirket, at Afrika og Indien er blevet marginaliseret gradvist, men med stadig mere drastiske konsekvenser, hvorved den i forvejen dybe kloeft med hensyn til indkomst og velstand er vokset yderligere for ca. 1/3 af verdens befolkning.

6.2. Foerst for nylig er Indien begyndt at betragte eksport som et noegleelement i sin udvikling. Forankret i en oekonomisk udviklingsstrategi baseret paa selvforsyning og eksportsubstitution har Indien maattet notere et fald i sin andel af verdenshandelen fra 2,4 % i 1951 til 0,42 % i 1991. I perioden 1991/1992 udgjorde eksporten kun 1,8 % af Indiens BNP, mens landet var placeret paa en 35. plads paa listen over importlande (med en importmaengde svarende til Irlands, men med en befolkning, der er 242 gange stoerre).

6.2.1. Selv i forhold til de oevrige asiatiske udviklingslande er Indiens situation blevet forvaerret: Indiens andel af den samlede industrieksport fra de mindre udviklede lande i Asien er faldet fra 4,2 % til 3,3 % over en periode paa 7 aar (1980-1987).

6.2.2. Det er foerst for ganske nylig, at industrieksporten er steget (endog hurtigt), hvilket bl.a. skyldes en omlaegning af den indiske politik med stoerre vaegt paa eksportstoette og liberalisering af handelen. Den indiske eksport steg til 18,4 milliarder dollars i 1992, og prognoserne for 1993 tyder paa en yderligere vaekst til 21,8 milliarder dollars. Dette svarer til en aarlig vaekst paa 18,5 %.

6.3. Paa regionalt plan er Indien medlem af SAARC (South Asian Association for Regional Cooperation), som ud over Indien omfatter Bangladesh, Bhutan, Maldiverne, Nepal, Pakistan og Sri Lanka. Organisationen blev skabt i 1985, og hovedformaalet er at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i omraadet via faelles samarbejdsforanstaltninger inden for visse sektorer.

6.3.1. En lang raekke gnidninger mellem medlemmerne af SAARC har dog hidtil vanskeliggjort samarbejdet paa saavel det oekonomiske som det politiske plan.

6.3.2. SAARC-landenes oekonomier er konkurrencedygtige, men problemet er, at de hovedsagelig baserer sig paa landbrug eller rettere, stoerstedelen af deres befolkning er afhaengig af landbruget, ogsaa selv om vare- og tjenesteydelsesandelen af BNP er vokset vaesentligt i de seneste aar.

Samhandelen inden for regionen er ringe. Den interne eksport i omraadet udgoer mindre end 4 % af den samlede maengde.

6.3.3. Paa det sidste SAARC-topmoede, der afholdtes i Dacca den 11. april 1993, underskrev man imidlertid SAPTA-aftalen (South Asian Preferential Trade Arrangement). Denne aftale kan blive et vendepunkt og tilskynde SAARC til at udforme programmer og former for oekonomisk og handelsmaessigt samarbejde, hvilket ville give landene i omraadet en klarere integrationsstrategi.

6.4. Hovedaarsagen til, at Afrika indtager en marginal stilling paa verdensmarkedet, skal sandsynligvis soeges i det forhold, at dets eksport er koncentreret om raastoffer til industrilandene. Denne eksport er underkastet svingningerne i verdensmarkedspriserne, som har vaeret konstant faldende (til tider endog meget kraftigt) i de seneste aartier, hvilket delvist skyldes de eksportrestitutioner, de industrialiserede lande betaler.

6.4.1. Raavarehandelens andel af Afrikas samlede eksport har svinget mellem 85 % og 95 %. Mellem 1964 og 1987 faldt Afrikas andel af den samlede verdenshandel fra 4,2 % til 2,1 %. I dag er den kun lige godt 1 %.

6.4.2. Selv hvad angaar raastoffer, falder den afrikanske eksport fortsat. Fra at udgoere 9,1 % af den samlede raastofeksport (bortset fra olie) i 1970 var den allerede faldet til 4,1 % i 1987. Forvaerringen i Afrikas handelsmaessige situation skyldes flere faktorer, herunder at produkterne paa verdensmarkedet er blevet erstattet af eksport fra andre udviklingslande, som har bedre klimatiske vilkaar (hyppigere og mere regelmaessig regn), lavere produktionsomkostninger, bedre infrastrukturer og en mere gunstig skattepolitik for producenterne.

6.5. Der er blevet indgaaet nogle handelsaftaler mellem afrikanske stater, men der har kun vaeret en begraenset stigning i handelen inden for regionen. Mellem 1976 og 1987 er samhandelen mellem medlemmerne af ECOWAS (Economic Community of West African States bestaaende af engelsktalende, fransktalende og portugisisktalende lande) steget fra 3,1 % til 5,5 %. Inden for UDEAC (en centralafrikansk toldunion bestaaende af fransktalende lande) steg den interne handel fra 2,1 % i 1970 til 3,1 % i 1976 og 4,1 % i 1980, men faldt derefter brat, hovedsagelig paa grund af interne konflikter, saa den i 1987 laa paa 0,9 %.

6.5.1. Den oekonomiske integrations reelle omfang i Afrika kan dog kun vurderes korrekt, hvis man tager hensyn til det net af uformelle baand, der forbinder de forskellige lande, og som vanskeligt lader sig opgoere rent statistisk. I praksis er denne form for integration meget mere vidtraekkende. En stor del af handelen afvikles i form af smugleri eller passerer blot ukontrolleret over naesten usynlige graenser. Paa samme maade er produktionsfaktorernes og isaer arbejdskraftens mobilitet langt stoerre, end det fremgaar af de officielle statistikker. ILO skoenner, at migrationen udgoer 21 % af den samlede befolkning i Elfenbenskysten og 6 % i Sydafrika. Samme faenomen kan konstateres i Nigeria.

6.5.2. Et problem, der er faelles for de forskellige integrationsbestraebelser i Afrika, beror paa den kendsgerning, at disse lande foerst og fremmest er monokulturer, og at deres produktion er nogenlunde identisk: det drejer sig hovedsagelig om raastoffer (foedevarer og mineraler, der eksporteres til industrilandene). Mulighederne for at udvikle en intern konkurrence er imidlertid rent teoretisk. I praksis fastsaettes varepriserne paa de internationale markeder, hvilket goer producentlandene naesten totalt afhaengige af disse mekanismer.

6.5.2.1. Det er ikke blot umuligt for producentlandene at oeve indflydelse paa priserne, men importlandenes efterspoergsel er ogsaa faldet, bl.a. fordi brugerlandene har opbygget store reserver af disse raastoffer.

6.5.3. En OECD-undersoegelse har forsoegt at udpege sektorer, som kunne bidrage til en diffentiering af produktionen i forskellige regioner af Afrika, hvis de modtog udviklingsbistand. Man kommer til den konklusion, at der er muligheder inden for produktionen af halvfabrikata og lette industriprodukter som drikkevarer, koed, salt, kosmetiske midler, laegemidler, sko, toemmer, tekstiler, cement, frugt- og groensagskonserves og forskellige kemiske produkter.

6.6. Den strukturtilpasningspolitik, men ogsaa de relevante foranstaltninger, som IMF og Verdensbankens retningslinjer tilskyndede til (den seneste devaluering af CFA-francen vakte stor opmaerksomhed), har haft ringe effekt. Endvidere har de sociale omkostninger vaeret ekstremt hoeje, isaer fordi budgetmaessige begraensninger har affoedt en betydelig tilbagegang inden for sundheds- og uddannelsessektoren og dermed en dramatisk forringelse af kontinentets menneskelige ressourcer.

6.6.1. Situationen i hovedparten af de afrikanske lande, som endvidere tynges af deres udlandsgaeld, kraever langt mere nuancerede og maalrettede former for samarbejde, og i denne forbindelse boer man tage Bretton Woods-organisationernes rolle op til grundig overvejelse. Ingen nok saa velgennemtaenkt handelsaftale vil faa saerlig indflydelse paa forholdene i Afrika, hvis den ikke kombineres med foranstaltninger, der tager sigte paa at skabe en rimelig og stabil udvikling paa kontinentet.

6.6.2. I denne henseende er Lomé-konventionen og dens foranstaltninger, der baade skal fremme handelen og udbygge samarbejdet, et udmaerket eksempel. Dog boer man, som det blev fremhaevet i OESU's seneste udtalelse om midtvejsvurderingen, isaer vaere opmaerksom paa, at bevillingerne garanteres, og at samarbejdsmetoderne og -procedurerne tilpasses, saaledes at man kan opnaa reelle resultater og en varig udviklingsproces.

7. Konklusioner

7.1. Regionaliseringen af verdenshandelen er en tendens, der har manifesteret sig i efterkrigstiden og kan med fordel eksistere ved siden af en tiltagende liberalisering af den multilaterale handel. Teoretisk set burde denne form for »sameksistens« kunne bidrage til at optimere levestandarden paa verdensplan.

7.2. Visse betingelser maa naturligvis opfyldes, baade hvad angaar de enkelte landes politiske beslutninger og de beslutninger, der traeffes i grupper af lande, som har valgt at udvikle mere eller mindre avancerede integrationsformer (EU har f.eks. vaeret i stand til under Uruguay-rundeforhandlingerne at tage hensyn til baade medlemsstaternes som Faellesskabets almene interesser) ().

7.3. Oprettelsen af Den Internationale Handelsorganisation og indledningen af dens virke vil i den naermeste fremtid vise, hvorvidt man er villig til at yde en reel indsats, og hvor effektiv den er.

7.4. Paa den anden side vil selv en optimal udformning af Den Internationale Handelsorganisation ikke vaere tilstraekkelig til at naa de maal for levestandarden, som er noedvendige for at goere den globale udvikling forenelig med de sociale og miljoemaessige krav.

7.4.1. Hvis man gaar ud fra, at de multinationale selskaber spiller en stadig vigtigere rolle for verdenshandelens udvikling (jf. punkt 2.4 og 2.8), og hvis man vaelger at se bort fra kapitalmarkedets indflydelse paa realoekonomien (jf. punkt 1.8-1.8.2), bliver det afgoerende, at man etablerer en international ramme og herunder fastlaegger reglerne for et afbalanceret og alment accepteret samspil mellem markederne, udviklingen og demokratiet.

7.4.2. Forslaget om en ny »Bretton Woods« er i sig selv en besnaerende tanke, men hvis det ikke skal forblive en tom skal og/eller foere til en simpel rationalisering af allerede eksisterende internationale institutioner i form af et kompromis mellem de store oekonomiske magtcentres interesser, maa det goeres til genstand for en bred, aaben debat, som fuldt ud involverer det internationale samfund og goer det muligt at udlede de grundlaeggende krav.

7.5. Formaalet med disse konklusioner, der begraenses til spoergsmaal af relevans for naervaerende udtalelse om regionaliseringen af den internationale handel, er at bidrage med nogle overvejelser og forslag, der kan fastholde EU's forpligtelser til en konsekvent gennemfoerelse af de politikker, som er fastlagt i traktaten [navnlig artikel 3, litra b) og q)].

7.6. Analysen i ovenstaaende punkter viser, skoent den er kortfattet, at den regionale integration har oeget velfaerden mest, naar

- partnerne er homogene eller sammenlignelige med hensyn til udviklingsniveau, produktion og teknologi,

- konteksten i selve omraadet og udenfor er moden til liberaliseringspolitikker,

- de beroerte parter er staerkt oekonomisk og politisk motiverede og har et faelles, omfattende projekt, som foelges konsekvent,

- der er gode muligheder for stordriftsfordele.

7.7. Hvis et eller flere af ovennaevnte punkter ikke er opfyldt eller er svage, hindrer det ikke indfoerelsen af integrerede omraader »de facto« (regionaliseringer) eller »de jure« (regionalismer). Det vil imidlertid faa betydelig indflydelse paa integrationens succes og dens virkninger paa skabelse/fordrejning af handelsstroemme, men foerst og fremmest paa udviklingen (internt eller eksternt) i det paagaeldende omraade.

7.7.1. Det er naturligvis kun et staerkt projekt med en vis grad af institutionalisering, der er i stand til at saette gang i de mekanismer, som skal rette op paa mangelfulde eller svage forhold (f. eks. EU's samhoerighedspolitik, der skal overvinde udviklingsmangler hos nogle af partnerne).

7.8. De kriterier, som naevnes i pkt. 7.6, skal ogsaa tjene som referenceramme, naar man skal vurdere udfaldet af de regionaliseringsprojekter, som hidtil er ivaerksat i forskellige dele af verden. De kan dog ikke i sig selv give en fyldestgoerende forklaring paa visse faenomener (f.eks. de problemer, integrationsprojekterne er stoedt paa i Afrika, eller - som en diamentral modsaetning - de meget staerke muligheder for reel integration i Asien).

7.9. Det er uden tvivl Det Europaeiske Faellesskab, der har hoestet de rigeste og mest omfattende og langvarige erfaringer med regional integration.

7.9.1. I Faellesskabets tilfaelde var de fire betingelser, som naevnes i pkt. 7.6, opfyldt ved grundlaeggelsen, og derfor havde EF alle forudsaetninger for ikke at fremstaa som en »handelsblok«. I loebet af EF's udvikling og navnlig i forbindelse med de efterfoelgende udvidelser aendrede den oprindelige balance sig, hvilket medfoerte et behov for at tilpasse de gaeldende politikker eller indfoere nye (f.eks. tilpasningen af EF-budgettet, samhoerighedspolitikken osv.).

7.9.2. Faellesskabet er dog kun et forbillede og boer ikke resultere i mekaniske og urealistiske efterligninger. Ethvert integrationsprojekt bunder i visse krav, som det skal imoedekomme, og som i sidste instans er bestemmende for maalsaetningerne, strategierne og tidsfristerne.

7.9.3. I samkvemmet med andre omraader af verden ville det dog vaere forkert ikke at fremhaeve i det mindste to aspekter af Faellesskabets integration, som vore samarbejdspartnere laenge har vist saerlig interesse: den europaeiske sociale model og Faellesskabets »haandtering af sin mangfoldighed«. Det er i oevrigt netop disse to elementer, som ifoelge eksterne samarbejdspartnere er Faellesskabets mest attraktive sider.

7.10. I forbindelse med denne udtalelses tema boer man vurdere, om Faellesskabets erfaringer har medfoert en hoejere levestandard i medlemsstaterne og for de oevrige eksterne handelspartnere, og heraf udlede retningslinjer for de opgaver og det ansvar, EU skal paatage sig.

7.10.1. Der er ingen tvivl om, at medlemsstaterne som foelge af integrationen i Faellesskabet har kunnet opnaa omfattende og vedvarende fordele, som de ikke ville have faaet uden denne faelles indsats.

7.10.2. Man maa noedvendigvis foretage en mere detaljeret vurdering af integrationens eksterne virkninger. Der er ingen tvivl om, at afskaffelsen af de interne toldsatser har medfoert en nedsaettelse af de eksterne. EU's toldbeskyttelsesniveau er et af de laveste i verden, specielt for importvarer fra udviklingslandene (1,9 % i gennemsnit). Nogle specialister haevder, at medlemsstaterne (navnlig de oekonomisk staerkeste) ville have bevaret et langt hoejere toldbeskyttelsesniveau, hvis de ikke havde vaeret sluttet sammen i EF (hvilket ville have skabt stoerre handelsforvridninger). De ville have vaeret langt vanskeligere forhandlingspartnere paa multilateralt niveau, end de har vaeret inden for Faellesskabet. De mindre lande har til gengaeld opnaaet en staerkere forhandlingsposition, fordi de er medlemmer af Faellesskabet.

7.10.3. Den faelles landbrugspolitik beskyldes som naevnt ofte for protektionisme. Man tillaegger den ikke alene skylden for handelsforvridninger, men ogsaa det direkte ansvar for, at visse omraader er blevet fattigere, navnlig Afrika, Middelhavsomraadet og i den senere tid de central- og oesteuropaeiske lande.

7.10.3.1. Ifoelge mange er den faelles landbrugspolitik protektionistisk og kendetegnende for hele faellesskabsystemet. Det ville ikke tjene noget formaal og blot vaere en unoedvendig anstoedssten, hvis vi her begyndte at vurdere, hvorvidt og i hvilket omfang den faelles landbrugspolitik har medfoert fattigdom i de afrikanske udviklingslande og maghreblandene og udgoer en trussel mod udviklingen i de central- og oesteuropaeiske lande.

7.10.3.2. Derimod skal det paa det kraftigste understreges, at der er behov for:

- at fortsaette linjerne i McSharry's reform,

- at revurdere og forny middelhavspolitikken ud fra de retningslinjer, OESU har fremsat i de forskellige udtalelser om emnet,

- at styrke forholdet til AVS-landene og i forbindelse med den naeste revision af Lomé-konventionen sikre, at der er ressourcer til at integrere samarbejdspolitikkerne, og at de europaeiske organisationer inddrages mere konsekvent i den sociooekonomiske dialog med AVS-landene (f.eks. gennem en opfoelgning af de nuvaerende politikker),

- at formulere en reel politik for udviklingssamarbejde med det direkte formaal at tage hensyn til de forskellige omraaders krav og problemer og afstemme dem i forhold til de nuvaerende og planlagte faellesskabspolitikker,

- revurdere den generelle praeferenceordning, saa den bliver mere rationel og gennemskuelig (f.eks. ved at begraense viften af praeferencer og goere kriterierne for tildeling af praeferencer mere entydige), hvorved man kan forhindre, at »solsystemet« udvikles yderligere.

7.10.4. Paa samme maade giver beskyttelsespolitikkerne for foelsomme sektorer (tekstil-, staalog bilindustri osv.) alt for ofte anledning til frugtesloese konfrontationer eller vaerre endnu til forhandlinger, der kun har til formaal at tilfredsstille de enkelte lande eller beroerte parter. I stedet burde disse politikker foere til, at Faellesskabets og medlemsstaternes myndigheder i stadig hoejere grad soeger at finde strukturelle loesninger paa problemerne i disse sektorer.

7.10.5. Situationen er mere kompleks, naar det drejer sig om at imoedegaa de central- og oesteuropaeiske landes bekymringer. Som allerede naevnt i pkt. 3.7.2 og 3.7.3 i denne udtalelse ville en eventuel udvidelse af EU med de fire EOES-lande og de central- og oesteuropaeiske lande objektivt set foere til et omraade, hvor der ville vaere mulighed for en bred, kontinental integration (det »faelles europaeiske hus«).

7.10.5.1. For at komme bort fra generelle forudsigelser eller uklare og delte meninger om fordele og ulemper ved en udvidelse, maa man hurtigst muligt indlede en debat om et trovaerdigt projekt, der rummer alle politiske, oekonomiske og institutionelle aspekter ved et saadant forehavende. En sammenhaengende handelspolitik kunne da afpasses efter og forankres i dette udvidelsesprojekt.

7.10.5.2. I mellemtiden maa associationsforbindelserne til de central- og oesteuropaeiske lande noedvendigvis renses for de mest markante protektionistiske aspekter, ved at gennemfoere og udvide den unilaterale aabning af markedet for strategiske produkter fra de paagaeldende lande.

7.10.5.3. Samtidig maa man udbygge samarbejdspolitikkerne, der skal bistaa de central- og oesteuropaeiske lande i deres omstilling til markedsoekonomi og traeffe alle noedvendige beslutninger, navnlig med hensyn til ressourcerne.

7.11. OESU mener, at forbindelserne mellem EU og Afrika kraever den stoerste opmaerksomhed. OESU vil derfor saa hurtigt som muligt uddybe dette emne i en initiativudtalelse. Hvad angaar andre udviklingslande, maa man ogsaa i saerlig hoej grad pleje forbindelserne til Latinamerika (jf. OESU's nylige udtalelse) og Asien.

7.12. Asien har alt for laenge vaeret overset. Den integration, som har fundet sted, og regionaliseringserfaringerne har ikke faaet den fortjente opmaerksom fra EU's side. EU boer bestraebe sig for at indhente det forsoemte og indlede en detaljeret og konstruktiv dialog med de asiatiske organisationer (navnlig med ASEAN) og opfordre dem til at samarbejde paa visse strategiske omraader (f.eks. hoejnelse af de menneskelige ressourcer, forskning osv.). Det samme gaelder mere specifikt i forbindelse med Japan. Her henvises vi til de detaljerede forslag i OESU's udtalelse, som indeholder mere specifikke oplysninger.

7.12.1. Kina har i nogen tid vaeret genstand for opmaerksomhed og initiativer fra mange medlemsstater og er et komplekst omraade med uanede potentialer, som boer undersoeges. Det ville vaere oenskeligt, om EU og medlemsstaterne bestraebte sig paa at laegge en faelles linje for forbindelserne til Kina og udviklede en konsekvent udenrigspolitik uden at glemme, at traktaten fastlaegger foelgende maal for udenrigspolitikken: »beskyttelse af Unionens faelles vaerdier, grundlaeggende interesser og uafhaengighed« og »udvikling og befaestelse af demokratiet og retsstatsprincippet samt respekt for menneskerettighederne og de grundlaeggende frihedsrettigheder«.

7.13. EU boer ligeledes bestraebe sig paa at opnaa en bedre indsigt i APEC (Asia Pacific Economy Conference). Hvad der ovenfor er sagt om ASEAN, kunne maaske ogsaa gaelde for APEC. Mange naerer imidlertid tvivl om en saa stor og heterogen alliances holdbarhed, stabilitet og muligheder.

7.14. Mange aspekter af forholdet til USA har forbedret sig paa det seneste. EU maa fortsaette i denne retning og uddybe dialogen ved at udnytte Clinton-administrationens politiske linje og NAFTA's ikrafttraeden. OESU kunne her yde et nyttigt bidrag ved at indlede en dialog med de beroerte erhvervs- og samfundsgrupperinger.

7.15. Paa multilateralt plan boer EU bestraebe sig paa hurtigst muligt at opfylde de forpligtelser, man skrev under paa ved afslutningen af Uruguay-runden, navnlig med hensyn til afviklingen af de aftaler om frivillige eksportbegraensninger, der er indgaaet med tredjelande.

7.15.1. EU's stoerste ansvar ligger imidlertid i at fremme den sociale dimension (bl.a. ved at stoette forslaget til en social klausul inden for rammerne af WTO), i bestraebelserne for at bevare og skabe de bredest mulige rammer for dialog med de andre integrerede omraader, i udformningen af et internationalt regelsaet for »fair trade« (f.eks. fremme af visse principper og navnlig af fusionskontrolordninger; her vil den seneste aftale med USA kunne tjene som model).

7.16. Som allerede naevnt boer EU internt bestraebe sig paa at forbinde handelspolitikken med samarbejdspolitikken. OESU er parat til at yde sit bidrag og anmoder i den forbindelse EU's institutioner om:

- at goere handelspolitikken mere gennemskuelig ved at informere herom og laegge op til en bred debat med alle samfundsgrupper, saa de kan inddrages fuldt ud i de beslutninger, der skal traeffes; OESU oensker navnlig at blive informeret og inddraget mest muligt i sin egenskab af raadgivende organ for Kommissionen og Raadet. (OESU anmoder i den forbindelse om, at der ved regeringskonferencen i 1996 tilvejebringes et passende retsgrundlag for obligatoriske hoeringer i visse tilfaelde),

- at styrke den rolle, OESU allerede nu spiller i forbindelse med dialogen med arbejdsmarkedsparterne i de integrerede tredjelandsomraader, samt at muliggoere en udvidelse af dialogen til de omraader, som endnu ikke er inddraget,

- at afsaette tilstraekkelige ressourcer til udenrigs-, samarbejds- og udviklingspolitikken. I stedet for at taenke kortsigtet og haevde, at politikkernes gennemfoerelse boer styres af budgettet, boer man anlaegge det synspunkt, at budgettet skal tilpasses politikkerne og de noedvendige strategier.

Bruxelles, den 15. september 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg

() Tale paa moede i World Economic Forum i Davos den 28. januar 1994.

() »L'interdépendance économique internationale« arbejdsdokument fra kontoret for analyse af udenrigspolitiske data og spoergsmaal, maj 1993.

() P. Bairoch, Enciclopedia Einaudi (under opslaget »Commercio«) 1978.

() A. Sapir, »Regional Integration in Europe«. Economic Paper nr. 94, september 1992.

() Balassa, 1975, citeret af Sapir (jf. fodnote 2).

() A. Sapir, La négociation de l'Uruguay Round: leçons pour l'Union européenne, 1994.

BILAG til Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Foelgende aendringsforslag, der blev fremsat i henhold til forretningsordenen, blev forkastet under debatten.

Pkt. 7.10.2

Efter tredje punktum: »EU's toldbeskyttelsesniveau er et af de laveste i verden, specielt for importvarer fra udviklingslandene (1,9 % i gennemsnit)« foejes foelgende:

»selv om landbrugsimport, der konkurrerer med EU-landbrugsprodukter er underlagt andre barrierer.«

Begrundelse

98 % af importen fra AVS-staterne er toldfri. Resten holdes ude bl.a. paa grund af de afgifter, der paalaegges de »tempererede« landbrugsprodukter fra AVS-staterne, der overstiger de fastlagte importkvoter.

Afstemningsresultat

Stemmer for: 16, stemmer imod: 25, stemmer hverken for eller imod: 14.