Komitéen konstaterede en overtrædelse af artikel 9, stk. 3 og 4, i Århuskonventionen. Stk. 3. foreskriver, at hver part sikrer, "at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet". Ifølge stk. 4 skal disse procedurer være "tilstrækkelige og effektive […] rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre".

Komitéen til overvågning af overholdelse af Århuskonventionen ("komitéen") fører tilsyn med parternes overholdelse af forpligtelser i henhold til konventionen. Den 17. marts 2017 offentliggjorde komitéen sine konklusioner i sag ACCC/C/2008/32, der var anlagt af den ikkestatslige organisation (NGO) ClientEarth vedrørende adgang til klage og domstolsprøvelse på EU-plan. Komitéen fandt, at traktatens regler om adgang til klage og domstolsprøvelse ved EU's retsinstanser, sådan som fortolket af disse retsinstanser, og kriterierne for adgang til administrativ prøvelse i henhold til Århusforordningen er i strid med konventionen.

Konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet ("Århuskonventionen") er en multilateral aftale under De Forenede Nationers Økonomiske Kommission for Europa (UNECE).

I 1998 undertegnede Den Europæiske Union (EU) Århuskonventionen. Den var allerede dengang af stor betydning for EU og medlemsstaterne samt for de lande i Østeuropa og de tidligere sovjetstater, der er parter i konventionen. Hovedsigtet med konventionen er at give offentligheden mulighed for i højere grad at blive inddraget i miljøspørgsmål og aktivt bidrage til en bedre bevarelse og beskyttelse af miljøet.

Ifølge komitéen giver hverken EU-Domstolens retspraksis, hvorved fortolkningen af traktatens betingelser for privatpersoners adgang til EU's retsinstanser i henhold til artikel 263, stk. 4, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) fastlægges, eller Århusforordningen, der fastlægger bestemmelser for administrativ prøvelse af miljølovgivning fra Kommissionen, NGO'er og offentligheden tilstrækkelig adgang til domstolsprøvelse.

Komitéen mener, at artikel 263, stk. 4, i TEUF om privatpersoners mulighed for at anlægge annullationssøgsmål, således som denne bestemmelse fortolkes af EU-Domstolen, er for snæver, eftersom den er begrænset til regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart og ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.

Komitéen tilføjer, at Århusforordningen ikke kan kompensere for disse mangler, da den ligeledes er i strid med konventionen på følgende punkter:

–Århusforordningens prøvelsesmekanisme bør være åben for medlemmer af offentligheden, ikke blot NGO'er

–prøvelsen bør omfatte generelle akter og ikke blot dem, der umiddelbart berører den enkelte

–enhver forvaltningsakt, der blot "vedrører" miljøet, bør kunne anfægtes, ikke kun akter "i henhold til" miljølovgivningen

–akter, der ikke har bindende og eksterne virkninger, bør også kunne prøves.

Komitéen fandt ligeledes, at der ikke er sket noget skift i EU-retsinstansernes retspraksis, som vil kunne sikre overholdelsen af konventionen.

Endelig anbefalede komitéen, at Domstolens retspraksis bør tage fuldt hensyn til konventionen, eller subsidiært, at EU bør ændre Århusforordningen eller vedtage ny lovgivning.

(2)Kommissionens holdning til konklusionerne

Som nævnt ovenfor er Aarhuskonventionens organer i EU-erklæringen blevet gjort opmærksom på de særlige kendetegn ved Unionens retsorden.

EU-erklæringen er imidlertid slet ikke taget i betragtning i konklusionerne.

Prøvelsessystemet er af særlig karakter og er faktisk omhyggeligt udformet i EU's traktater, således at alle EU-borgere har adgang til klage og domstolsprøvelse. Adgangen til retslig prøvelse af EU-foranstaltninger er ikke begrænset til direkte klager ved EU-Domstolen, disse kan også indbringes for nationale domstole, som kan – og i visse tilfælde skal – rejse et spørgsmål om lovlighed over for EU-Domstolen, som kan erklære en EU-retsakt eller EU-foranstaltning for ugyldig.

Med hensyn til sager indbragt for EU's retsinstanser af fysiske eller juridiske personer vedrørende EU-foranstaltninger vedtaget i henhold til miljølovgivningen fastlægges det navnlig ved artikel 263, stk. 4, i TEUF, at de kan "[…] indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger."

De betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse og dens forgængere, er blevet fortolket i EU-Domstolens retspraksis, og den centrale sag for så vidt angår fortolkningen af "berøres individuelt" er Plaumann-sagen, hvor EU-Domstolen fastslog følgende: "andre personer end en beslutnings adressater vil kun kunne påstå, at de berøres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten". EU-Domstolen har siden udviklet sin retspraksis på grundlag af Plaumann-dommen og anvendt og tilpasset den til specifikke retlige eller faktiske omstændigheder, og dette uanset hvilken type sagsøger der har været tale om.

Lissabontraktaten udvidede reglerne for kompetence med hensyn til annullationssøgsmål i sager anlagt af private parter ved at tilføje det sidste sætningsled i stk. 4 ("[…] samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger). Hvor disse betingelser er gældende, foreligger der ikke et krav om, at sagsøgeren skal vise, at vedkommende berøres individuelt af den anfægtede retsakt.

Den sekundære EU-lovgiver må ikke ændre reglerne i artikel 263, stk. 4, i TEUF og skal respektere den retspraksis, der er udviklet af Unionens retsinstanser, som fastlægger den korrekte fortolkning af traktaten. Århuskonventionen kan heller ikke muliggøre undtagelser fra artikel 263, stk. 4, i TEUF.

Ud over at udvide den direkte adgang til EU's retsinstanser i artikel 263, stk. 4, i TEUF, indrømmede Lissabontraktaten de nationale parlamenter en særlig vigtig rolle i artikel 19, stk. 1, andet punktum, i TEU: "Medlemsstaterne tilvejebringer den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten." I forlængelse heraf udgør systemet med præjudicielle afgørelser fra EU-Domstolen kernen i EU's retsorden, hvilket fremgår af EU-Domstolens udtalelse 2/13 om Den Europæiske Unions tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention.

Dette er særlig relevant med hensyn til EU's miljølovgivning, som påpeget af EU-Domstolens store afdeling i to domme fra 2015 om Århuskonventionens relevans i EU's retsorden, idet administrative eller retslige procedurer på EU-rettens nuværende stade "i det væsentlige" henhører under medlemsstaternes ret.

Efter Kommissionens opfattelse anerkender komitéens konklusioner hverken den centrale rolle, som nationale domstole har som almindelige EU-domstole, eller systemet med præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 i TEUF som en gyldig retlig klagemulighed.