KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER
Bruxelles, den 14.1.2003
KOM(2002) 654 endelig
GRØNBOG
om omdannelse af Rom-konventionen af 1980
om, hvilken lov der skal anvende s på kontraktlige forpligtelser,
til en fællesskabsretsakt med opdatering af dens bestemmelser
(forelagt af Kommissionen)
2INDHOLD
Spørgsmålene ................................................................................................................... .......... 7
1.1 Skabelse af et område med fri hed, sikkerhed og retfærdighed .................................... 9
1.2 Den internationale privatrets rolle for sk abelsen af et fælles europæisk retsområde... 9
1.3 Samspillet mellem Ro m-konventionen, "Bruxelles I"-foro rdningen og den fremtidige
"Rom II"-retsakt......................................................................................................... 10
1.4 Formålene med lovvalgsreglern e inden for kontraktforhold ..................................... 11
1.5 Opsummering af regler ne i Rom-konventionen......................................................... 11
1.6 Forbindelsen med projekte t "europæisk aftaleret"..................................................... 13
1.7 Tidligere initiativer .................................................................................................... 132 OMDANNELSE AF ROM-KONVENTIONEN FRA 1980 TIL EN EU-RETSAKT142.1 Et nyt retsgrundlag: Amsterdam-traktate ns artikel 61, litra c), satte skub i EU's
arbejde inden for intern ational privatret..................................................................... 14
2.2 Sammenhæng i EU-reglerne inden for international privatret................................... 15
2.3 EF-Domstolens ensartede fo rtolkning af konventionen............................................. 16
2.4 Anvendelse af de ensartede lovvalg sregler i de nye medlemsstater .......................... 17
2.5 Valg af retsakt - forordning eller direktiv? ................................................................ 173 BØR ROM-KONVENTIONEN FRA 1980 OPDATERES?..................................... 173.1 Den overordnede bala nce i konventionen.................................................................. 18
3.1.1 Forholdet mellem de  generelle lovvalgsregler i Rom-konventionen og regler på
særlige områder i afledt ret, de r har indflydelse på lovvalg....................................... 18
3.1.1.1 De mange regler i sektorretsak ter med indflydelse på lovvalg.................................. 18
3.1.1.2 Mulige løsninger ........................................................................................................ 19
3.1.2 Indførelse af en klausul om en minimumsstandard, der skal gælde i hele
Fællesskabet, når alle kontraktens elementer eller nogle af dem er  lokaliseret inden
for Fællessk abet ......................................................................................................... 20
3.1.2.1 Risikoen for, at fællesskabsr etten ikke anvendes, selv om  alle kontraktens elementer
er lokaliseret inden for EU ......................................................................................... 20
3.1.2.2 Mulige løsninger ........................................................................................................ 20
3.1.3 Forholdet til eksisterende interna tionale konventioner på området ........................... 21
3.2 Problemer med anvendelsen af nogl e af konventionens bestemmelser..................... 22
3.2.1 Konventionens anvendelsesområd e - udelukkelse af voldgifts- og
værnetingsklausuler (art. 1, stk. 2, litra d)) ................................................................ 22
33.2.2 Regler gældende for forsikringsaftaler (art. 1, stk. 3)................................................ 22
3.2.2.1 Den nuværende situation............................................................................................ 223.2.2.2 Overvejelser i forbindelse med den nuværende situation .......................................... 23
3.2.2.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 23
3.2.3 Partsautonomi (art. 3, stk. 1) - Overvejelser angående valg af andre regler end et
lands lovgivning......................................................................................................... 24
3.2.4 Partsautonomi - definition af s tiltiende lovvalg (art. 3, stk. 1) .................................. 25
3.2.4.1 Lovgiverens intentioner ............................................................................................. 253.2.4.2 Problemer med anvendelsen af  denne artikel i praksis .............................................. 25
3.2.4.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 26
3.2.5 Hvilken gyldighed har den generelle  formodning i artikel 4, stk. 2?......................... 26
3.2.5.1 Den nuværende situation............................................................................................ 263.2.5.2 Problemer i praksis..................................................................................................... 27
3.2.5.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 27
3.2.6 Anvendelse af den særlige formodning gæld ende for fast ejendom på kontrakter om
leje af ferieboliger (art. 4, stk. 3)................................................................................ 28
3.2.6.1 Nuværende løsning .................................................................................................... 283.2.6.2 Problemer med anvendelsen af  denne artikel i praksis .............................................. 28
3.2.6.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 29
3.2.7 Overvejelser i relation til fo rbrugerbeskyttelse (art. 5).............................................. 29
3.2.7.1 Beskyttelsesreglerne i artikel 5 - indhold og anvendelsesområde ............................. 29
3.2.7.2 Problemer i praksis..................................................................................................... 30
3.2.7.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 31
3.2.8 Overvejelser angående definitionen af begrebet "ufravigelige regler" ...................... 34
3.2.8.1 Begrebet "ufravigelig regel" dækker i praksis over mange ting ................................ 343.2.8.2 Problemer i praksis..................................................................................................... 35
3.2.8.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 36
3.2.9 Usikkerhed om fortolkningen af begr ebet "midlertidig udstationering" af en
arbejdstager (omhandlet i art. 6) ................................................................................ 36
3.2.9.1 Lovvalg for ar bejdsaftaler.......................................................................................... 36
3.2.9.2 Problemer i praksis..................................................................................................... 37
3.2.9.3 Mulige løsninger ........................................................................................................ 39
43.2.10 Andre spørgsmål i forbindelse med artikel 6 ............................................................. 39
3.2.11 Anvendelse af et andet lands ufra vigelige regler (art. 7, stk. 1)................................. 40
3.2.12 Lovvalgsregler angående kont rakters form (art. 9).................................................... 40
3.2.12.1 Den nuværende løsning.............................................................................................. 403.2.12.2 Problemer i praksis.................................................................................................... .4 1
3.2.12.3 Mulige løsninger ....................................................................................................... .4 1
3.2.13 Lovvalg i forbindelse med retsvirkningerne af overdragelse af fordringer (art. 12) . 41
3.2.13.1 Nuværende løsning .................................................................................................... 413.2.13.2 Problemer i praksis.................................................................................................... .4 2
3.2.13.3 Mulige løsninger ....................................................................................................... .4 2
3.2.14 Anvendelsesområdet for artikel 12 og 13 om henholdsvis overdragelse af fordringer
og subrogation............................................................................................................ 44
3.2.14.1 Subrogation i Rom-konventionen .............................................................................. 443.2.14.2 Problemer i praksis.................................................................................................... .4 4
3.2.14.3 Mulige løsninger ....................................................................................................... .4 4
3.2.15 Ingen lovvalgsregel for modregning ifølge lov.......................................................... 443.2.15.1 Modregning............................................................................................................. ... 44
3.2.15.2 Problemer i praksis.................................................................................................... .4 5
3.2.15.3 Mulige løsninger ....................................................................................................... .4 5
Bilag 1 .. ...................................................................................................................... ..............46
Bilag 2 .. ...................................................................................................................... ..............49
5GRØNBOG
om omdannelse af Rom-konventionen af 1980
om, hvilken lov der skal anvende s på kontraktlige forpligtelser,
til en fællesskabsretsakt med opdatering af dens bestemmelser
Denne grønbog er et oplæg til en bred høring af  de berørte kredse om en række juridiske
spørgsmål i forbindelse med en omdannelse af Rom-konventionen af 1980 om, hvilken lov
der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser ("Rom-konventionen"), til enfællesskabsretsakt samt om en even tuel opdatering af dens indhold.
Grønbogen skitserer den generelle baggrund for denne debat og fremlægger en række
valgmuligheder.
Kommissionen opfordrer alle interesserede til at fremsende begrundede svar på de spørgsmål,
der stilles i denne grønbog, og som opsummeres på side 3. Disse s pørgsmål er naturligvis ikke
udtømmende, og Kommissionen modtager mege t gerne kommentarer af mere generel
karakter. Desuden bedes man fo r hvert af spørgsmålene så vidt muligt angive, hvilke
virkninger de forskellige mulige løsninger, der drøftes, vil få for
(a) for erhvervslivet generelt(b) specielt for små og mellemstore virksomheder(c) for relationerne mellem virksomheder og forbrugere/arbejdstagere.Kommissionen vil tage hensyn til de indkom ne kommentarer, når den eventuelt skal
udarbejde forslag til en EU-retsakt på dette område.
Det bemærkes, at Kommissionen hverken har taget stilling til, om det er nødvendigt at
opdatere Rom-konventionen, eller om den bør omdannes til en EU-retsakt.
Grønbogen tager desuden heller ikke sigte på at analysere forholdet mellem en eventuel
retsakt, der vedtages som erstatning for Ro m-konventionen, og reglerne i det indre marked.
Men for Kommissionen er det dog klart, at en så dan retsakt ikke må r okke ved de principper
for det indre marked, der er nedfæl det i traktaten eller afledt ret.
Alle interesserede anmodes om  at fremsende deres svar og kommentarer inden den 15.
september 2003 til følgende adresse:
Europa-Kommissionen
Generaldirektoratet for Retlige og Indre Anliggender
Kontor A3 - Civilretligt samarbejde
B-1049 Bruxelles
Fax: + 32 (2) 299 64 57
E-
MAIL : jai-coop-jud-civil@cec.eu.int
6Der anmodes om, at man kun indse nder sit bidrag én gang, enten  via e-mail eller fax eller
med posten. Medmindre afsendere n udtrykkeligt har frabedt sig det, vil alle svar og
kommentarer kunne blive sat på Ko mmissionens netsted på Internet.
Kommissionen har til hensigt at afholde en offentlig høring herom i løbet af sidste kvartal
2003.
7SPØRGSMÅLENE
Spørgsmål 1: Ved De noget om, hvilket kendskab de økonomiske aktører og juristerne,
herunder også dommerne, rent faktis k har til Rom-konventionen fra 1980
og dens regler? Ved parterne i en kontrakt altid, at de frit kan aftale,
hvilken lov der skal finde  anvendelse? Hvis De me ner, at de økonomiske
aktører mangler viden om Rom-konventionen, mener De da, at dette har
negativ indflydelse på kontraktforhandlingers eller retssagers forløb?
Spørgsmål 2: Mener De, at det er en god ide at omdanne Ro m-konventionen fra 1980 til
en EU-retsakt? Hvad er Deres argumenter for eller imod?
Spørgsmål 3: Ved De, om de mange spredte regler med indflydelse på lovvalg som, der
findes i en lang række sektorretsakter inden for den afledte ret, rejser
problemer? Hvis ja, hvordan mener De da, at disse problemer bedst kan
løses?
Spørgsmål 4: Hvis der bliver vedtaget en "R om I"-retsakt, mener De da, at der bør
indføres en generel klausul, der giver garanti for en minimumsstandard i
hele EU, når alle elementer i kontrakten eller visse særlig væsentlige
elementer er lokaliseret inden fo r EU? Kunne det gøres med den
formulering, der foreslås i punkt 3.1.2.2?
Spørgsmål 5: Har De nogen kommentarer til de retningslinjer, der skitseres med hensyn
til samspillet mellem en eventuel "Rom I"-retsakt og eksisterende
internationale konventioner?
Spørgsmål 6: Mener De, at det vil være he nsigtsmæssigt med lovvalgsregler gældende
for voldgiftsklausuler og værnetingsklausuler?
Spørgsmål 7: Hvordan vurderer De de nuværende regler for forsikringsaftaler? Mener
De, at den nuværende behandling af situation (a) og (c) er
tilfredsstillende? Hvordan mener De, at man kan løse eventuelle
problemer på dette område?
Spørgsmål 8: Mener De, at parterne direkte bør kunne vælge en international
konvention eller sågar almindelige rets principper? Hvad kan der siges for
og imod en sådan løsning?
Spørgsmål 9: Mener De, at en fremtidig "Rom I"-retsakt bør indeholde mere præcise
formuleringer angående stiltiende l ovvalg, eller giver den kompetence på
området, som EF-Domstolen i tilfælde af en omdannelse til EU-retsakt får,
tilstrækkelig retssikkerhed?
Spørgsmål 10: Mener De, at artikel 4 bør formuleres mere præcist, så at det
kommer til at fremgå, at dommeren først skal anvende formodningen i
stk. 2 og kun afvise den i overensstemme lse hermed udpegede lov, hvis den
helt klart ikke er egnet til at afgø re den konkrete sag? Hvis ja, hvordan
kan bestemmelsen efter Deres opfattelse bedst formuleres?
8Spørgsmål 11: Mener De, at der bør indføres en særlig regel for kortvarige
ferieudlejninger i lighed med bestemmelsen i ar tikel 22, stk. 1, andet
afsnit, i Bruxelles I-forordningen, eller er den nuværende ordning
tilfredsstillende?
Spørgsmål 12: Angående reglerne om forbrugerbeskyttelse:
A. Hvordan vurderer De de nuværende regler om forbrugerbeskyttelse? Er de
stadigvæk fyldestgørende, bl.a. i lyset af e-handelens udvikling?
B. Ved De noget om, hvordan den nuværende regel virker for a) virksomhederne
generelt , b) små og mellemstore virksomheder og c) forbrugerne?
C. Hvilken af de foreslåede løsninger foretrækker De, og hvorfor? Kunne man
tænke sig andre løsninger?
D. Hvilke virkninger mener De, at de forskellige mulige løsninger vil få for a)
virksomhederne generelt, b) små og mellemstore virksomheder og c)
forbrugerne?
Spørgsmål 13: Bør man præcisere, hvad d er skal forstås ved "ufravigelige regler"
i dels artikel 3, 5, 6 og 9 og dels i artikel 7?
Spørgsmål 14: Bør definitionen af begrebet "midlertidigt beskæftiget" i artikel 6
præciseres nærmere? Hvis ja, hvordan?
Spørgsmål 15: Mener De, at der bør fo retages andre ændringer i artikel 6?
Spørgsmål 16: Mener De, at det er nødvendigt at have en bestemmelse om
ufravigelige udenlandske regler? Bør den fremtidige retsakt indeholde
nærmere bestemmelser om betingelserne for anvendelse af et andet lands
ufravigelige regler?
Spørgsmål 17: Bør lovvalgsreglen an gående formkravene opdateres?
Spørgsmål 18: Mener De, at en fremtidig EU-retsakt bør præcisere, hvilken lov
der finder anvendelse på spørgsmålet om, hvorvidt en overdragelse af en
fordring kan gøres gældende over for tredjemand? Hvis ja, hvad bør
reglen da gå ud på?
Spørgsmål 19: Vil det være hensigtsmæ ssigt, at konventionen præciserer
anvendelsesområdet for henholdsvis  artikel 12 og 13? Mener De, at der
bør indføjes en lovval gsregel for betalinger foretaget frivilligt af en
indtrædende tredjemand?
Spørgsmål 20: Mener De, at der bør indføjes  en bestemmelse om, hvilken lov der
finder anvendelse på modregning? Hvis ja, hvilken lovvalgsregel vil De da
foreslå?
9Indledning
1.1 Skabelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed
En af konsekvenserne af den øgede samh andel og det øgede samkvem på tværs af
landegrænserne inden for Den Europæiske Union og  i verden som helhed er, at der er større
mulighed for, at en borger eller en virksomhed bliver indblandet i en tvist, hvori nogle afelementerne rækker ud over den pågældendes do micilland. Man kan f.eks. forestille sig, at en
græsk forbruger via postordre eller Internet har købt et elektronisk apparat i Tyskland og
derefter vil rejse sag mod fabrikanten, fordi apparatet er behæftet med en alvorlig fejl, somfabrikanten nægter at reparere, eller at en tysk virksomhed vil retsforfølge sin engelske
handelspartner for misligholdelse af en kontrakt.
Mange afholder sig fra at gøre deres rettigh eder gældende i et fremmed land, fordi de
nationale retssystemer og administrative systemer er uforenelige med hinanden ellerkomplicerede at forstå. Det gælder i særdeleshed almindelige borgere og små og mellemstorevirksomheder, der generelt ikke har råd til at sø ge bistand hos interna tionale advoka tfirmaer.
En forudsætning for et ægte indre marked med fri bevægelighed for varer, personer og kapital
i EU er imidlertid, at der også findes et fæ lles retsområde, hvor enhver borger kan gøre sine
rettigheder gældende i en anden medlemsstat på samme måde som i sit eget land.
På Det Europæiske Rå ds møde i Tammerfor s den 15.-16. oktober 1999
1 blev der derfor
fastlagt tre prioriterede mål for indsatsen på dette område. Et af disse prioriterede mål drejersig om at styrke den gensidige anerkendelse af retsafgørelser.
Og i den sammenhæng spiller en harmonisering af de internationalprivatretlige regler en
ganske central rolle.
1.2 Den internationale privatrets rolle for skabelsen af et fælles europæisk
retsområde
Den internationale privatret
2 består af regler, der har til formål at lette løsningen af
internationale tvister. Den beskæftiger sig i alt væsentligt med tre spørgsmål, nemlig:
– hvilket lands domstole der er kompetente til at pådømme en tvist. Det drejer sig i den
forbindelse om at bestemme "domst olenes internationale kompetence"
– hvilket lands materielle lov dommeren skal anvende - der er her tale om problemerne
omkring "lovvalg" eller "lovkonflikter"
– hvorvidt den afgørelse, der er truffet af de n domstol, som har erklæret sig kompetent, kan
anerkendes og eventuelt fuldbyrdes i et ande t land. Dette spørgsmål - om retsvirkningen af
udenlandske domme elle r gensidig anerkendelse og fuldby rdelse af udenlandske domme -
er især vigtigt, når den part, som taber sagen, ikke har nogen aktiver i det land, hvor
dommen er afsagt (domslandet).
                                                
1Formandskabets konklusioner af 16.10.1999, p unkt 28-39.
2Udtrykket "international privatret" har ikke samme betydning i alle medlemsstater. I tysk og portugisisk
ret er der f.eks. udelukkende tale om lovvalgsregler,  mens begrebet i andre retssystemer også omfatter
regler om domstolenes internationale kompetence og anerkendelse af udenlandske domme. I denne
grønbog benyttes udtrykket i bred forstand.
10Når man vil indbringe en international tvist fo r en domstol, må man helt konkret først afgøre,
hvilket lands domstole der har den internationale kompetence. Når først det er afgjort, er det
den kompetente domstol, der afgør, hvilken lov der skal anvendes på tvis ten. Det er først i det
øjeblik, hvor denne domstol har afsagt si n dom i sagen, at spørgsmålet om dommens
fuldbyrdelse i udlandet rejser sig.
Traditionelt har hver medlemsstat fulgt sin egen internationale privatret. Denne situation
indebærer imidlertid en meget uheldig mangel på ensartethed og retssikkerhed, ligesom der errisiko for, at en af parterne eller begge parterne søger at udnytte, at deres sag har tilknytningtil flere forskellige retssystemer, for at komme udenom den lov, de r normalt skulle finde
anvendelse. Hvis vi vender tilbage til eksemplet med den græske forbruger og den tyskefabrikant, behøver man blot at forestille sig, at købsaf talen mellem de m indeholder en
lovvalgsklausul, der indebærer, at det er loven i et tredjeland uden
forbrugerbeskyttelseslovgivning, der skal anve ndes. Hvis det var tilfæl det, kunne det føre til
det meget uheldige resultat, at forbrugeren berø ves den beskyttelse, som både græsk og tysk
ret yder ham.
For at modvirke dette har medlemsstat erne valgt at harmonisere deres
internationalprivatretlige regler. De første be stræbelser på dette område har drejet sig om
forpligtelser på det civil- og handelsretlige område, såvel inden for som uden forkontraktforhold.
1.3 Samspillet mellem Rom-konventionen, "Bruxelles I"-forordningen og den
fremtidige "Rom II"-retsakt
De mål, der ligger til grund for Rom-konventi onen, kan kun forstås rigtigt i lyset af det
instrument, der gik forud for den, nemlig Br uxelles-konventionen fra 1968 (som den såkaldte
"Bruxelles I"-forordning trådte i stedet for den 1. marts 2002, undtagen for Danmarksvedkommende).
3 Bruxelles-konventionen by ggede på den tankegang , som allerede kommer
til udtryk i EF-traktaten, at et fælles marked forudsætter, at en dom afsagt i en medlemsstatuden større vanskeligheder kan anerkendes og fuldbyrdes
 i enhver anden medlemsstat. For at
fremme virkeliggørelsen af dette mål opstille r Bruxelles-konventionen regler for, hvilken
medlemsstats domstole der er kompetente.4
Men selve eksistensen af regler om domstol enes kompetence yder dog ingen garanti mod
enhver vilkårlighed med hensyn til, hvordan se lve tvisten afgøres. For både Bruxelles-
konventionen og den forordning, som har afløst den, indeholder en række valgmuligheder, der
giver sagsøger mulighed for at vælge mellem flere domstole. Der er derfor risiko for, at enpart udelukkende vælger domstolen e i én medlemsstat frem for i en anden, fordi lovgivningen
i den førstnævnte stat indeholder regler, der er mere gunstige for ham. Det er det problem, der
kaldes " forum shopping ". Den harmonisering af medlemsst aternes lovvalgsregler, som Rom-
konventionen medførte, sikr er, at afgørelsen i realitetsspør gsmålene bliver den samme, uanset
                                                
3Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, som afløste Bruxelles-
konventionen fra 1968, hvoraf en konsolideret udgave er offentliggjort i EFT C 27 af 26.1.1998, s. 1-18. Bruxelles-konventionen fra 1968 gælder dog fortsat i relationerne mellem Danmark og de øvrigemedlemsstater.
4Denne grønbog omhandler i princippet ikke kompetencereglerne i 1968-konventionen og "Bruxelles I"-forordningen, men vi vil alligevel komme ind på nogle af dem under diskussionen af de forskellige
lovvalgsregler (punkt 3).
11hvilken domstol sagen indbringes for,  og mindsker derved risikoen for forum shopping  inden
for EU.
Der er dog en væsentlig forskel mellem Br uxelles-konventionen og  Rom-konventionen hvad
angår anvendelsesområdet - den førstnævnte omfatter både kontraktlige forpligtelser og
forpligtelser uden for kontraktforhold, mens  den anden kun drejer sig om kontraktlige
forpligtelser. Hvis den "Rom II"-retsak t om lovvalg for forpligtelser uden for
kontraktforhold5, som der for øjeblikket arbejdes på, b liver vedtaget, bliver den således på
EU-plan den logiske forlængelse af den harmonisering af de internationalprivatretlige reglerfor forpligtelser inden for og uden for kontrakt forhold på det civil- og handelsretlige område,
der hidtil er gennemført.
Før vi kort opsummerer lovvalgsreglerne i Rom- konventionen, vil vi i det følgende skitsere de
mål, der er opstillet for dem.
1.4 Formålene med lovval gsreglerne inden for kontraktforhold
Ved opstillingen af en lovvalgsregel har lovgiver en altid flere valgmuligheder. Hvilket valg
der træffes, kan bedst forstås ud fra pr incipperne om tilknytning og partsautonomi.
Efter tilknytningsprincippet skal en sag underlæg ges det retssystem, so m den har den tætteste
tilknytning til. Dette princip er især indlysende,
 når det drejer sig om international
kompetence, f.eks. en tvist angående fast ejendom  eller et trafikuheld - domstolen på det sted,
hvor ejendommen er beliggende, e ller hvor uheldet finder sted, er  normalt den, der bedst kan
vurdere sagens omstændigheder og indsamle bevismateriale. Princi ppet om partsautonomi
giver parterne mulighed for selv at aftale, hv ilken lov der skal anve ndes i forholdet mellem
dem, hvilket er en indlysende løsning i de t ene af de to ovennævnte eksempler (kontrakten
mellem en tysk og en engelsk virksomhed). De t er det mest fremherskende princip inden for
kontraktforhold, og det er det princip, de r er lagt til grund i næsten alle lande.
Inden for de sidste tyve år er der et andet pr incip, der er trådt stærkt frem, nemlig hensynet til
den svage part. I eksemplet med den græske forbr uger og den tyske fabrikant står de to parter
ikke på lige fod. I mangel af begrænsni nger i princippet om pa rtsautonomi risikerer
forbrugeren at blive påtvunget en lov, som er ugunstig for ham, og derigennem blive berøvetden beskyttelse, han har ret til at forvente, når han køber et forbrugsgode. Sammeræsonnement gælder i fo rholdet mellem arbejdsgiv er og arbejdstager.
Alle disse principper indgår også i Rom-konventionen fra 1980.
1.5 Opsummering af reglerne i Rom-konventionen
De ensartede regler i Rom- konventionen finder anvendelse "på kontraktlige forpligtelser i
alle situationer, hvor der skal foretages et valg me llem lovene i forskellige lande"
6, dvs. i
situationer, hvor ikke alle el ementerne har tilknytning til en og  samme retsorden, f.eks. fordi
parterne i kontrakten er af forskellig nationa litet eller er hjemmehøre nde i forskellige lande,
                                                
5Kommissionen lagde den 3. maj 2002 op til en bred høring om et foreløbigt udkast til forslag til
rådsforordning om lovvalg for forpligtelser uden for kontraktforhold med det formål at indhentekommentarer fra de berørte kredse. Teksten hertil findes på følgende adresse:http://europa.eu.int/comm/dgs/justice_home/index_da.htm .
6Artikel 1.
12eller også fordi kontrakten indgås eller gennem føres i forskellige lande eller i et andet land
end dommerens land.
Rom-konventionen har "universel" karakter7, dvs. at de lovvalgsregle r, den opstiller, kan føre
til anvendelse af loven i en stat, der ikke er med i EU.
Desuden fastsættes det i konventionen, at den ikke finder anvendelse på fysiske personers
rets- og handleevne, formueretlige aspekter i familieretten (testamenter og arv, formueforholdmellem ægtefæller, underholdsforpli gtelser), forpligtelser ifølge omsætningspapirer (veksler,
checks, ordregældsbreve), selskabsret og spørgsmå l omfattet af regler om foreninger og andre
juridiske personer, voldgiftsaftaler og værnetingsklausuler, "trusts" samt bevisspørgsmål ogprocessuelle spørgsmål
8.
Hovedhjørnestenen i dette system er partsautonomien (artikel 3), som betyder, at parterne frit
kan aftale lovvalg, selv om denne frihed dog ikke er helt ubegrænset. Parterne kan vælge en
hvilken som helst lov, også selv om den ikke  har nogen objektiv tilknytning til kontrakten, de
kan aftale lovvalget efter kont raktens indgåelse og ændre de tte lovvalg på ethvert tidspunkt
under kontraktens løbetid, i nogle medlemsstat er også under en proces. Med hensyn til
lovvalgets form gælder, at lovvalget skal væ re "udtrykkeligt eller fremgå med rimelig
sikkerhed af kontraktens beste mmelser eller omstændighederne i øvrigt", hvilket indebærer, at
der ikke behøver at være indføjet en udt rykkelig bestemmelse herom i kontrakten, men
lovvalget kan også fremgå af andre elementer i den kontraktlige kontekst, idetkonventionsteksten overlader til dommeren af tage stilling til, om der foreligger et stiltiende
eller implicit lovvalg.
Har parterne ikke aftalt lovva lg, er det ifølge konventionen tilknytningsprincippet, der skal
lægges til grund, idet det i så fald er love n i det land, som kontrakten har den nærmeste
tilknytning til (artikel 4), der skal anvendes. Kontrakten formodes at have den nærmestetilknytning til det land, hvor den part, som skal "præstere den for aftalen karakteristiske
ydelse" , på tidspunktet for aftalens indgåelse har sin bopæl. Den "karakteristiske ydelse"  er
den ydelse, der gør det muligt at skelne kontrakt en fra en anden kontrakt  (i en købskontrakt er
det f.eks. sælgerens forpligtelse til at overdrage  ejendomsretten, i en tr ansportkontrakt er det
transportørens forpligtelse til at udføre transporten osv.); forpligtelsen til at betale et beløb ersåledes normalt ikke  den karakteristiske ydelse i artik el 4's forstand. Konventionen opstiller
desuden andre formodninger i relation til tinglige rettigheder og varetransport. Dommeren kan
dog se bort fra disse formodninger, "hvis det af omstændighederne som helhed fremgår, at
aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land" .
Ligesom Bruxelles-konventionen indeholder Rom-konventionen på visse betingelser særlige
regler til fordel for de såkaldt "svage" parter (forbrugere og arbejdstagere, artikel 5 og 6).Parternes lovvalg må såle des ikke berøve en forbruger elle r en arbejdstager den beskyttelse,
vedkommende nyder i henhold til ufravigelige be stemmelser i den l ov, der - i henhold til de
almindelige regler i konventionen - normalt skulle anvendes, hvis parterne ikke havde aftalt
lovvalg. I mangel af aftale om  lovvalg skal forbrugeraftaler  være underlagt loven i det land,
hvor forbrugeren har bopæl, mens arbejdsaft aler er underlagt loven på det sted, hvor
arbejdstageren normalt udfører sit arbejde, og i mangel af et sådant sted loven på det sted,
hvor det forretningssted, som ha r ansat ham, er beliggende.
                                                
7Artikel 2.
8Under forbehold af konventionens artikel 14.
13Konventionen indeholder særlige regler på visse  særlige områder (bl.a. om overdragelse af
fordringer og subrogation). Den lov, der skal anvendes på kontrakten, har et stort
anvendelsesområde, idet den både skal a nvendes i spørgsmål angående kontraktens
fortolkning og dens opfyldelse eller mang lende opfyldelse samt på  kontraktens ophør eller
ugyldighed.
1.6 Forbindelsen med projektet "europæisk aftaleret"
Fra nogle sider er der allerede rejst spørgsmålet om, hvilken forbindelse der er mellem "Rom
I"-projektet og projektet a ngående "europæisk aftaleret"9.
Formålet med meddelelsen herom af 2. juli 2001 var at få en bredere debat i gang om
fremtidens europæiske aftaleret på  EU-plan og om behovet for en  ny tilgang til den materielle
ret10. I denne meddelelse beskæftigede Kommissi onen sig bl.a. med spørgsmålene om,
hvorvidt de eksisterende EU-regler på det af taleretlige område er tils trækkeligt kohærente, og
hvorvidt de nationale forskelle på dette område kunne lægge hi ndringer i vejen for det indre
marked. En af de muligheder, der blev skitseret  i tilfælde af, at en ny tilgang blev fundet
nødvendig, gik ud på at vedtage en ny EU-retsakt, der kunne bidrage til en indbyrdestilnærmelse af medlemsstaternes materielle aftaleret. Allerede dengang var der flere, der sattespørgsmålstegn ved, om så der var nogen ide i at have regler om anvendel se af denne eller hin
nationale lov frem for andre.
Kommissionen er ikke enig heri. For projektet angående europæisk af taleret tager på det
nuværende stadium ikke sigte på hverken at harmonisere medlemsstat ernes aftaleret eller
indføre en europæisk civillovbog. Kommissione n havde allerede be budet, at den ville
fremlægge et opfølgningspapir i begyndelsen af 2003. Og selv om der måske engang i
fremtiden bliver tale om en øget harmonisering af aftaleretten på EU-plan, vil en sådanharmonisering nok kun omfatte  enkelte særligt vigtige aspekter, således at det stadig vil skulle
afgøres, hvilken lov der skal anvendes med hensyn til de aspekter, der ikke er harmoniseret.Den internationale privatrets lovvalgsregler vil derfor fort sat have stor betydning for
grænseoverskridende transaktioner i nden for EU, både i dag og fremover.
At der findes et projekt, der drejer sig om harmonisering af  aftaleretten, svækker derfor på
ingen måde de argumenter, der taler for at overveje en opdatering af Rom-konventionen. Der
er tværtimod tale om to pr ojekter, der supplerer hina nden, og som bør gennemføres
sideløbende.
1.7 Tidligere initiativer
Til forberedelse af drøftelserne angående  en eventuel opdatering af konventionen har
Kommissionen inden for rammerne af programmet 
GROTIUS CIVIL 2000 finansieret et projekt
tilrettelagt af Det Europæiske Retsakademi i Trier, der gik ud på at etablere en database medonline-adgang vedrørende konventionens anve ndelse ved medlemsstaternes domstole. Det
netsted, der er etableret
11, indeholder allerede et stort antal oplysninger om retspraksis.
                                                
9Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om europæisk aftaleret (EFT C 255 af
13.9.2001, s.1).
10Den materielle aftaleret indeholder regler om bl.a . aftalers gyldighed, indgåelse og opfyldelse, i
modsætning til den internationale privatrets regler for aftaler, der udelukkende omhandler spørgsmåletom lovvalg.
11http://www.rome-convention.org.
14Som led i udarbejdelsen af forordning (EF)  nr. 44/2000 ("Bruxelles I") afholdt GD RIA i
øvrigt den 4.-5. november 1999 en høring om in ternational privatret og elektronisk handel.
Høringen resulterede i 74 skriftlige indlæg fra erhvervsorganisationer,
forbrugerorganisationer, offentlige institutioner, virksomheder og forskere. En stor del af dekommentarer, der indkom, drejer sig om lovva lg for kontrakter i ndgået via Internet.
Endelig har GEDIP (
GROUPE EUROPÉEEN DE DROIT INTERNATIONAL PRIVÉ ) undersøgt, hvilke
forbedringer der kunne foretages i konventi onen, og dette arbejde er mundet ud i konkrete
forslag til ændring af den nugældende konvention.12
Inden man begynder at overveje, om der bør  foretages nogen materielle ændringer i
lovvalgsreglerne i konventionen (punkt 3), er det på  sin plads at analyser e, hvilke fordele der
vil være ved at omdanne konventi onen til en EU-retsakt (punkt 2).
Allerførst vil Kommissionen dog gerne benytte lejligheden til at få et bedre overblik over,
hvilket konkret kendskab de økonomiske aktører - virksomheder, forbrugere og lønmodtagere
- og juristerne rent faktisk har til Rom-konventi onen og dens regler. Den vil også gerne have
at vide, hvorvidt dette kendska b eller manglende kendskab ha r indflydelse på, hvordan disse
aktører forholder sig under aftale forhandlinger eller retssager.
Spørgsmål 1: Ved De noget om, hvilket kendskab de økonomiske aktører og juristerne,
herunder også dommerne, rent faktis k har til Rom-konventionen fra 1980
og dens regler? Ved parterne i en kontrakt altid, at de frit kan aftale,
hvilken lov der skal finde  anvendelse? Hvis De me ner, at de økonomiske
aktører mangler viden om Rom-konventionen, mener De da, at dette har
negativ indflydelse på kontraktforhandlingers eller retssagers forløb?
2 OMDANNELSE AF ROM-KONVENTIONEN FRA 1980 TIL EN EU-
RETSAKT
Rom-konventionen er i dag det enes te instrument inden for inte rnational privatret i EU, der
stadigvæk har form af en international trakta t. Spørgsmålet er derfor, om den ikke burde
omdannes til en EU-retsakt.
Hvis konventionen omdannes til en EU-retsakt, ka n det give en række fordele, hvoraf den
vigtigste nok er, at der vil blive skabt be dre sammenhæng i de EU-regler inden for
international privatret (punkt 2.2 ), der er baseret på traktate ns artikel 61, litra c) (punkt 2.1).
Desuden vil det give EF-Domstolen de be dst mulige forudsætninger for at udøve sin
fortolkningskompetence (punkt 2.3), og endeli g vil det lette anvendelsen af ensartede
lovvalgsregler i de nye medlemsstater (punkt 2.4).
2.1 Et nyt retsgrundlag: Amsterdam-traktatens  artikel 61, litra c), satte skub i EU's
arbejde inden for international privatret
De EU-regler, der findes inden for internationa l privatret, er enten vedtaget på grundlag af
traktatens artikel 293 (tidl. artikel 220) (d et er tilfældet med Br uxelles-konventionen fra
1968), eller sidestilles med regler  vedtaget på dette grundlag (det gælder Rom-konventionen
fra 1980), men siden Amsterdamtrak tatens ikrafttræden har dette  område henhørt under første
søjle i Den Europæiske Union.
                                                
12Resultaterne af dette arbejde kan ses på http://www.drt.ucl.ac.be/gedip.
15På grundlag af traktatens artikel 61, litra c), har Fællesskabet da også vedtaget flere nye
forordninger inden for det civilretlige samarbejde ("Bruxelles II"-forordningen13,
konkursforordningen14, forkyndelsesforordningen15 og bevisoptagelsesforordningen16), og
desuden er Bruxelles-konve ntionen fra 1968 blevet omdannet til en forordning.
Kommissionen er endvidere for øjeblikket ved at  forberede en EU-retsakt om lovvalg for
forpligtelser uden for kontraktforhold ("Rom II").
Rådets og Kommissionens handlingsplan fra Wien17, som Rådet vedtog i 1998, tager
udtrykkeligt sigte på gøre lovvalgsreglerne forenelige. I handlingsplanens punkt 40 c)opfordres der til at "indlede revisionen, om nødve ndigt, af visse beste mmelser i konventionen
om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige  forpligtelser (Rom I), idet der tages hensyn
til særbestemmelser om lovvalg sregler i andre fællesskabsins trumenter". I programmet for
gensidig anerkendelse
18 pointeres det, at foranstaltninge rne i forbindelse med harmonisering
af lovvalgsregler er ledsageforanstaltninger,  der skal fremme gennemf ørelsen af princippet
om gensidig anerkendelse af afgørelser på det civil- og handelsretlige område.
Der erindres om, at så snart Nice-traktaten er trådt i kraft, vil det civilretlige samarbejde,
undtagen inden for familieret, være underlagt den såkaldte fælles be slutningstagning, der
inddrager Europa-Parlamentet fuldt ud i lovgivningsprocessen.
2.2 Sammenhæng i EU-reglerne inden for international privatret
Eftersom reglerne om intern ational kompetence og lovvalgsreglerne for forpligtelser i og
uden for kontraktforhold på det civil- og handels retlige område reelt udgør et hele, virker det
ikke fremmende for sammenhængen i dette hele, at Ro m-konventionen har en anden form end
de andre internationalprivatretlige instrumenter i EU.
Fordi Rom-konventionen er en international traktat, inde holder den desuden en række
bestemmelser, som må vurderes i lyset af behovet for samme nhæng i EU's lovgivningspolitik.
Der er bl.a. tale om følgende artikler:– medlemsstaternes ret til at tage forbehold, jf. artikel 22 (angående artikel 7, stk. 1, og
artikel 10, stk. 1, litra e)
– medlemsstaternes ret, jf. artikel 23, til at vedt age nationale lovvalgsregler for en bestemt
kategori af kontrakter
– medlemsstaternes ret, jf. artikel 24, til at tiltræde multilate rale konventioner om
lovkonflikter
                                                
13Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000 om kompetence og om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over
ægtefællernes fælles børn, EFT L160 af 30.6.2000, s. 19.
14Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj om konkurs, EFT L160 af 30.6.2000, s. 1.
15Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. mai 2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige ogudenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager, EFT L160 af 30.6.2000, s. 37.
16Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retterom bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område, EFT L 174 af 27.6.2001, s. 1.
17EFT C 19 af 23.1.1999, s. 1, punkt 51 c).
18EFT C 12 af 15.1.2001, s. 8
16– konventionens tidsbegrænsede karakter (sel v om den kan forlænges), jf. artikel 30.
Det er ikke sikkert, at disse bestemmelser er forenelige med målet om skabelse af et ægte
europæisk retsområde.
2.3 EF-Domstolens ensartede fortolkning af konventionen
På baggrund af de første domme afsagt af na tionale domstole kan det allerede nu konstateres,
at der ikke altid er sikkerhed for en en sartet fortolkning af visse af konventionens
bestemmelser, navnlig fordi de  nationale domstole har tendens  til at fortolke konventionen i
lyset af tidligere afgørelser, enten for at udfyl de visse huller i konventionen eller for at dreje
visse bestemmelser, der er åbne for fortolkning, i en bestemt retning. Til illustration afsådanne divergenser kan nævnes artikel 1, stk. 1, (materielt anvendelsesområde: definition af
kontraktlige forpligtelser, f.eks. spørgsmåle t om, hvorvidt kontraktkæder falder ind under
definitionen) eller artikel 3, st k. 1, (definition af stiltiende lovvalg  - foreligger der et lovvalg,
når der henvises til et juridisk begreb, der er særegent for et bestemt retssystem?).
19
Det vil formentlig føre til bedre sammenhæng i lovkonfliktreglerne i EU, hvis reglerne i Rom-
konventionen blev fortolket ensartet.
Konventionsstaterne har i en fælles erklæring20 givet udtryk for vilje til at undersøge
mulighederne for at tillægge EF-Domstolen kom petence på visse områder. Konventionen er
således blevet suppleret med to protoko ller, der tillægger Domstolen kompetence til
fortolkning af konventionen. Disse to protoko ller er imidlertid endnu ikke trådt i kraft.21
Konventionens omdannelse til en fællesskabsretsa kt vil sikre, at Domstolens kompetence
bliver identisk for alle internationalprivatretlige instrumenter vedtaget på fællesskabsplan. EF-Domstolen vil derigennem kunne sikre, at de  juridiske begreber, der er fælles for Rom-
konventionen og "Bruxelles I"-foro rdningen, fortolkes kohærent. 
22
I den forbindelse må der desuden tages højde for, at de kompetenceområder, som Domstolen
har i henhold til traktate ns afsnit IV, vil kunne udvikle sig i fremtiden.
Det er dog stadigvæk ønskeligt, at de to  protokoller til Rom-konven tionen ratificeres af
samtlige medlemsstater. For alle kontrakter indgået, før den eventuelle fremtidige "Rom I"-
retsakt er trådt i kraft, vil fortsat være underlagt Rom-konventionen, og protokollerne til den
vil derfor bevare deres værdi for et ikke ubetydeligt antal eksisterende kontrakter.
                                                
19En anden faktor, der kan føre til afvigende fortolkninger, skyldes, at nogle medlemsstater har valgt at
inkorporere konventionens bestemmelser i deres nationale ret via lovgivning og undertiden har ændretden oprindelige tekst.
20Med hensyn til konventionsteksten som ændret ved de forskellige tiltrædelseskonventioner og de dertil
knyttede erklæringer og protokoller henvises til den konsoliderede udgave, der er offentliggjort i EFT C
27 af 26.1.1998, s. 34.
21For at den første protokol om kompetence til EF-Domstolen kan træde i kraft i de medlemsstater, derindtil nu har ratificeret den (dvs. samtlige medlemsstater undtagen Belgien og Irland), skal den andenprotokol endnu ratificeres af Belgien - en oversigt over ratificeringssituationen findes på :
http://ue.eu.int/accords/default.asp
22F.eks. forbrugerbegrebet.
172.4 Anvendelse af de ensartede lovval gsregler i de nye medlemsstater
Rom-konventionen fra 1980 indgår som en del af fællesskabsretten. Med udsigt til udvidelsen
af EU vil man ved at vedtage en fællesskabsret sakt kunne undgå forsinkelser i de ensartede
lovvalgsreglers ikrafttrædelse i ansøgerlande ne som følge af ratif iceringsprocedurerne.
Her kan man blot minde om , at Funchal-konventionen23 og Rom-konventionen24 om
henholdsvis Spaniens og Portugals samt Østrigs,  Finlands og Sveriges tiltrædelse endnu ikke
er blevet ratificeret af alle medlemsstater. Eftersom den oprindelige tekst blev ændret ensmule ved den lejlighed, findes der altså i dag to forskellige versioner af Rom-konventionen
side om side i EU.
25
2.5 Valg af retsakt - forordning eller direktiv?
Hvad angår valget af retsakt - forordning eller direktiv - må der tages hensyn til, at i
overensstemmelse med programmet for gensidig anerkendelse skal forenelighed ilovvalgsreglerne bidrage til den gensidige anerkende lse af retsafgørelser truffet inden for EU.
Det bør også indgå i overvejelserne, at der ikke er  tale om at regulere de tte eller hint aspekt på
et bestemt område - således som det ofte er tilfældet med sektordirektiver - men derimod omat harmonisere et helt områ de, nemlig international privatret inden for kontraktlige
forpligtelser.
Det ser ud til, at dette mål lettest kan nås, hvis den eventuelle fremtidige "Rom I"-retsakt
vedtages i form af en forordning. For forordning er er direkte gældende og ikke behæftet med
de usikkerhedsmomenter, der er forbunde t med gennemførelsen af et direktiv.
Spørgsmål 2: Mener De, at det er en god ide at omdanne Ro m-konventionen fra 1980 til
en EU-retsakt? Hvad er Deres argumenter for eller imod?
3 BØR ROM-KONVENTIONE N FRA 1980 OPDATERES?
Det er kun knap 11 år siden, at  Rom-konventionen trådte i kraf t, og nogle vil måske derfor
undre sig over, at man allerede nu overvejer at  revidere den. Men der er mange grunde, der
taler for en sådan revision.
For det første påtog medlemsstaterne sig ved Østrigs tiltrædelse af Rom-konventionen en
forpligtelse til at gennemgå, om artikel 5 angående forbrugerbeskyttelse bør revideres - i denforklarende rapport om tiltrædel seskonventionen blev det point eret, at denne gennemgang
skulle foregå i nær fremtid, og en erkl æring herom blev vedhæftet protokollen fra
regeringskonferencen.
26
For det andet kan der henvise s til den snævre forbindelse mellem Rom-konventionen og dens
modstykke inden for jurisdiktionskonflikter, nemlig Bruxelles-konven tionen. Da Bruxelles-
konventionen blev omdannet til en fællesskabsforordning, blev der også foretaget en revision
                                                
23EFT L 333 af 18.11.1992, s. 1.
24EFT C 15 af 15.1.1997, s. 10.
25Den ændring, der blev foretaget i Funchal-konventionen, drejer sig hovedsagelig om ophævelse af
artikel 27 om konventionens geografiske anvendelsesområde.
26EFT C 191 af 23.6.1997, s. 11 og 12.
18af nogle af dens artikler27. Mange mener, at der af hensyn til sammenhængen i Fællesskabets
internationale privatret bør tages hensyn til disse ændringer i det instrument, der omhandlerlovvalg.
For det tredje har man rent faktisk en retspr aksis, der dækker en længere periode end den,
hvor konventionen har været i kraft. For flere af de kontraherende stater havde allerede
ensidigt indført konventionens be stemmelser i deres na tionale lovgivning allerede inden dens
ikrafttrædelse
28. I andre lande har domstolene ladet sig inspirere af konventionens regler, før
den trådte i kraft.
Det fremgår af denne retspraksis, at der er  visse centrale bestemme lser i konventionen, der
kan kritiseres for manglende pr æcision. Man må imidle rtid ikke glemme , at det på dette
område ikke altid er hensigtsmæssigt at være for præcis, og at man naturligvis må søge atforetage en afvejning mellem regler, der stiller dommerne helt frit ved afgørelsen af, hvilkenlov der finder anvendelse, og stramme regler, der ikke giver noget spillerum for tilpasning tilden konkrete sag.
Formålet med en eventuel materi el revision er derfor ikke at afklare alle de punkter, der kan
give anledning til fortolkningsdivergenser, ned i den mindste detalje, men derimod blot attilpasse de mest diskutable elementer. Inden vi kommer ind på disse elementer i de enkelteartikler (punkt 3.2), vil vi anstille nogle bred ere overvejelser, der drejer sig om den
overordnede balance i konventionen (punkt 3.1).
3.1 Den overordnede balance i konventionen
3.1.1 Forholdet mellem de genere lle lovvalgsregler i Rom-konventionen og regler på
særlige områder i afledt ret,  der har indflydelse på lovvalg
3.1.1.1  De mange regler i sektorretsak ter med indflydelse på lovvalg
Der har været skrevet meget om de mange rets akter som der findes på særlige områder, og
som indeholder isolerede lovvalgsregler 
29 eller regler, der fastlægger fællesskabsrettens
anvendelsesområde og dermed har indflyde lse på, hvilken lov der finder anvendelse30. I
henhold til konventionens artikel 20 samt almindelige retsprincipper31 er der tale om
særregler, der regulerer særlige områder og frav iger de regler i konventionen, der har generel
                                                
27Bl.a. artikel 5, artikel 15 og artikel 22, stk. 1.
28Danmark, Luxembourg, Tyskland og Belgien.
29Der er bl.a. tale om direktivet om tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra en
medlemsstats område (direktiv 93/7 af 15. marts 1993) og udstationeringsdirektivet (direktiv 96/71 af16. december 1996). I øvrigt findes der en hel samling lovvalgsregler for forsikringssektoren i følgendedirektiver: andet skadesforsikringsdirektiv (direktiv 88/357 af 22. juni 1988), som suppleret og ændret
ved direktiv 92/49 og 2002/13; andet livforsikringsdirektiv (direktiv 90/619 af 8. november 1990), som
suppleret og ændret ved direktiv 92/96 og 2002/12.
30Der er flere direktiver, der indeholder en klausul, som ganske vist ikke er en egentlig lovvalgsregel,men som ikke er uden indflydelse på, hvilken lov der finder anvendelse på en kontrakt. Når kontraktenhar nær tilknytning til en eller flere medlemsstaters område, tager disse bestemmelser sigte på at sikre
fællesskabsrettens anvendelse, hvis parterne har valgt et tredjelands lov. Sådanne bestemmelser findes
bl.a. i direktivet om urimelige kontraktvilkår (direktiv 1993/13 af 5. april 1993), timeshare-direktivet(direktiv 1994/47 af 26. oktober 1994), direktiv 97/7 af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse iforbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg; direktiv 99/44 af 25. maj 1999 om visse aspekter afforbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed og direktiv 2002/65 af 23. september 2002 om fjernsalgaf finansielle tjenesteydelser til forbrugerne.
31« Generalia specialibus derogant  », dvs. at særlove er en undtagelse fra de generelle love.
19gyldighed. I de fleste tilfælde er disse sektorregler vedtaget ud fra ønsket om en øget
beskyttelse af de såkaldt "svage parter"32.
At der findes så mange spredte lovvalgsregle r, giver imidlertid an ledning til bekymring.
Nogle mener, at det kan gå ud over sammenhængen  i alle de lovvalgsregler, der gælder i EU.
Som eksempel herpå peges der ofte på de regler  med indflydelse på lovvalg, der er indeholdt i
direktiver, der tager sigte på at beskytte forbrugerne, hvor der er fulgt en andenfremgangsmåde end den, der benyttes  ved de egentlige lovvalgsregler
33, og hvor de løsninger,
der er valgt, varierer lidt fra den ene retsakt til den anden. I deres gennemførelse af et direktivhar medlemsstaterne desuden ikke altid fulgt ånden i direktivet - i nogle tilfælde er enbilateral regel således gjort til en ensidig regel.
34
Et andet kritikpunkt er, at de mange sp redte lovvalgsregler fører til manglende
gennemskuelighed, fordi det i praksis kan være vanskeligt at afgøre, hvilken lov der skal
anvendes, ikke mindst på  baggrund af de mere generelle overvejelser, der er i gang inden for
EU om kodificering af EU-retten med he nblik på at skabe større klarhed.35
3.1.1.2  Mulige løsninger
Der er flere løsninger, der for øjeblikket drøftes,  lige fra at gøre det lettere at finde rundt i de
mange forskellige tekster og til at foretage en egentlig kodificering af alle lovvalgsregler
vedtaget på fællesskabsplan:
i. For at skabe bedre overblik over de eksist erende tekster kunne man indføje et bilag
til den fremtidige retsakt, der skulle indeholde en liste - som ajourføres med de nyeregler, efterhånden som de vedtages - over alle sektorretsakter inden for den afledte
ret, der indeholder lovvalgsregler.
ii. Alle særregler kunne gengives i teksten til den fremtidige EU-retsakt. I så fald ville
man være nødt til at afklare, om man ønske r at nå frem til en samlet tekst omfattende
alle lovvalgsregler vedtaget i Fællesskab et om kontraktlige forpligtelser. Der er
faktisk tale om spørgsmålet om en "kodi ficering" af gældende fællesskabsret på
området.
iii. De regler med indflydelse på lovvalg, som der findes på særlige områder, tager
generelt sigte på en øget beskyttelse af  de svage parter. I denne grønbog kommer vi
ind på de overvejelser, der for øjeblikket er  i gang inden for retsvidenskaben, dels om
at indføre en generel klausul, der skal sikre anvendelse af en minimumsstandard i
Fællesskabet (jf. punkt 3.1.2 nedenfor), og dels om at opdatere  konventionens artikel
                                                
32De lovvalgsregler, der findes i direktiverne om forbrugerbeskyttelse, beror hovedsagelig på, at den
beskyttelse, som konventionens artikel 5 yder, ikke a ltid anses for at være tilstrækkelig, jf. punkt 3.2.7
nedenfor.
33Se fodnote 30.
34De fleste lovvalgsregler er bilaterale, dvs. at de alt efter sagens omstændigheder fører til anvendelse
enten af en udenlandsk lov eller loven i dommerens land. Som eksempel herpå kan nævnes den franskeregel om, at dommeren skal afgøre et barns nationalitet ud fra loven i det land, hvor moderen er
statsborger. Er moderen fransk, skal den franske dommer anvende fransk lov, er hun italiensk
statsborger, skal han anvende italiensk lov. Efter den ensidige fremgangsmåde, som i dag er enundtagelse, nøjes hvert land derimod med at bestemme, i hvilke tilfælde dets lov skal anvendes.Eksempelvis kan nævnes § 3, stk. 3, i den franske Code civil, hvori det hedder, at " Love om personers
rets- og handleevne finder anvendelse på franske stat sborgere, selv om de er bosat i udlandet".
35Jf. Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om kodificering af gældende
fællesskabsret, KOM (2001) 645 endelig af 21.11.2001.
205 (jf. punkt 3.2.7 nedenfor). Der er allerede  nogle, der har foreslået, at man ophæver
de lovvalgsregler, der er indeholdt i sekt orretsakter, hvis disse ændringer føres ud i
livet.
Spørgsmål 3: Ved De, om de mange spredte regler med indflydelse på lovvalg, som der
findes i en lang række sektorretsakter inden for den afledte ret, rejser
problemer? Hvis ja, hvordan mener De da, at disse problemer bedst kan
løses?
3.1.2 Indførelse af en klausul om en minimumsstandard, der sk al gælde i hele Fællesskabet,
når alle kontraktens elementer eller nogle af  dem er lokaliseret inden for Fællesskabet
3.1.2.1  Risikoen for, at fællesskabsre tten ikke anvendes, selv om  alle kontraktens elementer
er lokaliseret inden for EU
Der findes og vil altid findes situationer, hvor den svage part ikke nyder godt af den
beskyttelse, konventionen yder, på grund af sæ rlige omstændigheder i den konkrete sag. I
kraft af partsautonomien kan der blive tale om anvendelse af et  tredjelands lov. Når alle de
implicerede parter er hjemmehørende inden fo r Fællesskabet, vil det kunne være i strid med
konventionens ånd og med fælle sskabsretten i almindelighed.
Som det beskrives mere indg ående nedenfor (punkt 3.2.7), ka n det hænde, at en såkaldt
"mobil" forbruger ikke er beskyttet mod anvend else af et tredjelands lov. Hvis f.eks. en
portugisisk forbruger rejser til Belgien for at gøre et indkøb dér, er der ingen bestemmelse i
Rom-konventionen, der forbyder den handlen de at lade købsaftalen være underlagt
lovgivningen i et ikke-europæisk land, der ikke har nogen forbrugerlovgivning.36
Man må naturligvis ikke glemme, at beskyttelsen af den svag e part også og især sikres af de
mange EU-direktiver, hvis regler om anvendelsesområde netop tage r sigte på at forhindre, at
parterne ved blot at vælge et tredjelands l ov kan slippe udenom direktivets regler (jf. punkt
3.1.1 ovenfor). Men der er mange, der ikke fi nder denne løsning tilfredsstillende - ud over den
manglende klarhed over, hvilken regel der skal  anvendes, regulerer sektordirektiverne, som
det fremgår af selve deres betegnelse, ikke  hele civilretten, me n kun visse aspekter af
aftaleretten. Endelig er løsningen med sektordirektiver også utilstrækkelig, hvis de ikke ergennemført i national ret eller er forkert gennemført, og forbrugeren derfor ikke kan gøre demgældende over for sin aftalepartner.
37
3.1.2.2  Mulige løsninger
En opdatering af artikel 5 og 6, som drøfte s under punkt 3.2.7 nedenfor, vil ganske vist kunne
løse nogle af de problemer, der skyldes best emmelsernes formulering.  Men man bør overveje
en anden løsning, nemlig en løsning, der går ud på at indføre en klausul, der kan sikreanvendelsen af en minimumssta ndard i hele Fællesskabet, når alle elementerne i en kontrakt
eller nogle af de særlig vigtige elemen ter er lokaliseret inden for Fællesskabet.
                                                
36Der findes naturligvis sikkerhedsventiler i form af de internationalt præceptive regler, som dommeren
kan anvende, uanset hvilken lov der finder anvendelse på kontrakten (jf. punkt 3.2.8 nedenfor). Dennesikkerhedsventil har dog visse ulemper, for der findes kun ganske få regler, der er klart defineret somsådanne, og der er derfor langt fra sikkerhed for en forudsigelig juridisk løsning.
37Dette skyldes direktivernes manglende direkte horisontale virkning. Det var således Spaniensmanglende gennemførelse af direktiv 85/577 af 20.12.1985 om aftaler indgået uden for fast
forretningssted, der lå til grund for den tyske dom i "Gran Canaria"-sagen.
21En sådan klausul kunne bygge på  konventionens nuværende artikel 3, stk. 3, der fastsætter, at
"hvis alle andre omstændighede r af betydning på aftaletidspunk tet kun har tilknytning til et
enkelt land" , kan ufravigelige regler i dette lands lov ikke tilsidesættes ved parternes valg af
en anden lov.
På samme måde kunne de t i den fremtidige "Rom I"-retsakt fastsættes, at når der findes et
direktiv, der kræver bestemte mindsteregler overholdt, kan part erne ikke omgå disse regler
ved at vælge et tredjelands lov for kontrakt er, der udelukkende har tilknytning til EU. Der er
foreslået en bestemmelse med følgende ordlyd: "Hvis alle andre omstændigheder af
betydning på aftaletidspunktet k un har tilknytning til en elle r flere medlemsstater, kan
parternes aftale om anvendelse af loven i et tredjeland ikke medføre tilsidesættelse af
ufravigelige regler i fællesskabsretten".38
Dette forslag bør også ses i lyset af EF-Domstolens dom i Ingmar -sagen. Selv om ikke alle
elementerne i denne sag var lokaliseret i Fællesskabet - agenturgiveren var etableret i USA -lagde Domstolen vægt på, at handelsagenten udøvede sin virksomhed i en medlemsstat, da
den statuerede, at bestemte  artikler i direktiv 86/653 om  handelsagenter skulle finde
anvendelse
39
Spørgsmål 4: Hvis der bliver vedtaget en "R om I"-retsakt, mener De da, at der bør
indføres en generel klausul, der giver garanti for en minimumsstandard i
hele EU, når alle elementer i kontrakten eller visse særlig væsentlige
elementer er lokaliseret inden fo r EU? Kunne det gøres med den
formulering, der foreslås i punkt 3.1.2.2?
3.1.3 Forholdet til eksisterende inter nationale konventioner på området
Selv efter vedtagelsen af en fællesskabsr etsakt kunne man godt give medlemsstaterne
mulighed for fortsat at anvende lovvalgsreglern e i de internationale  konventioner, de for
øjeblikket er med i. Med denne løsning kunn e man undgå en konflikt mellem reglerne i de
pågældende konventioner og reglerne i fællesskab sretsakten. I øvrigt v ille de medlemsstater,
der allerede er med i sådanne konventioner, undgå at skulle opsige dem.
Denne løsning vil ganske vist have den ulem pe, at den giver disse lande mulighed for at
anvende regler, der kan afvige fra dem, der er  indeholdt i fællesskabsretsakten, hvilket kan
vanskeliggøre skabelsen af et ægte fælles re tsområde. Denne risiko mindskes dog af, at man
allerede har fuldt kendskab til i ndholdet af disse regler, og at  medlemsstaternes mulighed for
på egen hånd at tiltræde andre konventioner bor tfalder i det øjeblik, hvor den foreslåede
retsakt er vedtaget. For i henhold til AETR-dommen40 gælder, at når der er vedtaget et
fællesskabsinstrument om harmoni sering af lovvalgsregler i kont raktforhold på det civil- og
handelsretlige område, får Fællesskabet enekompetence til at forhandle og vedtageinternationale instrumenter på samme område.
Af hensyn til gennemsigtigheden og retssikke rheden kunne man i forbindelse hermed også
pålægge medlemsstaterne pligt til at meddele, hvilke internati onale konventioner der er tale
om. De kunne eventuelt angives på en liste i et bilag til en  fremtidig "Rom I"-retsakt.
Spørgsmål 5: Har De nogen kommentarer til de retningslinjer, der her skitseres?
                                                
38Med hensyn til begrebet "ufravigelige regler"  henvises til punkt 3.2.8.
39Domstolens dom af 9.11.2000 i sag C-381/98, Ingmar GB Ltd mod Eaton Loanard Technologies Inc.
223.2 Problemer med anvendelsen af nogl e af konventionens bestemmelser
3.2.1 Konventionens anvendelsesområde - udelukkelse af voldgifts- og værnetingsklausuler
(art. 1, stk. 2, litra d))
Konventionen finder ikke anvendel se på voldgiftsklausuler (der  bestemmer, at en eventuel
tvist skal afgøres af en voldgiftsmand eller vol dgiftsdomstol og ikke en statslig domstol) og
værnetingsklausuler (der udpeger den domstol , der skal pådømme en eventuel tvist).
At voldgiftsklausuler ikke falder ind under konventionen, er måske i kke så problematisk,
eftersom der findes adskillige traktater herom.  Men disse traktater drejer sig oftere om
anerkendelse og fuldbyrdelse af en voldg iftskendelse end om, hvilken lov der finder
anvendelse på selve voldgiftsaftalen.
Hvad værnetingsklausuler angår, indeholder artikel 23 i "Bruxelles I"-forordningen ganske
vist materielle regler, der direkte opstiller en række betingelser for gyldigheden af disseklausuler, men denne artikel giver ik ke nogen løsning på alle spørgsmål.
Spørgsmål 6: Mener De, at det vil være he nsigtsmæssigt med lovvalgsregler gældende
for voldgiftsklausuler og værnetingsklausuler?
3.2.2 Regler gældende for forsikringsaftaler (art. 1, stk. 3)
3.2.2.1  Den nuværende situation
Konventionen finder ikke anvendel se på forsikringsaftaler, der dækker risici beliggende inden
for EU. Denne udelukkelse skyldes, at sideløbende med forhandlingerne om Rom-
konventionen var der en anden eksper tgruppe, der netop arbejdede med
internationalprivatr etlige regler for fri udveksling af tje nesteydelser på forsikringsområdet.
Der findes flere sektordirektiver41 med lovvalgsregler alene for forsikringssektoren.
Der må derfor sondres mellem tre situationer, alt efter om risikoen er beliggende i en
medlemsstat eller ej, og om forsikringsselskabet er etableret inden for Fællesskabet eller ej:
a) Risikoen er lokaliseret uden for EU: hvilk en lov, der skal anvendes, afgøres ud fra
konventionens regler, uanset om forsikringsse lskabet er etableret i Fællesskabet eller
ej - i henhold til konventionens almindelige regl er (art. 4), anses forsikringsaftalen i
mangel af aftalt lovvalg for at have den stærkeste tilknytning til det land, hvor
forsikringsselskabet er etableret.
b) Risikoen er lokaliseret og forsikringssels kabet er etableret inden for Fællesskabet :
hvilken lov, der skal anvendes, afgøres efte r reglerne i forsikringsdirektiverne, der
afviger markant fra de almindelige re gler i konventionen. Direktiv 90/619 om
livsforsikring fastsætter den principielle regel, at det er loven i forsikringstagerensbopælsland, der skal anvendes, når forsikri ngstageren er en privatperson. Denne
                                                                                                                                                        
40Domstolens dom af 31.3.1971 i sag 22/70, Kommissionen mod Rådet, Sml. 1971, s. 263.
41Der er tale om de direktiver, der allerede er næ vnt i fodnote 29. Det bemærkes, at Rådet den 27. maj
2002 vedtog en fælles holdning med henblik på vedtagelse af en konsolideret udgave aflivsforsikringsdirektiverne (EFT C 170 E/45 af 16.7.2002). Desuden arbejdes der for øjeblikket også på
en konsolideret udgave af skadesforsikringsdirektiverne, og dette arbejde ventes afsluttet i 2003.
23løsning, der stiller forsikringstageren i en situation svarende til en forbrugers, er også
den, der følges i de fleste tredjelande.
c) Risikoen er lokaliseret inden for EU, men fo rsikringsselskabet er ikke etableret inden
for Fællesskabet: lovvalgsspørgsmålet afgøre s ud fra de nationale lovvalgsregler i
hver medlemsstat, idet der ikke er foretaget nogen harmonisering på EU-plan.
3.2.2.2  Overvejelser i forbindelse med den nuværende situation
Fra eksperter i international privatret er de r rejst kritik mod den nuvæ rende situation, bl.a.
fordi den ikke stemmer særlig godt ove rens med ønsket om gennemsigtighed i
fællesskabsretten - selv om eksperter på områ det måske nok er i stand til at finde frem til,
hvilke regler der skal følges, er det samme ikke altid tilfældet for et bredere publikum.
Spørgsmålet er også, om situation a), der indebære r anvendelse af loven i
forsikringsselskabets land, stemmer overens me d det overordnede hens yn, som også kommer
til udtryk i "Bruxelles I"-forordningen42, og som går ud på at sikre den private forsikringstager
en høj grad af beskyttelse.
Endelig kan man undre sig over, at der ikke findes nogen harmonisere de lovvalgsregler for
den situation, der er beskrevet under (c) ovenfor (risiko beliggende inden for EU,
forsikringsselskabet etableret uden for EU). Forsikringseksperter fastholder imidlertid, at der ipraksis ikke er grund til at bekymre sig over den situation, da tjenesteyde re etableret uden for
Fællesskabet i henhold til reglerne om fri udveks ling af tjenesteydelser skal vælge hjemting
inden for EU, således at de bliver  underlagt de europæiske regler.
3.2.2.3  Mulige løsninger
Overvejelserne kunne koncentreres om følgende punkter:i. Tager de almindelige regler i konventione n, der finder anvendelse i situation a)
ovenfor, tilstrækkeligt hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende forforsikringsaftaler? Vil det ikke være bedre, om man ligesom i "Bruxelles I"-
forordningen indførte en særlig l ovvalgsregel på dette  område? Eller bør
Fællesskabet ligesom de fleste tredjeland e undlade at beskæftige sig med risici, der
ikke er lokaliseret inden for EU?
ii. For at skabe større gennemsigtighed i fællesskabsretten kunne man overveje at
indføre særlige regler for forsikringssektoren i en fremtidig "Rom I"-retsakt. Menhvis der bliver tale om en forordning , er det ikke sikkert, at reglerne om
forsikringssektoren kan forenes med denn e type retsakt - ved udarbejdelsen af
forsikringsdirektiverne ønskede man faktisk at give medlemsstaterne et vist spillerummed hensyn til, hvilke tilknytningskriterier der skal være opfyldt, for atforsikringstagerens domicillov kan finde anvendelse, og dette spillerum kanvanskeligt forenes med en forordning. De fleste medlemsstater har da også under
Kommissionens arbejde på området "forsikr ing og e-handel" udtrykt ønske om, at
der ikke indføjes lovvalgsreg ler i Rom-konventionen eller de n retsakt, der vedtages i
stedet for den.
                                                
42Allerede Bruxelles-konventionen indeholdt i afsnit 3 regler om særlig kompetence.
24iii. Man kunne skabe større gennemsigtighed og klarhed over de gældende regler på
området ved at indføre et bilag, der opdateres regelmæssigt, og som angiver de
lovvalgsregler, der er indeholdt i sektorretsakter (jf. punkt 3.1.1.2. ovenfor).
Spørgsmål 7: Hvordan vurderer De de nuværende regler for forsikringsaftaler? Mener
De, at den nuværende behandling af situation (a) og (c) er
tilfredsstillende? Hvordan mener De, at man kan løse eventuelle
problemer på dette område?
3.2.3 Partsautonomi (art. 3, stk. 1) - Overvejel ser angående valg af andre regler end et
lands lovgivning
Inden for den internationale samh andel er det blevet stadigt me re almindeligt, at parterne i
stedet for at henvise til et bestemt lands lov direkte henviser til reglerne i en internationalkonvention som f.eks. Wien-konventionen af  11. april 1980 om internationale køb, til
international handelspraksis, til almindelige retsprincipper, til lex mercatoria eller til nyere
private kodifikationer som f.eks. UNIDROIT -principperne om kontrakter inden for
international handel.
Ifølge formuleringen i konventionen ser det ikke  ud til, at en sådan henvisning kan betragtes
som et lovvalg efter artikel 3, der nok kun omha ndler valg af en national lov - kontrakter
indeholdende et sådant valg vil derfor være underlagt den l ov, der finder anvendelse i mangel
af aftalt lovvalg (artikel 4), og det er denne l ov, der skal afgøre, hvilken vægt der skal lægges
på ikke-nationale regler valgt af parterne.
43 I den juridiske litteratur har der traditionelt også
været modstand mod en sådan mulighed for at  vælge ikke-nationale regler, bl.a. under
henvisning til, at disse regler endnu ikke er  tilstrækkeligt sammenhæng ende og komplette.
Andre mener derimod, at når parterne vælger a ndet end en national lov, kan der være tale om
et lovvalg efter Rom-konventionens artikel 3.44 Et af de argumenter, der fremføres, er, at en
statslig domstol også bør have den muligh ed, som voldgiftsdomstole har i mange lande.
Specielt med hensyn til Wien- konventionen af 11. april 1980 fore ligger der to nederlandske
domme, hvor det blev statueret, at parterne  kunne udpege denne konvention som værende den
lov, der skulle finde anvendelse på deres aftale , selv om der i de konk rete sager var tale om
situationer, hvor konventionen if ølge selve dens regler ikke  fandt direkte anvendelse.45
Tilbage står spørgsmålet om virkningerne af  et sådant lovvalg. Det ser ud til, at der må
sondres mellem rent inde nlandske kontrakter og internati onale kontrakter. For internationale
kontrakters vedkommende anerkendte den nederlandske højesteret,  Hoge Raad, at valget af
konventionen betød, at de ufravigelige regler i den lov, der skulle anvendes i mangel af aftalt
lovvalg, ikke fandt anvendelse.46 Ifølge den nederlandske højes terets domme er parternes valg
af konventionen altså et afta lt lovvalg efter artikel 3.
                                                
43Der henvises til P. LAGARDE: Le nouveau droit international privé des contrats après l'entrée en
vigueur de la Convention de Rome du 19 juin 1980, RCDIP, 1980.287.
44Jf. bl.a. K. BOELE-WOELKI: Principles and Private International Law - The UNIDROIT Principles ofInternational Commercial Contracts and the Principles of European Contract Law: How to Apply themto International Contracts, Uniform Law Review, 1996.652.
45Wien-konventionens artikel 1, stk. 1, præciserer, at den gælder for " aftaler om løsørekøb mellem parter,
som har deres respektive forretningssteder i forskellige stater, a) når staterne er kontraherende stater,eller b) når international privatrets regler fø rer til anvendelsen af en kontraherende stats ret ."
46Hoge Raad, 26.5.1989, NJ 1992.105 og 5.1.2001, NJ 2001.391.
25Spørgsmål 8: Mener De, at parterne direkte bør kunne vælge en international
konvention eller sågar almindelige rets principper? Hvad kan der siges for
og imod en sådan løsning?
3.2.4 Partsautonomi - definition af stiltiende lovvalg (art. 3, stk. 1)
3.2.4.1  Lovgiverens intentioner
Når først man har fået slået princippet om part sautonomi fast, må man sikre, at parterne rent
faktisk har udnyttet denne ret til at træffe et lovvalg. I he nhold til artikel 3, stk. 2, andet
punktum skal "lovvalget fremgå med rimelig sikkerhed af kontraktens bestemmelser eller
omstændighederne i øvrigt" . Det bemærkes, at oversættelserne til nogle sprog er mere
smidige i formuleringen end andre47, og det kan tænkes, at denne  forskel giver anledning til
divergerende fortolkninger i de pågældende lande.
Lovgiverens intention var, at der skulle være ta le om et klart lovvalg, også selv om det var
stiltiende. Udover de hyppige tilfæl de, hvor der indføjes en udtrykkelig lovvalgsklausul i
kontrakten, kan lovvalget altså fremgå af  andre kontraktbest emmelser eller af
omstændighederne omkring kontrakt en - et eksempel på den fø rstnævnte situation kan være,
at der anvendes en standardkontrakt eller en adhæsionskontrakt, der er  underlagt et bestemt
retssystem, selv om den ikke indeholder no gen udtrykkelig bestemme lse om lovvalg, men
overlader det til dommeren at afgøre , om lovvalget - selv om det er  stiltiende - er reelt, eller at
der henvises til paragraffer i en  bestemt lov, uden at denne ge nerelt er angivet som den, der
finder anvendelse. Hvad angår "omstændigheder ne omkring kontrakten" kan der være tale om
en kontrakt, der er nært forbundet med en tidligere kontrakt, som indeholdt en eksplicit
lovvalgsklausul, eller en kontrakt, der indgår i en samlet række transaktioner, hvor det kun er
den grundlæggende kontrakt, som hele transaktionen er ba seret på, der indeholder en
lovvalgsklausul.48
Artikel 3, stk. 1, udelukker til gengæld et rent hypotetisk lovvalg, der udledes på grundlag af
alt for uklare kontraktbestemmelser. I så fald vil parterne blive anset for ikke at have aftalt
lovvalg, og dommeren skal anvende de fo rmodninger, der er indeholdt i artikel 4.
3.2.4.2  Problemer med anvendelsen af denne artikel i praksis
Grænsen mellem stiltiende aftale og rent hypotetisk aftale er meget flydende. Der er i
retspraksis set eksempler på meget divergerende afgørelser på dette punkt - de tyske og
engelske domstoles fortolkning kan være påvi rket af en lidt mere smidig formulering og
stiller under indflydelse af tidligere domme måsk e ikke så store krav til et stiltiende lovvalg
som domstolene i andre lande.
Et hyppigt tilbagevendende spørgsmål drejer sig om, i hvilket omfang en værnetingsklausul
eller en voldgiftsklausul kan be tragtes som et implicit valg af  loven i det land, hvis domstole
eller voldgiftsdomstole udpeges. Spørgsmålet rejser sig navnlig , når dommeren er stillet over
for en sådan klausul, uden at der er noget ande t, der taler for et såda nt lovvalg. Desuden kan
                                                
47I den franske udgave benyttes ordene "de fa /g86on certaine", mens der i den danske udgave står "med
rimelig sikkerhed" ligesom i den engelske ("with reasonable certainty") og den tyske ("mit
hinreichender Sicherheit").
48Se eksemplerne herpå i Guilianos og Lagardes forklarende betænkning til konventionen, EFT C 282 af
31.10.1980.
26der også konstateres divergenser med hensyn til, hvilken vægt der lægges på parternes
henvisning til tekniske normer eller retsbegreber, der er specifikke for et bestemt land.
3.2.4.3  Mulige løsninger
Eftersom lovgiverens intention var, at do mmeren skulle have vi de beføjelser ved
fortolkningen af parternes vilje, er det bevidst, at artikel 3 - der er en af konventionens mestcentrale bestemmelser - er formuleret i ge nerelle vendinger. Man må derfor gå særlig
forsigtigt til værks i spørgsmålet om en eventuel revision af denne artikel:
i. Hvis konventionen omdannes til fællesskabsretsakt, vil EF-Domstolen automatisk få
kompetence til at fortolke teksten. Eftersom afgørelserne herom træffes fra sag tilsag, vil man ikke ved at tillægge EF-D omstolen kompetence forinden kunne vide,
hvilken løsning der konkret vælges, eftersom Domstolen vurderer juridiskespørgsmål og ikke faktiske forhold. De t forekommer dog rimeligt at antage, at
Domstolen i hvert fald vil opstille hovedretningslinjer for fortolkningen af artikel 3,
stk. 1, og derved mindske den værste usikkerhed.
49
ii. Den fremtidige retsakt kunne selv indeholde  mere præcist formulerede definitioner
og mindstekrav til stiltiende lovvalg.
iii. For at fremme en ensartet anvend else af konventionen bør de forskellige
oversættelser af teksten nok bringe s i overensstemme lse med hinanden.
Spørgsmål 9: Mener De, at en fremtidig "Rom I"-retsakt bør indeholde mere præcise
formuleringer angående stiltiende l ovvalg, eller giver den kompetence på
området, som EF-Domstolen i tilfælde af en omdannelse til EU-retsakt får,
tilstrækkelig retssikkerhed?
3.2.5 Hvilken gyldighed har den genere lle formodning i artikel 4, stk. 2?
3.2.5.1  Den nuværende situation
Hvilken lov skal finde anvendelse, når parter ne ikke har aftalt lovva lg, hverken udtrykkeligt
eller stiltiende? På de tte punkt følger konventionen tilkny tningsprincippet - i henhold til
artikel 4, stk. 1, er aftalen underkastet loven i det land, som den har sin nærmeste tilknytning
til. Denne bestemmelse er med vilje formuleret vagt, således at der skal foretages envurdering af de elementer, der åbner mulig hed for at afgøre, hvor kontrakten har sit
"tyngdepunkt". Det er en vanskelig opgave for dommeren og kan skabe usikkerhed om,
hvilken afgørelse, der træffes.
For at styrke retssikkerheden og gøre det lette re for dommeren at afgøre, hvilken lov der skal
anvendes, opstilles der derefter i artikel 4, stk. 2, en generel formodning, der går ud på, "at
aftalen har sin nærmeste tilkny tning til det land, hvor den part,  som skal præstere den for
aftalen karakteristiske ydelse, på tidspunk tet for aftalens indgåelse har sin bopæl" .
50 Den
"karakteristiske ydelse"  er den ydelse, der er det centrale  i aftalen, i princippet den, som der
skal betales for, hvilket alt efter, hvilken kont rakttype der er tale om, kan være overdragelsen
                                                
49Man kan f.eks. også forestille sig, at Domstolen vil pointere, at en udpegelse af domstolene i et land
ikke i sig selv udgør et lovvalg, hvis dette valg ikke underbygges af noget andet element.
50For bestemte kontrakttyper (fast ejendom, transportkontrakter) opstiller konventionen dernæst særlige
formodninger (artikel 4, stk. 3 og 4).
27af ejendomsretten i en købekontra kt, leveringen af en tjenest e i en tjenesteydelseskontrakt,
transporten i en transportkontrakt, forsikringen i en forsikringskontrakt osv. Ifølge artikel 4 er
det således i prin cippet sælgerens eller tjenesteyderens  domicillov, der skal finde anvendelse.
Dommeren kan dog se bort fra denne formodning, "hvis det af omstændighederne som helhed
fremgår, at aftalen har en nærm ere tilknytning til et andet land" (art. 4, stk. 5). I så fald skal
han gribe tilbage til hovedreglen og undersøge, hv ilket lands lov kontrakten har den nærmeste
tilknytning til. Denne bestemmelse, der åbne r mulighed for at vende tilbage til hovedreglen,
betegnes som en "undtagelsesklausul".
3.2.5.2  Problemer i praksis
I den juridiske litteratur er der mange, som mene r, at undtagelsesklausulen i artikel 4, stk. 5,
skulle anvendes med forsigtighed og kun sjælde nt, for hvis den anvendes for hyppigt, bliver
det igen uforudsigeligt, hvilken lov der finde r anvendelse, hvilket formodningerne i artikel 4
netop havde til formål at undgå.
Af retspraksis fremgår da også, at dommeren i flere domme har anvendt undtagelsesklausulen
lige fra begyndelsen og omgående undersøgt, hvilken lov der bedst opfyldertilknytningskriteriet, uden først at anlægge formodningen i stk. 2.
3.2.5.3  Mulige løsninger
Løsningen afhænger helt og holdent af, hvad der skal være formålet med lovvalgsreglen - skal
den sikre den størst mulige tilknytning, hvilket taler for en smidig klausul som artikel 4, stk.5, eller skal den føre til stør st mulig retssikkerhed, hvilket  kan opnås med en rigoristisk
håndhævelse af formodningen i artikel 4, stk. 2?
Ud fra konventionens ånd og bogstav er det rime ligt at antage, at domstolene i første omgang
og indtil videre bør følge formodningen i artikel 4, stk. 2. Kun i tilfælde af, at det viser sig, at
den dermed udpegede lov ikke er egnet, fordi de  andre omstændigheder helt klart taler for, at
en anden lov anvendes, bør dommeren kunne se bort fra formodningen. Det er netop, hvad der
blev statueret i en nederlandsk højesterets dom, hvor retten fandt, at dommeren først skulle
anvende formodningen i artikel 4, stk. 2, og kun undlade at anvende den derved udpegede lov,
hvis den helt klart er uegnet til at  blive anvendt i den konkrete sag.
51
For at få afklaret teksten på dette område kunne  man revidere formuleringen af artikel 4. En af
mulighederne består i simpelthen at slette  stk. 1 for derved at understrege stk. 5's
ekstraordinære karakter. En anden løsning v ille være at ændre selve stk. 5. Man kunne også
lade sig inspirere af det foreløbige forslag til rådsforordning om lovvalg  for forpligtelser uden
for kontraktforhold ("Rom II-forslaget"), hvor undtagelsesklausulen i artikel 3, stk. 3, opstiller
to nye betingelser i forhold til Rom-konventione n - for det første kræves det, at den
ansvarspådragende handling skal have en "væsentligt"  stærkere tilknytning til en anden lov,
og for det andet, at der "ikke består nogen væsentlig tilk nytning mellem handlingen og det
land, hvis lov skulle anvendes i henhold til stk. 1 og 2".
                                                
51Nouvelles des Papeteries de l’Aa mod BV Machinenfabriek BOA, Hoge Raad, 25. september 1992:
"Når det kan fastslås, hvad der er den karakteristiske ydelse, findes hovedreglen i stk. 2, og undtagelsentil denne hovedregel i stk. 5 bør derfor fortolkes restriktivt. Med andre ord skal der kun ses bort fra stk.2, når bopælslandet for den part, der præsterer den karakteristiske ydelse, i lyset af særlige
omstændigheder ikke har nogen reel værdi som tilknytningsfaktor".
28Spørgsmål 10: Mener De, at artikel 4 bør formuleres mere præcist, så at det
kommer til at fremgå, at dommeren først skal anvende formodningen i
stk. 2 og kun afvise den i overensstemme lse hermed udpegede lov, hvis den
helt klart ikke er egnet til at afgø re den konkrete sag? Hvis ja, hvordan
kan bestemmelsen efter Deres opfattelse bedst formuleres?
3.2.6 Anvendelse af den særlige formodning gælde nde for fast ejendom på kontrakter om
leje af ferieboliger (art. 4, stk. 3)
3.2.6.1  Nuværende løsning
Når kontraktens genstand er en ret over fast ej endom eller en brugsret  hertil (købekontrakt,
købstilsagn eller lejekontrakt for f.eks. en lejlighe d), er der formodning fo r, at kontrakten har
den stærkeste tilknytning til love n i det land, hvor ejendommen er beliggende (art. 4, stk. 3).
Denne regel skyldes, at de e nkelte lande traditionelt har ønske t, at ejendom beliggende på
deres territorium skal være unde rlagt deres egen lov, bl.a. i be tragtning af ejendomssektorens
samfundsmæssige og økonomiske betydning for landet.
3.2.6.2  Problemer med anvendelsen af denne artikel i praksis
Den særlige formodning i forbindelse med fast  ejendom gælder også for meget kortvarige
kontrakter om midlertidige ferieboliger. Man kan forestille sig en situation, hvor en tysk
privat udlejer eller udlejningsbureau, som ejer et hus i Sydspanien, lejer det ud til en tyskprivatperson. Lejeren er ikke tilfreds med hus et og kræver derefter en del af lejen
tilbagebetalt. I henhold til artikel 4, stk. 3, skal denne kontrakt være underlagt spansk ret, selv
om den er indgået mellem to tyskere. 
52
Som allerede antydet i de n forklarende rapport om konve ntionen, vil dommeren i denne
situation kunne anvende undt agelsesklausulen i artikel 4, stk. 5. Det er faktisk sket i en række
domme53.
Men som nævnt ovenfor, rejses der i den juridiske litteratur ofte kritik mod en alt for hyppig
brug af klausulen i artikel 4, stk. 5, under henvi sning til, at det kan føre til usikkerhed og
manglende forudsigelighed med hensyn til, hvilken lov der finder anvendelse,
Det er i øvrigt ikke sikkert , at denne løsning stemmer overens med "Bruxelles I"-
forordningen, der i modsætning til Bruxe lles-konventionen af 1968 specifikt taler om "leje-
og forpagtningsaftaler vedrørende fast ejendom , der er indgået med henblik på midlertidig
privat brug for et tidsrum af højst seks på hinanden følgende måneder" (artikel 22, stk. 1,
andet afsnit). I denne situation er der under visse omstændigheder mulighed for at fravige
reglen om, at domstolen på det sted, hvor ej endommen er beliggende, har enekompetence, og
anlægge sagen for domstolene i ejerens og lejerens domicilland.
                                                
52Hvis ejeren selv er en privatperson, finder artikel  5 om forbrugerbeskyttelse ikke anvendelse. Når ejeren
er erhvervsdrivende, gælder artikel 5, stk. 4, litra b), der omhandler "tjenesteydelser til forbrugere, der
udelukkende præsteres i et andet land end det, hvor forbrugeren har sin bopæl" og principielt udelukker
anvendelse af det fælles domicillands lov.
53BGH, 12. oktober 1998, IPRAX 1990.318: tysk lov blev anvendt på en kontrakt, hvor et tysk
rejsebureau udlejede ferieboliger i Frankrig til sine tyske kunder.
293.2.6.3  Mulige løsninger
GROUPE EUROPÉEN DE DROIT INTERNATIONAL PRIVÉ har foreslået, at der i artikel 4, stk. 3,
indføjes en bestemmelse om le je af ferieboliger i lighed me d den, der findes i artikel 22, stk.
1, i "Bruxelles I"-forordningen. Den kunne formuleres således: "Lejeaftaler vedrørende fast
ejendom, der er indgået med henblik  på midlertidig privat brug for et tidsrum af højst seks på
hinanden følgende måneder, er dog underlagt loven  i den medlemsstat, på hvis område ejeren
har bopæl eller forretningsste d, hvis lejeren er en fy sisk person med bopæl på samme
medlemsstats område"54. Selv om der indføjes en sådan klausul i artikel 4, stk. 3, vil
dommeren stadigvæk kunne anvende artikel 4, st k. 5, for at undgå en alt for rigoristisk
anvendelse af reglen.
Spørgsmål 11: Mener De, at der bør indføres en udtrykkelig regel for kortvarige
ferieudlejninger, eller er den nuværende ordning tilfredsstillende?
3.2.7 Overvejelser i relation til forbrugerbeskyttelse (art. 5)
3.2.7.1  Beskyttelsesreglerne i artikel 5 - indhold og anvendelsesområde
Forbrugerretten er et nyt særligt retsområde, der har udviklet sig kraftigt siden 1970'erne for
at tilgodese behovet for at skabe balance mellem forbrugere og erhvervsdrivende. De særlige
regler, der i dag findes på dette område - bl.a . at urimelige kontraktvilkår er ugyldige, og at
forbrugerne ensidigt kan opsige en kontrakt i nden for en bestemt frist - tager sigte på at
beskytte forbrugeren mod at påta ge sig uoverlagte forpligtelser.
De beskyttelsesregler, der er gældende i fo rbrugerens bopælsland, som jo er det land, hvis
beskyttelse han især regner med at have, ville ikke have nogen værdi i praksis i deninternationale samhan del eller i samhandelen inden for EU, hvis de kunne tilsidesættes blot
ved at vælge et andet lands lov. Forbrugerne sp iller en helt central rolle  i det indre marked,
som ikke kan gennemføres  uden deres aktive medvirken, og de t er baggrunden for de særlige
lovvalgsregler, Rom-konventionen indeholder med det formål at beskytte disse forbrugere.
Artikel 5 tager også sigte på at opretholde en  vis balance mellem part erne. Det er derfor, at
betingelserne for anvendelse af denne artikel er formuleret helt præcist.
Artikel 5 fastsætter to regler: For det første er  en kontrakt i mangel af  aftalt lovvalg underlagt
loven i det land, hvor forbrugeren har sin bopæl (a rt. 5, stk. 3). For det andet fastsættes det, at
"parternes lovvalg ikke kan medføre, at forb rugeren berøves den bes kyttelse, der tilkommer
ham i medfør af ufravigelige regler i loven i det land, hvor han har sin bopæl"  (art. 5, stk. 2).
Den sidstnævnte bestemmelse fører til en situa tion, hvor der kan være tale om anvendelse af
to eller flere love på samme kontrakt - det er det, der betegnes som "dépe /g86age", dvs. en
opspaltning af kontraktforholdet, hvor forskellige  elementer i en og samme kontrakt kan være
underlagt to eller flere love. F.eks. vil en kontrakt mellem en forbruger med bopæl i land A og
en erhvervsdrivende i land B mege t ofte indeholde en klausul om  anvendelse af loven i land
B; når betingelserne i artikel 5 er opfyldt,  skal dommeren ikke desto mindre anvende visse
bestemmelser i land A's lov, nemlig de af dem, der er ufravigelige og tager sigte på at
                                                
54Det er imidlertid vigtigt at sikre sammenhængen i den juridiske terminologi i de to instrumenter,
eftersom der i Bruxelles I-forordningens artikel 22 tales om "fysiske personer", hvilket kan være et
videre begreb end begrebet "forbruger".
30beskytte forbrugeren55. Dommeren vil i den situation altså skulle anvende to forskellige love
på den samme kontrakt.
Med hensyn til betingelserne for anvendelse af artikel 5 gælder, at beskyttelsesreglerne er
begrænset til kun at gælde fo r bestemte kontrakttyper56 indgået med forbrugere, hvilket er et
nøje defineret begreb, og unde r ganske bestemte omstændi gheder. Der findes tre sådanne
omstændigheder, og de kan sa mmenfattes ved at sige, at de n "mobile forbruger", dvs. den
forbruger, der er rejst til et andet land e nd sit bopælsland for at købe en vare eller
tjenesteydelse dér, i princippet ikke nyder no gen beskyttelse, medmindre der er tale om
udflugter til et andet land tilrettelagt af sælgeren.57 For den mobile forbruger er det de
almindelige lovvalgsregler i artikel 3 og 4, de r finder anvendelse, og de fører generelt til
anvendelse af loven i sælgeren s eller tjenesteyderens land.
3.2.7.2  Problemer i praksis
Løsningen i artikel 5, der blev valgt på et tidspunkt, hvor forbrugerretten og
fjernsalgsteknikkerne kun var i deres vorden, har været genstand for en del kritik. Blandt
andet har Østrig gjort sin tiltr ædelse af Rom-konventionen beti nget af, at man overvejer at
revidere denne artikel.58
Inden for retsvidenskaben er der nogle, der i kke mener, at artikel 5 sikrer den såkaldte
"mobile" forbruger en tilstrækkelig beskyttelse. Ser man på retspraksis, fremgår det faktisk, atnår kontrakten ikke falder ind under de situ ationer, der opregnes i denne artikel, vil
forbrugeren kunne blive udsat for, at hans kontrakt underlægges en udenlandsk lov, der ikke
indeholder nogen bestemmelser om forbrugerbesky ttelse. Hans situation forværres yderligere,
hvis dommeren også nægter at anvende bopælslande ts ufravigelige regler, hvilket skete i en
større tysk sag.
59
Takket være de mange EU-direktiver nyder a lle forbrugere med bopæl inden for EU ganske
vist i dag godt af et mindstemål af forbrugerbeskyttelse.60 Man må dog ikke glemme, at disse
direktiver ikke omfatter alle forbrugerbeskyttelsesregler. Desuden kan der fortsat væreforskelle fra det ene land til det andet, bl.a. hvis et direktiv ikke er blevet gennemført i en afmedlemsstaterne - og eftersom direktiver ikke har direkte horis ontale virkninger, vil
forbrugeren ikke kunne gøre en bestemmelse,  der ikke er impleme nteret i national ret,
gældende over for sine medkontrahenter.
61 Endelig er der med flere EU-direktiver kun indført
                                                
55Der er bl.a. tale om forbrugerens fortrydelsesret og beskyttelsen mod såkaldt "urimelige" kontraktvilkår,
f.eks. klausuler, der fritager den erhvervsdrivende for ethvert erstatningsansvar.
56De kontrakter, hvor artikel 5 finder anvendelse, drejer sig om levering af løsøregenstande ellertjenesteydelser samt kontrakter om finansiering heraf.
57Der er nærmere betegnet tale om følgende tre situationer: For det første den situation, hvor der iforbrugerens bopælsland forud for aftalens indgåelse er fremsat særligt tilbud over for ham (f.eks.
fremsendelse af et katalog eller et tilbud) eller en reklame (via radio, tv, pressen, opslag osv.), og han
dér har foretaget de handlinger, der er nødvendige for aftalens indgåelse. Den anden situation drejer sigom, at den erhvervsdrivende har modtaget bestillingen i forbrugerens bopælsland. Den tredje situation,som er mere speciel, er den, hvor sælgeren har arrangeret en "udflugt til udlandet" med det formål at fåforbrugeren til at købe.
58Se fodnote 26 ovenfor.
59BGH-dom af 19.3.1997, nævnt i fodnote 61. Derimod har den franske Cour de cassation for nyligstatueret, at visse bestemmelser i den franske forbrugerlov om gældsætning udgjorde internationaltpræceptive bestemmelser (Civ. I, 10.7.2001, Bull. nr. 210, Nr. 000-04-104).
60Se punkt 3.1.2 ovenfor.
61Det var netop en sådan manglende gennemførelse af et EU-direktiv, der lå til grund for to serie sager,
de såkaldte Gran Canaria-sager i Tyskland, som endte med en dom fra Bundesgerichtshof. I den første
31en minimumsstandard for forbrugerbesky ttelse, som endnu li gger langt under det
beskyttelsesniveau, der ydes forbrugerne i nogle medlemsstater.
Artikel 5 kritiseres også for de kriterier, den opstiller for sondringen mellem de forbrugere der
fortjener en særlig beskyttelse, og de forbrugere , der er underlagt de gene relle regler i artikel 3
og 4.62 Disse kriterier forekommer i kke længere at stemme overe ns med udviklingen inden for
de nye fjernsalgsmetoder. For at afgøre, om en  kontrakt falder ind under artikel 5 eller ej, må
man stadig lokalisere de forskellige handlinger,  der foretages, bl.a. reklamer, undertegnelsen
af kontrakten, modtagelse af en ordre (art. 5, stk. 2). Desuden stemme r denne løsning heller
ikke mere overens med løsningen i artik el 15 i "Bruxelles I"-forordningen, der for
anvendelsen af forbrugerbeskyttelsesreglerne kræver, at en erhvervsdrivende har rettet sinvirksomhed mod forbrugerens bopælsland, og at der er indgået en kontrakt i forbindelse med
denne virksomhed, uanset hvilken fj ernsalgsmetode der er benyttet. 
63
Endelig er der også nogle, der sætter spørgsmålstegn ved a nvendelsen af dépe /g86age-metoden.
Selv om der er tale om  et teoretisk spørgsmål64, må man se på, om dommerens anvendelse af
denne bestemmelse giver anledning til problemer i praksis.
3.2.7.3  Mulige løsninger
I forbindelse med overvejelserne angående en revision af artikel 5 må  man ikke glemme de
overordnede hensyn til en bedre beskyttelse af forbrugerne, navnlig når alleomstændighederne er lokaliseret inden for EU, samt hensynet til at bevare balancen mellemparternes interesser. Endelig v il det nok også være bedst, at de fremtidige regler bliver så
klare, generelle og omfattende som muligt, så ledes at parterne med sikkerhed kan forudse,
hvilken lov der vil finde anvend else på deres kontraktforhold.
                                                                                                                                                        
serie sager var der tale om tyske turister på fe rie på Gran Canaria, der blev ofre for en tysk
sengetøjsfabrikant. Denne havde entreret med en sp ansk virksomhed, der på stedet arrangerede gratis
busudflugter til et fuglereservat. Under udflugten reklamerede den for den tyske fabrikants produkter og
udleverede en "købekontrakt" til turisterne, som de underskrev uden at betale noget ved den lejlighed.Det var anført, at kunden ved sin hjemkomst til Tyskland ville modtage en ordrebekræftelse fra dentyske virksomhed. Tvisterne opstod, da nogle af turisterne efter deres hjemkomst til Tyskland nægtedeat betale den pris, som den tyske fabrikant afkrævede dem, og ville gøre den fortrydelsesret gældende,
som de har i henhold til tysk lovgivning vedtaget til gennemførelse af direktiv nr. 85/577. Det juridiske
spørgsmål drejede sig om, hvorvidt den lov, der skulle anvendes på disse tvister, var den tyske lov, dervar til gunst for kunderne, eller den spanske lov, som ifølge kontrakten skulle anvendes, og som ikkeindeholdt nogen fortrydelsesret, fordi Spanien på det tidspunkt ikke havde gennemført direktivet inational ret. I den anden serie sager blev nogle tyske forbrugere under en rejse til De Canariske Øerudsat for en meget ihærdig salgsindsats med det formål at få dem til at skrive under på en kontrakt om
køb af en timeshare-andel i en ferielejlighed. Kontrakterne - hvoraf nogle var underlagt loven på Isle of
Man, mens andre var underlagt spansk lov - indeholdt en klausul, hvor køberen afstod fra enhvertilbagekaldelse af sit samtykke, hvilket ellers ville have været muligt efter tysk ret og også efterfællesskabsretten. Spørgsmålet var herefter, om forbrugerne kunne gøre den tyske lov gældende overfor lovvalget i kontrakten. Bundesgerichtshof gik imod ethvert forsøg på at anvende tysk lov, også selvom forbrugerne påberåbte sig ufravigelige regler i lex fori.
62Jf. fodnote 57.
63Se Kommissionens og Rådets fælles erklæring angående artikel 15 og 73 i "Bruxelles I"-forordningenpå netstedet http://europa.eu.int/comm/justice_home/unit/civil_da.htm.
64Et af de spørgsmål, denne dépe /g86age rejser, drejer sig om den situation, hvor
forbrugerbeskyttelsesbestemmelserne er gunstigere i land B end i land A. For at afgøre dette spørgsmål
må man tage stilling til forbrugerbeskyttelsens karakter - er der tale om at anvende en lov, der kendes afforbrugeren, dvs. at tage hensyn til dennes berettigede forventninger, eller den lov, der objektivt set
indeholder de for ham mest gunstige regler?
32Disse overvejelser må både omfatte  arten af den beskyttelse, de r ydes forbrugeren (anvendelse
af denne eller hin lov), og de  kriterier, en forbruger må opfylde for at nyde godt af
beskyttelsesbestemmelserne, dvs. kr iterierne for disses anvendelse.
Man kunne overveje følgende :
i. Bibeholdelse af den nuværende løsning, me n med indføjelse af en generel klausul,
der kan sikre, at en minimumsbeskyttels esstandard opfyldes i hele EU (jf. punkt
3.1.2 ovenfor): Denne løsning vil åbne mu lighed for at løse problemerne i de
situationer, hvor manglende beskyttelse af  en EU-forbruger er mest frapperende. En
sådan klausul betyder, at be stemte bestemmelser i fællesskabsretten skal overholdes,
men den siger ikke noget om, hvilken l ov der skal anvendes. Denne løsning bør
indføres med en helt anden mekanisme e nd lovvalgsregler, og den bør formentlig
være en undtagelsesregel. I særdeleshed omfatter EU-d irektiverne endnu ikke alle
aspekter i forbrugerretten, og der er derfor  fortsat behov for at sikre en beskyttelse
via national ret.
ii. Bibeholdelse af den nuværende lø sning, men med en ændring af
anvendelseskriterierne, således at der også tages hensyn til den mobile forbruger ogeventuelt visse kontrakttyper, der ikke er  med i dag: For man kan mene, at den
nuværende løsning er tilfred sstillende i princippet, og at det er tilstrækkeligt at
udvide dens anvendelsesområd e (jf. punkt vi nedenfor).
iii. Almindelig anvendelse af konve ntionens artikel 3 og 4, såle des at det er loven i den
erhvervsdrivendes land, der skal anvendes,  til gengæld for almindelig anvendelse af
de ufravigelige regler i forbrugerens bopælsland. G
ROUPEMENT EUROPÉEN DE DROIT
INTERNATIONAL PRIVÉ foreslår, at konventionens artikel 3 og 4 skal anvendes på
forbrugeraftaler, sammen med en udvidelse af den nugældende regel i artikel 5, stk.
2. I praksis vil det betyde, at forbruge raftaler bliver underlagt loven i den
erhvervsdrivendes etableringsland - uanset om  dette er aftalt mellem parterne eller ej
- men at dommeren altid skal anvende de ufravigelige regler i loven i forbrugerensbopælsland. Denne løsning vil have den fordel , at det bliver mere forudsigeligt for
den erhvervsdrivende, hvilken lov der finder anvendelse. For at øge denne
forudsigelighed yderligere kunne man suppl ere dette princip me d en bestemmelse
om, at de ufravigelige regler i loven i forbrugerens bopælsland skal anvendes på
betingelse af, at leverandøren rent faktis k har kunnet få kendskab til, i hvilket land
forbrugeren har bopæl (jf. løsning vii nedenfor). Til gengæld vil denne løsning øgeantallet af tilfælde, hvor der anvendes mere end én lov, og man må vurdere, hvilke
vanskeligheder dette kan give anledning til i praksis.
iv. Løsning ii og iii forudsætter, at de "ufravigelige regler" i forbrugerens bopælsland
identificeres. Det er blevet foreslået, at det på de områder, hvor der er foretaget enharmonisering på EU-plan, skal være de fo rbrugerbeskyttelsesregler, der er indeholdt
i den af parterne valgte  lov (normalt den erhvervsd rivendes domicillov), der skal
anvendes, og at de "ufravigelige re gler" i forbrugerens domicillov kun skal
tilsidesætte den valgte lov, når der ikke er foretaget nogen harmonisering på EU-
plan.
v. Konsekvent anvendelse af loven i forbrugerens land : Denne løsning vil være helt
klar, og man undgår at skulle anvende mere end én lov på kontrakten. Den vil
dermed bidrage til øget retssikkerhed og gøre eventuelle retssager lettere og billigereat gennemføre - hvilket er til fordel for begge parter. Også her må man overveje,
33hvilke betingelser der bør knyttes til anve ndelsen af en sådan regel (jf. punkt vi
nedenfor).
vi. Ved løsning ii, iii og v vil det altid væ re nødvendigt at se på kriterierne for disse
bestemmelsers anvendelse for at sondre melle m de forbrugere, der nyder godt af en
særlig beskyttelse ved grænse overskridende transaktioner, og de forbrugere, der ikke
gør.65 Den traditionelle fremgangsmåde, som blev fulgt i Bruxelles-konventionen fra
1968 og Rom-konventionen, gik ud på at se tingene fra forbrugerens synsvinkel og
undlade at beskytte de forbrugere, der be vidst havde taget den risiko, der lå i at
handle i et andet land. Men som allerede nævnt ovenfor  er dette kriterium, der
kræver, at parternes handlinger kan lokalis eres konkret, ikke særlig velegnet med de
nye fjernsalgsteknikker, der findes i dag (b etalings-tv, Internet). En anden løsning
kunne være herefter at lægge den erhve rvsdrivendes adfærd til grund. Den fremtidige
"Rom I"-retsakt kunne således bygge på ar tikel 15 i "Bruxelles I"-forordningen, der
fastsætter to betingelser, der skal være opfyldt, for at en forbruger er omfattet afbeskyttelsesreglerne - dels at den erhve rvsdrivende har rettet sin virksomhed mod
forbrugerens bopælsland, og dels at der so m led i denne virksomhed rent faktisk er
indgået en kontrakt
66. Ved samme lejlighed kunne man også overveje, om der på EU-
plan bør fastlægges en definition af, hvad de r skal forstås ved "rette sin virksomhed"
mod et andet land, eventuelt på basis af en række indicier.
vii. Som en integrerende del af løsning vi  kunne man indføre et element baseret på, om
den erhvervsdrivende må antages at have  haft kendskab til forbrugerens bopælsland,
for at afklare betingelserne for anvendelse af forbrugerbeskyttelsesbestemmelserne.Den fremtidige retsakt kunne således fastsæ tte, at forbrugerens bopælsland kun er en
relevant faktor i det omfang , hvor det var kendt af levera ndøren eller i betragtning af
forbrugerens adfærd burde være kendt af ham. Den erhvervsdrivende ville dermedvære beskyttet mod a nvendelse af en udenlandsk lov, hvi s forbrugeren ikke har givet
ham oplysninger, hvoraf han kan udlede dennes bopælsland (ikke nødvendigvis hans
fulde adresse), ud fra den betragtning, at det er op til den erhvervsdrivende at giveforbrugeren mulighed for at give denne oplysning.
 67
viii. En helt anden løsning kunne gå ud på at undlade at tage hensyn til, om forbrugeren
fortjener en særlig beskyttelse eller ej , men kun have én rege l gældende for alle
forbrugere. I alle forbrugeraftaler kunne der således være mulighed for at vælge en
                                                
65Der findes faktisk situationer, hvor det ikke vil være rimeligt at anvende forbrugerlandets lov, f.eks. når
en belgisk turist under en rejse i Portugal går ind i en lokal butik for at købe en video, der viser sig atvære behæftet med fejl.
66Se Kommissionens og Rådets fælles erklæring angående artikel 15 i "Bruxelles I"-forordningen, (findespå netstedet http://europa.eu.int/comm/justice_home/unit/civil/justciv_conseil/justciv_fr.pdf), som i denforbindelse pointerer, at for at forbrugerbeskyttelsesbestemmelserne skal kunne finde anvendelse, er det
ikke tilstrækkeligt, at et firma retter sin virksomhed mod forbrugerens bopælsland, der skal også være
indgået en aftale som led i denne virksomhed. " At der er adgang til et netsted på Internet, er ikke
tilstrækkeligt til, at artikel 15 finder anvendelse, det kræves også, at der på dette netsted opfordres til at
indgå fjernkontrakter, og at der faktisk er indgået en fjernkontrakt, uanset hvordan det er sket. I denforbindelse er det sprog eller den valuta, der benyttes på Internet-siden, ikke relevant. " De netsteder,
der tænkes på i denne erklæring, er ikke nødvendigvis interaktive - også et netsted, hvor der opfordres
til at fremsende en ordre via fax, tager sigte på indgåelse af fjernkontrakter. Derimod tages der ikkesigte på indgåelse af en fjernkontrakt, når netstedet, selv om det henvender sig til forbrugere overalt iverden i den hensigt at oplyse om et produkt, derefter henviser dem til en lokal forhandler eller agentmed henblik på kontraktens indgåelse.
67Ved en aftale indgået via Internet vil det f.eks. være op til den erhvervsdrivende at bruge en
standardformular, der giver ham oplysning om forbrugerens bopæl.
34anden lov end forbrugerens domicillov. Til gengæld skulle dette  lovvalg så være
begrænset til den lov, der er gældende i den erhvervsdrivendes land. Et sådant
lovvalg skulle kun være gyldigt, når den er hvervsdrivende kan bevise, at forbrugeren
har truffet et velovervejet valg efter fori nden at være blevet in formeret om alle de
rettigheder og forpligtelser, anvendelsen af denne lov indebærer for ham(fortrydelsesret, ombytning, garantiperiode og garantibetingelser osv.). I mangel afbevis herfor skal dommeren a nvende enten forbrugerlandets  lov eller de ufravigelige
bestemmelser i denne l ov. Denne løsning kan retfærdiggøres af den
minimumsstandard for forbrugerbeskyttelse, der gælder overalt i EU, og kan derfornaturligvis kun gælde, når den erhvervsdr ivende er etableret i en medlemsstat.
Erhvervsdrivende etableret uden for EU v il fortsat være underlagt de ufravigelige
bestemmelser i forbrugerlandets lov og  må acceptere, at flere love kan finde
anvendelse på kontrakten, hvis der i kont rakten er valgt en anden lov end
forbrugerlandets.
Uanset hvilken løsning der vælges, er det væ rd at huske, at forbru gertvister kun sjældent
kommer for en domstol, fordi der normalt er tale  om små beløb. Spørgsmålet om, hvilken lov
der skal finde anvendelse på forbrugeraftal er, bør derfor også overvejes i lyset af de
igangværende bestræbelser både i medlemsstaterne og i Kommissionen på at tilskynde tilbrug af alternative konfliktløsnings metoder, også inden for e-handel.
68
Spørgsmål 12: Angående reglerne om forbrugerbeskyttelse:
(1) Hvordan vurderer De de nuværende re gler om forbrugerbeskyttelse? Er de
stadigvæk fyldestgørende, bl.a. i lyset af e-handelens udvikling?
(2) Ved De noget om, hvordan den nuværend e regel virker for a) virksomhederne
generelt , b) små og mellemstore virksomheder og c) forbrugerne?
(3) Hvilken af de foreslåede løsninger foretrækker De, og hvorfor? Kunne man tænke
sig andre løsninger?
(4) Hvilke virkninger mener De, at de forskellige mulige løsninger vil få for a)
virksomhederne generelt, b) små og melle mstore virksomheder og c) forbrugerne?
3.2.8 Overvejelser angående definitionen af begrebet "ufravigelige regler"
3.2.8.1  Begrebet "ufravigelig regel" dækker i praksis over mange ting
I konventionen tales der om "ufravigelige regler" i artikel 3, stk. 3, artikel 5, artikel 6, artikel
7 og artikel 9. Hvad dækker dette begreb over? I national ret findes der en lang rækkeufravigelige regler, der skal sikre den samf undsmæssige og økonomiske orden i et land, og de
betegnes ofte også som interne "ordre public"-regler. Der er tale om præceptive regler, somparterne ikke kan fravige i dere s aftale, bl.a. regler, der tager sigte på at beskytte den svage
part (der kan være en forbruger, arbe jdstager, ophavsmand, mindreårig, handelsagent).
69 I en
kontrakt underlagt en udenlandsk lov kan en svag  part imidlertid ikke automatisk regne med,
                                                
68Se grønbogen om alternativ konfliktløsning på det civil- og handelsretlige område, KOM (2002)
196(01).
69Inden for arbejdsretten er der f.eks. tale om regler om sikkerhed og miljø på arbejdspladsen, mindsteløn,
feriepenge eller sygeorlov.
35at de ufravigelige regler, der gælder i hans  eget land, finder anvend else - medmindre dette
følger af særlige regler i konventionen (artikel 5 og 6).
De ufravigelige regler i artikel 7 er af en ande n karakter og er kun rele vante i en international
kontekst - der er tale om regler, som en stat  lægger så stor vægt på, at den kræver dem
anvendt, når et juridisk forhold har en vis tilknytning til dens territorium, uanset hvilken lovder i øvrigt finder anvendelse på  kontrakten. Det særlige ved disse ufravigelige regler er, at
dommeren ikke engang anvender  sine lovvalgsregler til at afgøre, hvilken lov der finder
anvendelse, og til at vurdere, om den pågælde nde lovs indhold eventuelt kan virke stødende i
lyset af domslandets værdinormer
70, men uden videre anvender si n egen retsregel. Artikel 7
indeholder ingen opregning af, hvilke ufravigelige  regler der er tale om, så dommeren må ud
fra sit eget retssystem vurdere, om denne eller hin bestemmelse er en internationalt
ufravigelig regel, hvilket ikke altid er indlysende.
Som et eksempel til illustration af forskellen mellem ufravigelige regler og internationalt
ufravigelige regler kan nævnes den franske afskedigelseslov. Der er tale om en fransk
ufravigelig lov, hvilket betyder, at e nhver kontrakt mellem en arbejdsgiver og en
lønmodtager, hvor lønmodtageren giver afkald på afskedigelsesgodtgørelse eller accepterer etkortere opsigelsesvarsel uden kom pensation herfor, vil være ugy ldig. Derimod er det i fransk
retspraksis blevet fastslået, at der ikke var tale om en ufravi gelig regel, som finder anvendelse,
uanset hvilken lov der finde r anvendelse på kontrakten.
71 En fransk lønmodtager, hvis
arbejdskontrakt i overensstemme lse med gældende ret er underl agt en udenlandsk lov (herom
nærmere under punkt 3.2.9 nedenfor), kan ikke regne med, at den franske
afskedigelseslovgivning uden videre finder anvendelse.
3.2.8.2  Problemer i praksis
Nogle mener72, at der er usikkerhed om forholdet melle m de ufravigelige regler i artikel 5 og i
artikel 7 - de mener, at artikel 5 er en særlig anvendelse af artikel 7, da begge bestemmelsertager sigte på at se bort fra den lov, der norma lt skal anvendes. Når betingelserne i artikel 5
ikke er opfyldt, vil artikel 7 derfor heller i kke kunne anvendes ifølge  denne opfattelse. Denne
fortolkning indebærer, at den m obile forbruger, som i forvejen ikke nyder godt af beskyttelsen
efter reglerne i artikel 5, også berøves den sikkerhedsventil, som disse ufravigelige reglerudgør. Tysk retspraksis har fulgt denne fortolkning
73, men det er en holdning, som kritiseres
af de fleste eksperter på området.
                                                
70Der er tale om den såkaldte "ordre public"-undtagelse efter konventionens artikel 16.
71Cour d'appel de Paris, 22.3.1990, D. 1990, Somm., p. 176.
72P. Lagarde: Le nouveau droit international privé des contrats après l'entrée en vigueur de la Convention
de Rome du 19 juin 1980, RCDIP 1991.316.
73BGH's dom af 19. marts 1997 (sag VIII ZR 316/96): I den konkrete sag var der tale om tyske turister i
Spanien, som under tvivlsomme omstændigheder havde undertegnet timesharekontrakter påferieboliger. Kontrakterne var underlagt loven på Isle of Man eller spansk lov og indeholdt en klausulom, at køberen ikke havde nogen fortrydelsesret. Efter deres tilbagekomst i Tyskland var der nogle af
turisterne, som ikke desto mindre ønskede at gøre brug af den fortrydelsesret, de havde efter tysk ret.
Da de som "mobile" forbrugere ikke kunne nyde godt af beskyttelsesbestemmelserne i artikel 5, fandtden tyske underret, at fortrydelsesretten efter tysk ret var en ufravigelig regel jf. konventionens artikel7, stk. 2. Denne dom blev omstødt af højesteret under henvisning til, at den tyske lov kun findeanvendelse efter artikel 7, hvis betingelserne om tilknytning til Tyskland i artikel 5, stk. 2, var opfyldt.Det bemærkes, at forbrugerbeskyttelsen i dag i sådanne tilfælde er sikret af de EU-direktiver, der findes
på de forskellige områder.
36Generelt ser det ud til, at brugen af et og samme udtryk for helt forskellige begreber giver
anledning til en vis forvirring omkring fortolkningen af konventionen.
3.2.8.3  Mulige løsninger
I en fremtidig retsakt kunne man præciser e, at de to artikler ikke har samme
anvendelsesområde. Artikel 5 handler om en  lov, der objektivt finder anvendelse (under de
deri definerede omstændigheder), fordi de uf ravigelige regler i nati onal ret skal overholdes.
Men denne artikel har ingen indflydelse på de ufravigelige regler, der eventuelt kommer ind i
billedet efter artikel 7, der omhandler internationalt ufravigelige regler og dermed kan yde enyderligere beskyttelse, når betingelserne fo r deres territoriale anvendelse er opfyldt.
I den fremtidige "Rom I"-retsakt kunne der indføj es en definition af begrebet (internationalt)
ufravigelige regler, hvilket kunne gøres på grundlag af EF-Domstolens dom i Arblade -
sagen
74, hvor Domstolen udtalte, at "orden s- og sikkerhedsbestemmelser" er "nationale
bestemmelser, hvis overholdelse er blevet anset for at være så afgørende for opretholdelsen af
den pågældende medlemsstats politiske, soci ale og økonomiske strukt ur, at de kræves
overholdt i forhold til enhver person, der befinder sig på denne medlemsstats nationale
område, eller i forbindelse med ethvert retsforhold i denne stat ".
Efter Domstolens dom i Ingmar GB Ltd mod Eaton Loenard Technologies Inc .75 er der også
nogle, der har foreslået, at det i den fremtidige retsakt præciseres, at der ikke kan være tale omen ufravigelig regel, når den alene tager sigt e på at beskytte rent  private interesser, i
modsætning til de love, der beskytter en stats politiske, økonomiske  eller samfundsmæssige
orden.
I Ingmar -dommen pointeres det også, at nogle be stemmelser i EU-retten også kan være af
ufravigelig karakter. Det vil måske være en god ide at erindre herom i en fremtidig "Rom I"-retsakt, ligesom det gøres i artikel 11, stk. 3, i det foreløbige forslag til rådsforordning om
forpligtelser uden for kontraktforhold ("Rom II")
76.
Spørgsmål 13: Bør man præcisere, hvad d er skal forstås ved "ufravigelige regler"
i dels artikel 3, 5, 6 og 9 og dels i artikel 7?
3.2.9 Usikkerhed om fortolkningen af begrebet "midlertidig udstationering" af en
arbejdstager (omhandlet i art. 6)
3.2.9.1  Lovvalg for arbejdsaftaler
Ligesom det var tilfældet med forbrugerne, er det ønsket om at beskytte arbejdstagere, der
ligger til grund for, at der i konventionen er å bnet mulighed for at fra vige de almindelige
regler i artikel 3 og 4. Artikel 6, stk. 1, er by gget over samme læst som artikel 5, stk. 1, første
afsnit - der er ikke tale om at ophæve partsautonomien, hvilket  ikke er uden betydning for
lederkontrakter. Partsaut onomien begrænses imidlertid  i den forstand, at valg af en anden lov
end den, der objektivt set sku lle finde anvendelse i mangel  af aftalt lovvalg, ikke kan
indebære, at arbejdstageren berøves den beskytte lse, som de ufravigelige regler i den objektivt
anvendelige lov ville yde ham.
                                                
74Dom af 23.11.1999, sag C-369/96 og C-374/96.
75Dom af 9.11.2000, sag C-381/98.
76Se fodnote 5.
37Afgørelsen af, hvilken lov der objektivt skal finde  anvendelse (artikel 6, stk. 2), beror derimod
på andre kriterier end for artikel 5 - for artik el 5's vedkommende gælder, at den gældende lov
er forbrugerlandets lov - som normalt kendes af forbrugeren, og som han sætter sin lid til -men artikel 6, stk. 2, er derimod rettet mod den lov, hvormed kontrakten har den nærmeste
tilknytning. Der sondres mellem, om arbejd stageren i henhold til kontrakten sædvanligvis
udfører sit arbejde i samme land eller ej.
I det første tilfælde er det loven i det land, hvor arbejdstag eren sædvanligvis udfører sit
arbejde. Det præciseres i teksten, at det også gælder, når arbejdstageren "midlertidigt er
beskæftiget i et andet land"  - hvis en arbejdstager sendes til udlandet for et bestemt tidsrum
eller til at udføre et bestemt arbejde, sker der ingen ændring i, hvilken lov der finderanvendelse på hans arbejdskontra kt, mens en definitiv udstati onering indebærer, at det er
loven i udstationeringslandet, der kommer til at finde anvendelse, fordi det så bliver i detteland, arbejdstageren herefter sæ dvanligvis udfører sit arbejde.
Når arbejdstageren derimod ikke sædvanligvi s udfører sit arbejde i et og samme land
77, er det
loven i det land, "hvor det forretningssted, som har antaget arbejdstagere n, er beliggende" ,
der finder anvendelse.
I begge tilfælde og uanset om arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde i et og samme
land, kan den objektive tilknytning i he nhold til konventionen tilsidesættes via en
undtagelsesklausul (art. 6, stk. 2, in fine ), der åbner mulighed for at undgå de uheldige
konsekvenser, det ville få for arbejdstagere n, hvis princippet om kontraktens tilknytning til
udførelsesstedet blev fulgt for rigoristisk.78
3.2.9.2  Problemer i praksis
Den almindelige opfattelse bl andt fagfolk er, at reglerne i artik el 6 er relativt godt formuleret.
Ser man nærmere på retspraksis, har der især været tale om konkrete om stændigheder, der var
komplicerede og åbne for fortolkning. Der kan dog peges på visse problemer. Der har først og
fremmest været problemer i forbindelse med artikel 3, 4 og 5, specielt med hensyn til
afgørelsen af, om der foreligger et stiltiende lovvalg, den hyppige brug af
undtagelsesklausulen og samsp illet mellem de ufravi gelige bestemmelser i artikel 6 og de
internationalt præceptive bestemmelser i artikel 7, som vi ikke vil kommer nærmere ind påigen her.
Derimod må man se nærmere på udtrykket "midlertidigt beskæftiget". Af retspraksis fremgår
det ikke alene, at definitionen af beskæftigelsens "midlertidige" karakter ofte rejser problemeri relation til den internationale privatret, der må også tages hensyn til definitionen af udtrykket"udstationering" i direktiv 1996/71 af 16. december 1996.
Anskuer man situationen ud fra den internationale privatret, overlader konventionen det til
dommeren at afgøre, hvornår besk æftigelsen ophører med at være  midlertidig. Afgørelsen af
dette spørgsmål er derfor lidet forudsigelig og kan variere fra det ene land til det andet. At detikke ligger helt fast, hvilken lov der finder an vendelse, giver også dommeren mulighed for at
                                                
77Det er f.eks. tilfældet med en arbejdstager, der arbejder i et omkringrejsende håndværkerteam, eller en
handelsagent, der arbejder i flere lande.
78Således vil f.eks. en kontrakt indgået i Frankrig mellem en fransk arbejdsgiver og en fransk arbejdstagerom to års arbejde i et afrikansk land, eventuelt med løfte om nyt arbejde i Frankrig efter kontraktensudløb, ikke være underlagt loven i det pågældende afrikanske land, men derimod fransk lov, som den
har den stærkeste tilknytning til.
38tage hensyn til de konkrete omstændigheder, ef tersom "midlertidig beskæftigelse" kan dække
over meget forskellige situationer.  Det er således især udstati oneringer inden for en koncern,
der ofte rejser problemer. Hvordan forholder man sig, når arbejdstageren udsendes til envirksomhed inden for samme koncern, med hvilk en han indgår en lokal arbejdskontrakt?
Virksomheder i en koncern kan undertiden være helt autonome, og det kan være, at der rent
faktisk er tale om en ny kontrakt. I andre situa tioner er der derimod tale  om, at arbejdstageren
ansættes af ledelsen i en koncer n, inden den samme ledelse beslu tter at udstationere ham, og i
så fald er indgåelsen af en ny kontrakt kun en  rent administrativ formalitet (som f.eks. er
nødvendig for at få arbejdstilladelse).
Med hensyn til forholdet til udstationeringsdirektivet
79 gør bestemmelserne i artikel 6 det
nødvendigt at se nærmere på samspille t mellem Rom-konventi onens almindelige
lovvalgsregler og de regler i sektordirektiver , der kan have indflydelse på, hvilken lov der
finder anvendelse. Bortset fra en vis mangel på  klarhed over, hvilke regler der gælder, bygger
de to instrumenter heller ikke på den samme opfattelse af begreberne "midlertidigbeskæftigelse" og "udstationering".
Direktiv 96/71 tager sigte på at sikre, at nå r en arbejdstager udstationeres, er der visse
ufravigelige regler i udstationeringslandet, der skal overholdes. Der er bl.a. tale om
mindstelønnen i værtslandet sa mt om sikkerheds- og miljøregler. En overfladisk læsning af
direktivet kunne føre til den konklusion, at di rektivet ikke følger samme logik som
konventionen, der derimod i artikel 6 fastsætter, at arbejdstageren s status ikke må ændres som
følge af en midlertidig udstationering. En nærmere betragtning vil dog vise, at de toinstrumenter stemmer udmærket overens med hinanden. For i tilfælde af udstationering tagerdirektivet på ingen måde sigte på at ændr e noget ved, hvilken lov der finder anvendelse på
arbejdskontrakten, men den fastsætter en "hår d kerne" af ufravigelige regler, der skal
overholdes under udstationeri ngen i værtslandet, "uanset hvilken lovgivning der finder
anvendelse på ansættelsesforholdet". Direktivet skal således forstås som en forlængelse af
artikel 7 i konventionen om ufravigelige regler  (jf. punkt 3.2.7.1 ovenfor). Direktivet tager
således sigte på at forhindre konkurrencef ordrejninger på arbejdsmarkedet i EU.
80
Det kan ikke desto mindre give anledning til en vis forvirring, at de to instrumenter ikke
benytter samme terminologi med samme definitioner ("midlertidigt beskæftiget" og"udstationeret").
I direktiv 96/71 fastsættes det i artikel 1, stk. 3, at direktivet finder anvendelse, når der består
et ansættelsesforhold mellem den udstatione rende virksomhed og den udstationerede
arbejdstager. Når der er indgået en ny arbejds kontrakt med virksomheden i værtslandet, er der
således ifølge direktivet ikke længere ta le om udstationering. Derimod kan der ifølge
konventionen godt være tale om midlertidig beskæftigelse, selv om lønmodtageren indgår en
ny arbejdskontrakt i værtslandet, f.eks. hvis der er tale om en virksomhedskoncern. Ifølge
konventionen er det især på basis af varighede n, at en udsendelse til udlandet kan anses for at
                                                
79Direktiv 1996/71 af 16. december 1996, EFT L 18 af 21.1.1997, s. 1.
80Det bemærkes, at direktivets regler også finder anvendelse på arbejdstagere og arbejdsgivere fra lande
uden for EU, og der er dermed ingen forskelsbehandling, alt efter om den udsendende virksomhed eretableret i en medlemsstat eller ej. Teksten præciser er nemlig, at virksomheder, der er etableret i en
ikke-medlemsstat, ikke må behandles mere gunstigt end virksomheder, der er etableret i enmedlemsstat. Medlemsstaternes lovgivning til gennemførelse af direktivet finder derfor anvendelse påalle arbejdstagere, der er udstationeret på deres området, på samme måde, uanset hvilket land
arbejdstageren eller arbejdsgiveren er fra.
39være en "midlertidig beskæftigelse", mens varigheden ikke er er relevant kriterium i
forbindelse med direktivet.
Eftersom der er tale om to tekster, hvis formål  ikke er det samme, er der ikke noget mærkeligt
i, at begreberne "midlertidigt beskæftiget" og "udstationering" er baseret på hver sindefinition. Men det gør ikke fælle sskabsretten mere overskuelig.
3.2.9.3  Mulige løsninger
For at undgå, at udstationeringens varighed i relation til Rom-konventi onens artikel 6 altid
vurderes i hvert enkelte  tilfælde, og den deraf følgende  manglende forudsigelighed, kunne
man tænke sig flere løsninger:
i. Vurdering af udstationeringens midlertidige karakter i lyset af parternes intentioner,
således at en udstationering for et bestemt tidsrum eller en bestemt opgave betragtessom værende midlertidig. Denne løsning, der ville indebære, at udstationeringensvarighed vurderes ex ante , er blevet foreslået af GEDIP.
ii. En anden løsning kunne være, at domme ren vurderer udstationeringens varighed ex
post, dvs. bagefter og på grundlag af udsta tioneringens faktiske varighed, i hvert
enkelte tilfælde, eventu elt i forhold til en varighed fastsat i konventionen. GEDIP har
imidlertid peget på, at fastsættelse af en bestemt varighed ganske vist har den fordel,at der skabes forudsigelighed, men at den i kke kan undgå at virke vilkårligt og alt for
stramt i betragtning af de mange forskellige situationer, der kan være tale om.
iii. Konventionen kunne desuden pr æcisere, at selv om der indgås en ny kontrakt med en
arbejdsgiver inden for samme koncern, udel ukker det ikke, at der kan være tale om
en udstationering.
Spørgsmål 14: Bør definitionen af begrebet "midlertidigt beskæftiget" i artikel 6
præciseres nærmere? Hvis ja, hvordan?
3.2.10  Andre spørgsmål i forbindelse med artikel 6
Konventionen siger intet nærmere om, hvad regler ne er for arbejdstagere, der udfører deres
arbejde på et sted, der ikke er underlagt nogen national suverænitet (f.eks. søfolk på
verdenshavene, flypiloter). Der har i retspraksis været tendens til at anvende loven på det sted,hvor arbejdstageren blev ansat, i stedet for at gøre forsøg på en mere eller mindre kunstig
lokalisering af det ste d, hvor arbejdet udføres.
I nogle medlemsstater findes de r særlige regler, der undertiden er ensidige og derved gør det
vanskeligt at nå frem til ensartede løsninger (f.eks.  en lovvalgsregel om, at søfolk på et skib er
underlagt loven i det land, hvor skibet er registreret).
Med hensyn til internationalt di stancearbejde kan man endelig overveje spørgsmålet om, hvor
relevant arbejdskontraktens tilk nytning til det sædvanlige udførel sessted egentlig er, eftersom
det i nogle tilfælde kan yde lønmodtageren en bedre beskyttelse
81, hvis man lægger
koncentrationen af virksomhedens interesser e ller det sted, hvor arbejdet modtages, til grund.
Det sidste afsnit i artikel 6 forekommer at åbne mulighed for en sådan tilknytning, men der er
                                                
81F.eks. i relation til anvendelse af national lovgivnings regler om kollektive afskedigelser, sikring af
medarbejdernes rettigheder i tilfælde af ejerskifte eller arbejdsgiverens insolvens.
40flere, der mener, at man her burde præcisere udtrykket "nærmere tilknytning", således at der
udtrykkeligt tages sigte på internationalt distancearbejde.
Spørgsmål 15: Mener De, at der bør fo retages andre ændringer i artikel 6?
3.2.11  Anvendelse af et andet lands ufra vigelige regler (art. 7, stk. 1)
Konventionen giver på visse betingelser den kompetente dommer mulighed for ud over sit
eget lands ufravigelige regler (jf. punkt 3.2.8 ovenfor) at anvende ufravigelige regler
gældende i andre lande, hvortil re tsforholdet har en snæver tilkny tning, herunder også lande,
der ikke er med i EU. Dengang man forhandl ede om Rom-konventionen, var der tale om en
helt nyskabende bestemmelse, de r er udtryk for medlemsstaterne s ønske om i et vist omfang
at tilgodese andre landes, herunder også tr edjelandes, lovgivningspolitik. Udenlandske
ufravigelige regler kan spille ind i meget forskelligartede situationer. Som eksempel herpåkan nævnes en afgørelse truffe t af det britiske House of Lo rds i 1958, der tog hensyn til en
indisk lov om forbud mod eksport af jute til Sy dafrika, i forbindelse med en kontrakt, der i
øvrigt var underlagt engelsk ret.
82
Der er hidtil ikke afsagt mange domme på grundlag af artikel 7, stk. 1.
I henhold til konventionens artikel 22, stk. 1, kan medlemsstater, der i kke ønsker at følge
denne regel, tage forbehold for bestemmelsen  i artikel 7, stk. 1, angående et andet lands
ufravigelige regler, og denne mulighed har Det Forenede Kongerige, Luxembourg ogTyskland gjort brug af. Det betyder dog ikke, at dommerne i disse lande ikke eventuelt kan
tage hensyn til en udenlandsk ufravigelig regel, men det skulle i så fald ske uden forrammerne af konventionen og dens  supplerende bestemmelser.
Hvis Rom-konventionen bliver omdannet til en EU-retsakt, og ikke mindst hvis den bliver
omdannet til en forordning, hvilket vil være uforeneligt med sådanne forbehold, må manoverveje, hvad der skal ske med denne artikel
Spørgsmål 16: Mener De, at det er nødvendigt at have en bestemmelse om
ufravigelige udenlandske regler? Bør den fremtidige retsakt indeholde
nærmere bestemmelser om betingelserne for anvendelse af et andet lands
ufravigelige regler?
3.2.12  Lovvalgsregler angående kontrakters form (art. 9)
3.2.12.1  Den nuværende løsning
En kontrakts form er den ydre form, som loven fo reskriver for en retshand el, f.eks. at den skal
være skriftlig, at den skal være underskrevet i hånden, eller at den skal være oprettet for ennotar. For at gøre det lettere at opfylde de formelle krav til en kont rakt opstiller konventionen
en alternativ regel: det er tilstr ækkeligt, at kontrakten er gyld ig i henhold til enten den lov, der
finder anvendelse på den materielt, hvilket afgø res efter de almindelige  regler i konventionen,
eller loven på det sted, hvor kont rakten er indgået. Er der tale om en fjernkontrakt (en
kontrakt indgået f.eks. pr. fax, post eller via e-mail), findes der et sådant sted for hver af
                                                
82Sagen Ragazzoni mod Sethia , 1958 [A.C.] 301. Der ser ikke ud til at være tale om en dom, hvor den
engelske dommer rent faktisk lagde et princip om ufravigelige regler i et andet lands lov til grund,eftersom sagen lå flere år forud for Rom-konventionens ikrafttrædelse, men der er ikke desto mindre
netop tale om en af de situationer, der er omhandlet i artikel 7, stk. 1.
41kontraktens parter, hvilket gør chancerne for, at kontrakten er gyldig, endnu større. Med
denne løsning har man kunnet undgå at ta ge stilling til en mere eller mindre kunstig
lokalisering af kontrakter, der er indgået inter absentes.
3.2.12.2  Problemer i praksis
Artikel 9 stammer fra en tid, hvor kontrakter  indgået via e-mail endnu ikke var blevet
almindelige. Og hvad er stedet for kontraktens indg åelse - der er et af de mulige kriterier - når
tilbuddet er afgivet og accepteret blot ved at udveksle e-mails?
3.2.12.3  Mulige løsninger
Man kunne overveje at indføre en subsidiær rege l for de tilfælde, hvor det ikke er muligt at
bestemme stedet for viljeserklæringens afgivels e. I den alternative re gel i artikel 9 kunne det
tilføjes, at udover den lov, der materielt finde r anvendelse, og loven på det sted, hvor
viljeserklæringen er afgivet, kan også loven på det sted, hvor den, der afgiver den, har sinbopæl, finde anvendelse. Det vil således være tilstrække ligt, at aftalen opfylder formkravene i
en af de tre love, for at den er gyldig med hensyn til formen. Denne regel vil også kunne
gælde for aftaler indgået via e-mail og andre fjernaftaler.
Spørgsmål 17:Bør lovvalgsreglen angående formkravene opdateres?
3.2.13  Lovvalg i forbindelse med retsvirkningerne af overdragelse af fordringer (art. 12)
3.2.13.1  Nuværende løsning
Overdragelse af fordringer er en meget benytte t praksis, navnlig i banksektoren, når det drejer
sig om at gennemføre visse kredit- eller factorin gtransaktioner. Der er tale om en aftale, hvor
en kreditor (cedent) overdrager sin fordring på en debitor (cessus) til en tredje person(cessionar), der derved erhverver fordringen. Man kan f.eks. forestille sig en situation, hvor en
reservedelsleverandør har fordringer på nogle b ilfabrikanter. I stedet fo r at vente på, at disse
bilfabrikanter betaler ham, kan han overdrage sine fordringer til sin bank for at få detudestående fakturabeløb udbetalt med det samme.
Ligesom enhver anden transaktion, der invol verer tre personer, rejser overdragelse af
fordringer ofte mange internationalprivatretlig e spørgsmål, eftersom der er tale om tre
forskellige retsforhold, der kan være underlagt hver sin lov. I det ovennævnte eksempel er det
tidsmæssigt første retsforhold et forhold me llem leverandøren og bilfabrikanterne. Det er
denne tilgrundliggende fordring, som derefter ov erdrages. Dette retsforhold er underlagt den
lov, der gælder for det, hvilket afgøres ud fra konventionens artikel 3 (aftalt lovvalg) og
artikel 4 (nærmeste tilknytning).
Herefter følger en overdragelsesaftale mellem overdrageren - i det ovennævnte eksempel
reservedelsleverandøren - og erhververen, her banken. I henhold til konventionens artikel 12,
stk. 1, afgøres spørgsmålet om, hvilken lov der finder anvendelse, ud fra de almindelige regler
i konventionen (artikel 3 og 4) . I mangel af aftalt lovvalg
83 vil der derfor ofte være tale om
                                                
83Nogle eksperter på området mener, at en overdragel seskontrakt i princippet indeholder et stiltiende valg
af den lov, som den overdragede fordring er underlagt. Denne løsning har den fordel, at den
overdragede fordring og overdragelseskontrakten bliv er underlagt den samme lov. Til gengæld risikerer
man, når der er tale om flere fordringsoverdragelser, at overdragelseskontrakter mellem de samme
parter, som økonomisk set udgør én samlet transaktion, bliver underlagt forskellige love.
42loven i overdragerens land, da det er overdrage ren, der præsterer den karakteristiske ydelse.84
Det tredje retsforhold, der opstår, er et fo rhold mellem debitoren, i det ovennævnte eksempel
en af bilfabrikanterne, og banken, der har f ået fordringen overdraget. Ifølge konventionen er
denne kontrakt underlagt den sa mme lov som den tilgrundliggende fordring. Konventionen
tager nemlig sigte på at beskytte  den debitor, hvis forpligtelse er genstand for overdragelsen,
ved at sikre, at hans forpligtelser altid vil være underlagt den samme lov, som er den eneste,
han med rimelighed kan forvente  at være underlagt, og at han ikke kommer til at skylde
banken mere, end hvad ha n skyldte leverandøren.
3.2.13.2  Problemer i praksis
Rom-konventionen siger ikke noget nærmere om, hvorvidt overdragelsen af fordringen kan
gøres gældende over for tredjemand. Det er et væ sentligt spørgsmål, for det er afgørende for
retsvirkningen af overdragelsen og overførsle n af ejendomsretten. De t kan f.eks. være, at
reservedelsleverandøren ikke har betalt sin egen  kreditor, og at denne foretager udlæg i hans
formue og fordringer, herunder de fordringer , der er overdraget til ba nken. Det må i så fald
afgøres, om det er denne nye kreditor elle r banken, der ejer fordringerne. Man kan også
forestille sig, at leverandøren successivt har overdraget fordringerne til to forskellige banker
for at snyde sig til flere penge. I den situation drejer det sig om at fastslå, hvilken af de tobanker der ejer fordringerne.
85 I det omfang, hvor dette spørgs mål ikke behandles ens i alle
medlemsstater, er det bedst, at de anvender den samme lov for ikke at tilskynde til forum
shopping .
Men eftersom hverken konventi onen eller konkursforordningen86 indeholder lovvalgsregler,
der eksplicit omhandler spørgsmålet om, hvorvidt  overdragelsen af fordringen kan gøres
gældende over for tredjemand, følger hver medlem sstat her sine egne regler, og de afgørelser,
der træffes, varierer meget fra den ene domstol til den anden. At der er tale om markanteforskelle, skyldes ikke mindst, at domstolen e i nogle medlemsstater finder, at selv om
konventionen ikke indeholder nogen eksplicit bestemmelse herom, indeholder den dog
implicitte regler på området.
3.2.13.3  Mulige løsninger
I den fremtidige retsakt kunne det præciseres, hv ilken lov der finder anvendelse i spørgsmålet
om, hvorvidt en fordringsoverdragelse kan gøre s gældende over for tredjemand. Der er flere
muligheder:
                                                
84Ved nogle komplekse transaktioner, f.eks. en omfattende kredittransaktion, kunne det også være
erhververen, der præsterer den karakteristiske ydelse. Konventionen giver således dommeren et vist
spillerum til at tage hensyn til særlige situationer.
85Mere teknisk er der tale om at tage stilling til, om konventionen kun omfatter de aftaleretlige aspekter,eller om den også omhandler ejendomsretlige aspekter (efter hvilken lov skal det afgøres, om kraveneom underretning af debitor udelukkende har til formål at beskytte denne, eller om de også er en
forudsætning for, at overførslen af ejendomsret får retsvirkning?).
86Forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs, som trådte i kraft den 31. maj 2002. Denne
forordning indeholder ingen lovvalgsregler, men dens artikel 5 fastsætter dog, at indledning afkonkursbehandling i en medlemsstat ikke berøre r tinglige rettigheder over fast ejendom i andre
medlemsstater. Blandt disse tinglige rettigheder nævnes "eneretten til at inddrive en fordring" (art. 5,stk. 2, litra b). Det må fremhæves, at i henhold til forordningens artikel 2, litra g), befinder en fordring
sig "i den medlemsstat, på hvis område debitor har centret for sine hovedinteresser".
43i. Anvendelse af artikel 12, stk. 1 (anvendels e af samme lov som den, der gælder for
overdragelseskontrakten): det er den løsnin g, de nederlandske domstole har valgt.87
Den har klare fordele i retssystemer , der ikke plejer at sondre mellem
overdragelseskontraktens gyldighed og retsvi rkningen af ejendom srettens overførsel.
ii. Anvendelse af artikel 12, stk. 2 (anvendels e af samme lov som den, der gælder for
den tilgrundliggende fordring): det var den løsning, der blev lagt til grund i udkastet
til konventionen, men den kom ikke  med i den endelige tekst.  Det er den løsning, de
tyske domstole følger.88 Baggrunden er den opfattelse, at det ikke er rimeligt, at der
skal gælde forskellige love for tredje mand, som kan være en kreditor til den
overdragende eller en senere erhverver af samme fordring, og for den debitor, hvis
fordring er overdraget - spørgsmålet om , hvorvidt overdragelsen kan gøres gældende
over for tredjemand afgøres efter den samme lov i begge tilfælde, hvilket sikrer envis sammenhæng i behandlingen af hele overdragelsestransaktionen.
iii. Anvendelse af loven i debitors bopæls land: i det omfang, hvor overdragerens
kreditorer ikke altid vil kunne vide, hvilken lov der finder anvendelse på den
tilgrundliggende fordring, er der nogl e, der foreslår, at spørgsmålet om
overdragelsens virkninger over for tredjemand underlægges loven i debitors
bopælsland. Fordelen er, at tredjemand let v il kunne se, hvilken lov der er tale om,
men denne løsning rejser problemer i tilfælde af flere overdragelser af fordringer, nårdebitorerne har bopæl i udlandet, idet de n bevirker, at en transaktion, der rent
økonomisk udgør et samlet hele , underlægges flere love.
iv. Anvendelse af loven i overdragerens land : det er den løsning, der bedst tilgodeser
kravet om forudsigelighed for tredjemand. De t er da også den, der er lagt til grund i
FN's konvention om overdragelse af fordri nger inden for international handel.
89
v. Alle disse løsninger, undtagen lø sningen under (ii), har den ulempe, at
overdragelsens virkninger over for debito r og dens virkninger over for alle andre
tredjemænd underlægges forskellige love, hv ilket i visse tilfælde kan gøre det
umuligt at finde en afgørelse. Det er derfor blevet foreslået at indføre en materielregel, der giver forrang til den, der handler først, samtidig med at der tages hensyntil, om de konkurrerende kreditore r handlede i god tro eller ej.
Spørgsmål 18: Mener De, at en fremtidig retsakt bør præcisere, hvilken lov der
finder anvendelse på spørgsmålet om , hvorvidt en overdragelse af en
fordring kan gøres gældende over for tredjemand? Hvis ja, hvad bør
reglen da gå ud på?
                                                
87Hoge Raad, 16. maj 1997, Nederlands International Privatrecht 1997, nr. 209.
88Bundesgerichtshof, 8 december 1998, XI ZR 302/97, IPRAX, 2000, s. 124.
89Vedtaget af generalforsamlingen den 31. januar 2002. Konventionen er hidtil ikke blevet underskrevet
og ratificeret af nogen medlemsstat. Den indeholder ingen "opt-out"-mekanisme for artikel 22, der
drejer sig om virkninger for tredjemand, i modsætning til de andre lovvalgsregler i teksten.
443.2.14  Anvendelsesområdet for artikel 12 og 13 om  henholdsvis overdragelse af fordringer
og subrogation
3.2.14.1  Subrogation i Rom-konventionen
Subrogation er en mekanisme, der ikke kendes i alle medlem sstater. Ligesom ved
overdragelse af fordringer er der tale om en transaktion mellem tre personer, der åbner
mulighed for at overføre en forpligtelse. De r foreligger subrogation, når den person, der
betaler kreditor, indtræder i dennes rettigheder og selv bliver debitors kreditor. Dette kan beropå en aftale mellem parterne eller på en lovbestemmelse, de r automatisk fører til subrogation.
Rom-konventionen omfatter ikke gaver, men kun en tredjemands fyldestgørelse af en
fordringshaver i henhold til en forpligtelse he rtil. Spørgsmålet om, hvor vidt denne tredjemand
derefter indtræder i kreditors rettigheder, afgøres i princippet efter samme lov som den, dergælder for subrogationsforpligtelsen (art. 13).
 90
3.2.14.2  Problemer i praksis
Factoring er en udbredt praksis i forretn ingsverdenen - i nogle lande taler man om
aftalebestemt subroga tion, i andre om overdragelse af fordringer. Den manglende
terminologiske overensstemme lse bevirker, at konventionen nok ikke anvendes ensartet.
Desuden er der mange, der mener, at artikel  13 kun gælder for subrogation i henhold til loven,
mens subrogation ved aftale falder ind under artikel 12.
Eftersom bestemmelserne i artikel 12 og artikel 13 ligger meget tæt op ad hinanden, er det
ikke sikkert, at forskellene i sprogbrug spiller nogen større rolle i praksis. Spørgsmålet erimidlertid, om der er tale om en klar regel, der er let at håndtere i praksis.
Endelig er der nogle, der ønsker, at også frivillig opfyldelse af en andens forpligtelser
medtages i konventionen.
3.2.14.3  Mulige løsninger
Man kunne præcisere artikel 12's og artikel 13 's respektive anvendelsesområder. En anden
løsning ville være at lægge artikel 12 og 13 sammen. Uden nogen præcisering vil det væreEF-Domstolen, der skal træffe afgørelsen.
Spørgsmål 19: Vil det være hensigtsmæssigt  at præcisere anvendelsesområdet for
henholdsvis artikel 12 og 13? Mener De, at der bør indføjes en
lovvalgsregel for betalinger foretaget frivilligt af en indtrædende
tredjemand?
3.2.15  Ingen lovvalgsregel for modregning ifølge lov
3.2.15.1  Modregning
Hvis to parter skylder hinanden penge, kan deres mellemværende udlignes via modregning op
til et beløb svarende til den mindste fordring. Hvis f.eks. Poul skylder Peter 20 €, og Peterskylder Poul 10 €, kan der automatisk modregnes,  sådan at Peter ikke længere skylder noget,
                                                
90Et typisk eksempel på subrogation er de tilfælde, hvor en kautionist fyldestgør en kreditor - det er den
lov, der finder anvendelse på kautionsaftalen, der skal anvendes på subrogationen.
45mens Poul stadigvæk skylder Peter 10 €. Der er tale om en form for opfyldelse af
forpligtelser, som spiller en væsentlig rolle i praksis i forretningsverdenen.
Modregningen kan ske enten ifølge loven, når vi sse betingelser er opfyldt, eller efter aftale
mellem parterne91.
3.2.15.2  Problemer i praksis
Af konventionens artikel 10, litra d), følger, at de forskellige måder, hvorpå forpligtelser kan
ophøre, er underlagt samme lov som den pågæld ende forpligtelse. Te ksten tager imidlertid
ikke hensyn til de problemer, de r kan opstå ved modregning me llem to forpligtelser underlagt
forskellige love. I en sådan situation vil hver medlemsstat skulle anvende sin egenlovvalgsregel. Og i det omfang, hvor disse er forskellige, giver det anledning til retlig
usikkerhed.
3.2.15.3  Mulige løsninger
Man kunne fastsætte, hvilken lov der finder anvendelse på modregning:
i. Kumulativ anvendelse af de to love, der er inde i billedet - men selv om denne regel
tilgodeser parternes interesser, er den meget restriktiv.
ii. Anvendelse af den lov, der skal anve ndes på den fordring, der modregnes.
Konkursforordningen
92, der trådte i kraft den 31. maj 2002, indeholder ganske vist ingen
egentlige lovvalgsregler om modregning, me n er dog ikke uden betydning i denne
forbindelse. I henhold til forordningens artikel 6 skal modregning behandles på samme måde
som overdragelser af fordringer efter artikel 5 - når retten til modregning i medfør af dealmindeligt gældende lovvalgsregler følger af  en anden national lov end den, der finder
anvendelse på konkursen, giver artikel 6 kreditor mulighed for at bevare retten til modregning
som en velerhvervet rettighed under konkurse n. Konventionen åbner imidlertid kun mulighed
herfor, når "den lovgivning, der gælder for de n insolvente skyldners fordring, tillader en sådan
modregning" (passiv fordring), og der er  altså tale om løsning (ii) ovenfor.
Disse regler finder naturligvis kun anvendelse på modregning under en konkurs og har ingen
indflydelse på, hvilken lov der skal anvendes under andre omstændigheder.
Spørgsmål 20: Mener De, at der bør indføjes  en bestemmelse om, hvilken lov der
finder anvendelse på modregning? Hvis ja, hvilken lovvalgsregel vil De da
foreslå ?
                                                
91Med hensyn til lovvalg er modregning efter aftale - eftersom der er tale om en kontrakt - underlagt de
almindelige regler i konventionen (art. 3 og 4).
92Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs.
46Bilag 1
Terminologi inden for international privatret
Bilateral lovvalgsregel : De fleste lovvalgsregler er bila terale, dvs. at de foreskriver
enten anvendelse af domslande ts lov eller en fremmed lov.
Som eksempel kan nævnes den franske regel om, atdommeren ved afgørelsen af et barns nationalitet, skalanvende loven i moderens nationalitetsland. Er moderen
fransk, skal den franske dommer anvende fransk lov, erhun italiensk, skal han anvend e italiensk lov. Bilaterale
lovvalgsregler står i modsætning til ensidigelovvalgsregler.
Dépeçage: Situation, hvor forskellige elementer i en kontrakt med
international karakter er unde rlagt forskellige landes love
(i praksis hænder det, at  en købekontrakt f.eks. er
underlagt tysk lov, undtagen med hensyn tilgarantiklausulen, der er underlagt engelsk ret).
Ensidig lovvalgsregel: Efter ensidighedsprincippe t nøjes hver stat med at
bestemme, i hvilke tilfælde dens egen lov skal findeanvendelse. Sådanne regler er i dag blevet en undtagelse.Der kan eksempelvis nævnes §3, stk. 3, i den franske Codecivil, der fastsætter, at franske statsborgeres rets- oghandleevne er underlagt fransk lov, også selv om depågældende er bosat i udlandet (denne regel er dog iretspraksis blevet fortolket som en bilateral regel).
Forumshopping: Dette udtryk dækker over, at en person, som er impliceret i
en international tvist, anlægger sagen for en domstol i etbestemt land, ikke fordi denne domstol bedst kan
pådømme tvisten, men fordi den i henhold til de for den
gældende lovvalgsregler* vil anvende den lov, der fører til
det gunstigste resulta t for den pågældende.
International kompetence : Når en tvist har international karakter (f.eks. fordi parterne
ikke har samme na tionalitet eller ikke  har bopæl i samme
land), er der flere domstole, der kan være kompetente til atpådømme sagen. Reglerne om  international kompetence
opstiller kriterier for afgørelsen af, hvilket lands domstoleder er kompetente til at behandle en konkret sag.
International ordre public-
regel: Efter afgørelsen af, hvilken lov der finder anvendelse i et
konkret retsforhold efter domsl andets lov, kan det være, at
dommeren finder, at den konkrete anvendelse af denne lovfører til et resultat, der strider mod de i landet gældenderetsprincipper. Han kan derefter tilsidesætte den fremmedelov, der normalt skulle anvendes , og anvende sin egen lov.
Traditionelt har hver medlemsstat haft sine egne
47internationale ordre public-regler, men med alle de
ufravigelige* regler af EU-oprindelse, der i dag findes, erder faktisk opstået en samling "europæiske ordre public-regler".
Internationalt ufravigelig
regelInternationalprivatretligt begreb, der betegner de regler,
som en stat tillægger så stor vægt, at den kræver demanvendt, når et retsforhold har tilknytning til densretsområde, uanset hvilken lov der i øvrigt finderanvendelse. I modsætning, hvad der gælder forinternationale ordre public-regle r*, er der ikke tale om, at
dommeren tilsidesætter den l ov, der skulle anvendes i
henhold til de for ham gældende  lovvalgsregler, fordi de
strider mod grundlæggende retsprincipper, men hananvender derimod uden vide re sine egne regler.
Intern ordre public-regel : Alle de nationale regler af ufravigelig karakter, der tager
sigte på at sikre den samfundsmæssige og økonomiskeorden i en stat. Der er tale om regler, som parterne ikkekan fravige ved aftale, f.eks. regler om beskyttelse af en
såkaldt "svag" part (forbruger, arbejdstager, mindreårigosv.).
Lex causae/anvendelig lov: Når et retsforhold mellem privatpersoner har international
karakter (f.eks. fordi parterne ikke har samme nationaliteteller ikke har bopæl i samme land, deltager i en
international handelstransak tion osv.), må det afgøres,
hvilken af de love, der kan ko mme i betragtning, der finder
anvendelse. Lex causae bestemmes på grundlag af desåkaldte lovvalgsregler*.
Lex fori : Domslandets lov.
Lovvalgsregel : Når et retsforhold mellem privatpersoner har international
karakter, kan der være tale om anvendelse af flere landes
love. Afgørelsen af, hvilken af disse love der finderanvendelse, træffes i he nhold til lovvalgsreglerne.
Materiel ret: I modsætning til den internationale privatret består den
materielle ret af alle de regler, der regulerer en personsrettigheder og forpligtelser i et givet retsforhold (f.eks.reglen om, at der ikke består nogen aftale, hvis en afparternes samtykke er ugyldigt).
Partsautonomi : Inden for international privatret betegner dette begreb den
ret, som privatpersoner har til at aftale, hvilken lov der skalfinde anvendelse på  deres retsforhold.
Ufravigelig regel: I Rom-konventionen dækker udtry kket "ufravigelig regel"
over flere forskellige typer bestemmelser. Det bruges bådeom internationalt ufravigelige re gler (som er et begreb, der
er særegent for international privatret) og interne ordre
48public-regler*.
49Bilag 2
Lovvalgsregler
og regler med virkning for, hvilken lov der finder anvendelse i kontraktforhold,93
i sektorretsakter vedtaget på EU-plan
/g183 Direktiv om tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra en medlemsstats
område (direktiv 1993/7 af 15. marts 1993)
/g183 Direktivet om urimelige kontraktvilk år (direktiv 1993/13 af 5. april 1993)
/g183 Timeshare-direktivet (direktiv 1994/47 af 26. oktober 1994)
/g183 Udstationeringsdirektivet (direktiv 1996/71 af 16. december 1996)
/g183 Direktiv 97/7 af 20. maj 1997 om forbruge rbeskyttelse i forbindelse med aftaler
vedrørende fjernsalg
/g183 Direktiv 1944/44 af 25. maj 1999 om visse aspe kter af forbrugerkøb og garantier i
forbindelse hermed
/g183 Andet skadesforsikringsdirektiv (direktiv 1988/357 af 22. juni 1988), som suppleret og
ændret ved direktiv 1992/49 og direktiv 2002/13
/g183 Andet livsforsikringsdirektiv (direktiv 1990/619 af 8. november 1990), som suppleret og
ændret ved direktiv 1992/96 og direktiv 2002/12
/g183 Direktiv 2002/65 af 23. september 2002 om fjer nsalg af finansielle tjenesteydelser til
forbrugerne
                                                
93Der er tale om egentlige lovvalgsregler og regler, der fastlægger EU-rettens territoriale
anvendelsesområde, se også fodnote 31 og 31.