mm 
' i^lfe * * ^ KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 19.02.1998 
KOM(1998) 92 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG 
EUROPA-PARLAMENTET 
KONTROLLEN UNDER 
DEN FÆLLES FISKERIPOLITIK 

KONTROLLEN UNDER DEN FÆLLES FISKERIPOLITIK 
Indledning 
Den fælles fiskeripolitik har de seneste fem år været karakteriseret ved en betydelig udvikling i 
fiskerikontrollen, hvoraf første fase var vedtagelsen af kontrolforordningen i 1993, som har 
været i kraft siden den 1. januar 1994. På trods af de opnåede resultater er situationen stadig ikke 
helt tilfredsstillende, hvilket de forskellige rapporter udarbejdet af Kommissionen viser. Der 
forventes yderligere fremskridt som følge af gennemførelsen af de seneste kontrolbeslutninger, 
først og fremmest en udvidet anvendelse af satellitovervågning. Disse fremskridt er dog ikke 
tilstrækkelige, hvorfor supplerende aktioner er nødvendige. 
Denne tekst tager således sigte på at gøre status over en flerårig periode, hvilket ikke er muligt i 
en årsrapport^, 0g at analysere mulighederne for at gøre yderligere fremskridt. Første del 
indeholder en kort redegørelse for de resultater, der er opnået siden 1993. Anden del omfatter en 
analyse af de største mangler samt mulige løsninger. I tredje og sidste del opsummeres de 
temaer, der kræver en uddybning eller nye aktioner. 
I. RESULTATER OPNÅET SIDEN 1992 
I 1992 havde Kommissionen kortlagt de største svagheder ved fiskerikontrollen^. 
Bestemmelserne har undergået dybtgående ændringer i perioden fra vedtagelsen af en ny og 
bedre kontrolforordning i 1993 indtil Rådets vedtagelse i december 1996 af en meget omfattende 
plan om udvidelse af den satellitbaserede overvågning^. Der blev frigjort betydelige 
budgetmidler både fra medlemsstaternes og fra Fællesskabets side, og der blev udviklet moderne 
teknikker (EDB, satellit). Ud over redskaber til forvaltning af fangsterne er der iværksat 
ordninger til forvaltning af fiskeriindsatsen. Selv om disse ordninger stadig ikke er fuldstændigt 
gennemført, hovedsageligt på grund af forsinkelser i datatransmissionerne fra visse 
medlemsstater, har de vist sig at være en succes. Disse ordninger afløste en mindre fleksibel 
ordning, der blev anvendt på Spanien og Portugal inden disse landes fuldstændige indlemmelse i 
den fælles fiskeripolitik, uden at dette ændrede ved det hidtidige balanceforhold. Dette viser, at 
fleksibilitet og effektivitet kan forenes, navnlig når der gøres brug af moderne teknikker. 
1 Disse rapporter indeholder til gengæld detaljerede oplysninger og navnlig tal, som ikke er medtaget 
her - COM (96) 100 endelig udg. af 18/3/96 og COM (97) 226 endelig udg. af 13/6/97 
2 SEC (92) 394 endelig udg. af 6. marts 1992 
3 Forordning (EF) nr. 686/97 om ændring af forordning (EØF) nr. 2847/93 om indførelse af en 
kontrolordning under den fælles fiskeripolitik; EFT L 102 af 19.04.1997 
1 
På internationalt plan har Rio-konferencen i 1992 resulteret i en betydelig ændring af både 
mentaliteten og det juridiske miljø, jf. bl. a. FAO-aftalen om overholdelse af forvaltnings-
foranstaltningerne (1994)1, Adfærdskodeks for ansvarligt fiskeri (1995) og FN-overenskomsten 
om de fælles fiskebestande (1995)2, som er udtryk for en ny politik, hvor forfølgelsen af strengt 
nationale interesser er afløst af internationalt samarbejde. Den første regionale 
fiskeriorganisation, som anvendte denne politik i praksis, var Organisationen for Fiskeriet i det 
Nordvestlige Atlanterhav (NAFO). Der blev vedtaget nye regler for organisationen, og fra 1995 
blev der gennemført forsøg. Disse fiskerier har siden været blandt de bedst kontrollerede. Inden 
for rammerne af Kommissionen for Fiskeriet i det Nordøstlige Atlanterhav (NEAFC) er der ved 
at blive etableret et netværk. På basis af aftaler med tredjelande vedtages der protokoller, og der 
gennemføres forsøg i samarbejde med de berørte lande. Generelt spiller Den Europæiske Union 
en ledende rolle i bestræbelserne på at udvikle foranstaltninger for fiskerikontrol og i 
bestræbelserne på at gennemføre principperne om ansvarligt fiskeri. EU har navnlig stor erfaring 
med satellitbaseret overvågning. 
Medlemsstaterne har ikke kun anskaffet ekstra udstyr, men i adskillige tilfælde også forstærket 
kontroltjenesterne med yderligere personale og foretaget omlægninger, som har gjort det muligt 
at øge effektiviteten. 
Der er også sket visse fremskridt i samarbejdet mellem de nationale administrationer. De 
eksisterende bilaterale samarbejdsaftaler er blevet suppleret med initiativer til samordning af de 
berørte medlemsstaters og Kommissionens aktioner med henblik på bestemte fiskerier. 
Forbindelserne mellem de nationale administrationer og Kommissionens tjenestegrene er således 
blevet intensiveret i et positivt samarbejdsklima. Udviklingen har været særligt markant inden 
for det følsomme fiskeri, hvor de nationale administrationer og Kommissionen har ydet en 
koncentreret indsats, f.eks. i NAFO, i forbindelse med drivgarnsfiskeri i Atlanterhavet og 
sildefiskeri i Nordsøen efter iværksættelsen af særordningen i 1996. 
Arbejdsdokumenter og møder med de nationale administrationer har gjort det muligt at gøre 
status over såvel de generelle problemer (satellit, tredjelande) som de specifikke problemer 
(drivgarn, Nordsøsild...). 
Disse fremskridt afspejler en generel erkendelse af, at en streng kontrol er nødvendig for en 
effektiv fælles fiskeripolitik og dermed for fiskerisektorens beståen. Dette princip får stadigt 
større tilslutning fra den europæiske fiskeribranche. Det kræver til gengæld en garanti for 
ligebehandling og følgelig gennemsigtighed, navnlig medlemsstaterne imellem. 
1 Rådets afgørelse af 25. juni 1996 om Fællesskabets godkendelse af aftalen om fremme af 
fiskerfartøjers overholdelse af internationale bevarelses- og forvaltningsforanstaltninger på det åbne 
hav. EFT L 177 af 16.07.1996, s. 24 
2 KOM (96) 472 af 4. oktober 1996 
n. TILBAGEVÆRENDE MANGLER 
1. Overvågning af fiskerflåderne 
Overkapacitet, dvs. at fangstkapaciteten fastholdes på et højere niveau, end hvad der er 
nødvendigt for at udøve det fiskeritryk, der anbefales af eksperterne, eller endda på et højere 
niveau, end hvad der er nødvendigt for at opfiske de af Rådet fastsatte kvoter, giver ofte 
anledning til problemer med overvågningen. Opretholdelsen af store udnyttelsesrater betyder 
ligeledes, at undermålsfisk kan komme til at udgøre en betydelig del af de disponible ressourcer, 
eftersom store fisk er sjældne. Dette vanskeliggør selvsagt overvågningen af de tekniske 
foranstaltninger til beskyttelse af ungfisk. 
Det er derfor vigtigt, at der indføres effektive regler for fiskerikapaciteten og fiskeriindsatsen. 
Erfaringsgrundlaget på dette område er dog lille, da det først var ved indførelsen af flåderegistret 
og det Tredje Flerårige Udviklingsprogram (FUP III), at spørgsmålet om oplysningernes 
rigtighed opstod. Desuden er det først i forbindelse med vedtagelsen af den nye 
kontrolforordning i 1993, at Kommissionens fiskeriinspektorat fik kompetence til at behandle 
disse emner. 
Der er ikke desto mindre problemer med opdelingen på kategorier samt målingen af fartøjernes 
tonnage, maskineffekt og fangsttid. 
Efter vedtagelsen sidst i 1997 af den nye generation af FUP for perioden 1997-2001 vil 
opmærksomheden især blive rettet mod overvågningen af disse FUP IV, herunder især 
opdelingen på kategorier og parametrene for begrænsningen af fiskeriindsatsen. 
Forkerte angivelser af maskineffekten bør undersøges nærmere. Der er først og fremmest et 
generelt problem med, hvordan målingen af fartøjernes maskineffekt standardiseres, og dette 
problem gør sig i visse tilfælde gældende inden for én og samme medlemsstat. Desuden synes 
ingen af medlemsstaterne systematisk at sammenholde den angivne maskinkraft med andre 
oplysninger som f.eks. forbruget af brændstof. 
Hvad angår overvågning af fiskeriaktiviteterne, var indførelsen af ordningen til forvaltning af 
fiskeriindsatsen i Atlanterhavet som allerede nævnt et klart fremskridt. Ud over forsinkelser 
består det største problem i valideringen af de referenceniveauer, som medlemsstaterne meddeler 
som led i forvaltningen af fiskeriindsatsen i Atlanterhavet og i forbindelse med FUP IV. Også på 
dette punkt er udsigterne for overvågning gode, når der føres logbøger, især for de 
medlemsstater, som rent faktisk har gennemført bestemmelserne om oprettelse af databaser. Der 
er dog fortsat forsinkelser af teknisk art. 
2. Kontrol på havet 
Der er fortsat stor forskel på de ressourcer, som medlemsstaterne anvender til kontrol på havet. 
De disponible ressourcer varierer meget, både med hensyn til inspektionsfartøjer og med hensyn 
til fly. Dette skyldes bl. a. objektive egenskaber såsom størrelsen på de pågældende eksklusive 
økonomiske zoner (EEZ) samt, inden for disse zoner, størrelsen på de kontinentalsokler, hvor 
hovedparten af fiskeriaktiviteterne finder sted. En realistisk sammenligning af ressourcerne 
vanskeliggøres dog af, at de kompetente tjenester i de forskellige medlemsstater udfører en 
række opgaver, der falder uden for fiskerikontrolområdet, og at der ikke findes en fælles 
definition på, hvad en grundlæggende inspektion er. 
Kontrollen af fangstmængderne baseres på logbøgerne og i visse tilfælde på meddelelsen om 
fangstmængderne om bord. Tredjelandsfartøjer, som fisker i EU-farvande, giver anledning til 
særlige problemer, hvilke er belyst i et specifikt dokument fra Kommissionen1 . En 
sammenligning med oplysningerne om de mængder, der er landet, er i dette tilfælde særdeles 
vanskelig, for ikke at sige umulig. Løsningen må bestå i et tættere samarbejde med 
myndighederne i de pågældende tredjelande, anvendelse af satellitbaseret overvågning til 
lokalisering af fartøjer og følgelig mere effektive inspektioner på havet. På åbent hav skal der 
desuden oprettes kontrolsteder ("checkpoints"), hvor fangstmængderne om bord kan 
kontrolleres, før fartøjet forlader EU-farvandene. 
Logbøgernes rolle i forbindelse med kontrollen af fangstmængderne er også blevet mindre, fordi 
et vist antal fiskearter er omfattet af de geografiske undtagelser (jf. Middelhavet), og fordi der er 
mange små fartøjer. Kommissionens logbogsforordning, som skal revideres i 1998, vil bane 
vejen for en løsning på det førstnævnte problem. Undtagelsesbestemmelsen for Middelhavet 
udløber i 1998, og det er derfor tvingende nødvendigt at forberede indførelsen af logbøger i 
denne region. Undtagelsen for fartøjer under 10 m er i princippet fuldt lovlig. I den nuværende 
forordning er det dog fastsat, at hver enkelt medlemsstat til gengæld skal indføre andre 
foranstaltninger til evaluering af fangsterne. Hvis der ikke indføres sådanne foranstaltninger, har 
de fiskere, der ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelser, grund til at frygte en 
forskelsbehandling, da små fartøjer på grund af deres store antal og i visse tilfælde deres 
indvirkning på ynglepladserne også kan have en stor betydning for fiskeressourcerne. Derfor er 
det tvingende nødvendigt, at alle medlemsstaterne indfører effektive foranstaltninger til 
evaluering af fangsterne fra de fartøjer, der er omfattet af undtagelsesbestemmelser. Dette 
gælder i øvrigt også for andre undtagelser. 
Ved kontrol på havet bør det sikres, at inspektørerne rent faktisk får adgang til de samlede 
fangstmængder om bord, og at de ikke unødigt forstyrrer fiskerne i deres arbejde. Det vil således 
være hensigtsmæssigt at udarbejde en adfærdskodeks efter aftale med alle involverede parter. De 
adfærdskodekser, der er udarbejdet inden for NAFO og for nyligt inden for NEAFC, kunne tjene 
som model. 
Også de tekniske foranstaltninger er direkte berørt af kontrollen på havet. Det største problem 
skyldes en uberettiget eller uautoriseret anvendelse af små maskestørrelser. Eftersom den enkle 
løsning med "ét-nets-reglen" ikke kunne vedtages på trods af de garantier, den giver for en bedre 
kontrol, må man sørge for, at vilkårene for anvendelsen af forskelligartede maskestørrelser på 
samme fangstrejse frembyder tilstrækkelige garantier. Dette skal Rådet træffe beslutning om i 
1998. 
Der er ligeledes problemer, når EU-fartøjer passerer fra én EEZ til en anden, da det er vanskeligt 
at sikre en kontinuerlig kontrol. Det ville dog være i modstrid med fællesskabsånden at 
gennemtvinge en ordning med kontrolsteder ved udsejling af en EEZ. De nyligt vedtagne 
bestemmelser og et tættere samarbejde mellem nationale administrationer, som Kommissionen 
kunne støtte, skal løse disse problemer. Problemet med passagen fra én EEZ til en anden 
vedrører således især fartøjer, der er så store, at de kan overvåges pr. satellit, hvilket i høj grad 
letter inspektionerne på havet. De tjenester, der inspicerer på havet, skal tilpasse deres strategier 
til de muligheder, som satellitovervågning giver. Derudover skal fartøjerne i Atlanterhavet 
angive fangstmængderne om bord ved overgangen til en ny zone. Det gælder derfor først og 
fremmest om at udnytte de nyligt vedtagne bestemmelser fuldt ud, inden der tages ved lære af 
erfaringerne, navnlig fra Atlanterhavet. 
KOM (96) 493 endelig udg. af 22. oktober 1996 
Omladning kan også bruges til at hindre, at visse fangster kontrolleres på et senere tidspunkt. I 
internationale fora som Den Internationale Østersø-Fiskerikommission (IBSFC), Den 
Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT) og Den 
Internationale Kommission for Tropiske Tunfisk (IATTC) kan der konstateres en tendens mod 
strengere kontrolbestemmelser - eller endda totalt forbud mod omladning - for at hindre svig. 
Hvor risikoen for svig er særlig stor, er der kun én løsning tilbage, nemlig kun at tillade 
omladning, hvis der kan foretages tilstrækkeligt hyppige inspektioner på et acceptabelt 
omkostningsniveau. Desuden ville mulighederne for skjulte omladninger kunne begrænses ved 
at supplere med satellitbaseret positionsbestemmelse. 
3. Kontrol ved landing 
Kontrol ved landing er gennemgået i detaljer i den seneste meddelelse om udsigterne for EU's 
marked for fiskerivarer: ansvar, partnerskab, konkurrenceevne1. Derfor er der kun medtaget 
yderligere bemærkninger i det følgende. 
- Basisdokumenter, indførelse qfEDB. validering 
Også på dette punkt er der forskel på de ressourcer, som medlemsstaterne anvender, men 
Kommissionen er dog ikke i stand til at foretage præcise sammenligninger dels på grund af de 
mange forskellige opgaver, der udføres af kontroltjenesterne i flere medlemsstater, dels fordi der 
ikke er enighed om, hvad man forstår ved en grundlæggende inspektion. De forskellige 
initiativer, der er taget på internationalt plan, såsom ICCAT's mindstekrav til inspektion i 
havnene fra 1997, kunne tjene som forbillede. 
Også her er det største problem - ligesom det var tilfældet med logbøgerne - at visse 
medlemsstater ikke opfylder deres elementære forpligtelser med hensyn til indsamling af 
landingsopgørelser og/eller salgsnotaer. Procedurerne for validering og krydscheck af forskellige 
informationskilder varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat, og der er stadig lang vej 
tilbage, før mulighederne for validering ved hjælp af databaser, som har været obligatoriske 
siden 1996, kan udnyttes fuldt ud. 
- Kontrol af fartøjer, der ikke fører landingsmedlemsstatens flag 
Der findes situationer, hvor tredjelandsfartøjer i visse EU-havne inspiceres mere lempeligt end 
EU-fartøjer. Det samme problem gør sig gældende, og i endnu højere grad, for fartøjer, der fører 
et flag tilhørende en anden medlemsstat end den, hvor fangsten landes. Der findes blandt visse 
fiskere en stærk fornemmelse af, at bestemte fartøjer de facto undgår en streng kontrol, hvis 
fangsten landes i en anden medlemsstat. Det er muligt, at denne fornemmelse til dels er 
uberettiget, men problemet eksisterer, og det er endda alvorligt. Det er meget vigtigt at finde en 
løsning, da det ligger fiskerne meget på sinde at få indført en retfærdig kontrolordning. 
KOM (97) 719 endelig udg. af 16.12.1997, s. 15-16 
Kommissionen er af den opfattelse, at medlemsstaterne juridisk set kan gennemføre en rimelig 
kontrol af disse tredjelandsfartøjer, eventuelt ved at vedtage de nødvendige nationale 
retsforskrifter. På den anden side kan manglen på EU-bestemmelser resultere i, at fiskerne lander 
deres fangster i de medlemsstater, hvor reglerne er mest lempelige. Med de nuværende 
fællesskabsbestemmelser kan medlemsstaternes "kontrol" af tredjelandsfartøjer, der lander 
fangsten i deres havne, kun give resultat, hvis disse fartøjer har fisket i EU-farvande. På 
nuværende tidspunkt er det ikke muligt at iværksætte en aktion, hvis fangsterne er opfisket i 
tredjelandsfarvande eller på åbent hav. Situationen udvikler sig dog hurtigt også på dette punkt, 
navnlig i de regionale fiskeriorganisationer og i særdeleshed i NAFO. EU-bestemmelser skal 
forbedres, så kontrollen navnlig af fartøjer, der fører bekvemmelighedsflag, bliver mere effektiv 
og dermed også mere retfærdig. De grundlæggende retsakter eksisterer allerede1, men de bør 
suppleres. 
Løsningen skal først og fremmest findes i utvetydige normer, således at det bliver muligt at 
sammenligne graden af kontrol ved landing i de forskellige medlemsstater samt kontrollen af 
forskellige fartøjskategorier i den samme medlemsstat. Kommissionen bør underrettes om 
procedurerne for og omfanget af inspektionen af de forskellige fiskerflåder, der ikke fører 
landingsmedlemsstatens flag. Dernæst er det nødvendigt at etablere et effektivt samarbejde 
mellem medlemsstaterne, hvorved en medlemsstats myndigheder kan sikre sig, at fartøjer, der 
fører denne medlemsstats flag og vælger at lande fangster i en anden medlemsstat, bliver 
kontrolleret på rimelig vis. Når en medlemsstat mere specifikt underrettes om, at et fartøj 
afslutter sin fangstrejse i en anden medlemsstat, skal myndighederne i flagstaten kunne stole på, 
at kontroltjenesten i den anden medlemsstat er rede til at samarbejde. Det ville være at gå for 
vidt, hvis man forpligtede den anden medlemsstat til at imødekomme alle anmodninger, men der 
skal gives garanti for, at kontrollen i det store og hele udføres med den påkrævede omhu. Man 
kunne forestille sig flere mulige foranstaltninger, hvor der lægges større eller mindre vægt på 
retsforskrifter. Der bør dog hurtigst muligt indføres retfærdige og effektive foranstaltninger, 
hvilket under alle omstændigheder forudsætter et aktivt samarbejde mellem administrationerne i 
de forskellige medlemsstater. Det påhviler Kommissionen at overvåge, at disse foranstaltninger 
fungerer tilfredsstillende. 
- De mange potentielle landingssteder 
Det, at der findes mange landingssteder, gør det umuligt at have permanente kontroltjenester på 
alle potentielle landingssteder. Det har fået nogle medlemsstater til at fastsætte de steder, som 
varerne skal passere (fiskeriauktioner), eller til at udarbejde fortegnelser over udvalgte havne, 
som alene har tilladelse til at modtage visse landinger, og hvor det er muligt at gennemføre en 
systematisk kontrol. Kontroltjenesterne har endvidere her betydelig gavn af registrering via 
satellit, især når det anvendte system gør det muligt via transponderen at opnå (næsten) tidstro 
oplysninger om fartøjernes position, når de nærmer sig kysten. Kontroltjenesterne kan herefter 
med en begrænset udgift opretholde en inspektionssandsynlighed ved landingen, der er 
tilstrækkelig til at gøre kontrollen troværdig. Generelt er det af særlig betydning, at der - så snart 
der er fare for en bestand, og kontrollen af landingerne giver problemer - kan indføres særlige 
ordninger, der om nødvendigt omfatter en fastsættelse af fortegnelser over udpegede havne. 
Rådets forordning (EF) nr. 1093/94 af 6. maj 1994 om fastsættelse af betingelserne for, at tredjelandes 
fiskerfartøjer kan lande deres fangster direkte og afsætte dem i Fællesskabets havne 
- Særlige salgskredsløb 
Bestemmelserne i den nuværende kontrolforordning er fuldt ud relevante for et "klassisk" 
kredsløb, hvor de fangster, der i forvejen er indført i en logbog, reelt sælges ved landingen. Det 
er i dette tilfælde muligt at foretage et krydscheck af i det mindste delvis uafhængige 
informationskilder. Situationen er især gunstig, når salget sker på edb-baserede auktioner, og den 
del af fangsterne, der er berørt heraf, er heldigvis steget de seneste år. 
Uden for dette grundmønster mister bestemmelserne deres effektivitet. Dette er tilfældet med 
fartøjer, for hvilke der gælder undtagelsesbestemmelser. Det er som tidligere anført nødvendigt, 
at medlemsstaterne i den forbindelse iværksætter de kompenserende bestemmelser, der er fastsat 
i lovteksterne. 
Men i mindst to andre tilfælde er der problemer, idet de eksisterende regler ikke er fuldt 
tilpasset: når fangsten efter at være blevet landet transporteres, inden den er blevet solgt, og når 
der ikke sker et reelt salg ved landingen, idet fiskerfartøjet henhører under en vertikalt integreret 
virksomhed. 
I det første tilfælde bør der med henblik på kontrollen af mindstemålene fastsættes en passende 
kombination af en eventuel justering af lovreglerne og en strategi, der går ud på, at kontrollen 
foretages efter landingen, f.eks. under transporten. Da problemet i vidt omfang er af international 
karakter, bør der ligesom i det tilfælde, hvor fartøjerne losser i en anden medlemsstat end 
flagmedlemsstaten, kunne sikres et effektivt samarbejde mellem de pågældende myndigheder. 
Hvad angår de integrerede virksomheder, vil en analyse af de forskellige situationer kunne gøre 
det muligt at finde frem til en metode til at sikre, at de anmeldte tal er lige så pålidelige, som 
tallene i de klassiske kredsløb. 
- Fællesskabsfartøjer, der losser udenfor EU 
Også her er der et lighedsproblem og en risiko for konkurrencefordrejning. I det nordlige 
Atlanterhav og i Østersøen har en del fiskere således en kraftig fornemmelse af, at når de lander 
deres fangster i visse havne uden for EU, så er der nogle fartøjer, der de facto ikke underkastes 
en passende kontrol af deres landinger. I øvrigt er der ikke samme administrative samarbejde 
med tredjelandene som det, der eksisterer inden for EU, for så vidt angår udvekslingen af 
oplysninger om de faktiske fangstmængder. Det er derfor nødvendigt at belyse de internationale 
forpligtelser, som havnestaterne har med hensyn til kontrollen af landingerne, samt hvordan det 
administrative samarbejde mellem havnestaten og flagstaten er organiseret. Det skal i 
forhandlingerne med de pågældende tredjelande især tilstræbes at opnå garantier på området. 
4. Kontrollen med markedet for fiskeri- og akvakulturprodukter 
- Generelle bemærkninger 
Som Kommissionen har fremhævet i sin seneste meddelelse om udsigterne for EU's marked for 
fiskerivarer, skal de regler, der gælder for dette marked, bidrage til at bevare ressourcerne; en 
grundlæggende betingelse for, at denne målsætning kan nås, er, at der finder en effektiv kontrol 
sted i alle afsætningsleddene. Der er flere forhold i den nuværende situation, der lader noget 
tilbage at ønske. 
(i) De gældende fælles handelsnormer, der skal bidrage til at harmonisere 
konkurrencereglerne, overholdes ikke i tilstrækkelig og lige høj grad i alle medlemsstater. Dette 
har bl.a. muliggjort, at fisk under mindstemålene er blevet klassificeret under højere mål, der 
hvor disse produkter ikke kan afsættes på lovlig vis. Selv om handelsnormerne kan kontrolleres 
gennem alle afsætningsled lige fra det første salg til salget til den endelige forbruger, findes der 
ikke effektive kontrolprocedurer efter det første salgsled, og beføjelserne hos Kommissionens 
fiskeriinspektørerne går ikke videre end nævnte led. 
(ii) Når der interveneres på markedet gennem anvendelse af tilbagekøbsprisen, 
underkastes de tilbagekøbte mængder ikke altid de fornødne kontrolforanstaltninger. Det har 
bl.a. vist sig, at de fastsatte denatureringsforanstaltninger ikke er blevet anvendt af alle 
medlemsstater, og endvidere i de tilfælde, hvor denne anvendelse er sket, synes den ikke at have 
været tilstrækkelig, idet der ikke kan ses bort fra, at der er en risiko for, at nogle af de 
pågældende mængder på ny bliver markedsført. 
(iii) Hvad importen angår, tager den handlingsplan, som Kommissionen foreslog i sin 
meddelelse om forvaltningen af toldpræferenceordningerne (KOM (97) 402), sigte på at styrke 
de juridiske og organisatoriske midler, der kan sikre, at alle berørte parter overholder 
oprindelsesreglerne. 
(iv) Der kan konstateres mange tilfælde af svig og dermed en utilstrækkelig kontrol af 
importbestemmelserne, specielt hvad angår fiskeriprodukternes oprindelse samt 
vanskelighederne med at anvende sundhedbestemmelserne. 
- Mindstemål 
De største vanskeligheder er knyttet til landingen af fisk under mindstemålene til specifikke 
markeder. Der bør først og fremmest gøres en ende på de tilsvarende kredsløb, der omfatter 
transport fra landingsstederne til forbrugsstederne, undertiden over lange afstande. Dette vil bl.a. 
forudsætte interventioner under transportfaserne. De andetsteds registrerede svagheder i 
kontrolpraksisen efter landingen spiller i den henseende en altafgørende rolle. På 
salgstidspunktet er det kun alt for nemt at påstå, at fisk, der ikke opfylder det mindstemål, der er 
fastsat for denne art, stammer fra en region, hvor dette mindstemål ikke gælder, eller fra 
opdrætsanlæg eller import. 
Ved en lovjustering kan mulighederne for svig begrænses. Som Kommissionen har foreslået i 
ovennævnte meddelelse, vil der passende i den fælles markedsordnings bestemmelser kunne 
påtænkes indført nye bindende forskrifter vedrørende mærkningen af fiskerivarer, ikke bare for 
at sikre, at forbrugerne får bedre oplysninger, men også for at lette kontrollen med EU-reglernes 
overholdelse. Eksistensen af en EU-lovgivning, der kræver, at handelsbetegnelsen og 
oprindelsen angives for hver enkelt art i alle afsætningsled, vil gøre det nemmere for 
kontrolmyndighederne at identificere varerne og de gældende mindstemål. 
De nuværende fællesskabsforordninger giver allerede de nationale myndigheder nogle 
muligheder, som langtfra udnyttes fuldt ud. Der er derfor ingen grund til at justere disse 
lovtekster, hvis også de nye interventionsmuligheder forbliver uudnyttede. Forudsætningen for, 
at der kan ske fremskridt, er således en justering af fællesskabsbestemmelserne, som vil kunne 
lette de nationale myndigheders opgaver, og en øget vilje til at benytte de nødvendige midler, 
samtidig med at der sker en koordination mellem de forskellige berørte myndigheder inden for 
områderne landing, transport, import og afsætning. 
Det kan være særlig nyttigt med nye former for administrativt samarbejde mellem 
medlemsstaterne på markedsområdet i lighed med det, der allerede er ved at ske på andre 
områder af det indre marked, i form af udveksling af nationale inspektører (således som fastsat i 
fællesskabsprogrammerne Karolus og Mattheus) og punktuel deltagelse i de nationale 
kontrolforanstaltninger af inspektører fra andre medlemsstater (kontrol af fødevaresikkerheden 
eller af god laboratoriepraksis). 
5. Generelle betragtninger om midler, overtrædelser og sanktioner 
- Midler iværksat qf de forskellige medlemsstater 
Det er ikke for øjeblikket muligt for Kommissionen at foretage en kvantitativ, objektiv 
sammenligning af de kontrolmidler, som de forskellige medlemsstater benytter. 
Hvad de menneskelige og materielle midler angår, skyldes vanskelighederne, at en og samme 
tjeneste har mange forskellige opgaver. Det må derfor allerførst sikres, at de midler, der skal 
anvendes permanent, analyseres for sig. For de midler, der deles med andre, dvs. f.eks. det, der 
er indført med henblik på finansiering af nye kontrolmidler, bør Kommissionen ud fra de 
oplysninger, den har modtaget, være i stand til at kvantificere og i givet fald godkende den del, 
der reelt anvendes til fiskerikontrol. 
På samme måde bør der ved at generalisere det, der tidligere er blevet sagt om fiskerikontrollen 
på havet og ved landingen, nås frem til en fælles definition af en inspektion, således at der om 
nødvendigt sondres mellem forskellige mere eller mindre detaljerede standardtyper. Herefter vil 
der så kunne fastsættes minimumsnormer. 
- Overtrædelser og sanktioner 
I forbindelse med fiskerisektorens helt legitime krav om, at fiskere i de forskellige 
medlemsstater behandles ens, spiller sanktionsspørgsmålet en central rolle. Kommissionen har 
ved flere lejligheder forsøgt at skabe fremskridt i den retning. Selv om den har fået støtte fra 
Europa-Parlamentet, er dette ikke blevet fulgt op af Rådet. Forordning (EØF) nr. 2847/93 
fastsætter simpelt hen, at medlemsstaterne - selv om de råder frit over de midler, de ønsker at 
anvende - har pligt til at nå frem til en ordning, der sikrer en kontrol samt sanktioner med 
afskrækkende virkning, og at underrette Kommissionen om sanktionsskalaer og disses faktiske 
anvendelse. Men erfaringen viser, at de fremsendte oplysninger ikke er reelt anvendelige til, at 
den forventede gennemsigtighed kan opnås. De fremsendte oplysninger er endvidere ofte 
ufuldstændige eller fremsendt så sent, at de er af yderst begrænset nytte. 
Denne situation indebærer et væsentligt problem. Det allermindste, der kan forlanges, er, at de 
oplysninger, der fremsendes til Kommissionen, gør det muligt for denne at foretage faktiske 
sammenligninger. Det bør specielt sikres, at i det mindste de større overtrædelser defineres og 
straffes på en sammenlignelig måde i de forskellige medlemsstater. Det har været muligt at opnå 
sådanne fremskridt i en på forhånd mere vanskelig sammenhæng uden for EU, nemlig inden for 
rammerne af NAFO. 
- Samarbejdet mellem medlemsstaterne om overtrædelser og sanktioner 
Selv når fiskerikontrollen råder over tilstrækkelige midler, bevirker kontrolmanglerne og 
fiskeriaktiviteternes mobilitet ofte, at inspektørerne står tilbage med mere tvivl end de juridisk 
gyldige beviser, som er helt nødvendige, for at der kan skrides effektivt ind over for ulovlige 
aktiviteter. Visse ulovlige aktiviteter kan bedre forfølges gennem et øget samarbejde mellem de 
berørte medlemsstater. Det er op til medlemsstaterne inden for rammerne af det retlige 
samarbejde at fastsætte de betingelser og procedurer, der kan sikre et sådant samarbejde. De 
nuværende procedurer viser sig ofte at være tunge og undertiden usammenhængende. Hvis der 
på EU-plan findes inkompatible procedurer, som bevirker, at visse overtrædelser ikke kan 
forfølges, er der sat et alvorligt spørgsmålstegn ved den fælles fiskeripolitiks 
kontrolforanstaltninger. Der kan dog også gøres fremskridt på EU-plan uden at gribe ind i 
medlemsstaternes beføjelser. Det bør være målsætningen, at den enkelte medlemsstat tillægger 
rapporter, der udarbejdes af kontroltjenesterne i en anden medlemsstat, samme værdi som de 
rapporter, medlemsstatens egne tjenester udarbejder. Gennem afholdelsen af samråd bør der 
kunne opnås enighed om en standardmodel for inspektionsrapporten. Også på dette punkt er der 
nyttige erfaringer at hente fra de resultater, der er opnået inden for rammerne af NAFO. I øvrigt 
bør fremsendelsesprocedurerne fremskyndes og gøres mere klare, således at de kompetente 
myndigheder kan modtage dokumenterne i rette tid. 
- Kommissionens aktionsmidler 
En af Kommissionens hovedopgaver er at sikre, at de forskellige medlemsstaters 
kontrolordninger er effektive, og at såvel kontrolindsatsen som -resultaterne er retfærdige. Den 
har imidlertid det indtryk, at trods de fremskridt, der er sket, er denne opgave hidtil ikke blevet 
løst helt tilfredsstillende. De mangler, der har været i de oplysninger, den har modtaget, er 
allerede nævnt. Kommissionens tjenestegrene er endvidere blevet hæmmet som følge af flere 
andre mangler. Den første er knapheden på disponible menneskelige ressourcer. Denne mangel 
har vist sig at være så meget mere alvorlig, som Kommissionen har måtte benytte en meget 
betydelige del af sine ressourcer på specifikke problemer, bl.a. fordi disse har givet genlyd uden 
for EU (jf. NAFO, drivgarn). Der er derfor sket en indskrænkning af de menneskelige 
ressourcer, der reelt har kunnet anvendes til andre opgaver, og som således langt fra er i stand til 
at dække alle fiskeriaktiviteter i EU. I den forbindelse har de begrænsninger, der i medfør af 
forordning (EØF) nr. 2847/93 gælder for de aktionsmidler, som Kommissionens 
inspektionstjeneste råder over, vist sig særligt skadelige. Hvis en medlemsstat ikke samarbejder 
med Kommissionen om at belyse en omtvistet sag, vil denne have meget vanskeligt ved at 
indsamle passende oplysninger uden at anvende store menneskelige ressourcer. Kommissionens 
tjenestegrene ville opnå en meget større effektivitet i deres overvågning af medlemsstaternes 
kontrolforanstaltninger, hvis Kommissionens inspektører havde en større autonomi ud over deres 
mulighed for at intervenere uden varsel i medfør af forordning (EØF) nr. 2847/93. De skal kunne 
indsamle oplysninger - ikke for at opnå beviser mod en individuel erhvervsdrivende - men 
derimod for at påvise mangler i den gældende kontrolordning. I øvrigt burde der være en mere 
klar definition af medlemsstaternes samarbejdsforpligtelser over for Kommissionen. Om det så 
er reglerne for adgangen til de databaser, der er fastsat ved forordning (EØF) nr. 2847/93, så kan 
de justeres med henblik på at effektivisere Kommissionens inspektion. Disse databaser ville 
kunne valideres langt bedre, hvis Kommissionen havde adgang til dem, uden at skulle sende et 
inspektionshold af sted, efter bestemmelser svarende til dem, der netop er vedtaget af Rådet 
vedrørende databaser for satellitovervågning1. 
1 Rådets forordning (EF) nr. 2205/97 af 30. oktober 1997 om ændring af forordning (EØF) nr. 2847/93 
om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik. EFT L 304 af 7.11.1997, s. 1 og 2. 
10 
III. AKTIONER, DER SKAL UDBYGGES, OG NYE AKTIONSOMRÅDER 
1. Konsolidering af bevidstgørelsen 
Den seneste udvikling i erkendelsen af kontrollens nødvendighed er et af de vigtigste fremskridt, 
der er gjort. Men denne erkendelse bør udvides og konsolideres. 
- Hvad står derpå spil? 
Fiskerikontrollen er en nødvendig forudsætning for, at der kan indføres en effektiv fælles 
fiskeripolitik. Kontrolmanglerne påvirker direkte de fiskere, der ikke bedrager. Visse fiskeres 
svig indebærer, at andre uberettiget unddrages en del af deres potentielle fangster. Sviget virker 
forstyrrende ind på afsætningskanalerne ved at trykke priserne. Men kontrolsvaghederne 
medfører også, at når de officielle statistikker ikke er pålidelige, må en del af 
forskningsinstitutternes ressourcer afsættes til at foretage skøn over de reelle fangstmængder, 
hvilket går fra forskningen, hvorved kvaliteten af den videnskabelige rådgivning mindskes 
tilsvarende. 
Ud over disse umiddelbare konsekvenser påvirker den lave forvaltningseffektivitet også 
sektorens økonomiske sundhed. Kontrollen opfattes undertiden ligesom andre interventioner 
som en økonomisk belastning for de offentlige myndigheder, som fiskerisektoren er årsag til. 
For at fiskerisektoren igen kan blive en sund erhvervssektor, som ikke er afhængig af 
udefrakommende støtte, må der være en effektiv forvaltning, som er uløseligt forbundet med en 
effektiv kontrol. Det kan således betale sig at indføre en effektiv kontrol hurtigst muligt. Uden 
en sådan investering vil de øvrige investeringer aldrig give udbytte. 
- Erhvervets accept qf kontrolforanstaltningerne 
Kontrollen kan kun blive effektiv, hvis alle erhvervsdrivende anser den for dels at være en 
nødvendighed, dels at være i deres egen interesse samt udøvet retfærdigt. Erhvervet selv kan og 
bør være kontrolmyndighedernes fremmeste forbundsfælle. Der er i nogle medlemsstater 
eksempler på, at erhvervet deltager i kontrollen, eller at grupper af fiskere har været parter i 
civile sager om svig. Sådanne fremgangsmåder har vist sig meget effektive. Men for at 
erhvervets tilslutning kan opnås, må de kontrolforanstaltninger, der vedtages, være nøje 
begrundet og proportionelle, således at den byrde, som den enkelte foranstaltning lægger på 
erhvervet, står i forhold til den gavn, den kan have for kontrollen, og til størrelsen af risikoen for 
svig. Foranstaltningerne skal også være så klare, at alle, der berøres af dem, helt forstår 
betydningen af de problemer, som kontrolbestemmelserne tager sigte på at løse. De pågældende 
erhvervsfolk bør endelig også overbevises om, at der ikke eksisterer nogen forskelsbehandling. 
Kontrolspørgsmålet skal således være et centralt emne i dialogen mellem erhvervet og 
myndighederne. Og da spørgsmålet om gennemsigtighed endvidere spiller en afgørende rolle for 
de erhvervsdrivendes accept af foranstaltningerne, vil alt, hvad der kan være med til at sikre en 
sådan gennemsigtighed, være af allerstørste betydning. 
11 
- En udvidelse qf debatten 
Fiskerikontrollen er ikke et område, som kontroltjenesterne og fiskerne selv skal styre i 
fællesskab. For at kontrollen kan blive effektiv, skal alle myndigheder, der berøres gennem alle 
produktionsled, inddrages, lige fra dem, der har ansvaret for skibsbygning og 
brændstofdistribution, til dem, der varetager kontrollen i transport-, forarbejdnings- og 
distributionsleddene. For nogle af disse myndigheder kan de spørgsmål, der vedrører fiskeriet, 
ikke være en hovedopgave. De bør imidlertid være fuldt opmærksomme på spørgsmålenes 
betydning. Det samme gælder for de myndigheder, der skal vedtage sanktioner: de bør kunne 
bedømme svigets rækkevidde og konsekvenserne af deres afgørelser. 
I øvrigt bør også offentligheden være i stand til at forstå, at det er nødvendigt med en effektiv 
kontrol. En fælles politik berører alle. Kontrolmanglerne er til skade for den europæiske 
integrations troværdighed og for Europas ansigt udadtil. Disse mangler har direkte virkninger for 
forbrugerne og indirekte virkninger for de europæiske skatteydere. Forbrugerne opfordres endog 
til i højere grad at medvirke ved bekæmpelsen af fiskeri, der er i strid med kravene til en 
forsvarlig forvaltning. Desuden bør der ske en videreførelse og styrkelse af den indsats, der 
allerede er gjort, f.eks. for at oplyse offentligheden om vigtigheden af at beskytte fiskeyngelen 
og dermed nødvendigheden af ikke at stimulere forbrugernes efterspørgsel efter fisk, der ikke 
har mindstemålene. For at denne indsats kan styrkes, og man derved kan opfylde forbrugernes 
stigende ønske om et ansvarligt fiskeri, er det af afgørende betydning, at produkterne er 
sporbare. Det er derfor nødvendigt at kunne rekonstruere oprindelsen for de partier af fisk, der 
ikke opfylder mindstemålene. Men problemet er mere generelt. Det er også knyttet til 
kvalitetsnormerne: også på dette område bør forbrugerne råde over de nødvendige oplysninger 
og garantier, så de kan træffe deres valg med fuld viden. 
2. Fælles integrerede strategier 
Kontrol er nødvendig og nødvendigvis omkostningskrævende. Spørgsmålet om kontrollens 
omkostningseffektivitet må derfor få en stigende betydning. Kommissionen mener, at 
kontrolindsatsen såvel i den enkelte medlemsstat som på europæisk plan generelt endnu ikke 
styres af samlede og fuldstændig rationelle strategier. Den skal udvikles efter følgende 
retningslinjer: 
- Kontrol efter landing 
Muligheden for at kombinere alle foreliggende oplysninger, fra kontrol på havet til 
interventioner under transport og afsætning, og at samle de forskellige informationskilder anses 
af alle for væsentlig. Men det er vanskeligt at iværksætte samlede strategier. Udnyttelsen af de 
muligheder for at krydse forskellige informationskilder og forskellige kontroltyper, der er 
hovedformålet med forordning (EØF) nr. 2847/93, er dog ofte for marginal. Kontrollen efter 
landing er fortsat meget begrænset. Retsakterne synes i det mindste for visse medlemsstater ikke 
at give de fornødne betingelser for at gribe ind på dette niveau. Kontrollen under transporten 
henhører ofte under et andet ministerium end fiskeriministeriet. Problemet vedrører ikke kun 
spørgsmålet om overholdelse af mindstestørrelser. "Sorte" landinger kan let "vaskes hvide", når 
en fisketransport kan undgå kontrol, hvis den ved transporten angives allerede at være solgt. 
Transitforsendelser af fisk (efter indførsel) eller påståede transitforsendelser udgør også en 
potentiel kilde til svig, hvis der ikke foretages kontrol ved forsendelsen. Det er derfor 
nødvendigt, at alle medlemsstater udvikler og anvender kontrol efter landingen. 
••••••Hi 
- Optimal udnyttelse qf kontrolindsatsen 
Omfanget af kontrol på havet og på land er meget forskelligt fra medlemsstat til medlemsstat. 
Dette kan delvis forklares ud fra objektive faktorer, men "fortidens indflydelse" lader sig ikke 
fornægte. Reglerne om fordeling af kontrolindsatsen især over for de alvorligste problemer 
fremstår generelt ikke særligt klare. Det er derfor hele spørgsmålet om strategierne for 
udnyttelse af kontrolressourcerne, der skal uddybes. Opdelingen mellem de forskellige tjenester, 
der forestår kontrollen i fiskerisektoren, hæmmes i medlemsstaterne regelmæssigt af 
ansvarsfordelingen mellem myndighederne, det være sig den vertikale fordeling mellem f.eks. 
fiskeriministeriet og transportministeriet eller den horisontale fordeling mellem nationale og 
regionale administrationer. 
Vanskelighederne ved at udvikle strategier, der integrerer alle kontrolmuligheder, koncentrerer 
ressourcerne om de alvorligste problemer og varetager forbindelserne mellem de berørte 
tjenester, kan derfor genfindes på europæisk plan i skærpet form. 
De største fremskridt på dette område skal ske i medlemsstaterne, der i første række er ansvarlig 
for kontrollen. Men Kommissionen kan og skal fremme udviklingen af de fornødne strategier 
ved at tilrettelægge tekniske møder og fremsætte forslag og henstillinger. 
3. Tilvejebringelse og anvendelse af de nødvendige ressourcer 
De materielle ressourcer, som medlemsstaterne og EF har iværksat, har givet store fremskridt. 
Disse investeringer skal optimeres ved at knytte dem sammen med definitionen af 
helhedsstrategier. Det skal være muligt med præcision at definere den andel af de eksisterende 
ressourcer, der anvendes til fiskerikontrol, og ikke kun af de ressourcer, for hvilke EF ansøges 
om medfinansiering, og for hvilke det nu er nødvendigt at specificere denne andel. Visse former 
for tungt materiel skal ikke fornyes i nær fremtid. 
Men disse forbedringer af udgifternes gennemskuelighed og relevans formindsker ikke behovet 
for en varig indsats. Iværksættelsen af materielle kontrolressourcer skal videreføres, idet der 
lægges særlig vægt på anvendelsen af moderne teknikker. Kommissionen skal således fortsat 
fremme anvendelsen af videnskabelige og teknologiske metoder, som vil kunne gøre kontrollen 
mere effektiv. 
En ganske særlig indsats er nødvendig med hensyn til de menneskelige ressourcer. Den første 
fase skal medføre en fuldstændig afklaring af de menneskelige ressourcer, der faktisk anvendes 
til kontrol. De skal endvidere udbygges i de medlemsstater, som hidtil har investeret mindre end 
andre. De kvantitative aspekter udgør i øvrigt kun én side af problemet. Uddannelsen og 
motiveringen af kontroltjenesternes merarbejdere er lige så vigtig. Uden at ville harmonisere, 
hvad der ikke skal harmoniseres, vil en samordning på EF-plan øge effektiviteten. 
Kommissionen skal stimulere og fremme udvekslingen mellem medlemsstaterne af 
kontroltjenesternes medarbejdere. 
13 
4. Større gennemskuelighed 
Behovet for, at Kommissionen får lettere adgang til de oplysninger, som er nødvendige for at 
den kan overvåge medlemsstaternes kontrol, er allerede blevet fremhævet. Hvad 
gennemskueligheden angår, har den beretning, som Kommissionen hvert år skal fremlægge i 
henhold til artikel 35 i forordning (EØF) nr. 2847/93, ikke fuldt ud spillet den rolle, der var 
forventet. Kommissionens vanskeligheder ved at kunne råde over relevante og faktisk 
sammenlignelige oplysninger er allerede blevet nævnt. Overholdelsen af frister volder også 
problemer. Medlemsstaternes forsinkede fremsendelse af oplysninger såvel i startfasen som efter 
Kommissionens første udkast medfører, at årsberetningen systematisk fremlægges med så stor 
forsinkelse, at dens nytte formindskes. Fristerne skal altså revideres, og de skal faktisk 
overholdes. Man kan også spørge, om det faktisk er relevant at udarbejde beretningen hvert år, 
som det er fastsat nu. Beretningen bør drøftes grundigt i Rådet, så der faktisk kan drages 
konsekvenser heraf. 
Princippet om Kommissionens beretninger, hvorved alle kan vurdere den faktiske indsats og 
effektiviteten af kontrolordningerne i medlemsstaterne, er fuldt berettiget. Men hvis det 
opstillede mål skal nås, skal man revidere proceduren, for at beretningerne kan blive mere 
relevante, udarbejdes hurtigere og drøftes grundigere. 
Med hensyn til gennemskueligheden udgør de formelle beretninger ikke Kommissionens eneste 
aktionsmiddel. Den skal også gøre brug af alle de møder, den tilrettelægger vedrørende kontrol, 
og de kontakter på stedet, som kontrolbesøgene i medlemsstaterne bringer, for bedre at oplyse 
om Kommissionens indsats i de øvrige medlemsstater og for at sætte en stopper for ubegrundede 
mistanker medlemsstaterne indbyrdes, hver gang den søger at råde over de fornødne 
oplysninger. 
Kommissionen har ikke monopol på at fremme gennemskueligheden. Udveksling mellem de 
nationale tjenester findes. I 1997 skete der faktisk en lovende udvikling på dette område i nogle 
medlemsstater. Udvekslingen skal udbygges så hurtigt som muligt. Måske kunne inspektører fra 
en medlemsstat endog slutte sig til EF-inspektørerne, når der foretages kontrolbesøg i en anden 
medlemsstat. 
5. Tilpasning af retsakterne 
De nye retsakter om fiskerikontrol, der blev vedtaget for fem år siden, er talrige og omfatter 
meget forskellige områder. De uløste problemer, der er nævnt ovenfor, skal afgjort ikke kun 
løses ved, at der fastsættes supplerende regler. Der findes under alle omstændigheder 
beslutninger, som åbenlyst ikke har givet de forventede resultater, som f.eks. kontrol pr. satellit. 
Et komplet regelsæt vil ikke være til nogen nytte, hvis materielle eller menneskelige ressourcer, 
passende strategier, den politiske vilje og fagfolkenes indsats mangler. 
14 
Enhver ajourføring af regelsættet bør i øvrigt tage højde for alle retsakter, og ikke kun 
forordning (EØF) nr. 2847/93. Allerførst bør man vedtage de gennemførelsesforordninger, der 
endnu ikke er vedtaget, som f.eks. tilpasning af bestemmelserne om logbøger, som nu igen kan 
drøftes (efter at der er opnået enighed i Rådet om de tekniske foranstaltninger, hvis regler skal 
indgå i udarbejdelsen af logbøger). Men der findes en lang række andre retsakter om 
fiskerikontrol, som f.eks. forordning (EØF) nr. 3759/92 om den fælles markedsordning for 
fiskerivarer og akvakulturprodukter 1. Alle retsakter bør tages op for at undgå overlapninger og 
sikre, at alle muligheder udnyttes fuldt ud, og der opnås en sammenhængende helhedsløsning. 
Forordningen fra 1993 indtager dog en central plads, og erfaringerne viser, at den kan forbedres. 
Visse vanskeligheder, som ikke var kendt før 1993, er siden blevet akutte, som f.eks. 
tredjelandsfartøjer, der fisker i EF-farvande eller lander deres fangster i EF-havne. Forordning 
(EØF) nr. 2847/93 skal tilpasses for at afhjælpe de svagheder, der er uddybet i anden del af 
denne tekst. Det gælder især for tredjelandsfartøjer, kontrol af landinger i en anden medlemsstat 
end den, hvor fartøjet er hjemmehørende, kontrol efter landing og/eller den første markedsføring 
og Kommissionens adgang til de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan overvåge den 
nationale kontrol. Man kan også spørge, om det er muligt at harmonisere sanktionerne. Ved en 
revision vil det være muligt at ajourføre, forenkle og om nødvendigt afklare retsakterne. 
6. Samarbejde mellem og inden for medlemsstaterne 
Inden for samme medlemsstat varetages de områder, som fiskerikontrollen vedrører, ofte af 
forskellige tjenester, men hele sektoren skal kunne dækkes, hvis den skal fungere effektivt. Det 
direkte ansvar for kontrollen er overdraget til medlemsstaterne, mens problemerne ofte opstår på 
EF-plan. En god samordning er derfor påkrævet. 
Kommissionen vil ikke kunne påtage sig at tilrettelægge dette nødvendige samarbejde på alle 
områder. Det siger selv, hvad angår den interne samordning mellem medlemsstaterne. Det 
direkte samarbejde mellem medlemsstaterne er også meget vigtigt. Erfaringerne viser dog, at 
Kommissionen, der har et overblik, som de nationale administrationer måske ikke kan have, og 
indtager en neutral position, som gør den egnet til at fungere som mægler, skal spille en meget 
vigtig rolle i samordningen på EF-plan. Denne rolle supplerer den rolle, der udtrykkeligt er 
pålagt den til at overvåge effektiviteten af den nationale kontrol og garantere retfærdighed og 
gennemskuelighed. 
I de senere år er man blevet mere opmærksom på samordningsproblemernes betydning, og det 
kom klart til udtryk på det møde om fiskerikontrol, som det irske formandskab afholdt i 
september 1996. 
1 EFT L 388 af 31.12.1992, s. 1. 
15 
De områder, der skal dækkes, er talrige og omfatter: 
- definition af prioriteter og generelle strategier 
- praktiske problemer ved intervention på stedet 
- undersøgelse af løsninger, som vil kunne øge kontrollens effektivitet gennem nye teknikker 
- udveksling af viden mellem medlemsstaterne, så at fremskridt i en medlemsstat kan komme 
de andre til gode, og overlapninger kan undgås 
- de nødvendige harmoniseringer af udvekslingen, herunder udveksling af driftsdata 
- definition af et fælles sprog, for at gøre kontrolindsats og -resultater virkelig 
sammenlignelige (f.eks. fiskerikapacitet, definition af elementære inspektioner). 
I disse spørgsmål vil betydningen af Kommissionens rolle afhænge mere af dens kapacitet til 
reelt at tilføre en merværdi, der er anerkendt af medlemsstaterne, end af den retsakt, der 
definerer dens beføjelser. Den råder under alle omstændigheder over mange aktionsressourcer: 
- dens forslag, der skal bidrage til, at EF-bestemmelserne giver gunstige rammer for 
samarbejdet, og som i givet fald fastlægger forpligtelserne på dette område 
- dens beretninger, som analyserer medlemsstaternes bidrag til kontrollen i forbindelse med 
den fælles fiskeripolitik, og dermed effektiviteten af samarbejdet mellem de berørte tjenester 
i en medlemsstat og deltagelsen i samarbejdet mellem medlemsstaterne 
- i forbindelse med beslutningerne om medlemsstaternes ansøgninger om EF-finansiering af 
kontroludgifterne skal den tage hensyn til det forhold, at eksistensen af en effektiv national 
strategi og et godt samarbejde med de øvrige medlemsstater garanterer en god udnyttelse af 
budgetressourcerne 
- den tilrettelægger udvekslingen af oplysninger mellem medlemsstaterne 
- den udpeger de største problemer på EF-plan, og til løsning heraf fremmer den udviklingen 
af strategier og samarbejdsregler for hvert problem 
- den tilrettelægger møder om specifikke problemer, det være sig et horisontalt problem 
(f.eks. indførelse af satellitkontrol) eller et vertikalt problem i forbindelse med et bestemt 
fiskeri. 
De sidste tre punkter viser, at det reelt drejer sig om at udvikle og anvende et netværk, som både 
medlemsstaternes og Kommissionens kontroltjenester deltager i. Hvad der begyndte med succes 
på specifikke punkter, skal udvides og opretholdes. Med henblik herpå skal der udarbejdes en 
plan for de kommende måneder og år på initiativ af Kommissionens tjenestegrene og i samråd 
og partnerskab med de nationale administrationer. Det vil være praktisk at tage hensyn til de 
tiltag, der er gjort på andre områder, som f.eks. IMPEL initiativet^ inden for miljøpolitikken og 
gennemførelsen af det indre marked^. Hvis fiskerikontrollen åbnes op til fordel for forbindelser 
med andre kontrolproblemer, kan det kun være et fremskridt. 
1 KOM(96) 500 endelig udg. 
2 Rådets resolutioner af 16. og 20. juni 1994, KOM(94) 29 endelig udg., KOM(96) 20 endelig udg. 
16 
Konklusioner 
Det er muligt at forbedre vilkårene for fiskerikontrol. Som allerede understreget af 
Kommissionen kan der kun gøres fremskridt, hvis man generelt udvikler forvaltningen af 
fiskeriet, idet kontrol ikke vil kunne afhjælpe de strukturelle mangler i den fælles fiskeripolitik. 
Fremskridtene vil ikke kunne opnås her og nu. Aktioner skal iværksættes, og strukturer og 
mentaliteter skal ændres. Omvendt er fremskridt nødvendige og skal fremskyndes. Man må 
hurtigt tage skridtet videre fra diagnose til gennemførelse af løsninger. Hvis man genlæser den 
opgørelse, Kommissionen udarbejdede i 1992, vil man se, hvilke store fremskridt der er sket. 
Den viser også, hvilke vanskeligheder det volder at komme videre end konstateringer og 
hensigter, og man kan nu og da få den fornemmelse, at tingene står stille. 
Hvis der faktisk skal gøres fremskridt, skal der først og fremmest være politisk vilje til at 
opprioritere forberedelsen og den praktiske gennemførelse af en effektiv fiskerikontrol. Arbejdet 
skal gennemføres i fællesskab af medlemsstaterne og Kommissionen, som sammen skal 
fastlægge præcise mål med en tilpas kort og nyttig tidsplan, idet der tages hensyn til tidsmæssige 
begrænsninger og de fornødne tilpasningsfrister. Der er allerede vedtaget en tidsplan med 
nøgledatoer for de kommende år. Til de vigtigste datoer hører: 
- juli 1998: første fase af gennemførelsen af satellitkontrol af skibspositioner, og for 
Atlanterhavet integrering af fangstdata i procedurerne for fremsendelse af data om 
indførelsen af ordningen for forvaltning af fiskeriindsatsen 
- begyndelsen af 1999: indførelse af logbøger i Middelhavet, landings- og salgssedler med 
tilhørende databaser 
- begyndelsen af 2000: planen for satellitkontrol går ind i anden fase, mens et nyt regelsæt for 
tekniske foranstaltninger vil blive indført for EF-farvandene, fra Atlanterhavet til Nordsøen 
- beslutningen^ om budgetstøtte til medlemsstaterne for kontroludgifter udløber i 2000. 
Det er endnu ikke muligt at definere indholdet af de beslutninger, der vil blive truffet i form af 
bilaterale aftaler eller i internationale organisationer, men der forventes ændringer af de eksterne 
ressourcer. NAFO skal således i 1998 træffe afgørelse om de foreliggende pilotprojekter. 
På grundlag af ovennævnte tidsfrister kan år 2000 fastlægges som det samlede mål for 
indførelsen af en fuldstændig kontrolordning. 
Rådets beslutning (95/527/EF) om Fællesskabets finansielle deltagelse i visse udgifter, som 
medlemsstaterne afholder ved gennemførelsen af overvågnings- og kontrolordningerne under den 
fælles fiskeripolitik. 
17 
For 1998 kan der opstilles seks prioriteter: 
- på grundlag af eksisterende retsakter skal der udvikles energiske aktioner for at afhjælpe de 
største mangler (visse medlemsstaters ufuldstændige gennemførelse af bestemmelserne om 
basisdokumenter og informatiseringen heraf, fejlagtige fangsterklæringer og gentagne 
kvoteoverskridelser for visse ressourcer) 
- det skal analyseres, hvordan en kombination af retsforskrifter og samarbejde vil kunne øge 
kontrolinterventionernes effektivitet 
- der skal iværksættes pilotforsøg med samordning af kontrolinterventioner, drøftelser af 
horisontale problemer, analyse af samordningsmetoderne i EU på andre områder end fiskeri 
- regelsættet i forordning (EØF) nr. 2847/93 og tilhørende gennemførelsesforordninger skal 
efter behov justeres i forhold til andre retsakterom fiskerikontrol 
- første fase af satellitkontrollen skal iværksættes effektivt, og integreringen af Middelhavet i 
de generelle bestemmelser skal forberedes 
- der skal laves en endelig opgørelse over de ressourcer (herunder også menneskelige), der 
faktisk anvendes til kontrol, og der skal defineres metoder til effektiv sammenligning af den 
gennemførte kontrol og sanktionsordningernes effektivitet. 
For 1999 kunne der opstilles følgende hovedmål: 
- de interventioner, der er nævnt under første afsnit for 1998, skal kompletteres. Det er meget 
vigtigt, at de resterende mangler udbedres, inden der indføres nye tekniske foranstaltninger, 
som er mere ambitiøse end de nuværende 
- anvendelsen af kontrolinterventioner skal udvikles i hele sektoren, på havet, før og efter 
landing, og man skal fuldt ud udnytte alle de muligheder, som forskellige informationskilder 
medfører, herunder satellitkontrol, for de berørte fiskerflåder 
- der skal foreslås en procedure for at løse samordningsproblemerne mellem medlemsstaterne, 
idet man supplerer de retsforskrifter, der tidligere skulle have været vedtaget, ved at drage 
fordel af de i 1998 gennemførte pilotaktioner på dette område og ved at definere en plan for 
udveksling af oplysninger og personer mellem alle berørte tjenester 
- der skal udvikles en samlet kommunikationsplan for at gøre alle parter opmærksomme på 
kontrollens betydning 
- der skal opstilles specificerede mål for de ressourcer, som en medlemsstat stiller til rådighed 
for kontrolarbejdet, i forhold til de objektive kendetegn for dens deltagelse i den fælles 
* fiskeripolitik 
- det skal sikres, at Middelhavet integreres i de generelle bestemmelser 
- kontrollen af eksterne ressourcer skal justeres, idet bestemmelserne skal forbedres dér, hvor 
det er nødvendigt og muligt, og det skal sikres, at gældende ordninger anvendes korrekt, idet 
fordelingen af opgaverne mellem medlemsstaterne og Kommissionen præciseres i hvert 
tilfælde 
- opfølgningen af den budgetbeslutning, der udløber i 2000, skal forberedes. 
I 2000 vil man således kunne drage fordel af en lang række elementer, der allerede er iværksat 
eller starter i januar 2000 (anden fase af satellitkontrollen, nye tekniske foranstaltninger). Det vil 
være muligt at vurdere effektiviteten af regelsættet og at foretage en opgørelse, som er andet og 
mere end en gentagelse af de tidligere mangler. 
Med hensyn til den i 1992 foretagne opgørelse over fiskerikontrollen og de nødvendige 
fremskridt, der dengang blev udpeget, står den fælles fiskeripolitik så at sige midt i vadestedet. 
Det vil ikke være tilstrækkeligt at lade det regelsæt, der blev opstillet ved de i 1996 og 1997 
vedtagne og nok så positive beslutninger, fortsætte ad det nuværende spor. Det er nødvendigt at 
gøre en ekstra indsats, der skal omfatte en justering af retsakterne, men som især tager sigte på at 
udvikle samarbejdet mellem alle aktører inden for fiskerikontrollen. 
18 

ISSN 0254-1459 
K0M(98) 92 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 03 14 07 10 
Katalognummer : CB-CO-98-097-DA-C 
ISBN 92-78-31215-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
«