+ * + 
it -ù 
à it KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 29.1 1.1995 
KOM(95) 590 endelig mig. 
Hvidbog om almen uddannelse og erhvervsuddannelse 
UNDERVISE OG LÆRE 
*** 
PÅ VEJ MOD DET KOGNITIVE 
SAMFUND 

"Man må have mod til at undersøge alt, diskutere alt, endog undervise i alt' - Condorcet 
FORORD 
Formålet med denne hvidbog er at analysere og stille forslag til aktioner på fællesskabsplan 
inden for almen uddannelse og erhvervsuddannelser. Den er en konkretisering af hvidbogen 
"Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse", hvori man understregede vigtigheden af immaterielle 
investeringer i Europa, i særdeleshed i uddannelse og forskning. Denne investering i intelligens 
spiller en væsentlig rolle for beskæftigelse, konkurrenceevne og sammenhørighed i samfundet. 
Forelæggelsen af denne hvidbog på mødet i Det Europæiske Råd i Madrid nævnes i 
konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Cannes, og det hedder endvidere i nævnte 
konklusioner, at "uddannelses- og lærlingepolitikkeme, som er grundlæggende elementer i 
bestræbelserne på at forbedre beskæftigelse og konkurrenceevne, skal styrkes, i særdeleshed 
livslang uddannelse." 
Der skal erindres om, at det i art. 126 i Traktaten for Det Europæiske Fællesskab præciseres, 
at "Fællesskabet bidrager til udviklingen af et højt uddannelsesniveau ved at fremme 
samarbejdet mellem medlemsstaterne og om nødvendigt at støtte og supplere disses indsats", 
mens det i art. 127 hedder, at "Fællesskabet iværksætter en erhvervsuddannelsespolitik, der 
støtter og supplerer medlemsstaternes aktioner". 
Disse artikler danner rammen for den debat, som Kommissionen med denne hvidbog agter at 
indlede i 1996, der af Europa-Parlamentet og Rådet er blevet gjort til Det europæiske år for 
undervisning og livslang uddannelse. 
Efter en beskrivelse af den forventede indsats og udvikling indeholder hvidbogen en oversigt 
over de aktioner, der skal udføres af medlemsstaterne, og de støtteaktioner, der med respekt 
for subsidiaritetsprincippet skal gennemføres på fællesskabsplan. Blandt de støtteaktioner, der 
iværksættes på europæisk plan fra 1996, sigter de væsentligste initiativer mod at: 
tilskynde til erhvervelse af ny viden; 
tættere forbindelse mellem skole og virksomhed; 
bekæmpe udstødelse; 
sikre beherskelse af tre europæiske sprog; 
sikre lige behandling af fysisk investering og investering i uddannelse. 
INDHOLD 
INDLEDNING 5 
FØRSTE DEL: SITUATIONSBESKRIVELSE 9 
I. De tre faktorer, der fungerer som drivkraft 9 
A. Informationssamfundet 10 
B. Globalisering 11 
C. Den videnskabelige og tekniske civilisation 11 
II. Et første svar med almen dannelse i centrum 13 
A. Forståelse af tingenes betydning 14 
B. Kreativitet 15 
C. Dømmekraft og beslutsomhed 15 
III. Et andet svar: Udvikling af evnen til beskæftigelse og aktivitet 16 
A. Hvilke kvalifikationer er nødvendige? 16 
B. Hvordan kan den enkelte erhverve kvalifikationer? 17 
IV. Fremtidens veje 25 
A. Afslutning på principdebatterne 25 
B. Det centrale spørgsmål: Mod større fleksibilitet 26 
C. Medlemsstaternes nuværende løsninger 27 
D. Nye udviklinger 28 
ANDEN DEL OPBYGNING AF DET KOGNITIVE SAMFUND 31 
I. FØRSTE GENERELLE MAL: 'Tilskynde til tilegnelse af ny viden" 35 
A. Anerkendelse af kvalifikationer 35 
B. Bevægelighed 36 
C. Multimediesoftware i undervisningen 36 
II. ANDET GENERELLE MÅL: 'Tættere forbindelse mellem skole og virksomhed" 
37 
A. Lærlingeuddannelse 37 
B. Erhvervsuddannelse 41 
III. TREDJE GENERELLE MAL: 'Bekæmpe udstødelse" 43 
A. Skoler, der giver de unge en ny chance 43 
B. Frivillig, europæisk tjeneste 45 
IV. FJERDE GENERELLE MAL: 'Beherske tre fællesskabssprog" 47 
V. FEMTE GENERELLE MÅL: "Lige behandling af fysisk investering og investering i 
uddannelse" 50 
Generelle konklusioner 54 
Bilag 1 - Data og tal 56 
Bilag 2 - Eksempler på fællesskabsprogrammer inden for almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse 60 
Bilag 3 - Alyat Hanoars uddannelsesmodel 65 
Bilag 4 - Erfaringen med "lynskoler" i De Forenede Stater 67 
INDLEDNING 
De seneste års indsats har vist sig ikke at slå til i kampen for at nedbringe arbejdsløsheden 
i Europa. Den jobskabelse, der indtræder i perioder med kraftigere vækst, har ikke varigt 
kunnet ændre tendenserne Langtidsarbejdsløsheden og den sociale udstødelse, i 
særdeleshed blandt de unge, udvikler sig på en sådan måde, at de bliver vort samfunds 
største problem. 
Almen uddannelse og erhvervsuddannelse er den sidste udvej over for 
beskæftigelsesproblemet. Man kan undres over, at opmærksomheden først så sent rettes mod 
disse punkter, og at det har krævet en økonomisk nedtur at stimulere den. Man kan dog ikke 
af den grund forlange, at uddannelsesindsatsen alene kan afhjælpe kollektive fejl og mangler. 
Almen uddannelse og erhvervsuddannelse kan naturligvis ikke alene løse 
beskæftigelsesspørgsmålet og mere generelt spørgsmålet om det europæiske erhvervslivs 
konkurrenceevne. Selv om Traktaten om Den Europæiske Union har skabt ny muligheder for 
fællesskabsinitiativer på disse områder, er det udtrykkeligt anført, at Europa kun kan gribe ind 
ved at støtte og supplere aktioner i medlemsstaterne. 
De europæiske lande har i dag ikke længere noget valg. For at beholde deres plads og fortsat 
være en reference i verden skal de fortsætte de fremskridt, der er gjort inden for økonomisk 
integration, gennem betydelige investeringer i viden og kompetence. 
Kommissionen har opstillet sin generelle analyseramme i hvidbogen "Vækst, konkurrenceevne, 
beskæftigelse", som er udarbejdet på Jacques Delors' initiativ. I den understreges det, at 
udviklingen inden for almen uddannelse og erhvervsuddannelse er en af forudsætningerne for, 
at der kan udarbejdes en ny, beriget vækstmodel på beskæftigelsesområdet. 
Rådet har bekræftet denne indstilling i de konklusioner, der blev vedtaget i Essen i december 
1994. Med støtte i rapporten fra rådgivningsgruppen for konkurrenceevne har Rådet stadfæstet 
disse konklusioner i Cannes i juni 1995. 
Der skal gøres en dobbelt indsats: Først skal der øjeblikkeligt tages stilling til de aktuelle behov 
for almen uddannelse og erhvervsuddannelse. Dernæst skal fremtiden forberedes, og der skal 
udarbejdes et samlet perspektiv, inden for hvilket medlemsstaterne og den Europæiske Union 
på hver sit kompetenceområde vil kunne gøre deres indsats. 
Siden 60'erne har Fællesskabets indsats inden for almen uddannelse og erhvervsuddannelse 
givet meget væsentlige resultater med hensyn til samarbejde, erfaringsudveksling, støtte til 
nyskabelser og udvikling af uddannelsesprodukter og -materiale. Den har ligeledes givet været 
af afgørende betydning for studerendes og uddannelsessøgendes mobilitet. Endelig har den 
bidraget til at fremme indlæring af fællesskabssprogene samt udvikle kommunikationen mellem 
Europas borgere (se Bilag 2). 
Denne hvidbog tager udgangspunkt i den situation, som den enkelte europæer - ung som 
gammel - stilles over for, når han/hun skal tilpasse sig nye adgangsbetingelser til 
beskæftigelse og udvikling i arbejdet. Alle sociale grupper og alle faggrupper berøres af dette 
problem. 
Globalisering af handel og teknologi og i særdeleshed informationssamfundets fremkomst har 
øget den enkeltes muligheder for at tilegne sig information og viden. Men på samme tid 
medfører alle disse fænomener en ændring af kvalifikationer og arbejdssystemer. Denne 
udvikling har øget usikkerheden for alle. For nogle har den skabt en uudholdelig social 
udstødelse. 
Det står fremover klart, at de nye muligheder, der tilbydes den enkelte, kræver en indsats af 
alle med hensyn til tilpasning, i særdeleshed når den enkelte skal opbygge sine kvalifikationer 
ved at omdanne den basisviden, som man har tilegnet sig i forskellige sammenhænge. 
Fremtidssamfundet er således et vidensbaseret eller kognitivt samfund. Det er i dette 
perspektiv, man skal se den helt centrale rolle, som uddannelsessystemerne - og dermed først 
og fremmest underviserne - og alle aktører på uddannelsesområdet og i særdeleshed 
arbejdsmarkedets parter spiller i udøvelsen af deres ansvar, herunder i forbindelse med 
kollektive forhandlinger. Det er særdeles vigtigt, at arbejdsmarkedets parter deltager aktivt i 
denne udvikling, fordi den er afgørende for morgendagens arbejdsmarked. 
Den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen bliver i endnu højere grad end før de 
væsentligste bærende kræfter for identifikation, tilhørsforhold, fremgang i samfundet og 
personlig udvikling. Det er via den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen, som man har 
fået i det institutionelle uddannelsessystem, i virksomheden eller på mere uformel vis, at den 
enkelte skal styre sin fremtid og udvikling. 
Almen uddannelse og erhvervsuddannelse har altid været afgørende faktorer for at opnå lige 
muligheder. Undervisningssystemerne har allerede haft stor betydning for kvindernes frigørelse 
og efterfølgende sociale og faglige indplacering. Uddannelserne kan og skal i endnu højere 
grad bidrage til at skabe lighed mellem mænd og kvinder. 
Investering i det immaterielle og valorisering af de menneskelige ressourcer vil øge den 
samlede konkurrenceevne, udvikle beskæftigelsen og gøre det muligt at bevare de 
samfundsskabte goder. Det bliver indlæringsevne og tilegnelse af grundlæggende viden, der 
i stadig stigende grad vil placere de enkelte individer i forhold til hinanden i de sociale 
sammenhænge. 
Den enkeltes viden og færdigheder vil derfor blive afgørende. Dette indbyrdes forhold, som kan 
kaldes "et kognitivt forhold", kommer til at strukturere vort samfund i stadig højere grad. 
Evnen til fornyelse og nyskabelse vil være afhængig af forbindelsen mellem forskernes 
frembringelse af viden og dennes udbredelse via almen uddannelse og erhvervsuddannelse. 
Endelig er kommunikation i denne forbindelse en yderst vigtig faktor for såvel produktion som 
udbredelse af ideer. 
Den Europæiske Unions fremtid og dens betydning afhænger i høj grad af dens evne til at 
følge bevægelsen mod det kognitive samfund. Der satses på at opbygge et retfærdigt og 
progressivt samfund, som skal understøtte af sin rigdom og kulturelle mangfoldighed. Det er 
vigtigt, at man i dette samfund har mulighed for at udvikle en livslang appetit på almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse, samt at man åbner og generaliserer adgangen til disse 
uddannelser på permanent vis. Det er endvidere nødvendigt at anvende hver enkelts 
kvalifikationsniveau som et måleinstrument for den individuelle præstation, for det er 
definitionen og anvendelsen heraf, der i så høj grad som mulig er en garant for 
arbejdstagernes lige rettigheder. 
Alle kan ikke have det samme karriereforløb. Hvad den sociale baggrund og 
grunduddannelsen end måtte være, skal hver enkelt kunne gribe enhver lejlighed, som måtte 
sætte ham i stand til at forbedre sin stilling i samfundet og realisere sig selv. Dette gælder især 
for de mindst begunstigede, som ikke har den samfunds- og familiemæssige ramme, der 
sætter dem i stand til at udnytte den generelle uddannelse, som skolen giver. De skal kunne 
udnytte mulighederne, ikke kun for at komme fremad, men også for at få adgang til ny viden, 
som efterfølgende sætter dem i stand til at bedre at udnytte deres evner. 
På grund af de store nationale forskelle og de globale løsningsmodellers åbenbare fiasko på 
dette område drejer det sig ikke om at foreslå en model. En sådan ville i øvrigt være dømt til 
fiasko, da den individuelle optræden spiller en central rolle i opbygningen af det 
vidensbaserede samfund, og da medlemsstaternes sociale og kulturelle situationer er så 
forskellige. Formålet med denne hvidbog er at skitsere vejen mod dette nye samfund ved at 
identificere de aktioner, som Den Europæiske Union kan iværksætte inden for den almene 
uddannelse og erhvervsuddannelsen. Der er tale om forslag, retningslinjer og målsætninger, 
der skal støtte og supplere politikkerne for almen uddannelse og erhvervsuddannelse, som 
først og fremmest hører under de nationale, regionale og lokale myndigheders 
kompetenceområde. Det drejer sig ikke om at gennemføre fælles regler, men om på baggrund 
af en omfattende debat at nå frem til overensstemmelse og finde instrumenter, der svarer til 
de aktuelle forhold. 
Ud over de store forskelle på uddannelsessystemerne i Unionens stater findes der en 
europæisk indfaldsvinkel til uddannelse, som er baseret på de fælles, historiske rødder: Det 
er for eksempel disse rødder, der forklarer det vellykkede samarbejde mellem 
uddannelsesinstitutioner, i særdeleshed med ERASMUS-programmet, som har sikret 500.000 
unge studerendes bevægelighed. 
I den nye sammenhæng med globalisering af økonomien, udbredelse af nye teknologier og 
risiko for en kulturel ensretning er Europa mere end nogen sinde et relevant niveau for fælles 
overvejelser og handling. Konsekvenserne af borgernes frie bevægelighed vil helt klart 
bekræfte dette i fremtiden ved at gøre det tvingende nødvendigt at tage hensyn til den 
europæiske dimension i de nationale uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemer. 
At betragte den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen i sammenhæng med 
beskæftigelsesspørgsmålet betyder ikke, at den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen 
skal reduceres til et tilbud om kvalifikationer. En af dens væsentligste funktioner er social 
integration og personlig udvikling, fordi det derved bliver muligt at dele fælles værdier, overføre 
den kulturelle arv og udvikle selvstændighed. 
Men i dag er denne væsentlige funktion truet, hvis den ikke ledsages af perspektiver på 
beskæftigelsesområdet. Hver familie, hvert ungt menneske i den indledende uddannelsesfase, 
hver erhvervsaktiv vil fremover have arbejdsløshedens destruktive følger i tankerne, både på 
det personlige og det samfundsmæssige plan. Uddannelsessystemets forsøg på at afhjælpe 
denne frygt på overbevisende måde er det sikreste middel til at sikre social integration. Et 
europæisk samfund, der forsøger at lære sine børn samfundssind, uden at deres undervisning 
har et beskæftigelsesperspektiv, vil hurtigt se selve sit grundlag truet. 
Over for arbejdsløsheden og de tekniske omvæltninger går kravet om uddannelse langt ud 
over grunduddannelsen. Vi står over for problemet med en permanent udviklingskapacitet for 
de aktive gennem en fornyelse af teknisk og faglig viden, baseret på et solidt grundlag af 
almen dannelse. 
Denne hvidbog bygger på den antagelse, at de tre forpligtelser - social integration, udvikling 
af beskæftigelseskapacitet og personlig udfoldelse - ikke er uforenelige i det moderne, 
europæiske samfund, at de ikke må stilles op som modpoler, men derimod skal knyttes tæt 
sammen. Europas rigdom på det videnskabelige område, kulturens dybe rødder og 
virksomhedernes og institutionernes kapacitet skal gøre det muligt for Europa både at overføre 
de grundlæggende værdier og at forberede til beskæftigelse. Dette forudsætter, at det 
europæiske samfund foretager en korrekt fortolkning af de dybeste tendenser i sin egen 
udvikling. 
På denne baggrund vil følgende emner blive behandlet: 
Den betydning, som den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen har i Europa 
set i lyset af de aktuelle teknologiske og økonomiske ændringer. 
Retningslinjer for bestræbelserne, som er centreret omkring de mål, der skal udvikle 
en almen uddannelse og erhvervsuddannelse af høj kvalitet. 
FØRSTE DEL: SITUATIONSBESKRIVELSE 
Her, hvor dette århundrede rinder ud, kan vi fastslå, at der er mange årsager til ændringer i 
samfundet, og de har alle i en eller anden udstrækning følger for det almene 
uddannelsessystem og erhvervsuddannelsessystemet. Den demografiske udvikling har øget 
den gennemsnitlige levetid, samtidig med at den har forårsaget en grundlæggende ændring 
af alderspyramiden, og denne ændring har øget behovet for livslang uddannelse. Det 
betragteligt større antal erhvervsaktive kvinder har ændret familiens traditionelle plads i forhold 
til skolen i børnenes uddannelse. Antallet af teknologiske innovationer er forøget på alle 
områder og har nødvendiggjort ny viden. Forbrugsmønsteret har ændret sig, og det samme 
gælder livsstilen. Der sker ligeledes en bevidstgørelse om miljøspørgsmål og anvendelse af 
naturressourcerne, som både berører vore uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemer og 
erhvervslivets aktiviteter. 
Der er imidlertid dukket tre mere tværgående faktorer op, der fungerer som drivkraft for 
ændringer i samfundet. De forårsager en grundlæggende og varig ændring af den økonomiske 
aktivitet og vort samfunds funktion. Det drejer sig om fremkomsten af informationssamfundet, 
udviklingen af den videnskabelige og tekniske civilisation samt økonomiens globalisering. 
Disse tre faktorer bidrager til en udvikling hen imod det kognitive samfund. Måske udgør de 
en risiko, men de kan på den anden side også skabe chancer, som skal gribes. 
Opbygningen af dette samfund vil afhænge af evnen til at give to væsentlige svar på 
virkningen af disse ifaktorer: det første, der centreres omkring almen dannelse, og det andet, 
der vedrører udvikling af kvalifikationer og aktivitetsniveau. 
Den vil ligeledes afhænge af den måde, hvorpå aktører og institutioner på uddannelses- og 
erhvervsuddannelsesområdet forstår at forfølge en udvikling, der allerede er i gang i 
medlemsstaterne. 
I. De tre faktorer, der fungerer som drivkraft 
Europa står som resten af verden over for følgerne af den massive udbredelse af 
informationsteknologier, presset fra verdensmarkedet og en hastig videnskabelig og teknisk 
udvikling. Disse udfordringer skaber således en tættere forbindelse mellem borgerne. 
Mødet med den teknologiske og økonomiske udbredelse sker på et tidspunkt, hvor Europa har 
en højere arbejdsløshed end andre dele af verden. Begrebet social udstødelse har udviklet sig. 
Denne situation har forledt nogle til at mene, at teknologien fremover vil sætte en effektiv og 
definitiv stopper for vækst i beskæftigelsen. Den har forledt andre til at tro, at niveauet for den 
sociale sikring i de hårdest ramte lande har skabt faste omkostninger, som skal sættes under 
debat. Endnu andre har indtaget en nationalistisk holdning, som kan fortolkes som en 
manglende evne til at udtænke og opbygge en ny samfundsmodel. 
Denne hvidbog tager udgangspunkt i ideen om, at det europæiske samfund er gået ind i en 
overgangsfase mod en ny samfundsmodel, der går ud over den nuværende situations 
konjunkmæssige aspekter. 
A. Informationssamfundet 
Som det blev understreget i Bangemann-rapporten "Europa og informationssamfundet", som 
blev udarbejdet af en gruppe af højtstående embedsmænd under forsæde af Martin 
Bangemann (maj, 1994): "over alt /' hele verden skaber informations- og 
telekommunikationsteknologierne en ny industriel revolution, som allerede nu synes lige så 
vigtig og revolutionerende som tidligere revolutioner. " 
Denne revolution kan som de tidligere ikke undgå at få følger for beskæftigelse og arbejde. 
Det er rent faktisk ikke påvist, at nye teknologier sænker beskæftigelsesniveauet. Der findes 
teknologisk avancerede lande, som har formået at skabe et antal nye arbejdspladser inden for 
de nye informationssektorer, der svarer til, og i visse tilfælde overgår, antallet af dem, der blev 
nedlagt i andre sektorer. 
Det ligger til gengæld fast, at informationsteknologierne har ændret arbejdets art og 
tilrettelæggelsen af produktionen. Disse forandringer er i færd med at skabe en dybdegående 
forvandling af det europæiske samfund. 
Masseproduktionen glider ud af billedet til fordel for en mere differentieret produktion. Den 
langvarige tendens til, at lønnet, fast arbejde, det vil sige på fuld tid og tidsubegrænset, synes 
at vende. Produktionsforhold og arbejdsbetingelser ændres. Virksomhedens organisation 
udvikler sig i retning af større fleksibilitet og decentralisering. Stræben efter større fleksibilitet, 
udvikling af samarbejdsnet, øget behov for underleverancer og udvikling af skifteholdsarbejde 
er nogle af følgerne af informationsteknologierne. 
Fremover vil informationsteknologierne bidrage til at fjerne de rutineprægede og repetitive jobs, 
som kan systematiseres og programmeres af automatikken. Arbejdet vil mere og mere komme 
til at omfatte opgaver, som kræver initiativ og tilpasning. 
Men samtidig med at der sker en decentralisering af arbejdsopgaverne, koordineres de af 
informationsteknologierne i interaktive kommunikationsnet, som fungerer lige godt, hvad enten 
de anvendes mellem kontinenterne eller mellem kontorer på samme etage. Resultatet er både 
større individuel uafhængighed for arbejdstageren i dennes udførelse af sit job i virksomheden 
og mindre indsigt i dette arbejde for den overordnede funktionær. De nye teknologier har en 
dobbelt effekt, idet de på den ene side øger vigtigheden af den rolle, som den menneskelige 
faktor spiller i produktionsprocessen, mens de på den anden side gør arbejdstageren mere 
sårbar over for ændringer i arbejdets tilrettelæggelse. Arbejdstageren er blot et enkelt individ, 
som står over for et kompliceret net. 
Informationsteknologierne trænger på bastant vis ind både i de aktiviteter, som er forbundet 
med produktionen, og de aktiviteter, som er forbundet med almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse. De udvirker på denne måde en tilnærmelse mellem "indlæringsmetoder" 
og "produktionsmetoder". Arbejds- og indlæringssituationerne kommer nærmere på hinanden, 
hvis de ikke ligefrem bliver identiske, for så vidt angår den mobiliserede kapacitet. 
Denne mutation, der er forbundet med informationsteknologierne, har mere generelle 
økonomiske og sociale følger: fremkomsten af fleksible produktionsmetoder er blevet fulgt af 
udviklingen af det uafhængige, individuelle arbejde, udviklingen af servicesektoren, nye former 
for arbejdstilrettelæggelse, de såkaldt "kvalificerende" former, decentralisering af ledelse og 
10 
skiftende arbejdstider. 
Informationssamfundet afføder desuden spørgsmålet om, hvorvidt det uddannelsesmæssige 
indhold, som det fremmer - ud over de nye videnteknikker - vil være en kulturelt berigende 
faktor for individet. Hidtil er fokus blevet rettet mod de muligheder, som 
informationsmotorvejene, foreksempel INTERNET, med deres næsten øjeblikkelige revolution, 
tilbyder i forholdet mellem virksomheder, forskere, universitetsansatte osv. Men man kan 
ligeledes frygte, at multimedieverdenens kvalitet, især i uddannelsesprogrammerne, medfører 
en "lavpriskultur", hvor individet mister enhver historisk, geografisk og kulturel tilknytning. 
Kommissionen har derfor, navnlig i forbindelse med G7-mødet i Bruxelles i marts 1995 om 
informationssamfundet, insisteret kraftigt på nødvendigheden af, at der tilskyndes til en 
europæisk produktion af uddannelsessoftware. Informationssamfundet vil komme til at ændre 
undervisningsmetoderne, fordi det kommer til at erstatte det alt for passive underviser/elev­
forhold med det nye meget lovende interaktive forhold. Ændringen af undervisningsformerne 
kan imidlertid ikke træde i stedet for spørgsmålet om indhold. 
B. Globalisering 
Den økonomiske globalisering, som er den anden drivkraftsfaktor, har resulteret i en hidtil uset 
fri bevægelighed for kapital, varer og tjenesteydelser. 
I en nær fremtid og hurtigere end man skulle tro det muligt vil der blive dannet et globalt, 
differentieret arbejdsmarked. Store virksomheder, men også små virksomheder og liberale 
erhverv, anvender teleporte for at udføre deres arbejde i lande med et lavere lønniveau. 
I hvidbogen "Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse" har Kommissionen klart satset på en 
åbning over for omverdenen, samtidig med at den understreger nødvendigheden af at give 
denne udvikling en europæisk dimension. Den har især fokuseret på vigtigheden af at 
fastholde den sociale model i Europa. Globaliseringen styrker blot Europa som relevant niveau 
for handling. I en usikker verden i bevægelse er Europa en organiserende faktor. Det fremgår 
af tiltag inden for handelspolitik, teknisk harmonisering, miljøbeskyttelse, solidaritet mellem 
regioner og konkrete fremstød inden for almen uddannelse og erhvervsuddannelse som for 
eksempel ERASMUS-programmet. Men Europa skal gøre det klart for borgerne, at det ikke 
kun kan bruges til at udarbejde love, men også er nært ved deres daglige gøremål. 
Denne åbning, som tilskynder til at øge vore økonomiers generelle konkurrenceevne, højner 
det generelle velfærd gennem en mere effektiv allokering på verdensplan af ressourcerne. Det 
kræver imidlertid omfattende tilpasninger i alle landene. 
Risikoen for et socialt brud eksisterer med de negative, ja endog dramatiske følger, som et 
sådant brud kan medføre. 
C. Den videnskabelige og tekniske civilisation 
Udviklingen og udbredelsen af videnskabelig viden og fremstillingen af tekniske genstande går 
stadig hurtigere. 
Der opstår en ny model for fremstilling af viden og knowhow, som forbinder ekstrem 
11 
specialisering med kreativitet. Industrien søger i stadig større grad tilflugt i videnskaben for at 
udvikle nye produkter (specielle legeringer til sportsudstyr, biologisk forskning til miljøsektoren 
osv). Den videnskabelige forskning kræver forudsætter teknisk yderst avanceret udstyr 
(superkalkulatorer, højtydende kommunikationsnet, menneskets genmasse osv.) 
Men i stedet for at fejre fremskridtet som i sidste århundrede opfatter den offentlige opinion 
ofte den videnskabelige virksomhed og det teknologiske fremskridt som en trussel. 
Den stigende følelse af usikkerhed er en afgørende kendsgerning her, hvor århundredet rinder 
ud. Og paradoksalt nok udvikles der nu, hvor videnskaben gør betragtelige fremskridt (fald i 
hungersnødstilfælde og sygdomme, forlænget levetid, øget mobilitet osv.) en angst for 
fremskridtet, en angst, som ikke kan undgå at minde om kløften mellem fremskridt og kollektiv 
samvittighed, som allerede fandtes ved overgangen fra Middelalder til Renæssance. 
De elektroniske medier, som ofte giver et omskifteligt, voldeligt billede af verden, og deres 
øgede betydning bidrager til at underbygge denne angst. 
Over for denne krise er bedre information, der i sig selv er af stor værdi, ikke tilstrækkeligt. Det 
er gennem udbredelse af viden, at dette irrationelle klima forsvinder. Det er ved at vise båndet 
mellem videnskab og menneskeligt fremskridt og i bevidstheden om disses begrænsninger, 
at den videnskabelige, tekniske civilisation accepteres, og en innovationskultur udbredes. 
I mange europæiske lande gives svaret på to plan: det kulturelle og det etiske. 
- Fremme af den videnskabelige og tekniske kultur er genstand for stor opmærksomhed fra 
de offentlige myndigheder. Siden 1993 er aktiviteterne på nationalt plan inden for dette tema 
blevet styrket og suppleret gennem en konkret indsats på europæisk plan: "Den europæiske, 
videnskabelige kulturuge", som får stadig større succes i Unionens medlemsstater. Men den 
ægte indsats ligger i skolen. Man kan fuldt ud udnytte den videnskabelige og tekniske 
information, hvis man råder over en solid videnskabelig skoletiden. 
- Det andet plan er etikken. Bioteknologiens udvikling, forholdet til intelligente maskiner, nye 
forplantningsmetoder, bevidstgørelse om vor sameksistens med andre arter og miljøbeskyttelse 
er altsammen uløste problemer, som Europa skal forberede sig på at møde. Der er også 
spørgsmålet om informationssamfundet. "Informationsmotorvejene", som de unge - ja, selv 
børnene - får stadig lettere adgang til, risikerer at blive kvalt i budskaber, der er et angreb mod 
den menneskelige værdighed. Problemet om beskyttelse af ungdommen er klart afdækket. 
Grundlæggende og videregående uddannelse af forskere skal omfatte denne dimension, et 
etisk ansvar. 
Over hele Europa, i alle medlemsstaterne, ses og udbredes denne bevidstgørelse om de tre 
iværksættende faktorer og deres konsekvenser for erhvervslivet og beskæftigelsen. Man kan 
som et nationalt eksempel citere den tyske forbundsregerings rapport (Bundesministerium fur 
Wirtschaft) om "Fremtiden for det industrielle område Tyskland" fra september 1993. På 
europæisk plan illustrerer hvidbogen "Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse" og 
konklusionerne fra Rådets møde i Essen, som blev bekræftet i Cannes, denne bevidstgørelse, 
hvor der insisteres på forholdet mellem konkurrenceevne, beskæftigelse, almen uddannelse 
og erhvervsuddannelse. 
Svarene på disse faktorer er mangfoldige, og de kræver dybtgående tilpasninger i det 
12 
europæiske samfund. 
Uddannelse udvikler brugerens selvstændighed og faglige kunnen, hvilket skaber mulighed for 
tilpasning og udvikling. Derfor behandler denne hvidbog to hovedspørgsmål: Hvordan man gør 
det muligt for alle at få adgang til almen dannelse og udvikle den enkeltes kvalifikationer og 
aktivitetsniveau. 
11. Et første svar med almen dannelse i centrum 
I fremtiden skal den enkelte i stadig større grad kunne gennemskue komplekse situationer, 
som udvikler sig uforudsigeligt. Det bliver dog lettere at beherske disse situationer takket være 
det videnskabelige fremskridt. Alle vil også i stigende grad blive stillet over for et større og 
mere varieret udbud af materielle goder, sociale situationer samt geografiske og kulturelle 
sammenhænge. Endelig vil den enkelte blive udsat for et væld af spredte, ufuldstændige 
informationer, som vil blive fortolket og analyseret i mange forskellige retninger. 
Følgelig er der risiko for en opsplitning af det europæiske samfund mellem dem, som kan 
fortolke, dem, som kun kan bruge, og dem, der er marginaliseret i et samfund, som hjælper 
dem med økonomisk støtte, med andre ord en opsplitning mellem dem, som ved, og dem, som 
ikke ved. 
Det kognitive samfund skal søge at mindske afstanden mellem disse tre grupper samtidig 
med, at det skaber mulighed for fremskridt i og udvikling af de samlede menneskelige 
ressourcer. 
Det er muligt at forstå verden, hvis man kan gennemskue den, forstå dens måde at fungere 
på og derud fra se, i hvilken retning den bevæger sig. Det er her, skolesystemets primære 
funktion ligger. Man kunne i vid udstrækning overføre denne iagttagelse til den europæiske 
konstruktion. Ved at give de unge en almen dannelse, der gør det muligt for dem på én gang 
at forstå kompleksiteten og at diskutere målsætningerne og den historiske dimension, er det 
skolesystemet, der kommer til at danne grundlag for den europæiske bevidsthed og 
borgersindet. 
Udvikling af almen dannelse, det vil sige af evnen til at forstå tingenes betydning, at forstå og 
foretage en bedømmelse, er den første faktor i tilpasningen til udviklingen i økonomi og 
beskæftigelse. I rapporten fra den europæiske industris rundbordskonference (februar 1995) 
insisteres der på nødvendigheden af en polyvalent uddannelse, der er baseret på en bred 
viden, som kan udvikle selvstændighed og tilskynde til "at lære at lære" hele livet: 
"uddannelsens grundlæggende mission er at hjælpe den enkelte til at udvikle hele sit 
potentiale og blive et helt menneske og ikke blot et værktøj for økonomien; erhvervelse af 
viden og kunnen skal ledsages af en karakterudvikling, åbenhed over for kultur og en 
bevidsthed om social ansvarlighed". 
Dette krav om et solidt og bredt kulturelt, litterært og filosofisk, videnskabeligt, teknisk og 
praktisk fundament omfatter ikke blot basisundervisningen. Mange eksempler viser, at faglig 
omskoling af arbejdstagere, som er ufaglærte eller meget specialiserede på grund af en 
rationalisering af arbejdet, forudsætter erhvervelse af dette fundament, som er den nødvendige 
vej mod ny, teknisk kompetence. De faglige uddannelsescentre skal i stadig større 
udstrækning gennem omskolingsaktiviteter for arbejdstagere gengive dem en almen dannelse, 
13 
før de kan lære et nyt fag. 
Man bemærker desuden en stadig større enighed mellem virksomheder og 
uddannelsesaktører, hvad angår nyttigheden i at forene generel undervisning og specialiseret 
uddannelse. 
På en meget mere genere! facon er vi vidner til den almene dannelses stærke tilbagekomst 
som et instrument til at forstå verden uden for undervisningen. 
A. Forståelse af tingenes betydning 
I et videnssamfund er udbredelsen af en social og kulturel identitet kun mulig i et vist omfang. 
Den skal opbygges ikke blot af skolen, hvis rolle aldrig vil kunne erstattes, men også af den 
enkelte, som skal finde sin identitet i den kollektive hukommelse og samtidig optage diverse 
informationer fra sin omverden ved at dykke ned i forskellige faglige, sociale, familiemæssige 
og kulturelle miljøer. 
Den europæiske kulturs fremtid afhænger af dens evne til at give de unge mulighed for at 
sætte spørgsmålstegn ved alt uden at røre ved den enkeltes værdier. Dette er grundlaget for 
borgerfølelsen i et åbent, multikulturelt og demokratisk europæisk samfund. 
I denne forbindelse bør man understrege vigtigheden af tilstrækkelig videnskabelig dannelse -
som ikke blot er en matematisk dannelse - for at sikre et velfungerende demokrati. Vore 
demokratier fungerer efter reglen om flertalsafgørelser om store problemer, som grundet deres 
kompleksitet kræver en højere og højere grad af dannelse. Det drejer sig for eksempel om 
miljøproblemer og etiske spørgsmål. De vil ikke kunne behandles fornuftigt, hvis ikke vi giver 
vore unge en god, videnskabelig fornemmelse. I vore dage tages beslutninger på disse 
områder oftest ud fra subjektive og følelsesmæssige kriterier, uden at flertallet har den reelle 
viden, der er påkrævet for at kunne foretage velovervejede valg. Det er naturligvis ikke et 
spørgsmål om at gøre hver enkelt borger til en videnskabelig ekspert, men om at give den 
enkelte mulighed for at spille en indsigtsfuld rolle i forbindelse med sit miljø og at være i stand 
til at forstå den generelle mening og de sociale følger af eksperternes debatter. Det er 
ligeledes et spørgsmål om at give den enkelte midler til at finde rundt i sine valgmuligheder 
som forbruger. 
Den dybtgående forandring, der sker inden for videnskab og teknik, kræver derfor, at den 
enkelte er i stand til at forstå sig tingenes betydning. Individet skal ligeledes lære at tænke i 
systemer og indplacere sig selv som bruger og borger, både på det individuelle plan og på 
gruppeniveau. 
Den litterære og filosofiske dannelse spiller samme rolle over for de 'Vilde undervisere", det 
vil sige de store medier og snart de store datanet Det er denne dannelse, der gør det muligt 
at anvende dømmekraften, som udvikler den kritiske sans over for alle former for dominerende 
tanker. Den kan beskytte den enkelte mod manipulation ved at sætte ham eller hende i stand 
til at tyde informationer, der udbredes. 
I denne forbindelse bør man ikke desto mindre understrege den opdragende rolle, som de 
store medier kan spille. Således sender generelle tv-stationer som BBC i Det Forenede 
Kongerige eller specialiserede som TV Cinq i Frankrig undervisningsprogrammer - og især 
programmer på faste tider - som tilbyder seerne veritable uddannelsesmenuer. 
14 
De store medier gør det også muligt sammen med de offentlige myndigheder at nå 
pædagogiske mål, som ikke ville kunne nås med klassiske midler. Således gennemførte for 
eksempel BBC for nylig en kampagne ("Read and Write"), som var direkte rettet imod 
analfabetismen. Denne kampagne, som skulle styrke læse- og skrivekundskaberne, henvendte 
sig til dårligt stillede familier, både børn og forældre. 
Et solidt fundament af almen dannelse giver borgeren midlerne til at orientere sig i 
informationssamfundet, det vil sige være i stand til kritisk at indplacere sig og at forstå de 
billeder og data, der kommer fra de mange forskellige kilder. 
B. Kreativitet 
Der består en sammenhæng mellem evnen til at forstå og evnen til at analysere den måde, 
hvorpå ting dannes og opløses. Et af formålene med denne hvidbog er at henlede opmærk­
somheden på et afgørende spørgsmål, nemlig den moderne pædagogik. 
Den nuværende standardisering af viden er overdreven. Den forleder én til at tro, at alt skal 
læres i en strengt logisk rækkefølge og fremhæver beherskelse af et deduktivt system, som 
er baseret på abstrakte begreber, hvor matematik spiller en altoverskyggende rolle. Det 
deduktive system kan i visse tilfælde forvandle eleven til et passivt objekt, hvilket er dræbende 
for enhver fantasi. 
Iagttagelse, sund fornuft, nysgerrighed, interesse for den fysiske og sociale verden, der 
omgiver os, og lyst til at eksperimentere er oversete og lidet anerkendte kvaliteter. Det er 
imidlertid disse kvaliteter, der skaber teknologiske opfindere og ikke kun teknologiske ledere. 
I gårsdagens samfund, det være sig med landbrugs- eller produktionsdominans, gjaldt det i 
undervisningen først og fremmest om at indlære abstrakte begreber, som skulle supplere en 
praktisk kultur, som man erhvervede i dagligdagen uden for skolen. Denne praktiske kultur har 
siden undergået en forandring, er blevet fattigere i vort automatiserede, mediepåvirkede 
bysamfund. Den skal atter integreres i den generelle kultur som et middel, der forbereder 
individet til at beherske de tekniske værktøjer, som han skal anvende, det vil sige gøre det 
muligt for ham at beherske teknikken og ikke ligge under for den. 
For at udvikle disse kvaliteter skal man fremme forståelsen for opdagelsernes rigdom og vise 
vejen dertil. Man bør således fremme alle initiativer i medlemsstaterne, der har til formål i 
undervisningen at indføre emner som videnskabshistorie og teknikkens historie og at styrke 
båndet mellem forskning og grunduddannelse. 
C. Dømmekraft og beslutsomhed 
Evnen til at bedømme og beslutte er det sidste vigtige krav for at opnå en forståelse af verden. 
Den forudsætter eksistensen af kriterier, ud fra hvilke valget foretages, erindring om fortiden 
og en fornemmelse af, hvordan fremtiden vil forme sig. 
Kriterierne fastsættes ud fra samfundsværdier, erhvervede evner til at gennemskue verdens 
kompleksitet og den enkeltes personlige etik. 
Erindringen om og forståelsen af fortiden er en forudsætning for at kunne bedømme nutiden. 
Den historiske og geografiske dannelse (som omfatter videnskabens og teknikkens historie) 
15 
er rettet i to retninger, i tid og i sted, hvilket er væsentligt for, at den enkelte lærer sine rødder 
at kende, udvikler fornemmelsen af det kollektive tilhørsforhold og forståelse for andre. Det er 
modsætningsvis meget afslørende, at alle autoritære og diktatoriske regimer kendetegnes ved 
en forarmelse og forfalskning af historieundervisningen. Det historiske hukommelsestab betales 
socialt ved tabet af fælles referencerammer. Manglende kendskab til den europæiske 
civilisations historie gør, ikke overraskende, at udtryk som "vandringen gennem ørkenen", "ved 
korsvejen", "Heureka!", "terningerne er kastet" er ved at gå i glemmebogen. 
Det er ved at præsentere verden som værende formbar, ikke formet, at man fremmer denne 
intuitionen for fremtiden. 
Skolen bør ikke alene udvikle den enkeltes kritiske sans på alle niveauer, både de unges og 
undervisernes, den skal også opmuntre til at bruge den. Skolens åbenhed, alle former for 
samarbejde og jobforberedelsen må ikke hindre skolen i at udføre sin primære opgave, som 
er at vejlede de unge i deres personlige og samfundsmæssige udvikling. I henhold til denne 
hvidbog skal disse opgaver i fremtidens samfund forenes bedre end hidtil. 
III. Et andet svar. Udvikling af evnen til beskæftigelse og aktivitet 
I dag er et af de centrale spørgsmål, som denne hvidbog vil medvirke til at besvare, hvordan 
man med udgangspunkt i den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen kan engagere de 
europæiske lande i en job- og aktivitetsskabelsesproces, der udnytter alle aspekter af 
økonomiens globalisering og fremkomsten af nye teknologier. 
Der er således to centrale spørgsmål: Hvilke kvalifikationer er nødvendige? Hvordan kan man 
erhverve dem? 
A. Hvilke kvalifikationer er nødvendige? 
I den moderne verden kan ordet viden i dets bredeste forstand defineres som tilvejebringelse 
af grundlæggende, teknisk og erhvervsrelateret viden. Det er en velafbalanceret kombination 
af denne viden, tilegnet sig i det formelle uddannelsessystem, i familien, i virksomheden eller 
via diverse informationsnet, som giver den enkelte de generelle færdigheder, som giver størst 
mulighed for at finde beskæftigelse. 
De grundlæggende færdigheder er det grundlag, som den enkeltes kvalifikationer opbygges 
på. Det drejer sig især om det almene uddannelsessystem og erhvervsuddannelsessystemet. 
I grunduddannelsen bør der lægges lige stor vægt på erhvervelse af viden og metodologi, som 
gør det muligt at lære selv. Det er disse faktorer, som i dag bør udvikles. 
De europæiske lande har i de senere år valgt igen at centrere den grundlæggende 
undervisning omkring læsning, skrivning og regning for på den måde at undgå, at eleverne 
oplever fiasko i skolen, som spiller en altoverskyggende rolle i forbindelse med den sociale 
marginalisering. 
Udviklingen går i retning af en meget tidlig start på indlæring, det vil sige på førskoleniveau 
eller i børnehaverne. De elever, som har modtaget førskoleundervisning, klarer sig i 
gennemsnit bedre i skolen end andre, de tager længerevarende uddannelser og synes at 
indpasse sig bedre. 
16 
Ligeledes bør sprogindlæring støttes. I denne forbindelse kan man nævne Euroling-erfaringen, 
som er et projekt under SOCRATES, der har gjort det muligt at udvikle tresproget 
undervisningsmateriale (italiensk, spansk og nederlandsk) til begynder- og 
folkeskoleundervisning. Den tidlige sprogundervisning allerede i børnehaveklassen burde være 
en del af basisundervisningen. Kommissionen er af den opfattelse, at man bør prioritere 
beherskelse af mindst to fremmedsprog højt i skolen, hvilket foreslås i anden del af hvidbogen. 
De tekniske færdigheder er den viden, der gør det muligt at påvise, om et individ er egnet til 
et specielt job. En del af disse færdigheder kan erhverves i uddannelsessystemet og ved 
erhvervsuddannelse, mens en del erhverves ved oplæring i virksomheden. Indførelse af 
informationsteknologier har medført en omfattende ændring af færdighederne, og derfor er 
deres relation til et bestemt fag i dag mindre klar. Der er blandt disse færdigheder nogle, som 
kan anvendes inden for forskellige fag, nemlig "nøglekvalifikationeme", som dermed er vigtige, 
hvis den enkelte ønsker at skifte job. Ud fra dette synspunkt er en generel oplæring i 
informationsteknologi blevet en nødvendighed. 
Man skal imidlertid ikke begrænse spørgsmålet om erhvervelse af tekniske færdigheder til 
højteknologiske, nyopståede sektorer. I meget gamle, men effektive industrier findes der en 
stærk tradition for kompetence af høj kvalitet, undertiden i forbindelse med svendesystemet. 
Denne tradition er stadig en gyldig* inspirationskilde, som skaber arbejdstagere, der behersker 
deres kunnen fuldt ud og evner at videregive den. 
De sociale færdigheder hænger frem for alt sammen med den enkeltes evne til at omgås 
andre, holdningen til arbejdet samt en hel række andre holdningsmæssige kvalifikationer, som 
svarer til det ansvar, man pålægges: evne til at samarbejde, til at arbejde i grupper, kreativitet, 
stræben efter kvalitet osv. Disse evner kan kun erhverves i en arbejdssituation, hvilket vil sige 
i virksomheden. 
Den enkeltes kvalifikationer og tilpasningsevne hænger sammen med den måde, som den 
pågældende kan kombinere disse forskellige færdigheder på og udvikle dem. Her bliver 
individet aktør og vigtigste skaber af sine egne kvalifikationer: Individet kan kombinere de 
egenskaber, som de formelle institutioner formidler, og de egenskaber, der opbygges gennem 
det faglige arbejde og personlige initiativer på uddannelsesområdet 
Det er altså ved at udbygge og variere uddannelsestilbuddene, fremme mulighederne for 
videreudbygge uddannelsen, udvide muligheden for at tilegne sig erhvervserfaringer før det 
erhvervsaktive liv og øge bevægeligheden, at man giver den enkelte mulighed for at opbygge 
og udvikle evnen til at arbejde og bedre styre den faglige løbebane. 
B. Hvordan kan den enkelte erhverve kvalifikationer? 
* 1. På traditionel vis: Eksamensbeviset 
I dag vælger den enkelte ofte at kaste sig over de eksamensbevismæssigt mest attraktive 
uddannelser og blive længst muligt i uddannelsessystemet. Det samme er tilfældet, når han 
vælger en erhvervsuddannelser, der tilbydes ham, og som også ender med et diplom. 
Der har faktisk i samtlige medlemsstater vist sig en tendens til, at studierne forlænges, og der 
er opstået et stort socialt pres for at lette optagelsen på videregående uddannelser og dermed 
højne flertallets uddannelsesniveau. Dette fænomen vedrører ligeledes de unge, som har valgt 
17 
en uddannelse i en virksomhed, samt dem, der allerede har gjort sig deres første 
erhvervserfaringer. Dette har medført problemer for virksomhederne, da de uddannelser, de 
kan tilbyde, i mange medlemsstater opfattes som mindre attraktive med begrænsede 
karrieremuligheder. De unge foretrækker at få en generel erhvervsuddannelse med risiko for 
at komme til at føle sig overkvalificerede i deres arbejde. 
De unges adfærd er fornuftsbetonet, da det stadig i dag er uddannelsesniveau og 
eksamensbevis, der giver langt den bedste mulighed for at få et job. Set,ud fra et socialt 
synspunkt skaber denne adfærd imidlertid visse problemer. Eftervirkningerne rammer dem, der 
har et lavere kvalifikationsniveau, og de bliver dermed forvist til endnu mindre krævende job, 
end de havde håbet. Denne "snebold-effekt" slutter med at ramme de ringest kvalificerede og 
de ukvalificerede og bliver en vigtig faktor i den sociale marginalisering. For høje 
jobkvalifikationer bremser ligeledes den sociale opstigning i virksomheden. 
I størstedelen af de europæiske systemer opfattes eksamensbeviserne som et filter, der skal 
finde frem til den ledende elite til administration og virksomheder, forskere og professorer. I 
visse lande udgør eksamensbeviset endog næsten den samlede kompetencereference, hvilket 
i høj grad tilskynder den enkelte til at gennemføre en lang uddannelse og eventuelt tage 
chancen med en meget specialiseret uddannelse. Næsten overalt defineres en arbejdstagers 
indplacering i arbejdet i stor udstrækning af det beståede eksamensniveau. Denne 
overensstemmelse mellem "bevisniveau" og "statusniveau", hvor logisk den end måtte være, 
forstærker den interne stivhed på arbejdsmarkedet. 
Samfundet kan på den måde "frasortere" nyskabende talenter, som adskiller sig fra 
gennemsnittet. Det producerer således en elite, som kun i ringe grad er repræsentativ for den 
kapacitet, de disponible menneskelige ressourcer udgør. Dette synspunkt bekræftes af flere 
nye undersøgelser, som viser, at de mest eliteprægede uddannelser stadig er forbeholdt 
samfundets øverste lag af ledere og intellektuelle. 
Det er naturligvis ikke et spørgsmål om at bestride eksamensbevisets vigtighed: Det er stadig 
nødvendigt at forfølge det væsentlige arbejde, som medlemsstaterne udfører for at styrke den 
grundlæggende uddannelse, og som støttes af Fællesskabet gennem SOCRATES- og 
LEONARDO-programmeme. Men parallelt hermed skal man øge værdien af kvalifikationer, 
hvordan de end er erhvervet, som øger den enkeltes potentiale ved at opfylde den enkeltes 
og virksomhedernes behov. Det er nødvendigt med en mere åben og fleksibel holdning, som 
fremmer livslang uddannelse og erhvervelse af færdigheder. 
2. På moderne vis: Integration i et system som samarbejder, uddanner og lærer 
For at hver enkelt bedre kan varetage ansvaret for at opbygge sine kvalifikationer, skal det 
være lettere at få adgang til de etablerede uddannelser. Dette forudsætter kendskab til dem, 
at adgangen er lettere, og at mobiliteten mellem de forskellige dele øges. 
Der er to mulige løsninger: Enten bevare eksamensbevisernes niveau, og i dette tilfælde vil 
antallet af unge uden afgangsbevis stige, eller forøge antallet af afgangsbeviser eller antallet 
af unge, som får det, betragteligt, og som nødvendigvis må stille spørgsmålstegn ved 
eksamensbevisets kvalitet. 
Dette spørgsmål stilles regelmæssigt i alle medlemsstaterne, hvor man også ser, at et 
betragteligt antal unge forlader uddannelsessystemet uden afgangsbevis, at de opfatter denne 
18 
situation som et personligt nederlag og bliver mere sårbare på arbejdsmarkedet, fordi de står 
uden godkendt kompetence. 
Det foreslås i denne hvidbog, at der eksperimenteres med en tredje løsningsmodel, som 
allerede eksisterer i nogle medlemsstater. Denne løsning, som ikke sætter spørgsmålstegn ved 
eksamensbeviserne, og som sikrer, at deres kvalitet bevares, består i at anerkende 
delkompetencer ud fra et pålideligt anerkendelsessystem. Den, som afvises af det formelle 
undervisningssystem, vil blive tilskyndet til at udvikle sin egen kompetence. Det drejer sig her 
ikke længere om at kvalificere sig i ordets brede forstand, men om at opnå en grundlæggende 
eller fagligt specialiseret viden (kendskab til et sprog, et vist niveau inden for matematik, 
bogholderi, viden om elektroniske regneark, et tekstbehandlingsprogram osv.). Det skal 
bemærkes, at denne søgen efter en delkompetence ligeledes kunne omfatte voksne, som har 
udviklet en viden på autodidakt vis (for eksempel inden for edb) og tilskynde dem til at uddybe 
denne. Et sådant anerkendelsessystem kunne gøre det muligt i bredere forstand at få 
godkendt den tekniske indsigt, man har opnået i virksomheden, og som denne oftest evaluerer 
internt. 
Uanset om viden og kompetence er erhvervet i det etablerede undervisningssystem eller på 
mere uformel vis, skal den enkelte støttes i sin indsats. De mest effektive 
uddannelsesprocesser er dem, der fungerer i net. Disse net kan være net af institutioner 
(undervisnings- og uddannelsesinstitutioner, som samarbejder med familier eller virksomheder) 
eller uformelle vidennet, som synes at udvikle sig hastigt i dag (folkeuniversiteter, 
samarbejdskredse osv.). 
a) Fremme adgang til almen uddannelse og erhvervsuddannelse 
Når den enkelte har erhvervet en vis basisviden, synes to hovedbetingelser at være 
nødvendige, for at den pågældende skal kunne påtage sig ansvaret for at opbygge sine 
kvalifikationer: 
* information og tilstrækkelig vejledning 
* adgang til uddannelse, med alle mobilitetsmuligheder, 
i) Information og vejledning er den første betingelse 
Den unge, som søger at orientere sig eller den voksne, der deltager i permanent uddannelse 
eller erhvervsuddannelse, står over for et væld af tilbud, som præsenteres på institutionaliseret 
eller administrativ facon. I dag har alle europæere bedre informationer om hoteller eller 
restauranter end om uddannelse. 
Det er en forudsætning for at nå frem til bedre informationer, at man på forhånd kan bedømme 
uddannelsesudbuddet. Det er blevet understreget i rapporten fra Den rådgivende gruppe for 
konkurrenceevne, hvor man foreslår oprettelse af såkaldte "centre for videnressourcer", som 
skal være bindeled mellem informationsudbud og -efterspørgsel inden for uddannelse. 
Dette forudsætter ligeledes, at der gennemføres en uafhængig evaluering af uddannelserne. 
Det vil altså sige, at den ikke gennemføres i uddannelsessystemernes regi. Denne evaluering 
skal være enkel. Den skal bestå af en klar sammenligning og vise uddannelsernes hierarkiske 
inddeling samt give et klart billede af uddannelsernes reelle bidrag til evnen til at opnå 
19 
beskæftigelse. Det er ligeledes vigtigt at vurdere, hvordan erhvervsuddannelse bidrager til at 
mindske arbejdsmarkedets opsplitning, fordi kvinderne gennem uddannelsen i højere grad 
tilskyndes til at vælge erhverv, der traditionelt er mandsdominerede (navnlig teknologiske 
områder). En sådan evaluering ville fjerne den første hindring for finde vej i 
uddannelsessystemet. 
Den anden hindring er problemet med at forudse udviklingen inden for fagene og den 
kompetence, der vil blive krævet. Hvis dette spørgsmål blev stillet på europæisk plan, ville det 
give et bredere sammenligningsperspektiv, som ville kunne bidrage til at besvare det. 
Den tredje hindring ligger i mentaliteterne. Der er gjort store fremskridt, men det er fortsat den 
sociale oprindelse, som præger eller endog betinger den enkeltes valg, hvilket kan være til 
hinder for at stige på den sociale rangstige. 
ii) Den anden betingelse er bred og åben adgang i forhold til individuelle evner og behov 
* Mobilitet mellem uddannelsesinstitutionerne er en forudsætning for at opfylde denne 
betingelse. Det er blevet kraftigt understreget af medlemsstaterne, at denne mobilitet skal 
fremmes. 
Mobiliteten har ligeledes udviklet sig på europæisk plan, og Fællesskabet har i stor 
udstrækning bidraget hertil, især takket være ERASMUS-programmet. Men det er ikke 
tilstrækkeligt. 
Der er to væsentlige hindringer for den enkeltes faglige mobilitet, uanset om det drejer sig om 
arbejdstagere, lønmodtagere, undervisere eller forskere, men også arbejdsløse og 
uddannelsessøgende, især studerende. 
Først og fremmest er der store vanskeligheder med at sikre reel anerkendelse af viden inden 
for Unionen. Den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser er sikret for fag, der er omfattet 
af lovbestemmelser, hvilket bekræftes gennem Fællesskabets retspraksis. Men den støder 
stadig på visse begrænsninger for andre fag. Anerkendelse af eksamensbevisets enkelte 
bestanddele - den akademiske anerkendelse - er ikke sikret, med mindre Fællesskabet 
tilskynder dertil via samarbejde mellem de højere uddannelsesinstitutioner og følgelig til 
gengæld for fællesskabsfinansiering... Som eksempel kan nævnes samarbejdet mellem mere 
end fyrre europæiske oversætter-/tolkeskoler inden for Tradutech, som siden 1986 har sikret 
underviseres og studerendes mobilitet takket være det europæiske meritoverførselssystem 
(ECTS) inden for rammerne af ERASMUS. 
Det er endnu vanskeligere at gennemføre en validering af faglige kvalifikationer, ud over 
eksamensbeviset, fra én medlemsstat til en anden. 
Den anden og lige så vigtige hindring er de snærende juridiske og administrative bånd, som 
spærrer for eller hæmmer tværnational mobilitet Alt afhængig af situation og medlemsstat 
stammer disse hindringer fra bestemmelser vedrørende social beskyttelse (især i forbindelse 
med supplerende pensionssystemer), opholdstilladelse - i særdeleshed for indbyggere med 
tredjelandsnationalitet - og skattesystemerne (for eksempel reglerne for beskatning af 
studiestøtte eller forskningsbidrag). At studiestøtte i forbindelse med videregående uddannelser 
ikke kan overføres fra en medlemsstat til en anden er yderligere en hindring for mobiliteten. 
20 
Det vidensbaserede eller kognitive samfund forudsætter, at disse hindringer for europæernes 
mobilitet fjernes, især i lyset af, at de nye kommunikationsteknologier muliggør øjeblikkelig, 
immateriel mobilitet. 
* Adgangen til uddannelse skal udvikles livet igennem 
I konklusionerne fra Det Europæiske Råds møder i Essen og Cannes lægges der stor vægt 
på udvikling af livslang uddannelse. Alle offentlige myndigheder i medlemsstaterne og alle 
arbejdsmarkedets parter understregede denne nødvendighed. 
Men det ser ikke ud til, at der er gjort særlige fremskridt i den retning i de senere år -
tværtimod. De økonomiske stramninger, der blev fremkaldt af den økonomiske nedgang, 
tilstedeværelsen af en arbejdskraftreserve på arbejdsmarkedet, unge overkvalificeredes 
indtræden på selv samme marked bidrager ikke til at tilskynde til, at virksomhedernes indsats 
på uddannelsesområdet især rettes mod de ældre lønmodtagere eller de mindst kvalificerede. 
Man kan stadig konstatere, at der er forskel i adgang til uddannelse fra virksomhedstype til 
virksomhedstype og mellem forskellige lønmodtagerkategorier, hvilket trods visse fremskridt 
er til skade for SMV og de lidt eller ikke-faglærte arbejdstagere samt kvinderne, enten fordi de 
ikke varetager ledelsesfunktioner, eller fordi de er mindre repræsenterede i de teknologisk 
aktive sektorer, eller endelig fordi de ofte har særlige arbejdsbetingelser (for eksempel 
deltidsarbejde). Et projekt under fællesskabsprogrammet Telematics Applications, IDEALS, har 
således gjort det muligt gennem et samarbejde mellem SMV og de tekniske 
uddannelsesinstitutioner at udvikle særlige uddannelser for SMV (databaser med 
kursusmoduler, som er tilpasset de pågældende SMV's behov), og der er adgang til disse 
uddannelser via pc'en eller på de lokale undervisningscentre. 
Den generelle uddannelsesindsats er stadig forsvag. Fremkomsten af informationssamfundet 
og de forandringer i arbejdets indhold og tilrettelæggelse, som det medfører, gør det imidlertid 
nødvendigt snarest at forbedre lønmodtageres adgang til uddannelse. Det er ligeledes 
nødvendigt at berige uddannelsernes indhold, da man ikke blot kan nøjes med en tilpasning 
til den nye arbejdsplads. 
* Alle muligheder, som informationssamfundet tilbyder, skal udnyttes 
Både uddannelsesinstitutioner og industri er inddraget i dette forhold. I dag trænger en 
kendsgerning sig på: Konkurrencen fra USA er specielt hård på multimedieområdet generelt 
og i særdeleshed inden for uddannelsesmultimedier. Europas svaghed skyldes ikke manglende 
kreativitet tværtimod. Men europæiske skabere og virksomhedsledere står overfor en alvorlig 
hindring i form af en meget stor opsplitning af markedet, som stammer fra den kulturelle og 
sproglige mangfoldighed i Europa. Det er derfor vanskeligt at forrente de investeringer, der 
foretages på lokalt, regionalt og nationalt niveau. Derfor bør der tilskyndes til udvikling af 
produkter, som kan afsættes ikke blot i Europa, men globalt. 
Underviserne bør ligeledes kunne tilpasse de nye teknologier og anvende dem pædagogisk. 
De undervisningsmæssige multimediers fremtrængen i skolerne er stadig for langsom, hvilket 
der er adskillige grunde til. Den pædagogiske kvalitet af de produkter, der i dag findes, er 
endnu ikke tilstrækkelig høj til at kunne tilskynde undervisere til at anvende dem. Derfor er det 
vigtigt at udvikle multimedier til undervisningsbrug, hvilket Kommissionen støtter med 
iværksættelse af den såkaldte multimedieundervisningssoftware task-force. Desuden råder 
underviserne ikke altid over udstyr, der er tilstrækkelig kraftigt og af tilstrækkelig god kvalitet. 
21 
I informationssamfundet er der også opstået et andet spørgsmål. Som det blev understreget 
i udtalelsen fra Unionens Regionskomité om almen uddannelse og erhversuddannelse over 
for de teknologiske og sociale udfordringer (september 1995), er indsatsen at "fremme de lige 
muligheder for adgang til uddannelse, i særdeleshed mellem mænd og kvinder, og for at de 
dårligst stillede grupper (for eksempel personer fra landdistrikter, ældre, etniske minoriteter og 
indvandrere) ikke bliver andenklassesborgere og får lige adgang til nye teknologier og 
indlæringsmuligheder". 
Kommissionen er af den opfattelse, at der stadig findes alt for stor ulighed i adgangen til 
erhvervsuddannelse og på arbejdsmarkedet og at de muligheder, der ligger i 
informationssamfundet, skal udnyttes fuldt ud for at reducere denne ulighed. 
Det skal fremhæves, at informationsteknologierne muliggør en væsentlig vækst i alle former 
for fjernundervisning, hvilket Europa-Parlamentet gjorde opmærksom på i sin beslutning fra juli 
1993 om åben undervisning og fjernundervisning på grundlag af Pack-betænkningen. 
I denne forbindelse bør man nævne erfaringerne fra Det åbne universitet, som i flere år har 
medvirket til en omfattende udvikling af fjernundervisning. 
. Der skal fortsat udvikles særlige adgangskrav, som kan gøre det muligt for 
marginalbefolkninger eller udstødte enten at følge et normalt studium eller finde et job. Det 
anbefales i denne hvidbog, at dette aspekt prioriteres højt i fremtiden. Medlemsstaterne har 
gjort en stor indsats for at oprette specielle institutioner eller opsamlingsmekanismer. 
ResuHateme, og her tænkes især på de berørte unges problemer med atter at blive en del af 
samfundet leder nu til nye tanker om, at der kunne oprettes andre formelle institutioner, som 
kunne give de pågældende en ny chance, og som Den Europæiske Union vil kunne medvirke 
til at støtte, således som det foreslås i anden del af hvidbogen. 
b) Anerkendelse af kvalifikationer 
I det kognitive samfund skal den enkelte kunne få anerkendt sine grundlæggende tekniske 
eller faglige kvalifikationer, hvad enten disse er erhvervet i form af et eksamensbevis, for 
eksempel i lighed med den praksis, der anvendes til at erhverve et kørekort i Storbritannien 
(ToefI-testen) eller matematikkundskaber (Kangourou-testene). Hvis den enkelte ønsker det, 
skal han have et personligt uddannelseskreditkort, hvorpå opføres den således godskrevne 
kompetence. 
Dette kan omfatte grundlæggende viden, som let kan splittes op i niveauer (sprog, matematik, 
ledelse, informatik, jura, økonomi osv.). Det kan ligeledes omfatte teknisk kunnen, som 
evalueres i virksomheden (regnskab, økonomiske teknikker, eksport osv.) og selv mere 
tværfaglig viden (organisationsforståelse, visse beslutningsværktøjer osv.). Det er målet for 
eksempel at gøre det muligt for en person uden eksamensbevis at møde op hos en 
arbejdsgiver og bevise sin godskrevne kompetence inden for skriftlig udtryksfærdighed, sprog, 
tekstbehandling eller elektronisk regneark og at kunne vække interesse for den kombination 
af delkompetencer, som personen har sammensat, selv om den pågældende ikke besidder et 
sekretærbevis. 
Ligeledes kunne man efter ekspertvurdering udbrede brugen af visse værktøjer til evaluering 
og anerkendelse af kompetencer, som mange europæiske virksomheder har udviklet ud fra 
egne behov. 
22 
Dette frivillige anerkendelsessystem, som skulle være bredt tilgængeligt i Europa og knytte 
universiteter, handelskamre og faglige sammenslutninger sammen, er naturligvis et supplement 
til eksamensbeviset og skal ikke erstatte det. 
Udvikling af nye valideringsmetodertil anerkendelse af kvalifikationer, således som det foreslås 
i anden del af denne hvidbog, ville give gøre det muligt at komme længere i retning af det 
kognitive samfund. 
c) Den unge anbringes i et samarbejdsnet som støtter ham 
Den enkelte kan i stadig mindre grad forlade sig på en enkelt institution, men han eller hun kan 
heller ikke overlades til sig selv. Al erfaring viser, at det er ved at være tilknyttet et netværk 
af aktører, som samarbejder, at den enkelte får det største uddannelsesmæssige udbytte. 
i) Samarbejde mellem de berørte institutioner og aktører 
I dag skal tilpasning og forbedring af systemerne for almen uddannelse og erhvervsuddannelse 
styrkes inden for rammerne af partnerskaber: Ingen institution - og i særdeleshed ikke skole 
eller virksomhed - skal alene kunne udvikle de kompetencer, der er nødvendige for at opnå 
beskæftigelse. 
I de yngre år er det samarbejdet mellem skole og familie, der bedst sikrer erhvervelse af de 
grundlæggende færdigheder. Der skal i denne forbindelse lægges særlig vægt på familiens 
rolle, især i dårligt stillede hjem. Familierne skal være tæt knyttet til de institutioner, der giver 
eleverne en ny chance og have adgang til støtteprogrammer. 
Senere skal dette samarbejde finde sted mellem undervisningsinstitutioner og virksomheder. 
I mange medlemsstater udvikles der uddannelser, der omfatter praktikophold, især 
lærlingeuddannelser, som endnu er dette samarbejdes bedste resultat. Der skal tilskyndes til 
indgåelse af lærlingeforhold på europæisk plan, og det skal gøres muligt at afvikle 
lærlingetiden i andre medlemsstater. Med dette for øje foreslås det i anden del af denne 
hvidbog, at der udvikles et europæisk lærlingeprogram. 
Det er generelt ønskværdigt, at der udvikles partnerskaber mellem virksomheder og 
uddannelsessteder. 
Disse partnerskaber udvikles især med bidrag fra Fællesskabets aktioner (COMETT). 
Ligeledes kan nævnes ECATA, som er et tværnationalt uddannelsesprojekt for avanceret 
teknologi inden for luftfart, der omfatter syv universiteter og elleve europæiske producenter; 
formålet er at uddanne unge ingeniører, og denne uddannelse afsluttes med et afgangsbevis. 
Biomerit-nettet samler på sin side 33 partnere fra syv europæiske lande - universiteter, 
virksomheder, SMV/SMI - på det bioteknologiske uddannelsesområde. 
Samarbejdet mellem uddannelsesinstitutionerne og virksomhederne skal sikre, at 
virksomhederne accepteres som fuldt berettigede partnere i uddannelsesprocessen. I dag kan 
virksomhederne ikke længere kun betragtes som aftagere af uddannede personer eller som 
leverandører af et supplement til uddannelsen. De skal fremover være vigtige producenter af 
færdigheder og ny viden. 
Det skal endelig bemærkes, at udvikling af uddannelsesprocesser (i særdeleshed på 
23 
tværfaglige områder som miljø, sundhed, forbrug) i stadig større udstrækning ledsages og 
støttes af et meget bredt partnerskab: foreninger, lokalsamfund, forbrugerbevægelser, 
specialiserede sammenslutninger (turisme, energi, miljø) osv. 
ii) Et netværk, som underviser og lærer 
Som Carnoy og Castells understreger i "Sustainable Flexibility: A prospective Study on Work, 
Family and Society in the Information Age" fra School of Education, Stanford Universitet og 
Berkeley Universitet, april 1995, drejer det sig både om det samarbejde, der dannes inden for 
organisationerne, og om samarbejdsnetværk, der udvikler sig mellem organisationer eller i 
lokalområder. 
Interne samarbejdsnet 
Man ved nu, at det forbedrer kvaliteten af en virksomheds produktion at lade arbejdstagerne 
arbejde sammen i hold, der har et specifikt ansvarsområde. Kvalitetscirkler, udvidelse af 
jobområdet samt rådgivningsmøder med deltagelse af arbejdstagere og overordnet ledelses-
og salgspersonale gør det muligt såvel at lære som at undervise i disse snævre 
arbejdskollektiver, hvilket alle har glæde af. Disse samarbejder viser, at denne form for 
samarbejde har gjort det muligt at overføre automatisk viden til selvstændig kunnen, hvilket 
vil sige reel viden. 
De udvikles også uden for kvalitetscirklerne. Et eksempel herpå er en stor, europæisk 
bilproduktionsvirksomhed, hvor man havde et problem med bobler i malingen på bilernes tag. 
Dette blev løst ved at overdrage statistisk overvågning, kontrol og analyse af problemet til 
arbejdstagerne (FORCE-programmet). 
Samarbejdet betyderen gennemgående ændring afarten af de erhvervsuddannelsesinitiativer, 
virksomhederne gennemfører, ofte inden for rammeme af uddannelsesplaner, som 
arbejdstagerne og deres repræsentanter deltager i udarbejdelsen af. I de mest teknologiske 
og fleksible virksomheder er samarbejdet i stadig mindre grad centreret omkring erhvervelse 
af kvalifikationer, der er tilknyttet et specifikt arbejde eller et bestemt job. Når det sker, er det 
almindeligvis for at supplere den uddannelse, som unge, der kommer ind i virksomheden, og 
som kun kender den akademiske verden, har. 
Uddannelsesinstitutionernes pædagogik burde ligeledes udvikle sig mere hen imod 
samarbejde. 
Der kan imidlertid noteres gennembrud på uddannelsesområdet. "European School Project", 
som blev iværksat af Centret for Innovation på teknik- og samarbejdsområdet ved Amsterdam 
Universitet, omfatter i dag 400 skoler. Det fungerer efter det såkaldte telerejse-princip og er 
et uddannelsesprojekt, der er udviklet i samarbejde med underviserne; det omfatter 
datasøgning, resultatudveksling, problemløsning. Flere hundrede telerejser har fundet sted 
siden oprettelsen, på flere sprog og med deltagelse af tusinder af elever. 
* Eksterne samarbejdsnet 
Der findes lokale aktiviteter overalt i Europa (i teknopoler, videnskabscentre, teknologiske 
centre og teknopoler med flere lokale centre), som er baseret på samarbejde om informations-
og oplæringsudveksling mellem forskningsinstitutioner, virksomheder og 
24 
undervisningsinstitutioner, og som ikke går via markedet. Disse lokale net fremmer igen den 
enkeltes kvalifikationer og mobiliserer samtlige berørte aktører, især staten og 
lokalsamfundene. 
På samme måde gør de net, som mobiliserer alle aktørerne i den lokale udvikling, især på 
foreningsplan, det muligt at finde job, som ganske vist har en lav merværdi, men som gør det 
muligt at undgå at blive udstødt af samfundet. Generelt forsøger indslusningsnettene ikke blot 
at aktivere de unge og de udstødte, men også at lære dem at kommunikere, gøre nytte og 
skifte tilhørsforhold. Det sker ofte af uselviske årsager, oftest uden erhvervsmæssig interesse 
for dem, men de erhverver sig samtidig kvalifikationer, der er centrale i det moderne samfund. 
Regional- og lokalområderne får på denne måde mulighed for at indlede samarbejde, som 
muliggør en udvikling af den enkeltes kvalifikationer. På dette niveau kan der således skabes 
arbejdspladser med stor merværdi og udvikles politikker, der sikrer bedre integration af de 
marginaliserede befolkningsgrupper. Endelig har de afgørende betydning for udbredelsen af 
erhvervsuddannelsen og styrket samhørighed i Den Europæiske Union. 
Der udvikles ligeledes lokale net til udveksling af viden i Europa: i Frankrig, Tyskland, Østrig, 
Belgien, Spanien, Schweiz. Med disse net kan borgerne dele færdigheder og forme hinanden 
gensidigt i stil med en form for "tuskhandel med viden", da hver enkelt på skift er underviser 
og elev. Udvekslingsområderne er meget varierede og går fra informatik til sprog, ja, endog 
skak. Det skal bemærkes, at disse net generelt er meget involverede i læseindlæring og 
skolestøtte. Denne erfaring ligger til grund for udviklingen af en styringsmetode for 
færdigheder, som er baseret på informatik og tager sigte mod at udvikle uddannelsen inden 
for en gruppe, som flere virksomheder bruger på forsøgsplan. 
IV. Fremtidens veje 
Beskæftigelsen, som er et afgørende problem i en økonomi, der er under konstant forandring, 
medfører nødvendigvis en udvikling af de almene uddannelser og erhvervsuddannelserne. Der 
skal sættes fokus på at tilpasse erhvervsuddannelsen de arbejds- og beskæftigelsesmæssige 
perspektiver. 
Det er nu almindeligt anerkendt, at behovet for en sådan udvikling er en nødvendighed: Det 
bedste bevis er, at de store doktrinære verbalslagsmål om uddannelsens mål er overstået. 
Det vigtige er at bevæge sig hen imod en større fleksibilitet inden for almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse, så der kan tages hensyn forskellige krav og brugere. Det er en sådan 
bevægelse, debatten inden for Unionen først og fremmest skal dreje sig om. 
Allerede nu tegner der sig i medlemsstaterne omridset af svar på dette spørgsmål inden for 
rammerne af deres forskelligartede uddannelsessystemer. 
Denne tilpasning skal forfølges og intensiveres, i særdeleshed for at sikre opfyldelsen af tre 
store udviklingsmål: uddannelsesaktøremes autonomi, udvikling i uddannelseseffektivitet og 
den prioritering, der gives brugere i vanskeligheder. 
A. Afslutning på principdebatterne 
Opfattelsen af almen uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemernes målsætning, deres 
25 
tilrettelæggelse, indhold i undervisningen, ja selv pædagogien har ofte været mål for meget 
ophidsede debatter. 
Størstedelen af disse debatter synes i dag at være passé. 
Almen dannelse og uddannelse til beskæftigelse er ikke længere modsatrettede eller 
adskilte. 
Man godkender i stadig større grad nødvendigheden af almen viden for at kunne 
beherske den faglige viden. 
Kontakten mellem skole og virksomhed har udviklet sig. Det viser, at de kulturelle eller 
ideologiske barrierer, som adskilte uddannelsesinstitutionen og virksomheden, er ved 
at forsvinde, hvilket er til fordel for begge parter. Ifølge medlemsstaterne og deres 
traditioner viser denne tilnærmelse, eller dette samarbejde, sig i den indledende 
undervisning eller i erhvervsuddannelsen. 
Princippet om lige ret til uddannelse omsættes i stadig højere grad til konkrete lige 
muligheder. Positiv diskriminering til fordel for de mindst begunstigede brugere 
accepteres nu for at forhindre fiasko i skolen. 
Fremkomsten af informationssamfundet, som i første omgang bekymrede 
uddannelsesverdenen, har afsløret nye krav til almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse og er begyndt at forny de pædagogiske indfaldsvinkler. Det har 
ligeledes gjort det muligt at udvikle kontakter og bånd mellem undervisere og 
institutioner, især på europæisk plan. 
B. Det centrale spørgsmål: Mod større fleksibilitet 
Strukturerne inden for de almene uddannelsesinstitutioner og erhvervsuddannelsesinstitu­
tionerne skal tilpasses, så de kan møde brugerne og deres behov. 
Disse institutioner, som er etableret for at uddanne og danne borgere eller lønmodtagere, som 
skal finde permanent beskæftigelse, er endnu ikke tilstrækkelig fleksible, selv om der er 
institutioner og undervisere, som eksperimenterer med fornyelse, om end det ikke sker i 
samarbejde. 
Det er fleksibilitetens vej, vi skal slå ind på for at tilpasse os et socialt krav, som bliver stadig 
stærkere og stadig mere mangeartet. 
Hvordan skal det nås? Det haster med at få det debatteret med udgangspunkt i de store 
spørgsmål, som vi står over for i dag: 
* Hvordan skal man forene udvikling i underskolen og den stadigt stigende adgang til 
de videregående uddannelser med bestræbelserne for kvalitet i undervisningen? 
* Hvordan skal man passe undervisningens formål ind med de forskelligartede krav, når 
der stadig eksisterer forbehold for at skelne mellem de forskellige elever? 
* Hvordan skal man forsvare og forbedre undervisernes status samtidig med, at man 
tilskynder dem til at opfylde det kognitive samfunds lange række af behov? 
26 
* Hvordan skal man forberede underviserne på udviklingen i undervisningsmål og de 
ændrede pædagogiske værktøjer? 
* Hvordan skal man skabe betingelserne for en livslang uddannelse, det vil sige 
permanent adgang til fornyelse af viden og erhvervelse af ny viden? 
C. Medlemsstaterne nuværende løsninger 
Der viser sig allerede nu bemærkelsesværdige udviklinger i hele Europa. I alle 
uddannelsessystemer søger man at udvikle kvalitet og uddannelser, at gøre almen uddannelse 
og erhvervsuddannelse livsvarige og at forbedre udnyttelse af finansieringen. 
1, Søgen efter kvalitet 
I underskoleundervisningen bemærker man en tilbagevenden til beherskelse af grundlæggende 
færdigheder, i særdeleshed i de tre basisdiscipliner læsning, skrivning og regning. Indlæring 
af fremmedsprog bliver stadig mere udbredt, hvilket også gælder indføring i 
informationsteknologi. 
Både uden og inden for det institutionaliserede undervisningssystem gør underviserne forsøg 
med nyskabende, pædagogiske metoder. I skolen drejer det sig for eksempel om metoder som 
Decroly i Belgien, Steiner i Tyskland, Montessori i Italien og Freinet i Frankrig. Inden for 
voksenundervisningen sker der ligeledes en udvikling, for eksempel på folkeuniversiteterne 
eller "Outdoor Education", som er udviklet i Storbritannien. Her udbydes øvelser eller praksis, 
som er forskellig fra indholdet i den traditionelle permanente uddannelse ved, at man stiler 
mod tilpasning af adfærd i stedet for abstrakt viden. 
Alle disse forsøg viser, at der eksisterer en reel kreativ evne hos underviserne, som skal have 
mulighed for at komme til udtryk og udvikle sig. De er generelt forud for 
undervisningssystemerne: Det er hos dem, man finder forløberne for det kognitive samfund. 
På de højere uddannelsestrin er tendensen til længerevarende studier og udvidet adgang til 
de videregående studier et klart tegn på den stigende kvalitet i den menneskelige kapital. Ikke 
desto mindre stilles i alle de videregående undervisningssystemer spørgsmålet om, hvorvidt 
man kan klare denne nye tilstrømning og samtidig bevare eksamensbevisernes niveau. 
Z Søgen efter nye kvalifiKationsmader 
I alle medlemsstater betragtes spørgsmålet om forbindelsen mellem almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse som centralt. Visse medlemsstater bestræber sig på at sikre erhvervelse 
af basisfærdigheder i en erhvervsundervisningssammenhæng, hvor man understreger 
lærlingeuddannelsen. Andre vælger en tæt sammenknytning mellem skole og virksomhed. 
Interessen centreres om at placere de pågældende unge i en "arbejdssituation", samtidig med 
at man bevarer undervisningens kvalitet. Andre medlemsstater foretrækker at henlægge den 
indledende, faglige uddannelsesfase til efter denne periode. 
Virksomhedernes og arbejdsmarkedets parters inddrageise i opbygningen af 
basisundervisningen og de unges overgang til det erhvervsaktive liv synes at være en klar 
tendens, især ved blandingsuddannelser (som omfatter den "tvedelte" uddannelse). 
27 
Visse medlemsstater søger at udvikle værktøjer, som tilbyder genopfriskningskurser eller en 
såkaldt uddannelsesgaranti, og som har til formål at give unge, som skal ind på 
arbejdsmarkedet uden adgangsbeviser, mulighed for at erhverve de uundværlige 
grundlæggende og faglige færdigheder. 
Spørgsmålet om certificering, godkendelse og anerkendelse af opnåede færdigheder, især 
færdigheder, der er erhvervet på arbejdspladsen, er et centralt punkt i debatten i flere 
medlemsstater, hvor de traditionelle processer ofte synes for stive og formelle. 
3. Udvikling af permanent eller livslang uddannelse 
Begrebet nøglefærdigheder udbredes i alle uddannelser. Fag og kvalifikationer bliver mere 
fleksible. Alle medlemsstater mener, at adskillelsen mellem almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse bliver mere og mere udvisket. 
Det skal bemærkes, at den massive udvikling af udstødelsesfænomener og de demografiske 
perspektiver på mellemlangt sigt fører til, at de fleste medlemsstater gør voksenuddannelse 
til et privilegeret initiativ- og.udviklingsområde på lokalt plan. 
I flere medlemsstater udvikles erhvervsuddannelsesværktøjer i samarbejde med 
arbejdsmarkedets parter ud fra diskussion, forhandling og endda styring af 
uddannelsesproblemerne. I betragtning af at nogle problemer er meget sammensatte -
vekseluddannelser, aftaler om arbejdstid og muligheden for at integrere 
uddannelsesdimensionen - udvikles den traditionelle undervisning sig på forskellige niveauer 
i flere medlemsstater. 
4. Nye finansierings- og evalueringsordninger 
Nogle medlemsstater eksperimenterer med nye finansieringsordninger for almen uddannelse 
og erhvervsuddannelse, som foreksempel "undervisningsbon'er"til samfinansieringsordninger 
for permanent uddannelse, således at de involverede personer selv varetager omkostningerne 
(via skattefradrag, begunstigede lån eller etablering af en "uddannelsesopsparing"). 
Forsøget med at finde nye finansieringsformer til almen uddannelse og erhvervsuddannelse 
udvikler sig, selv om de dertil afsatte offentlige budgetter ofte er en stor del af de offentlige 
udgifter, i en sammenhæng, hvor man de sidste år har kunnet konstatere en vis forsinkelse 
i deres udvikling. 
Den debat, der foregår i medlemsstaterne om de ressourcer og den offentlige finansiering, der 
skal anvendes til almen uddannelse og erhvervsuddannelse, ledsages af en øget vilje tilstørre 
gennemsigtighed i systemerne og især til en evaluering af produktiviteten i de offentlige 
udgifter på området Det drejer sig om at råde over troværdige referenceindikatorer og især 
data vedrørende den private finansiering (husholdningernes, virksomhedernes osv.). I en 
periode, hvor debatten om finansieringsoverførsei foregår i alle medlemsstaterne, bliver ønsket 
om en bedre vurdering af omkostningerne (og af udbyttet) mere og mere udtalt. 
D. Nye udviklinger 
I lyset af disse forandringer og erfaringer tegner der sig et klart billede af tre udviklingsveje. 
28 
Den første er selvstændighed for aktørerne i den almene uddannelse og i 
erhvervsuddannelsen. 
Med en større grad af selvstændighed til de ansvarlige aktører, som skal have fuldt overblik 
over de opgaver, de bliver betroet, kan uddannelsessystemerne bedre tilpasses. 
De grundlæggende institutioner skal således gøres mere selvstændige. Erfaringen viser, at de 
mest decentrale systemer også er de mest fleksible, som hurtigst tilpasser sig, og som gør det 
muligt at udvikle nye partnerskabsformer med socialt sigte. 
Inden for den livslange uddannelse skal denne selvstændighed opstå gennem en forhand­
lingsproces mellem de på de forskellige niveauer af arbejdsmarkedet berørte parter (virk­
somhed, branche, region, tværfaglige organisationer osv.), da det første formål er, at løn­
modtagerne, og især dem i SMV, får adgang til uddannelsesaktioner. 
Den anden udvikling vedrører evaluering. Evaluering er nødvendig for at retfærdiggøre den 
uundgåelige stigning i finansieringen. 
Interessen for evaluering er lige så udtalt i forbindelse med bedømmelse af den almene 
uddannelses og erhvervsuddannelsens hensigtsmæssighed i forhold til de berørte parter og 
ønsket om midler til at øge resultaterne i skolen, faglig indpasning eller omskoling. Evaluering 
gør det muligt at foretage en bedre tilpasning af erhvervsuddannelsen, den grundlæggende 
og videregående, til arbejdsmarkedet, som på én gang karakteriseres af stor arbejdsløshed 
og mangel på arbejdskraft i visse aktivitetssektorer eller fag. 
Evaluering kan gøre det muligt at tage højde for den investering, som den livslange 
uddannelse udgør for virksomhederne (og for arbejdstagerne). Derfor er 
uddannelsesudgifteme, for eksempel til interne omskolings- eller oplæringsprocesser, et aktiv 
for virksomheden på samme måde som de øvrige kapitalgoder, for eksempel inden for 
forskning. De skal derfor nyde godt af samme skattemæssige behandling, dog ikke på 
bekostning af arbejdstagenes fri bevægelighed. Det er dette, der foreslås i anden del af denne 
hvidbog. 
Evaluering kan endelig bidrage til kendskab til og udbredelse af erfaringer og god praksis. Det 
er i denne hensigt, at der i hvidbogens anden del stilles forslag om at observere nyskabende 
praksis inden for faglig uddannelse. 
Den tredje, nye udvikling vedrører den opmærksomhed, der rettes mod grupper med 
problemer. 
Det er mere og mere udtalt, at uddannelsesindsatsen for de befolkningsgrupper, som ikke har 
andre integrationsmidler, skal være særligt intensiv, for at man på én gang kan videregive 
basisviden og grundlæggende værdier. Her er skolens integrerende rolle altafgørende, hvilket 
Europa-Parlamentet også understregede i sin beslutning fra marts 1993 vedrørende 
indvandrerbørns skolegang, der blev truffet på grundlag af fr. Duhrkop-Duhrkops betænkning. 
Positiv diskriminering til fordel for de socialt mindst begunstigede grupper er uomgængelig, i 
særdeleshed i vore storbyers forstæder og problemfyldte kvarterer. Uden sådanne 
foranstaltninger vil den sociale opsplitning blot blive endnu mere udtalt. Disse kvarterer skal 
tværtimod modtage øget offentlig støtte og en koncentration af institutionelle midler, og 
29 
politikken skal støtte sig til de lokale myndigheder og det sociale net. De skal ikke have 
nybegyndere eller vikarer, men råde over de bedst kvalificerede undervisere, som anvender 
de nye informationsteknologier. Skolestøtten skal styrkes i tæt samarbejde med familierne. 
Arbejdet hen mod det kognitive samfund har et dobbelt formål. 
Det første er økonomisk. Den Europæiske Union, som er verdens største eksportør, har meget 
logisk valgt at være åben over for verdensøkonomien: Den skal derfor konstant styrke sin 
økonomiske konkurrenceevne. Det er midlet til at nå "en varig, ikke-inflationær vækst, der 
bevarer miljøet" og "et højt beskæftigelsesniveau og et højt socialt beskyttelsesniveau", som 
der hedder i artikel 2 i Traktaten for Den Europæiske Union. 
Som det understreges i hvidbogen "Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse", udgør de 
menneskelige ressourcer Unionens væsentligste trumf. Problemets omfang blev klart 
anskueliggjort i meddelelsen om en politik for konkurrenceevnen i Europa: "Den Europæiske 
Unions væsentligste trumf til at styrke erhvervslivets konkurrenceevne findes i evnen til at 
skabe og udnytte viden gennem arbejdskraftens store potentiale og den sociale samhørighed; 
det er dette grundlag, at denne trumf kan valoriseres". 
Europa skal investere i uddannelse for at højne lønmodtagernes og alle erhvervsaktives 
generelle uddannelsesniveau via grunduddannelsen og opmuntring til erhvervelse af ny viden 
hele livet igennem. Denne immaterielle investering skal ligeledes gøre det muligt at imødegå 
tendenserne på arbejdsmarkedet: uhensigtsmæssig fordeling mellem de efterspurgte og de 
udbudte kvalifikationer, demografiske forandringer, udvikling af serviceaktiviteter, omlægning 
af arbejdets indhold og organisering. 
Til denne økonomiske nødvendighed svarer en bydende social nødvendighed: Man skal undgå 
den sociale opsplitning. Den sociale udstødelse har bredt sig i Europa de sidste år. Der skal 
ikke tales længe om konsekvenserne af denne situation, som enhver kan måle. 
Det europæiske samfund skal tage alle forholdsregler over for dette problem. Den sociale 
udstødelse kan bekæmpes på to fronter: Den skal tvinges tilbage ved atter at indpasse de 
udstødte, og den skal forebygges ved at nedsætte sårbarheden hos dem, den kunne ramme. 
Det fremstår klart, at der skal gøres en særlig indsats for de mest sårbare befolkningsgrupper, 
især i de bydele, der er hårdest ramt af arbejdsløsheden. Denne indsats omfatter 
grunduddannelse og livslang uddannelse. Den omfatter ligeledes udvikling af initiativer, som 
gør det muligt at give de unge, der har forladt skolesystemet uden afgangsbevis eller 
færdigheder, en ny chance. 
For alt begynder i skolen. Dér findes det kognitive samfunds rødder. Når denne hvidbog 
insisterer på den enkeltes rolle som hovedaktør, takket være ønsket om selvstændighed og 
at lære, som sætter ham eller hende i stand til at styre sin fremtid, er det blot for at fremhæve 
skolens rolle i denne udvikling. Skolen skal tilpasse sig, men den forbliver hovedinstrumentet 
for den personlige udvikling og hver enkelts sociale integration. Der kræves meget af skolen, 
fordi den kan give så meget. 
30 
ANDEN DEL: OPBYGNING AF DET KOGNITIVE SAMFUND 
Retningslinjer for indsatsen 
Opbygningen af det kognitive samfund sker ikke fra den ene dag til den anden. Der kan ikke 
udstedes dekret derom. Det bliver en fortløbende proces. Denne hvidbog skal ikke fremlægge 
et program med foranstaltninger - Kommissionen ligger ikke inde med nogen mirakelopskrift. 
Hvidbogen skal blot vække til eftertanke og skitsere mulighederne. 
Omfanget af de forandringer, der sker, kræver imidlertid en indsats, hvis Europa ikke ønsker, 
at kravet om større og bedre investeringer i kundskaber blot forbliver et slogan. 
Af tre grunde er en ændret opfattelse af problemerne nødvendig: 
det er blevet væsentligt for Unionens konkurrenceevne og for bevarelse af dens 
sociale model, at kvaliteten i den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen 
opprioriteres. Det er i særdeleshed her, den europæiske identitet formes til det 
kommende årtusind; 
kravet om almen uddannelse og erhvervsuddannelse stiger stadig; hvad udbuddet 
angår, hænger det sammen med udviklingen i informationssamfundet; 
i dag når fænomenet social udstødelse et sådant omfang, at det ikke længere kan 
tolereres, og afstanden mellem dem, der ved, og dem, der ikke ved, skal mindskes. 
I alle medlemsstaterne gøres der i dag en stor indsats for at forbedre det generelle 
færdighedsniveau med udgangspunkt i det overordnede ønske om at gengive skole dens 
centrale plads i samfundet og viljen til at styrke uddannelsens rolle i lige muligheder for alle, 
i særdeleshed mellem kvinder og mænd. Den Europæiske Union har for sin del ikke sparet 
på indsatsen med de midler, den råder over, som er begrænsede både på det juridiske og det 
budgetmæssige område. Ingen kan bestride den succes, programmer som ERASMUS, 
COMETT og LINGUA har høstet, og som tusindvis af europæere har nydt godt af, og som har 
bidraget til en dybtgående mentalitetsudvikling, i særdeleshed hos de unge, for hvem Europa 
er blevet en realitet. 
De store principper, der har ligget til grund for disse programmer i 80'erne, fortsættes i 
programmer som LEONARDO og SOCRATES. Ud over reformen af strukturfondene - og i 
særdeleshed målsætning nr. 4 - har det muliggjort udvikling af fællesskabsinitiativer i form af 
særprogrammer, som for eksempel EMPLOI og ADAPT, der har styrket indsatsen inden for 
almen uddannelse og erhvervsuddannelse. Endelig omfatter det fjerde rammeprogram for 
forskning for første gang finansiering af forskning i almen uddannelse og erhvervsuddannelse. 
I dag drejer det sig ikke om at starte forfra med lokale, nationale, europæiske resultater og 
endnu mindre om at gennemføre en reform af uddannelsessystemerne, men om at forsøge 
at få aktørerne - underviserne, virksomhederne, de offentlige myndigheder - til at enes om nye 
retningslinjer, som hurtigt vil kunne tage form af konkrete foranstaltninger. 
Til den ende lanceres med denne hvidbog i 1996, der er "Det europæiske år for livslang almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse", en debat, som ud fra de fælles målsætninger skulle gøre 
31 
det muligt i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet at fastlægge: 
aktioner, der falder under lokal og national kompetence; 
aktioner, der skal iværksættes på europæisk plan; 
samarbejds- og støtteaktioner mellem Unionen og medlemsstaterne. 
Kommissionen påtænker at fremlægge konklusionerne af disse drøftelser og vil stille forslag 
om retningslinjer for kommende aktioner. 
Hvad angår kompetencer, er overholdelse af subsidiaritetsprincippet af to grunde et væsentligt 
element i den debat, der skal i gang: 
* På den ene side har Traktatens forfattere i art. 126 og 127 omhyggeligt præciseret, 
at Fællesskabet iværksætter en erhvervsuddannelsespolitik, der støtter og supplerer 
medlemsstaternes initiativer med fuld respekt for, at ansvaret for 
undervisningsindholdet og tilrettelæggelsen af erhvervsuddannelserne ligger hos 
medlemsstaterne. 
* På den anden side skal subsidiaritetsprincippet, i henhold til hvilket beslutningen skal 
træffes, på det mest hensigtsmæssige niveau præge enhver aktion inden for almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse. Der er her tale om et princip, som er stadfæstet 
i Traktaten. 
* Mere generelt er der også tale om et princip om sund fornuft, i henhold til hvilket kun 
kompetencer, som enkeltpersoner, familier og mellemliggende politiske myndigheder 
ikke kan udøve, skal udøves på det højeste politiske organisationsniveau og derfor 
fjernt fra nærområdet. I henhold til analysen i første del af denne hvidbog skal vejen 
mod det kognitive samfund centreres omkring den enkelte i overensstemmelse med 
subsidiaritetsprincippet. Kommissionen er desuden fuldt ud klar over, at 
handlingskompetencen i flere medlemsstater hører under regionale eller decentrale 
instansers område. 
Man må imidlertid gøre sig klart, at det at fremme den europæiske dimension i den almene 
uddannelse og erhvervsuddannelsen nu mere end tidligere er blevet en nødvendighed af 
effektivrtetsårsager, der fremhæves af globalisering og risiko for opløsning i det europæiske 
samfund. For at bevare sin forskelligartethed og rigdommen i sine traditioner og strukturer skal 
Europa i takt med eventuelle kommende udvidelser blive et relevant interventionsniveau og 
sikre det nødvendige samarbejde på disse områder mellem Unionen og medlemsstaterne. 
På procedureniveauet ønsker Kommissionen, at der i 1996 etableres hensigtsmæssige fora, 
som skal debattere alle de problemer, der opstår i forbindelse med opbygningen af det 
kognitive samfund. Det kunne for eksempel være kæmpeministerråd med deltagelse af ikke 
blot undervisningsministrene, men også social- og industriministrene. 
Kommissionen bemærker desuden med interesse, at regeringsstrukturerne i flere 
medlemsstater udvikler sig hen imod sammenlægning af undervisnings-, forsknings- og 
erhvervsuddannelsesministerierne, hvilket også er sket i kommissærkollegiet. 
32 
Hvad angår finansiering af de fremtidige initiativer, er det klart, at Kommissionen ikke har til 
hensigt at blande sig i medlemsstaternes interne valg, idet den dog ønsker, at den høje 
prioritet, der er givet til almen uddannelse og erhvervsuddannelse, bevarer sin fulde betydning. 
På fællesskabsplan er Kommissionen ligeledes bekendt med, at overholdelse af de 
økonomiske perspektiver ikke for øjeblikket giver mulighed for frigivelse af ny finansiering. Den 
henleder også opmærksomheden på den kendsgerning, at de foreslåede foranstaltninger ikke 
er omkostningstunge - hvilket på ingen måde står i modsætning til deres nyskabende karakter 
- og at de kan finansieres ved omlægninger inden for eksisterende programmer. Inden for 
rammerne af især SOCRATES og LEONARDO vil der således allerede i 1996 blive fremlagt 
en handlingsplan for de målsætninger, der defineres i anden del af denne hvidbog. 
Det er i denne ånd, hvidbogens anden del præsenterer de retningslinjer, der skal kunne lette 
samarbejdet mellem alle aktørerne eller supplere deres initiativer, samtidig med at hver enkelt 
fuldt ud kan udøve sit ansvar: 
Det påhviler fuldt ud medlemsstaterne at fastlægge og lede denne udvikling i 
strukturer og tilrettelæggelse af deres systemer for almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse samt indholdet af den undervisning, disse formidler. Deres rolle 
er derfor væsentlig for fremkomsten af det kognitive samfund. 
Uddannelsesinstitutionerne skal styrkes og deltage aktivt i sammensætningen af 
samarbejdsnet med de øvrige aktører. 
Virksomhederne skal i stadig højere grad deltage i uddannelsen og bidrage til at 
udbrede nye kompetencer. 
Den enkelte skal have permanent adgang til en vifte af uddannelses- og 
erhvervsuddannelsestilbud, som er mere målrettet og veldefineret, og som supplerer 
den generelle viden, således at den enkelte kan erhverve dem uden for det formelle 
system. 
For at fremme disse retningslinjer og iværksætte konkrete aktioner identificerer Kommissionen 
fem generelle målsætninger: 
Tilskynde til erhvervelse af ny viden 
Skabe en tættere forbindelse mellem skole og virksomheder 
Bekæmpe udstødelse 
Sikre beherskelse af tre fællesskabssprog 
Sikre lige behandling af fysisk investering og investering i uddannelse 
For hver af disse målsætninger foreslår denne hvidbog retningslinjer og råd, samtidig med at 
den præsenterer aktioner, som Fællesskabet kunne gennemføre for at støtte og supplere de 
nationale aktioner. For hver generel målsætning gives der i dette dokument en beskrivelse (se 
indrammet tekst) af et væsentligt, eksperimenterende projekt, som vil kunne få en 
demonstrationsvirkning og anspore til andre lignende projekter. 
33 
Dette projekt kan i første omgang iværksættes inden for rammerne af de nuværende 
SOCRATES- og LEONARDO-programmer og efterfølgende inden for rammerne af 
strukturinitiativer, i særdeleshed "EMPLOI" (YOUTH START) OG "ADAPT". Med hensyn til 
støtteaktioner på europæisk niveau grupperes forslagene pr. emne i stedet for pr. område 
(almen uddannelse, erhvervsuddannelse). Det juridiske referencegrundlag for den enkelte 
støtteaktion vil blive defineret i forbindelse med fremlæggelsen af forslag, som udarbejdes på 
grundlag af reaktionerne fra medlemsstaterne, Parlamentet og andre interesserede parter, der 
er medtaget i denne hvidbog. 
34 
I. Første generelle mål 
'Tilskynde til tilegnelse af ny viden" 
At øge mængden af viden, det vil sige den enkeltes generelle vidensniveau, har højeste 
prioritet. Det sker gennem en hel vifte af foranstaltninger, som det påhviler medlemsstaterne 
at udvikle, og som er blevet analyseret i første del af denne hvidbog. 
Et generelt princip, der er anerkendt af alle, er af afgørende betydning: fremkomsten af det 
kognitive samfund betyder, at der skal tilskyndes til erhvervelse af ny viden. 
Der skal derfor gøres mest muligt for at tilskynde til at lære. 
Den forbedrede information om de eksisterende uddannelser skal udbredes gennem 
oprettelsen af såkaldte videnressource-centre i Unionens medlemsstater, som det foreslås i 
Ciampi-rapporten. 
Godskrivning af den viden, som den enkelte har erhvervet livet igennem, forudsætter, at der 
åbnes for nye måder at anerkende kompetence på, ud over eksamensbeviserne, og det skal 
først og fremmest ske på nationalt og lokalt plan. 
Støtte til mobilitet kan ligeledes tilskynde til at øge den enkeltes viden. Den geografiske 
mobilitet udvider den enkeltes horisont, stimulerer intellektet og virker befordrende på den 
almene dannelse. Det kan kun styrke evnen til at lære, som i høj grad bør udvikles i dag. 
Endelig skal de nye kommunikationsteknologier stilles til rådighed for almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse: det potentiale, de gemmer på, skal udnyttes. På sigt bør enhver klasse 
have det nødvendige udstyr, så de unge kan få adgang til informatikken. Det forudsætter især, 
at Europa giver sig selv nye, pædagogiske kvalitetsinstrumenter, som er tilpasset de 
uddannelsesmæssige og kulturelle traditioner. 
Derfor stilles der i denne hvidbog forslag om følgende støtteaktioner på europæisk plan. 
A. Anerkendelse af kvalifikationer 
I alle europæiske lande søger man at identificere "nøglekvalifikationer" og at finde de bedste 
midler til at erhverve, evaluere og bevise dem. Det foreslås at indlede en europæisk proces, 
der skal have til formål at sammenholde og udbrede disse definitioner, metoder og praksis. 
Hvad drejer det sig om? 
Den grundlæggende idé er via et samarbejde mellem alle relevante europæiske aktører: 
For det første at identificere et vist antal veldefinerede vidensområder, både generelle 
og mere erhvervsprægede (matematik, informatik, sprog, regnskab, finansiering, 
ledelse osv.); 
For det andet at udvikle valideringssystemer for hvert enkelt af disse vidensområder; 
For det tredje at tilbyde nye, mere fleksible midler til anerkendelse af kvalifikationer. 
35 
Med et sådant system, der supplerer de formelle kvalifikationssystemer, kunne man indføre 
større individuel selvstændighed i opbygningen af kvalifikationer. Derved kunne de, der ikke 
vil eller kan indpasses i et klassisk undervisningssystem, igen få smag for uddannelse. 
Hvis det lykkes på frivillig basis at gennemføre dette kvalifikationsanerkendelsessystem i 
Europa, vil der være taget et stort skridt frem mod det kognitive samfund. 
Der gennemføres et projekt med personlige kvalifikationskreditkort: et sådant dokument skal 
gøre,, det muligt for den enkelte at få anerkendt sin viden og knowhow, efterhånden som de 
erhverves. Det drejer sig om gennem studier og pilotprojekter at tilegne sig de relevante data 
og overveje anvendelsesformer for et sådant kort. Målet for dette initiativ er ikke at udvikle og 
gennemtvinge et enkelt kort i Europa, men at bidrage til udvikling af sådanne værktøjer, så 
man kan nå frem til at definere fælles standarder, herunder tværfaglige. 
Der vil blive indført en europæisk anerkendelse for tekniske og faglige kvalifikationer (jf. 
indrammet tekst) på grundlag af et samarbejde mellem videregående institutioner, faglige 
sammenslutninger, virksomheder osv.). Arbejdsmarkedets parter tilknyttes denne aktion. 
Endelig vil der blive ydet støtte til udvikling af alle former for aftaler, på virksomhedsniveau,. 
på brancheniveau, på regionalt plan osv., som tager udgangspunkt i princippet om de 
personlige kvalifikationskort. 
B. Bevægelighed 
De studerendes bevægelighed skal lettes: I henhold til Europa-Parlamentets beslutning og 
Rådets konklusioner (1993) skal alle studerende, der har modtaget et studielegat i sit eget land 
skal efter ønske kunne benytte det til at følge undervisning på enhver højere 
uddannelsesinstitution, de pågældende kan blive optaget på, i en anden medlemsstat. 
Kommissionen fremsætter et forslag i den forbindelse. 
Der oprettes nye studier på "masters'-niveau i samarbejde mellem flere højere 
uddannelsesinstitutioner ved hjælp af fælles menneskelige og materielle ressourcer. Studierne 
skal munde ud i gensidigt anerkendte eksamensbeviser og opfylde det europæiske markeds 
kvalifikationsbehov. 
Den gensidige akademiske og faglige anerkendelse udvikles ved hjælp af et 
meritoverførselssystem for "værdienheder" (ECTS - European Transfer Credit System), og 
noget tilsvarende vil blive gjort gældende for erhvervsuddannelser. På dette område er målet 
at nå til en gensidig anerkendelse af erhvervsuddannelsesmoduler gennem privilegerede 
aftaler mellem uddannelses- og erhvervsuddannelsesinstitutioner samt mellem faglige 
brancher. 
De administrative, juridiske og socialpolitiske hindringer for udveksling af studerende, personer 
under erhvervsuddannelse, undervisere og forskere skal fjernes. Kommissionen udarbejder 
præcise forslag ud fra de retningslinjer, der er indeholdt i grønbogen om disse spørgsmål, og 
som er fastsat i arbejdsprogrammet for 1995. 
C. Multimediesoftware til undervisningsbrug 
Inden for rammerne af Det europæiske år for livslang, almen uddannelse og 
36 
erhvervsuddannelse (1996) og i forbindelse med arbejdet i task forcen "Multimediesoftware til 
undervisningsbrug" vil udviklingen af europæisk undervisningssoftware blive støttet gennem: 
fælles indkaldelser af tilbud mellem de berørte fællesskabsprogrammer (SOCRATES, 
LEONARDO, ESPRIT, TELEMATIQUE, MEDIA II, INFO 2000 osv.), 
etablering af værktøjer til validering og beskrivelse af undervisningssoftware og 
europæiske produkter, der udarbejdes inden for almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse for at bidrage til udbredelsen af disse produkter. 
37 
Eksempel nr. 1 
MåL Nye valideringsmåder til anerkendelse af kvalifikationer 
At udvikle et behov for almen uddannelse og erhvervsuddannelse for unge og 
voksne, der ikke kan eller vil optages i et formelt eksamensgivende system eller 
i faglig grunduddannelse. 
At give den enkelte mulighed for at få anerkendt ufuldstændige kvalifikationer i 
et smidigt og permanent system (der til hver en tid skal kunne anvendes af den 
enkelte, så meget det ønskes), som skal bedømme videnenheder. 
At identificere, evaluere og nå til enighed om disse videnenheder. 
At tilskynde den enkelte til selv at erhverve sig kvalifikationer, navnlig ved selv 
at samle den elementære viden. 
Metoder; 
At støtte det europæiske samarbejde om at muliggøre opsplitning af de store 
fagområder i modulenheder. 
At fastlægge europæiske net af erhvervsuddannelsescentre, virksomheder og 
faglige brancher med henblik på at få identificeret den mest efterspurgte 
tekniske og faglige viden, indholdet af de påkrævede "nøglekvalifikationer" samt 
de forskellige forløb, man skal igennem for at erhverve sig denne viden. 
At fastlægge de bedste anerkendelsesmetoder for de to former for viden 
(udbredte evalueringsprocedurer, evalueringseksperter, tester osv.). 
At give et samlet billede af det europæiske kvalifikationsgodkendelsessystem på 
globalt plan og nå frem til en europæisk etikette. 
At oprette et personligt kvalifikationskreditkort. 
38 
II. Andet generelle mål 
'Tættere forbindelse mellem skole og virksomhed" 
Det er nødvendigt at skabe en tættere forbindelse mellem skole og virksomhed, da det er her, 
man erhverver den supplerende viden. I nogle europæiske lande har denne tilnærmelse fundet 
sted for længe siden. I andre er den sket langsomt og løbende, eller også er der stadig en mur 
mellem undervisnings- og produktionssektoren. 
At styrke kontakten mellem skole og virksomhed kan kun være til begges bedste og øge de 
lige muligheder for beskæftigelse og faglig uddannelse for mænd og kvinder. For skolen i den 
bredeste betydning, fra grundskole til videregående uddannelse, drejer det sig om at opnå et 
bedre forhold mellem de udbudte uddannelser og mulighederne for beskæftigelse. For 
virksomheden er indsatsen at kunne regne med lønmodtagere, som både besidder de tekniske 
og de grundlæggende kulturelle kvalifikationer samt evnen til selvstændighed og udvikling. For 
mænd og kvinder under uddannelse øger en sådan tæt forbindelse muligheden for adgang til 
beskæftigelse og tilpasning til forandringerne i arbejdet. 
At skabe kontakt mellem skole og virksomhed skal derfor opprioriteres, og arbejdsmarkedets 
parter skal deltage deri. Der er tre betingelser: 
Den første betingelse er, at uddannelsessystemet skal åbnes i forhold til arbejdslivet Uden at 
nedgøre uddannelsens formål er det forståelse for arbejdslivet, virksomheden og de 
forandringer, der præger produktionsaktiviteterne elementer, som skolen skal tage højde for. 
Den anden betingelse er virksomhedens engagement i uddannelserne, ikke blot for egne 
lønmodtagere, men også for unge og voksne. Erhvervsuddannelse må ikke blot opfattes som 
et middel til at levere kvalificeret arbejdskraft til virksomhederne; de har selv et ansvar, navnlig 
for at give en chance - som oftest beskæftigelse - til alle dem, som ikke har haft succes i de 
traditionelle uddannelsessystemer. Det skal virksomhederne have en bedre forståelse for. 
Nogle af dem har gjort en betydelig indsats for at omskole deres personale til de nye 
teknologier. Andre gør det ikke, og arbejdstagere, der tydeligvis er rede til at påbegynde en 
uddannelse, sendes på gaden. 
Den tredje betingelse, som supplerer de to første, er udvikling af samarbejdet mellem 
undervisningsinstitutioner og virksomheder. 
En udvikling af båndet mellem uddannelse og virksomhed kræver udvikling af 
lærlingeuddannelsen. Det er en uddannelsesmetode, som er tilpasset alle 
kvalifikationsniveauer og ikke blot de laveste. Lærlingeuddannelsen begynder for øvrigt at gøre 
sit indtog i den videregående uddannelse på handels- eller ingeniørskolernes initiativ. Således 
har en stor fransk handelsskole, ESSEC, efter at have introduceret lærlingeuddannelsen i sit 
program, udbredt dette skridt på europæisk plan i samarbejde med andre europæiske højere 
uddannelsesinstitutioner som for eksempel London Business School, Universita Bocconi i 
Milano eller Universitetet i Mannheim. 
Lærlingeuddannelsen giver på samme tid de unge den nødvendige viden og livs- og 
arbejdserfaring inden for virksomheden. Ved at give dem en første kontakt til 
produktionssektoren får de betragtelige muligheder for at få adgang til beskæftigelse. Fremme 
af lærlingeuddannelsen på europæisk plan vil være en værditilvækst for de unge og for 
39 
virksomhederne. 
Tilnærmelsen mellem undervisning og produktion skal ligeledes styrke og forny 
erhvervsuddannelsen, både grunduddannelsen og den permanente uddannelse. Denne 
tilnærmelse berører alle lønmodtagere. Et punkt er meget vigtigt. For at Europa skal forblive 
en industriel supermagt, er der behov for kvalificeret produktionsarbejdskraft. Den stolte 
tradition fra den faglige arbejderkultur skal bevares og udvikles i forhold til de nye 
produktionsbetingelser: beherskelse af de nye teknologier, vigtigheden af 
vedligeholdelsesaktiviteter, selvstændige arbejdsopgaver, gruppearbejde, forbedring af 
kvaliteten osv. Mere generelt er der brug for en erhvervsuddannelse, som ikke er opdelt, og 
som gør det muligt for den enkelte at forstå og dermed beherske det arbejde, han eller hun 
udfører, og endda udvikle sig i dette arbejde. Det drejer sig for eksempel om: 
- at gøre det muligt for teknikere at blive ingeniører ved at supplere deres uddannelse med en 
mere generel uddannelse inden for organisation, ledelse osv. 
- at gøre det muligt for ingeniører og også for andre arbejdstagere at forstå den samlede 
proces fra produktion til salg og forbrug af slutproduktet (installation, vedligeholdelse osv.). 
Servicesektoren, håndværkerne og de små virksomheder åbner i dag perspektiver for 
jobskabelse, hvilket fremgår af Kommissionens meddelelse "Håndværksfagene og de små 
virksomheder, nøglen til vækst og beskæftigelse i Europa" (Kom (95) 502, endelig udgave). 
Det synes derfor nødvendigt at sikre udvikling af nye vekseluddannelser, som svarer til de nye 
faglige profiler i servicesektoren, og at yde uddannelsesmæssig støtte til oprettelse af 
virksomheder. 
Ligeledes skal man fremme nyskabelser i erhvervsuddannelsen. Det er ved selv at forny sig, 
at uddannelsen fremmer innovationen. 
Derfor foreslås der i denne hvidbog følgende aktioner. 
A. Lærlingeuddannelse 
Lærlingeuddannelsen på europæisk plan vil blive udviklet efter ERASMUS-modellen (jf. 
indrammet tekst). Finansiering af støtten sikres ved en omlægning af de nuværende 
programmer, i særdeleshed inden for rammerne af LEONARDO. 
Det drejer sig om at give de unge de bedste chancer ved på en eller anden måde i hele 
Europa og for alle de forskellige fag at genfinde ånden fra svendetidens vandringer, som i så 
stor udstrækning har bidraget til kvaliteten i europæiske produkter, og som allerede har vist, 
hvor vigtig mobiliteten er for erhvervelse af viden og knowhow. 
Der skal gøres en ganske særlig indsats for at finde mestre og vejledere - hvilket er en 
forudsætning, omend den undertiden kan være vanskelig at opfylde. 
Endelig skal der defineres en status for den europæiske lærling, hvilket er i tråd med 
grønbogen om hindringer for tværnational mobilitet for personer under uddannelse. 
Parallelt hermed skal adgangen til praktik i virksomhederne på europæisk plan øges gennem 
en europæisk konvention, som alle virksomhedssammenslutninger skal tilslutte sig. 
40 
B. Erhvervsuddannelse 
Erhvervsuddannelsen inden for nye servicefag skal styrkes ved at understrege den tværfaglige 
karakter af sådanne uddannelser. Det vil for eksempel være hensigtsmæssigt at fremme 
uddannelser inden for turisme og miljøbeskyttelse, som er i fuld udvikling allerede. 
Der skal ligeledes ydes støtte til ingeniør- og teknikeruddannelser i servicesektoren. 
Produktion, installation, vedligeholdelse, reparation, rådgivning til brugerne: der kan ydes 
service overalt. Fremkomsten af nye forbrugsgoder, især på informatikområdet og inden for 
kommunikationsteknologier, øger efterspørgslen efter service betydeligt, en efterspørgsel, som 
producenter og distributører ikke altid kan leve op til. På sådanne områder skal 
serviceuddannelsen ikke adskilles fra produktionen. Derfor er disse uddannelser relevante. 
Målet er at uddanne ingeniører og teknikere, som er mere specifikt tilpassede serviceaktiviteter 
og forbrugernes behov gennem tværfaglige uddannelser, som delvist tilbydes i virksomheden 
og giver et eksamensbevis eller en ingeniør- eller teknikertitel i servicesektoren. 
Der skal tilskyndes til uddannelse i oprettelse af virksomheder. Medlemsstaterne og 
arbejdsmarkedets parter vil sammen undersøge, hvordan man kan fremme især unges 
etablering af mikrovirksomheder. I dette perspektiv fremgår det i øvrigt tydeligt af grønbogen 
om innovation, at der stadig skal gøres meget for at forenkle formaliteterne i forbindelse med 
etablering af sådanne virksomheder. 
Der oprettes et europæisk observatorium for nyskabende erhvervsuddannelsespraksis inden 
for Kommissionens tjenestegrene for at muliggøre udveksling og udbredelse af god praksis og 
nyskabende erfaringer inden for Unionen. 
I samme ånd skal der udvikles systemer til analyse af fremtidens behov for kompetence, 
kvalifikationer og nye fag. 
41 
Eksempel nr. 2 
Udvikling af lærlingeuddannelser i Europa 
MåL 
* At udvikle alle former for lærlingeuddannelser (praktik/teori, tvedelte osv.) på alle 
niveauer i Europa ved at lette længerevarende ophold på forskellige europæiske 
lærlingecentre. 
* At forny svendebrevstraditionen, der giver mulighed for under 
uddannelsesforløbet at erhverve sig faglige og almentuddannende erfaringer i 
forskellige kulturelle miljøer og virksomheder. 
* At fremme nye former for vejlederordninger, som tager hensyn til den 
europæiske dimension. 
Metoder: 
* At oprette og styrke netværk af lærlingecentre mellem forskellige lande i Europa. 
* At fremme lærlingenes mobilitet inden for rammerne af et program af 
ERASMUS-typen. 
* At vedtage en europæisk lærlingelov i overensstemmelse med grønbogen om 
hindringer for mobilitet på tværs af grænserne for personer under uddannelse. 
42 
III. Tredje generelle mål 
'BEKÆMPE UDSTØDELSE" 
Udviklingen af vore økonomier og konkurrenceevne betyder, at flere befolkningsgrupper er 
blevet ladt i stikken - unge uden eksamensbeviser, ældre lønmodtagere, langtidsledige og 
kvinder, der vender tilbage til arbejdsmarkedet. Analysen i første del af hvidbogen viser, at 
disse befolkningsgrupper er særligt udsatte, så snart adgang til viden har central betydning for 
den sociale status og evnen til at arbejde. 
Medlemsstaterne har iværksat en række foranstaltninger for at dæmme op for denne 
marginaliseringsproces. Deres primære formål er dels at sætte flere i gang med en 
erhvervsuddannelse og skaffe beskæftigelse til flere, dels at finde forskellige job til de 
personer, der har de største vanskeligheder, ved hjælp af initiativer på lokalt plan. 
Finansieringen af disse foranstaltninger er en meget tung byrde for de offentlige budgetter, og 
Fællesskabet har ydet et væsentligt bidrag gennem strukturfondene. 
Som supplement til alle disse foranstaltninger søger hvidbogen også at understrege 
nødvendigheden af støtte to forsøg, som man har foretaget i visse medlemsstater for at 
bekæmpe udstødelse og øge samhørigheden. 
Det drejer sig om at støtte forsøgene med skoler, der giver unge en ny chance, samt den 
frivillige tjeneste for unge. 
A) Skoler, der giver de unge en ny chance 
Ideen er enkel: det drejer sig om at give de unge, der er udstødt eller er ved at blive udstødt 
fra uddannelsessystemet, den bedst mulige erhvervsuddannelse og baggrund for dermed at 
give dem selvtillid. 
Ganske vist er skolen det enkelte individs "første chance" for at blive integreret i samfundet, 
men man må desværre konstatere, at det ikke gælder for de dårligst stillede personer, som 
ofte ikke længere har den nødvendige familiemæssige og sociale baggrund for at drage fordel 
af skolernes almene uddannelse. I de store bysamfund findes der ofte unge i titusindvis, som 
er udstødt af skolesystemet. Uden kvalifikationer har de kun ringe håb om at finde et arbejde 
og blive integreret i samfundet. 
På baggrund af forsøg i medlemsstaterne står det klart, at genindslusningen ikke skal finde 
sted i "ghettoskoler". Stadig flere af skolerne i de følsomme kvarterer giver unge en ny chance, 
eller der etableres nye uddannelsessteder, som har supplerende midler til rådighed på grund 
af deres beliggenhed. 
For disse skoler drejer det sig om at forbedre adgangen til viden ved at ansætte bedre lærere 
(om fornødent gennem højere lønninger) og ved at indføre tilpassede undervisningsperioder, 
43 
nye former for motivation, virksomhedspraktik, multimediekendskab og færre elever pr. klasse 
(se indrammet tekst). 
Efterhånden som de sociale og familiemæssige rammer opløses i de belastede kvarterer, 
drejer det sig ligeledes om at lave skolen om til et sted med en fællesskabsfølelse, hvor der 
ud over undervisning også sørges for almen opdragelse. 
For at undgå enhver form for udstødelse henvender forsøgene med en ny chance sig til hele 
den skolepligtige del af befolkningen i et belastet område uden at skelne mellem dem, der kan, 
og dem, der ikke kan følge en traditionel skolegang. 
Man skal huske på, at der gennem lang tid har været iværksat forskellige forsøg på at tilbyde 
"en ny chance". I USA har man i visse bykvarterer oprettet 500 "lynskoler" (se bilaget), hvor 
man gør brug af anerkendte og effektive pædagogiske metoder. Under G7-mødet om 
informationssamfundet i marts måned i Bruxelles forklarede de ansvarlige amerikanere, at 
unge, der var udstødt af det klassiske uddannelsessystem, genoptog skolegangen, når de fik 
stillet computere og de bedste undervisere til rådighed. De blev også mere aktive i stedet for 
at indtage den passive holdning, de havde i den traditionelle undervisning. På disse skoler 
tilstræbes så vidt muligt en blanding af elever i opbrud fra skolen og elever, der har tilpasset 
sig den traditionelle undervisning. 
I Israel blev der allerede før oprettelsen af staten udviklet et originalt uddannelsessystem inden 
for rammerne af "ungdomssamfundene" i selve landsbysamfundene. Dette system gjorde det 
muligt at modtage og integrere flygtningebørn fra Europa, som netop var blevet revet ud af 
deres familiemæssige rammer. Dette uddannelsessystem, som er udviklet af Alyat Hanoar (se 
bilaget), benyttes i dag med held til at integrere unge fra Marokko, Rusland, Etiopien osv. 
Siden oprettelsen har systemet været benyttet til at uddanne og integrere flere end 300.000 
unge i det israelske samfund, hvilket har medført, at antallet af "drop outs" (unge, der afbryder 
deres uddannelse) under dette system er meget lavere end landsgennemsnittet. 
Det er ikke overraskende, at de lokale myndigheder i Europa i en helt anden sammenhæng, 
men ligeledes som svar på en krisesituation, har genoptaget denne idé fra mellemkrigstidens 
Europa om gennem skolen at give unge en ny chance. Med inspiration fra de tidligere 
integrationsmodeller gøres der i de belastede kvarterer i forstæderne forsøg med en ny chance 
ved at mobilisere de rigtige midler (lærere og infrastrukturer). Det sker i Nederlandene, 
Spanien og Frankrig, hvor der er iværksat foranstaltninger på lokalt plan. I den anledning kan 
man blandt mange tiltag nævne et projekt, der er udført på europæisk plan inden for rammerne 
af COMENIUS: fem europæiske storbyer (Antwerpen, Bologna, Bradford, Marseille og Torino) 
har etableret et uddannelsessamarbejde, der sigter mod social integration af børn fra 
indvandrerfamilier gennem en vellykket skolegang. 
Nogle regeringer har ikke blot givet deres budgetmæssige støtte, men har samtidig indført 
positiv særbehandling i forsøg med en ny chance i forstæderne til de store byer ved at oprette 
et særligt lokalt miljø, dvs. en slags "frizoner". 
Kommissionen har til hensigt navnlig inden for rammerne af SOCRATES og LEONARDO at 
støtte sådanne foranstaltninger med en ny chance med udgangspunkt i samfinansiering af en 
44 
række pilotprojekter, at sætte de igangværende forsøg i system og udbrede de pædagogiske 
metoder (se indrammet tekst). På basis heraf vil Kommissionen starte en debat om det 
hensigtsmæssige i at tilskynde til oprettelse af ny skoler i større målestok. 
B) Frivillig europæisk tjeneste 
Der findes ordninger med frivillige tjenester i flere medlemsstater. De unge kan (uden dermed 
at blive fritaget fra militærtjeneste) deltage i projekter for at udføre aktiviteter af almen interesse 
i hjemlandet eller i et udviklingsland. 
Den Europæiske Union har også givet et beskedent bidrag i form af programmet Ungdom for 
Europa, der indtil videre blot er et eksperiment. Ligeledes fastsætter vil der under programmet 
YOUTH START blive ydet midler til finansiering af støtteaktioner til erhvervsuddannelseskurser 
for unge uden kvalifikationer. 
Disse initiativer er alle meget interessante, men de antager kun et meget begrænset omfang, 
og de har ikke ført til veritable multilaterale aktioner. Da de frivillige ikke har nogen status, 
støder de på mange forhindringer inden for områder som fri bevægelighed, beskatning og 
socialsikring. 
På det seneste har Europa-Parlamentet, NGO'er og flere medlemsstater i stadig højere grad 
udtrykt ønske om at få vedtaget konkrete foranstaltninger, der sigter mod som supplement til 
nationale initiativer at starte en frivillig europæisk tjeneste i respekt for subsidiaritetsprincippet. 
Alt dette er i overensstemmelse med rapporten fra ad hoc-udvalget om et "Borgernes Europa" 
(Andonnino-rapporten, 1985) og Europa-Parlamentets beslutninger af 22. september og 5. 
oktober 1995. Ideen om at oprette en "frivillig europæisk tjeneste for humanitære aktiviteter" 
blev genoptaget i reflektionsgruppens rapport til regeringskonferencen. 
For at tilskynde til udviklingen af en frivillig europæisk tjeneste vil Kommissionen: 
inden for rammerne af det eksisterende program "Ungdom for Europa", som allerede 
er vedtaget af Rådet og Parlamentet, lancere en støtteaktion med mange unge 
frivillige til varetagelse af opgaver af generel interesse uden for deres hjemland. 
Denne frivillige tjeneste skal finde sted inden for Fællesskabet, navnlig i områder med 
problemer, samt i lande uden for Fællesskabets grænser, navnlig i udviklingslande, 
og holdene skal sammensættes af unge fra flere forskellige lande; 
på grundlag af artikel 126 og 127 i Traktaten om Den Europæiske Union foreslå, at 
der oprettes en juridisk og finansiel ramme for at lette udviklingen og koordineringen 
af de nationale og fælles forsøg på at skabe en frivillig europæisk tjeneste, navnlig 
ved at fjerne visse hindringer for den fri bevægelighed af unge frivillige. 
45 
MåL Skoler, der giver de unge en ny chance 
Reintegrere unge uden uddannelse fra belastede storbykvarterer ved at tilbyde 
en ny chance inden for uddannelse, omlægge skoler i disse kvarterer eller 
etablere nye uddannelsessteder. 
Sikre eller styrke faste rammer ved at udsende specielt kvalificerede 
undervisere, som er lige så vellønnede som undervisere i skoler med et godt ry. 
Hos de unge at udvikle motivation, evnen til at lære, grundlæggende viden og 
sociale evner. 
Klasser med reduceret elevtal. 
Metoder; 
Sikre supplerende, europæisk finansiering ud over national eller regional 
finansiering til etablering af indslusningsforløbet. 
Etablere partnerskaber med de økonomiske aktører med henblik på at øge 
integrationsmulighederne i beskæftigelse ved slutningen af uddannelsesforløbet. 
Fra starten af forløbet integrere en lokal sponsorvirksomhed (SMI/SMV eller en 
stor virksomhed), om muligt med løfte om ansættelse, hvis afgangsbevis eller 
anerkendelse af kvalifikationer opnås. 
Anvende en pædagogik, som bruger de tilpassede moduler og pædagogiske 
metoder, der omfatter nye undervisningsteknologier. 
Udbredelse af undervisningsværktøjer og pædagogiske metoder 
Knytte familierne tæt til skolens drift. 
Anvende multimedie- og informationsteknologi i stort omfang (i samarbejde med 
virksomhederne). 
Udvikle intensiv udøvelse af sport og kulturelle aktiviteter 
46 
IV. Fjerde generelle mål 
'BEHERSKE TRE FÆLLESSKABSSPROG" 
Det er blevet en absolut nødvendighed at beherske flere fællesskabssprog, hvis man som 
borger i Unionen skal udnytte de erhvervsmæssige og personlige muligheder, der åbner sig 
ved gennemførelsen af det store indre marked uden grænser. Effekten af en sådan sproglig 
kapacitet kan fordobles, hvis man også formår at tilpasse sig et arbejds- og livsmiljø, der er 
karakteriseret ved forskellige kulturer. 
Sprogene er også et nødvendigt hjælpemiddel for at forbedre kendskabet til andre. 
Beherskelse af sprog bidrager til at forstærke følelsen af et tilhørsforhold til Europa med dets 
rigdom og kulturelle mangfoldighed og den indbyrdes forståelse mellem de europæiske 
borgere. 
Sprogundervisningen har også en anden vigtig betydning. Det viser sig, at sprogundervisning, 
hvis den starter, mens børnene er helt små, er en væsentlig årsag til, at børnene får en 
vellykket skolegang. Kontakten med et andet sprog er ikke blot forenelig med beherskelsen 
af modersmålet, men støtter også dette sprog. Fremmedsprogsundervisningen udvikler 
børnenes årvågenhed og intellektuelle smidighed, samtidig med at den naturligvis også udvider 
deres kulturelle horisont. Flersprogethed er en grundbestanddel af europæernes identitet og 
statsborgerforhold og af det kognitive samfund. 
Den Europæiske Union bidrager til udviklingen af sprogundervisning inden for rammerne af 
LINGUA, der integreres i programmerne SOCRATES og LEONARDO. 
Det er ikke længere muligt at forbeholde beherskelsen af fremmedsprog for en elite eller for 
dem, som lærer fremmedsprog takket være deres geografiske mobilitet. Med forlængelsen af 
Uddannelsesministerrådets resolution af 31. marts 1995 bliver det nødvendigt at gøre det 
muligt for alle uanset valg af erhvervsuddannelse eller almen uddannelse at erhverve og 
vedligeholde evnen til at kommunikere på mindst to fællesskabssprog ud over modersmålet. 
Kommissionen beklager, at forpligtelserne i denne henseende er blevet svækket ved, at 
medlemsstaterne har fået mulighed for at indføre ordene "om muligt". 
For at opnå en effektiv beherskelse af tre fællesskabssprog er det ønskeligt, at undervisningen 
i det første fremmedsprog starter allerede fra førskoleniveau. Det synes nødvendigt at 
systematisere denne undervisning i folkeskoleundervisningen, og at undervisningen i det andet 
fremmedsprog startes på gymnasieniveau. På gymnasieniveau er det også en god idé, at 
undervisningen som i Europaskolerne i nogle timer udelukkende foregår på det første 
fremmedsprog. Ved afslutningen af grunduddannelsen bør alle beherske to fællesskabssprog 
ud over deres eget modersmål. 
I den grundlæggende uddannelse og den videregående erhvervsuddannelse bør der gives 
megen plads til sprogundervisning. Den har dobbelt betydning for det aktive liv, fordi den er 
en vigtig del af den almene dannelse, samtidig med at den er nødvendig for at give adgang 
til beskæftigelse i hjemlandet, eller fordi den giver en mobilitet, som gør det muligt at finde 
arbejde i andre lande i Unionen. 
47 
Alt dette forudsætter, at der er et udbud af kvalitetsundervisning med moderne materialer og 
metoder, der tager hensyn til de berørte personers forskellighed. 
I den henseende foreslår hvidbogen følgende støtteaktioner på europæisk plan. 
Fællesskabet skal støtte indførelsen af evalueringssystemer (herunder udvikling af kvalitets­
indikatorer) og systemer, der garanterer kvaliteten af de undervisningsmetoder og -materialer, 
som anvendes i sprogundervisningen. 
Der skal udarbejdes et kvalitetsmærke, "Europaklasser", som skal tildeles undervisnings­
institutioner, der opfylder visse kriterier til fremme af undervisning i fællesskabssprog (se 
indrammet tekst). 
Der skal ydes støtte til udveksling af undervisningsmateriale til sprogundervisning af forskellige 
grupper (voksne, folk med dårlige kvalifikationer, små børn osv.). 
Der skal tilskyndes til tidlig undervisning i fællesskabssprog og navnlig til udveksling af 
materialer og pædagogiske erfaringer. 
48 
EksejnpjeIj3L_4 
MåL Et kvalitetsmærke til "Europaklasser" 
Udvikling af undervisning i mindst to fremmede fællesskabssprog for alle unge 
Tilskyndelse til indførelse af nye undervisningsmetoder for sprog 
Anvendelse af fremmede fællesskabssprog i det daglige arbejde i 
undervisningsinstitutioner på alle niveauer 
Bevidstgørelse om fællesskabets sprog og kulturer samt tidlig undervisning i 
disse emner 
Metoder; 
Mobilisering af undervisningsinstitutioner for at sikre, at eleverne lærer mindst 
et fællesskabssprog på folkeskoleniveau 
Udarbejdelse af et kvalitetsmærke, "Europaklasser", der skal tildeles på 
baggrund af følgende kriterier: 
alle elever skal effektivt beherske et fællesskabssprog på 
folkeskoleniveau og to fællesskabssprog på gymnasieniveau 
deltagelse af undervisere fra andre medlemsstater 
indførelse af pædagogiske metoder, der fremmer selvstændig 
indlæring af sprog 
etablering af en organisation, der formidler kontakt mellem unge fra 
forskellige medlemsstater (bl.a. gennem brug af informationsteknologi) 
Et sådant kvalitetsmærke vil gøre det muligt at mobilisere flere midler fra 
medlemsstaterne (inklusive lokale organer) 
Oprettelse af et netværk bestående af alle de institutioner, der har et sådant 
kvalitetsmærke 
Systematisk tilskyndelse til at benytte modersmalsundervisere på institutioner i 
andre lande, således som der gives mulighed for i fællesskabslovgivningen 
med de tilpasninger, der er foretaget inden for offentlige hverv 
49 
V. Femte generelle mål 
'LIGE BEHANDUNG AF FYSISK INVESTERING OG INVESTERING I UDDANNELSE" 
I hvidbogen anerkendes investering i kompetence som den centrale faktor i konkurrenceevnen 
og som kompetencegivende til beskæftigelse. For at føre denne indstilling ud i praksis skal to 
kategorier af elementer analyseres, og der skal fremsættes handlingsforslag: 
• Investeringsniveauet i menneskelig kapital 
• Den regnskabs- og skattemæssige behandling af udgifter til erhvervsuddannelse 
I forbindelse med det første aspekt skal det bemærkes, at udgifterne til almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse i høj grad er underlagt konjunkturudviklingen og svingningerne i aktivi­
tetsniveauet. Dette gælder navnlig for virksomhederne, og i tilfælde af recession skærer de 
kraftigt ned på udgifterne. Hvad angår de offentlige udgifter, vil man i en situation med 
lavkonjunktur og bestræbelser på at nedbringe det offentlige underskud kigge nærmere på 
opretholdelsen af offentlige investeringer i almen uddannelse og erhvervsuddannelse. 
For så vidt angår den regnskabs- og skattemæssige behandling, ses arbejdet ikke som et 
aktiv. Det udgør en driftsudgift, der figurerer i virksomhedens resultatopgørelse under lønninger 
og skatter. Man kan vælge at undersøge, om den knowhow og kompetence, som 
lønmodtagerne erhverver under udøvelsen af deres funktioner, kan bidrage til virksomhedens 
merværdi, således at man kan betragte en del af udgifterne til uddannelse og lønninger under 
erhvervsuddannelse som immaterielle anlægsaktiver, der kan afskrives og overføres på 
balanceposterne. 
I dag er det af største vigtighed at konsolidere de midler, som alle beslutningstagere er blevet 
enige om at yde til almen uddannelse og erhvervsuddannelse - hvilket forudsætter, at de 
måles - at udvikle ordninger til direkte og indirekte tilskyndelse til øgede investeringer i 
menneskelige ressourcer og at forbedre ordninger til bogføring og udgiftskontrol. 
Det er navnlig ønskeligt, som Kommissionen allerede foreslog i sin meddelelse om en indu­
striel konkurrenceevne for Unionen (KOM (94) 319, endelig udgave), at der træffes foran­
staltninger på nationalt plan til fordel for de virksomheder, der gør en særlig indsats for 
erhvervsuddannelsen, med henblik på at sikre, at en del af de beløb, der investeres heri, kan 
opføres på balancen som immaterielle aktiver. 
Der bør ligeledes udarbejdes ordninger for "opsparing til erhvervsuddannelse" for personer, 
der ønsker at forny deres kundskaber eller genoptage en erhvervsuddannelse efter at have 
afbrudt deres studier. 
Udviklingen af informationssamfundet medfører, at der kommer en stor mængde nye varer og 
tjenesteydelser på markedet, som vil få stadig større betydning for en forbedring af folks 
kundskaber. Mange medlemsstater har allerede i deres skattesystemer fastsat delvise 
undtagelsesregler, der giver det enkelte individ mulighed for at fratrække visse udgifter til 
erhvervsuddannelse. Man bør nok overveje at revidere og udvide disse systemer hurtigt for 
at tage hensyn til den teknologiske udvikling og give borgerne mulighed for at investere mest 
muligt i en fortsat forbedring af deres kundskaber. 
50 
Hvidbogen foreslår støtteaktioner på europæisk niveau for: 
dels at måle investeringerne i almen uddannelse og erhvervsuddannelse; 
dels at fremme investeringer i menneskelige ressourcer. 
Der udarbejdes en generel situationsoversigt over offentlige og private investeringer i almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse i Unionen. 
Der foretages en registrering af hjælpeforanstaltninger og forskellige former for tilskyndelse til 
investeringer i almen uddannelse og erhvervsuddannelse i Europa for at gøre det muligt at 
udbrede de forskellige eksisterende foranstaltninger. 
På baggrund af en undersøgelse af forskellige skatte- og regnskabsmæssige metoder til 
behandling af udgifter til erhvervsuddannelse for virksomheder og personer vil medlems­
staterne indgå en aftale om, at investeringer i menneskelige ressourcer kan betragtes som 
anlægsaktiver (jf- indrammet tekst). 
51 
Eksempel nr, S 
UÈL Fremme investeringer i menneskelige ressourcer 
Sikre at erhvervsuddannelser generelt betragtes som en investering og ikke 
som løbende udgifter 
Tilskynde den enkelte til at investere i egen erhvervsuddannelse efter modellen 
om opsparingsordninger 
Tilskynde til udarbejdelse af ensartede regler i de nationale systemer 
vedrørende den regnskabsmæssige og skattemæssige behandling af udgifter 
til erhvervsuddannelse 
Tilnærme den skattemæssige og regnskabsmæssige behandling af 
immaterielle investeringer, navnlig vedrørende udgifter til forskning og 
erhvervsuddannelse. 
Metoder; 
Udarbejdelse af en oversigt over de forskellige skatte- og regnskabsmæssige 
metoder, der benyttes for udgifter til erhvervsuddannelse for virksomheder og 
personer 
Vurdering af de finansielle implikationer for medlemsstaterne og 
virksomhederne 
Fællesskabsundersøgelse af de forskellige metoder, der giver virksomheder og 
enkeltpersoner mulighed for at behandle udgifter til erhvervsuddannelse som 
en investering 
Undersøgelse med deltagelse af medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter 
af de juridiske og administrative bestemmelser med henblik på at klarlægge, 
om virksomhedernes udgifter til erhvervsuddannelse kan betragtes som 
investeringer 
52 
/ 
GENERELLE KONKLUSIONER 
Verden befinder sig i en overgangsperiode med omfattende ændringer. Alt tyder på, 
at det europæiske samfund ligesom andre samfund er på vej ind i en ny tidsalder, som 
er mere ustabil og uforudsigelig end tidligere. 
Den nye tidsalder med verdensomspændende handel, informationssamfund og 
videnskabelige og tekniske omvæltninger giver anledning til spørgsmål og bekymringer, 
først og fremmest fordi det er svært at præcisere de ydre rammer. 
Spørgsmålene og bekymringerne er utvivlsomt større i Europa end andre steder. Den 
europæiske civilisation er gammel og kompleks. Den er i dag splittet mellem en kraftig 
higen efter forskning og viden - arven fra en historie, hvor Europa har gennemført den 
første tekniske og industrielle revolution og dermed ændret verden - og et meget stort 
ønske om stabilitet og kollektiv sikkerhed. Det er fuldt forståeligt, at man finder 
sådanne tilbøjeligheder på et kontinent, der meget længe var hærget af krige og 
sønderrevet af politiske og sociale konflikter, men det kan i værste fald føre til en frygt 
for forandringer. 
Denne overgangstid er ikke desto mindre en historisk chance for Europa, fordi 
overgangsperioder er de eneste perioder, hvor dybtgående reformer kan medføre 
markante, økonomiske ændringer. Den øgede verdenshandel, videnskabelige 
opdagelser og nye teknologier åbner nye muligheder for udvikling og fremskridt. 
Nedenfor følger en tekst af en stor europæisk historiker, der sammenligner denne 
overgangsperiode med tidligere perioder, navnlig overgangen fra Middelalderen til 
Renæssancen: 
"Europa i Middelalderen og den nyere tids Europa skulle klare sig over for Byzans, den 
arabiske verden og det tyrkiske imperium. I vore dage drejer det sig heldigvis om en 
mere fredelig konfrontation. Imidlertid har andre historiske aktører på verdens scene 
antaget gigantiske dimensioner i kraft af deres areal eller deres økonomiske potentiel 
eller begge dele, hvad der tvinger Europa til at vokse sig lige så stor, hvis det skal 
sikre sin eksistens og udvikle og bevare sin identitet: Europa skal have den 
økonomiske, demografiske og politiske vægt til at sikre sin uafhængighed over for 
Amerika og Japan og snart også over for Kina. 
Heldigvis for Europa har det en styrke i sin civilisation og sin fælles arv. Vi har været 
vidner til, at den europæiske civilisation i 25 århundreder har været nyskabende på 
stadigt flere områder. I dag er Europas vigtigste råvare uden tvivl de grå hjerneceller, 
som det har været udtrykt i et slogan. "1 
Den europæiske dimension kan skabe et fremgangsrigt samfund, der både kan bidrage 
Jacques Le Geoff: La vieille Europe et la notre 
1994, Paris, Editions du Seuil. 
53 
til at ændre tingenes tilstand på verdensplan, og som samtidig kan bevare en 
selvbevidsthed. 
Hvidbogen har forsvaret det synspunkt, at dette mål kan nås ved hurtigst muligt at 
skabe det kognitive europæiske samfund. Dette skridt fremad indebærer omfattende 
forandringer. Det forholder sig sådan, at systemerne til almen uddannelse og 
erhvervsuddannelse alt for ofte afstikker et erhvervsforløb én gang for alle. Der er for 
megen stivhed og for mange skillevægge mellem de forskellige uddannelsessystemer 
og for fa overgangsmuligheder og muligheder for at modtage ny undervisning livet 
igennem. 
Den almene uddannelse og erhvervsuddannelsen giver det nødvendige udgangspunkt 
for at bekræfte den kollektive identitet, samtidig med at de gør det muligt at indføre 
nye, avancerede videnskaber og teknologier. Den selvstændighed, som uddannelsen 
giver det enkelte individ, hvis alle har adgang til den, styrker samhørighedsfølelsen og 
rodfæster følelsen af et tilhørsforhold. Europas kulturelle forskelligartethed, alder og 
mobilitet mellem forskellige kulturer giver en god ballast for tilpasning til den nye 
verden, der viser sig i horisonten. 
At være europæer vil sige at nyde godt af en kulturel viden af uovertruffen 
mangfoldighed og dybde. Det kan også betyde at nyde godt af alle mulighederne for 
adgang til kundskaber og kompetence. Målet med hvidbogen er at give mulighed for 
i højere grad at udnytte disse muligheder: anbefalingerne i denne bog foregiver ikke 
at være udtømmende. 
De har således et mere beskedent mål, nemlig sammen med medlemsstaternes 
politikker vedrørende almen uddannelse og erhvervsuddannelse at bidrage til at styre 
Europa mod det kognitive samfund. Anbefalingerne sigter også mod i de kommende 
år at starte en bredere debat. De kan således bidrage til at vise, at mens man tidligere 
koncentrerede sig meget om økonomiske og pengemæssige spørgsmål, vil Europas 
fremtid og plads i verden i lige så høj grad afhænge af evnen til at give plads til 
borgernes personlige udfoldelse. På denne måde kan Europa vise, at det ikke blot er 
et frihandelsområde, men en organiseret politisk helhed, og at det er midlet til ikke at 
underkaste sig en mondialisering, men at beherske den. 
54 - Z*> 
Bilag 1 
Data og tal 
Bemærk: 
1. Nedenstående data og tal er i et vist omfang hentet fra dokumenter udgivet af 
Europa-Kommissionen eller OECD. Som alle andre statistikker (navnligt 
komparative) skal de anvendes med omtanke, specielt fordi størstedelen af 
dem stammer fra 1991/92. 
2. Data og tal vedrørende erhvervsuddannelsen gælder specielt for 
videreuddannelse (også fordi grunduddannelsen i flere medlemsstater specielt 
bygger på det nationale undervisningsområde - i Frankrig foreksempel navnlig 
under betegnelsen erhvervsrettet undervisning). Da den videregående 
erhvervsuddannelse især finder sted inden for virksomhederne (og 
brancherne), er det svært at indhente præcise og globale oplysninger. 
ALMEN UDDANNELSE 
• I 1993 var der næsten 117 millioner personer under 25 år i Unionens 15 
medlemsstater, det vil sige 32% af befolkningen. Der findes forholdsvis flest 
unge i Irland (43%). Det er halvanden gange så mange som i Tyskland, hvor 
der er forholdsvis færrest unge. Siden 1973 har unge under 25 udgjort en 
stadig mindre procentdel af befolkningen i alle medlemsstater. Faldet har 
været størst i flere af de lande, hvor der tidligere var forholdsvis flest unge 
(Spanien, Finland, Nederlandene og Portugal). Det bør bemærkes, at unge 
under 25 år er meget ujævnt fordelt i de enkelte lande: De udgør for eksempel 
mere end 35% af befolkningen i det sydlige Portugal og Italien, i den nordlige 
halvdel af Frankrig eller i Irland og mindre end 29% af befolkningen i det 
nordlige Italien og i de nye delstater i Tyskland. 
• I skoleåret 1991/1992 var der 67 millioner elever og studerende i Den 
Europæiske Union - det vil sige tæt på en femtedel af den samlede befolkning 
(beregnet ud fra 12 medlemsstater). Næsten 60% af de unge under 25 modtog 
undervisning i en uddannelsesinstitution. Hvis man medregner elever på 
førskoleniveau var der tæt på 77 millioner unge under 25, som i 1992 modtog 
undervisning i det tidligere EU med 12 medlemsstater. Det svarer til næsten 
70% af denne befolkningsgruppe. 
• I 1991/92 modtog flere end 22 millioner unge folkeskoleundervisning 
i Den Europæiske Union (med 12 medlemsstater), det vil sige mere 
end 1/3 af alle dem, som modtog undervisning. 
56 
• 11991/92 var tæt ved 35 millioner elever indskrevet til undervisning på 
gymnasieniveau i Den Europæiske Union, det vil sige 52% af alle 
dem, som modtog undervisning. Procenttallet varierer en smule i de 
forskellige lande: fra 44% i Portugal til næsten 60% i Tyskland. I hele 
Unionen (navnlig i Tyskland, Italien, Nederlandene, Østrig og Sverige) 
var der langt flere unge, som modtog erhvervsrettet undervisning end 
almen akademisk undervisning (næsten 79% i Tyskland). 
• I 1991/92 deltog tæt på 10 millioner unge i undervisning på 
universitetsniveau, det vil sige 14% af alle dem, som modtog 
undervisning. Der var forholdsvis flest studerende på 
universitetsniveau i Danmark og færrest i Portugal. Det skal 
bemærkes, at 5% af de studerende (stadig i 1991/92) ikke var 
statsborgere i det land, hvor de studerede (her er der også betydelige 
forskelle i medlemsstaterne: 10,4% i Belgien og 1,4% i Grækenland). 
Det er ikke nødvendigvis alle unge, der får et eksamensbevis ved afslutningen 
på deres uddannelse: Forholdet mellem antallet af udstedte eksamensbeviser 
og unge 18-årige var på 0,81 i Den Europæiske Union for undervisning på 
gymnasieniveau; samme år (1990/91) var forholdet mellem udstedte 
eksamensbeviser og antallet af 23-årige på 0,23 i Unionen. For begge grupper 
varierede tallet kraftigt fra medlemsstat til medlemsstat. 
I 1991/92 var der flere end 4 millioner undervisere i Den Europæiske Union 
(når der ses bort fra undervisere på universitetsniveau). 
Størstedelen af undervisningsinstitutionerne er offentlige i hele Den 
Europæiske Union: mere end 70% af institutionerne er direkte afhængige af 
den offentlige sektor. I Italien finder man den største del af helt uafhængige 
private institutioner (det vil sige institutioner, som får mindre end 50% af deres 
midler fra det offentlige). 
Mere end 20% af de unge under 25, som ikke modtog undervisning, var 
arbejdsløse i marts 1995 (tallet svingede fra 6,5% i Luxembourg til mere end 
45% i Spanien). I alle lande i Unionen bortset fra Tyskland er 
ungdomsarbejdsløsheden betydeligt større end arbejdsløsheden for den 
samlede arbejdsstyrke. 
Generelt set (med undtagelse af Grækenland og Italien) er der et direkte 
forhold mellem uddannelse og arbejdsløshed: jo højere uddannelse, jo lavere 
arbejdsløshed blandt de unge: i Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, 
Frankrig, Irland, Italien, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige var der 
mindst 15% arbejdsløse blandt de unge, der ikke var nået ud over første 
studietrin på gymnasieniveau. I de samme medlemsstater var der mindre end 
10% arbejdsløse blandt de unge, som havde gennemført en uddannelse på 
gymnasieniveau. 
57 
• Udgifter til uddannelse udgør en meget stor del af de offentlige udgifter. 
Finland er det land, som bruger flest penge målt som en procentdel af 
bruttonationalproduktet til uddannelse (i 1992), nemlig tæt på 8% For lande 
med sammenlignelige data varierer tallet fra 7,9% til 5% (Tyskland, 
Nederlandene). Bortset fra Nederlandene, hvor private institutioner modtager 
en stor bid af kagen (3,3% af BNP), går næsten alle uddannelsesudgifter til 
offentlige institutioner. Der er ikke nødvendigvis et direkte forhold mellem, hvor 
stor en procentdel af BNP, der bruges til uddannelse og udgifterne pr. elev i 
forhold til BNP/indbygger. 
• For tiden er flere end 500.000 studerende indskrevet til fjernundervisning på 
universitetsniveau, det vil sige ca. 7% af den del af befolkningen, som 
modtager undervisning på universitetsniveau. 
ERHVERVSRETTET UDDANNELSE 
• I 1991-92 modtog 60% af de unge erhvervsrettet undervisning på gymnasie-
og universitetsniveau (63% af mændene og 58% af kvinderne). Det Forenede 
Kongerige er det eneste land, hvor der er flere kvinder (59%) end mænd 
(52%), der modtager erhvervsrettet undervisning. 
• 11993 udgjorde de offentlige udgifter til erhvervsuddannelsesprogrammer 0,5% 
af BNP sammenlignet med 0,25% i 1985. Det antages, at arbejdsgiverne 
bruger ca. 1,5% af lønsummen på erhvervsuddannelse. 
• Det skønnes, at mindst 20% af den aktive befolkning i EU hvert år i 
gennemsnitligt en til to uger deltager i forskellige former for videregående 
undervisning eller erhvervsuddannelse. Ifølge en undersøgelse fra 1993 havde 
ca. 5% af de mandlige og ca. 6% af de kvindelige arbejdstagere over 25 
deltaget i en erhvervsuddannelse i de seneste 4 uger forud for undersøgelsen. 
• Den private sektor spiller en vigtigere rolle end nogensinde tidligere som 
udbyder af erhvervsuddannelser. Det skønnes, at der i Unionen er flere end 
60.000 udbydere af erhvervsuddannelser. 
• Skønt der i Den Europæiske Union er mere end 3.000 
undervisningsinstitutioner på universitetsniveau, spiller de en beskeden rolle 
i den videregående erhvervsuddannelse. I Frankrig går 5% af de studerende 
på en undervisningsinstitution på universitetsniveau. I Tyskland ligger tallet på 
2-3%, mens man i Skandinavien og Det Forenede Kongerige er oppe over 
10%. 
• Deltagelse i en videregående erhvervsuddannelse hænger sammen med 
uddannelsesniveauet. Tallene for de medlemsstater, hvor der er tilgængelige 
oplysninger, viser, at personer, der har modtaget undervisning på 
universitetsniveau, er mere tilbøjelige til at tage en videreuddannelse i deres 
58 
erhvervsaktive liv end de, der har forladt systemet efter gymnasieniveau. 
59 
Bilag 2 
Eksempler på fællesskabsprogrammer inden for almen uddannelse og erhvervs­
uddannelse 
ERASMUS (studerende) 
Rådsafgørelse: 
Berørte personer: 1987 
1987-1988 
1995-1996 3.000 stipendiater 
170.000 stipendiater 
COMETT II (samarbejde mellem universiteter, erhvervslivet og studerende på 
praktikophold) 
Rådsafgørelse: 
Berørte personer: 1988 
1990 
1994 4.400 studerende på tværnationale 
praktikophold 
8.700 studerende på tværnationale 
praktikophold 
75% af de virksomheder, som deltog i COMETT-projekter, var SMV 
PETRA II (unge under erhvervsuddannelse og unge arbejdstagere) 
Rådsafgørelse: 1991 
Berørte personer: 1992-1994 23.566 unge under erhvervs­
uddannelse 
13.053 unge arbejdstagere 
FORCE (videreuddannelse i Europa) 
Rådsafgørelse: 1990 
Berørte personer: 5.000 europæiske partnerskaber, heraf næsten 3.000 
virksomheder eller virksomhedssammenslutninger 
(70% heraf er SMV) og 900 europæiske 
erhvervsuddannelsespartnere, der omfatter arbejds­
markedets parter i 720 projekter 
60 
2. Eksempler på projekter under SOCRATES-programmet 
• Higher European Diploma in Administration and Management (Hedam) er et 
eksamensbevis, der er resultatet af et akademisk samarbejde. Studierne varer 
tre år, og 20% af kurset er henlagt til undervisning i to sprog. For tiden er der 
300 studerende under Hedam. Der er 22 deltagende undervisningsinstitutioner. 
• Projekt til fjernundervisning foreslået af det europæiske forbund af 
sammenslutninger til uddannelse afvandrende arbejdstagere (Efécot) omfatter 
40 nationale sammenslutninger og grupperinger, der er ansvarlige for 
uddannelse af børn af forældre, som er vandrende arbejdstagere (bådførere, 
gøglere, cirkusartister osv.). Projektet henvender sig også til forældre. 
• Euroling (undervisningsmateriale til computerundervisning i sprogene italiensk, 
spansk og nederlandsk på grund- og mellemniveau). Dette materiale kan 
anvendes til individuel undervisning eller gruppeundervisning. Otte europæiske 
universiteter har vist deres interesse. 
• Polyphonia (europæisk musiknetværk - ERASMUS): 12 europæiske 
musikhistoriske fakulteter og konservatorier har organiseret sig i et netværk for 
at samarbejde om at øge undervisernes og de studerendes mobilitet 
(intensive, fælles programmer og kurser, fælles eksamensjuryer). Dette 
netværk har affødt et kammerorkester og et messingensemble. 
• Tradutech (europæisk netværk af tolke-/oversætterskoler - ERASMUS): siden 
1986 har flere end 40 europæiske tolke-/oversætterskoler samarbejdet om at 
øge mobiliteten blandt studerende og undervisere. Et af resultaterne af dette 
samarbejde er Tradutech, som er et teknisk oversættelsesværktøj. Alle parter 
bruger systemet ECTS (det europæiske meritoverførselssystem). Man har 
styrket undervisningen i de mindst udbredte europæiske sprog og er ved at 
udvikle et projekt vedrørende en tolkeuddannelse i tegnsprog, hvilket er 
enestående i Europa. 
• Diecec (europæisk samarbejdsnetværk mellem byer inden for interkulturel 
uddannelse - COMENIUS): for at kæmpe mod tab af færdigheder og 
arbejdsløshed har 5 europæiske storbyer (Marseille, Antwerpen, Bradford, 
Bologna og Torino) etableret et uddannelsessamarbejde, der sigter mod social 
integration af børn fra indvandrerfamilier gennem vellykket skolegang. 
• Adele (undervisning i den europæiske dimension på fremmedsprog - LINGUA): 
gennem etablering af tværnationale arbejdsgrupper, hvor 4 lande er 
repræsenteret (Frankrig, Portugal, Spanien og Grækenland) er der udarbejdet 
multimedieerhvervsuddannelsesmoduler for at bringe den europæiske 
dimension ind i undervisningen samt pædagogiske oversigter til undervisere 
i fremmedsprog. 
61 
• Meithal (grunduddannelse af undervisere og den europæiske dimension -
COMENIUS): siden 1990 har Meithal-netværket (gælisk for "samarbejde") 
hvert år i en måned samlet undervisere og fremtidige lærere fra 12 
undervisningsinstitutioner fra 8 lande i Unionen om et bestemt emne (i 1994 
om "Kunst i Europa"). Målet er at fremme udveksling og overvejelser 
vedrørende den europæiske dimension i grunduddannelsen af undervisere. 
3. Eksempler på projekter under LEONARDO-programmet 
• Kvalitetssystem (FORCE): et konsortium af spanske, irske og portugisiske 
virksomheder har iværksat et erhvervsuddannelsesprogram, der er målrettet 
mod europæiske SMV. Formålet er at iværksætte kvalitetsprogrammer, der 
sigter mod at integrere kvalitet i den strategiske ledelse af virksomheder, og 
som kan bruges som værktøj til ledelse af menneskelige ressourcer. Dette 
projekt har også bidraget til at udbrede kvalitetsstandarden ISO 9000. Der er 
udarbejdet en CD-ROM, som findes i fire sprogversioner. 
• Internationalt program der skal sikre unge en grunduddannelse inden for 
metalsektoren (PETRA): etableret i Danmark inden for rammerne af en 
operation, der styres af en paritetisk komité fra metalsektoren. Det er et 
grunduddannelsesprogram med et obligatorisk udlandsophold. Der har fundet 
en lignende udvikling sted i Nederlandene, Italien og Spanien. 
• Euskal-Herria (COMMETT): dette uddannelsespartnerskab mellem universiteter 
og virksomheder (UPUV) bestående af 10 virksomheder, 7 universiteter og 18 
erhvervsorganisationer fra Baskerlandet og andre europæiske regioner har 
påtaget sig at udvikle erhvervs- og efteruddannelseskurser med henblik på at 
forbedre kvaliteten på arbejdsmarkedet for arbejdstagere, der er arbejdsløse 
og/eller som har brug for omskoling. 
• Udarbejdelse og validering af en ny faglig værksteds profil - "ekspertteknikeren" 
(FORCE): dette projekt er rettet mod undervisere og højt kvalificeret personale, 
og samarbejdspartnerne omfatter europæiske bilproducenter, 
koncessionshavere og erhvervsuddannelsescentre i flere lande. Projektet er 
mundet ud i iværksættelsen af to multimedieuddannelsesprogrammer om 
airbag'en og bilens støjteknik. 
• Biomerit (europæisk netværk inden for uddannelse i bioteknologi - COMETT): 
består af ca. 33 medkontrahenter fra 7 unionslande. Biomerit har på tre år 
organiseret næsten 15 uddannelsesseminarer med ca. 900 deltagere. En af 
Biomerits store meritter er den vellykkede integration af såvel studerende og 
forskere, der skal gøres fortrolige med arbejdet i europæiske netværk, som de 
virksomheder, der skal indføre bioteknologiske reformer i landbrugsbedrifter 
og SMV'er/SMI'er. 
• Oprettelse af en virksomhed i udlandet (PETRA): handelsskoler i Danmark, 
62 
Luxembourg, Nederlandene og Portugal samarbejder om en simuleret 
oprettelse af tværnationale virksomheder inden for rammerne af et netværk for 
grunduddannelse. Når disse projekter er færdige, skal de præsenteres af 
lokale juryer (handelskamre, virksomheder) i forbindelse med en "business 
fair". 
Ecata (COMETT): det drejer sig om et transnationalt uddannelsesprojekt 
vedrørende avanceret luftfartsteknologi. 7 universiteter fra adskillige lande og 
11 europæiske konstruktører samarbejder i dette partnerskab, der er rettet 
mod unge ingeniører. Ved afslutningen af uddannelsen udstedes et 
eksamensbevis, og der er givet sikkerhed for mere end 2.000 
undervisningstimer siden 1990. 
4. Eksempler på projekter under programmet 'Telematics Applications" 
• Undervisning gennem forskning og opdagelse: to konsortier af virksomheder 
og undervisningsinstitutioner har iværksat to uddannelsesprogrammer - det 
ene for medicinstuderende og det andet for studerende på de videregående 
tekniske uddannelser - der bygger på intensiv brug af simuleret praktisk 
arbejde. De studerende modtager efter ønske integreret pædagogisk støtte og 
vejledning. Denne fremgangsmåde, der lægger vægt på induktiv tænkning, 
skulle give kundskaber, der er dybere og lettere at overføre (projekterne 
COAST og SERVIVE). 
• UniversHetssamarbejde om fremme af nye uddannelsestje nester det er ikke 
nok at give adgang til omfattende ressourcer og kundskaber, de skal også 
struktureres efter behovene hos målgrupperne, og de skal være tiltrækkende 
og motiverende for den studerende. Konceptet om at udklække bestemte 
kundskaber fra et konsortium af universiteter (ARIADNE-projektet) er ved at 
blive valideret af en samling virksomheder for at undersøge den økonomiske 
og sociale relevans. Et andet konsortium af universiteter eksperimenterer med 
distribution af tjenester via hybridnet gennem en kombination af kabel-tv, 
offentlige telekommunikationsnet og forskningsnetværk (ELECTRA-projektet) 
• Uddannelse af SMV: et konsortium bestående af tekniske 
undervisningsinstitutioner og SMV bidrager til udvikling af en database med 
kursusmoduler. Uddannelsesudbyderne tilpasser standardmodulerne til 
kundernes specifikke behov. Brugerne har adgang til uddannelsesressourcerne 
enten fra arbejdspladsen i virksomheden eller på et lokalt uddannelsescenter 
(IDEALS-projektet). 
• Uddannelse i hjemmet dette er den mest almindelige form for 
fjernundervisning, og fremskridt på teledata-området giver mulighed for at 
tilbyde pædagogisk støtte af høj kvalitet, et bedre samspil mellem undervisere 
og studerende og et miljø, der er rigt på medier. DOMITEL-projektet 
63 
eksperimenterer med brug af kabel-tv, og TOPILOT iværksætter en specifik 
løsning for vandrende arbejdstagere baseret på teknikker til formidling af 
mobile data. 
Netværk af specialuddannelser En voksende del af uddannelsen i avancerede 
teknikker er ikke disponibel på universitetet, dels fordi der ikke er en 
tilstrækkelig stor efterspørgsel på lokalt niveau, til at det er økonomisk 
forsvarligt at oprette et avanceret kursus, og dels fordi forskningen primært 
udføres af virksomhederne. Tilrettelæggelse af sådanne uddannelsestyper bør 
finde sted på europæisk plan. To konsortier vurderer de nye 
uddannelsesformer, der er tilpasset de nye behov. Det første konsortium 
styres af et europæisk netværk af laboratorier, der forsker i mikroelektronik 
(MODEM), og det andet består af et netværk af nationale meteorologiske 
institutter (EUROMET). 
64 
Bilag 3 
Alyat Hanoars uddannelsesmodel 
Alyat Hanoar er en institution i Israel, der har specialiseret sig i uddannelse af unge, 
som har haft særligt svære problemer af familiemæssig, social eller kulturel art, der gør 
det vanskeligt for dem at blive ansvarlige voksne. 
Metoden blev oprindelig udviklet i Tyskland i 1932 for at redde børn fra jødiske 
familier, der navnlig på beskæftigelsesområdet var genstand for diskrimination. 
Grupper af unge blev sendt til Palæstina, hvor de fik en uddannelse i selvstændige 
"ungdomssamfund" i visse kibbutzer. 
I næsten 30 år fortsatte denne institution med at uddanne unge indvandrere, især børn 
med traumer, undvegne fra koncentrationslejre og unge forældreløse udvandrere fra 
Nordafrika og Iran. Siden slutningen af tresserne har Alyat Hanoar overvejende 
beskæftiget sig med unge fra "det andet Israel", denne enorme befolkning, der 
hovedsageligt stammer fra Marokko, og hvis integration var slået fejl. Der fandt en 
kursændring sted i 1985, hvor institutionen påtog sig at tilpasse, uddanne og integrere 
alle de unge blandt de 50.000 etiopiske jøder, der blev overført til Israel under særligt 
traumatiske og vanskelige betingelser. 
Det væsentligste element i dette uddannelsessystem med individuel revalidering - både 
psykologisk, kulturel og social - er en ungdomslandsby eller et samfund bestående af 
ungdomslandsbyer. Dette samfund består ikke blot af unge studerende (fra 14 til 18 
år og af begge køn), men også af undervisere, ledere (husstandens "mødre" eller 
"fædre", opdragere, instruktører, psykologiske rådgivere, skolerådgivere osv.) og det 
tekniske og administrative personale. En stor del af dette personale bor i øvrigt i lejren 
- ofte med deres familie. 
På det sociale plan forvaltes dette samfund af en samling institutioner styret af elever 
(elevråd, diverse kommissioner, husstande osv.). Det voksne personale indkaldes 
regelmæssigt af landsbyens bestyrer og vejledes om, hvordan de kan være eksempler, 
som børnene kan identificere sig med og få støtte og samspil hos. 
Uddannelsen i disse ungdomslandsbyer har tre hovedmål: 
1. At fremme individets selvstændighed og bekræfte og udbygge dets 
personlighed ved et samspil mellem eleverne indbyrdes og mellem elever og 
personale. 
2. At nå ud over den undervisning, der er fastsat i det nationale 
undervisningsministeriums studieplaner, ved at åbne større perspektiver og 
udvikle alle talenter, for eksempel inden for sport, kunst, musik med videre 
gennem kurser, værkstedsforløb, besøg og andre supplerende aktiviteter. 
65 
3. At fremme individets ansvarsfølelse over for kollektivet og samfundet ved 
uddelegering af ansvarsområder til den enkelte elev (turnusordninger i 
spisesalen, på biblioteket, på sports- og legepladserne, oprydning af værelser 
osv.) eller ved tildeling af specialopgaver (for eksempel det at afholde et 
genopfriskningskursus eller følge en elev på en klinik eller på et hospital). 
Det mest bemærkelsesværdige er utvivlsomt, at dette uddannelsessystem fungerer 
praktisk taget uden de sædvanlige sanktioner fra undervisere eller forældre. I 
ungdomslandsbyen sørger det sociale pres effektivt for at udfylde denne rolle. 
Der er opnået imponerende resultater med denne model. Ikke blot er der uddannet 
mange fremtrædende personer, men der har været langt færre frafaldne (det vil sige 
personer, der afbryder deres uddannelse) under dette system sammenlignet med 
landsgennemsnittet (3% mod mere end 10%), selvom en del af disse unge tidligere 
har haft mange forsømmelser. På mindre end 10 år har man med denne model opnået 
bemærkelsesværdige resultater med unge indvandrere fra Etiopien, hvilket beviser 
modellens smidighed og evne til at overvinde store kulturelle forskelle og fordomme. 
Siden oprettelsen har Alyat Hanoar-systemet været benyttet til uddannelse af flere end 
300.000 unge. I dag anvendes systemet i 62 landsbyer med flere end 17.000 unge. 
Det svarer til 1/3 af de unge, der studerer under lignende rammer eller til 10-12% af 
aldersgruppen. 
Den gennemsnitlige årlige omkostning pr. elev i disse ungdomslandsbyer er ret 
beskeden og ligger på mellem 35.000 og 45.000 FF inklusive skoleomkostninger. 
66 
Bilag 4 
Forsøget med 'lynskoler" i USA 
Det amerikanske forsøg med "lynskoler" eller "intensive skoler" er et af amerikanernes 
bedste bud på at afhjælpe krisen i deres uddannelsessystem, hvor næsten en tredjedel 
af eleverne har et mislykket undervisningsforløb på folkeskole- og gymnasieniveau. 
Disse elever "i risikogruppen" er generelt to år forsinket i deres skolegang, og mere 
end halvdelen af dem forlader skolen uden et eksamensbevis. Hovedparten kommer 
fra fattige og socialt dårligt stillede miljøer, og det er ofte etniske minoriteter, der ikke 
taler engelsk. Mange af dem lever også kun sammen med den ene af deres forældre. 
Princippet med intensive skoler bygger på den overbevisning, at alle elever på samme 
klassetrin kan få lige stor succes i deres skolegang. Det betyder, at der skal arbejdes 
mere med eleverne i risikogruppen end med de elever, der kommer fra privilegerede 
miljøer. Det drejer sig om at tilbyde særligt gode skoler til elever med problemer. 
Konceptet på disse skoler bygger på den idé, at den undervisning, der gives til 
"begavede" elever, også er anvendelig til alle andre børn. Det betyder, at man ikke 
skal betragte elever med problemer som mindre begavede elever, der ikke kan lære 
stoffet på den normale tid, men at man tværtimod skal sætte dem det ambitiøse mål 
for øje at gennemføre skolegangen på den fastsatte tid. 
Alle elever, forældre og lærere skal være overbeviste om, at der ikke findes 
skæbnebestemt fiasko. Alle opfordres til i samarbejde med personalet på 
undervisningsinstitutionen at skabe et ansvarligt fællesskab, der besidder hele magten. 
Efter at have udarbejdet en vision for skolen skal dette skolefællesskab starte 
opbygningen af en intensiv skole, der lærer selv at løse problemerne, efterhånden som 
de opstår. 
Dette fællesskab skal lægge vægt på den enkeltes talenter, der generelt udnyttes alt 
for lidt. En sådan omdannelse af skolen fører til ændrede holdninger og til oprettelse 
af en ny kultur. 
Det tager cirka fem måneder at nå et heldigt resultat, og det er nødvendigt med 
timevis af møder og fælles planlægning mellem institutionens repræsentanter, forældre 
og elever. 
De skoler, der beskæftiger sig med denne type forsøg, behøver ikke stå alene. De kan 
blive styrket i et net af institutioner, der er engageret i samme type forsøg. I USA har 
de kunnet støtte sig til grupper af universitetslærere, navnlig fra Stanford-universitetet. 
Der har været flere hundrede vellykkede projekter af denne type i USA, og de er blevet 
gjort til genstand for undersøgelser og omtale, der opfordrer til opfølgning. 
67 
ISSN 0254-1459 
KOM(95) 590 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 16 
Katalognummer : CB-CO-95-658-DA-C 
ISBN 92-77-97157-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg