Nr. C 168/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 7. 90 
Udtalelse om Fællesskabets middelhavspolitik 
(90/C 168/14) 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. januar 1990 i overensstemmelse med 
forretningsordenens artikel 20, stk.4, at afgive en udtalelse om Fællesskabets middelhavspolitik. 
Som følge af den korte frist, der blev sat for udarbejdelsen af denne udtalelse, så Det Økonomiske 
og Sociale Udvalg sig nødsaget til at pålægge Andrea Amato i egenskab af hovedordfører at 
forberede ØSU's arbejde med dette spørgsmål. 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 276. plenarforsamling, mødet den 26. april 1990, 
uden stemmer imod, mens 15 hverken stemte for eller imod, følgende udtalelse: 
1. Indledning 
Den 12. juli 1989 vedtog Det Økonomiske og Sociale 
Udvalg en initiativudtalelse (ledsaget af en rapport fra 
sektionen for EF's eksterne forbindelser, handels- og 
udviklingspolitik), hvori der fremsattes krav om samt 
forslag til en ny middelhavspolitik for Det Europæiske 
Fællesskab. 
1 sin tale til eksternsektionen den 13. oktober 1989 
erklærede kommissær Abel Matutes sig i det væsentlige 
enig i retningslinjerne i ØSU's udtalelse, som han lovede at 
tage hensyn til ved Kommissionens udarbejdelse af forslag 
til fornyelse af EF's middelhavspolitik. 
Det Europæiske Råd i Strasbourg har siden da bekræftet 
sin interesse for en videreførelse og udbygning af 
middelhavspolitikken. 
Kommissionen har siden hen forelagt Rådet en meddelelse 
med titlen »På vej mod en ny middelhavspolitik«. 
Den 5. februar 1990 havde Rådet en orienterende drøftelse 
af de hovedlinjer, som Kommissionen foreslår; Rådet 
opfordrede Kommissionen til på baggrund af drøftelserne 
at forelægge konkrete forslag. 
Formålet med denne udtalelse er at give eksternsektionens 
vurdering af såvel Kommissionens meddelelse — idet det i 
øvrigt beklages, at ØSU ikke er blevet anmodet om at 
udtale sig om meddelelsen — som af Rådets konklusioner. 
2. Generelle bemærkninger til Kommissionens meddelel­
se 
2.1. Kommissionen foreslår en ny middelhavspolitik 
2.1.1. Den relancering af middelhavspolitikken, som 
Kommissionen foreslår, er et led i den nye »nærhedspoli-
tik«, som har til formål at lade EF spille en mere 
forpligtende rolle i forhold til de omliggende områder: 
EFTA, Mellem- og Østeuropa, Middelhavsbækkenet. ØSU er helt enig i denne politik og henviser til, at ØSU 
allerede i udtalelsen af 12. juli 1989 fremhævede, at EF's 
politik over for disse områder bør holdes adskilt fra 
politikken over for de områder, hvor vægten lægges på 
handelsinteresser, og fra den politik, som hovedsagelig 
tager sigte på udviklingsstøtte og -samarbejde. Politikken 
bør tværtimod være karakteriseret ved komplementaritet, 
synergier og, på længere sigt, økonomisk integration. 
2.1.2. I denne forbindelse har ØSU set nærmere på 
bestræbelserne på at etablere et strategisk område (politisk, 
økonomisk og markedsmæssigt) mellem europæiske lande 
og middelhavslande (omfattende samtlige de områder, som 
er genstand for »nærhedspolitikken«), der formår at 
konkurrere og dialogere med de to øvrige store strategiske 
områder i verden, nemlig det amerikanske og det asiatiske. 
De nylige omvæltninger på den politiske scene verden over i 
kølvandet på de igangværende demokratiske revolutioner i 
Mellem- og Østeuropa bekræfter efter ØSU's opfattelse det 
nødvendige i at fortsætte med at forfølge denne målsæt­
ning. 
Samling af hele dette euro-mediterrane område til én stor 
økonomisk og politisk enhed er den eneste måde, hvorpå 
det europæiske kontinent kan søge ly mod de to største 
trusler, som nu klart og tydeligt er ved at aftegne sig, nemlig 
nationalisme og islamisk fundamentalisme. Opbygning 
allerede nu af det strategiske euro-mediterrane område er 
ikke ensbetydende med, at man i dag skal opkaste det 
spørgsmål, hvilke institutionelle forbindelser, der skal 
knytte området sammen; derimod skal der udformes en 
politik beroende på konvergens og integration mellem de 
forskellige områder, og især integration inden for hvert 
enkelt af områderne. Med et sådant perspektiv vil man også 
komme et positivt skridt videre i den igangværende debat 
om et Storeuropas grænser. 
2.1.3. Den lokomotivrolle, som EF objektivt set skal 
spille i denne proces, hviler på to forudsætninger: 
— Fuld politisk handlefrihed for EF og dermed frem­
skyndelse af dets politiske enhedsbestræbelser i retning 
af etablering af en føderation af tolv lande. 
10. 7. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 168/23 
— Det nødvendige i, at EF udvikler sin egen rolle set i 
forhold til det euro-mediterrane område, idet man 
konstant skal bære den indbyrdes afhængighed og de 
fælles strategiske udsigter in mente, uden at foretage 
nogen undervurdering. Naturligvis skal der i politikken 
hen imod komplementaritet og integration tages højde 
for udviklingen og de specifikke forhold i hvert enkelt af 
de berørte områder: EFTA, Mellem- og Østeuropa, 
Middelhavsbækkenet. 
2.1.4. Af disse årsager tilslutter ØSU sig de politiske, 
økonomiske, sociale og miljømæssige bevæggrunde, der 
fremføres i Kommissionens meddelelse som baggrund for 
EF's fornyede interesse for udvikling af middelhavstredje-
landene »på et tidspunkt, hvor forhåbningerne i tredjelan­
dene i middelhavsområdet klart påvirkes af Fællesskabets 
nye dynamik«. 
2.1.5. I særdeleshed fremdrager ØSU, at dets udtalelse 
af 12. juli 1989 ligger helt på linje med Kommissionens 
foruroligende analyse af forværringen af den demografiske 
dynamik, skærpelsen af de sociale skævheder, miljøforrin­
gelsen i hele Middelhavsbækkenet samt den fortsatte 
eksistens af forhold, som bærer kimen til betydelig politisk 
ustabilitet. 
2.1.6. ØSU er også helt enig i Kommissionens under­
stregning af de bange anelser, som gennemførelsen af det 
indre marked i EF afstedkommer, både hvad samhandelen 
angår (50 % af middelhavstredjelandenes eksport går til 
EF) og på det sociale område, »specielt som følge af 
udsigten til en fælles visumpolitik«. Det er enig i, at 
»bekymringerne forstærkes af udsigten til en langt 
snævrere økonomisk integration mellem »1992»-Fælles­
skabet og EFTA-landene samt muligheden for udvikling af 
særlige handelsforbindelser med østlandene«. ØSU mener, 
at der er ved at aftegne sig en risiko for, at EF trods 
erklæringerne om »nærhedspolitikken« ender med at 
undervurdere Middelhavsbækkenets betydning. Årsagen 
til, at EF ikke kan tillade sig at løbe denne risiko, er effektivt 
forklaret i konklusionerne i Kommissionens meddelelse: 
»I betragtning af den nuværende udvikling i henholdsvis 
Fællesskabet og tredjelandene i middelhavsområdet 
føler Kommissionen sig overbevist om, at en forværring 
af den økonomiske og sociale ligevægt mellem de to 
områder vanskeligt vil kunne tolereres på kort sigt. 
På grund af den snævre geografiske forbindelse og det 
tætte handelssamkvem mellem disse områder er 
stabilitet og velstand i middelhavsområdet en væsentlig 
forudsætning for velstand og stabilitet i Fællesskabet. 
Det er i sidste ende Fællesskabets egen sikkerhed, der 
står på spil (lokale eller regionale konflikter, politisk 
ustabilitet, terrorisme, narkoproblemer og miljø).« ØSU tilslutter sig fuldt ud denne argumentation, som også 
indtog en central plads i ØSU's udtalelse af 12. juli 1989. 
Man mener i øvrigt, at kun opbygning af et strategisk 
euromediterrant område i den ovenfor anførte betydning 
kan forhindre, at EF løber risikoen for en »nærhedspoli-
tik«, som bliver præget af skævhed i forhold til de sydlige 
lande. 
2.1.7. ØSU er derfor enig, når Kommissionen konklude­
rer, »at relationerne mellem Fællesskabet og tredjelandene i 
middelhavsområdet bør styrkes kvantitativt og kvalitativt. 
Der skal være tale om en markant forbedring, som fuldt ud 
svarer til de politiske, økonomiske og sociale problemer, 
der gør sig gældende i området, de forventninger, der næres 
til Fællesskabet, og det ansvar, der påhviler Fællesskabet i 
denne del af verden.« 
2.1.8. ØSU noterer sig, at Kommissionen i store træk 
holder sig til analysen i ØSU's udtalelse og peger på, at den 
aftaleramme, som EF etablerede i forhold til middelhavs-
tredjelandene i 70'erne, er utilstrækkelig ikke blot hvad 
angår instrumenter, men også i henseende til politikker. 
2.1.9. Det mener i denne forbindelse, at Rådet bør se 
meget alvorligt på den kritik — forefandtes allerede i 
sektionens rapport af 26. juni 1989 — som Kommissionen 
fremsætter af EF's og dets medlemsstaters faldende andel af 
de samlede offentlige kapitaltilførsler til middelhavstredje-
landene (offentlig udviklingsbistand og andre kapital­
strømme), som er faldet til 17 % af de samlede tilførsler, 
selv om disse lande udgør EF's tredjestørste marked, og selv 
om 48 % af deres import stammer fra EF. 
2.1.10. ØSU tilslutter sig endelig helt og aldeles 
Kommissionens krav om, at der må sættes ind straks, lige 
som man bakker op om forslaget til Rådet om at bygge EF's 
strategi op omkring en ny middelhavspolitik, idet selvsam­
me forslag allerede blev fremsat af ØSU i sin udtalelse. 
2.2. Hovedlinjerne i Kommissionens forslag til en ny 
middelhavspolitik 
2.2.1. Kommissionen opstiller seks punkter (eller 
aktionsområder), som en ny middelhavspolitik skal 
indeholde: ledsageforanstaltninger i forbindelse med den 
økonomiske tilpasning; stimulering af de private investe­
ringer, forøgelse af de bilaterale finansieringer og fælles­
skabsfinansieringerne; opretholdelse eller forbedring af 
adgangen til Fællesskabets marked; foranstaltninger, som 
tager sigte på i højere grad at involvere tredjelandene i 
middelhavsområdet i Fællesskabets udvikling hen imod det 
indre marked; og styrkelse af den økonomiske og politiske 
dialog. 
2.2.2. ØSU bemærker for det første, at det ikke af 
Kommissionens meddelelse fremgår, hvilke grundlæggen­
de ændringer middelhavspolitikken, målsætningerne og 
Nr. C 168/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 7. 90 
hovedlinjerne skal undergå. Det er nødvendigt at definere 
den nye generelle ramme om de seks punkter, som 
Kommissionen foreslår. Hvis derimod, således som det 
synes at fremgå af Kommissionens dokument, disse seks 
punkter — som generelt set fortjener tilslutning, når de 
anskues hver for sig — er et led i den nuværende 
middelhavspolitik, vil de blive ineffektive og undertiden 
virke stik mod hensigten. 
2.2.3. I udtalelsen af 12. juli 1989 foreslog ØSU en 
ændring af middelhavspolitikkens hovedlinjer baseret på 
en fælles tackling af middelhavsproblematikken og på 
nødvendigheden af at anskue Middelhavsbækkenets 
problemer i en enhedsstrategi fra EF's side. Det var 
baggrunden for ØSU's indførelse af begrebet samordnet 
udvikling i retning af komplementaritet og med sigte på 
integration. 
2.2.4. Kommissionens dokument, hvori det hedder, at 
middelhavspolitikken har en global karakter — selv om der 
ikke udledes alle konsekvenser, hvad iværksættelse og 
instrumenter angår, når bortses fra fastlæggelse af 
målsætninger og interventionsformer — rummer ikke 
denne nødvendige opdatering af globalitetsbegrebet, som 
medfører, at der skal tages hensyn til problemerne i EF's 
middelhavsregioner, samt at der skal foretages en konse­
kvent revision af EF's politik på forskellige områder. 
2.2.5. Det er således kun inden for rammerne af en 
samordnet udviklingspolitik, at de seks punkter, Kommis­
sionen foreslår, får deres fulde effektive virkning. Eksem­
pelvis kan man kun tilstræbe at give middelhavstredjelan-
denes produkter bedre adgang til EF-markedet, hvis der 
samtidig gennemføres konkrete foranstaltninger til økono­
misk og produktionsmæssig tilpasning i EF's middelhavs­
områder som led i politikken for økonomisk og social 
samhørighed. Kun en fortsat reform af den fælles 
landbrugspolitik tillige med en positiv afslutning af de 
igangværende GATT-forhandlinger vil kunne bidrage til at 
nedbringe middelhavstredjelandenes levnedsmiddelafhæn­
gighed. På samme måde kan programmerne for økonomisk 
udvikling (investeringer, forskning og udvikling osv.) for 
middelhavstredjelandene kun være elementer i en sammen­
hængende udvikling i Middelhavsbækkenet, hvis det 
identificeres, hvilken lokomotiv- og støtterolle EF's 
middelhavsregioner kan spille. 
2.2.6. På den anden side er det kun for en samordnet 
udviklingspolitik, at man kan gøre middelhavstredjelan­
denes regeringer opmærksomme på, hvilket ansvar der 
tilkommer dem i henseende til den økonomiske, sociale og 
demografiske politik. I modsat fald risikerer man, at kravet 
om en åben økonomi, som fremhæves i Kommissionens 
dokument, bliver til en ideologisk appel (en gyldig målsætning i sig selv i absolutte termer) i stedet for et 
konkret instrument til udvikling af middelhavstredjelan­
dene. 
2.3. De første etaper i en ny global middelhavspolitik 
.2.3.1. ØSU noterer sig, at Kommissionen i sin meddelel­
se er varsom med ikke på dette stadium at overveje nye 
institutioner. Selv om man ikke i dag bør lægge sig fast på et 
institutionelt grundlag, som harmonerer med den globale 
politik — såsom en konvention om samordnet udvikling 
mellem EF og middelhavstredjelandene, hvortil der er 
knyttet egne institutioner, som foreslået af ØSU — er dette 
dog ikke ensbetydende med, at man helt bør undlade at 
definere nogle mellemliggende målsætninger i den retning. 
2.3.2. I sin udtalelse foreslog ØSU en udvikling i fire 
faser. Det mener, at man inden for det tidsspand, som 
Kommissionen opstiller for gennemførelsen af forslagene i 
meddelelsen, kan indpasse de etaper, som indgår i de to 
første faser, ØSU opererer med i sin udtalelse. 
2.3.3. For det første bør det Råd for samarbejde i 
middelhavsområdet (som blev foreslået på konferencen om 
globalt samarbejde i middelhavsområdet, og som Europa-
Parlamentet bakkede op om i 1989) samt oprettelsen af et 
Forum for middelhavsområdet (hvilket FN også har 
foreslået) være nogle organer, hvor man skal drøfte samt 
udarbejde retningslinjer for den samordnede sektorielle 
udviklingspolitik, hvormed man skal søge at gennemføre 
de seks punkter, som Kommissionen foreslår. I denne 
forbindelse kan man også overveje andre alternativer, 
såsom f.eks. etablering af en slags OECD for de euro­
mediterrane lande. 
2.3.4. For det andet fremhæver ØSU det nødvendige i at 
igangsætte en række betydningsfulde pilotudviklingsafta-
ler. En mere detaljeret definition på udviklingsaftalens art 
og målsætninger fremgår af udtalelsen af 12. juli 1989 (pkt. 
4); sektionen ønsker her at gentage dens stærkt operative 
karakter. Den kan også finde anvendelse på segmenter eller 
del-aspekter af middelhavspolitikken, men det forhold, at 
der er tale om udviklingsprojekter, som skal realiseres i 
synergi dels i middelhavstredjelandene og dels i EF, samt 
om kontraktlige tilsagn på det kommercielle område og om 
finansielle tilsagn, gør den til et mere fornyende element i 
middelhavspolitikken og gør den mere velegnet til konkret 
gennemførelse af Kommissionens seks punkter. 
2.3.5. En anden realistisk metode til fastlæggelse af en 
global konvention kan bestå i, at man i nogen grad går ud 
over det bilaterale samarbejde og koncentrerer sig om 
forbindelserne med de sub-regionale grupper, som er 
etableret: Den Arabiske Maghreb-Union (UMA) og Det 
Arabiske Samarbejdsråd (CCA). 
10. 7. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 168/25 
ØSU udtrykker derfor tilfredshed med, at EF i støtten til 
denne regionale integration opstiller et priviligeret aktions-
felt for Fællesskabet, og foreslår, at de kommende 
finansprotokoller indgås med UMA og CCA i stedet for 
med de respektive lande. 
3. Særlige bemærkninger til Kommissionens forslag til 
aktionsområder 
3.1. Et indledende spørgsmål: middelhavstredjelan-
denes udlandsgæld 
3.1.1. ØSU er enig med Kommissionen i, at en forøgelse 
af den udefra kommende finansiering for middelhavstred-
jelandene udgør en »ufravigelig betingelse« for, at der kan 
opnås positive resultater af reformerne og den økonomiske 
tilpasning samt for, at der atter kan sættes skub i væksten. 
Alt dette vil imidlertid være ineffektivt, hvis man ikke 
samtidig tackler det endnu vigtigere problem omkring 
middelhavstredjelandenes gældsbyrde. Middelhavstredje-
landenes udlandsgæld har nu nået et foruroligende 
omfang: mange af landenes gældsbyrde (forholdet mellem 
gæld og BNP) er større end de såkaldt stærkt forgældede 
landes og for nogles vedkommende større end i landene syd 
for Sahara i1); renter og afdrag på gælden bliver stadig 
mere byrdefuld (2), og i nogle middelhavstredjelande er 
stigningen meget stor (3); statens udlandsgæld optager en 
stadig mere fremtrædende plads på statsbudgetterne (4). 
I denne situation vil de nye finansieringer tjene til at betale 
renter og afdrag på gælden, således at den onde cirkel blot 
tilføres ny næring. Men selv om de mest optimistiske BNP-
vækst- og eksportprognoser for middelhavstredjelandene 
(!) I 1988: Ægypten 142%, Jordan 110%, Tunesien 70%, 
Marokko 106%, Israel 79%, Tyrkiet 58%, Jugoslavien 
35 %, Algeriet og Cypern 48 %, Syrien 33 %, Malta 20 %; 
stærkt gældstyngede lande 59 % ; landene syd for Sahara 99 % 
(ifølge oplysninger fra Verdensbanken). 
(2) Forholdet mellem renter + afdrag på gælden på den ene side og 
eksportindtjeningen på den anden (i 1988): Algeriet 96 % 
ifølge Verdensbanken, 75 % ifølge Algeriets centralbank, 
Tyrkiet 43 %, Marokko 29 %, Tunesien 23 %, Israel 18 %, 
Jordan 28 %, Ægypten 16 %, Jugoslavien 21 %, Cypern 
14 %, Libanon 3 %, Malta 2 % ; stærkt gældstyngede lande 
37 % ; landene syd for Sahara 27 %. 
(3) For Marokkos vedkommende øgedes renter og afdrag på 
gælden med 15 % fra 1988 til 1989. For Algeriet var den årlige 
stigning på 22 % i 1988 og på 17 % i 1989. 
(4) For Marokkos vedkommende udgør statens udlandsgæld en 
tredjedel af statsbudgettet for 1989. skulle blive konkretiseret, vil gældsbyrden vedblive at være 
utålelig (5). 
De former for udlandsinvesteringer, som Kommissionen vil 
søge at sætte skub i, såsom tilbageførsel af kapital (eller i 
det mindste ophævelse af incitamenterne bag kapitalud­
strømning), vil fortsat blive hæmmet af manglen på 
passende fordele, hvilket beror på selve gældens omfang og 
ringe solvensudsigter. Man må heller ikke undervurdere de 
farer, som i kølvandet på gælden ender med at opstå for de 
demokratiske institutioner i middelhavstredjelandene, hvis 
udvikling Kommissionen med rette anfører er et af 
middelhavspolitikkens hovedmål. 
3.1.2. Af disse årsager er det påkrævet at få brudt den 
onde cirkel, som middelhavstredjelandenes gældsætning er 
inde i, via et drastisk indgreb for at nedbringe gælden, 
afpasset efter de forskellige landes udviklings- og betalings­
formåen. Et sådant indgreb er altafgørende for, at der kan 
ske en udvikling i de fleste middelhavstredjelande. 
3.1.3. I Kommissionens forslag slås der til lyd for' »en 
fortsættelse af de nuværende forsøg med at reducere rente-
og afdragsbetalingerne for visse stærkt gældstyngede 
lande«, samtidig med at man går ind for »opretholdelse 
eller genoptagelse af forretningsbankernes finansieringer i 
de mellemindkomstlande, som har været i stand til at 
fortsætte rente- og afdragsbetalingerne, uden at det har 
været nødvendigt at omlægge gælden«. 
I denne forbindelse ønsker ØSU at fremsætte følgende 
bemærkninger: 
— Denne reduktion bør ikke blot omfatte renter og afdrag, 
men også gældens kapitalværdi. I Bradyplanen noteres 
det, at der skal sættes ind på begge felter. 
— Behovet for reduktion gælder også for de lande, som har 
fortsat gældsafviklingen, uden at gælden er blevet 
omlagt. For nogle af disse lande har dette resulteret i en 
kraftigere forværring af gældsafviklingsbyrden end i de 
(5) For at gælden ikke skal stige voldsomt og skal kunne afvikles 
med tiden, er det nødvendigt, at BNP's vækstrate hele tiden er 
større end forholdet mellem renter + afdrag på gælden og 
BNP. I 1988 lå dette forhold for hovedparten af middelhavs­
tredjelandene på mellem 7 og 19 %, mens de mest optimistiske 
prognoser for BNP-væksten ligger langt lavere. Sker der ingen 
ændring heri, vil gælden forøges voldsomt. For at der kan 
betales renter og afdrag på gælden er det nødvendigt, at 
eksportens vækstrate er større end udviklingen i forholdet 
renter og afdrag/eksportindtjening. Som nævnt i fodnote (2) lå 
tallet i 1988 for de fleste middelhavstredjelandes vedkommen­
de på mellem 21 og 75 % eller 96 %. Selv hvis de allerbedste 
interne og eksterne forudsætninger for forøgelse af middel­
havstredjelandenes eksport opfyldes (den første forudsætning 
er fjernelse af EF's og industrilandenes protektionisme), vil det 
tage meget lang tid, førend forholdet mellem gæld og 
eksportudbytte (som i dag går fra 160 til 400 %) kan bringes 
ned på tålelige niveauer (under 100 %). 
Nr. C 168/26 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 7. 90 
middelhavstredjelande, som har opnået en gældsom-
lægning (*). 
3.1.4. I EF's middelhavspolitik kan man ikke undlade at 
beskæftige sig med indgrebene til nedbringelse af middel-
havstredjelandenes udlandsgæld. Selv om EF som sådant 
ikke råder over reelle beføjelser på dette felt og er en 
kreditor af mindre omfang, kan og bør EF spille en rolle i 
denne sammenhæng. 
I første række bør der ske en samordning medlemsstaterne 
imellem. Nogle af EF-landene har store tilgodehavender i 
middelhavstredjelandene, hvilket resulterer i en bilateral 
politik, hvis disharmoni ofte har uheldige følger. Samord­
ning mellem EF-landene er endnu vigtigere inden for de 
internationale finansielle institutioner (IMF, Verdensban­
ken, Paris-klubben), som EF-landene er indflydelsesrige 
medlemmer af. 
Fremfor blot at afvente IMF-afgørelser, således som EF gør 
det i øjeblikket, bør sådanne afgørelser fremmes og ledes i 
den rigtige retning. Ikke mindst på nuværende tidspunkt 
hvor det er svært at få gennemført de nye retningslinjer, 
som IMF's eksekutivkomité godkendte den 23. maj 1989. 
Ifølge disse skal IMF øge støtte til bestræbelserne på at 
nedbringe gælden og gældsafviklingsbyrden, idet der til 
denne støtte knyttes mellemfristede tilpasningsprogram­
mer med et stærkt islæt af strukturreformer (2). 
(') Det gælder Algeriet, som ikke blot er det land, hvor forholdet 
mellem renter + afdrag på gælden på den ene side og 
eksportudbyttet på den anden er størst (75 % af eksportindtje­
ningen går til renter og afdrag på gælden) — men som også er 
ramt af en forværring af gældens struktur: der er sket en 
stigning i den gæld, som forrentes med en variabel rentesats 
(50 % af den samlede gæld i 1988); den kortsigtede gæld er 
steget enormt (den tegner sig for 25 % af samtlige renter og 
afdrag); gældens gennemsnitlige løbetid blev stort set halveret i 
tidsrummet fra 1985 til 1987 (fra 7 til ca. 3,5 år); Algeriets 
muligheder for at optage lån på de internationale finansmarke­
der er blevet forringet. 
(2) Den første konkretisering af de nye IMF-retningslinjer bestod i 
det program for Mexico, som blev godkendt i maj 1989, og hvis 
hovednyheder går ud på følgende: a) det er et vækstorienteret 
program, som indebærer en kovending i forhold til den 
metode, som IMF hidtil har benyttet på strukturtilpasnings­
programmer (dvs. at man tager udgangspunkt i fastsættelsen af 
målene for væksten for at nå frem til defineringen af 
udlandsgælden, og ikke omvendt); b) for første gang erkendes 
det udtrykkeligt, at gælden er for stor, og at den volder 
problemer, både for gennemførelsen af den økonomiske politik 
og for genskabelsen af væksten; c) for første gang er det for et 
stærkt gældstynget lands vedkommende sket, at programmet 
er blevet godkendt uden finansielle tilsagn fra kreditorforret­
ningsbankernes side. Hermed er det slut med bankernes 
vetomulighed over for IMF's programmer og med den 
opkræverrolle for bankerne, som IMF i praksis har spillet; d) 
programmet har en mellemfristet opbygning, idet det er fastsat, 
at finansieringen skal være flerårig, så den usikkerhed, som 
knytter sig til årligt tilbagevendende forhandlinger, mindskes; 
e) IMF har sat sine egne ressourcer ind på at få nedbragt 
gælden. 3.1.5. EF bør gøre sig til talsmand for en international 
gældsafviklings- og strukturtilpasningsplan for middel­
havstredjelandene, som bør tages op til drøftelse i de 
forskellige internationale organer (herunder G7). Kerne­
punktet bør være et IMF-program (svarende til det, der 
gælder for Mexico) afpasset efter de enkelte landes behov 
og særlige forhold, men udformet globalt for samtlige 
middelhavstredjelandene. Denne plan bør opstilles efter 
følgende hovedlinjer: 
1) En omfattende nedsættelse og omlægning af gælden, 
afpasset efter hvert enkelt middelhavstredjelands 
økonomiske forhold og betalingsevne. 
2) Økonomiske og finansielle strukturreformer, som 
middelhavstredjelandene iværksætter. 
3) Udvidelse af middelhavstredjelandenes eksportmulig­
heder, med det sigte at nedbringe den byrde, som 
gældsafviklingen udgør for landenes betalingsbalancer. 
4) Støtte til forøgelse af væksten, så byrden ved afvikling af 
gælden (efter en passende nedsættelse af denne) gøres 
lidt mere tålelig, set i forhold til landenes økonomiske 
og finansielle ressourcer. 
3.1.6. Det under pkt. 1 anførte (gældsnedsættelse og 
-omlægning) bør omfatte følgende: 
a) nedsættelse af de officielle kreditter begyndende med 
EF-landenes, via samordnet indsats fra EF's side. Den 
nedsatte andel kunne konverteres til sociale og økologi­
ske investeringer samt investeringer i menneskelige 
ressourcer mod modydelser i landets valuta. Den 
resterende andel bør omlægges på passende vis, hvad 
forfaldstider og renter angår 
b) en bankkreditordning (3), som skal omfatte samtlige 
kreditorbanker. Denne ordning bør rumme følgende: 
— eftergivelse af den overskydende gæld, dvs. af den del 
af gælden, som, hvis den eftergives, vil gøre det 
muligt at handle den resterende gæld næsten til pari­
kurs på sekundærmarkederne 
— omlægning af den resterende gæld til obligationer 
med lang løbetid og til en rente, som ligger under 
markedsrenten 
— afgivelse af officielle garantier om betaling af de 
således reducerede renter. Disse garantier bør sikres 
af IMF eller af EF, så andre lande og forretnings­
bankerne tilskyndes til at give middelhavstredjelan­
dene lån 
(3) Marokko har for nylig indgået en aftale med De Private 
Bankers Koordinationsudvalg (London-Klubben). Foreløbig er 
det en principaftale om en omlægning af gælden til et samlet 
beløb af 3,2 mia. dollars (17 % af Marokkos samlede gæld). 
10. 7. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 168/27 
— ydelse af nye lån, der skal fungere som en ny 
finansieringskilde. Der skal imidlertid identificeres 
og iværksættes ordninger, som kan garantere, at de 
nye lån ikke vender tilbage til kreditorlandenes 
finansielle markeder. 
Derimod bør der ikke gives mulighed for debit-equity 
swaps (hvor tilgodehavender omlægges til aktiekapita­
landele), da dette som bekendt virker inflationsfrem-
mende. 
c) støtte til gældsnedbringelse ved at lade IMF finansiere 
tiltag til nedsættelse af gældens kapitalværdi (gælds­
overtagelse eller omlægning) samt rentestøtte (garanti) 
efter de tidligere omtalte IMF-retningslinjer. EF bør 
følgelig spille en positiv rolle med hensyn til fordobling 
af IMF-ressourcerne ved at koordinere medlemsstater­
nes positioner desangående. Desuden bør EF beslutsomt 
sætte ind på at overbevise medlemsstaterne og på at 
koordinere disses erhvervelse af andele af middelhavs-
tredjelandenes gæld, i form af finansiering af udvik­
lingsprojekter i disse lande. 
3.1.7. I stil med hvad der er berammet i konventionen 
mellem EF og AVS-landene bør EF sørge for støtte og 
bistand, således at der, når et middelhavstredjeland 
anmoder om det, ydes: 
— bistand til gennemgang af og identifikation af konkrete 
løsninger på gælds-, gældsafviklings- samt betalings­
balanceproblemerne 
— hjælp til initiativer til oplæring i udlandsgældsstyring og 
internationale finansforhandlinger 
— hjælp til udformning af fleksible gældsstyringsinstru-
menter og -teknikker for at imødegå uforudsete udsving 
i rentesatser og valutakurser. 
3.2. Deltagelse i opfølgningen af den økonomiske 
genopretningsproces 
3.2.1. ØSU bifalder Kommissionen forslag om, at 
Fællesskabet skal intervenere på dette område af middel­
havspolitikken, som hidtil ikke har været dækket. Men 
heller ikke i dette tilfælde bør Fællesskabet begrænse sig til 
at bistå de internationale finansieringsorganer med blot at 
afhjælpe de operative mangler ved de strukturtilpasnings­
programmer (STP), der gennemføres i IMF-regi. 
Der er en voksende erkendelse af, at de strukturtilpasnings­
programmer, der hidtil er gennemført i middelhavstredje-
lande, ikke har opvist tilfredsstillende resultater, samtidig 
med at de har været ekstremt byrdefulde for de involverede 
lande. Samtidig spores inden for IMF en vis tilbageholden­
hed med i middelhavstredjelande at anvende de nye 
retningslinjer, der indgår som led i det mexicanske program 
(og som ganske vist er partielle, men som har en klart 
korrigerende effekt). (Se fodnote 2 på side 2b). 3.2.2. Det første, Fællesskabet må gøre, er at tage 
stilling (som det er sket i FN) ved at fælde en klar dom over 
de hidtidige erfaringer med strukturtilpasningsprogram­
merne i middelhavstredjelande og mere generelt i udvik­
lingslandene. 
Efter ØSU's mening kan denne dom kun falde negativt ud. I 
betragtning af disse landes strukturbetingelser og deres 
udtalte balanceproblemer udadtil, turde det således være 
klart, at en strategi baseret på restriktiv penge- og 
finanspolitik, ledsaget af valutakursnedskrivninger, inde­
bærer alt for store omkostninger såvel med hensyn til BNP-
vækst som med hensyn til udvikling. Der er ikke blot tale 
om vidtrækkende konsekvenser af social art, som har 
baggrund i en reduceret indenlandsk efterspørgsel og 
reducerede offentlige udgifter, der øver en negativ effekt på 
fødevaresituationen, folkesundheden, grundskoleundervis­
ningen, beskæftigelsen og det sociale service-system — 
samtidig med, at man skal huske på, at udgangssituationen 
med hensyn til de nævnte variabler i forvejen lader meget 
tilbage at ønske. Thi hertil kommer, at den ekstremt 
deprimerede situation, der er opstået, skræmmer uden­
landske investorer bort, og spærrer afgørende for et 
genopsving. Ydermere formår strukturtilpasningspro­
grammerne ikke at opfylde de begrænsede målsætninger, 
som ifølge en IMF-filosofi er en afgørende forudsætning 
for, at der kan komme et opsving i stand, som f.eks. 
genopretning af ligevægten på betalingsbalancen. Endnu 
mindre effektive har strukturtilpasningsprogrammerne vist 
sig at være i indsatsen mod inflationen og i bestræbelserne 
på at fjerne budgetunderskud. Samtidig hermed er de 
fundamentale problemer i økonomien, såsom struktur­
svaghed og gældsætning, uændrede eller endog i forvær­
ring (!). 
Denne fejlslagne politik skyldes dels, at man har tillagt de 
eksogene faktorer bag betalingsbalanceuligevægten sekun-
(') Eksemplet med Tunesien er i denne forbindelse meget 
illustrerende. Ifølge en analyse foretaget af økonomen 
Mahmoud Bel Romdhane (1990) er der, efter at IMF i 1986 
gennemførte strukturtilpasningsprogrammet, opnået visse 
resultater. Takket være en reduktion i den indenlandske 
efterspørgsel, en devaluering af dinaren (med 31 % fra 1986 til 
1989) og eksportfremmeforanstaltninger kunne eksporten 
registrere en mængdemæssig fremgang på 9 %, samtidig med 
at underskuddet på betalingsbalancens løbende poster, som 
udgjorde ca. 8 % af BNP i tidsrummet 1984-1986, kunne 
nedbringes til 1 % af BNP i 1987 og 1988 og 4 % i 1989. 
Valutareserverne kunne genopbygges, og den tunesiske 
økonomi blev i vidt omfang liberaliseret. De to onder, der er 
kendetegnende for den tunesiske økonomi — afgørende 
afhængighed af import samt gældsætning— var imidlertid 
ikke det mindste berørt af strukturtilpasningsprogrammet. 
Forholdet import/BNP blev således forværret, idet importkvo­
ten fra at udgøre 38 % i 1985 og 1986 steg til 39 % i 1988 for at 
nå op på 42 % i 1989. Der skete heller ikke fremskridt på 
gældsætningsområdet. Den pris, Tunesien måtte betale 
økonomisk og socialt for at opnå disse alt andet end positive 
resultater, har været meget høj: forbrugsreduktion (— 1 % 
årligt) og nedgang i investeringerne (- 30 % fra 1983 til 1984), 
en arbejdsløshed på 50 %, en nedgang på omkring 60 % i 
forhold til 1983 i reallønningerne over mindstelønsniveauet 
(som også er faldet, nemlig med 30 % realt) samt et generelt 
fald i vigtige sociale ydelser. 
Nr. C 168/28 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 7. 90 
dær betydning, og dels, at man ikke har været tilstrækkeligt 
opmærksom på den indvirkning, en alt for stor gældsbyrde 
øver på tilpasningsprocessen. Problemet er, at bivirknin­
gerne af strukturtilpasningsprogrammerne forstærkes i 
kraftigt gældstyngede lande via en indkomstomfordelings-
effekt, som skaber nye ustabilitetsmomenter i økonomien. 
Dette er grunden til, at der må ske gennemgribende 
ændringer i tankegangen bag programmerne. 
3.2.3. Fællesskabet bør derfor klart optere for en 
strukturtilpasnings- og omstillingspolitik: 
— som fremfor alt tager sigte på en nedbringelse af 
gælden; dette stiller under alle omstændigheder krav 
om, at IMF opbløder sin restriktive linje 
— som er orienteret mod vækst, udvikling og beskæftigelse 
— som i stedet for at satse på kortsigtede foranstaltninger 
til påvirkning af efterspørgselsfaktorerne, i højere grad 
sætter ind på udbudssiden på makro-niveauet, idet 
vægten f.eks. lægges på offentlige investeringer eller på 
relationen mellem priser på landbrugsprodukter og 
andre priser 
— som identificerer tiltrængte reformer på strukturområ­
det og på det økonomiske, skatte- og afgiftsmæssige 
samt på det finansielle område 
— som hæver produktivitetsniveauet inden for økono­
miens nøglesektorer 
— som diversificerer økonomien for at nedbringe de 
interne og eksterne ubalancer, samtidig med at BNP-
væksten fastholdes 
— som forbedrer betalingsbalancesituationen samt 
— som forfølger velfærdsmålsætninger ved at fastlægge 
sociale og politiske minimumstærskler, som justerings-
tiltagene skal respektere. 
Der vil være behov for mellemlangsigtede programmer, 
som samordner strukturtilpasnings- og omstillingsforan-
staltningerne, og som ikke lader sig gennemføre uden 
opbakning fra samtlige berørte parter. 
En strukturomstilling i middelhavstredjelandene efter disse 
retningslinjer indebærer, at der også gennemføres en 
konsekvent tilpasningsindsats fra Fællesskabets side, og at 
denne passes ind i et overordnet udviklingssamarbejde. 
3.2.4. Fællesskabet må således gå aktivt ind og spille den 
afgørende nødvendige koordinationsrolle i forhold til 
medlemsstaterne, så at det undgås, at der i middelhavstred­
jelandene iværksættes strukturtilpasningsprogrammer 
efter den traditionelle model (*), og at det i stedet udvirkes, 
at det ovenfor skitserede strukturtilpasningskoncept 
(l) Denne mulighed ligger slet ikke så fjernt endda, hvis man ser på 
det nærmere indhold af de betingelser, IMF stadig kræver 
opfyldt af den ægyptiske regering som forudsætning for 
intervention: forhøjelse af bankernes rentesatser, som i 
øjeblikket ligger på omkring 20 % (med en inflationstakt på 
omkring 25 %),nedskrivning af valutaen med 25 % og 
justering af valutakurserne samt forhøjelse af priserne på 
olieprodukter. accepteres af IMF (på basis af den internationale plan for 
middelhavstredjelandene, som er foreslået i pkt. 3.1.5), og 
tillige udmøntes i bilaterale initiativer fra medlemsstaterne. 
3.2.5. Kun på disse præmisser kan ØSU tilslutte sig 
Kommissionens forslag om at støtte middelhavstredjelan­
dene i gennemførelsen af deres strukturreformer som led i 
en opfølgning af internationale finansieringsorganers 
interventioner. 
3.2.6. Som led i ovennævnte tilpasning og omstilling bør 
EF's interventioner på det sociale område frem for at 
»begrænse de ofte meget store sociale omkostninger, der er 
forbundet med tilpasningen«, snarere tage form af en 
finansiering af jobskabelsesprogrammer, af en aktiv 
arbejdsmarkedspolitik og socialpolitiske tiltag, som indgår 
i et selvforstærkende samspil med de økonomiske tilpas­
nings- og omstillingsforanstaltninger. 
3.2.7. Der bør snarest muligt brydes med linjen i støtten 
til levnedsmiddelforsyningerne, som ikke længere skal ydes 
som nødhjælp, men indgå som et integrerende led i de 
flerårige landbrugsudviklingsprogrammer, således som det 
blev foreslået i udtalelsen af 12. juli 1989 (pkt. 9.10). 
3.2.8. På grund af en kraftig befolkningsvækst er 
tilpasnings- og omstillingsprogrammernes gennemslags­
kraft i vidt omfang et spørgsmål om accept fra mediterrane 
befolkningers side af det nødvendige i en adfærdsændring. 
Da der er en foruroligende diskrepans mellem de aktuelle 
fødselsrater og mulighederne for en rimelig økonomisk 
udvikling inden for hele middelhavsområdet, må det være 
logisk, at der som led i udviklingssamarbejdet stilles det 
krav til middelhavstredjelandene, at der iværksættes en 
effektiv fødselskontrol, hvortil der fra EF's side kan ydes 
teknisk og finansiel bistand. 
3.2.9. ØSU er af den opfattelse, at hvor betingelserne for 
at gennemføre koordinerede eller samfinansierede foran­
staltninger i samarbejde med internationale finansierings­
organer er opfyldt, bør EF sikre en finansiel strukturstøtte i 
analogi med den, der er fastsat i den fjerde EØF/AVS-
konvention. 
3.3. Fremme af de private investeringer 
3.3.1. ØSU er enig i vigtigheden af denne intervention og 
kan tilslutte sig kravet om, at der i middelhavslandene skal 
ske en »kraftig forøgelse af de private investeringer ved 
hjælp af begrænsede budgetmidler« ligesom »denne plan 
skal søges gennemført, dels ved mobilisering af den lokale 
opsparing, dels ved direkte investeringer foretaget af 
europæiske investorer«. 
3.3.2. Dette spørgsmål blev indgående behandlet i 
ØSU's udtalelse fra 1989 og i sektionens rapport. Man skal 
her fremhæve nogle retningslinjer, som man anmoder 
Kommissionen om at følge, med udgangspunkt i de fyldige 
oplysninger, der er i dokumentet, og som ØSU fuldt ud kan 
tilslutte sig. 
10. 7. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 168/29 
3.3.3. En række elementer skal overvejes, når det skal 
afgøres, hvilke private investeringer, der skal støttes: 
investeringernes kvalitet, det teknologiske niveau, den 
omstændighed, at det er muligt at bestemme investeringens 
præcise rolle inden for udviklingsprogrammet, investerin­
gens relation til lokale ressourcer og markederne, investe­
ringens tilknytning til det givne geografiske område og det 
allerede eksisterende produktionsliv. 
3.3.4. For så vidt angår europæiske direkte investerin­
ger, bør der gives prioritet til joint ventures. 
3.3.5. De betingelser, der kan fremme de direkte 
investeringer i middelhavstredjelandene, er blevet bedre, 
men der står fortsat meget tilbage at gøre på det 
lovgivningsmæssige, administrative og finansielle plan, 
først og fremmest med hensyn til muligheden for at 
hjemtage overskud. 
3.3.6. ØSU kan i det store og hele godkende de former 
for støtte, EF hidtil har ydet: EIB-lån, bidrag til tilførsel af 
risikovillig kapital (hvor ØSU dog hellere havde set 
oprettelsen af en revolverende fond i stedet for ydelse af 
EIB-lån), samt de såkaldte »Cheysson-faciliteter«. Det ville 
være hensigtsmæssigt, hvis Kommissionen gennemførte en 
samlet kvantitativ/kvalitativ analyse af anvendelsen af 
disse instrumenter, inden for rammerne af finansprotokol­
lerne mellem EF og middelhavstredjelandene (specielt for 
så vidt angår joint ventures). 
3.3.7. EF's støtte til investeringer foretaget af privatper­
soner i middelhavstredjelande (herunder også joint 
ventures) bør indeholde en ordning med rentegodtgørelse 
efter de retningslinjer, der gælder i den fjerde EØF-AVS-
konvention. 
3.3.8. Et centralt punkt i tilknytning til de direkte 
investeringer er spørgsmålet om garanti. Medlemsstaternes 
regler på dette område er uensartede og lider tillige under 
visse mangler. ØSU anmoder på denne baggrund Kommis­
sionen om at udarbejde forslag til en EF-garantiordning 
samt til koordinering og harmonisering af de nationale 
ordninger. 
3.4. Forøgelse af bilaterale og EF-finansieringer 
3.4.1. ØSU mener, at der på baggrund af den forværrede 
uligevægtssituation mellem Nord og Syd og den nye 
politiske situation i Central- og Østeuropa er behov for, at 
EF's medlemsstater indgår et finansielt engagement uden 
sidestykke på bistandspolitikkens område. Det er derfor 
enigt i det forslag, som for nylig er blevet fremlagt på 
politisk plan, hvorefter medlemsstaternes og dernæst 
Fællesskabets engagement skal øges fra de nuværende 
0,4 % af EF's BNP — hvoraf 35 % går til landene i 
Middelhavsbækkenet — til 1 % af BNP, hvoraf de 25 % 
skal gå til middelhavsområdet. 
3.4.2. I denne sammenhæng beklager ØSU de beslut­
ninger, der blev truffet på økonomi- og finansministrenes 
møde den 13. marts 1989, hvorefter man på baggrund af en 
forhøjelse af bevillingerne til landene i Central- og 
Østeuropa besluttede ikke at forhøje bistandsbevillingerne 
til de øvrige områder af verden, middelhavsområdet inklusive, i det (i øvrigt begrænsede) omfang, Kommissio­
nen havde foreslået. Det må vække bekymring, hvis 
Fællesskabets nye finansielle indsats over for Østlandene 
sker på bekostning af en solidaritet med andre områder af 
verden. 
3.4.3. ØSU kan tilslutte sig kravet om »finansiering af 
investeringer i større målestok og på vilkår, der mere 
direkte svarer til de økonomiske og finansielle problemer, 
som den pågældende region står over for«. For så vidt 
angår kriterierne, henvises til den allerede nævnte udtalelse 
og rapport. Man skal endnu engang understrege kravet om, 
at sådanne investeringsprogrammer indbygges i de udvik-
lingsaftaler, ØSU har foreslået. 
3.4.4. ØSU kan tilslutte sig det udvalg af prioriterede 
sektorer, Kommissionen har lagt sig fast på (øget 
selvforsyningsgrad for levnedsmidler, små og mellemstore 
virksomheder, miljøbevarende foranstaltninger, projekter, 
som tager sigte på regional integration med udgangspunkt i 
forbedret kommunikation). Disse bør imidlertid integreres 
med den lokale forarbejdning af olieprodukter, mineralske 
produkter og landbrugsprodukter samt med forsknings- og 
udviklingsprogrammer. 
Det er vel næppe nødvendigt at minde om, at disse 
investeringsprogrammer desto bedre vil kunne opfylde de 
overordnede målsætninger for en politik for udviklings­
samarbejde, jo mere disse knyttes sammen med komple­
mentære og integrerede interventioner og foranstaltninger, 
som skal gennemføres af EF og i første række af EF's 
middelhavsregioner. 
3.4.5. For så vidt angår finansieringsinstrumentet, som 
må være tilpasset løsningen af så omfattende en opgave, 
kan ØSU tilslutte sig det forslag, der er fremsat på politisk 
plan, om etableringen af en udviklingsbank for middel­
havsområdet. 
I denne forbindelse mener ØSU ikke, at en sådan bank skal 
have Verdensbanken som forbillede. Finansieringen af 
programmer, der indgår i udviklingsaftaler af den art, ØSU 
har foreslået, udelukker i øvrigt Verdensbankens frem­
gangsmåde med finansiering projekt for projekt. ØSU 
foretrækker, at denne banks opgaver begrænses til en 
vurdering og en teknisk gennemgang af projekterne, 
medens selve finansieringsbeslutningen overlades til 
politisk-administrative instanser. 
3.5. Opretholdelse eller forbedring af adgangen til 
Fællesskabets marked 
3.5.1. Den ovenfor citerede udtalelse (se pkt. 2) samt 
rapport (pkt. 9) fra 1989 peger med al ønskelig tydelighed 
på, at målsætningen om en forbedret adgang for middel-
havsprodukter til det fælles marked ikke lader sig realisere 
uden en ændret udvikling i den sydlige del af Fællesskabet 
og uden en politik for udviklingssamarbejde, som er i stand 
til at bryde med den nuværende konkurrencesituation og i 
stedet kan skabe en ny situation kendetegnet ved komple­
mentaritet og selvforstærkende virkninger. 
3.5.2. Dette gælder frem for alt for landbrugsprodukter, 
hvor situationen i øjeblikket er utilfredsstillende for såvel 
middelhavstredjelandene som for EF's middelhavsregio­
ner. Fastholdelsen af de traditionelle handelsstrømme, som 
ikke blev omfattet af tillægsprotokollerne fra 1987 til 1989, 
Nr. C 168/30 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 7. 90 
fastlåser de eksisterende skævheder og åbner ingen 
udviklingsperspektiver for middelhavstredjelandene (se 
rapporten fra 1989 — pkt. 5). Som omtalt ovenfor er det 
imidlertid tvingende nødvendigt for middelhavslandene, at 
de øger deres eksport, specielt deres landbrugseksport. 
Disse skævheder kan kun fjernes med et program, som er 
udformet i fælles forståelse mellem EF og middelhavstred­
jelandene, og som bevirker en omorientering af landbrugs-
og levnedsmiddelproduktionen i hele Middelhavsbækkenet 
efter de kriterier, som ØSU lagde frem i den allerede 
citerede udtalelse (pkt. 6.7/10). 
3.5.3. ØSU kan tilslutte sig den af Kommissionen 
formulerede målsætning om, at industriprodukter fra 
middelhavslandene (herunder også tekstil- og beklæd­
ningsvarer) skal have friere adgang til Fællesskabets 
marked. ØSU har allerede slået til lyd for, at man afvikler 
selvbegrænsningsaftalerne, dog på den betingelse, at 
Fællesskabet sammen med middelhavstredjelandene (i 
forventning eller i mangel af en egnet regelramme inden for 
GATT) indgår en aftale indeholdende betingelser og 
garantier for fri markedsadgang vedrørende: dumping, 
eksportkreditter, produktefterligninger, social dumping 
osv. (se udtalelsen af 1989, pkt. 9.13). 
3.5.4. Middelhavstredjelandenes meget presserende 
behov for i dag at indtjene valuta via eksport til 
Fællesskabet og de øvrige industrilande vil aftage, hvis der 
på subregionalt plan skabes fælles markeder. EF kunne 
gøre yderligere indrømmelser over for eksport fra middel-
havstredjelande betinget af denne målsætnings virkelig­
gørelse. 
3.5.5. ØSU er enig med Kommissionen, når denne peger 
på behovet for at øge den tekniske bistand til forbedring af 
middelhavstredjelandenes eksportstruktur. I denne forbin­
delse minder ØSU om sit tidligere fremsatte forslag om, at 
der oprettes et agentur til fremme af markedsføringen af 
middelhavsprodukter, som i fællesskab skal ledes af EF og 
middelhavstredjelandene. 
3.5.6. I øvrigt kan Fællesskabet spille en vigtig rolle i 
forholdet til EFTA-landene ved at arbejde for, at disse i 
højere grad åbner deres grænser for produkter fra 
middelhavslandene. I samme sammenhæng bør man 
udforske mulighederne for indgåelse af trekantshandelsaf-
taler mellem EF, middelhavstredjelandene og lande i 
Central- og Østeuropa, for dermed at tilvejebringe en 
bredere komplementaritetsbasis. 
3.6. Øget inddragelse af middelhavstredjelandene i den 
udvikling, der sker i Fællesskabet 
3.6.1. ØSU glæder sig over, at Kommissionen har 
optaget et forslag, som det fremsatte i udtalelsen fra 1989 
(pkt. 9.17), om nærmere at orientere middelhavstredjelan­
dene om udviklingen i gennemførelsen af det indre marked. 
Det skal imidlertid minde om, at forslaget, ud over en 
informationsformidling, også omfattede teknisk bistand til 
gennemførelsen af de tilpasninger, som middelhavstredje­
landene nødvendigvis må gennemføre inden for visse 
vigtige sektorer (produktstandardisering, patentlovgiv­
ning, varebevægelser, transport, banker, forsikring, m.v.). 3.6.2. Et program for information og teknisk bistand, 
udformet efter ovennævnte retningslinjer, forudsætter et 
formidlingsorgan, som kunne være det center, som ØSU 
har foreslået etableret med henblik på teknisk bistand i 
forbindelse med udviklingsaftaler og i forbindelse med 
teknologioverførsel. 
3.6.3. Programmets målgruppe skal ikke blot være de 
offentlige forvaltninger, men også erhvervslivet og organi­
sationerne. Specielt for så vidt angår informationsformid­
lingen, kunne Kommissionen med fordel henlægge speci­
fikke opgaver til Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 
3.6.4. ØSU skal påpege, at der endnu ikke i dag finder en 
videnskabelig vurdering sted af de virkninger, som 
gennemførelsen af det indre marked har for middelhavs-
tredjelande og mere generelt for økonomien i middelhavs­
landene. Den vil derfor opfordre Kommissionen til at 
udarbejde en rapport om dette spørgsmål; rapporten 
kunne forberedes af en forskningsgruppe, der også 
omfatter sagkyndige fra middelhavstredjelande. 
3.6.5. ØSU finder Kommissionens forslag om middel­
havstredjelandenes inddragelse i visse individuelle pro­
grammer eller fællesskabspolitikker yderst relevant. 
3.6.6. Den delpolitik, som middelhavstredjelandene 
primært kunne deltage i, må helt klart være regionalpoli­
tikken, herunder specielt de interventioner, som berører 
Fællesskabets middelhavsregioner, det vil først og frem­
mest sige strukturfondenes interventioner. Her bør der 
formuleres nye multiregionale programmer, som også 
involverer middelhavstredjelandene. Disse programmer 
(hvis effektivet vil blive optimeret på grund af den 
multiregionale indfaldsvinkel og på grund af samtidig­
heden i synergiske og indbyrdes beslægtede interventioner i 
forskellige geografiske afsnit af middelhavsområdet) bør 
lægges an med henblik på det mellemlange og lange sigt og 
bygges op omkring strukturorienterede foranstaltninger, 
primært rettet imod sektorer, hvor mulighederne og 
risiciene ved det indre fælles marked er størst. Programmer­
ne må op på en »kritisk masse« af interventioner, så at de 
medfører afgørende og varige resultater. Programmerne 
bør sigte mod nye samarbejdsformer mellem regionerne i 
middelhavsområdet ved at fremme samhandelen, sikre en 
mere differentieret produktion og nedbringe afhængig­
heden af mere udviklede områder. 
Et centralt punkt i disse programmer bør være et 
samarbejde mellem regioner og lokalsamfund, forsknings­
centre, universiteter, uddannelsesinstitutioner, virksomhe­
der, erhvervslivet og fagbevægelsen. Den del af program­
merne, der vedrører Fællesskabets middelhavsregioner, bør 
have karakter af programmer, gennemført på EF-initiativ, 
medens den del, der vedrører middelhavstredjelandene, bør 
indbygges som et led i de udviklingsaftaler, ØSU foreslår; 
denne opgavefordeling må ikke ændre ved den helhed, som 
skal karakterisere de enkelte programmer. 
Programmerne skal udarbejdes af Kommissionen med 
størst mulig deltagelse fra regionerne i EF's middelhavsom­
råde, fra regeringerne, fra middelhavstredjelandene og fra 
10. 7. 90 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 168/31 
de erhvervsmæssige og faglige organisationer i de involve­
rede områder. 
Finansieringen af disse programmer, der vil ske i fællesskab 
over strukturfondene og over finansprotokollerne med 
middelhavstredjelandene, bør sikres ved, at der afsættes 
midler på en særlig post på EF's budget. 
ØSU foreslår, at der straks afsættes — det være sig 
begrænsede — bevillinger til finansieringen af pilotprojek­
ter, koncentreret på nøje definerede områder, idet man 
også bør gennemføre forsøg med forskellige former for 
samordning og samråd med erhvervslivet og fagbevægel­
sen. 
3.6.7. I samklang med det, Kommissionen foreslår, 
finder ØSU det yderst vigtigt, at middelhavstredjelandene 
har adgang til samtlige EF-programmer og alle de 
ledsagepolitikker, der knytter sig til virkeliggørelsen af det 
indre marked, herunder specielt på områderne: forskning 
og innovation (se udtalelsen fra 1989, pkt. 9.5 og 9.6), små 
og mellemstore virksomheder (se udtalelse fra 1989, pkt. 
9.17), kultursamarbejde, miljø, turisme, arbejdsmarked og 
jobskabelse. Særligt vigtigt er en bedre udnyttelse af de 
menneskelige ressourcer, herunder ikke mindst via uddan­
nelse og samfundsorientering (se udtalelsen fra 1989, pkt. 
9.2 til 9.6). Ud over deltagelse i allerede eksisterende EF-
programmer bør der etableres et organ, som forvaltes i 
samarbejde med middelhavstredjelandene, analogt med, 
hvad Kommissionen for nylig foreslog for landene i 
Central- og Østeuropa. 
3.7. Udbygning af den politiske, kulturelle, økonomiske 
og sociale dialog 
3.7.1. ØSU er enig i Kommissionens synspunkt og skal i 
denne forbindelse fremføre følgende konkrete forslag: 
3.7.2. Givet den indbyrdes sammenhæng, der er mellem 
demokrati, fred og udvikling, bør målsætningen med en 
styrkelse af den politiske dialog være følgende: 
— at styrke demokratiet i middelhavstredjelandene. Der 
tænkes ikke alene på folkestyret, men også på det 
sociale demokrati, hvor arbejdsmarkedsparternes delta­
gelse i det sociale liv i disse lande må styrkes 
— at sikre, at menneskerettighederne ikke krænkes, jf. 
erklæringer fra Europa-Parlamentet og internationale 
organisationer 
— at bidrage til fredsprocessen i Middelhavsbækkenet. 
Det er nødvendigt, at Fællesskabet i langt højere grad 
end hidtil sætter afgørende ind for at bidrage til en 
fredelig løsning på de mange konflikter i Middelhavs-
bækkenet : dels konflikten mellem Israel og palæstinen­
serne (hvor man bør gå videre end til at indtage nok så 
berettigede holdninger — såsom at tage afstand fra nye 
bosættelser i de besatte områder — eller at træffe, 
ganske vist rosværdige, beslutninger om at fordoble 
støtten til de palæstinensiske befolkninger), dels 
konflikten mellem forskellige interne og eksterne kræfter, som bekæmper hinanden i Libanon, samt 
Cypern-konflikten og konflikten i Vestsahara. 
3.7.3. Af stor vigtighed er den kulturelle dimension i 
dialogen mellem Fællesskabet og middelhavstredjelandene. 
Ud over programmer, som skal fremme den gensidige 
forståelse og kultursamkvemmet, skal ØSU fremhæve den 
fundamentale vigtighed af oprettelsen af et euro-arabisk 
universitet i Granada. 
3.7.4. Men det må være naturligt, at det er den 
økonomiske og sociale dialog, som ligger ØSU særligt på 
sinde. Det er enigt med Kommissionen i, at denne dialog 
skal dreje sig om bestemte sektorer (landbrug, energi osv.) 
og horisontale problemstillinger (miljø, befolknings­
vandringer m.v.). I 1989-udtalelsen påpeges det, at den 
sektorspecifikke dialog bør kunne støtte sig til egnede 
institutter og organer (forum for middelhavsområdet, 
fællesinstitutioner, osv.) Under alle omstændigheder bør 
dialogen give anledning til udstikning af fælles retnings­
linjer for de sektorspecifikke og tværgående politikker, 
som skal danne grundlaget for udformningen af sektorspe­
cifikke rammeaftaler mellem EF og samtlige middelhavs-
tredjelande. 
3.7.5. ØSU er enig med Kommissionen i, at den 
økonomiske og sociale dialog starter på det regionale 
niveau (Den Arabiske Maghreb-Union og Det Arabiske 
Samarbejdsråd). 
3.7.6. ØSU skal påpege, at en vigtig del af den 
økonomiske og sociale dialog er den, hvor det økonomiske 
og sociale liv i EF og middelhavstredjelandene er de 
centrale aktører. Som allerede understreget i udtalelsen fra 
1989 (pkt. 7) vil en afgørende forudsætning for, at den nye 
middelhavspolitik afføder positive resultater, være, at det 
økonomiske og sociale liv inddrages i denne politik og 
påtager sig et medansvar for den, og at disse kræfter er i 
stand til at føre en dialog og samarbejde på nationalt, 
regionalt og euro-mediterrant plan, samt at de får lejlighed 
til at vurdere og stille forslag til middelhavspolitikkens 
indhold og konkrete udmøntning. 
3.7.7. Kommissionen må derfor finde frem til mere 
hensigtsmæssige former for indirekte dialog med de 
økonomiske og sociale kræfter i de involverede lande med 
henblik på at drage dem ind i realiseringen af målsætnin­
gerne for middelhavspolitikken. Herunder må der stilles 
det krav, at der foreligger udtalelse fra de økonomiske og 
sociale kræfter i Fællesskabet og middelhavstredjelandene, 
inden der træffes beslutninger om de forskellige elementer i 
den nye middelhavspolitik: udviklingsaftalerne, struktur­
tilpasningsprogrammerne og de ledsageprogrammer, der 
skal fremme reformer i middelhavstredjelandene, investe­
ringsprogrammer og projekter samt programmer for 
inddragelse af middelhavstredjelandene i forskellige EF-
politikker. 
3.7.8. Det bør også høre til Fællesskabets opgaver at 
understøtte relationerne mellem de faglige og erhvervs­
mæssige organisationer i Fællesskabet og i middelhavstred­
jelandene, herunder også mellem de supranationale 
erhvervs- og fagorganisationer. På denne måde kan det 
hjælpe erhvervslivets og fagbevægelsens repræsentanter i 
middelhavstredjelandene til at etablere og cementere deres 
organisations- og ytringsfrihed. 
Nr. C 168/32 De Europæiske Fællesskabers Tidende 10. 7. 90 
3.7.9. Desuden bør man støtte fællesinitiativer, som 
udgår fra det økonomiske og sociale liv i Fællesskabet og 
middelhavstredjelandene, og som tager sigte på at udforske 
særlige spørgsmål med tilknytning til middelhavspoli­
tikken, i hvilke det økonomiske og sociale liv måtte have en 
vigtig rolle at spille. 
3.7.10. Ydermere kunne Kommissionen eksperimentere 
med fremme af en social dialog mellem Europa og 
middelhavsområdet med forbillede i den dialogmodel, man 
har i EF. 
3.7.11. ØSU har en grundlæggende rolle at spille i den 
økonomiske og sociale dialog og i bestræbelserne på at 
medinddrage de økonomiske og sociale kræfter i middel­
havstredjelandene. Den rolle, man forestiller sig, ØSU skal 
spille, skal række ud over den rent rådgivende funktion, 
som ganske vist er vigtig, og som man ikke genfinder lige så 
udviklet i middelhavstredjelandene, men således, at ØSU 
bliver et aktivt værktøj for Råd og Kommission i den 
økonomiske og sociale dialog mellem Europa og middel­
havsområdet. 
3.7.12. I denne forbindelse skal det atter engang 
påpeges, at det må høre til ØSU's opgaver, med støtte fra 
Rådet, at etablere en permanent kontaktgruppe, som skal 
være bindeled mellem ØSU og de økonomiske og sociale 
råd i middelhavslandene (der hvor sådanne findes og ellers 
med erhvervs- og fagorganisationerne). I forlængelse heraf 
kunne ØSU en gang om året arrangere et møde mellem de 
økonomiske og sociale kræfter i Europa og i middelhavs­
området. Initiativerne skal sigte mod en gennemgang af 
middelhavspolitikken i alle dennes aspekter, med hoved­
vægten på dem, der har direkte relation til initiativer, der 
udgår fra de økonomiske og sociale kræfter. 
1. Generelle bemærkninger 
1.1. Under forbehold af nedenstående bemærkninger 
godkender ØSU Kommissionens forslag, som efter dets 
mening skulle have været fremsat for længe siden. Det 
udtrykker tilfredshed med, at EF indtager en sådan 
holdning for at sikre en mere human behandling af dyr. 
(!) EFT nr. C 134 af 31. 5. 1990, s. 5. 4. Konklusion 
4.1. ØSU glæder sig over, at Kommissionen fremlægger 
forslag til en ny middelhavspolitik og kan tilslutte sig de 
specifikke forslag til interventioner (seks punkter). Det 
finder imidlertid, at Kommissionen bør gå videre end som 
så og lægge en mere konsekvent linje ved at indbygge disse 
interventioner i en overordnet udviklingssamarbejdspoli­
tik, som det stadig står tilbage at formulere. 
4.2. På den anden side er det med stor beklagelse, at 
ØSU konstaterer, at drøftelserne mellem regeringerne i EF 
— således som de kom til udtryk på Rådets møde den 5. 
februar 1990 — fortsat ikke er nået særligt langt, eftersom 
de er kendetegnet ved, at nogle delegationer reducerer 
problemet til et spørgsmål om blot at give eksporten fra 
middelhavslandene friere adgang til EF, medens andre 
delegationer reducerer det til et spørgsmål om blot at sætte 
den finansielle støtte i vejret. Rådet har ikke forstået den 
strategiske rækkevidde af middelhavsspørgsmålet og det 
faktum, at der i dag er et tvingende behov for en 
helhedssynsvinkel i Fællesskabets politik, dersom denne 
virkeligt skal tackle problemerne. 
Bruxelles, den 26. april 1990. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg 
Rævesakse blev delvis forbudt i Grønland allerede i 1938 og 
totalt forbudt i 1989. I et stigende antal lande bliver det 
mindre og mindre acceptabelt at anvende dem.. Vi lever i en 
verden, hvor holdningen til dyr hurtigt ændrer sig, og hvad 
der var acceptabelt for nogle år siden, kan ikke længere 
accepteres. 
Som nævnt i begrundelsen til dok. KOM(89) 198 endelig 
udg. er rævesakse forbudt i over 60 lande, og andre lande 
har strenge betingelser for anvendelsen deraf. Udtalelse om forslag til Rådets forordning (EØF) om import af visse skind (J) 
(90/C 168/15) 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 18. maj 1989 under henvisning til EØF-
Traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det 
ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for miljø-, sundheds- og forbrugerspørgsmål, 
som udpegede Shreela Fiather til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 3. april 1990. 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 276. plenarforsamling den 26. april 1990 med 
70 stemmer for, 14 imod og 35 hverken for eller imod, følgende udtalelse: