KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 03.07.1998 
KOM(1998) 407 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OM ØGET SOLIDARITET MED HENBLIK PÅ 
BEKÆMPELSE AF AIDS I UDVIKLINGSLANDE 

VIH/574/98-DA 
Del 1 - Version 2 
BEGRUNDELSE FOR MEDDELELSEN 
Formålet med denne meddelelse er at: 
fremkomme med et første oplæg til debat om, hvordan der skal reageres på 
anmodningen fra Det Europæiske Råd i Luxembourg til Kommissionen "ø/w at 
undersøge de nærmere betingelser for oprettelsen af en terapeutisk 
solidaritetsfond i UN AIDS' regi til bekæmpelse af aids i udviklingslandene", 
besvare den opfordring fra Europa-Parlamentet, som blev bakket op af 
Ministerrådet i dennes forordning om oprettelse af budgetpost nr. B7-6211 til 
foranstaltninger på området hiv/aids i udviklingslandene, og som gik ud på "at 
undersøge, hvorledes de hiv-smittede i de fattigste lande kan få bedre adgang til 
behandling. Denne undersøgelse skal gennemføres i nært samarbejde med De 
Forenede Nationers særorganisationer, de berørte ngo'er, 
lægemiddellaboratorierne samt Den Europæiske Unions medlemsstater", 
anerkende og bakke op om alle de opfordringer til øget international solidaritet 
omkring bekæmpelsen af aids, herunder også opfordringerne fra G8 på møderne i 
henholdsvis Denver og Birmingham, UNAIDS' (United Nations Joint 
Programme on AIDS) møde om perinatal smitteoverførsel, International AIDS 
Vaccine Initiative (IAVI) og Verdensbankens opfordring til at oprette en fond for 
indkøb af vaccine. 
rekapitulere Kommissionens nuværende prioritering af opgaverne i relation til 
hiv og aids i udviklingslandene, 
skitsere Kommissionens holdning til flere af de seneste opfordringer til øget 
international solidaritet med henblik på bekæmpelse af aids i udviklingslandene 
og mulighederne for et specifikt bidrag fra EF til et nyt internationalt initiativ, 
fremkomme med forslag til en ramme for en strategi for yderligere støtte og 
påpege nogle spørgsmål, der skal overvejes i forbindelse med de finansielle 
ressourcer, med hvilke EF eventuelt kan deltage i en styrket international 
solidarisk indsats for at bekæmpe aids både med hensyn til forebyggelse 
(vaccine) og med hensyn til bedre behandlingsmuligheder i udviklingslandene. 
Aix-
RESUMÉ MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
OM ØGET SOLIDARITET MED HENBLIK PÅ 
BEKÆMPELSE AF AIDS I UDVIKLINGSLANDE 
Den foreliggende meddelelse — 
1. redegør for baggrunden for opfordringerne til at udvise øget international 
solidaritet og beskriver den nuværende situation med hensyn til hiv/aids (human 
immunodeficiency virus og acquired immune deficiency syndrome) i 
udviklingslande, 
2. skitserer Europa-Kommissionens holdning til prioriteringen af opgaverne på 
nationalt og internationalt plan med henblik på anvendelse af offentlige midler 
til at bekæmpe aids i udviklingslande og peger på mulighederne for at styrke 
både den forebyggende indsats og omsorgs- og behandlingsindsatsen gennem 
tilvejebringelse af offentlige goder, 
3. opsummerer EF's nuværende indsats for at bekæmpe hiv/aids i 
udviklingslandene og peger på, hvordan den kan intensiveres. Først redegøres der 
for de positive resultater af omkostningseffektive målrettede forebyggende 
foranstaltninger og for, hvor vigtigt det er at udvide disse foranstaltninger; 
dernæst understreges det, hvor vigtigt det er at yde støtte til at styrke 
sundhedssystemerne, og der skitseres mulige forbedringer, 
4. gennemgår muligheden for at etablere nye solidaritetsmekanismer og 
undersøger flere alternativer. Først redegøres der for mulighederne for at 
finansiere behandling, herunder også med antiretrovirale midler, i 
udviklingslandene, og der peges på visse tekniske usikkerhedsmomenter, 
nødvendigheden af at foretage en relativ prioritering, muligheden for at kunne 
betale for denne behandling samt den offentlige politik på området. Dernæst ser 
man på muligheden for at udvikle vacciner og antimikrobielle midler, og der 
argumenteres for oprettelse af en fond for indkøb af sådanne præparater, når først 
de er udviklet, 
5. skitserer mulighederne for et yderligere specifikt bidrag fra EF, herunder 
bevilling af flere finansielle ressourcer til: 
at støtte landene med køb af eksisterende midler, dvs. i 
prioriteringsrækkefølge: 
a) AZT (azidothymidin) til monoterapi til brug for gravide hiv-positive 
kvinder 
b) medicin til behandling af seksuelt overførte sygdomme, tuberkulose 
og andre opportunistiske infektioner 
c) behandling med antiretrovirale midler til forsøgsmæssig afprøvning i 
nogle få lande, som i forvejen er udvalgt af UNAIDS, 
tb 
tilskynde til yderligere investeringer fra den private sektor i udvikling af 
vacciner og antimikrobielle midler og tilvejebringelse af finansielle 
ressourcer til indkøb af disse præparater, når først de er udviklet, 
understreger UNAIDS' overordnede ansvar for forvaltningen af nye 
solidaritetsinstrumenter, samtidig med at væsentlige beslutninger dog fortsat skal 
træffes af udviklingslandene selv, og påpeger, at det er vigtigt at overvåge 
virkningerne af disse instrumenter. 
INDHOLDSFORTEGNELSE 
I. INDLEDNING 
A. UDFORDRINGEN I DET KOMMENDE TIÅR 
B. BEKÆMPELSE AF HIV/AIDS 
1. Behandlingstilbud til personer med hiv/aids: En verden til forskel 
2. Forhindring af spredningen af hiv/aids 
C. POLITISK OPBAKNING TIL EN INTENSIVERING AF DEN 
INTERNATIONALE INDSATS OG ØGET INTERNATIONAL 
SOLIDARITET 
D. MEDDELELSENS OPBYGNING 
II. EUROPA-KOMMISSIONENS HOLDNING TIL PRIORITERINGEN PÅ 
NATIONALT OG INTERNATIONALT PLAN MED HENSYN TIL 
ANVENDELSEN AF DE DISPONIBLE OFFENTLIGE MIDLER TIL 
BEKÆMPELSE AF AIDS I UDVIKLINGSLANDE 
III. EF'S NUVÆRENDE INDSATS FOR BEKÆMPELSE AF HIV/AIDS OG 
ANBEFALINGER TIL, HVORDAN DENNE INDSATS KAN 
INTENSIVERES 
A. FOREBYGGELSE - PRISMÆSSIGT OVERKOMMELIGE 
FORANSTALTNINGER 
Det særlige problem omkring forebyggelse af smitteoverførsel fra mor til barn 
B. STØTTE TIL NATIONALE SUNDHEDSSYSTEMER 
IV. NYE TILTAG MED HENBLIK PÅ INTERNATIONAL SOLIDARITET 
A. FINANSIERING AF SUNDHEDSTJENESTER OG ANTIRETROVIRALE 
MIDLER TIL MENNESKER MED HIV/AIDS I UDVIKLINGSLANDENE 
1. Sundhedssystemerne i udviklingslandene og deres muligheder for at klare 
den ekstra belastning, som følger af aids 
2. Problemstillingen omkring kombinationsbehandling med antiretrovirale 
midler 
a) Tekniske problemer med hensyn til almindelig brug af 
kombinationsbehandling af hiv-smittede 
b) Prioritering af opgaverne 
c) Behandling til en overkommelig pris 
d) Det offentliges holdning til behandling med antiretrovirale midler. 
Hidtidige erfaringer i nogle udviklingslande 
B. PARTNERSKAB MELLEM DEN PRIVATE OG DEN OFFENTLIGE 
SEKTOR FOR AT UDVIKLE VACCINE OG ANTIMIKROBIELLE MIDLER 
C. DE NÆRMERE BETINGELSER FOR NYE INTERNATIONALE 
SOLIDARITETSINSTRUMENTER 
3-^ 
V. EF'S SPECIFIKKE BIDRAG 
A. HVAD SKAL FINANSIERES MED FLERE EF-RESSOURCER? 
B. VIGTIGSTE MIDLER, DER KAN INDKØBES 
1. Midler, der allerede findes på markedet 
2. Midler, der endnu ikke er udviklet 
C. RAMMER FOR, HVAD DER KAN FINANSIERES MED DE EKSTRA 
RESSOURCER 
D. HVORDAN SKAFFES DER MIDLER TIL UDVIKLINGSLANDENE? 
E. EKSEMPLER PÅ FORUDSÆTNINGER, DER SKAL VÆRE OPFYLDT, FØR 
EF KAN BEVILGE DIREKTE BUDGETSTØTTE 
1. Medicin, der allerede findes på markedet 
2. Præparater, der endnu ikke findes på markedet 
F. NÆRMERE BETINGELSER FOR MOBILISERING AF YDERLIGERE 
RESSOURCER PÅ EF-PLAN 
VI. FORVALTNING AF NYE INTERNATIONALE 
SOLIDARITETSINSTRUMENTER 
A. PÅ INTERNATIONALT PLAN 
B. NATIONAL FORVALTNING AF FINANSIELLE RESSOURCER TIL 
LEVERING AF FOREBYGGELSES- OG BEHANDLINGSMIDLER TIL 
UDVIKLINGSLANDENE 
C. OVERVÅGNING 
D. FORVALTNINGEN AF NYE INTERNATIONALE FINANSIERINGS­
INSTRUMENTER MED HENBLIK PÅ TESTNING OG INDKØB AF 
VACCINER TIL UDVIKLINGSLANDENE 
VIL KONKLUSION OM DET INTERNATIONALE SAMARBEJDE OG EF'S 
SPECIFIKKE BIDRAG 
BILAG 1: CITATER VEDRØRENDE INTERNATIONAL SOLIDARITET I 
RELATION TIL HIV/AIDS 
L INDLEDNING 
A. UDFORDRINGEN I DET KOMMENDE TIÅR 
Helt fra starten af aids-epidemien var man klar over, at aids ikke var noget, de enkelte 
familier eller lande kunne klare på egen hånd. Det internationale samfund måtte 
mobiliseres, og den forenede indsats kunne kun opretholdes med tilstrækkelig politisk 
opbakning og store finansielle ressourcer over en længere periode. 
Det var baggrunden for, at EF i 1984 begyndte at beskæftige sig med forskning i 
hiv/aids og i 1987 for første gang blev involveret i foranstaltninger til bekæmpelse af 
hiv/aids i udviklingslande. På det tidspunkt var EF og landene i Afrika, Vestindien og 
Stillehavet (AVS) enige om, at aids ville blive en alvorlig udfordring for disse landes 
udvikling og derfor krævede en særlig indsats. Kun seks måneder efter, at programmet 
indledtes i AVS-landene, kunne også andre udviklingslande komme i betragtning til 
støtte via en budgetpost, som var specielt oprettet til formålet. 
I 1980'erne bestod udfordringen i hurtigt at udvikle effektive foranstaltninger til at 
forhindre udbredelsen af aids, styrke de forskellige eksisterende systemer til 
bekæmpelse af virussen og samtidig videreudvikle viden om og forskning i hiv/aids. 
EF støttede sammen med det internationale samfund den indsats, der blev gjort på 
såvel nationalt som regionalt plan. 
Politikkerne og strategierne for EF-støtten var genstand for omfattende debat og blev 
formuleret officielt i Kommissionens meddelelse af 7. januar 1994 til Rådet og Europa-
Parlamentet med titlen "Fællesskabets og medlemsstaternes aids-politik i 
udviklingslandene" samt i retsgrundlaget for den særlige aids-budgetpost B7-6211 (ref. 
95/0164(SYN) af 26.6.1995). 
Her ved udgangen af 1990,erne består udfordringen i at gennemføre de mest effektive 
foranstaltninger i tilstrækkelig stor målestok, samtidig med at sundhedssystemerne får 
den fornødne støtte til at kunne tage sig af dem, der allerede er smittet, og der sættes 
endnu mere ind på at øge vor viden for at kunne forbedre foranstaltningerne og udvikle 
nye metoder. Der er redegjort detaljeret for denne problemstilling i en publikation med 
titlen "Confronting AIDS: Public priorities in a global epidemic", som Verdensbanken, 
Europa-Kommissionen og UNAIDS udsendte i fællesskab i 1997. 
Kommissionen redegjorde for denne fremtidige udfordring ved en offentlig høring i 
Parlamentet og bebudede en videreførelse og styrkelse af støtten til aids­
foranstaltninger i tredjelande1. Europa-Kommissionen foreslog også nogle prioriterede 
indsatsområder for den finansielle støtte fremover. Disse indsatsområder er nærmere 
beskrevet i afsnit II. 
1 Høring i Europa-Parlamentet den 25. november 1997. 
6 
B. BEKÆMPELSE AF HIV/AIDS 
1. Behandlingstilbud til personer med hiv/aids: En verden til forskel 
Det anslås, at over 30 mio. mennesker i hele verden i dag (1998) er smittet med hiv­
virus, og heraf lever 90% i udviklingslande, og 20 mio. lever i afrikanske lande syd for 
Sahara. Af de hiv-smittede i afrikanske lande syd for Sahara er halvdelen kvinder. 
Indtil for nylig mente man, at sygdommen havde dødelig udgang for tæt ved 100% af 
alle smittede, selv om der var stor forskel mellem de rige og de fattige lande med 
hensyn til at forhindre overførsel af smitte fra mor til barn, behandlingstilbud til 
patienterne og sygdommens forløb. 
I rige lande fik langt størsteparten af de smittede specialistbehandling inden for 
offentlige eller private sundhedstjenester. Selv om sygdommen ikke kunne helbredes, 
var det muligt at forlænge patienternes levetid ved at forebygge og behandle 
opportunistiske infektioner med brug af AZT-monoterapi, tilbud om psykologisk støtte 
og en fornuftig kost, og resultatet var, at patienterne levede gennemsnitligt tolv år efter 
at være blevet smittet. 
I fattige lande fik kun en lille del af de smittede specialistbehandling, og på grund af 
ringe kapacitet i sundhedssektoren og utilstrækkelig behandling af opportunistiske 
infektioner var den forventede levetid efter smitten normalt væsentligt kortere end ti år, 
og det var fortsat almindeligt, at smitten blev overført fra mor til barn. 
Den opfattelse, at aids altid havde dødelig udgang, ændrede sig imidlertid for to år 
siden med udviklingen og indførelsen af behandlingsstrategier, der omfatter brug af 
kombinationer af antiretrovirale midler og protease-inhibitorer, som ikke blot forbedrer 
livskvaliteten for næsten 80% af dem, der får den pågældende medicinske behandling, 
men også giver håb om fremskridt inden for lægemiddelforskningen, der kan gøre det 
muligt at standse sygdomsprocessen varigt. Desuden indførte man i de mere velstående 
lande i 1996 monoterapi af gravide hiv-smittede kvinder, og det tilligemed muligheden 
for at vælge alternativer til amning samt tilbud om testning og rådgivning har hurtigt 
nedbragt antallet af tilfælde af overførsel af hiv under graviditet. 
For første gang ser det nu ud til, at hiv-smitten ikke nødvendigvis har dødelig udgang. 
Efter disse opdagelser anvendes protease-inhibitorer og antiretrovirale midler i vidt 
omfang i de rige lande. 
Opdagelsen af effektiv monoterapi til brug for gravide kvinder og 
kombinationsbehandling af hiv-smittede har gjort forskellen endnu større med hensyn 
til udsigterne for hiv-smittede i henholdsvis rige og fattige lande. Mens antallet af nye 
smittetilfælde er faldende i den industrialiserede verden (som følge af succesrige 
forebyggelseskampagner), og der er skabt mulighed for en effektiv behandling, 
konstateres der i de fattigere lande stadigt flere nye smittetilfælde, og der er fortsat her 
tale om en dødelig sygdom. Flere lande i den tredje verden har kunnet registrere et 
kraftigt fald i den forventede levealder som følge af aids, og dødeligheden blandt 
voksne stiger fortsat i de hårdest ramte områder. Det er sandsynligt, at 40 mio. 
mennesker vil dø på grund af hiv-smitte i løbet af det næste tiår. Også børn vil blive 
smittet i stort tal. 
Dette billede af to helt forskellige verdener, der kæmper med aids og dens 
konsekvenser, understreger yderligere de store forskelle med hensyn til kvaliteten af og 
adgangen til sundhedstjenester i henholdsvis de industrialiserede lande og 
udviklingslandene generelt og de vanskelige valg, dette indebærer. F.eks. dør 1 ud af 
50 kvinder i udviklingslandene på grund af komplikationer i forbindelse med graviditet 
og fødsel sammenholdt med kun 1 ud af 2700 i de højt udviklede industrialiserede 
lande. 
Det er på denne baggrund - de enorme forskelle med hensyn til sundhedstilstand og 
kapaciteten i de sundhedssystemer, der skal tage sig af alle helbredsproblemer, 
herunder også hiv/aids - at opfordringen til større international solidaritet for at give 
øget adgang til forebyggelse, omsorg og kombinationsbehandling skal ses. 
2. Forhindring af spredningen af hiv/aids 
Der er i dag bred enighed om, at der bør gøres mere for at begrænse epidemien, hvor 
det er muligt, ved at gøre de nuværende foranstaltninger mere effektive, f.eks. 
oplysning, målrettet undervisning, rådgivning, testning, brug af kondomer og 
behandling af seksuelt overførte sygdomme, men også gennem udvikling af nye 
metoder til at forhindre overførslen af virus, især blandt befolkningen i 
udviklingslande. 
En af de nye forebyggende metoder, der netop er udviklet, er behandling af hiv-
smittede gravide med zidovudin eller AZT for at forhindre, at virus overføres til barnet. 
Da resultaterne af de kliniske forsøg forelå, blev AZT opført på WHO's liste over 
livsvigtig medicin, og prisen blev sat væsentligt ned for at give større dele af 
befolkningen adgang til denne form for behandling. 
I dag foregår indsatsen for at give hiv-smittede øget adgang til pleje og behandling 
sideløbende med bestræbelserne på at gøre eksisterende og nye forebyggende 
foranstaltninger mere tilgængelige, fordi man har erkendt, at hvis landene skal kunne 
klare den voksende belastning, som aids udgør, er den eneste seriøse mulighed at 
standse spredningen af aids så hurtigt og effektivt som muligt. De lande, som er i stand 
til at begrænse epidemien, vil også være optimalt placeret med hensyn til at kunne 
tilbyde befolkningen den bedste og mest hensigtsmæssige behandling, og det gælder 
både hiv-smittede og andre. 
Det er denne komplekse situation, der danner baggrund for nye opfordringer til at gøre 
AZT-behandlingen lettere tilgængelig for gravide, give bedre adgang til andre 
antiretrovirale midler og øge eller stimulere investeringer i fremstilling af andre 
præparater såsom vacciner og antimikrobielle midler. Sådanne tiltag vil virkeligt 
betyde noget, hvis de får den fornødne støtte hurtigt, og hvis der stilles nye finansielle 
instrumenter til rådighed for udviklingslandene, så de kan indkøbe disse præparater, 
når først de er udviklet. 
C. POLITISK OPBAKNING TIL EN INTENSIVERING AF DEN INTER­
NATIONALE INDSATS OG ØGET INTERNATIONAL SOLIDARITET 
Med det formål at organisere en mere intensiv indsats og etablere nye mekanismer for 
at skabe større international solidaritet i relation til aids anmodede Det Europæiske Råd 
i Luxembourg Kommissionen om "at undersøge de nærmere betingelser for oprettelsen 
af en terapeutisk solidaritetsfond i UNAIDS' regi til bekæmpelse af aids i 
udviklingslandene". Europa-Parlamentet var tidligere kommet med en tilsvarende 
opfordring, som blev bakket op af Ministerrådet i forbindelse med vedtagelsen af 
forordningen om aids-budgetposten (nr. B7-6211). Sigtet er bl.a. "at undersøge, 
hvorledes de hiv-smittede i de fattigste lande kan få bedre adgang til behandling. 
Denne undersøgelse skal gennemføres i nært samarbejde med De Forenede Nationers 
særorganisationer, de berørte ngo'er, lægemiddellaboratorierne samt Den Europæiske 
Unions medlemsstater"2. 
Den foreliggende meddelelse er den første reaktion på disse anmodninger og har til 
formål at redegøre for, hvordan man forestiller sig, EF's program i udviklingslandene 
kan bidrage til at skabe øget international solidaritet omkring forebyggelse af 
hiv/aids og bedre behandling af hiv-smittede i erkendelse af, at det er en opgave, der 
må løses i fællesskab. Kun med en øget og velkoordineret indsats vil man kunne 
bekæmpe aids i en situation, hvor der er så mange andre vigtige opgaver, der trænger 
sig på. Meddelelsen fokuserer primært på prioriteringen af opgaverne og indeholder 
forslag til en strategi. Først når man er nået til enighed på grundlag af denne 
meddelelse, kan man begynde at gå i detaljer og stille forslag om den konkrete 
udformning og finansieringen. 
D. MEDDELELSENS OPBYGNING 
I indledningen blev der redegjort for baggrunden for opfordringen til international 
solidaritet og givet en kort beskrivelse af den nuværende situation med hensyn til 
hiv/aids. 
I afsnit II skitseres Europa-Kommissionens holdning til den prioritering, der er 
foretaget på nationalt og internationalt plan med hensyn til anvendelsen af offentlige 
midler til bekæmpelse af aids i udviklingslande, og der peges på det vigtige samspil 
mellem forebyggelse og behandling gennem tilvejebringelse af offentlige goder. 
Afsnit IQ indeholder en kort beskrivelse af EF's nuværende indsats for at bekæmpe 
hiv/aids, og derefter gives der bud på, hvordan denne indsats kan styrkes. Der peges 
især på mulighederne for relativt billige forebyggende initiativer og støtte til nationale 
sundhedssystemer. 
Artikel 2, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 550/97 af 24. marts 1997 om foranstaltninger 
på området hiv/aids i udviklingslandene. 
I afsnit IV præsenteres muligheden for at etablere nye solidaritetsinstrumenter, og flere 
alternativer gennemgås. Først udforskes muligheden for at finansiere antiretrovirale 
midler i udviklingslandene under hensyntagen til visse tekniske krav, den relative 
prioritering af opgaverne, muligheden for at kunne betale for præparaterne samt den 
offentlige politik på området. Dernæst drøftes muligheden for at udvikle vacciner og 
antimikrobielle midler og oprette en fond for indkøb af disse præparater, når først de er 
udviklet. Man kommer kun ganske kort ind på, hvordan der konkret kan skaffes midler 
til nye solidaritetsinstrumenter. 
I afsnit V skitseres EF's specifikke bidrag. Det omfatter bevilling af ekstra ressourcer 
både i form af støtte til landene til køb af eksisterende præparater og til at tilskynde den 
private sektor til at investere mere i udvikling af vacciner og antimikrobielle midler. 
Afsnit VI indeholder nogle foreløbige overvejelser omkring forvaltningen af nye 
solidaritetsinstrumenter; der redegøres for EF's holdning i forhold til andre 
internationale organer, og det understreges, hvor vigtigt det er at overvåge resultaterne. 
Afsnit VII indeholder en kort konklusion af de vigtigste spørgsmål, der er omhandlet i 
meddelelsen, og præsenterer forslag til den fremtidige indsats på strategisk plan, 
herunder ændring af sigtet med de igangværende foranstaltninger suppleret med nye 
tiltag med henblik på (i) de enkelte landes indkøb af lægemidler, når præparaterne er 
kommet i handelen, og (ii) tilvejebringelse af flere og mere hensigtsmæssige 
finansieringsmuligheder med henblik på afprøvning og indkøb af vacciner på 
internationalt plan. Bilaget indeholder forskellige citater vedrørende international 
solidaritet i relation til hiv/aids. 
10 
IL EF'S HOLDNING TIL PRIORITERINGEN PÅ NATIONALT OG 
INTERNATIONALT PLAN MED HENSYN TIL ANVENDELSEN AF DE 
DISPONIBLE OFFENTLIGE MIDLER TIL BEKÆMPELSE AF AIDS I 
UDVIKLINGSLANDE 
Enkeltpersoner, lande og internationale organisationer har arbejdet side om side i de 
sidste ti år på at løse de nye og enorme problemer, der er opstået som følge af aids. På 
grund af nedskæringer i de offentlige bevillinger, et stadigt større antal smittede på 
verdensplan og de mange andre store problemer, befolkningen slås med i 
udviklingslandene, har både regeringer og donorer været nødsaget til at træffe nogle 
vanskelige valg. EF har sammen med udviklingslandene og de største andre donorer 
drøftet nødvendigheden af at foretage en prioritering af, hvordan de disponible 
offentlige midler anvendes, og behovet for tilsagn om øget støtte og etablering af 
partnerskaber med den private sektor. EF har også draget visse konklusioner med 
hensyn til sin egen privilegerede placering i udviklingssamarbejdet, og hvilken vej man 
skal følge fremover. Disse valg blev præsenteret af Kommissionen i november 1997, 
og de kan opsummeres således: 
De overordnede målsætninger for EF's foranstaltninger vedrørende hiv/aids på 
nationalt plan er at begrænse spredningen af virus og samtidig hjælpe 
sundhedssektorerne i udviklingslandene med at tage sig af sygdommens følger og 
forbedre kvaliteten af behandlingen uden nogen form for diskrimination. Det 
overordnede mål for EF på internationalt plan er at samarbejde om at skaffe øget viden 
om hiv/aids og investere i internationale offentlige goder i tilknytning til hiv/aids. 
De seneste års erfaringer viser med al ønskelig tydelighed, at udviklingslandene ikke 
kan ignorere hiv/aids-epidemien. I udviklingslandene, hvor 90% af alle hiv-
smittetilfældene er koncentreret, mere end opvejer aids de møjsommelige fremskridt, 
der er gjort med hensyn til at forbedre livskvaliteten. Fra 1950 til 1990 steg den 
gennemsnitlige forventede levealder i udviklingslandene fra 40 til 63 år, men i mange 
lande har aids nu reduceret den med mere end 10 år. Hiv/aids er også med til at 
forværre fattigdomsproblemet og ulighederne, eftersom de fattigste har de færreste 
ressourcer til at klare sig over for sygdommen. Hiv/aids er derfor en afgørende 
udviklingshæmmende og fattigdomsforstærkende faktor. 
Men den fattige befolkning og de fattige lande slås med mange andre presserende 
problemer ud over hiv/aids, og når de offentlige ressourcer er knappe, må der træffes 
vanskelige valg. F.eks. koster det i et typisk udviklingsland lige så meget at behandle 
én aids-patient i et år, som det koster at undervise ti elever i grundskolen i et år. Det er 
vanskeligt, men nødvendigt at afveje disse opgaver mod hinanden. 
EF har derfor erkendt, at anvendelsen af nationale og internationale offentlige midler til 
bekæmpelse af aids primært bør tage sigte på oplysning, undervisning og viden, der 
kan betragtes som et offentligt gode, og sekundært på de ekstra fordele, der er 
forbundet med forebyggelse af smitsomme sygdomme (såsom hiv, tuberkulose og 
seksuelt overførte sygdomme), som er af betydning for folkesundheden frem for et 
spørgsmål om den enkeltes helbred. 
11 
Forebyggelse er derfor væsentlig og blive endnu vigtigere på senere stadier, hvor 
epidemien har bredt sig i hele befolkningen. Ved udgangen af 1997 skønnede man, at 
der lever over 250 mio. mennesker i lande, hvor hiv-smitten er stærkt udbredt. Disse 
lande har ikke andet valg end at bekæmpe epidemien både via en mere intensiv 
forebyggende indsats og ved at gøre noget ved det voksende problem omkring aids-
relaterede sygdomme og dødsfald og deres konsekvenser for behandlingstilbuddene til 
alle landets indbyggere. 
Når et land er nået til dette stadium, og der anvendes offentlige midler til at forbedre 
sundhedssektorens indsats, kan aids øge de offentlige udgifter til sundhedsvæsenet med 
over 40%, selv om ikke hiv-smittede i visse tilfælde får ringere adgang til 
sundhedssystemet end tidligere. Derfor skal man være særligt opmærksom på ikke at 
diskriminere mellem bevillinger til behandling og pleje af henholdsvis personer med 
og uden aids, og der bør satses specifikt på at anvende de disponible offentlige midler 
direkte til grundlæggende behandlingstilbud til de fattigste. 
Nogle få hårdt ramte lande, som tidligere har målrettet deres ressourcer således og 
fortsat gør det i dag, begynder nu at kunne se resultaterne. F.eks. er det lykkedes 
Uganda, Thailand og Senegal og holde epidemien på et forholdsvist stabilt niveau ved 
hjælp af en ihærdig og målrettet forebyggende indsats. Der er dog tale om resultater, 
der først har kunnet registreres for ganske nylig, og som må fastholdes ved hjælp af 
vedvarende bestræbelser i samme retning. 
Det internationale donorsamfund, herunder også EF, har anset det for det vigtigste at 
yde omfattende støtte til udviklingslandenes egne bestræbelser på at bekæmpe aids­
pandemien, mens man samtidig fortsat bevilger midler til investeringer i internationale 
offentlige goder. Som eksempler på internationale offentlige goder kan nævnes anvendt 
forskning og grundforskning i forbindelse med tiltag og systemer vedrørende 
forebyggelse af smitteoverførsel fra mor til barn og de kliniske virkninger af sådanne 
tiltag og systemer samt udvikling af antimikrobielle midler og vacciner. EF har også 
øget sin støtte til udbygning af sundhedssektorerne i udviklingslandene ganske 
betydeligt. 
EF har sat sig for at fortsætte sine bestræbelser på at understøtte udviklingslandenes 
egen indsats og fokusere på et effektivt samspil mellem forebyggelse og behandling. 
Samtidig er EF yderligere forpligtet til sammen med sine internationale partnere at 
investere i tilvejebringelse af ny viden og udvikling af midler, der kan give folk flere 
valgmuligheder med hensyn til at beskytte sig mod hiv/aids. 
EF erkender betydningen af den politiske opbakning, der er opnået med hensyn til at 
mobilisere yderligere støtte til bekæmpelse af aids i udviklingslandene, og undersøger, 
hvordan man bedst kan bidrage til denne indsats. Med udgangspunkt i disse 
overvejelser redegøres der i den foreliggende meddelelse for de spørgsmål og 
muligheder, der er knyttet til øget international støtte med særligt sigte på EF's 
specifikke rolle og privilegerede placering i udviklingssamarbejdet. Først på et senere 
stadium, når strategierne skal drøftes, kan der udarbejdes mere detaljerede debatoplæg 
om de nærmere betingelser, instrumenter og finansieringsbehov. 
12 
HL EF'S NUVÆRENDE INDSATS FOR BEKÆMPELSE AF HIV/AIDS 
OG ANBEFALINGER TIL, HVORDAN DENNE INDSATS 
KAle INTENSIVERES 
EF's nuværende indsats for bekæmpelse af hiv/aids i udviklingslande organiseres med 
finansielle midler fra særlige budgetposter, nationale og regionale programmer under 
EUF i AVS-landene og landeprogrammer i Asien, Latinamerika og 
Middelhavsomridet. 
A. FOREBYGGELSE - PRISMÆSSIGT OVERKOMMELIGE 
FORANSTALTNINGER 
EF har øremærket 50% af de finansielle ressourcer til aids-programmet til 
omkostningseffektive forebyggende foranstaltninger. Initiativerne har omfattet 
oplysningskampagne rettet mod højrisikogrupper, undervisning af unge, især i 
skolerne, intern formidling af oplysning inden for bestemte grupper, f.eks. blandt 
lastbilchauffører og prostituerede, øget sikkerhed ved blodtransfusioner samt 
behandling af seksuelt overførte sygdomme. Disse projekter har givet ganske gode 
resultater, og de forebyggende foranstaltninger prioriteres fortsat højt. 
Det særlige problem omkring forebyggelse af smitteoverførsel fra mor til barn 
Pi baggrund af den seneste udvikling bør man, hvis de nationale sundhedstjenester har 
tilstrækkelig kapacitet, og hvis landet overvejer at stille antiretrovirale midler til 
rådighed i denne sammenhæng, prioritere midler, der forhindrer smitteoverførsel fra 
mor til barn. Hvert ir bliver ca. 2 mio. hiv-positive kvinder gravide, og 550 000 børn 
fødes med hiv-smitte. De lever i verdens fattigste lande. Til sammenligning kan 
nævnes, at i Tanzania, som er et af de fattigste lande i Afrika, koster moskitokontrol for 
at forebygge malaria mellem 5 og 250 USD pr. vundet ekstra leveir, mens prisen for 
AZT til alle hiv-smittede gravide i Tanzania vil være ca. 50 USD pr. vundet smittefrit 
liv. Det er blevet beregnet, at Tanzania i forvejen bruger 3,10 USD pr. indbygger pi 
aids-forebyggelse, og at tilbud om AZT til hiv-positive gravide ville forøge denne 
udgift med ca. 0,8 USD pr. indbygger. 
EF har siden 1987 selv forsket og deltaget i det internationale forskningssamarbejde 
om forebyggelse af overførsel af hiv-smitte fra mor til barn. Pi nuværende tidspunkt er 
der fortsat brug for yderligere praktisk og klinisk forskning, men i flere lande er man 
allerede begyndt at anvende behandlingen. 
EF kunne bidrage yderligere pi dette felt pi et indledende stadium ved at finansiere en 
undersøgelse af, hvorvidt det er realistisk at tilbyde en "basispakke" for gravide i 
udviklingslande, som skulle omfatte forskellige muligheder for hiv-testning og 
rådgivning, valg mellem amning eller flaskemadning og andre prioriterede 
foranstaltninger. De eksisterende instrumenter og midler er tilstrækkelige pi 
nuværende tidspunkt til at gennemføre det. Derfor kunne der mobiliseres midler inden 
for EF's normale instrumenter til at udvikle og evaluere sidanne foranstaltninger i 
større milestok. 
i3->m 
Det vil kort sagt sige, at de eksisterende EF-instrumenter til støtte for den 
forebyggende og behandlingsmæssige indsats for hiv-smittede og muligheden for at 
forhindre perinatal overførsel af hiv er hensigtsmæssige, nir det gælder de generelle 
sundhedstjenester, men der kan gøres mere for at udvide og forbedre den nuværende 
indsats, hvis der stilles mere fleksible instrumenter og flere menneskelige ressourcer til 
rådighed i forbindelse med den samlede støtte til sundhedssektoren i 
udviklingslandene. 
B. STØTTE TIL NATIONALE SUNDHEDSSYSTEMER 
EF har øget sin støtte til sundhedssektoren i udviklingslandene i de seneste ir bide med 
hensyn til kvantitet og kvalitet, herunder ogsi støtten til at give flere adgang til 
behandling og støtten til forebyggelse af aids. 
Det afspejles i det forhold, at EF-støtten til sundhedsprojekter fra 6. EUF til 7. EUF er 
vokset fra 184 mio. ECU til 415 mio. ECU. Desuden er der anvendt 633 mio. ECU til 
støtte for nationale sundhedsbudgetter i AVS-landene via counterpartmidler fra 
strukturtilpasningsforanstaltninger. Ogsi indsatsen i de asiatiske og latinamerikanske 
lande og Middelhavslandene er øget væsentligt. En betydelig del af disse midler 
anvendes pi programmer for livsvigtig medicin, bl.a. til at omstrukturere nationale 
lagre aflægemidler. 
For ikke at diskriminere for eller imod hiv-smittede er det vigtigt, at EF støtter adgang 
til pleje og behandling for alle (herunder ogsi hiv-smittede) via den generelle støtte til 
sundhedssektoren, inden for hvilken adgangen til livsvigtig medicin er et væsentligt 
indsatsområde for EF. 
Ud over de vigtigste finansielle instrumenter, der anvendes til at støtte 
sundhedssystemerne og finansiere livsvigtig medicin, anvendes de særlige aids­
budgetter til at gennemføre undersøgelser, fremme innovative foranstaltninger og yde 
faglig støtte til i højere grad at inddrage hiv/aids-problematikken i det generelle 
sundhedssystem. 
EF-støtten har som led i den nationale og internationale indsats bidraget til udviklingen 
af lægemiddelsystemerne i flere lande og givet befolkningen generelt bedre adgang til 
medicin. Men pi grund af problemets omfang og mangelen pi finansielle og 
menneskelige ressourcer bide i udviklingslandene og inden for EF kan det ikke lade 
sig gøre i alle de udviklingslande, hvor der er brug for det, og det er ogsi en langsigtet 
proces. De eksisterende instrumenter er generelt velegnede til det formil, hvortil de er 
oprettet. 
Den største hindring er imidlertid, at landene ikke afsætter tilstrækkelige ressourcer til 
disse opgaver, fordi der er si mange andre vigtige problemer, der skal løses, og hertil 
kommer problemet med begrænset faglig kapacitet i udviklingslandene og i EF og 
mangel pi hurtige og fleksible instrumenter til at få adgang til menneskelige ressourcer 
og ekspertise pi dette felt. 
15 
Det ville være en fordel, hvis indsatsen kunne øges, og der kunne tilvejebringes flere 
instrumenter og nedsættes en gruppe for faglig bistand; det ville give mulighed for at 
gøre mere og gøre det hurtigere og bedre. Det kan eventuelt overvejes inden for 
rammerne af EF's indsats for at styrke sundhedssektoren generelt pi nationalt plan. Der 
bør fokuseres specifikt pi følgende omrider: 
forbedring af koordineringen af hele indsatsen i sundhedssektoren pi landsplan 
med særlig vægt pi levering af medicin; koordineringen bør gennemføres under 
ledelse af det pigældende land selv og i nært samarbejde med WHO og andre 
donorer; 
inddragelse af hiv/aids og dens konsekvenser samt de offentlige behov i 
tilknytning hertil i gennemgangen af de almindelige offentlige udgifter og 
budgetterne for sundhedssektoren, nir først et hurtigt vurderingsværktøj er 
udviklet og valideret; 
tilskyndelse til hurtigere udvikling af adækvate bæredygtige lægemiddelsystemer 
i udviklingslandene, som ogsi omfatter livsvigtig medicin for seksuelt overførte 
sygdomme/hiv, opportunistiske smitsomme infektionssygdomme sisom 
tuberkulose samt AZT for at forhindre smitteoverførsel fra mor til barn; det er 
vigtigt at få udviklet et system, der giver de enkelte lande mulighed for selv at 
afgøre, hvilke lægemidler der skal subsidieres, og for hvilke sygdomme 
omkostningerne skal og kan dækkes af patienterne selv; 
instruktion i korrekt og hensigtsmæssig brug af lægemidler og etablering af 
overvigningssystemer for at følge resultater og tendenser; 
udbygning af systemerne, si de kommer til at omfatte tilbud om testning og 
rådgivning til befolkningsgrupper, som ellers ikke ville have adgang hertil; 
tættere samarbejde mellem den offentlige sektor og kommercielle almennyttige 
private organisationer om støtte til generel pleje og behandling af sygdomme 
sisom aids, f.eks. gennem flere faciliteter til pasning og behandling af patienter i 
hjemmet. 
IV. NYE TILTAG MED HENBLIK PÅ INTERNATIONAL 
SOLIDARITET 
En øget international indsats for at skabe større solidaritet pi verdensplan omkring 
bekæmpelsen af aids kan kun hilses velkommen. Det stir dog klart, at der mi være tale 
om regulær ekstra støtte, si det ikke indebærer begrænsninger i de nuværende hiv/aids­
aktiviteter. 
Ud fra den kontekst, der er beskrevet tidligere i denne meddelelse, kan EF pege pi 
nogle få prioriterede indsatsområder, hvor fornyet og ekstra støtte pi internationalt plan 
16 
virkeligt vil kunne mærkes. Ogsi muligheden for internationalt samarbejde om 
formuleringen af nye tiltag skal fremhæves. 
De nye internationale solidaritetsinitiativer skal især fokusere pi (i) styrkelse af 
sundhedssystemerne i udviklingslandene for at sætte dem i stand til at indkøbe de mest 
nødvendige lægemidler og generelt forbedre kvaliteten af behandlingen af de 
smitteramte og (ii) oprettelse af et nyt finansielt instrument, der skal øge den private 
sektors investeringer i udvikling af nye forebyggende metoder sisom vacciner og 
antimikrobielle midler. Disse muligheder gennemgas nærmere i det følgende. 
A. FINANSIERING AF SUNDHEDSTJENESTER OG ANTIRETROVIRALE 
MIDLER TIL MENNESKER MED HIV/AIDS I UDVIKLINGSLANDENE 
1. Sundhedssystemerne i udviklingslandene og deres muligheder for at klare 
den ekstra belastning, som følger af aids 
Selv uden problemerne med hiv/aids er de offentligt finansierede sundhedssystemer i 
de fattigste udviklingslande under enormt pres. Verdensbanken har beregnet, at det vil 
koste ca. 12 USD pr. indbygger eller 3,4% af BNI at kunne tilbyde en 
basisbehandlingspakke, men de faktiske udgifter i øjeblikket er i mange tilfælde langt 
lavere. F.eks. udgjorde de gennemsnitlige offentlige udgifter til sundhedssektoren i 
afrikanske lande syd for Sahara 2,5% af BNI i 1990, og i Sudan var de helt nede pi 
0,5%. De samlede udgifter fra alle kilder var 5 USD eller derunder i Mozambique, 
Tanzania, Ethiopien, Sierra Leone og Sudan. Nir man sammenligner dette tal med de 
12 USD, der er nødvendige, skal man huske pi, at en stor del af de nuværende udgifter 
gir til tjenester uden for den ovennævnte pakke. Et si lavt udgiftsniveau er typisk for 
minimalt fungerende sundhedstjenester, som er præget af manglende motivation hos 
personalet og stort fravær, hyppigt tomme lægemiddellagre og meget ringe dækning af 
befolkningen. 
Over for disse overvældende problemer har meget få af de fattige lande været i stand til 
at gøre noget effektivt ved hiv/aids udelukkende med brug af indenlandske ressourcer. 
Det normale mønster har været, at en væsentlig del af de offentlige ressourcer er blevet 
brugt pi kurativ behandling af aids-patienter. Det har ikke været det tilsigtede resultat 
af den offentlige politik pi området, men det er sket mere eller mindre automatisk, 
efterhånden som stadigt flere sengepladser pi de offentlige hospitaler optages af aids­
patienter. En særlig uheldig konsekvens har været, at patienter med andre diagnoser 
dermed har fået sværere ved at få adgang til hospitalerne, ogsi selv om deres prognose 
er langt bedre. Desuden gir de private ressourcer næsten udelukkende til kurativ 
behandling. Langt størsteparten af de midler, der anvendes pi forebyggende 
foranstaltninger, sisom folkeoplysning, fremme af brugen af kondomer og behandling 
af seksuelt overførte sygdomme, kommer fra udenlandske donorer. Det resulterer i 
forskellige mønstre for anvendelsen af ressourcerne, afhængigt af henholdsvis den 
private og den offentlige sektors andel og omfanget af udenlandsk finansiering. I 
Tanzania, hvor den private sektor er lille, og hvor en stor del af sundhedsvæsenet 
finansieres med udenlandsk støtte, er 85% af de samlede ressourcer, der er anvendt pi 
hiv/aids, giet til forebyggelse. I modsætning hertil er langt størsteparten af de 
offentlige udgifter i Côte d'Ivoire giet til behandling, og landet får mindre udenlandsk 
17 
bistand med det resultat, at 92% af de samlede udgifter pi aids-området i 1995 gik til 
behandling. 
18 
2. Problemstillingen omkring kombinationsbehandling med antiretrovirale 
midler 
Problemet omkring mangelen pi antiretrovirale midler i udviklingslandene trængte sig 
pi, da lægevidenskabelige forskere pi den internationale aids-konference i Vancouver 
meddelte, at en ny trestofsbehandling af hiv forbedrede og forlængede patienternes liv i 
den vestlige verden. Senere rapporter har bekræftet disse resultater. Spørgsmilet er nu, 
hvorvidt det er realistisk muligt og ønskeligt at tilbyde kombinationsbehandling til hiv-
smittede i udviklingslandene. 
Fra flere sider blev der opfordret til at gøre disse præparater "tilgængelige for alle", 
hvilket vil sige at gøre dem tilgængelige for størsteparten af de smittede i 
udviklingslandene. Der er dog mange problemer forbundet med at efterkomme denne 
opfordring, og der er fire væsentlige argumenter imod: 
a) Tekniske problemer med hensyn til almindelig brug af kombinationsbehandling 
af hiv-smittede 
Set ud fra et klinisk synspunkt er det nu fastsliet, at antiretrovirale kombinations-
behandlinger har en gavnlig indvirkning pi hiv/aids-patienters livskvalitet: de 
reducerer bide sygdomsudbrud og dødelighed, forbedrer patienternes livskvalitet 
ganske betydeligt og begrænser muligvis ogsi smittefaren. Men de er ogsi 
forbundet med en lang række vanskeligheder. 
Blandt problemerne kan nævnes manglende viden om midlernes effekt pi lang 
sigt, de nuværende medicinkombinationer og behandlinger er ikke særligt 
patientvenlige (behandlingsforløbene forudsætter, at patienterne indtager mange 
forskellige piller pi meget nøjagtige tidspunkter), det er nødvendigt at have 
adgang til specialiserede laboratorier, og der skal foretages tests og klinisk 
overvigning for at sikre behandlingen, patienternes ernæringstilstand er vigtig, 
og endelig er det helt afgørende, at patienterne retter sig helt efter lægens 
anvisninger. Kun højst 80% af patienterne reagerer positivt pi behandlingen i de 
industrialiserede lande. Behandlingen forudsætter, at patienterne følger den 
meget nøje pi ubestemt tid, og kræver omfattende overvigning af lever- og 
nyrefunktioner. Det er ogsi nødvendigt at gennemføre meget dyre, men alligevel 
ikke særligt effektive milinger af virusmængden i blodet, og der skal særligt 
uddannede læger til at overvige behandlingen. Hvis disse forudsætninger ikke er 
opfyldt, er der risiko for, at der kan opsti resistens overalt i verden mod de nye 
lægemidler. Hertil kommer, at en række specifikke kliniske problemer fortsat er 
uløst pi grund af manglende data fra de pigældende lande. Der er ogsi 
spørgsmilet om muligheden for at anvende billigere tostofsbehandlinger og 
præparater, manglende erfaring med behandling af hiv 2-virus (der udgør 50% af 
tilfældene i Senegal, men som ikke forekommer hyppigt i de vestlige lande, hvor 
de fleste behandlingsforsøg er gennemført, og hvor hiv 1 er den mest almindelige 
virusform) med de nyeste antiretrovirale midler, og endelig er der problemet 
omkring reaktivering af tuberkulose under behandlingen med antiretrovirale 
midler. 
19 
b) Prioritering af opgaverne 
Nir ressourcerne er knappe, som det er tilfældet i udviklingslandene, si det ikke 
er muligt at finansiere alle potentielt livsbevarende foranstaltninger, er man nødt 
til at stille det spørgsmil, om de offentlige ressourcer, der eventuelt kan bevilges 
til kombinationsbehandling af hiv-patienter, ville være mere produktive, hvis de 
blev anvendt andre steder og rettet mod mere omkostningseffektive 
foranstaltninger. Dette spørgsmil kan man stille i mange forskellige 
sammenhænge. I relation til de nuværende foranstaltninger, som er specifikke for 
aids, er der meget, der tyder pi, at de ressourcer, der anvendes pi den 
forebyggende indsats, er mere effektive end dem, der anvendes pi behandling, 
selv ogsi nir det drejer sig om at mindske menneskelige lidelser. Men uanset 
hvor gode resultater de præventive foranstaltninger har vist sig at give, er der 
stadig ikke tilstrækkelige ressourcer til at finansiere f.eks. behandling af andre 
seksuelt overførte sygdomme, selv om udgifterne til behandling af et sidant 
tilfælde beløber sig til 10,15 USD, hvoraf kun 2,11 USD gir til lægemidler. Et 
konkret forsøg i Tanzania har vist, at omkostningerne ved at undgi et hiv-tilfælde 
ved hjælp af bedre behandling af seksuelt overførte sygdomme kun udgør 218 
USD, hvilket er langt mindre end de årlige omkostninger ved 
kombinationsbehandling, som er mindst 10 000 USD. I betragtning af, at det 
endelige mil er at minimere de menneskelige lidelser, der er forårsaget af 
hiv/aids, er det vigtigt at kanalisere de disponible ressourcer ud til de 
foranstaltninger, som er mest effektive med hensyn til at forhindre spredningen af 
sygdommen, og at behandle dem, som allerede er smittet. 
Ser man udelukkende pi dem, som allerede er smittet med hiv, er man nødt til at 
overveje forskellige behandlingsalternativer. I afrikanske lande syd for Sahara er 
de irlige udgifter til komplet behandling uden retrovirale midler ca. 500 USD pr. 
person (kun 300 USD, hvis de dyreste opportuniske infektioner udelades). Denne 
form for behandling kan lægge flere ir til en hiv-smittets liv. Man skal desuden 
huske pi, at det er en forudsætning for enhver form for mere avanceret 
behandling, at de hiv-smittede behandles for deres opportunistiske infektioner, og 
det er i sig selv med til at forbedre deres livskvalitet. 
I praksis har der imidlertid i de fleste udviklingslande altid været problemer med 
at tilvejebringe de nødvendige behandlingstilbud. Behandlingen af den hyppigste 
og farligste opportuniske infektion i tilknytning til aids, nemlig tuberkulose, 
koster ca. 20 USD, men effektiviteten i de fleste kontrolprogrammer har været 
faldende i det seneste tiår, og det er de færreste lande, der kan tilbyde alle 
patienter denne behandling. 
Ser man pi selve behandlingen med antiretrovirale midler, er der stærke 
argumenter for at lægge hovedvægten pi finansiering af en kortvarig behandling 
med AZT til hiv-positive gravide for at forhindre overførsel af hiv til den 
nyfødte. Denne monoterapi har vist sig effektiv og reducerer smitteoverførslen 
med 50% blandt de hiv-smittede, der ikke ammer. Medicinalvirksomheden har 
sænket prisen med 75%, si en kortvarig behandling nu koster 50-150 USD. 
20 
Hvis grundlaget for overvejelserne udvides til ogsi at omfatte behandlingstilbud 
for andre sygdomme end hiv-smitte, er der meget, der tyder pi, at en given udgift 
ville få større virkning, hvis den gik til andre livsbevarende foranstaltninger, 
sisom vaccination af spædbørn eller oral behandling af diarré med 
rehydreringssalte; begge dele koster under 15 USD pr. vundet leveår. Disse enkle 
og billige teknologier forsømmes mange steder, og bevilling af de fornødne 
midler til at kunne anvende dem bør være en forudsætning for, at den offentlige 
sektor kan bruge penge pi den ekstremt dyre kombinationsbehandling af hiv­
patienter. 
Endelig er der si mange andre vigtige presserende opgaver, som det offentlige 
skal løse i udviklingslandene. Pilotprogrammer for kombinationsbehandling bør 
ogsi anskues i det lys, for selv om de i vidt omfang finansieres med gavebistand 
eller lin udefra til modtagerlandet, vil de formentlig alligevel absorbere ganske 
store nationale ressourcer (finansielle og menneskelige), som ellers kunne være 
anvendt pi effektive behandlingstilbud til mange flere patienter eller til at 
forhindre, at smitten spredes til tusindvis af andre. 
For at give bide de hiv-smittede og alle andre en retfærdig behandling er det 
vigtigt, at sundhedssystemet først og fremmest undgir at diskriminere mod de 
aids-ramte. Det er dog ogsi uretfærdigt, hvis omsorgen for aids-patienterne får 
mere støtte end tilbuddene til andre patienter med alvorlige sygdomme sisom 
leverkræft eller nyresygdomme, som er meget udbredte i Afrika. Det største 
problem er i realiteten den kombination af direkte og indirekte pres, der er 
forårsaget af hiv/aids, og som forhindrer sundhedsstrukturerne i at fungere 
hensigtsmæssigt. Det ser umiddelbart ud til, at det store antal dødsfald som følge 
af hiv-smitte er en af de alvorligste udfordringer for sundhedssektoren og giver al 
mulig grund til at accelerere og intensivere reformprocessen i sundhedssektoren, 
herunder ogsi hensigtsmæssig organisering og finansiering af lægemidler og 
behandling. Men hvis man udelukkende fokuserer pi specifikke hiv­
behandlinger, vil det kunne bringe de stærkt nødvendige mere generelle reformer 
af finansieringen aflægemidler og sundhedsvæsen i fare. 
c) Behandling til en overkommelig pris 
De irlige omkostninger ved behandling med antiretrovirale midler 
. (trestofsbehandling) beløber sig til ca. 10-20 000 USD pr. person; det laveste tal 
er hentet fra Thailand, hvor man benytter tostofsbehandling og udelukker de 
meget dyre antiproteaser, og det højeste tal stammer fra USA og Storbritannien. 
Det er under alle omstændigheder mange gange mere, end hvad der 
gennemsnitligt anvendes pr. indbygger pi sundhedsområdet i udviklingslandene, 
og ogsi langt mere, end hvad der i dag bruges pr. hiv-patient. Det mi forventes, 
at priserne pi lægemidlerne vil falde ganske betydeligt med tiden, men 
behandling af hiv-patienter med kombinationsbehandling vil fortsat være dyr i 
kraft af omkostningerne ved testning og kontrol, der ogsi skal medregnes. Det 
anslås, at det vil koste 20-40 mia. USD om iret at behandle alle hiv-smittede i de 
afrikanske lande syd for Sahara. Der er intet, der tyder pi, at nogen - det være sig 
patienter, regeringer eller udenlandske donorer - er villige og i stand til at dække 
mere end en brøkdel af disse omkostninger. Det er ensbetydende med, at det er 
21 
umuligt at finansiere behandling af alle hiv-positive med antiretrovirale midler. 
Derfor er det nødvendigt at foretage nogle valg, og man vil formentlig fokusere 
pi de fattigste. 
d) Det offentliges holdning til behandling med antiretrovirale midler. Hidtidige 
erfaringer i nogle udviklingslande 
Situationen med hensyn til det offentliges holdning til kombinationsbehandling af hiv-
smitte som et generelt tilbud er meget forskelligartet og ændrer sig hele tiden. De mest 
velhavende i mange udviklingslande er allerede ved at finde ud af, hvordan de skal 
skaffe sig antiretrovirale midler, men de fattigste vil næppe være i stand til det. Derfor 
vil offentlig finansiering af denne form for behandling i de fattigste lande kunne 
medføre uforholdsmæssig stor subsidiering af behandlingen til fordel for de 
velhavende, medmindre der opstilles nogle klare kriterier, der sikrer, at støtten 
målrettes mod de fattige. Nogle lande tilbyder hele befolkningen sundhedstjenester, 
som ikke omfatter antiretrovirale midler (Kenya), og andre har indført en særlig 
lovgivning, der skal sikre antiretrovirale midler til hiv/aids-ramte i forbindelse med 
forskellige former for sundhedssystemer: socialsikringssystemet (Argentina), privat 
forsikring (Sydafrika) eller offentlige midler (Brasilien). 
Sådanne beslutninger træffes imidlertid ofte, uden at der er tilstrækkelig klarhed over, 
hvorvidt der kan skaffes ekstra midler til sundhedsbudgettet, eller om der kan foretages 
omfordeling af eksisterende midler (f.eks. fra forebyggende foranstaltninger over til 
behandling). Siledes har Brasiliens regering givet aids-patienter garanti for fuld 
dækning af udgifterne til antiretrovirale midler. Lægemidlerne alene vil koste Brasilien 
700 mio. USD i 1998 svarende til 4% af Sundhedsministeriets budget. Det er mere end 
det dobbelte af, hvad det internationale samfund bruger hvert ir pi aids-forebyggelse i 
udviklingslandene. 
Lande som Sydafrika, Botswana, Zimbabwe og Thailand har besluttet sig for at tilbyde 
hiv-positive gravide en kortvarig behandling med AZT og er indstillet pi at give 
sundhedstjenesterne de nødvendige bevillinger til at gøre det muligt. 
I de lande, hvor seksuelt overførte sygdomme og tuberkulose ikke behandles i 
tilstrækkeligt omfang, er det absolut nødvendigt, at tanken om at pibegynde et 
landsdækkende screening- og behandlingsprogram for hiv/aids eller landsdækkende 
hiv-behandling generelt tages op til fornyet overvejelse pi nationalt plan. Nogle af 
disse foranstaltninger kunne finansieres og gennemføres af den private sektor eller af 
ngo'er i de lande, hvor det offentlige har andre og vigtigere problemer at løse, og hvor 
det alligevel endnu ikke er muligt at iværksætte sidanne tiltag pi landsplan. 
For eksempel kunne den første politiske konsekvens af det thailandske forsøg med 
bekæmpelse af smitteoverførsel fra mor til barn være, at alle gravide, der ved, de er 
hiv-positive, som har fået en grundig rådgivning og vejledning, som har de fornødne 
ressourcer til selv af indkøbe AZT, og som er villige og i stand til at undlade amning, 
bør tilbydes behandling. Det er ogsi en mulighed, at behandlingen i første omgang 
gives via den private sektor eller ngo'er. 
22 
B. PARTNERSKAB MELLEM DEN PRIVATE OG DEN OFFENTLIGE 
SEKTOR FOR AT UDVIKLE VACCINE OG ANTIMIKROBIELLE 
MIDLER 
Der er behov for nye investeringer og finansielle instrumenter til at støtte udvikling af 
og bred adgang til nye forebyggende metoder til bekæmpelse af hiv/aids i 
udviklingslandene. 
I de seneste ir har man fra flere sider opfordret til at udvikle nye præventive metoder 
for især at gøre kvinder mindre udsatte for hiv/aids; her kan nævnes et kondom til 
kvinder og et vaginalt antimikrobielt middel. Som reaktion pi disse opfordringer blev 
der udviklet et kondom til kvinder, der anvendes af stadigt flere kvinder i visse lande. 
Man arbejder fortsat pi at udvikle et effektivt antimikrobielt middel til en 
overkommelig pris. 
Der er dog bred enighed om, at "udviklingen af sikre, overkommelige og effektive 
vacciner mod hiv/aids pi lang sigt vil være det bedste middel til at begrænse og 
efterhånden eliminere truslen fra denne sygdom" (kommuniké fra G8-mødet i Denver i 
1997 - se bilag 1). Udviklingen af et antimikrobielt middel og en vaccine støder dog pi 
adskillige hindringer af sivel videnskabelig og teknisk som økonomisk og finansiel art. 
Europa-Kommissionen har i forbindelse med de tidligere og det nuværende 
rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling gjort en betydelig indsats for at 
støtte vaccineorienteret aids-forskning i Europa. Der er investeret enorme ressourcer i 
store anlæg, der leverer reagenser og dyr til forsøg med hiv-vaccine. Indsatsen vil blive 
fortsat via den nye hovedaktion II i det program for biovidenskab, der indgår i det 
femte rammeprogram, og via de specifikke aktiviteter i forbindelse med Inco-
programmet. 
Man skal ikke her komme nærmere ind pi de videnskabelige og tekniske aspekter af 
debatten, men det er Kommissionens klare opfattelse, at en forbedret videnskabelig 
styring og koordinering vil kunne højne kvaliteten og give hurtigere og mere effektive 
resultater. 
Det er især de økonomiske og finansielle aspekter, der er relevante for den foreliggende 
meddelelse om øget international solidaritet, og de vil derfor blive behandlet mere 
detaljeret i det følgende. 
I forbindelse med udvikling af nye produkter fordeles det finansielle ansvar normalt 
mellem den offentlige og den private sektor siledes, at den offentlige sektor støtter den 
rene forskning og den private sektor finansierer udviklingen af kommercielle produkter 
og processer. Det grundlæggende problem er i dette tilfælde, at den private sektor ikke 
investerer tilstrækkeligt i udvikling af antimikrobielle præparater og vacciner til 
beskyttelse mod hiv/aids, hvilket skyldes en formodning om, at der ikke er 
tilstrækkelig købekraft i udviklingslandene til disse produkter. 
Den private sektor bruger ikke tilstrækkeligt pi forskning og udvikling af en aids­
vaccine til udviklingslandene. Noget tyder pi, at de eksisterende markedsbaserede 
incitamenter i højere grad tilskynder til at udvikle aids-behandlinger, dvs. præparater 
23 
med begrænsede eksterne fordele, men efterspurgt af velhavende aids-patienter, end til 
at udvikle antimikrobielle midler eller vacciner, som er præparater med store eksterne 
fordele, især for indbyggerne i udviklingslandene. 
Verdens samlede forsknings- og udviklingsindsats med henblik pi forebyggende hiv­
vacciner i sivel den offentlige som den private sektor blev af National Institute of 
Health anslået til at koste 160 mio. USD i 1993, hvilket er under 7% af verdens 
samlede irlige udgifter til forskning og udvikling i hiv/aids. Af de i alt 160 mio. USD, 
der bruges pi forskning i vaccine, gir kun 5 mio. om iret til vacciner til potentiel 
anvendelse i udviklingslande. 
Derimod er der langt mindre usikkerhed omkring markedet for og fortjenesten ved 
forskning i midler til behandling af hiv/aids. Tre mio. af de hiv/aids-ramte i verden 
lever i de industrialiserede lande, hvor bide den enkeltes og forsikringssystemernes 
købekraft er høj. Verdensmarkedet for midler til behandling af hiv/aids og dertil 
knyttede infektioner blev i 1995 ansliet til 1,3 mia. USD. 
De seneste erfaringer med udvikling af præparater sisom hepatitis-vacciner har vist, at 
præparaterne ikke købes i større omfang af private eller det offentlige i 
udviklingslandene. For en snes ir siden argumenterede det internationale samfund for, 
at man investerede i sidanne præparater pi grund af de pigældende sygdommes 
alvorlige konsekvenser i udviklingslandene, og fordi de formentlig kunne betale sig 
rent økonomisk. Den internationale medicinalindustris modvilje mod at investere 
kraftigt i produkter, der er beregnet for markederne i udviklingslandene, er fuldt 
forstielig i lyset af disse erfaringer. 
Oprettelse af en særlig forskningsfond vil næppe være en løsning og vil blot bidrage til 
at sprede den igangværende indsats. Bevilling af yderligere midler til grundforskning 
vil kun have ringe indvirkning pi den private sektors incitamenter til at binde an med 
de høje omkostninger og risici ved udviklingen af en aids-vaccine. Det, der er brug for, 
er en finansiel mekanisme, der kan sikre, at der, nir den private sektor har udviklet 
hensigtsmæssige vacciner til brug for udviklingslandene, vil være tilstrækkelig 
købekraft pi markedet til, at de private virksomheder kan få dækket deres udviklings-
og produktionsomkostninger. 
I betragtning af udviklingslandenes egen ringe købekraft er der behov for internationale 
offentlige investeringer for at kunne garantere et tilstrækkeligt marked. Eftersom selve 
produktet endnu ikke findes, bliver der brug for innovative mekanismer til at sikre et 
marked for et hypotetisk produkt. I denne sammenhæng blev der pi mødet i 
Birmingham mellem "International AIDS Vaccine Initiative" (IAVI), Verdensbanken 
(som bebudet i rapporten om Bankens politik i relation til aids-forskning) og den 
forberedende gruppe for G8 (gruppen af de otte mest industrialiserede lande) fremsat 
interessante forslag om oprettelse af nye internationale solidaritetsinstrumenter. En af 
de mere attraktive idéer, der er under overvejelse, er tanken om en eventuel 
indkøbsfond, hvor donorer kan udstede en form for solaveksler for nogle ir frem, der 
kan indfries til indkøb af vaccine i tilfælde af, at det lykkes at fremstille en sikker og 
effektiv vaccine, som er egnet til brug i udviklingslandene. 
24 
C. DE NÆRMERE BETINGELSER FOR NYE INTERNATIONALE 
SOLIDARITETSINSTRUMENTER 
Der er bred enighed om, at oprettelsen af nye solidaritetsinstrumenter pi internationalt 
plan kun virker, hvis formalet er klart og entydigt og forberedt i fællesskab. Problemer 
i tilknytning til den svage økonomi og de ineffektive sociale sektorer i mange 
udviklingslande kan ikke løses gennem oprettelse af særlige fonde pi internationalt 
plan. Man skal ogsi være klar over, at det er vanskeligt at skabe øget international 
solidaritet i en periode med budgetnedskæringer bide pi nationalt og regionalt plan 
overalt i verden. Det mi heller ikke betragtes som en løsning pi problemet omkring 
utilstrækkelig koordinering og samarbejde mellem donorerne bide inden for EU og i 
det internationale samfund. 
Der skal mobiliseres yderligere offentlige midler i en situation med internationale 
budgetmæssige begrænsninger og relative nedskæringer i de midler, der er til rådighed 
til udviklingsformil. For EF's vedkommende er man nødt til sammen med 
budgetmyndighederne at drøfte mulighederne for en omfordeling af ressourcerne, for at 
kunne bruge flere penge pi hiv/aids-relaterede aktiviteter, men spørgsmilet mi ogsi 
drøftes med partnerne blandt udviklingslandene (f.eks. i forbindelse med 
(gen)forhandlinger af fremtidige konventioner til afløsning af Lomé-konventionen). 
EUF-midler, der er tilovers fra tidligere, kan f.eks. foreslås anvendt til et nyt 
finansieringsinstrument. 
Der kan mobiliseres midler via de to vigtigste mekanismer pi EF-plan: dels via EIB 
(Den Europæiske Investeringsbank), dels via europæiske ngo'er og fonde. EIB-midler, 
der traditionelt anvendes til markedsorienterede operationer, kan anvendes til 
fremstilling og distribution af lægemidler. Ngo'er og fonde kan rejse midler fra 
befolkningen i de europæiske lande til behandlingstilbud til hiv/aids-patienter i 
udviklingslandene. 
Af andre muligheder for at rejse midler kan nævnes: 
Bidrag fra medicinalvirksomheder. Denne mulighed drøftes inden for UNAIDS. 
En særlig afgift, der opkræves som en procentdel af prisen pi lægemidler i 
Europa, og som af det pigældende europæiske lands nationale sikringssystem 
overføres til fonden eller til medicinalindustrien. Pi nuværende tidspunkt 
forekommer denne mulighed dog næppe realistisk i lyset af de problemer, de 
sociale sikringssystemer i Europa slis med, og de i forvejen høje skatter, de 
europæiske borgere mi betale. 
Frivillige bidrag fra sundhedsforsikringssystemerne i Europa. Denne mulighed er 
formentlig ogsi stærkt begrænset, eftersom lovgivningen i mange lande 
udelukker denne form for overførsler. 
Bidrag fra velgørende foreninger, fonde og privatpersoner. Sidanne bidrag bør 
kædes sammen med skattelettelser, og det kan godt lade sig gøre. En række 
potentielle navne er foresliet i referaterne fra mødet i Abidjan, men skal dog 
bekræftes yderligere. 
25 
V. EF'S SPECIFIKKE BIDRAG 
EF's program for bekæmpelse af aids i udviklingslandene er indstillet pi at yde 
udviklingslandene mere støtte til at finansiere de vigtigste opgaver, der er anført i afsnit 
II. 
Det skal ses i sammenhæng med EF's indsats for at styrke de sociale sektorer og 
afhjælpe fattigdommen ved at medvirke til en mere effektiv udnyttelse af de offentlige 
finanser og en mere ligelig fordeling af goderne. 
Det skal understreges, at EF's nuværende instrumenter til finansiering af de vigtigste 
foranstaltninger inden for de relevante omrider i sundhedssektoren bide pi nationalt, 
regionalt og internationalt plan i det store og hele er tilstrækkelige og svarer til de 
menneskelige ressourcer, der er til rådighed. Enhver form for ny indsats mi derfor 
lægges oven i disse instrumenter og aktiviteter, siledes som det ogsi anføres i afsnit 
III. 
A. HVAD SKAL FINANSIERES MED FLERE EF-RESSOURCER? 
Flere finansielle ressourcer kan bedst anvendes til køb af flere midler til forebyggelse 
af hiv/aids og behandling af hiv/aids-patienter. Indsatsen bør siledes omfatte to 
elementer, nemlig dels (i) hjælp til udviklingslandene til indkøb af eksisterende midler, 
dels (ii) tilskyndelse pi internationalt plan til at øge den private sektors investeringer i 
udvikling af vacciner og antimikrobielle midler. 
B. VIGTIGSTE MIDLER, DER KAN INDKØBES 
1. Midler, der allerede findes på markedet 
AZT til monoterapi til brug for gravide hiv-positive 
medicin til behandling af seksuelt overførte sygdomme, tuberkulose og andre 
opportunistiske infektioner 
behandling med antiretrovirale midler til pilotforsøg i nogle få lande, der er 
udvalgt af UNAIDS. 
2. Midler, der endnu ikke er udviklet 
Vacciner og antimikrobielle midler. 
I denne sammenhæng er der behov for yderligere undersøgelser pi et senere stadium i 
samarbejde med andre udviklingspartnere omkring mulighederne for at oprette en fond, 
der kan stimulere investeringer (i) fra den private sektor til udvikling af sidanne 
præparater og/eller (ii) fra de enkelte lande til afprøvning af disse præparater, nir først 
26 
de er udviklet. Verdensbanken er i færd med at undersøge de forskellige muligheder i 
den forbindelse. 
C. RAMMER FOR, HVAD DER KAN FINANSIERES MED DE EKSTRA 
RESSOURCER 
Det foreslas, at de under punkt B.l. nævnte midler tilvejebringes og finansieres af og 
via de nationale lægemiddelsystemer i de respektive udviklingslande. 
De ekstra ressourcer fra EF kan dog anvendes til pilotforsøg og indkøb af ovennævnte 
midler. Derefter kan det pigældende land - i starten med hjælp fra en revolverende 
fond - begynde at indkøbe midlerne mere kontinuerligt. 
Der kan vælges mellem forskellige muligheder for de forskellige præparater. F.eks. kan 
vacciner, nir de er udviklet, subsidieres degressivt i en vis periode, mens 
antimikrobielle midler vil være tilstrækkeligt billige til, at størsteparten af patienterne 
selv kan betale for dem. I si fald kan det dog stadig være en god idé at etablere en 
facilitet, der kan sikre de fattigste og mest udsatte personer adgang til midlet via en 
særlig ordning, f.eks. i form af medicinkuponer. 
Med hensyn til monoterapi med AZT til brug for gravide og behandling af seksuelt 
overførte sygdomme, tuberkulose og andre opportunistiske infektioner foreslis det at 
hjælpe landene med at tilvejebringe disse lægemidler via systemet med livsvigtig 
medicin og at finansiere systemets indkøring samt subsidiere medicinen i en vis 
periode, hvis blot man kan sikre sig, at de fattigste grupper tilgodeses i nødvendigt 
omfang. 
Med hensyn til kombinationsbehandling med antiretrovirale midler foreslis det, at 
nogle af de ekstra ressourcer anvendes til afprøvning af midlerne i nogle få lande, der 
udvælges af UN AIDS. De deltagende private medicinalvirksomheder skal levere 
medicinen, og EF kan eventuelt bevilge midler til især faglig bistand til at overvige og 
evaluere pilotfasen og videreformidle erfaringer og resultater. Denne evaluering ville 
ogsi kunne trække pi de erfaringer, der er indsamlet af europæiske forskergrupper i 
forbindelse med projekter om lancering af tilsvarende behandlinger i Europa og andre 
steder. 
De ekstra finansielle ressourcer kan desuden anvendes til at indføre et sådant system, 
afprøve det og bisti med formuleringen af nationale politikker vedrørende alle de 
relevante midler og deres finansiering samt den nødvendige kvalitetskontrol. 
D. HVORDAN SKAFFES DER MIDLER TIL UDVIKLINGSLANDENE? 
Der kan eventuelt bevilges yderligere midler til udviklingslandenes statsbudgetter pi 
grundlag af handlingsplaner, som ogsi skal omfatte garanti for, at de nødvendige 
forudsætninger er opfyldt i behørigt omfang efter detaljerede retningslinjer. De 
nærmere betingelser og kriterier mi drøftes pi et senere stadium. 
27 
E. EKSEMPLER PÅ FORUDSÆTNINGER, DER SKAL VÆRE OPFYLDT, 
FØR EF KAN BEVILGE DIREKTE BUDGETSTØTTE 
1. Medicin, der allerede findes på markedet 
Leveringen af disse præparater bør integreres i det overordnede system for indkøb, 
finansiering og distribution af alle former for livsvigtig medicin i landet. Den nationale 
plan bør omfatte bestemmelser om subsidier eller brugerbetaling i overensstemmelse 
med landets politik. 
2. Præparater, der endnu ikke findes på markedet 
a) Vacciner 
Der skal foreligge en integreret politik for hiv-vaccine, 
der skal foreligge en bæredygtig plan for at sikre systemets levedygtighed 
på længere sigt, herunder ogsi finansieringsmekanismer. 
b) Antimikrobielle midler 
Samme som ovenfor, men formentlig noget lempeligere, eftersom der kan blive 
tale om håndkøbspræparater frem for egentlige lægemidler. 
F. NÆRMERE BETINGELSER FOR MOBILISERING AF YDERLIGERE 
RESSOURCER PÅ EF-PLAN 
Nir først der er opniet enighed om milsætningerne for den nye debat omkring den 
foreliggende meddelelse, er der flere forskellige muligheder for at iværksætte de 
ovenfor beskrevne initiativer: 
Der kan skaffes midler fra forskellige kilder (budgetposter og EUF), som giver 
mulighed for at anvende ressourcer til aids-relaterede aktiviteter i udviklingslandene. 
VI. FORVALTNING AF NYE INTERNATIONALE 
SOLIDARITETSINSTRUMENTER 
A. PÅ INTERNATIONALT PLAN 
UNAIDS har det overordnede ansvar for tilsynet med alle disse initiativer pi bide det 
normative og det etiske omrade, hvilket EF fuldt ud tilslutter sig. Hvis der etableres 
nye instrumenter pi internationalt plan, skal de naturligvis forvaltes af eksisterende 
organisationer med den fornødne tekniske kompetence og kapacitet. 
28 
B. NATIONAL FORVALTNING AF FINANSIELLE RESSOURCER TIL 
LEVERING AF FOREBYGGELSES- OG BEHANDLINGSMIDLER TIL 
UDVIKLINGSLANDENE 
Det er det internationale samfunds ansvar at sikre, at de finansielle ressourcer opfylder 
deres formil og ikke får utilsigtede negative virkninger for de ekisterende 
sundhedssystemer eller den forebyggende indsats. 
Det er dog generelt helt afgørende, at de overordnede beslutninger om, hvordan 
systemerne skal fungere, hvordan opgaverne skal prioriteres, og hvilke andre former 
for behandling der skal tilbydes, fortsat ligger hos udviklingslandene selv, fordi 
spørgsmil om effektivitet, prismæssig overkommelighed, retfærdighed og 
bæredygtighed primært er et nationalt anliggende. Udenlandsk bistand kan dog 
understøtte den nationale indsats pi disse felter. 
C. OVERVÅGNING 
Det er meget vigtigt at etablere og finansiere et overvågningssystem, der kan registrere, 
hvordan disse initiativer eventuelt mitte indvirke pi resten af sundhedssektoren, det 
være sig i positiv eller negativ retning. Det kan gøres som nedenfor beskrevet. 
Nir det drejer sig om pilotprogrammer med henblik pi at introducere lægemidler, 
herunder ogsi behandling med antiretrovirale midler, i meget fattige samfund, vil en 
ansvarsbevidst international institution, der skal finansiere implementeringen pi 
landsplan, først foretage nogle grundlæggende undersøgelser af sundhedssystemet på 
omrider, der ligger tæt pi pilotprogrammet, for at vurdere kvaliteten og 
tilgængeligheden af behandlingsindsatsen og fordelingen af de finansielle og 
menneskelige ressourcer med henblik pi programmets gennemførelse. Derefter kan 
undersøgelserne gentages efter seks mineders forløb under programmets 
gennemførelse. For de antiretrovirale midlers vedkommende kan resultaterne af 
undersøgelserne kontrolleres yderligere for at sikre, at de ressourcer, der er bevilget til 
behandling af aids-patienter med antiretrovirale midler, anvendes pi en sidan mide, at: 
a) man opnir, at patienterne retter sig efter lægernes anvisninger og følger 
behandlingen, si man minimerer risikoen for, at behandlingen med 
antiretrovirale midler skaber nye medicinresistente hiv-former, som efterfølgende 
kan blive spredt over hele verden, 
b) man undgir spredning af de menneskelige og finansielle ressourcer til: 
forebyggelse af aids 
forebyggelse af sygdomme, som f.eks. mæslinger, der kan have dødelig 
udgang, men som let kan forebygges, 
behandling af helbredelige sygdomme, herunder de opportunistiske 
infektioner i tilknytning til hiv, der let lader sig behandle. 
29 
D. FORVALTNINGEN AF NYE INTERNATIONALE FINANSIERINGS­
INSTRUMENTER MED HENBLIK PÅ TESTNING OG INDKØB AF 
VACCINER TIL UDVIKLINGSLANDENE 
Det foreslis, at det internationale donorsamfund arbejder sammen med eksisterende og 
nye finansielle mekanismer. EF vil være rede til at deltage i denne proces. De nærmere 
vilkir for samarbejdet mi undersøges mere detaljeret og drøftes pi et senere stadium. 
30 
VII. KONKLUSION OM DET INTERNATIONALE SAMARBEJDE 
OG EF'S SPECIFIKKE BIDRAG 
Det siger sig selv, at intet land alene og ikke engang en gruppe af lande kan finde 
effektive løsninger pi de problemer, der følger af hiv/aids. Det er derfor meget vigtigt 
at sikre et omfattende internationalt samarbejde, hvis verdenssamfundet skal have en 
chance for at finde retfærdige og bæredygtige løsninger og sikre lige vilkir bide 
mellem generationerne og inden for den enkelte generation i økonomisk og politisk 
henseende. 
Pi internationalt plan mi UNAIDS pitage sig det overordnede ansvar for alle nye 
solidaritetsinitiativer. Selv om der er bred tilslutning til de nye mekanismer, er det 
meget vigtigt, at de finansieres med midler, der lægges oven i den nuværende 
finansielle indsats for bekæmpelse af hiv/aids. 
EF har i de seneste ti ir spillet en vigtig rolle i den internationale indsats for 
bekæmpelse af aids og har til hensigt fortsat at gøre det. 
Med hensyn til kontrollen med hiv/aids har Kommmissionen givet løfte om, at 
EF vil være indstillet pi at intensivere indsatsen for at stabilisere og minimere 
epidemiens udbredelse i de fleste udviklingslande i løbet af det kommende tiår. 
Med hensyn til sundhedstjenester, herunder ogsi dem, der beskæftiger sig med 
hiv-smittede, bliver en af EF's vigtigste opgaver i de kommende tiår at støtte 
udviklingslandenes egne bestræbelser pi at udbygge deres sundhedssystemer og 
fokusere pi bæredygtige effektive systemer, primært til fordel for de fattigste. EF 
vil ogsi arbejde pi at iværksætte nye strategier hurtigere og mere effektivt i 
samarbejde med alle partnere. Desuden vil EF intensivere indsatsen for at udvikle 
hensigtsmæssige lægemiddelsystemer i de lande, der anmoder om støtte til 
bekæmpelse af hiv, og heri skal ogsi indgi hensigtsmæssig behandling af aids. 
Vi er ved et vendepunkt i indsatsen for bekæmpelse af hiv/aids i 
udviklingslandene. Mangelen pi effektive vacciner, utilstrækkelig adgang til 
lægemidler til behandling af seksuelt overførte sygdomme og opportunistiske 
infektioner (inkl. tuberkulose) og den nyopdagede behandling med antiretrovirale 
midler er nogle af de mest pitrængende spørgsmil overalt i verden, men især i de 
fattigste og hardest ramte udviklingslande. 
EF er indstillet pi at gøre en fornyet indsats for at opni et fald i antallet afsmittede i de 
fleste udviklingslande, hvor det er muligt at yde støtte. 
Desuden kan en fornyet indsats og flere finansielle ressourcer fra EF koncentreres pi to 
omrider: 
pi landeplan med henblik pi indkøb af forebyggelses- og behandlingsmidler, nir 
de findes pi markedet, 
31 
pi internationalt plan med henblik pi at stimulere yderligere investeringer fra den 
private sektor til udvikling og indkøb af vacciner og/eller antimikrobielle midler. 
BILAG1 
1. Artikel 2, stk. 2, litra b), i forordningen om aids-budgetposten (Rådets 
forordning (EF) nr. 550/97 af 24. marts 1997 om foranstaltninger på 
området hiv/aids i udviklingslandene) 
"At undersøge, hvorledes de hiv-smittede i de fattigste lande kan få bedre adgang 
til behandling. Denne undersøgelse skal gennemføres i nært samarbejde med De 
Forenede Nationers særorganisationer, de berørte ngo'er, 
lægemiddellaboratorieme samt Den Europæiske Unions medlemsstater." 
2. Det Europæiske Råd i Luxembourg 
"Det Europæiske Rid anmoder Kommissionen om at undersøge de nærmere 
betingelser for oprettelsen af en terapeutisk solidaritetsfond i UNAIDS' regi til 
bekæmpelse af aids i udviklingslandene". 
3. Europa-Parlamentets ændringsforslag til et dokument om AVS-landene 
Europa-Parlamentet erindrede Kommissionen om, at Det Europæiske Rid i 
Luxembourg havde anmodet den om at undersøge de nærmere betingelser for 
oprettelsen af en terapeutisk solidaritetsfond i UNAIDS ' regi til bekæmpelse af 
aids i udviklingslandene og anmodede Kommissionen om at lade bestemmelser 
om iværksættelsen af denne fond indgi i den næste konvention. 
4. G8 i Denver 
"Forebyggelse af overførsel af hiv-smitte og udvikling af aids er en akut trussel 
for folkesundheden i hele verden. Selv om andre forebyggelses- og 
behandlingsmetoder skal fortsættes, har udvikling af sikre, let tilgængelige og 
effektive vacciner mod aids den bedste chance pi længere sigt for at begrænse og 
i sidste ende eliminere truslen fra denne sygdom. Vi vil arbejde pi at 
tilvejebringe de nødvendige ressourcer til at fremskynde forskningen i aids­
vacciner og vil sammen intensivere det internationale videnskabelige 
samarbejde." 
5. UNAIDS9 erklæring om overførsel af smitte fra mor til barn (23.-24. marts 
1998) 
32 
"Der er behov for en global indsats for at fremme opdateringen og opskaleringen 
af foranstaltninger til at forebygge overførsel af hiv fra mor til barn. Desuden er 
det et etisk krav at støtte indførelsen af kortvarig behandling med AZT 
(zidovudin) i lande, hvor man har afsluttet de nødvendige forsøg, og opfordre til 
at iværksætte sidanne foranstaltninger i lande, som selv er i stand til og villige til 
at støtte dem". 
6. Verdensbanken: Fond for indkøb af vaccine 
Sigtet med dette initiativ er at garantere industrien et kommercielt levedygtigt 
marked i udviklingslandene ved at oprette en international fond for indkøb af 
vaccine. En sidan fond kan etablere et garanteret betalingsdygtigt marked i 
udviklingslandene af en pi forhind kendt minimumstørrelse. Ved at tilskynde til 
industrielle investeringer i udvikling af vaccine kan fonden finansieres med 
eksisterende nationale midler og donormidler eller via en garanteret kreditlinje i 
Verdensbanken. 10-15 deltagende lande, der hver indskyder 50-100 mio. USD, er 
ensbetydende med, at der kan skabes et vaccinemarked i udviklingslandene af en 
størrelsesorden pi mellem 0,5 og 1,0 mia. USD. Der kan først stilles midler til 
rådighed til indkøb af vaccine, nir en sidan effektiv vaccine er udviklet og 
fremstillet. En kreditlinje i Verdensbanken, der yder lin pi lempelige vilkir, er 
en særdeles hensigtsmæssig løsning, eftersom de nuværende midler, der bevilges 
til bekæmpelse af hiv, fortsat vil kunne anvendes til forebyggelse og behandling, 
indtil der er udviklet en vaccine. I sidste ende er det helt afgørende for at få 
adgang til en sidan vaccine, at der er midler til rådighed til indkøb, men det vil 
næppe i sig selv være tilstrækkeligt til fuldstændigt at overvinde de største 
vaccineproducenters modvilje mod at investere i at udvikle hiv-vacciner til 
lavindkomstlande. 
7. UN AIDS: Pilotprojekt vedrørende adgang til hiv-lægemidler 
UNAIDS har iværksat et initiativ med henblik pi at give bedre adgang til 
lægemidler til behandling af hiv-smitte og aids i udviklingslandene. 
"Som følge af aids' udbredelse og den dermed forbundne trussel om massiv og 
vedvarende ødelæggelse er det endnu mere påtrængende og vigtigt at styrke og 
modernisere sundhedssystemerne. UNAIDS' initiativ gir ud pi at gennemføre en 
forsøgsfase, hvor der skal iværksættes og føres kontrol med nye strategier, der 
kan fjerne de eksisterende hindringer for en bedre behandling af hiv/aids; 
forsøgsfasen skal afvikles i Chile, Côte d'Ivoire, Uganda og Vietnam, som alle er 
lande, der giver mulighed for at foretage en hensigtsmæssig evaluering af 
initiativet under meget forskelligartede geografiske, sociale, kulturelle, 
økonomiske og strukturelle forhold." 
33 

ISSN 0254-1459 
KOM(98) 407 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 05 11 15 16 
Katalognummer : CB-CO-98-421-DA-C 
ISBN 92-78-37555-1 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
ty