;OMMI SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(92) 562 endelig udg. 
Bruxelles, den 23. december 1992 
ANDEN BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET. EUROPA-PARLAMENTET OG DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
om gennemførelsen af Fællesskabspagten om arbejdstagernes 
grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og 
soc iale rett igheder 

INHOLDS FORTEGNELSE 
INDLEDNING 
FØRSTE DEL SIDE 
Gennemførelsen på fællesskabsplan af fællesskabspagten 
om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmæssige og 
sociale rettigheder 
ANDEN DEL 
Gennemførelsen i de enkelte medlemsstater af 
fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende 
arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder 
Belgien ".. 32 
Danmark 57 
ForbundsrepubI i kken Tysk I and 72 
Det Forenede Konger i ge 91 
Frankrig 113 
Græken I and 159 
I r I and 179 
Italien 195 
Luxembourg 207 
Neder I andene 244 
Portuga I 265 
Span i en 285 
BILAG 
Spørgeskema til medlemsstaterne vedrørende rapporten 
om gennemførelse af fællesskabspagten om de 
grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettigheder 309 
- z-
I ND L EDN I NG 
- 3 
TILBAGEBLIK: GENNEMFØRELSEN AF PAGTEN 
1. Med pagten, som har til mål at fremme en europæisk identitet, 
konstateres og erklæres blot de rettigheder, som stats- og 
regeringscheferne har kunnet blive enige om. Pagten i sig selv 
ændrer på ingen måde ved gældende retlige forhold. 
Derfor har Kommissionen i forslaget til pagten, som den 
forelagde den 27. september 1989<1), henvist til et handlings­
program og en række dertil hørende redskaber, idet den har anmodet 
Det Europæiske Råd om mandat til at gennemføre de aspekter af 
pagtens principper, som haster mest, og som er dækket af de 
arbejdsmarkedsmæssige og sociale bestemmelser i EØF-Traktaten. 
Som det fremgår af punkt 28 i Fællesskabspagten om 
Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale 
Rettigheder opfordrer Det Europæiske Råd Kommissionen til snarest 
muligt at tage sådanne initiativer, som falder inden for dens i 
Traktaterne fastlagte beføjelser, med henblik på vedtagelse af 
retsakter, som sigter på den praktiske gennemførelse, i takt med 
virkeliggørelsen af det indre marked, af de rettigheder, der 
henhører under Fællesskabets kompetence. 
Handlingsprogrammet vedrørende gennemførelsen af Fællesskabspagten 
om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale 
Rettigheder var Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers svar på 
Rådets opfordring^2). 
Programmet omfatter 47 initiativer, som ikke alle henhører under 
Ministerrådets kompetence. 
Det Europæiske Råd opfordrede på sin side Rådet til at drøfte 
Kommissionens forslag i lyset af det indre markeds sociale dimension 
og under hensyntagen til kompetencefordelingen mellem 
medlemsstaterne og Fællesskabet^3^. 
I forbindelse med forelæggelsen af de initiativer, som er 
omfattet af ovennævnte handlingsprogram, som har til formål at sikre 
en forbedring af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår, ønsker 
Kommissionen at understrege, at den har taget udgangspunkt i 
følgende tre fundamentale principper: 
subsidiaritetsprincippet, idet der tages hensyn til de særlige 
forhold, der gør sig gældende for det sociale område, og som gør 
det nødvendigt for hvert enkelt indsatsområde at foreslå den 
mest hensigtsmæssige fremgangsmåde (harmonisering, koordinering, 
konvergens, samarbejde osv.), og idet der ligeledes tages hensyn 
til de påviste behov og de fordele, som en indsats på 
fællesskabsplan vil kunne indebære; 
(1) Jf. punkt 31 i forslaget 
(2) KOM (89) 568 endelig udgave, Bruxelles den 29. november 1989 
(3) Formandskabets konklusioner på Det Europæiske Råd i Strasbourg den 
8. og 9. december 1989 
- 4 -
princippet om forskelligartetheden i medlemsstaternes systemer, 
kulturer og praksis, når denne forskelligartethed ville være 
positiv set i forhold til kravene i forbindelse med 
gennemførelsen af det indre marked; 
bevarelse af virksomhedernes konkurrencedygtighed samtidig med 
at der tages hensyn til både de økonomiske og de sociale 
forhold; det er nødvendigt i forbindelse med alle initiativer at 
forsøge at opnå en vis ligevægt. 
Det er på denne baggrund, at Kommissionen har igangsat ovennævnte 
handlingsprogram, som har til formål at skabe et grundlag af 
minimumsbestemmelser, idet der tages hensyn til, at det er 
nødvendigt at undgå misbrug på bekostning §f sociale førhold og 
eventuelle konkurrenceforvridninger, at fremme styrkelsen af den 
økonomiske og sociale samhørighed og endelig at bidrage til den 
fremme af beskæftigelsen, som har første prioritet i forbindelse med 
gennemførelsen af det indre marked. 
Kommissionens gennemførelse af disse initiativer er 
karakteriseret ved omfattende, forudgående høringer, både af 
medlemsstaterne og af arbejdsmarkedets parter, dels igennem de 
rådgivende udvalg og dels inden for rammerne af arbejds-
markedsdialogen. 
I denne forbindelse ønsker Kommissionen at understrege den positive 
indsats, som arbejdsmarkedets parter har bidraget med i forbindelse 
med pagtens gennemførelse: siden Pagtens vedtagelse er der således 
blevet vedtaget seks fælles udtalelser inden for områderne 
uddannelse, erhvervsuddannelse og arbejdsmarked: 
Fælles udtalelser om forbedringen af det europæiske 
arbejdsmarked og faglig og geografisk mobilitet. 
Fælles udtalelser om grunduddannelser, erhvervsuddannelser og 
uddannelseskurser for voksne. 
Fælles udtalelser om overgangen fra skolen til voksen- og 
arbejdsli vet. 
Fælles udtalelser om "arbejdsmarkedets tilpasningsevne". 
Fælles udtalelser om mulighederne for at få adgang til 
uddannelser. 
Fælles udtalelser om erhvervskvalifikationer og anerkendelsen af 
disse. 
- 5 -
EUROPA-PARLAMENTET OG DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALGS ROLLE 
Der skal her gøres opmærksom på den vigtige rolle, som Europa-
Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg har spillet i denne 
forbindelse. Hvad angår Europa-Parlamentet - som ofte har 
understreget, at den sociale dimension er en grundlæggende 
forudsætning for gennemførelsen af det indre marked - fastslår 
Kommissionen, uanset den kritik, som Europa-Parlamentet har fremsat 
med hensyn til visse elementer i de fremlagte forslag, samstemmende 
med Parlamentet, at Fællesskabet I dag råder over to nye sæt rammer 
til en Juridisk udvikling af modellen til et socialt Integreret 
Europa: Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder og det fremtidige 
europæiske borgerskab, som vil blive indført samtidig med den 
politiske union og reformerne i forbindelse med den økonomiske og 
monetære union^1). 
For så vidt angår Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som bl.a. i 
forbindelse med lanceringen af Socialpagten har spillet en 
konstruktiv rolle, skal det nævnes, at det med sine udtalelser 
bidrager positivt til den gradvise og sammenhængende gennemførelse 
af socialpolitikken. I sin vurdering af den første beretning 
fremhæver Det Økonomiske og Sociale Udvalg, at Kommissionen "har 
gjort sig fortjent ved at have udført det pålagte arbejde inden for 
den fastsatte tidsfrist"(2). 
BERETNING OM GENNEMFØRELSEN AF PAGTEN 
6. Som det fremgår af punkt 29 og 30 i Fællesskabspagten om 
arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettigheder 
påhviler det Kommissionen hvert år i sidste kvartal at udarbejde en 
beretning om medlemsstaternes og Det Europæiske Fællesskabs 
gennemførelse af pagten. 
I punkt 30 foreskrives det, at denne beretning skal forelægges for 
Det Europæiske Råd, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale 
Udvalgt . 
Den anden rapport om gennemførelsen af Fællesskabspagten om arbejds­
tagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder 
er i alt væsentligt en gentagelse af de oplysninger, der var 
indeholdt i den foregående beretning, og ajourført pr. 
(1) Europa-Parlamentet, sociale anliggender, udkast til rapport om det 
europæiske arbejdsmarked efter 1992, afsnit IX: Den Europæiske 
Sociale Model, PE 151.130/1X af 30. maj 1991 og beslutning A3-
0238/92 af 8. jul i 1992. 
(2) Udtalelse af 2. jul i 1992 
(3) Den første beretning blev godkendt af Kommissionen den 
5. december 1991 (K0M(91) 511 endelig udgave). 
- 6 -
1. november 1992. Adskillige svar, der er blevet afgivet i 
forbindelse med udarbejdelsen af første beretning, afspejler stadig 
den nuværende lovgivningsmæssige situation og kræver derfor ikke 
nogen ajourføring. 
Således råder læseren over en komplet oversigt over den fortsatte 
udvikling af pagten og af det handlingsprogram, der tjener til at 
gennemføre pagten, uden at læseren behøver at støtte sig til den 
første beretning. 
Afgrænsning af den férste del af rapporten 
7. Første del af rapporten vedrører gennemførelsen på 
fællesskabsplan af Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grund­
læggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder på de områder, 
som falder ind under Kommissionens kompetenceområder. 
Det er imidlertid vigtigt at understrege, at gennemførelsen af den 
sociale dimension på et marked uden grænser afhænger af en række 
andre områder som f.eks. det europæiske aktieselskab, gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser, opholdsret, beskyttelse af 
beskæftigelsen inden for rammerne af tekniske regler og standardi­
sering, forslaget om pensionsfonde og de arbejdsmarkedsmæssige 
direktivbestemmelser om offentlige licitationer. 
Denne rapport omfatter kun de initiativer, der er omhandlet i 
Kommissionens handlingsprogram om gennemførelsen af Fællesskabs­
pagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og 
Sociale Rettigheder(1). 
Opbygningen af første del af denne rapport følger opbygningen af 
Fællesskabspagten og af handlingsprogrammet. 
Pr. 1. november 1992 havde Kommissionen forelagt stort set alle de 
initiativer, der blev annonceret i handlingsprogrammet. 
De nationale rapporter 
Den fremgangsmåde, der er blevet valgt til udarbejdelsen af 
disse rapporter, består i, at man følger kapitelopbygningen i 
Fællesskabspagten. I disse har man fulgt det spørgeskema, som er 
blevet sendt af Kommissionen til medlemsstaterne, og som er vedlagt 
denne rapport. Der gives i rapporterne udtyk for den nationale 
holdning i forhold til de enkelte principper, som er omhandlet i 
Fællesskabspagten. 
(1) K0M(89) 568 endelig udgave, Bruxelles, den 29. november 1989 
- 7 -
Kun Det Forenede Kongerige, som minder om, at det ikke har 
tiltrådt pagten, har fremlagt en rapport, der afviger fra de andre. 
I overensstemmelse med fremgangsmåden ved udarbejdelsen af sin 
første rapport har Det Forenede Kongerige fremlagt en rapport, som 
beskriver de generelle rammer for rettigheder, beskyttelse og 
friheder på arbejdsmarkedsområdet. 
I den første tyske rapport havde man lagt hovedvægten på den 
seneste politiske udvikling Tyskland; i den seneste rapport lægger 
man sig imidlertid meget tæt op ad Kommissionens spørgeskema. 
Konklusion 
9. Ved udarbejdelsen af den første rapport 
revidere EØF-traktaten stadig i gang. var arbejdet med at 
Dette arbejde mundede ud i Traktaten om Den Europæiske Union, som 
blev underskrevet i Maastricht den 7. februar 1992. I denne periode 
har Rådet, som har godkendt visse instrumenter, som er blevet 
forelagt dette af Kommissionen til gennemførelse af 
handlingsprogrammet, på en række områder ikke kunnet træffe de 
nødvendige beslutninger. 
-S" _ 
FØRSTE DEL: 
GENNEMFØRELSEN 
PA FÆLLESSKABSPLAN AF 
FÆLLESSKABSPAGTEN OM 
ARBEJDSTAGERNES 
GRUNDLÆGGENDE 
ARBEJDSMÆSS I GE 
OG SOCIALE RETTIGHEDER 
- 9 -
ARBEJDSMARKEDET 
10. Handlingsprogrammet for gennemførelsen af pagten følger med 
enkelte undtagelser strukturen i pagtens tekst. 
Programmet indeholder derfor et ekstra arbejdsmarkedskapitel, 
som omhandler de initiativer, der er beskrevet i de efterfølgende 
kapitler. 
Det er nemlig til enhver tid en absolut hovedmålsætning for 
Fællesskabet at skabe arbejdspladser og mindske arbejdsløsheden. 
Indsatsen over strukturfondene er således genstand for en 
evaluering, som foretages i samarbejde med medlemsstaterne. Samtidig 
har rapporten om beskæftigelsen siden 1989 givet et nøjagtigt 
billede af de økonomiske og beskæftigelsesmæssige perspektiver. 
Den fjerde rapport (fra 1992) blev godkendt af Kommissionen den 
22. juli 1992. Der er tale om en vigtig rapport, da den bekræfter, 
at den beskæftigelsesmæssige situation ved indgangen til 90'erne er 
væsentligt værre, end den var ved udgangen af det forgående årti. 
Forinden vedtog Kommissionen den 18. december 1990 inden for 
rammerne af Rådets forordning EØF/4253/88 tre fællesskabsinitiativer 
vedrørende lige muligheder for mænd og kvinder (NOW), vedrørende 
handicappede og visse dårligt stillede grupper (HORIZON) samt 
vedrørende de nye kvalifikationer og beskæftigelsesmuligheder, som 
gennemførelsen af det indre marked medfører (EUROFORM)^1^. 
Derudover har man skabt et net af nationale koordinatorer med et 
dobbelt formål: dels at etablere en procedure, som kan fremme 
debatten om visse spørgsmål inden for beskæftigelsesområdet, dels at 
sørge for, at de nationale forvaltninger deltager i indsamlingen af 
informat ioner. 
11. Ved siden af disse koordiner ingsbestræbeIser findes der 
forskellige løbende programmer, som tager sigte på at forbedre 
effektiviteten af foranstaltningerne til fordel for specifikke 
grupper eller regioner, på nationalt plan eller på fællesskabsplan. 
I denne forbindelse kan man nævne LEDA-programmet, som vedrører 
lokale beskæftigelsesinitiativer, det kombinerede handlings- og 
forskningsprogram ERGO, som skal kortlægge de projekter, med hvilke 
der er gjort en vellykket indsats til fordel for langtidsarbejdsløse 
eller for unge mennesker, eller SPEC-programmet, som skal yde støtte 
til jobskabelsesbestræbelser , og som blev iværksat i 1990 som et 
svar på de udfordringer, der følger i kølvandet på gennemførelsen af 
det indre marked. 
(1) EFT, C 327 af 29.12.1990, s. 3 
10 -
12. Endelig har Kommissionen, med henblik på at fremme 
arbejdstagernes frie bevægelighed, forbedret den mekanisme, som gør 
det muligt for dem, som måtte ønske det, at holde sig orienteret om 
udbuddet af ledige jobs i de øvrige medlemsstater. 
Anden del af forordningen (EØF) 1612/68 om arbejdskraftens frie 
bevægelighed inden for Fællesskabet vedrører netop "formidling og 
udligning af tilbud og ansøgninger om beskæftigelse". Med andre ord 
drejer det sig om retningslinjerne for gennemførelsen af et system 
til udveksling af tilbud og ansøgninger om beskæftigelse og af et 
samarbejde mellem medlemsstaternes arbejdsanvisningsinstanser og 
Kommissionen med henblik på at fremme mobiliteten inden for 
Fællesskabet. 
I forbindelse med iværksættelsen af dette system, som er kendt 
under forkortelsen SEDOC (det europæiske system til formidling af 
udbud og efterspørgsel på arbejdsmarkedet) har man konstateret visse 
lakuner og begrænsninger. 
Det er derfor, Kommissionen den 5. september 1991 vedtog 
ændringsforslaget til anden del af forordningen (EØF) 1612/68 om 
arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet^1). 
Ændringen skal bl.a. sikre, at arbejdstagere, som ønsker at 
arbejde i en anden medlemsstat, af arbejdsformidlingsinstanserne i 
deres hjemland får en betjening, som er mindst lige så effektiv og 
hurtig som den, de ville have fået, hvis de allerede havde opholdt 
sig i det land, hvor de søger arbejde. 
Rådet har med sin forordning (EØF) nr. 2434/92 af 27. juli 1992<2) 
gennemført ændringerne af forordning (EØF) 1612/68. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
13. Kommissionen anførte i sit handlingsprogram om gennemførelsen af 
pagten, at "der i betragtning af den betydelige udvikling på 
arbejdskontraktområdet og de meget forskellige former for 
tidsbegrænsede arbejdskontrakter må skabes en fællesskabsramme, der 
sikrer et minimum af sammenhæng mellem de forskellige former for 
kontrakter for at undgå risikoen for konkurrencefordrejning og for 
på fællesskabsplan at sikre gennemsigtigheden på arbejdsmarkedet". 
Derfor har Kommissionen foreslået etableringen af et fundament 
af grundlæggende foranstaltninger vedrørende visse særlige former 
for ansættelsesforhold. Der er her tale om en generel fremgangsmåde, 
som har ført til, at Kommissionen samtidigt har foreslået tre 
instrumenter, som skal tilgodese et tredobbelt behov: 
(1) K0M(91) 316 endelig udgave - SYN 359, Bruxelles den 5. september 
1991; EFT C 254 af 28.09.91, S. 9 
(2) EFT L 245 af 26.08.92, s. 1 
- 11 -
at få det indre marked til at fungere bedre og at skabe en 
større gennemsigtighed på arbejdsmarkedet som et led i den 
økonomiske og sociale samhørighed (juridisk grundlag: artikel 
100 A i EØF-Traktaten); 
at forbedre leve- og arbejdsforholdene for arbejdstagerne 
(juridisk grundlag: artikel 100 A i EØF-Traktaten); 
at beskytte sundheden og sikkerheden for arbejdstagerne på 
arbejdspladsen^1) (juridisk grundlag: artikel 118 A i EØF-
Traktaten) . 
14. Kommissionen vil på ingen måde så tvivl om nødvendigheden af 
denne særlige type af arbejdskontrakter, som er et væsentligt 
element i tilrettelæggelsen af en sammenhængende strategi med hensyn 
til vækst og beskæftigelse. Der er snarere tale om at fastlægge en 
række grundlæggende foranstaltninger, idet man tager behørigt hensyn 
til virksomhedernes behov for fleksibilitet og visse grupper af 
arbejdstageres særlige ønsker og behov, og idet man tager højde for 
forskellene i situationen i medlemsstaterne og i graden af 
uafhængighed for arbejdsmarkedets parter. 
Med henblik på at undgå urimeligt høje 
administrationsomkostninger, som er i modstrid med de ønskede mål, 
har Kommissionen foreslået, at de to direktiver, som vedrører en 
indbyrdes tilnærmelse medlemsstaterne imellem, for så vidt angår de 
ovennævnte kontraktforhold med hensyn til forholdene på 
arbejdspladsen (Art. 100) og konkurrenceforvridning (Art. 100A), 
ikke finder anvendelse for lønmodtagere, hvis gennemsnitlige 
ugentlige arbejdstid er under 8 timer. 
15. Det forslag, som er baseret på artikel 118A, er det eneste af de 
tre, som kunne vedtages af Ministerrådet den 25. Juni 1991^2^. 
Arbejdet i forbindelse med forslaget baseret på artikel 100A skrider 
langsomt frem, mens der kun er få fremskridt, for så vidt angår 
forslaget baseret på artikel 100 i EØF-traktaten. Med hensyn til 
sidstnævnte skal det bemærkes, at Europa-Parlamentet har forkastet 
Kommissionens forslag. 
16. I Fællesskabspagten bekræftes princippet om, at enhver form for 
beskæftigelse skal være rimeligt aflønnet: "... alt efter de særlige 
forhold i det enkelte land..." skal arbejdstagerne "... sikres en 
rimelig løn, dvs. en løn, der er tilstrækkelig til at sikre dem en 
rimelig levestandard." På denne baggrund og under hensyntagen til 
subsidiaritetsprincippet har Kommissionen hverken til hensigt at 
lovgive om eller at foreslå indførelse af bindende instrumenter på 
(1) K0M(90) 228 endelig udg. - SYN 280 og SYN 281 af 13. august 1990 
(2) Rådets direktiv af 25. juni 1991 (91/383/EØF) om supplering af 
foranstaltningerne til forbedring af sikkerheden og sundheden på 
arbejdsstedet for arbejdstagere, der har et tidsbegrænset 
ansættelsesforhold eller et vikaransættelsesforhold. 
EFT, L 206 af 29.07.1991, s.19 
- 12 -
lønområdet. Den er imidlertid af den opfattelse, at der skal 
fastlægges visse grundlæggende principper om rimelig aflønning, idet 
der i den henseende tages hensyn til den sociale og økonomiske 
virkelighed, og idet man anvender den økonomiske og sociale politiks 
sædvanlige redskaber, herunder dem, der har til formål at fremme den 
økonomiske vækst, øge produktiviteten, at modvirke forskels­
behandling samt at sikre solidariteten mellem de forskellige 
samfundsgrupper. 
I denne forbindelse fremlagde Kommissionen den 12. december 1991 et 
udkast til en udtalelse om en rimelig af lønning*1). Dette udkast er 
blevet revideret på baggrund af udtalelse afgivet den 20.05.1992 af 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 
Selvom det i henhold til EØF-traktatens artikel 118, som udkastet 
hviler på, ikke kræves, at Europa-Parlamentet høres, mener 
Kommissionen imidlertid, at det vil være hensigtsmæssigt, om man 
venter indtil Europa-Parlamentets holdning er kendt, inden 
Kommissionen afgiver sin endelige udtalelse. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅR 
17. I de seneste år er forskellen i de fleste medlemslande mellem på 
den ene side den individuelle arbejdstid og på den anden 
produktionsenhedernes funktionstid blevet stadig større. Takket 
være denne tendens, som gør det muligt for virksomhederne mere 
effektivt at udnytte produktionskapaciteten, og som letter adgangen 
til serviceydelser gennem udvidede åbningstider, kan virksomhederne 
fleksibelt tilpasse sig de ændrede markedsvilkår og forøge 
smidigheden i fremstillingsprocessen, samtidigt med at det er muligt 
at reducere produktionsomkostningerne pr. enhed. Dette fænomen gør 
det ligeledes muligt for arbejdstagerne at tilrettelægge deres 
arbejdstid efter deres personlige behov og ønsker, socialt og 
kulturelt. Tendensen henimod en reduktion af arbejdstiden har, da 
den ofte kombineres med muligheden for individuelle variationer ud 
fra en overenskomstmæssig gennemsnitsarbejdstid, bidraget til, at 
sammenhængen mellem den individuelle arbejdstid og 
produktionsenhedernes funktionstid er blevet mindsket. 
18. Det er derfor, forslaget til Rådets direktiv vedrørende visse 
aspekter af arbejdstidens tilrettelæggelse^2^ omfatter et fundament 
af grundlægende retningslinier vedrørende en nedre grænse for den 
daglige og den ugentlige hviletid, grundlæggende betingelser for 
brugen af skifteholdsarbejde og - især - af natarbejde samt 
beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed i tilfælde af 
ændringer i rytmen som følge af arbejdstidsomlægninger. 
Debatten i Rådet har endnu ikke ført til, at man har formuleret en 
fæl les holdn ing. 
(1) SEK(91) 2116 endelig udg. 
(2) KOM(90) 317 endelig udg. - SYN 295 af 20. september 1990 
- 13 -
19. Den 28. november 1990 vedtog Rådet et direktivforslag om 
udstedelse af et bevis for arbejdstageres ansættelsesforhold*1). 
Forslaget tog især sigte på at tilvejebringe ligevægt mellem på den 
ene side arbejdstagernes interesse i at have kendskab til arten af 
og det væsentlige indhold i deres ansættelsesforhold og på den anden 
side virksomhedernes behov for nye og mere fleksible 
ansættelsesformer, som kan leve op til de krav, som stilles af en 
moderne økonomi. Rådet vedtog denne tekst den 14. oktober 1991*2^. 
Direktivforslaget bidrager således til en forbedring af 
gennemsigtigheden på et arbejdsmarked, som undergår forandringer med 
deraf følgende konsekvenser for arbejdstagernes stilling, idet disse 
kan komme ud for at befinde sig i et ansættelsesforhold, som ikke er 
forudset i den traditionelle model for forholdet mellem arbejdsgiver 
og arbejdstager. 
Ud over de nye muligheder for sort arbejde, som denne udvikling kan 
afstedkomme, står vi over for fremkomsten af nye former for "fjern­
arbejde", en opblomstring af kurser og af kontrakter, som kombinerer 
ansættelse og uddannelse, en opblødning af den tidsmæssige ramme, 
hvori arbejdsindsatsen foregår, det være sig på heltid eller deltid, 
samt på et mere overordnet plan fremkomsten af helt nye 
arbejdsformer, som kan gøre stillingen for talrige arbejdere uklar, 
usikker eller ustabil. Og dermed har begreber som lønmodtager, 
arbejdstager, arbejdstid ikke længere den samme betydning som i den 
klassiske arbejdsret. 
Direktivet skal gøre det muligt for enhver arbejdstager at være 
vidende om, hvem han arbejder for, hvor han arbejder, samt de 
væsentlige betingelser, der gælder for hans ansættelsesforhold. 
20. Den 18. september 1991 vedtog Kommissionen et forslag til 
direktiv om ændring af direktiv 75/129/EØF om t i Inærmelse af 
medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive 
afskedigelser *3^. 
Efter 15 års anvendelse af direktiv 75/129, og i betragtning af de 
konsekvenser, gennemførelsen af det indre marked har for selskabers 
omstrukturering, var det nødvendigt at foretage en revision af 
direk tivet. Det er nemlig således, at i en tid, hvor selskaberne -
lige før fuldbyrdelsen af det indre marked - i stadigt hastigere 
tempo undergår overnationale omstruktureringer, sker det oftere og 
oftere, at afskedigelser besluttes på et ledelsesniveau, som ligger 
over den direkte overordnede for de berørte arbejdstagere. Der kan 
være tale om, at beslutningen tages af en virksomhed, som 
kontrollerer en koncern, hvad enten den er etableret i samme 
medlemsstat som den beskæftigende enhed eller i en anden 
(1) K0M(90) 563 endelig udg. - 08.01.1991 
(2) Rådets direktiv af 14. oktober 1991 (91/533/EØF) om arbejdsgiverens 
pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårerne for 
arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet, EFT L 288 af 18.10.91, 
s. 32 
(3) EFT, L 48 af 22.02.1975, s. 29 
- 14 -
medlemsstat, eller at beslutningen tages af hoveddirektionen i en 
virksomhed bestående af flere divisioner, hvoriblandt den enhed, der 
beskæftiger de berørte arbejdstagere, i det tilfælde, hvor 
virksomheden er etableret uden for den medlemsstat, hvori den 
beskæftigende enhed er etableret. 
Rådet vedtog disse ændringer den 24. Juni 1992*1). 
Med direktivet udvides anvendelsesområdet for direktiv 75/129/EØF, 
hvad angår angår de afskedigelser, som er besluttet på sådanne 
niveauer. Således har de besluttende instanser pligt til at give den 
beskæftigende enhed alle oplysninger, den har brug for med henblik 
på at informere arbejdstagernes repræsentanter eller at rådføre sig 
med disse og med henblik på at give den kompetente offentlige 
myndighed meddelelse om planen. Derudover tager direktivet sigte på 
at udvide arbejdstagernes rettigheder med hensyn til information og 
høring i tilfælde af afskedigelser som følge af retlige afgørelser. 
21. Nødvendigheden af, at man i Fællesskabet koncentrerer 
opmærksomheden omkring indvandr ingsproblernet, blev udtrykt i juni 
1988 af Det Europæiske Råd i Hannover, hvor Kommissionen blev bedt 
om at udarbejde en rapport om den sociale integrering af indvandrede 
arbejdstagere. 
Det Europæiske Råd på sin side anmodede den 8. og 9. december 1989 
om, at der blev udarbejdet en redegørelse om indvandringssituationen 
i de enkelte medlemsstater som forberedelse til en diskussion af 
dette spørgsmål i Rådet. 
I arbejdet for at nå frem til en redegørelse for den socialt­
jur idiske stilling for indvandrere fra tredjelande i hver 
medlemsstat, tjente Kommissionens rapport om den sociale integrer ing 
af indvandrere fra tredjelande med permanent og lovligt ophold i 
medlemsstaterne^2^ til en første klarlægning af indvandrernes 
juridiske og reelle stilling. 
Desuden udgør en rapport, som blev bestilt af Kommissionen hos en 
ekspertgruppe, og som bærer titlen "Indvandrerpolitik og social 
integrering af indvandrere i Det Europæiske Fællesskab"*3), et 
vigtigt bidrag til uddybelsen af dette spørgsmål. 
På mødet den 14. og 15. december tog Det Europæiske Råd denne 
rapport op og anmodede såvel Rådet (generelle anliggender) som 
Kommlssionon om at overveje de bedst egnede foranstaltninger til 
hjælp til emigrationslandene, indvandr ingsbetingeIser og hjælp til 
social integration. Desuden vedtog Kommissionen den 11. oktober 1991 
en meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om indvandring*4^. 
(1) EFT L 245 af 26.08.92, s. 3 
(2) SEK(89)924 endelig udg. af 22. juni 1989 
(3) SEK(90)1813 endelig udg. af 28. september 1990 
(4) SEK(91) 1855 endelig udg. 
- 15 -
FRI BEVÆGELIGHED 
22. Den 28. Juni 1991 fremlagde Kommissionen et forslag til Rådets 
direktiv om udstationering af arbejdstagere som led I udvekslingen 
af tjenesteydelser^). 
Kommissionen havde med vedtagelsen af dette forslag til hensigt at 
få Rådet til at sørge for, at der sker en en koordinering af 
medlemsstaternes love, således at der kan fastsættes en kerne af 
ufravigelige regler for minimumsbeskyttelse, som skal overholdes i 
værtslandet af arbejdsgivere, som sætter en arbejdstager til at 
udføre midlertidigt arbejde på den medlemsstats område, hvor 
ydelserne præsteres. 
Vigtigheden af dette forslag er indlysende, så meget mere som 
forslagets anvendelsesområde også skal omfatte virksomheder, som er 
etableret uden for Fællesskabet. 
Disse skal ligeledes være underlagt samme kerne af 
beskyttelsesregler med hensyn til deres arbejdstagere, som udfører 
midlertidigt arbejde på en medlemsstats område. 
Siden 1991 er der kun gjort meget ringe fremskridt med henblik på 
vedtagelsen af dette forslag. Europa-Parlamentet har desuden endnu 
ikke afgivet sin udtalelse. 
23. Det forhold, at der findes så mange supplerende sociale 
sikringsordninger, at deres betydning i forhold til de lovhjemlede 
sociale sikringsordninger bliver stadig større, samt at der ikke 
findes en ordentlig koordinering imellem dem, gør overførslen af 
rettigheder i forbindelse med arbejdstagernes mobilitet mellem 
medlemsstaterne meget kompliceret. 
Derfor vedtog Kommissionen den 17. juli 1991 en "Meddelelse om 
supplerende sociale sikringsordninger"^2^ . I dette dokument 
fremlægges en række betragtninger og problemstillinger, og det udgør 
Kommissionens oplæg til en debat på fællesskabsplan om de 
supplerende pensionsordninger. 
Kommissionens analyse tager udgangspunkt i princippet om arbejds­
tagernes frie bevægelighed og om samordning af de sociale 
sikringsordninger, i overensstemmelse med hensigten i artikel 51 i 
EØF-Traktaten. 
Det er ikke tanken med meddelelsen at foretage en vurdering af de 
nationale ordningers fordele og ulemper, men at fremlægge en 
oversigt over de problemer, arbejdstagernes bevægelse skaber med 
hensyn ti I de supplerende ordninger. 
Den grundlæggende målsætning består i, at bevægelse på tværs af 
grænserne ikke bør være vanskeligere end bevægelse inden for den 
enkelte medlemsstat. 
(1) K0M(91) 230 endelig udg. - SYN 346; EFT C 225 af 30.08.91, s. 6 
(2) SEK(91)1332 
- 16 -
Med andre ord skal tilvejebringelsen af muligheder for at overføre 
supplerende pensionsrettigheder tjene til at fjerne de hindringer 
for arbejdstagernes frie bevægelighed, som skyldes, at der ikke 
findes foranstaltninger på fællesskabsniveau, som beskytter mod 
tabet af disse rettigheder. 
Parlamentets udtalelse blev vedtaget den 13. marts og ØSU's den 
19. maj 1992. 
24. Traktaten omhandler ikke afskaffelse af bestemmelser, der er 
gældende på socialsikringsområdet, og som kan være til hinder for 
den fri bevægelighed for personer, der ikke er arbejdstagere eller 
familie til arbejdstagere. Fremover vil det imidlertid være 
nødvendigt at foretage en koordinering af socialsikringsordningerne 
for disse personer med henblik på gennemførelsen af det indre 
markeds sociale dimension og borgernes Europa. 
Under hensyntagen til den nye kontekst for så vidt angår 
gennemførelsen af koordineringsregler, fremlagde Kommissionen den 
13. december 1991 et forslag til Rådets forordning om ændring af 
forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale 
sikringsordninger på arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, der 
flytter inden for Fællesskabet og forordning (EØF) nr. 574/72 om 
regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71. 
Denne udvidelse skal omfatte to områder: 
den skal for det første tage sigte på at inddrage de særlige 
ordninger for funktionærer, og den skal 
for det andet gøre det muligt at foretage koordinering af de 
ordninger, som finder anvendelse på alle de personer, der endnu 
ikke er omfattet af ordningerne, men som er forsikrede i en 
medlemsstat. 
25. Siden den første meddelelse om grænsebefolkningerne (KOM/85/529 
endelig udgave) og på grund af effekten af det indre markeds 
gennemførelse har Kommissionen følt sig foranlediget til at give 
Rådet en række ledetråde til overvejelser over grænsebefolkningernes 
sær Iige st i I Iing. 
Den 27. november 1990 vedtog Kommissionen en meddelelse til Rådet om 
leve- og arbejdsviI kår for Fællesskabets borgere bosiddende i 
grænseområder og specielt for grænsearbejdere^^. 
26. Kommissionen bliver nødt til at tage stilling til ændringen af 
Kommissionens forordning 1251/70, når Rådet har afsluttet sit 
arbejde vedrørende ændringen af første del af forordning 
1612/68/EØF. 
(1) K0M(90) 561 endelig udg. 
- 17 -
SOCIAL BESKYTTELSE 
27. Ansvaret for, at den nødvendige solidaritet med de mindst 
begunstigede sikres, er først og fremmest medlemsstaternes. 
Ikke desto mindre har Fællesskabet siden midten af halvfjerdserne 
beskæftiget sig med dette spørgsmål. Programmerne til bekæmpelse af 
fattigdommen (1975-1980 og 1984-1988) er blevet fulgt op af Rådets 
afgørelse af 18. juli 1989 om iværksættelse af et nyt EF-program for 
økonomisk og social integrering af de dårligt stillede befolknings­
grupper (1989-1994). 
Gennemførelsen af det indre marked risikerer nemlig at gøre visse 
befolkningsgrupper endnu mere udsatte, hvis man ikke er på vagt over 
for problemet. 
På den anden side har medlemsstaterne, stillet over for vedvarende 
problemer med social udstødelse, forsøgt at gøre front mod disse 
gennem skabelse af forskellige former for garanteret mindste indkomst 
for de dårligst stillede. 
28. Med resolutionen vedtaget af Rådet og socialministrene forsamlet 
i Rådet den 29. september 1989 om kampen for at undgå, at der skabes 
sociale tabere gav ministrene udtryk for den betydning, de knytter 
til det forhold, at politikkerne for Økonomisk udvikling bliver 
fulgt op af politikker til sikring af en mindste indkomst tilpasset 
situationerne i de enkelte stater. 
Den vilje til solidaritet, som Rådet her udtrykte, ligger til grund 
for udkastet til en henstilling om fælles kriterier i forbindelse 
med sikring af ti I strækkelige ressourcer og ydelser i de sociale 
s ikringsordninger(1). 
Udkastet sigtede på at få medlemsstaterne til at indrømme borgerne 
en generel personlig ret til tilstrækkelige ressourcer og ydelser. 
Rådet vedtog den pågældende henstilling den 24. juni 1992(2). 
29. Samtidig har Kommissionen med henblik på at fremme en indbyrdes 
tilnærmelse af niveauerne for social beskyttelse og i forlængelse af 
de erklærede hensigter fra pagtens handlingsprogram foreslået en 
konvergensstrategi for de politikker, som føres i Fællesskabets 
medlemsstater, med hensyn til social beskyttelse. 
(1) K0M(91)161 endelig udg. af 13. maj 1991; EFT C 163 af 22.06.91, 
s. 3 
(2) EFT L 245 af 26.08.92, S. 46 
- 18 -
Strategien, som fremlægges i forslaget til Rådets henstilling af 
27. Juni, 1991 om overensstemmelse mellem målene og politikken for 
social tryghed, skal være smidig, progressiv og baseret på frivillig 
indsats fra medlemsstaternes side(1^. 
En sådan strategi, som forudsætter at man på fællesskabsplan 
fastlægger fælles mål, hvilket på sin side skaber mulighed for at 
opnå en stadig større overensstemmelse mellem politikkerne med 
hensyn til social tryghed, tager sigte på at forbedre de nationale 
sociale sikringsordninger i overenstemme I se med Fællesskabets 
overordnede målsætninger. 
For øvrigt bør denne konvergensstrategi ikke opfattes som en 
isoleret foranstaltning, men den bør tværtimod indgå i et videre 
perspektiv af økonomisk og social integrering og forebyggelse af 
social udstødelse. 
Rådet vedtog henstillingen den 27. juli 1992*2). 
INFORMATION OG HØRING AF SAMT MEDINDFLYDELSE FOR ARBEJDSTAGERNE 
30. Med fremlæggelsen af forslaget til Rådets direktiv om oprettelse 
af et Europæisk Samarbejdsudvalg i virksomheder eller koncerner , som 
omfatter bedrifter eller virksomheder i flere medlemsstater, med 
henblik på at informere og høre arbejdstagerne^) ville 
Kommissionen give behandlingen af spørgsmål, der har en overnational 
dimension, førsteret. På denne måde efterlever Kommissionen 
subsidiaritetsprincippet både med hensyn til lovgivningsniveauet og 
til den rolle, arbejdsmarkedets parter spiller. 
Således har forslaget ingen indvirkning på de enkelte medlemsstaters 
eksisterende informations- og høringsprocedurer vedrørende de 
nationale virksomheder, som forbliver underlagt medlemstaternes 
lovgivning og praksis. Forslaget vedrører udelukkende virksomheder 
og koncerner, som omfatter bedrifter eller virksomheder i flere 
medlemsstater. 
For Øvrigt bør man på dette område måske mere end på andre områder 
understrege vigtigheden af arbejdsmarkedets parters uafhængighed. 
Ikke alene er de minimumsforskrifter, som er indeholdt i forslaget 
vedrørende arbejdstagernes information og høring, blevet til på 
has i s af en fælles udtalelse vedtaget i marts 1987 som led i den 
sociale dialog mellem EFS (Den Europæiske Faglige 
Samarbejdsorganisation), UNICE (Sammenslutningen af Industri- og 
Arbejdsgiverorganisationer i De Europæiske Fællesskaber) og CEEP 
(Det Europæiske Center for Offentlig Erhvervsvirksomhed), men når 
betingelserne for oprettelse af et Europæisk Samarbejdsudvalg er 
opfyldt, er det først og fremmest op til arbejdsmarkedets parter at 
(1) K0M(91)228 endelig udg. af 27. juni 1991; EFT C 194 af 25.07.91, 
s. 13 
(2) EFT L 245 af 26.08.92, s. 49 
(3) KOM(90)581 endelig udgave, Bruxelles den 25. januar 1991 
- 19 -
bestemme udvalgets sammensætning, opgaver og kompetence samt 
retningslinjerne for dets virke. Minimumsforskrifterne skal 
udelukkende bringes i anvendelse i de tilfælde, hvor parterne ikke 
kan nå t i I enighed. 
31. Fællesskabsinstrumentet vedrørende medarbejderaktier og 
lønmodtagernes andel i kapitalen, som nævnes i Kommissionens 
handlingsprogram, tager hensyn til den nyeste udvikling og de 
eksisterende politikker i Fællesskabet^1 ). Instrumentet vedrører 
hovedsagelig lønmodtagernes andel, deres virksomheders overskud og 
kapitalti I vækst tillige med spørgsmålet om lønmodtageraktier. 
Derimod er det ikke tanken, at instrumentet skal omfatte alle 
aspekter af den generelle kapitaldannelsespolitik, og ej heller 
tilskyndelsesforanstaltninger rettet mod befolkningen som helhed 
eller mod specifikke grupper ud over i de tilfælde, hvor der er tale 
om en erhvervsmæssig sammenhæng. 
At man blandt typerne af retsakter har valgt Rådets henstilling 
hænger sammen med emnets karakter, som lægger op ti I brugen af et 
ikke-bindende redskab^2). 
Der er en stor spredning i de typer af ånde Isformer, som rent 
faktisk er etableret i de forskellige lande. Ånde Isformernes 
juridiske og skattemæssige status varierer tilsvarende fra den ene 
stat til den anden. Der kan være tale om kontante bonusordninger, om 
overskudsdeling på basis af medarbejderaktier, om andre andeisformer 
med opsat udbytteudbetaI ing, om et antal specifikke 
medarbejderaktionærordninger såsom gratis uddeling af aktier til 
medarbejderne eller tilbud om køb af aktier på fordelagtige vilkår, 
om systemer, der giver option for køb af aktier, og som tilbydes 
alle ansatte eller blot det ledende personale, eller om etablering 
af medarbejderfonde med henblik på erhvervelse af aktier eller på 
medarbejdernes opkøb af virksomheden. 
Henstillingen omfatter først og fremmest de kollektive og vedvarende 
ordninger, som virker inden for den enkelte virksomhed, og de 
ånde Isordninger, som baserer sig på et mål for virksomheden resultat 
(direkte eller indirekte). 
Målsætningen med henstillingen er at tilskynde til udbredelse af 
forskellige former for ordninger, som giver lønmodtagerne andel i 
virksomhedernes overskud eller resultater, det være sig i form af 
overskudsdeling, i kraft af medarbejderaktier eller ved en 
kombination af de to metoder. 
Rådet fremlagde sin henstilling herom den 27. Juli, 1992(3). 
(1) K0M(91) 259 endelig udgave, Bruxelles den 3. september 1991 
(2) Forslag til Rådets henstilling om fremme af lønmodtagernes andel i 
overskud og virksomhedens resultater (herunder besiddelse af 
kapitalandele); EFT C 245 af 20.09.91, s. 12 
(3) EFT L 245 af 26.08.92, s. 53 
- 20 -
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
32. Siden 1982 - året for det første handlingsprogram om fremme af 
lige muligheder for kvinder - har man gjort betragtelige fremskridt. 
De mange gældende direktiver udgør et komplekst lovgivningsmæssigt 
net, som omsat i national lov sikrer den formelle ligestilling 
me i I em kønnene. 
Imidlertid mangler der endnu et stykke vej, før denne formelle 
ligestilling også bliver reel. 
Den ucjfordring, som Kommissionen agter at tage op, bestyr i at gå 
videre end til princippet om ligebehandling, nemlig til princippet 
om lige muligheder. Det er derfor Fællesskabets tredje 
handlingsprogram på mellemlangt sigt om lige mulIgheder for kvinder 
og mænd, vedtaget af Kommissionen den 17. oktober 1990, lægger 
mindre vægt på rettighederne for at koncentrere sig mere om at gøre 
adgangen til arbejdsmarkedet lettere, forbedre kvaliteten i 
arbejdet, lette mulighederne for at forene arbejdslivet med hjemmets 
forpligtelser samt højne kvindernes status i samfundet. 
Rådet vedtog desuden den 21. maj 1991(1) en resolution, hvori det 
erklærer, "at der bør vedtages en samlet og integreret fremgangs­
måde, som kan gøre ligestillingspolitikkerne så virkningsfulde som 
muligt". 
33. Direktivforslaget om beskyttelse af kvindelige arbejdstagere 
under graviditet og efter barsel er baseret på artikel 118A i EØF-
Traktaten, og det udgør et særdirektiv, som ligger i forlængelse af 
rammedirektivet 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til 
forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under 
arbejdet <2). 
Forslaget sigter på at forbedre beskyttelsen af kvindelige 
arbejdstagere under graviditet eller efter barsel - disse udgør 
ifølge det allerede citerede rammedirektiv en risikogruppe - uden 
dermed at fremkalde en forringelse af deres arbejdsvilkår eller 
især af deres stilling på arbejdsmarkedet. De foranstaltninger, som 
indgår i forslaget vedrører dels ophør af arbejde, arbejdstid og 
rettigheder i forbindelse med arbejdet, dels arbejdsforhold, 
herunder eksponering for agenser eller processer, som kan skade de 
pågældendes helbred. Forslaget omfatter ligeledes særlige 
retningslinjer vedrørende bevisbyrden ved tvister. 
Direktivforslaget udgør et element til løsningen af et vigtigt 
specifikt problem, og Europa-Parlamentet har ved mange lejligheder 
understreget det akutte behov for et sådant initiativ, som er et 
markant bidrag til fremme af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed 
på arbejdspladsen. 
Rådet fremlagde den endelige tekst den 19. oktober 1992(3>. 
(1) EFT, C 142 af 31.05.1991, S. 1 
(2) EFT, L 183 af 29.06.1989, s. 1 
(3) Endnu ikke offentliggjort 
- 21 -
34. Det forhold, at det bliver muligt på én gang at tilgodese det 
nødvendige i barnets behov for pasning og opdragelse og forældrenes 
behov for arbejde og uddannelse, er en grundlæggende betingelse for 
tilvejebringelsen af virkelig lige muligheder for mænd og kvinder. 
I alle medlemsstaterne er efterspørgslen efter børnepasning større 
end det nuværende udbud. Manglen på børnepasnings insti tut ioner af 
høj kvalitet og med rimelige tariffer udgør en væsentlig hindring 
for kvindernes ubegrænsede adgang til arbejde og fulde deltagelse i 
erhvervsuddanne Iserne. 
Kommissionen har til hensigt at gøre en indsats med henblik på at 
opfordre til, at der etableres børnepasningsfaciI iteter, og den har 
henledt opmærksomheden på, at det stadig er muligt at gøre en 
finansiel indsats på dette område inden for fællesskabs­
støtterammerne . 
Kommissionen har imidlertid, for at gå ud over de punktuelle 
aktioner, ønsket at fastlægge en række målsætninger på 
fællesskabsniveau, hvorefter det er op til medlemsstaterne at sikre 
en generel børnepasningspolitik, tillige med et sammenhængende og 
fremsynet program til implementering af denne politik. Det er i 
lyset heraf, Kommissionen den 4. juli 1991 vedtog et forslag til 
Rådets henstilling om børnepasning, som blev forelagt for Rådet den 
8. Juli 1991(1). 
Henstillingen blev vedtaget af Rådet den 31. marts 1992^2^. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
35. På erhvervsuddannelsesområdet har Fællesskabets handlings­
programmer oplevet et hurtigt opsving siden vedtagelsen i 1987 af 
COMETT-programmet. Det forhold, at Rådet efterfølgende har vedtaget 
en række andre handlingsprogrammer, viser den betydning, man overalt 
i Fællesskabet tillægger erhvervsuddannelsen som et redskab i den 
Økonomiske politik og socialpolitikken. 
Disse programmer, som hele tiden er blevet støttet af såvel Europa-
Parlamentet som Det økonomiske og Sociale Udvalg, danner et 
indviklet net, men de er endnu ikke tilstrækkeligt godt 
koordinerede. 
Derfor har Kommissionen har fremlagt et Memorandum om 
rationalisering og koordinering af Fæliesskabets handl ingsprogrammer 
på erhvervsuddanne!sesområdet^) . 
(1) K0M(91) 233 endelig udgave; EFT C 242 af 17.09.1991, s. : 
(2) EFT L 123 af 08.05.92, s. 16 
(3) KOM(90) 334 endelig udg., Bruxelles, den 21. august 1990 
- 22 -
Programmer såsom COMETT, EUROTECNET, ERASMUS, LINGUA, TEMPUS, 
PETRA, IRIS, FORCE, udvekslingsprogrammet for unge arbejdstagere har 
alle det til fælles, at de koncentrerer sig om udvikling af 
uddannelsesområdet, hvad enten det drejer sig om grund- eller 
efteruddannelse. 
Ud over disse programmer er der andre fællesskabsprogrammer, som 
ligeledes indeholder uddannelsesmæssige elementer, eller som 
indvirker på uddanneIsespolitikken^1). 
36. I handlingsprogrammet om pagtens gennemførelse blev det allerede 
nævnt, at den udfordring, som gennemførelsen af det indre marked i 
en kontekst af permanent teknologisk, social og demografisk 
udvikling, udgør for Fællesskabet som helhed, nødvendiggør en fæl les 
indsats på uddannelsesområdet. 
Det nævnte memorandum har netop som mål at tilvejebringe en 
overordnet referenceramme, som fremover vil kunne anvendes til dels 
at placere og forvalte Fællesskabets initiativer og aktioner inden 
for rammerne af udviklingen af en fælles erhvervsuddanneIsespolitik, 
som henholder sig til Traktatens artikel 128, dels bedre at samordne 
udviklingen af fællesskabsforanstaltninger med sigte på en højnelse 
af kvaliteten af de menneskelige ressourcer i Fællesskabet og i 
resten af Europa. Denne ramme er skabt for at rationalisere de 
forskellige fællesskabsinitiativer på uddannelsesområdet og for at 
give Kommissionen mulighed for at sikre det nødvendige samspil og 
den nødvendige samordning med de andre af Fællesskabets politikker, 
som tjener den overordnede målsætning, som går ud på at forbedre 
kvalifikationerne overalt i Fællesskabet og dermed at kunne tilpasse 
sig de økonomiske, teknologiske, sociale og kulturelle 
forandr inger. 
37. Kommissionen har, idet den har taget hensyn til de udfordringer, 
som erhvervsuddannelsesområdet står over for, og til nødvendigheden 
af at fremme en europæisk dimension, hvilket særligt kan ske ved at 
skabe muligheder for transnationale udvekslinger for unge, der 
befinder sig et grundlæggende - ikke-universitært - erhvervs-
uddannelsesforløb, og for unge arbejdstagere, stillet forslag om at 
konsolidere og udvide PETRA-programmet ved at lade det omfatte 
udvekslingsprogrammet for unge arbejdstagere^2^. 
Med dette forslag ville Kommissionen ikke blot imødekomme de 
ungos i«t til uddannelse, således som den er formuleret i pagten, 
men den tog også hensyn til Europa-Parlamentets resolution af 
16. februar 1990 om fællesskabsprogrammer på undervisnings- og 
uddannelsesområdet, idet den beklagede "at alle unge ikke har lige 
(1) For en fuldstændig analyse, se memorandum om rationalisering og 
koordinering af Fællesskabets handlingsprogrammer på erhvervsud­
dannelsesområdet, K0M(91) 334 endelig udgave 
(2) Forslag til Rådets afgørelse om ændring af afgørelse 87/569/EØF om 
et handlingsprogram for erhvervsuddannelse af unge og forberedelse 
af unge til arbejds- og voksenlivet KOM(90) 467, forelagt for Rådet 
den 15. november 1990; EFT, C 158 af 17. Juni 1991, s. 329 og C 181 
af 12. jul i 1990, s. 175 
- 23 -
muligheder på dette område, idet de nuværende EF-programmer 
hovedsagelig henvender sig til universitetsstuderende, mens de i vid 
udstrækning forbigår skoleelever og unge under faglig uddannelse, 
som trods alt er i flertal"^1). 
Den 22. juli 1991 vedtog Rådet formelt den afgørelse 91/387/EØF, 
som er baseret på artikel 128 i EØF-Traktaten, og som var blevet 
godkendt på Rådets møde i Luxembourg den 25. juni 1991. 
Med afgørelsen om ændring af afgørelse 87/569/EØF om et 
handl Ingsprogram for erhvervsuddannelse af unge og forberedelse af 
unge til arbejds- og voksen!i vet (PETRA), som får virkning fra 
1. Januar 1992, iværksættes et treårigt program med et budget på 
177,4 mio. ECU<2>. 
BESKYTTELSE AF ARBEJDSTAGERNES SUNDHED OG SIKKERHED 
38. Selv om Fællesskabet i lang tid har rådet over et sæt af 
bindende bestemmelser, som i vid udstrækning sikrer beskyttelsen af 
arbejdstagernes sikkerhed på arbejdspladsen, indeholder handlings­
programmet om pagtens gennemførelse en række forslag til nye 
bindende instrumenter vedrørende de områder, hvor der er store 
problemer med hensyn til sikkerheden. 
Ud over de øvrige forslag til direktiv om de sikkerheds- og 
sundhedsmæssige aspekter i forbindelse med arbejds- og 
beskæftigelsesforhold omfatter handlingsprogrammet ti forslag til 
særdirektiver, som hovedsagelig vedrører gennemførelsen af 
rammedirektiv 89/391/EØF. 
Alle de sektorer, som er omfattet af disse forslag, er kendetegnet 
ved høje ulykkestal og store risici. 
39. De to sidste initiativer vedrører henholdsvis erhvervssygdomme 
og oprettelse af et kontor for sikkerhedsspørgsmål. 
For så vidt angår erhvervssygdommene har Kommissionen ajourført 
henstillingerne af 23. juli 1962 og 20. Juli 1966(3) ved at 
etablere en europæisk liste over erhvervssygdomme og pege på 
principperne for erstatning. 
I forbindelse med Kommissionens henstilling af 22. maj 1990 om 
vedtagelse af en europæisk iiste over erhvervssygdomme præciserede 
Kommissionen dels, at den, efter at henstillingen har været i kraft 
i tre år, vil undersøge, om det stadig er nødvendigt at foreslå en 
bindende retsakt, dels at den lægger vægt på forebyggelsen af 
erhvervsrisici og derfor støtter foranstaltninger, som tager sigte 
på at nedsætte skadepotentialet på arbejdspladserne^4^. 
(1) EFT, C 68 af 19. marts 1990, s. 175 
(2) EFT, L 214 af 2. august 1991, s. 69 
(3) EFT nr. 80 af 31. august 1962 og nr. 147 af 9. august 1966 
(4) EFT, L 160 af 26. juni 1990, s. 39 
- 24 -
For så vidt angår planerne om oprettelse af et kontor for sikkerhed, 
hygiejne og sundhed, har Kommissionen forelagt det endelige forslag 
den 30. september 1991(1). Parlamentet har endnu ikke afgivet sin 
udtalelse. 
40. Blandt de forslag, Kommissionen fremlagde i handlingsprogrammet 
om gennemførelsen af pagten, og som er nævnt i kapitlet om 
arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, er flere blevet vedtaget af 
Râdet<2>. 
41. Behandlingen af de øvrige direktivforslag, især de, der vedrører 
udvindingsindustrier, sikkerhed og sundhed om bord på fiskefartøjer 
og forskellige transportmidler, befinder sig på et forskelligt 
stadium. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
42. Børnene og de unge udgør i dag i medlemsstaterne en 
arbejdskraftreserve af varierende betydning. Der er tit tale om en 
ikke synlig arbejdskraft, som er vanskelig at få med i 
statistikkerne. I henhold til resultaterne af Eurostat-undersøgelsen 
fra 1989 om arbejdskraften er der blandt de 14-19-årige i Portugal 
397.000, der arbejder, i Spanien er det tilsvarende tal 563.000, i 
Det Forenede Kongerige 2.128.000 og i Italien 743.000. I henhold 
til ILO var der i Portugal i starten af 1980'erne i Portugal stadig 
mellem 90.000 og 200.000 børn under 15 år, der arbejdede. Generelt 
var der i Fællesskabet, i henhold til Eurostat, i 1989 næsten 2 mio. 
unge på 15 år, som arbejdede; heraf var mere end en trediedel 
beskæftiget inden for distribution og hotel- og 
restaurationsbranchen. Det er hovedsagelig i Det Forenede Kongerige 
(mere end en trediedel af det samlede antal beskæftigede), i 
Tyskland (15%) og i Italien (12%), at de unge arbejder. 
43. Det er derfor naturligt, at der i Fællesskabspagten om 
Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale 
Rettigheder lægges stor vægt på beskyttelsen af børn og unge (pkt. 
20-23). Punkt 22 omfatter principielle målsætninger som f.eks. 
udformningen af "arbejdsretlige regler således, at de stemmer 
overens med deunges behov for personlig udvikling, 
erhvervsuddannelse og adgang til beskæftigelse", begrænsning af 
arbejdstiden og forbud mod natarbejde for unge under 18 år. Punkt 20 
omhandler konkrete arbejdsmarkedsregler: "minimumsalderen for 
adgangen ti I at udføre erhvervsarbejde" må "ikke være lavere end den 
alder, hvor skolepligten ophører, og under ingen omstændigheder 
laver e end 15 år." 
(1) EFT, C 271 af 16. oktober 1991, s. 3 
(2) Rådets direktiv 91/382/EØF, EFT L 206 af 29.07.91, s. 16 
Rådets direktiv 92/29/EØF, EFT L 113 af 30.04.92, s. 19 
Rådets direktiv 92/57/EØF og 92/58/EØF, EFT L 245 af 26.08.92, s. 23 
25 -
I kapitel 11 i sit handlingsprogram til gennemførelse af 
Fællesskabspagten giver Kommissionen udtryk for sin vilje til at 
beskytte de unge mod arbejds- og beskæftigelsesforhold, som kan være 
til skade for deres helbred, sikkerhed og personlige udvikling. Det 
er derfor Kommissionens mål, at Rådet vedtager et direktiv om 
beskyttelse af unge. Kommissionens vedtagelse af forslaget hertil 
fandt sted den 15. januar 1992^1). Parlamentet har endnu ikke 
afgivet sin udtalelse. 
ÆLDRE 
44. Den betydelige stigning fra nu af og indtil århundredeskiftet 
antallet af gamle og meget gamle gør, at problemerne overalt 
Fællesskabet vedrørende denne befolkningsgruppes integrering 
samfundet og de økonomiske og sociale konsekvenser af befolkningens 
aldring bliver meget akutte. 
I betragtning af den store forskel, der findes i medlemsstaternes 
fremgangsmåder, kulturer og traditioner, vil lovgivning ikke være et 
egnet middel på dette felt. 
Imidlertid vil stigningen i befolkningens gennemsnitsalder, det 
ændrede forhold mellem den aktive og den ikke-aktive befolkning og 
det ændrede familiemønster få betydelige samfundsmæssige og 
Økonomiske konsekvenser. Af denne grund har Kommissionen fremlagt en 
meddelelse om de ældre fulgt af et forslag til Rådets afgørelse om 
fællesskabsaktioner til fordel for ældre^2^. 
45. I forlængelse af dette initiativ traf Rådet den 
26. november 1990 en afgørelse om fællesskabsaktioner til fordel for 
ældre^). 
Blandt de foreslåede aktioner til fordel for ældre indtager 
aktionerne vedrørende en udveksling af erfaringer en vigtig plads. 
Hertil skal tilføjes Rådets afgørelse om at erklære året 1993 for 
"Det Europæiske Ar for De Ældre og for Solidaritet mellem 
Generat ionerne". 
På grundlag af Kommissionens forslag af 10.01.92^4^ vedtog Rådet 
den 24. juni 1992 sin beslutning om gennemførelsen af "Det 
Europæiske Ar for De Ældre og for Solidaritet mellem Generationerne 
(1993)(5). 
(1 ) EFT C 84 af 04.04.1992 
(2) KOM(90) 80 endelig udg., Bruxelles, den 24 
(3) EFT, L 28 af 2. februar 1991, s. 29 
(4) EFT C 25 af 01.02.92, s. 5 
(5) EFT L 245 af 26.08.92, s. 43 apr i I 1990 
- 26 -
HANDICAPPEDE 
46. I betragtning af, at der i Fællesskabet er 30 millioner borgere, 
som er fysisk, sensorisk eller mentalt handicappede, har man sat sig 
for at tilstræbe en økonomisk og social integrering af denne 
befolkningsgruppe som et led i den generelle forbedring af 
levestandarden for alle Fællesskabets borgere. 
Mens Fællesskabets bidrag til de enkelte landes indsats i 
begyndelsen var koncentreret om teknisk udveksling af erfaringer, 
har det siden været knyttet til bestræbelserne på gennem udviklingen 
af et antal fællesskabsinstrumenter til fordel for de handicappede 
at udforme en generel og sammenhængende politik. 
Med udgangspunkt i en beretning fra Kommissionen fremlagde Rådet den 
12. juni 1989^1^ sine konklusioner vedrørende beskæftigelsen af 
handicappede. Rådet vil gennem tilskyndelse til alle berørte parters 
deltagelse sikre de handicappedes ligestilling med hensyn til 
adgangen til erhvervsuddannelse og beskæftigelse. 
Ud over Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder vedtog Ministerrådet 
den 31. maj 1990 en resolution om integrationen i de almindelige 
uddannelsessystemer af handicappede børn og unge. 
47. Der blev taget et vigtigt skridt den 18. april 1988 med Rådets 
vedtagelse af Fællesskabets andet handlingsprogram for perioden 
1988-1991<2), som blev benævnt HELIOS (Handicapped people in the 
European community Living Independently in an Open Society). 
Målsætningen med programmet var at videreføre og uddybe det forrige 
programs aktiviteter, idet vægten desuden lægges på tilvejebringelse 
af muligheder for, at de handicappede kan leve et selvstændigt liv. 
De opnåede fremskridt i forbindelse med de foregående programmer har 
muliggjort en markant forbedring af de handicappedes stilling, men 
man må ikke slække på indsatsen i den nuværende svære og omvæltende 
Økonomiske og sociale kontekst. 
Kommissionen har opmærksomheden rettet mod dette problem og råder 
over et solidt fundament for at gøre en forstærket indsats med 
henblik på den uddannelsesmæssige, økonomiske og sociale integrering 
af de handicappede. Den er således i besiddelse af passende 
instrumenter på området og foreslår vedtagelsen af et femårsprogram 
(HELIOS II). 
48. Et nyt handlingsprogram forekommer så meget mere nødvendigt, som 
de handicappede fortsat i vid udstrækning er dårligt stillede med 
(1) EFT, C 173 af 08.07.1989, s. 1 
(2) EFT, L 104 af 23.04.1988, s. 38 
- 27 -
hensyn til uddannelse, arbejde og fritid*1^. De handicappede 
skønnes at udgøre omtrent 10% af befolkningen i Fællesskabet, og 
denne gruppe er meget berørt af de seneste års strukturelle 
omvæltninger. De økonomiske og sociale forandringer har hensat et 
stort antal personer i en vanskelig og i nogle tilfælde dramatisk 
situation, og de gode erfaringer fra de tidligere aktiviteter 
berettiger lanceringen af et nyt program. HELIOS II skal bidrage til 
den økonomiske og sociale samhørighed i Fællesskabet samt til en 
optimering af foranstaltningerne vedrørende positiv forskels­
behandling af handicappede. Da Europa-Parlamentet imidlertid endnu 
ikke har afgivet sin udtalelse, har spørgsmålet ikke kunnet 
forelægges for Rådet. 
49. Siden 1989 har Rådet vedtaget forskellige direktiver, som 
omfatter dispositioner vedrørende arbejdstagere med nedsat 
mobiI itet^2). Det drejer sig om særlig indretning af 
arbejdspladser, om adgangen til arbejdspladsen, om de interne 
adgangsforhold samt om de sanitære installationer. Hvor det 
imidlertid forholder sig sådan, at fællesskabslovgivningen dækker 
visse risici, som handicappede arbejdstagere står over for på 
arbejdspladsen, så omhandler den ikke transporten til og fra 
arbejde. 
Det er denne lakune, Kommissionen har villet udfylde med 
vedtagelsen af forslaget til Rådets direktiv om minimumsforskrifter 
til forbedr ing af mobilitet og sikker transport for 
bevægelseshæmmede arbejdstagere til og fra arbejde^). 
For denne gruppe indebærer transport til og fra arbejdspladsen med 
offentlige transportmidler ofte store vanskeligheder, og dette 
forhold spiller en afgørende rolle for mulighederne for at få og 
bevare et arbejde. Dermed er den erhvervsmæssige integrering 
direkte forbundet med udviklingen af transportmuligheder og 
infrastrukturer, som virker fremmende på handicappede 
arbejdstageres mobilitet. 
Hensigten med forslaget er ikke at tilpasse alle transportmidler, 
således at de bliver tilgængelige for arbejdstagere med nedsat 
mobilitet, men at sikre at disse mennesker kan blive transporteret 
på sikker vis, således at deres adgang til beskæftigelse bliver 
fremmet. 
(1) Forslag til Rådets afgørelse om etablering af Fællesskabets tredje 
handlingsprogram til fordel for handicappede HELIOS II (1992 til 
1996), forelagt af Kommissionen den 8. oktober 1991, EFT, C 293 af 
12.11.1991, s. 2 
(2) Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af 
foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og 
sundhed under arbejdet (EFT, L 183 af 29.06.1989, s. 1); Rådets 
direktiv 89/654/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for 
sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdsstedet (EFT, L 393 af 
30.12.1989, s. 1). 
(3) EFT, C 68 af 16.03.1991, s. 7 
2^ 
KONKLUS I ON 
- 29 -
50. I forbindelse med gennemførelsen af det europæiske indre marked 
blev det på Det Europæiske Råds møder i Hannover, på Rhodos og i 
Madrid vurderet, at man bør tillægge de sociale og de økonomiske 
aspekter samme betydning, og at de derfor bør udvikles i balance med 
hinanden. 
Såvel Europa-Parlamentet som Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som 
interesserer sig stærkt for dette spørgsmål, har ved flere 
lejligheder givet udtryk for en lignende opfattelse. 
På mødet i Det Europæiske Råd i Strasbourg den 8. og 
9. december 1989 vedtog elleve stats- og regeringschefer 
Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejds­
markedsmæssige og Sociale Rettigheder. 
Godt tre år efter har Kommissionen, under hensyntagen til 
subs idiaritetsprincippet,' fremlagt næsten alle de forslag, som var 
indeholdt i dens arbejdsprogram. Dette er årsagen til, at der i 
forbindelse med forskellige initiativer ikke har været behov for 
Rådets medvirken. Af de 47 initiativer (egentlig 49, hvis man 
medtager de tre forslag om atypisk arbejde) har Kommissionen 
fremlagt 28 for Rådet. 
51. Af de forslag, som Kommissionen har forelagt, har Rådet i alt 
vedtaget 15. Der er tale om otte direktiver, hvoraf seks er baseret 
på artikel 118A, fire henstillinger, to beslutninger og en 
forordn ing. 
Herudover har Rådet vedtaget to fælles holdninger vedrørende 
sikkerhed og sundhed for arbejdstagerne i udvindingsindustrierne. 
For visse forslags vedkommende har Rådet ikke kunnet gå videre, 
fordi Parlamentet endnu ikke har afgivet sin udtalelse. Dette gælder 
for Helios I I-programmet. 
Drøftelserne omkring hovedparten af forslagene til direktiv har 
imidlertid ikke været langt nok fremme til, at det har været muligt 
at fastlægge endelige tekster. Dette gælder blandt andet forslag 
vedrørende omlægning af arbejdstiden, atypisk arbejde, Det 
Europæiske Center for Offentlig Erhvervsvirksomhed samt transport 
for handicappede arbejdstagere. 
52. Fællesskabspagten for Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejds­
markedsmæssige og Sociale Rettigheder er et udtryk for viljen til at 
etablere et fælles grundlag for alle medlemsstaterne. 
Det er denne ide, der er indeholdt i protokollen for den sociale 
politik, som udgør et bilag til traktaten om oprettelse af Det 
Europæiske Fællesskab. 
- 30 -
"De høje kontraherende parter" har konstateret, at "elleve 
medlemsstater .... ønsker at gå videre ad den vej, som blev 
afstukket i socialpagten af 1989, og at de indbyrdes har indgået 
aftale herom; denne aftale knyttes som bilag til denne protokol." 
Med aftalen indføres anvendelse af kvalificeret flertal, og der 
etableres et grundlag for, at arbejdsmarkedets parter for første 
gang inden for Fællesskabets retsorden kan fastlægge kollektive 
overenskomster på europæisk plan. 
- 3 A -
ANDEN DEL: 
GENNEMFØRELSEN 
I DE ENKELTE MEDLEMSSTATER AF 
FÆLLESSKABSPAGTEN OM 
ARBEJDSTAGERNES 
GRUNDLÆGGENDE ARBEJDSMARKEDSMÆSSIGE 
OG SOCIALE RETTIGHEDER 
-32--
BELG I EN 
- 33 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Bortset fra hensynet til den offentlige orden og den offentlige 
sundhed er der intet, der forhindrer enhver arbejdstager fra Det 
Europæiske Fæl Iesskab i at færdes frit i Belgien. 
2. Den eneste begrænsning i arbejdstagernes frie bevægelighed er 
den, der i henhold til Traktatens artikel 48, stk. 4, gælder for 
ansættelse i den offentlige administration. 
Det fremgår af artikel 2, § 1, 2', i kongelig anordning af 
18. november 1991 (M.B. af 18.1.1992), at statsborgere fra 
Fællesskabets medlemsstater gennem en arbejdskontrakt kan 
ansættes i visse offentlige erhverv, for så vidt disse erhverv 
ikke indebærer en egentlig deltagelse i udøvelsen af offentlig 
mynd ighed. 
Regeringen har udsendt de instrukser, der er nødvendige for, at 
artikel 48, stk. 4, anvendes i overensstemmelse med EF-
Domstolens retspraksis. 
Man kan generelt sige, at den belgiske lovgivning er i 
overensstemmelse med principperne om arbejdskraftens frie 
bevægelighed og om ligebehandling, herunder bestemmelserne i 
forordning (EØF) 1612/68. 
Derfor synes der ikke at være behov for initiativer til 
forbedring af situationen på disse områder. 
3. Statsborgere fra EF-lande, der udøver erhvervsaktivitet i 
Belgien, kan ledsages af deres ægtefæller og deres børn, der er 
under 21 år eller forsørges af dem, selv om disse ikke er 
statsborgere i en af EF's medlemsstater. 
Disse ægtefæller og børn har ligeledes fri adgang til 
beskæftigelse. 
BESKÆFTIGELSE OG AFLØNNING 
4. Der findes ikke i belgisk lovgivning særlige bestemmelser, der 
indskrænker bestemte personkategoriers frihed til at vælge og 
udøve et erhverv, bortset fra de bestemmelser, der gælder for 
hvert enkelt erhverv. 
5.a Lønnen fastsættes af parterne i et arbejdsforhold. For største­
delen af arbejdstagerne fastsætter paritetiske udvalg, som den 
virksomhed, hvori de arbejder, henhører under, minimumstar iffer. 
Disse tariffer fastsættes på grundlag af arbejdstagerens 
kvalifikationsniveau, alder, anciennitet og arbejdsopgaver. Hver 
branche har således sin egen gennemsnitlige månedlige 
minimumsløn, samt egne relationer med forbrugerprisindekset. 
- 34 -
Der findes imidlertid en tværfaglig gennemsnitlig månedlig 
minimumsløn, som arbejdsgiveren ikke kan gå under. Denne blev 
justeret i 1988 og beløber sig nu til 34.050 franc, hvortil 
kommer faste, regelmæssige tillæg, og det hele er naturligvis 
indekseret (nuværende beløb: 39.257 franc). 
En individuel kontrakt, en kollektiv overenskomst indgået på 
virksomhedsniveau eller inden for rammerne af det paritetiske 
udvalg skal overholde de overenskomster, som er indgået i det 
nationale arbejdsråd, nemlig for så vidt angår mindstelønnen: 
- overenskomst nr. 43 af 2. maj 1988 om ændring og koordinering 
af kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 21 af 15. maj 1973 og 
arbejdsoverenskomst nr, 23 af 25. Juli 1975 om sikring af en 
gennemsnitlig månedlig mindsteløn. Denne overenskomst 
supplerer således de overenskomster, der er vedtaget i de 
paritetiske udvalg, som ikke har fastsat en mindsteløn; 
- overenskomst nr. 50 af 29. oktober 1991 om sikring af en 
gennemsnitlig månedlig mindsteløn for arbejdstagere under 21 
år, hvori fastsættes en garanteret mindsteløn for unge 
arbejdstagere med en procentsats stigende fra det 16. til det 
20 år." 
5.b I henhold til kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 35 af 
27. februar 1981 har deltidsbeskæftigede ret til en 
gennemsnitlig månedlig løn, beregnet på grundlag af deres 
arbejdstid og i forhold til den gennemsnitlige månedlige 
mindsteløn for he 11idsbekæftigede i samme virksomhed. Samme 
overenskomst bestemmer endvidere, at deltidsbeskæftigede for 
samme arbejde eller arbejde af samme værdi skal have en løn, der 
beregnes i forhold til lønnen for heltidsbeskæftigede. 
5.c Arbejdsgiveren kan kun foretage tilbageholdelser i lønnen i en 
begrænset række situationer, der er opregnet i artikel 23 i lov 
af 12. april 1965 om beskyttelse af lønnen. De samlede tilbage­
holdelser må desuden ikke overstige en femtedel af nettolønnen 
ved hver lønudbetaling, efter fradrag af tilbageholdelser i 
henhold til skattelovgivningen og sociaI sikringslovgivn ngen. 
Hvad angår udlæg i lønnen, fastsætter lovgivningen grænser for, 
hvor stor en del af lønnen der kan gøres udlæg i til fordel for 
en arbejdstagers kreditor-, hensigten hermed er at sikre 
arbejdstageren og hans familie tilstrækkelige midler at leve 
for. Den andel, der kan gøres udlæg i, fastsættes progressivt i 
forhold til den månedlige løn. 
Enhver statsborger fra et EF-1 and, der er bosiddende i Belgien 
eller i umiddelbar nærhed af en grænse til Belgien, samt enhver 
vandrende arbejdstager, der er bosiddende i Belgien, kan melde 
sig som arbejdssøgende ved arbejdsformidlingen. 
Andre europæiske borgere kan søge arbejde gennem SEDOC i deres 
egen medlemsstat, der fremsender deres ansøgning til SEDOC i 
Belgien. 
- 35 -
Arbejdsformidlingen undersøger beskæftigelsesmulighederne på 
arbejdsmarkedet, og ledige stillinger bringes til de arbejds­
søgendes kendskab. Alle formaliteter i forbindelse med 
arbejdsformidlingen er gratis for den arbejdssøgende. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7.a Artikel 19 i lov af 16. marts 1971 om arbejde bestemmer, at 
arbejdstiden ikke må overstige 8 timer om dagen eller 40 timer 
om ugen. Der kan fastsættes lavere grænser ved kollektive 
overenskomster; således er arbejdstiden i de fleste brancher i 
dag ikke over 38 timer om ugen. 
Ud over de i loven om arbejde fastsatte strukturelle og 
punktvise undtagelser fra de normale begrænsninger af 
arbejdstidens længde kan der ved kollektive overenskomster 
indføres ændringer i arbejdstiden såsom fleksibel arbejdstid 
eller nye arbejdstidsordninger. Fleksibiliteten muliggør dels 
overskridelse inden for visse grænser af den almindelige 
arbejdstid, dels skiftende arbejdstider efter virksomhedens 
behov. De nye arbejdstidsordninger gør det muligt at tilpasse 
virksomhedens driftstid gennem tilladelse til undtagelser fra en 
række love om arbejdstiden (arbejdstidens længde, søndagshvi le, 
helligdage); disse nye ordninger kan kun indføres, dersom de har 
en positiv virkning på beskæftigelsen i virksomheden. 
7.b Der findes tre andre typer arbejdskontrakter, der er omtalt i 
artikel 7 og 11 c i lov af 3. juli 1978 om arbejdskontrakter: 
- en tidsbegrænset arbejdskontrakt, hvori det klart er angivet, 
hvornår arbejdskontrakten ophører; 
- en kontrakt, der gælder for en klart afgrænset arbejdsopgave, 
og som ophører, når dette arbejde er udført; 
- en afløsningskontrakt, der indgås med henblik på afløsning af 
en arbejdstager, hvis opfyldelse af hans arbejdskontrakt er 
afbrudt. I denne kontrakt, hvis varighed ikke kan overstige 
to år, kan der afviges fra bestemmelserne om kontraktens 
varighed og opsigelsesvarsel. 
Der kan ansættes deltidsbeskæftigede på alle disse tre typer 
kontrakter. Det generelle princip er, at de deltidsbeskæf­
tigede har samme rettigheder som heltidsbeskæftigede, dog i 
forhold til deres arbejdstids længde. 
Denne arbejdstid kan ikke være mindre end 3 timer om dagen 
(dette er også tilfældet for fuldtidsbeskæftigede) eller 1/3 
af den ugentlige arbejdstid for heltidsbeskæftigede. 
7.c Bestemmelserne om kollektive afskedigelser gælder for 
virksomheder med over 20 ansatte. For at der kan være tale om 
kollektiv afskedigelse, skal afskedigelsen i løbet af en 60-
dages periode omfatte mindst 10 arbejdstagere i virksomheder med 
- 36 -
mellem 20 og 100 ansatte, 10% af arbejdsstyrken i virksomheder 
med mellem 100 og 299 ansatte og 30 arbejdstagere i virksomheder 
med 300 ansatte og derover. Kongelig anordning af 24. maj 1976 
om kollektive afskedigelser og kollektiv arbejdsoverenskomst 
nr. 24 af 2. oktober 1975 foreskriver information og høring af 
arbejdstagerne samt af de kompetente myndigheder, i princippet 
30 dage før afskedigelserne finder sted. Desuden indeholder de 
bestemmelser om udbetaling af erstatning til arbejdstagere, der 
rammes af en sådan kollektiv afskedigelse. 
8. Lovgivningen om årlig ferie for lønmodtagere gælder for 
personer, der er tilknyttet de sociale sikringsordninger for 
arbejdstagere, for mindreårige arbejdstagere og hermed 
ligestillede samt for søfolk i handelsflåden. 
Længden af den årlige ferie afhænger af, hvor meget en 
arbejdstager har været beskæftiget. Ferien beregnes på grundlag 
af antallet af faktiske arbejdsdage og hjemsende Isesdage i 
kalenderåret forud for ferieåret. 12 måneders arbejde eller 
hermed ligestillede dage i løbet af et kalenderår giver ret til 
24 dages ferie i det efterfølgende år for beskæftigede med en 6-
dages uge (20 feriedage for beskæftigede med en 5-dages uge). 
Yderligere feriedage kan fastsættes ved kollektiv overenskomst. 
Feriepenge til arbejdere betales af feriekassen, som 
arbejdgiveren er tilknyttet; de udgør 14,8% af lønnen i det 
kalenderår, der har dannet grundlag for beregningen af 
soc i a I s i kr i ngsb i dragene. 
Feriepenge til funktionærer betales direkte af arbejdsgiveren. 
De udgør den normale løn for feriedagene, suppleret med et beløb 
pr. arbejdet måned i det foregående kalenderår, og dette beløb 
udgør en tolvtedel af 85% af bruttolønnen i den måned, ferien 
finder sted. 
Bestemmelserne for den årlige ferie for søfolk i handelsflåden 
fastsættes dels i lovgivningen om årlig ferie, dels gennem 
kollektive overenskomster. Mindreårige arbejdstagere og folk i 
beskæftigelsestilbud med statsligt løntilskud har en særlig 
ferieordning. 
Med hensyn til ugentlig hviletid indeholder artikel 11 i lov af 
16. marts 1991 et forbud mod søndagsarbejde. Dette forbud er en 
bestemmelse af hensyn til den offentlige orden og hjemler 
strafferetlige og administrative sanktioner. 
Der kan dispenseres for visse virksomheder eller for udførelsen 
af bestemte former for arbejde. 
I ethvert tilfælde, hvor arbejdstagere har arbejdet om søndagen, 
skal der i henhold til bestemmelserne gives dem en kompenserende 
hviledag inden for seks dage efter den søndag, hvor de har 
arbejdet. 
- 37 
Bestemmelserne om lønmodtagernes arbejdsvilkår findes flere 
steder, bl.a i : 
- de tværfaglige kollektive arbejdsoverenskomster og de 
kollektive overenskomster på branche- eller virksomhedsplan, 
hvori der kan fastsættes visse arbejdsvilkår, bl.a. den 
ugentlige arbejdstid og mindstelønnens størrelse; 
- Det interne arbejdsregulativ, et dokument, som arbejdsgiveren 
har pligt til at lade udarbejde og bringe til ansattes 
kendskab. I dette dokument anføres en række arbejdsvilkår, 
der gælder for virksomheden, bl.a. arbejdstiden, hvilke dage 
virksomheden er lukket, lønudbetalingsformen og -stedet; 
- arbejdskontrakten, der indeholder de arbejdsvilkår, der 
gælder for den enkelte ansatte. 
Da bestemmelserne om arbejdsvilkår findes så mange steder, er 
der opstillet følgende hierarki for disse kilder: 
lovens forpligtende bestemmelser 
- de kollektive overenskomster, der er gjort obligatoriske af 
myndighederne, 
- de kollektive overenskomster, der ikke er obligatoriske, men 
som er undertegnet af arbejdsgiveren eller en organisation, 
denne er med lem af, 
- den skriftlige arbejdskontrakt, 
- de arbejdsoverenskomster, der er indgået i et paritetisk 
organ, og som ikke er obligatoriske, når arbejdsgiveren, selv 
om han ikke har underskrevet overenskomsten eller er medlem 
af en organisation, som har underskrevet overenskomsten, 
henhører under det paritetiske organ, som har indgået 
overenskomsterne, 
- de interne arbejdsforskrifter, 
lovens supplerende bestemmelser, 
den individuelle mundtlige aftale, 
- kutyme. 
SOCIAL BESKYTTELSE 
10.a Arbejdstagernes sociale beskyttelse finansieres i alt væsentligt 
ved bidrag fra arbejdsgiverne og arbejdstagerne. 
Disse bidrag til finansiering af syge- og invalideforsikring, 
arbejdsløshedsfor sikr ing, a I dersforsikr ing/efterladteforsikr ing, 
familieydelser og årlig ferie opkræves samlet til et centralt 
organ, det nationale kontor for social sikring, der fordeler 
provenuet af de indkomne bidrag mellem de forskellige organer, 
der udbetaler ydelserne. De fem nævnte områder udgør det, man i 
belgisk lovgivning normalt betragter som "social sikring" i 
snæver forstand. Social sikring i en bredere forstand omfatter 
imidlertid også bestemmelserne om arbejdsulykker og 
erhvervssygdomme, sikring af et vist eksistensminimum og også 
bestemmelserne om handicappede. 
- 38 -
Forvaltningen af socialsikringens forskellige områder er 
overdraget paritært sammensatte offentlige organer. Disse 
organer forvalter, men udsteder normalt ikke regler; 
udformningen af socialpolitikken påhviler den ansvarlige 
minister, bistået af de relevante afdelinger i hans ministerium. 
Der findes tre store adskilte socialsikringsordninger, nemlig 
ordningen for lønmodtagere (funktionærer og arbejdere), 
ordningen for selvstændige og endelig ordningen for tjenestemænd 
inden for det offentlige. Lønmodtagerordningen er langt den mest 
omfattende med hensyn til antallet af omfattede personer og med 
hensyn til afholdelsen af udgifter; den er også opdelt i tre 
adskilte ordninger, nemlig den generelle ordning og de 
specifikke ordninger for minearbejdere og for søfolk inden for 
hånde Isfladen. 
Disse forskellige socialsikringsordninger har naturligvis 
udgangspunkt i de forskellige arbejdsvilkår for de forskellige 
ovennævnte kategorier. 
Den pågældende ordning anvendes ikke altid på helt samme måde 
for alle af ordningen omfattede arbejdstagere. 
For en ansat i den private sektor, hvis løn udelukkende består 
af drikkepenge, foregår indeholdelserne således ikke på samme 
måde som f.eks. for en arbejder i metalindustrien. 
Man har dog i længere tid kunnet konstatere en gradvis indbyrdes 
tilnærmelse af ordningerne for lønmodtagere og for tjenestemænd, 
både med hensyn til social sikring (f.eks. sundhedsydelser, 
oprettelse af en arbejdsløshedsforsikring for tjenestemænd) og 
med hensyn til arbejdsvilkår (aflønnning, tryghed i ansættelsen 
samt arbejdsvilkår og social sikring generelt). 
10.b Det kan konstateres, at retten til social sikring, der 
oprindelig var knyttet til bestemte sociale miljøer, efterhånden 
og så at sige af sig selv udvides til at omfatte hele 
befolkningen. Hvor soci a I s ikringens oprindelige hovedformål var 
at sikre lønmodtagerne mod risikoen for nedsat erhvervsevne, 
forholder det sig i dag sådan, at beskyttelsen \ mod de 
finansielle følger af visse begivenheder (arbejdsløshed, barsel) 
og sikring af visse ydelser (f.eks. ved sygdom) også omfatter 
personer, der ikke er lønmodtagere. Således kan studerende og 
handicappede fa børnetilskud, og studerende, der efter endt 
uddannelse ikke finder beskæftigelse, har efter en karenstid ret 
til arbejdsløshedsunderstøttelse. Og på samme måde står 
sygeforsikringsordningerne og alders- og efterladtepensions-
ordningerne for arbejdstagere i dag åbne for alle. 
Således kan den samlede befolkning i dag, obligatorisk eller 
frivilligt, sikres mod de risici, der er omfattet af disse 
ordn inger. 
Samtidig er den risikodækning, der forudsætter en mere udtalt 
omfordeling af nationalindkomsten, blevet kvalitativt forbedret: 
ydelsernes kobling til udviklingen i forbrugerprisindekset skal 
- 39 -
sikre deres købekraft, og det forhold, at visse sociale ydelser 
er knyttet til den generelle velfærdsudvikling, gør det muligt 
at sikre de sociaI forsikrede deres andel af den generelle 
levestandardsforbedring. Derfor er lønmodtagerne ikke blot 
sikret mod at komme til at lide nød, men er også sikret en vis 
levestandard. 
10.c Et af de socialpolitiske mål er at sikre alle en vis 
minimumsbeskyttelse, uanset om de er erhvervsaktive eller ej. 
Dette mål er allerede delvis realiseret gennem lovgivningen om 
garanteret mindste indkomst for ældre, lovgivningen om 
handicappede, loven om garanterede familieydelser samt 
lovgivningen om sikring af et vist eksistensminimum. 
Bestemmelserne om garanterede familieydelser gør det muligt, 
afhængigt af indkomst, at udbetale børnetilskud til børn, der 
hverken er dækket af ordningen om familieydelser for 
lønmodtagere eller den tilsvarende ordning for selvstændige 
erhvervsdr i vende. 
Retten til et vist eksistensminimum omfatter enhver belgier (og 
enhver statsløs, flygtning eller person, der er omfattet af 
bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed i EF), der 
har nået myndighedsalderen og er bosiddende i Belgien, og som 
ikke råder over tilstrækkelige midler og ikke er i stand til at 
skaffe sig dem ved egen indsats eller på anden måde. 
FORENINGSFRIHED OG KOLLEKTIVE OVERENSKOMSTFORHANDLINGER 
11. I den belgiske lovgivning er fagforeningsfriheden sikret, ikke i 
bestemte love, men i kraft af bestemmelser, der gælder for 
foreninger af enhver art. 
Oprettelsen af faglige organisationer er fuldstændig fri. Der 
stilles hverken krav om forudgående tilladelse eller 
registrering eller godkendelse (der er meget få undtagelser, 
f.eks. med hensyn til en fagforenings udbetaling af 
arbejdsløshedsunderstøttelse), og der stilles heller ikke krav 
til vedtægterne. Der findes en bestemt formel organisationsform, 
der benævnes "l'Union professionnelle". Anvendelsen af den er 
imidlertid frivillig og har ingen konsekvenser for 
organisationens "sociale" status. 
Fagforeningerne kan slutte sig sammen, også på internationalt 
plan. 
Fagforeningerne har fuld handlefrihed. Bortset fra de 
organisationer, der har status som "union professionnelle" eller 
almennyttige foreninger, reguleres forvaltningen og den 
eventuelle opløsning af en given organisation udelukkende af 
dens vedtægter. 
Myndighederne griber ikke ind i udpegelsen af ledere, 
kontrollerer ikke indtægter og disses anvendelse og blander sig 
ikke i organisationernes program eller aktiviteter. 
40 -
Endelig skal lovgivningsmagten i arbejdspolitiske sammenhænge 
anerkende fagforeningernes beføjelser, uafhængigt af deres 
ret Iige status. 
Disse indrømmelser er imidlertid begrænset til de fagforeninger, 
der betragtes som "repræsentative". Eksempelvis anerkender loven 
fra 1968 om kollektive overenskomster og par i tære kommissioner 
de repræsentative organisationers (dvs. de organisationer, der 
virker på landsplan og er repræsenteret i det centrale 
økonomiske råd og det nationale arbejdsråd og som har mindst 
50 000 medlemmer) ret ti I at optræde som part: 
a) i alle tvister om lovens anvendelse, 
b) til forsvar af de rettigheder, deres medlemmer har i kraft af 
de kollektive overenskomster, organisationerne har indgået. 
I henhold til lov af 24. maj 1921 om organisationsfrihed er det 
frivilligt, om man vil være medlem af en fagforening eller ej. 
Arbejdstagerne kan frit vælge, hvilken fagforening de vil være 
medlem af. Der findes ingen fagforeninger, der kan betegnes som 
officielle, eller som støttes af myndighederne. Arbejdstagerne 
kan som sagt også vælge ikke at være medlem. 
I praksis kan visse faciliteter og fordele, der i henhold til 
lovgivningen er forbeholdt fagforeninger og deres medlemmer, 
betragtes som en tilskyndelse til medlemskab. Der er dog ingen 
sanktioner eller tab forbundet med ikke-medlemskab. 
12. De kollektive overenskomster indgås som oftest i par i tære 
organer, og ioven har fastsat en rangorden mellem disse paritære 
organer og således også mellem de kollektive overenskomster, der 
indgås i dem. 
1. Kollektive arbejdsoverenskomster, der indgås i det nationale 
arbejdsråd: de gælder for alle erhvervsgrene i landet. 
2. Kollektive overenskomster, der indgås i en paritær 
kommission: de gælder i princippet for alle personer og alle 
virksomheder, der henhører under den pågældende paritære 
kommission, medmindre overenskomsten indeholder en 
bestemmelse om begrænsning af anvendelsesområdet. 
3. Kollektive overenskomster, der indgås i en paritetisk 
underkommission: den gælder for det område, der er fastsat i 
den bekendtgørelse, i henhold til hvilken den pågældende 
paritetiske underkommission er oprettet. En overenskomst kan 
eventuelt indgås under den relevante paritetiske kommissions 
auspic ier . 
4. Kollektive overenskomster, der ikke indgås i paritetiske 
organer: de gælder kun for de kontraherende parter, og der er 
almindeligvis tale om virksomhedsaftaler. 
- 41 -
Indgåelse af kollektive overenskomster er underkastet visse 
regler om form og offentliggørelse. Således skal en kollektiv 
overenskomst være skriftlig, bære bestemte underskrifter og 
indeholde bestemte oplysninger. Overenskomsten skal endvidere 
deponeres i arbejdsministeriet. 
Når overenskomster indgås i et paritetisk organ, skal de 
personer, de berører, informeres, hvilket sker ved en meddelelse 
i den belgiske statstidende. 
Når en kollektiv overenskomst gøres obligatorisk ved kongelig 
anordning, offentliggøres dens fulde tekst på de to nationale 
sprog som bilag til anordningen. 
En kollektiv overenskomst defineres som "en aftale, der er 
indgået mellem en eller flere arbejdstagerorganisationer og en 
eller flere arbejdsgivere, og som indholder bestemmelser om de 
individuelle og kollektive relationer mellem arbejdsgivere og 
arbejdstagere i virksomheder eller en erhvervsgren og fastlægger 
de kontraherende parters rettigheder og pligter". 
Lov af 5. december 1968 har givet parterne udstrakt frihed med 
hensyn til normative bestemmelser, og arbejdsmarkedets parter 
kan træffe afgørelse om alle problemer i forbindelse med deres 
indbyrdes relationer; de kollektive overenskomster kan således 
f.eks. også vedrøre forhold på socialsikringens område. 
De eneste begrænsninger i forhandlingsfriheden er forbundet med 
teksternes rangfølge: bestemmelser, der er i modstrid med 
bindende bestemmelser i love og kongelige anordninger, og 
bestemmelser, der er i modstrid med bestemmelser i 
overenskomster, der er indgået på et højere niveau, betragtes 
som ugyI dige. 
I henhold til loven af 19. december 1974 er visse områder inden 
for den offentlige sektor genstand for forhandling mellem de 
kompetente administrative myndigheder og de repræsentative 
fagforeninger i forhandlingsudvalg. 
Der er blevet oprettet: 
- et udvalg for de nationale og for de regionale offentlige 
myndigheder, hvorunder sorterer de ansatte i statsadmi­
nistrationen og andre statslige tjenestegrene (herunder 
undervisningsinstitutioner, domstole, offentlige organer og 
de udøvende organer i de forskellige regioner); 
- et udvalg for de offentlige myndigheder i provinserne og 
lokalsamfundene; der er oprettet to underudvalg; 
et fælles udvalg for hele den offentlige sektor, som hvert 
andet år gennemfører forhandlinger med henblik på indgåelse 
af en tværgående, social programaftale. 
De emner, der drøftes, relaterer til: 
- 42 -
- grundbestemmelser ifølge kongelig anordning om: 
* administrativ status (herunder ferier) 
* aflønning 
* pensionsordninger 
* forholdet til fagforeningsorganisationerne 
* tilrettelæggelse af sociale ydelser; 
interne foranstaltninger af generel art og lovgivningsmæssige 
bestemmelser om personalegrupper, arbejdets varighed og 
t iIrettelæggelse; 
lovforslag eller forslag til anordninger om et af ovennævnte 
emner. 
I "hastetilfælde eller lignende tilfælde" kan kongen give sin 
tilladelse til, at der ikke skal forhandles. 
Konklusionerne på forhandlingerne indføres i en protokol, hvori 
der så nøjagtigt som muligt gøres rede for parternes holdning, 
uanset om der er enighed eller ej, således at de egentlige 
forhandlinger kan koncentreres omkring de vigtigste problemer. 
13. I belgisk lovgivning er strejker hverken anerkendt eller 
def ineret. 
En strejke betragtes imidlertid som lovlig, forudsat andres 
rettigheder og friheder respekteres, og strejken ikke er 
modstrid med love og administrative bestemmelser, der måtte 
begrænse udøvelsen af denne frihed. 
Strejker omtales dog forskellige steder i den belgiske 
lovgivning: 
a) I lov af 19. august 1984 om arbejdsyde Iser til gavn for 
almenvellet i fredstid hedder det i artikel 1, at: 
"de paritetiske kommissioner, der er omhandlet af lov af 
5. december 1968 om kollektive overenskomster og paritetiske 
kommissioner, skal for virksomhederne inden for deres 
respektive områder fastlægge, hvilke foranstaltninger, 
arbejds- eller tjenesteydelser der skal opretholdes i 
tilfælde af kollektiv og frivillig nedlæggelse af arbejdet 
eller i tilfældet af kollektiv afskedigelse af ansatte, med 
henblik på at imødekomme bestemte livsvigtige behov, foretage 
bestemte uopsættelige pasnings- eller vedligeholdelses­
arbejder på maskiner eller udstyr samt udføre bestemte 
opgaver, der er betinget af force majeure eller 
nødvendiggøres af uforudsete omstændigheder ..."; 
Lovgivningsmagtens hensigt har været at begrænse de skader, 
strejker kan påføre landets livsvigtige interesser. 
b) En række administrative bekendtgørelser omhandler strejker og 
har til formål at sikre, at arbejdstagere, der deltager i 
eller udsættes for en strejke, ikke lider tab, de normalt 
ville være blevet påført, fordi der ikke arbejdes under en 
strejke. 
- 43 
Disse tekster tager sigte på at sidestille strejkedage med 
arbejdsdage i henseende til socialsikringsrettigheder i bred 
forstand. I de fleste tilfælde kræves det, at strejken 
anerkendes af fagforeningerne. 
c) Visse tekster har til formål at skabe organiserede rammer for 
et eventuelt strejkeudbrud gennem en forudgående 
mæglingsprocedure; blandt disse kan nævnes: 
regentens anordning af 12. marts 1946, der fastsætter 
betingelserne og proceduren for udbetaling af 
arbejdsløshedsdagpenge i tilfælde af strejke eller 
uforskyldt lockout; 
- Lov af 5. december 1968 om kollektive overenskomster og 
paritetiske kommissioner samt gennemførelsesbekendt­
gørelsen af 6. november 1969. 
I lov af 5. december 1968 foreskrives det i artikel 38, 
stk. 2, at de paritetiske kommissioner og 
underkommissioner blandt deres opgaver har at "forebygge 
eller bilægge enhver tvist mellem arbejdsgivere og 
arbejdstagere". Kapitel III i lovens gennemførelses­
bekendtgørelse af 6. november 1969 omhandler mægling, og 
heri fastsættes det, at den paritetiske kommission kan 
oprette et mæglingsudvaIg, bestående af formanden, en 
sekretær og Iige mange repræsentanter for arbejdstagere og 
arbejdsg ivere. 
Dette udvalg indkaldes af formanden, normalt inden for syv 
dage efter, at en af parterne i en iværksat eller truende 
konflikt har anmodet om det. Der optages referat af 
ethvert mægI ingsmøde. 
- de talrige kollektive overenskomster, der er indgået i 
paritetiske kommissioner (og hvoraf hovedparten er gjort 
obligatoriske ved kongelig anordning i medfør af 
artikel 28 ff. i lov af 5. december 1968), og som 
indeholder bestemmelser om, at der skal finde 
mæglingsforsøg sted, før en strejke udløses. Proceduren 
herfor kan fastsættes i den paritetiske kommissions 
forretn ingsorden. 
d) Endelig er der lov af 11. juli 1990 (offentliggjort i den 
belgiske statstidende den 28. december 1990), der anerkender 
den europæiske socialpagt og dens bilag, udstedt i Torino den 
18. oktober 1961. Loven inkorporerer disse tekster i den 
belgiske lovgivning, især artikel 6, stk. 4, i pagten, i 
henhold til hvilken de kontraherende parter anerkender: 
"arbejderes og arbejdsgiveres ret til kollektive skridt i 
tilfælde af interessekonflikter, herunder strejkeretten, 
under iagttagelse af de forpligtelser, der måtte være 
indeholdt i tidligere indgåede kollektive overenskomster". 
- 44 
14. Spørgsmål om offentligt ansattes ret til at strejke har været 
genstand for alvorlige principielle uoverensstemmelser. 
Efter den traditionelle opfattelse følger forbuddet mod at 
strejke af kravet om kontinuitet i den offentlige service, af 
princippet om, at almenhedens interesser, som den offentlige 
service skal tjene, går forud for den enkelte ansattes 
interesse. Artikel 7 i kongelig anordning af 2. oktober 1937 om 
statsansattes status bestemmer, at "statsansatte ikke kan 
nedlægge arbejdet uden forudgående tilladelse", og i henhold til 
artikel 12 "afskediges automatisk og uden varsel ... de, der 
uden gyldig grund forlader deres arbejde og er fravrende i mere 
end 10 dage". 
Men ingen steder i lovgivningen er der et formelt forbud mod 
tjenestemænds ret til at strejke. Strejken betragtes som et 
faktum; at den gennemføres eller anerkendes af de repræsentative 
fagforeninger, har ingen juridisk betydning, men politisk er det 
nok til, at der ikke tages disciplinære skridt mod de 
strejkende. Fravær behandles som ikke-arbejde og aflønnes derfor 
ikke. I praksis kan der blive tale om milde disciplinære 
sanktioner, afhængigt af den enkelte tjenestemands stilling og 
arbejdsfunktion, medmindre strejken fører til handlinger, der 
begrunder strafferetlige sanktioner. Straffelovens artikel 233, 
der omhandler "tjenestemænds kollektive forsøg på at hindre 
gennemførelsen af love og administrative bestemmelser", er 
aldrig blevet anvendt i strejkesituationer. Hvad angår de 
væbnede styrkers strejkeret, indeholder artikel 16, stk. 3, i 
lov af 4. januar 1975 om disciplinære bestemmelser for de 
væbnede styrker et forbud mod enhver form for strejke inden for 
mi I i tæret". 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15.a Efter den belgiske statsreform er beføjelserne på erhvervs­
uddannelsesområdet overført til landets tre sprogsamfund, der 
har udformet hver sit sæt bestemmelser på dette område. 
Følgende administrative forskrifter regulerer adgangen til 
erhvervsuddanne Ise: 
- bekendtgørelse fra rådet 
12. maj 1987 (artikel 3), for det franske sprogsamfund af 
- bekendtgørelse fra rådet for det 
21. december 1988 (artikel 81), flamske sprogsamfund af 
bekendtgørelse fra rådet 
12. juni 1985 (art ikel 3). for det tyske sprogsamfund af 
I alle tre sprogsamfund er adgangen til erhvervsuddannelse åben 
for enhver, der er indskrevet som beskæftigeIsessøgende ved den 
offentlige arbejdsformidling. Desuden har følgende adgang til 
erhvervsuddanne Ise : 
- 45 -
- arbejdstagere, der følger en sådan uddannelse på 
arbejdsgiverens anmodning, 
- arbejdstagere, der følger undervisning, enten uden for 
arbejdstiden (kriteriet i det franske sprogsamfund) eller 
efter kl. 18 eller på lørdage og søndage (kriteriet i det 
flamske og det tyske sprogsamfund). 
Det franske og det tyske sprogsamfund har overdraget erhvervs­
uddanne I sesopgaverne til FOREM, det flamske sprogsamfund har 
overladt dem til V.D.A.B. 
15.b Der er ingen forskelsbehandling på grundlag af nationalitet med 
hensyn til adgangen til erhvervsuddannelse. 
15.c I henhold til ovennævnte bekendtgørelser omfatter erhvervs­
uddannelse også efter- og videreuddannelse. 
Derfor er adgangsbetingelserne formuleret meget bredt (jf. 
ovenfor). Og af samme grund tilpasses de kurser, der afholdes på 
erhvervsuddanneIsescentrene, løbende til arbejdsmarkedets behov. 
Endvidere kan arbejdsgivere anmode arbejdsmarkedsmyndighederne 
på de IregionspIan om, at en eller flere af deres medarbejdere 
optages på et uddannelsescenter under det pågældende 
sprogsamfunds erhvervsuddanne Ises instanser (FOREM eller 
V.D.A.B.). Efter en grundig analyse af de konkrete behov 
tilrettelægges der et særligt uddannelsesprogram i samarbejde 
med den ansøgende virksomhed. 
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
16.a Den belgiske forfatning indeholder to artikler (artikel 6: "alle 
belgiere er lige for loven", og artikel 6a: "de rettigheder og 
friheder, der er tillagt belgiske borgere, gælder uden 
forskelsbehandling"), der kan påberåbes i arbejdsmarkedsmæssige 
og sociale sammenhænge. Under påvirkning af internationale 
normer og gennem specifikke lovbestemmelser er den belgiske 
lovgivning blevet suppleret, så den sikrer ligebehandling af 
mænd og kvinder på arbejdsmarkedet. 
iølgende foranstaltninger bør nævnes: 
- Kollektiv overenskomst nr. 25 af 17. oktober 1975 (gjort 
obligatorisk ved kongelig anordning af 9. december 1975) har 
til formål at gennemføre princippet om ligeløn for mandlige 
og kvindelige arbejdstagere; 
- afsnit V i lov af 4. august 1978 om økonomisk omstilling 
sikrer gennemførelse i Belgien af direktiv 76/207; dette 
afsnit V knæsætter princippet om ligebehandling af mænd og 
kvinder med hensyn til arbejdsvilkår, adgang til 
beskæftigelse, uddannelse og forfremmelse samt adgang til at 
udøve selvstændig erhvervsvirksomhed; 
- 46 -
- for at gennemføre princippet om ligebehandling i forbindelse 
med social sikring er der foretaget talrige ændringer i de 
gældende regler på socialsikringens forskellige områder 
(familieydelser, arbejdsløshedsforsikring, syge- og 
invalideforsikring, alders- og efterladtepension samt årlig 
fer ie). 
16.b I kongelig anordning af 14. juli 1987 om foranstaltninger med 
henblik på at fremme lige muligheder for mænd og kvinder i den 
private sektor opfordres virksomhederne til at iværksætte 
positive særforanstaltninger til fordel for kvinder, i form af 
planer til fremme af lige muligheder, enten på brancheplan eller 
i de enkelte virksomheder. I henhold til kongelig anordning af 
27. februar 1990 om foranstaltninger til fremme af lige 
muligheder for mænd og kvinder i det offentlige er alle 
offentlige myndigheder forpligtet til at opstille planer til 
fremme af lige muligheder. 
16.c Der er i de senere år taget adskillige skridt til at hjælpe 
mandlige og kvindelige arbejdstagere med at forene arbejdslivets 
og famiIieI i vets krav. 
Blandt disse skal nævnes-. 
- Arbejdstagerne har fået mulighed for helt eller delvis i en 
periode fra 6 måneder til 5 år at afbryde deres 
erhvervsmæssige løbebane, og der er indført mere smidige 
regler for arbejdsophør ved barsel; 
længere barselsorlov; 
arbejdstagerne har fået mulighed for at holde fri uden 
løntab, især i forbindelse med bestemte familiebegivenheder 
(fødsel, indgåelse af ægteskab, adoption); 
- arbejdstagerne i den private sektor har fået mulighed for at 
holde fri uden løn i indtil 10 dage om året, når uforudsete 
begivenheder (f.eks. barns sygdom) gør det nødvendigt; 
- en tilsvarende ordning er indført for ansatte i den 
offentIige sektor ; 
- gennemførelse af en række foranstaltninger, der gør det 
lettere at arbejde på deltid; 
foranstaltninger med sigte på at gøre det lettere at vende 
tilbage til arbejdsmarkedet for personer, der i en periode 
har afbrudt deres erhvervsmæssige løbebane for at tage sig af 
deres børn eller pleje deres syge forældre eller ægtefælle. 
47 -
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT MEDBESTEMMELSE 
17. Der er i gældende belgisk lovgivning ingen bestemmelser om 
information og høring af samt medbestemmelse for arbejdstagere i 
virksomheder, der har driftssteder i flere medlemsstater. 
Forslag til direktiv om oprettelse af europæiske 
samarbejdsudvalg vil gøre det muligt at kræve høring af denne 
art. 
18. Information og høring af arbejdstagerne samt medbestemmelse sker 
gennem samarbejdsudvalgene i virksomheder med over 100 ansatte-, 
i virksomheder med mindst 50 ansatte varetages disse opgaver i 
virksomhedens udvalg for sikkerhed, hygiejne og forskønnelse af 
arbejdspladsen og, hvor der ikke findes sådanne udvalg, gennem 
fagforeningsrepræsentanterne. 
På det Økonomiske område skal samarbejdsudvalget af 
virksomhedens ledelse have oplysninger om produktiviteten samt 
generelle oplysninger om virksomhedens drift (artikel 15 i lov 
af 20. september 1948 om virksomheders interne organisation og 
kongelig anordning af 27. november 1973, der indeholder 
bestemmelser om, hvilke Økonomiske oplysninger 
samarbejdsudvalgene skal have). 
På det sociale område kan samarbejdsudvalget afgive udtalelse og 
fremsætte forslag om alle foranstaltninger, der kan føre til 
ændring i arbejdets organisation, arbejdsvilkårene og 
virksomhedens lønsomhed (jf. ovennævnte artikel 15). 
I henhold til kollektive arbejdsoverenskomster, der er indgået i 
det nationale arbejdsråd (og som derfor gælder for alle 
arbejdstagere) skal samarbejdsudvalget informeres og høres i en 
nærmere angivet række tilfælde. Således foreskriver kollektiv 
arbejdsoverenskomst nr. 9 af 9. marts 1972, der er indgået i det 
nationale arbejdsråd, og som samordner de nationale aftaler og 
de kollektive arbejdsoverenskomster om samarbejdsudvalg, at 
samarbejdsudvalget skal informeres og høres om ethvert spørgsmål 
om beskæftigelsen i virksomheden, bl.a. i tilfælde af ændringer 
i virksomhedens struktur. 
Desuden bør nævnes kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 24 af 2. 
oktober 1975, der er indgået i det nationale arbejdsråd, og som 
omhandler proceduren for information og høring af 
arbejdstagernes repræsentanter i forbindelse med kollektive 
afskedigelser, samt kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 39 af 13. 
december 1983, der er indgået i det nationale arbejdsråd, og som 
omhandler information og høring af samarbejdsudvalget om de 
beskæftigelsesmæssige konsekvenser af indførelsen af ny 
teknologi. 
- 48 -
SUNDHED OG SIKKERHED PA ARBEJDSPLADSEN 
19.a Bestemmelserne om hygiejne, sundhed og sikkerhed på 
arbejdspladsen er samordnet i den generelle bekendtgørelse om 
arbejderbeskyttelse. 
Erfaringen viser, at EF-direkti verne om sundhed og sikkerhed på 
arbejdspladsen forbedrer eller supplerer bestemmelserne i den 
generelle bekendtgørelse om arbejderbeskyttelse. 
Anvendelsen af disse direktiver eller - alt efter hvad der er 
relevant i det enkelte tilfælde - deres snar I ige gennemførelse 
forbedrer beskyttelsen af arbejdstagerne på arbejdspladsen: 
1) de sociale direktiver (Rom-Traktatens artikel 118) vil 
sandsynligvis føre ti I en forbedring med hensyn til: 
anvende Isesområdet: 
a) bestemmelserne om hygiejne på arbejdspladsen og om 
arbejdstagernes sikkerhed og sundhed vedrører ligeledes 
alle personer, der ikke er arbejdstagere, og som skal 
udføre opgaver på arbejdsstedet under en anden persons 
opsyn, samt lærlinge og praktikanter; 
b) der vil kunne træffes foranstaltninger over for 
personer, der ikke er arbejdstagere, f.eks. 
selvstændige, der skal udføre opgaver, der koordineres 
med andre opgaver, på arbejdsstedet; 
- koordinering af arbejdstagernes arbejde med henblik på 
beskyttelse mod og forebyggelse af erhvervsris ici, når 
arbejdstagere fra flere virksomheder arbejder på samme 
arbejdssted; 
- muligheden for arbejstagerne for at forlade deres 
arbejdsplads eller et farligt område i tilfælde af 
alvorlig og umiddelbar fare; 
- en mere nøjagtig og fuldstændig oversigt over 
bestemmelserne om beskyttelse af arbejdstagerne, navnlig 
bestemmelser vedrørende arbejdsgivernes og arbejdstagernes 
forpligtelser, informationsprocedurer, uddannelse og 
samråd i virksomheden; 
- en omstrukturering af lovbestemmelserne ledsaget af en 
fastsættelse af tekniske standarder i bilaget; 
2) hvad angår de økonomiske direktiver med sigte på 
markedsføring af maskiner, apparater og udstyr (artikel 100A 
i Rom-Traktaten), må det formodes, at det, efterhånden som en 
række væsentlige krav opstilles ved hjælp af en lang række 
europæiske standarder, bliver muligt at udstyre 
arbejdstagerne med redskaber, der sikrer dem en bedre 
beskyttelse på arbejdspladsen. 
49 -
19.b Belgien er kendt som et land, hvor man længe, bl.a. når det 
drejer sig om beskyttelse af arbejdstagernes sundhed, har 
praktiseret samråd med arbejdsmarkedets parter. 
Samrådet foregår både i organer, der fungerer på landsplan, og i 
virksomhederne selv. 
- På nationalt plan er der under arbejdsministeriet oprettet et 
øverste råd for sikkerhed og hygiejne på samt forskønnelse af 
arbejdspladsen. 
Dette råd er sammensat af repræsentanter for de mest 
repræsentative arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, 
arbejdsmedicinere og ingeniører uden tilknytning til 
statsforvaltningen, eksperter på området samt repræsentanter 
for de forskellige statslige instanser, der beskæftiger sig 
med arbejdssundhed og -sikkerhed. 
Rådet skal bl.a. afgive udtalelser om nye forslag til 
bestemmelser med henblik på forbedring af arbejdssikkerheden 
og -hygiejnen og arbejdstagernes sundhed samt studere alle 
problemer på dette område. 
- Der er ligeledes på nationalt plan oprettet branchekomiteer 
for arbejdssikkerhed og -hygiejne samt forskønnelse af 
arbejdspladsen; disse komiteer fungerer inden for de 
vigtigste erhvervsgrene såsom bygge- og anlægssektoren, 
diamantindustrien, glas-, træ- og metalindustrien, den 
kemiske og den keramiske industri samt landbrug, havebrug og 
skovbrug. 
Disse komiteer er sammensat af repræsentanter for de mest 
repræsentative arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, 
eksperter med særlig indsigt i arbejdssikkerhed og -sundhed i 
den pågældende branche samt repræsentanter for de offentlige 
instanser, der arbejder med disse forhold. 
Komiteerne har bl.a. til opgave at udarbejde forslag til det 
øverste råd for arbejdssikkerhed og -hygiejne og forskønnelse 
af arbejdspladsen om ændring eller supplering af 
bestemmelserne om sikkerhed og hygiejne i den pågældende 
sektor. 
- Det nationale arbejdsråd er et paritetisk organ, der 
lejlighedsvis kan bedes om at afgive udtalelse om forslag til 
love eller kongelige anordninger om arbejdssikkerhed og 
-sundhed. 
- De paritetiske kommissioner udarbejder kollektive 
arbejdsoverenskomster, og visse af disse bestemmelser kan 
også vedrøre arbejdssikkerhed og -sundhed. 
I henhold til lov af 10. juni 1952 om arbejdssikkerhed og 
-sundhed samt hygiejniske arbejdsforhold skal arbejdsgivere, 
der sædvanligvis beskæftiger mindst 50 arbejdstagere i 
gennemsnit, oprette et udvalg for arbejdssikkerhed og 
- 50 -
-hygiejne og forskønnelse af arbejdspladsen; dette udvalg 
skal mødes mindst en gang om måneden. 
Medlemmerne af disse udvalg vælges for en periode af fire år 
fra kandidatlister, der opstilles af de repræsentative 
arbejdstagerorgan i sat ioner. 
Disse udvalgs vigtigste funktion er at finde frem til og 
foreslå arbejdsgiveren ethvert skridt, der aktivt kan bidrage 
til, at arbejdet foregår under optimale sikkerheds-, 
hygiejne- og sundhedsforhold. 
Udvalget afgiver udtalelser og fremsætter forslag om 
virksomhedens politik til forebyggelse af arbejdsulykker og 
erhvervssygdomme samt forslag om ændring og gennemførelse af 
virksomhedens årlige handlingsplan. 
Udvalget skal ligeledes afgive udtalelse forud for 
gennemførelsen af ethvert projekt eller skridt, der 
umiddelbart eller på længere sigt direkte eller indirekte kan 
få konsekvenser for sikkerheden, hygiejnen eller sundheden på 
arbejdspladsen samt om ethvert påtænkt skridt med sigte på at 
tilpasse teknik og arbejdsvilkår til medarbejderne. 
Afgørelsen om at tage dette eller hint skridt på sikkerheds-
eller sundhedsområdet påhviler imidlertid arbejdsgiveren og 
ikke udvalget, der kun har rådgivende funktion. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. Svaret er indeholdt i svaret på spørgsmål 23. 
21. For heltidsbeskæftigede arbejdstagere under 21 år foreskriver 
kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 33 af 28. februar 1978 en 
gennemsnitlig månedlig mindsteløn. 
Denne mindsteløn er fastsat som en procentdel af den garanterede 
mindsteløn for arbejdstagere over 21 år. Satsen er for 20-årige 
92,5%, for 19-årige 85%, for 18-årige 77,5%, for 17-årige 70% og 
for 18-årige og yngre 62,5%. 
Denne overenskomst gælder for alle brancher, der ikke hører ind 
under nogen paritetisk kommission eller hører ind under en ikke-
oprettet paritetisk kommission. 
22. Lov af 16. marts 1971 foreskriver en række særlige 
beskyttelsesforanstaltninger for unge arbejdstagere under 18 år. 
Med hensyn til arbejdstidens længde er de unge arbejdstagere 
omfattet af samme begrænsninger som andre arbejdstagere, dog med 
den forskel, at når den daglige arbejdstid overskrider AYz time, 
skal der gives en halv times hviletid, og hvis arbejdstiden er 
over 6 timer, er hviletiden på 1 time. 
51 -
De unge arbejdstagere må ikke udføre natarbejde. Natarbejde er 
arbejde, der udføres mellem 20 aften og 6 morgen. For unge 
arbejdstagere over 16 år gælder forbuddet dog kun mellem 22 
aften og 5 morgen eller 23 aften og 6 morgen, hvor der er tale 
om arbejde, der på grund af dets beskaffenhed ikke kan afbrydes 
eller udsættes, eller hvor der er tale om kontinuerligt 
ski fteholdsarbejde. 
Endelig skal der gå mindst 12 timer fra arbejdets ophør til 
genoptagelsen af arbejdet, og denne regel kan der ikke 
dispenseres fra. 
23. Undervisningspligten blev i 1983 forlænget til 18-årsaIderen, og 
de unge skal således følge heltidskolegang indtil 15- eller 16-
årsaIderen, hvorefter de skal gå i skole på deltid indtil 18-
årsalderen, forudsat de har afsluttet (men ikke nødvendigvis med 
afgangsbevis) de først 2 skoleår på sekundærtrinnet. Denne 
obligatoriske skolegang på deltid tager sigte på at give de unge 
en supplerende undervisning på mindst 360 timer indtil 16-
årsalderen og på mindst 240 timer mellem 16 og 18-årsaIderen. 
Unge, der stadig er i den undervisningspligtige alder, og som 
vælger at forlade skolens heltidsundervisning, kan: 
- følge deltidsundervisning eller deltidserhvervsuddanneIse, 
der opfylder undervisningspligtens krav. Denne 
de 11idsundervisning eller -uddannelse kan suppleres med 
de 11 i dsbeskæf t i geI se ; 
indgå en lærekontrakt inden for et industri fag; 
- følge en lærlingeuddannelse inden for håndværk, handel, 
kontor mv. 
De, der indtil 18-årsaIderen fortsætter i skolens 
heltidsundervisning, kan vælge erhvervsrettede linjer. 
Unge, der har opfyldt undervisningspligten, og som er indskrevet 
som arbejdssøgende, kan følge erhvervsuddanne Isesforløb, der 
tilrettelægges i arbejdsformidlingens regi. 
ÆLDRE 
?A. Dv. tre vigtigste pensionsordninger i Belgien er: 
- TJenestemandspensionsordningen i den offentlige sektor, 
- pensionsordningen for selvstændige erhvervsdrivende, der 
gælder for handlende, håndværkere, landbrugere og personer i 
Iiberale erhverv, 
- pensionsordningen for lønmodtagere, der gælder for alle 
arbejdstagere, der er beskæftiget i Belgien gennem en 
arbejdskontrakt. 
52 -
Ved sidstnævnte ordning afhænger alderspensionens størrelse 
af antallet af erhvervsaktive år og beregnes i forhold til 
den oppebårne løn. Den udgør: 
a. 75% for en arbejdstager, hvis ægtefælle er ophørt med al 
erhvervsaktivitet (ud over hvad der er godkendt) og ikke 
modtager en af følgende ydelser: Ydelse på grund af 
sygdom, invaliditet eller ufrivllig arbejdsløshed gennem 
belgisk eller udenlandsk socialsikr ingslovgivning, ydelse 
på grund af afbrudt erhvervsaktivitet eller supplerende 
dagpenge, alders- eller efterladtepension gennnem 
pensionsordningen for enten lønmodtagere, selvstændige 
erhvervsdrivende, offentligt ansatte, ansatte ved de 
belgiske statsbaner, eller gennem en udenlandsk 
pensionsordning eller en pensionsordning for ansatte ved 
en international offentlig institution. 
b. 60% for andre arbejdstagere. 
For at sikre et tilstrækkeligt ydelsesniveau foretages der 
følgende justeringer: 
1. Pensionen følger udviklingen i forbrugerprisindekset. 
2. Ved fastsættelsen af pensionens størrelse multipliceres de 
lønninger, der indgår i beregningerne, med en koefficient. 
Koefficienten for et givet indtægtsår udregnes ved, at det 
forbrugerprisindeks, der anvendes på de aktuelle 
pensionsudbetalinger, divideres med gennemsnittet af de 
månedlige forbrugerprisindekser for det pågældende 
indtægtsår. Desuden justeres disse lønninger den 1. januar 
hvert år med en koefficent, der fastsættes af kongen. 
25. For at sikre de ældre en værdig tilværelse modtager mænd over 65 
og kvinder over 60, ikke råder over tilstrækkelige ressourcer 
eller oppebærer en tilstrækkelig pension, den garanterede 
mindste indkomst for ældre, forudsat de er bosiddende i Belgien. 
Der er tale om en helt gratis ydelse uden forudindbeta I te 
bidrag; den udbetales af staten og er indført ved lov af 
1 . apr i I 1969. 
Modtageren skal være belgisk statsborger, men 
n.tt lona I i tet skravot gælder ikke ægtefællen. 
Berett igede er også : 
- statsløse og flygtninge, 
- statsborgere i et land, med hvilket Belgien har indgået en 
gensidig konvention på dette område, 
- statsborgere fra EF-lande. 
Den garanterede mindste indkomst for ældre beregnes på grundlag 
af et årligt fastsat beløb og kan kun ydes efter en undersøgelse 
af den enkeltes indkomstforhold, der ikke må overstige et 
bestemt beløb. Den del af de midler, som ansøgeren råder over, 
- 53 -
der ligger over den af kongen fastsatte grænse, trækkes fra den 
garanterede mindste indkomst. 
Personer, der modtager den garanterede indkomst for ældre, er 
fritaget for betaling af bidrag til syge- og invalideforsikring. 
Disse personer har ligesom enker, invalider, pensionister og 
forældreløse ret til prisreduktioner på magistralt ordinerede 
lægemidler og almindelige behandlinger. 
HANDICAPPEDE 
26. Selv om medicinsk, faglig og social revalidering behandles i en 
række love om socialsikring og erstatning, er det med loven af 
16. april 1963 fastsat, at den belgiske lovgivningsmagt har 
villet supplere og koordinere indsatsen på dette område. 
Fonds national de reclassement social des handicapés (den 
nationale fond for social reintegrering af handicappede) blev 
pålagt denne opgave. 
A. Sprogområdernes kompetence 
Ovennævnte nationale fond blev opløst med virkning fra 
1 . januar 1991 . 
Fra denne dato blev gennemførelsen af loven af 28. december 1984 
om omstrukturering af denne nationale fond og om medicinsk og 
paramedicinsk hjælp til funktionel revalidering overført til 
syge- og invaliditetsforsikringen (INAMI), mens de andre 
områder, dvs. erhvervsvejledning, erhvervsuddannelse, arbejds­
anvisning og socialbistand blev overdraget til sprogsamfundene. 
Der er i denne forbindelse blevet oprettet tre nye organer, der 
varetager de opgaver, der er blev overdraget til 
sprogsamfundene. 
Det tyske sprogsamfund oprettede ved anordning af 19. juni 1990 
"Dienststelle der Deutschsprachigen Gemeinschaft fur Personen 
mit orner Hoh indorung sowie flir die besondere sociale Fiirsorge" 
(det tyske sprogsamfunds kontor for handicappede og særlig 
social bistand). 
Det flamske sprogsamfund oprettede ved anordning af 
27. juni 1990 "Vlaams Fonds voor Sociale Intégrâtie van Personen 
met een handicap" (den flamske fond for social integrering af 
handicappede). 
Det franske sprogsamfund oprettede ved anordning af 3. juli 1991 
"Fonds communautaire pour l'intégration sociale et 
professionelle des personnes handicapées" (fond for social og 
faglig integrering af handicappede). 
- 54 -
Begrebet handicappet 
Loven af 16. april 1963 om social reintegrering af handicappede 
gælder for alle, hvis muligheder for at komme eller forblive i 
beskæftigelse er reduceret på grund af et fysisk handicap på 
mindst 30% eller et psykisk handicap på mindst 20%. 
I de enkelte anordninger har man forladt begrebet procentuel 
invalidi tet. 
I anordningen udstedt af det flamske sprogsamfund defineres 
handicap som en omfattende og langvarig begrænsning i en persons 
muligheder for social integrering som følge af en ændring af 
denne persons psykiske, fysiske eller sensoriske evner. 
Det franske sprogsamfund definerer en handicappet som enhver 
person, hvis muligheder for social og faglig integrering er 
betydelig nedsat på grund af utilstrækkelig eller nedsat fysisk 
eller psykisk kapacitet. 
I det tyske sprogsamfunds anordning forstås ved handicap enhver 
hindring for social og faglig integrering, som skyldes en 
reduktion af en persons psykiske, fysiske eller sensoriske 
evner . 
Opgaverne 
I loven af 16. april 1963 omfattede begrebet social 
reintegrering faglig integrering eller reintegrering. 
De tre sprogssamfund har udvidet dette begreb til social 
integrering, dvs. integrering i samfundet. 
Det flamske og det tyske sprogsamfund har imidlertid overdraget 
deres pågældende fonde mere vidtrækkende opgaver end dem, der er 
fastsat i loven af 16. april 1963. For at kunne koordinere 
interventionerne har de overdraget deres fonde de opgaver, som 
tidligere var pålagt den nationale fond for social reintegrering 
af handicappede og fonden for medicinsk, social og pædagogiske 
støtte (Fonds des soins médico-socio-pédagogiques). 
Det flamske sprogsamfund nævner ligeledes forebyggelse, 
opsporing og diagnosticering af handicaps. 
Det franske sprogsamfund har valgt ikke at fusionere de opgaver, 
som den nationale fond for social reintegrering af handicappede 
har, med andre organers opgaver. Da disse organer og 
sprogsamfundets fond henhører under det samme ministerium, er 
det ikke nødvendigt at fusionere for at kunne koordinere 
opgaverne. 
Indtil offentliggørelsen af gennemførelsesbestemmelserne for 
denne anordning, gælder alle de bestemmelser, som er vedtaget 
med henblik på gennemførelse af den nationale lov af 
16. april 1963. Man undgår således en afbrydelse mellem den 
støtte, som ydes af den tidligere nationale fond, og den støtte 
som ydes af de forskellige sprogsamfunds fonde. 
- 55 -
I sprogsamfundenes anordninger stadfæstes princippet om, at man, 
hvor det er muligt, skal anvende de normale uddannelsestilbud; 
specialtilbud skal kun anvendes, når handicappets art gør det 
påkrævet. 
I henhold til oven for omtalte lovgivning om regintegrering kan 
der derfor - ud over lærlingekontrakter inden for håndværk og 
handel - også opereres med særlige lærlingekontrakter for 
handicappede i industrien samt på centrene for intensiv 
uddannelse af arbejdsløse, hvor uddannelsen foregår på Jobbet og 
hvor den endnu ikke omfatter et teoretisk element. I centrene 
for erhvervsuddannelse af handicappede udformes uddannelsen mere 
individuelt og varer længere end på centrene for arbejdsløse. 
For at fremme handicappedes forbliven i eller tilbagevenden til 
beskæftigelse findes der i lovgivningen følgende incitamenter. 
tilskud til løn og sociale bidrag i indtil et år for 
handicappede arbejdstagere, der er ansat i nyoprettede 
stillinger (der er tale om et fast beløb med sigte på at 
dække arbejdsgiverens mindre indtjening i arbejdstagerens 
op lær ingsper iode); 
- afholdelse af udgifter til tilpasning af arbejdspladsen 
(herunder ændret indretning eller adgangsforhold); 
- afholdelse af de med handicappet forbundne ekstraudgifter til 
arbejdsredskaber ; 
tilskud til de med handicappet forbundne ekstraudgifter til 
den handicappede arbejdstagers transport ti i og fra arbejde. 
Det skal desuden bemærkes, at det i kollektiv 
arbejdsoverenskomst nr. 26 af 15. oktober 1975 er fastslået, at 
en handicappet arbejdstager i henhold til princippet om "lige 
løn for lige arbejde" har ret til en løn, der er fastsat ved en 
paritetisk indgået kollektiv overenskomst, og at myndighederne 
holder arbejdsgiveren skadesløs for det mindre udbytte af 
arbejdet, der eventuelt følger af handicappet. 
B. National kompetence i forbindelse med handicappede 
Selv om sprogsamfundene siden 1. oktober 1980 har haft ansvaret 
for politikken vedrørende handicappede, skal det understreges, 
at bestemmelserne om og finansiering af individuelle bidrag 
(lønerstatning) forbliver den nationale regerings ansvar. 
Med loven af 29. december 1990 om bestemmelser på det sociale 
område, åbnes der mulighed for gennemførelse af særlige 
foranstaltninger med henblik på faglig integrering af 
"risikogrupper", det vil sige langtidsledige, arbejdsløse uden 
uddannelse og handicappede. Ved handicappet forstås en 
arbejdssøgende, som er registreret i et af sprogsamfundenes 
fonde. 
- 56 -
Af andre foranstaltninger til social integrering af 
handicappede, som er omhandlet i andre lovgivninger, skal 
nævnes : 
- en "social" telefontakst for svært handicappede, forudsat 
visse krav med hensyn til indtægt, alder og 
husstandssituation er opfyldt; 
- fritagelse for radio- og tv-1 i cens for visse handicappede; 
indkomstskattelettelse for personer med en anerkendt 
invaliditetsgrad på mindst 66%; 
- udlevering til visse handicappede af et særligt kort, der 
giver ret til tidsubegrænset parkering af køretøjer, der 
bruges til transport af disse handicappede; 
- støtte til, at handicappede, at der er i stand til at køre 
bil, erhverver kørekort; 
- kollektiv transport: rabatpriser for visse handicappede -
gratis transport for blinde, gratis transport for ledsagere 
af alvor Iigt invaI ide. 
C. Regional kompetence i forbindelse med handicappede 
Nogle af områderne henhører under de regionale myndigheders 
kompetence, og her omhandler lovgivningerne faciliteter for 
handicappede, eller de sikrer de handicappedes adgang hertil. 
Dette er navnlig tilfældet i forbindelse med sociale boliger og 
byplanlægning (adgang til offentlige bygninger og områder). 
Derudover findes der en "social" gas- og/eller 
elektricitetstakst til de fleste modtagere af handicapydelser, 
dog kun op til et vist forbrug. 
-^} -
DANMARK 
58 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Området er reguleret ved Justitsministeriets bekendtgørelse om 
ophold i Danmark for udlændinge (1984 og ændret i 1985), som 
gengiver bestemmelserne i Rådets forordning nr. 1612/68 EØF om 
arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet og 
Kommissionens forordning nr. 1251/70/EØF om lønmodtageres ret 
til at blive boende på en medlemsstats territorium efter at 
have haft beskæftigelse der. Ifølge artikel 189 i EØF-traktaten 
gælder en forordning umiddelbart i hver medlemsstat. Gengivelse 
af disse bestemmelser i bekendtgørelsen er således udelukkende 
begrundet i praktiske hensyn og berører ikke de nævnte 
forordningers umiddelbare gyldighed i Danmark. 
Det følger af bestemmelsen i bekendtgørelsen, at EF-
statsborgere får meddelt ophoIdsbevis, når de godtgør at have 
lønnet beskæftigelse i Danmark eller godtgør at have påbegyndt 
selvstændig erhversvirksomhed eller tjenesteydelse eller at 
være modtager af tjenesteydelser. Opholdsbevis meddeles end­
videre til en EF-statsborger med opholdsbevis som arbejdstager 
m.v., mens ikke EF-statsborgere får meddelt opholds- og 
arbejdstilladelse. Den gennemsnitlige sagsbehandlingstid for 
udstedelse af EF-opho I dsbev is er ca. 1 måned. I 1991 ny­
udstedtes i alt 1.670 EF-ophoIdsbevi ser og ca. 1060 blev 
forlænget. I 116 tilfælde var betingelserne for at meddele EF-
opholdsbevis ikke opfyldt. 
Der foretages normalt ikke nogen vurdering af arbejdets 
karakter eller art, ligesom der ikke er noget til hinder for, 
at en arbejdstager, der har benyttet sin ret til fri bevæge­
lighed, kan beklæde en stilling på samme vilkår som 
indenlandske statsborgere. Man skal dog i denne forbindelse 
henlede opmærksomheden på reglerne vedrørende tjeneste­
mandsansættelse, hvorefter EF-statsborgeren kan ansættes på 
tjenestemandslignende vilkår. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
I Danmark eksisterer ikke særlige bestemmelser, der forbyder 
visse persongrupper frit erhvervsvalg og fri erhvervsudøvelse 
ud over de særlige bestemmelser for de enkelte erhverv. 
I Danmark findes hverken i lovgivningen og vist nok heller ikke 
i kollektive overenskomster bestemmelser om en rimelig løn. Løn 
anses i almindelighed for et område, som staten ikke skal gribe 
ind i. Lønnen fastsættes ved individuel aftale evt. i henhold 
til kollektiv aftale mellem arbejdsgiveren eller en 
arbejdsgiverforening på den ene side og en fagforening på den 
anden side. Den overenskomstmæssige løn er ofte fastsat som en 
minimalløn, der danner udgangspunkt for lokale aftaler. 
Kollektive overenskomster har formelt kun gyldighed for 
parterne, men angiver i praksis i vidt omfang det lønniveau, 
der i bred almindelighed anses for rimeligt. "Rimelig løn" er i 
- 59 -
øvrigt ikke et almindeligt anvendt begreb. Der er ikke nogen 
principiel forskel mellem tidsbegrænset og tidsubegrænset 
ansættelse for så vidt angår lønvilkår. 
Personer, der er ansat i et arbejdstilbud i private 
virksomheder ansættes på overenskomstmæssige løn- og arbejds­
vilkår. Tilsvarende er for offentlige arbejdstilbud også 
udgangspunktet, at ansættelse sker på overenskomstmæssige løn-
og arbejdsvilkår, dog kan aflønningen i den offentlige sektor 
højst udgøre 80 kr. pr. time excl. feriepenge m.v. 
For personer, der er ansat med løntilskud i private 
virksomheder eller på beskæftigelsesprojekter, gælder til­
svarende, at løn- og arbejdsvilkår skal være overens­
komstmæssige eller de sædvanlige ved tilsvarende arbejde. Der 
er dog fremsat forslag om indførelse af en oplæringsydelse, som 
skal finde anvendelse på alle offentlige aktiveringer af unge 
kontanthjælpsmodtagere under 25 år, herunder aktivering i 
beskæftigelsesprojekter. Det er foreslået, at oplæringsydelsen 
dels skal variere efter alder og dels efter antal forudgående 
akt iver inger. 
Efter retsplejeloven kan der ikke foretages udlæg i aktiver, 
der er nødvendige til opretholdelse af et beskedent hjem og en 
beskeden levefod for skyldneren og hans hussstand. Denne 
bestemmese suppleres af bistand lovens regier, hvorefter 
arbejdstagere og deres familie har ret til forbigående hjælp i 
sær Iige t i I fælde. 
I henhold til lov om arbejdsformidling og arbejdsløsheds­
forsikring m.v. står den offentlige arbejdsformidling gratis 
til rådighed for alle arbejdssøgende. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7. Arbejdstiden i Danmark fastsættes som altovervejende hovedregel 
ved kollektive overenskomster, som dækker størstedelen af 
arbejdsmarkedet. De områder, som ikke er direkte dækket af 
overenskomster følger traditionelt samme arbejdstidsregler, som 
det overenskomstdækkede område. 
Den ugentlige normale arbejdstid er for tiden 37 timer. 
I Danmark er der ikke generelt truffet særlige foranstaltninger 
for arbejdskontrakter. Det gælder således også for kontrakter 
om tidsbegrænset arbejde. Der gælder således ens regler for 
alle typer af ansættelsesforhold. Arbejdsmarkedet kan ikke 
generelt deles op efter, hvorvidt arbejdstagere er ansat 
tidsbegrænset eller tidsubegrænset. Inden for en lang række 
store brancher/erhverv er tidsbegrænset ansættelse den 
almindelige ansættelsesform, hvilket ikke hindrer arbejds­
tagerne i at have et løbende beskæftigelsesforhold. 
60 -
Vedrørende procedurer ved kollektive afskedigelser har Danmark 
gennemført EF-direkti vet af 17. februar 1975 vedrørende 
kollektive afskedigelser (75/129/EØF) ved lov. Procedurerne i 
loven er kort beskrevet i det følgende. 
Når en arbejdsgiver agter at foretage kollektive afskedigelser, 
skal han så tidligt som muligt indlede forhandlinger med 
lønmodtagerne eller disses repræsentanter. Arbejdsgiveren skal 
give lønmodtagerne alle oplysninger af betydning for sagen og 
skriftligt meddele om årsagerne til afskedigelserne, om 
antallet af afskedigelser, antallet af lønmodtagerne, der 
normalt beskæftiges på virksomheden, samt over hvilken periode 
det forudses, at afskedigelserne finder sted. 
Hvis arbejdsgiveren fortsat agter at foretage afskedigelser 
efter forhandlingen med lønmodtagerne er foretaget, skal han 
sende meddelelse herom til vedkommende arbejdsmarkedsnævn. 
Afskedigelserne får tidligst virkning 30 dage efter at denne 
meddel se I se er sendt. 
I tilfælde af konkurs dækker Lønmodtagernes Garantifond kravene 
fra lønmodtagerne op til et maksimum, der i Øjeblikket er 
75.000 kr. Udbetaling finder sted, når kravet er anmeldt og 
dokumenteret overfor fonden, jf § 4 i lov om Lønmodtagernes 
Garant i fond. 
8. Efter lov om arbejdsmiljø skal arbejdstiden tilrettelægges, 
således at de ansatte får en sammenhængende hvileperiode på 
mindst 11 timer. De ansatte har endvidere krav på et ugentligt 
fridøgn, der skal ligge i tilslutning til den daglige 
hvileperiode på 11 timer. 
Efter ferieloven har alle arbejdstagere i Danmark ret til årlig 
ferie med løn eller en godtgørelse, der svarer til den optjente 
løn. For tjenestemænd følger dette af en aftale i henhold til 
tjenestemands loven. 
Ferieloven og aftalen for tjenestemænd giver arbejdstagerne ret 
til 30 dages ferie, svarende til 5 ugers ferie. Der gælder ikke 
betingelser for opnåelse af retten til ferie, men retten til 
betaling under ferie forudsætter optjening i kalenderåret forud 
for ferieåret (ferieåret løber fra 2. maj - 1. maj i det 
føIgende år). 
9. Der er ikke et generelt krav om skriftlig arbejdskontrakt i 
Danmark. Det findes dog på særlige områder, hvor det er fastsat 
ved lov. Arbejdsvilkårene er i overvejende grad fastsat ved 
kollektive overenskomster suppleret med diverse kollektive 
aftaler på virksomheds-, lokalt-, regionalt-, forbunds- eller 
hovedorgan i sat ionsniveau. 
- 61 
SOCIAL TRYGHED 
10. Det danske sociale system er karakteriseret ved, at der er tale 
om generelle ordninger, som gælder for alle, der har fast bopæl 
i Danmark. Førtidspension, alderspension og sygesikring er 
finansieret via skattebetaling, og retten til ydelser er ikke 
afhængig af tidligere erhvervstiIknytning eller tidligere 
indtægt. 
Kun Arbejdsmarkedet Tillægspension og ydelser ved arbejdsløshed 
er baseret på indbetaling af bidrag fra arbejdstagere. 
Medlemsskab af en arbejdsløshedskasse er frivilligt. 
Hvis en arbejdstager bliver arbejdsløs uden at have ret til 
ydelser ved arbejdsløshed i kraft af medlemskab af en 
arbejdsløshedskasse, og uden at have tilstrækkelige midler til 
sit eget eller familiens underhold, kan der ydes hjælp efter 
lov om social bistand. I henhold til lov om social bistand er 
det offentlige forpligtet til at yde bistand til enhver, der 
opholder sig i Danmark, og som af hensyn til sine egne eller 
sin families forhold har brug for rådgivning, økonomisk eller 
praktisk hjælp. Hvis der bliver behov for vedvarende hjælp til 
en person, som ikke har dansk indfødsret, og som ikke har boet 
i Danmark med henblik på varigt ophold i mindst 2 år, kan der 
dog eventuelt træffes afgørelse om hjemsendelse. 
De generelle regler om arbejdsløshedsforsikring findes i lov om 
arbejdsformidling og arbejdsløshedsforsikring m.v. 
Arbejdsløshedsforsikringen er en frivillig ordning og 
administreres af arbejdsløshedskasserne, der er en sammen­
slutning af private grupper af lønmodtagere eller selvstændige. 
Der er 39 statsanerkendte arbejdsløshedskasser med ca. 
2.000.000 medlemmer. Arbejdsløshedskasserne er snævert for­
bundet med fagforeninger og andre faglige organisationer, men 
medlemskab af en faglig organisation er ikke krav for optagelse 
i en arbejdsløshedskasse. 
For at blive statsanerkendt skal en arbejdsløshedskasse optage 
medlemmer fra et eller flere fag eller faglige områder og have 
mindst 5000 medlemmer. 
Arbejdsløshedsforsikringen finansieres gennem medlemsbidrag, 
arbejdsgiverbidrag og refusioner fra staten. Medlemsbidraget 
udgør årligt et beløb svarende til 8 gange dagpengenes 
maksimunssats. Arbejdsgiverbidraget er indeholdt i arbejds­
markedsbidraget, der udgør 2Vz% af virksomhedens momsgrundlag 
eller tilsvarende grundlag. 
Man skal være medlem af en arbejdsløshedskasse for at kunne få 
arbejdsløshedsdagpenge i tilfælde af arbejdsløshed. Personer 
mellem 16 og 65 år med bopæl i Danmark (bortset fra Færøerne og 
Grønland) kan optages i en arbejdsløshedskasse, hvis de er 
beskæftiget som lønmodtager inden for kassens faglige område, 
og inden for de sidste 10 uger umiddelbart før begæring om 
optagelse har haft sådan beskæftigelse i mere end 300 timer, 
(for de 11idsforsikrede mindst 150 og højst 300 timer) el ler 
dokumenterer at kunne få og faktisk får sådan beskæftigelse 
umiddelbart efter optagelsen, e I ler har gennemført en erhvervs-
- 62 
mæssig uddannelse til kassens faglige område af mindst 18 
måneders varighed, når begæring om optagelse fremsættes inden 2 
uger efter uddannelsens afslutning, el ler mere end midlertidigt 
udøver selvstændig erhvervsvirksomhed i væsentligt omfang, 
el ler mere end midiert idgt og i væsentligt omfang deltager i 
udøvelse af deres ægtefælles selvstændige erhvervsvirksomhed, 
el ler aftjener værnepligt. Lærlinge under 18 år kan ikke 
optages. Personer på deltid kan normalt optages i en arbejds­
løshedskasse som deltidsforsikrede medlemmer. Medlemmer, som 
ikke har deres væsentligste indtægt ved erhvervsarbejde, eller 
som ikke kan anses for arbejdssøgende til regelmæssigt 
erhvervsarbejde, skal udtræde af kassen (undtaget er bl.a. 
medlemmer under uddannelse, efterlønsmodtagere og del­
pensionister). Medlemmer under uddannelse, eller som af anden 
grund midlertidigt ikke er arbejdssøgende, kan bevare 
medlemskab og dermed være berettigede til dagpenge i tilfælde 
af arbejdsløshed efter afslutning eller afbrydelse af 
uddannnelse eller ved udløbet af den kortere periode, hvor de 
af anden grund midiertigt ikke har været arbejdssøgende, hvis 
de i Øvrigt opfylder betingelserne for ret til dagpenge. 
Efterlønsmodtagere og delpensionister bevarer medlemskab uanset 
disse regler. 
Ved afskedigelse, hjemsendelse, ophør af opgave- og tidsbestemt 
akkord og lignende betaler arbejdsgiveren til medlemmer af en 
arbejdsløshedskasse en dagpengegodtgørelse svarende til højeste 
dagpengebeløb for én dag, beregnet i forhold til det antal 
timer, medlemmet var ansat til. Dette gælder kun for medlemmer, 
der inden for de sidste 4 uger har været beskæftiget hos 
arbejdsgiveren svarende til fuld overenskomstmæssig arbejdstid 
i en uge. 
Ret til dagpenge er betinget af følgende: Normalt 1 års 
medlemskab af en statsanerkendt arbejdsløshedskasse. Lærlinge, 
der har været afskåret fra medlemskab, og personer, der har 
gennemført erhvervsmæssig uddannelse af mere end 18 måneders 
varighed, opnår dog ret til dagpenge 1 måned efter at de er 
blevet optaget som medlemmer. Retten bortfalder, når medlemmet 
fylder 67 år. Retten er endvidere betinget af, at medlemmet 
forud for hver udbetaling af dagpenge har haft arbejde som 
lønmodtager eller har drevet selvstændig virksomhed i mindst 26 
uger inden for de sidste 3 år. For deltidsansatte er kravet 17 
uger. Kun arbejde i medlemsperioder medregnes. Særlige regler 
gælder for medlemmer, der udøver selvstændig virksomhed som 
bibeskæftigelse. Den ledige skal være registreret som arbejds­
søgende hos den lokale arbejdsformidling og stå til rådighed 
for arbejdsmarkedet. 
Dagpengene udgør 90% af den hidtidige arbejdsindtægt 
(individuel sats), dog højst arbejdsløshedskassernes maksimale 
dagpengesats. For deltidsansatte udgør dagpengene højst 2/3 af 
dagpengene for fuldtidsforsikrede. En særlig lavere sats gælder 
for lærlinge, som har været afskåret fra medlemskab, for 
personer, der har gennemført en erhvervsmæssig uddannelse af 
mindst 18 måneders varighed og for værnepligtige. Som hoved­
regel nedsættes dagpengebeløbet, når medlemmer udfører lønnet 
eller ulønnet arbejde. Modregning foretages for løbende 
udbetalinger af pensioner, der er led i et tidligere 
ansættelsesforhold. Arbejdsfri indtægter har som hovedregel 
ingen indflydelse på dagpengenes størrelse. 
- 63 -
Loven indeholder også regler om feriedagpenge. 
Arbejdsløshedskassens afgørelser kan som hovedregel påklages 
til Direktoratet for Arbejdsløshedsforsikringen. Arbejds­
løshedsdagpenge er skattepligtig A-indkomst. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. Der eksisterer ikke regler, der hindrer oprettelsen af 
erhvervsorganisationer for arbejdsgivere eller fagforeninger 
for arbejdstagere. Ligeledes har arbejdsgivere og lønmodtagere 
efter retspraksis et krav på at kunne blive optaget som medlem 
i organisationer, der har betydning for udøvelsen af 
virksomheden eller erhvervet/beskæftigelsen. 
På det offentlige arbejdsmarked er det efter de forvaltnings­
retlige regler forbudt at kræve medlemskab af en faglig 
organisation som betingelse for at få eller bestride et job. På 
det private arbejdsmarked er afskedigelse begrundet i manglende 
medlemskab af en forening forbudt. 
12. Retningslinier for indgåelse og fornyelse af kollektive 
overenskomster er aftalt mellem arbejdsmarkedets parter og kan 
således være forskellige fra område til område, idet 
forhandlingerne føres mellem de enkelte forbund eller 
sammenslutninger. Forhandling om og indgåelse af kollektive 
overenskomster er ligesom anden aftaleindgåelse helt overladt 
til parternes frie vilje. Staten støtter dog parternes 
forhandling med en uafhængig forligsinstitution, der sikrer 
forhandling og afstemning om forhandlingsresultatet. 
13. Efter fagretlig praksis kan der som udgangspunkt ikke strejkes 
i overenskomstens gyldighedsperiode (den såkaldte "freds-
pligt"). 
Arbejdsstandsning er tilladt, når der indtræder 
betalingsstandsning eller hensynet til liv, ære eller velfærd 
afgiver tvingende grunde dertil. I alle andre tilfælde skal 
mægling forsøges inden arbejdsstandsning iværksættes. 
De af arbejdsministeren udnævnte forligs- eller mæglingsmænd 
kan under visse nærmere omstændigheder indkalde parterne til 
forhandling, når forhandlingerne mellem parterne ikke har ført 
til indgåelse af en aftale. Forligsmændene har kompetence til 
at udsætte en varslet konflikt 2 gange af 2 ugers varighed. 
14. Tjenestemænd har efter tjenestemandsloven ikke adgang til at 
strejke. Det gælder også for militæret og politiet, hvor de 
fleste er ansat som tjenestemænd. 
- 64 -
ERHVERVSUDDANNELSE 
15. Der er to ligeværdige indgangsveje til erhvervsuddannelserne, 
nemlig en praktikadgangsvej og en skoleadgangsvej. 
Adgang til erhvervsuddanne Ise har i princippet alle, der har 
opfyldt undervisningspligten efter folkeskoleloven, idet der 
dog kan stilles krav om færdigheder i dansk, hvorefter 
undervisningsministeren under hensyn til beskæftigelses­
mulighederne kan fastsætte regler om begrænsning af adgangen 
til skoleundervisningen inden for de enkelte uddannelser. 
Endvidere er der indført en ny lovgivning på 
praktikpladsområdet. Lov om tilvejebringelse af lære- og 
praktikpladser rummer i dag en række helt nye muligheder, der 
indebærer, at flere virksomheder end hidtidig kan godkendes som 
praktiksteder. Egnede elever, som ikke kan finde en praktik­
plads, kan i følge den nye lov tilbydes praktikplads-
kompenserende værkstedsundervisning på handelsskole eller tek­
nisk skole. Samtidig giver loven erhvervsskolerne tilladelse 
til at formidle praktikpladserne i virksomhederne. 
Arbe jdsmarkedsuddannelserne har til formål 1) at give 
erhvervsmæssig uddannelse og efteruddannelse, der er i 
overensstemmelse med den teknologiske udvikling og arbejds­
markedets behov, og som vedligeholder og forbedrer de erhvervs­
mæssige kvalifikationer for specialarbejdere, erhvervsuddannede 
samt andre grupper, der kan sidestilles hermed, og 2) at give 
erhvervsforberedende uddannelse og uddannelse, der gør det 
lettere at opnå beskæftigelse eller at påbegynde en uddannelse 
for personer, der har vanski igt ved at opnå eller at bevare 
tilknytningen til arbejdsmarkedet. Adgang ti I de under 1 nævnte 
uddannelser har personer, der er fyldt 18 år, og som har eller 
søger arbejde inden for det arbejdsområde, som uddannelsen 
retter sig imod. Adgang til de under 2 nævnte uddannelser har 
personer, der er fyldt 18 år, og som har vanskeligt ved at opnå 
eller bevare tilknytningen til arbejdsmarkedet. Adgangen for 
erhvervsuddannede til efteruddannelse er betinget af, at 
personen har gennemgået den erhvervsuddannelse, som efter­
uddannelsen slutter sig til eller på anden måde har opnået 
tilsvarende faglige kvalifikationer. Der er endvidere mulighed 
for omskol ing for de personer, der udgør AMU-uddannelsernes 
målgruppe, og der fremsættes også tilbud om omskoling af 
offentligt ansatte. Der er ikke taget særlige initiativer til 
fordel for udlændinge, som skal opfylde samme betingelser, idet 
der dog i forbindelse med arbe idsmarkedsuddaneIserne tilbydes 
indvandrerne danskkurser. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
16. Den danske lovgivning om ligebehandling startede i 1921 med lov 
om lige adgang for kvinder og mænd til tjenestestillinger og 
hverv. Siden 1975 er vedtaget love om ligebehandling af mænd og 
kvinder med hensyn til beskæftigelse og barselorlov m.v., om 
ligeløn til mænd og kvinder, om ligestilling mellem mænd og 
- 65 -
kvinder ved udpegning af medlemmer til offentlige udvalg, 
kommissioner o.lign. og om ligestilling mellem mænd og kvinder 
ved besættelse af visse bestyrelsesposter i den statslige 
forvaltning. 
Overtrædelse af ligebehandlings- og ligelønsloven er sank­
tioneret med straf- og erstatningsbestemmelser. Endvidere har 
Ligestillingsrådet adgang til af egen drift eller efter 
anmodning at undersøge alle forhold, der vedrører området. 
Der udarbejdes løbende rapporter om emnet, foranstaltes 
undersøgelser, afholdes konferencer osv. for at informere om 
problemstillingerne. Ligestillingsrådet er således i gang med 
at undersøge samspillet mellem familieliv og arbejdsliv. 
Der findes en lang række foranstaltninger, der søger at 
afhjælpe nogle af de problemer, der almindeligvis opstår i 
samspillet mellem familieliv og arbejdsliv. Fx er pasnings­
ordninger for børn og barselorlov delvis offentligt 
f inans ierede. 
I december 1986 fremlagde den danske regering sin første 
handlingsplan for ligestilling, som opfordrer ministerier og 
styrelser til at arbejde på at fremme ligesti ling både inden 
for personalepolitikken og inden for de enkelte ministeriers 
ressort. Ministerierne rapporterer årligt til Ligestillings­
rådet om iværksatte Iigesti I I ingsaktiviteter og de opnåede 
resul tater. 
Der er desuden iværksat uddannelsesforanstaltninger med henblik 
på, at kvinder ligestilles og integreres på arbejdsmarkedet. 
Der er således oprettet særlige programmer af erhvervs­
introducerende karakter for kvinder, og der er iværksat særlige 
kursusforløb tilrettelagt specielt for kvinder. 
Regeringen har nedsat et tværministerielt børneudvalg, der 
bl.a. arbejder på at fremme en harmonisering mellem arbejds- og 
famileliv. Med henblik på fremme af anvendelsen af fleksibel 
arbejdstid for ansatte med børn udsendtes i marts 1990 fra 
Administrations- og Personaledepartementet en vejledning om 
fleksibel arbejdstid til statens arbejdspladser. 
Hovedorganisationerne på det private arbejdsmarked har pr. 1. 
april 1991 udvidet samarbejdsaftalen, således at "alle forhold, 
der fremmer ligebehandling af kvinder og mænd i den enkelte 
virksomhed", tages op i virksomhedernes samarbejdsudvalg med 
rekurs til Samarbejdsnævnet. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
17. Lønmodtagere har en lovbestemt ret til medbestemmelse, idet 
medarbejderne i aktie- eller anpartsselskaber med mere end 35 
ansatte har ret til at vælge et antal repræsentanter, som 
svarer til halvdelen af det antal, der vælges af general-
66 -
forsamlingen. Samme ret gælder i moderselskabets bestyrelse i 
en koncern, men kun for medarbejdere i datterselskaber i 
Danmark. 
I alle virksomheder med 10 ansatte eller mere skal 
virksomhedernes arbejde for sikkerhed og sundhed efter 
Arbejdsmiljøloven organiseres med deltagelse af repræsentanter 
valgt af de ansatte for hver afdeling eller arbejdsområde. 
18. For så vidt angår adgangen til information har de betydeligste 
organisationer af arbejdsgivere samt de offentlige arbejds­
givere med lønmodtagernes organisationer indgået aftale om 
samarbejde i virksomheder med mere end 35 ansatte. Der sikres 
herved en løbende information og drøftelse via et paritetisk 
sammensat samarbejdsudvalg om en lang række centrale spørgsmål, 
hvor kan nævnes: Virksomhedens Økonomiske situation og 
beskæftigelsesforholdene, principper for virksomhedens 
personalepolitik, uddannelse og omskoling foruden de i 
spørgsmålet nævnte. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19. Lovgivningen om arbejderbeskyttelse blev indledt i 1873 med lov 
om børns og unge menneskers arbejde i fabrikker og 
fabriksmæssigt drevne værksteder. I 1889 kom maskin-
beskytteIses loven og i 1901 loven om arbejde i fabrikker og 
dermed ligestillede virksomheder, samt det offentliges tilsyn 
dermed. Denne lovs område udvidedes i 1913 med fabrik loven, som 
gjaldt indtil 1955 suppleret med bl.a. bager i loven af 1906 og 
lov af 1919 om tilsyn med dampkedler på landjorden, samt lov af 
1925 om børns og unge menneskers arbejde. I 1954 sammenfattedes 
og udbyggedes denne lovgivning til 3 arbejderbeskytteIseslove, 
nemlig 1) almindelig lov, 2) handels- og kontor loven og 3) 
landbrugs loven. 
Aktuelt er området dækket af lov om arbejdsmiljø fra 1975. 
Loven er en rammelov, der fastlægger de grundlæggende 
principper og kun har få detailbestemmelser. Dette indebærer, 
at loven indeholder en række bestemmelser, hvorefter 
arbejdsministeren og direktøren for Arbejdstilsynet, i 
samarbejde med arbejdsmarkedets organisationer, løbende kan 
udarbejde og revidere de nærmere regler på de enkelte områder. 
Rammelovsformen er valgt af flere grunde: For det første vil en 
lov, der indeholder mange tekniske detaljer hurtigt blive 
forældet. For det andet vil det være umuligt i en enkelt lov at 
opstille løsninger for alle arbejdsmiljøproblemer i samtlige 
typer af virksomheder, samtidig med at overskueligheden 
opretholdes. For det tredie giver rammelovsformen mulighed for, 
at udviklingen af arbejdsmiljøet og dermed udformningen af de 
administrative forskrifter, der udstedes i henhold til loven, 
kommer til at hvile på en afbalanceret vurdering mellem på den 
ene side hensynet til en stadig forbedring af sikkerheden og 
sundheden i arbejdsmiljøet og på den anden side hensynet til 
virksomhedens behov for at kunne planlægge og tilrettelægge 
deres drift på en fornuftig måde. 
- 67 
De regel typer, der udfylder rammelovens bestemmelser er: 1) 
Arbejdsministerielle bekendtgørelser, 2) arbejdsministerielle 
cirkulærer, 3) arbejdstiIsynsbekendtgørelser og 4) Arbejds­
tilsynets anvisninger. Hertil kommer vejledninger, der udsendes 
i tilknytning til arbejdsministerielle bekendtgørelser og 
arbejdstiIsynsbekendtgørelser samt andre vejledninger. End­
videre benyttes "meddelser" til underretning af arbejdsmarkedet 
om forskellige forhold, som ikke har regelkarakter, fx op­
lysning om givne dispensationer, godkendelser og kampagner. 
Lovens formål er at skabe et sikkert og sundt arbejdsmiljø, der 
til enhver tid er i overensstemmelse med den tekniske og 
sociale udvikling i samfundet, samt grundlag for, at virk­
somhederne selv kan løse sikkerheds- og sundhedsspørgsmål med 
vejledning fra arbejdsmarkedets organisationer og vejledning og 
kontrol fra Arbejdstilsynet. Loven omfatter - med visse und­
tagelser - arbejde for en arbejdsgiver. 
Med hensyn til luftfart gælder loven kun for arbejde på 
landjorden, og for søfart og fiskeri kun for så vidt angår 
lastning og losning af skibe, herunder fiskefartøjer, samt for 
værftsarbejde om bord på skibe og arbejde, der må ligestilles 
hermed. 
Loven omhandler følgende områder: Virksomhedernes sikkerheds-
og sundhedsarbejde, Branchesikkerhedsråd, Almindelige pligter 
(arbejdsgiver, arbejdsleder, ansatte, leverandører, installa­
tører, reparatører, planlæggere m.fl. samt bygherrer m.v.), 
Arbejdets udførelse, Arbejdsstedets indretning, Tekniske 
hjælpemidler m.v., Stoffer og materialer, Hviletid og fridøgn, 
Unge under 18 år, Lægeundersøgelse, m.v. samt regler om bl.a. 
klageadgang of straf. Der er i henhold til loven udstedt en 
række bekendtgørelser, cirkulærer, anvisninger m.v.. Loven 
administreres af Arbejdsministeriet og Arbejdstilsynet, der 
består af et direktorat, et arbejdsmiljøinstitut samt 
t i I synskredse. 
Direktivet om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i 
forbindelse med arbejde ved skærmterminaler har fastsat 
sikkerhedsforskrifter på et område, der ikke har været konkret 
reguleret i dansk lovgivning. Direktivet vil være 
implementeret senest d. 1. januar 1993. 
Danske arbejdstagere er inddraget i beslutningsprocessen i 
forbindelse med sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen gennem 
deres valgte sikkerhedsrepræsentant i sikkerhedsorganisationen. 
Ligeledes har arbejdstagerne gennem deres organisationer 
mulighed for at påvirke beslutningsprocessen i udvalg og råd 
bl.a. Arbejdsmi Ijøradet. 
- 68 -
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. I henhold til den danske arbejdsmiljølov er fastsat en 
minimumsalder for bestemte former for erhvervsarbejde. Således 
kan børn, der er fyldt 10 år, beskæftiges med bestemte former 
for lettere erhvervsarbejde. Tilsvarende findes andre former 
for lettere erhvervsarbejde, som børn, der er fyldt 13 år, må 
udføre. Endelig er der regler for, hvad børn under 15 år og 
under 18 år ikke må arbejde med eller udsættes for i deres 
arbejde. 
21. Der er ikke særlige lovregler vedrørende aflønning af unge. 
Aflønningen af unge er ligesom for voksne primært fastsat i 
kollektive overenskomster. Der er i almindelighed særlige, lave 
lønsatser for arbejdstagere under 18 år. Spørgsmålet kan også 
være løst ved en individuel aftale med arbejdsgiveren. 
22. I henhold til arbejdsmiljøloven må unge mennesker under 15 år 
ikke anvendes til erhvervsmæssigt arbejde, bortset fra let 
hjælpearbejde i 2 timer dagligt. For unge af arbejdsgiverens 
familie, som hører til hans husstand, gælder forbudet kun 
arbejde med tekniske anlæg m.m., der kan frembyde fare for dem. 
For landbrug kan arbejdsministeren dog fastsætte regler om en 
lavere aldersgrænse end 15 år for sådant arbejde. Endvidere må 
arbejdstiden for unge under 18 år normalt ikke overstige den 
sædvanlige arbejdstid for voksne, der er beskæftiget i samme 
fag. De unge må ikke beskæftiges mere end i alt 10 timer pr. 
dag. Arbejdstiden skal ligge samlet, kun afbrudt af passende 
spise- og hvilepauser. Med hensyn til unges aften- og 
natarbejde er hovedreglen, at unge under 18 år ikke må arbejde 
efter kl. 22.00. 
Herudover er tilrettelæggelsen af erhvervsuddannelserne 
reguleret med udgangspunkt i lov om erhvervsskoler og lov om 
erhvervsuddannelser. Disse regler er i høj grad baseret på et 
samarbejde mellem staten og arbejdsmarkedets parter. 
23. Unge har, jf. pkt. 15, mulighed fr at vælge en grundlæggende 
erhvervsuddannelse. Denne uddannelse er netop tilpasset de ti I 
enhver tid udtrykte krav på arbejdsmarkedet, men sigter også 
til at opfylde samfundets (og den enkelte elevs) ønske om en 
grundlæggende almenviden. 
ÆLDRE 
24. Ret til dansk folkepension for danske statsborgere optjenes i 
kraft af bopæl i Danmark. For hverts års bopæl mellem det 
fyldte 15. og det fyldte 67. år optjenes ret til 1/40 af det 
fulde pensionsbeløb. Optjening af pensionsrettigheder er ikke 
knyttet til erhvervsaktivitet. 
69 
Alle personer, der er statsborgere i Det Europæiske Fællesskab, 
og som i kraft af beskæftigelse i Danmark er omfattet af 
forordning 1408/71 vil således få tilkendt en dansk pension, 
der er beregnet i forhold til antallet af bopælsår i Danmark. 
En fuld dansk folkepension udgør for tiden 4.663 kr. pr. måned, 
og beløbet reguleres en gang årligt med en reguler ingsprocent, 
der fastsættes under hensyn til lønudviklingen. Hvis denne 
pension suppleret med pension fra tidligere bopælslande er 
utilstrækkelig, er det muligt at yde supplerende hjælp i form 
af et personligt til læg. 
Enhver lønmodtager er obligatorisk medlem af den lovbestemte 
Arbejdsmarkeds Tillægspension, hvorefter der fra 67-års alderen 
ydes et supplement til folkepensionen. Størrelsen er 
forsikringsmæssigt beregnet på grundlag af indbetaling af 
bidrag fra lønmodtageren og arbejdsgiveren på i alt ca. 1 
procent af lønnen. Pensionen andrager for tiden maximalt 
1000 kr. pr. måned. 
25. Enhver, der har bopæl i Danmark, har ret til vederlagsfri 
lægebehandling og hospitalsbehandling. Heller ikke denne ret er 
afhængig af erhvervsaktivitet. 
HANDICAPPEDE 
26. I henhold til lov om bistand er det offentlige forpligtet til 
at yde bistand til enhver, der har behov for støtte til 
udvikling eller genoprettelse af erhvervsevnen, når det må 
anses for påkrævet af hensyn til en persons mulighed for 
fremtidig at klare sig selv og sørge for sin familie. Der 
fastsættes en erhvervsplan, og der udbetales en 
revalideringsydelse, mens planen følges. Herudover kan der ydes 
hjælp til særlige udgifter, der følger af handicappet, samt 
særlige udgifter til uddannelse eller anden aktivitet, som 
indgå i erhvervsplanen. 
En hidtil i Arbejdsministeriets regi gældende forsøgsordning 
med personlig assistance til handicappede i erhverv er i 1991 
blevet gjort permanent. Ordningen har til formål at give 
handicappede personer de samme muligheder for erhvervsudøvelse 
som personer uden handicap. Efter ordningen kan virksomheder, 
der har en ansat handicappet, opnå støtte til aflønning af en 
personlig assistent for den handicappede i op til 20 timer pr. 
uge. iland icappede der er selvstændige kan ligeledes opnå støtte 
efter ordningen. Den personlige assistent bistår med de 
praktiske opgaver, som den handicappede på grund af handicappet 
ikke selv kan udføre. 
Endvidere har der siden midten af 1970'erne været en 
forpligtelse for visse offentlige regulerede beskæftigelser til 
at give personer, der på grund af handicap har vanskeligt ved 
at få beskæftigelse på det almindelige arbejdsmarked, 
fortrinsadgang til alle beskæftigelser, ved hvilken de kan gøre 
r imel ig fyldest. 
70 
ARBEJDSMARKEDETS PARTER I DANMARK 
27. I Danmark er arbejdsmarkedsparterne selv ansvarlige for de 
vigtigste områder af arbejdstagernes arbejds- og levevilkår. 
Dette betyder, at der ikke er nogen lovgivning at falde tilbage 
på, hvis de ikke når til enighed. Det betyder ikke, at staten 
ikke har noget ansvar på det arbejdsmarkedspolitiske område, 
men derimod, at der findes en vis arbejdsdeling mellem staten 
og arbejdsmarkedsparterne. Staten afholder sig imidlertid fra 
at bruge sin magt, så længe arbejdsmarkedet fungerer 
tilfredsstillende uden lovgivning. Dette medfører, at 
organisationerne og deres medlemmer føler sig mere ansvarlige 
for ordninger, som de selv er blevet enige om, end for 
ordninger, de bliver påtvunget. Et andet karakteristisk 
kendetegn ved det danske system er, at samme sag ofte reguleres 
på flere forskellige niveauer, nemlig både gennem lovgivning, 
landsdækkende kollektive overenskomster, på virksomhedsniveau 
og endelig på det personlige plan. Fordelen ved dette system 
er, at det er meget fleksibelt. 
28. Dette system, som er baseret på princippet om, at staten ikke 
bør gribe ind på det arbejdsretlige område, opstod i slutningen 
af forrige og begyndelsen af dette århundrede. Det gik hånd i 
hånd med grundlæggelsen af de store landsomfattende 
organisationer både på arbejdstager- og arbejdsgiverside. Efter 
en større arbejdsstrid i 1899 anerkendte arbejdstagernes og 
arbejdsgivernes organisationer hinandens ret til at forhandle 
og indgå kollektive overenskomster om løn og andre 
arbejdsvilkår for deres medlemmer. Aftalen indeholdt også et 
sæt regler om retten til strejke og lockout. Principperne i 
dette system gælder endnu, selv om aftalen er blevet fornyet 
adskillige gange. En følge heraf er, at der stadig er en stærk 
tradition for, at det er arbejdsmarkedsparterne selv, og ikke 
staten, der træffer beslutning om løn og arbejdsvilkår. 
Statens rolle er at stille de institutionelle rammer til 
rådighed for parternes forhandlinger. Der er således ved lov 
oprettet en upartisk og uafhængig forligsinstitution, der 
træder til, når parterne ikke når til enighed. Staten har 
endvidere oprettet en særlig domstol, Arbejdsretten, hvor 
specialiserede dommere tager stilling til tvistemål vedrørende 
brud på kollektive overenskomster. 
Retsforholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager er dog på 
særlige dele af abejdsmarkedet og vedrørende særlige emner 
reguleret ved helt eller delvis ufravigelig lovgivning, 
udfærdiget i samarbejde med arbejdsmarkedets parter. 
29. De fleste danske lønmodtagere er organiserede i en række 
landsdækkende forbund for forskellige fag eller erhverv. En 
række af disse forbund, der tilsammen har ca. 1,42 mio. 
medlemmer (1990) ud af de i alt ca. 2,9 mio. lønmodtagere 
(1989), er sluttet sammen i Landsorganisationen i Danmark (LO). 
- 71 -
Andre forbund er sluttet sammen i andre hovedorganisationer, 
f.eks. Funktionærernes og Tjenestemændenes Fællesråd (FTF) og 
Akademikernes Centralorganisation (AC). Kun meget få forbund 
står udenfor. Over 80% af de danske lønmodtagere er 
organiseret. 
De fleste arbejdsgivere er organiseret i Dansk 
Arbejdsgiverforening (DA) og i Sammenslutningen af Landbrugets 
Arbejdsgiverforeninger (SALA), men der findes også andre 
arbejdsgiverorganisationer. Selv om organisationsprocenten ikke 
er så høj blandt arbejdsgiverne som blandt lønmodtagerne, så er 
det disse to arbejdsgiversammenslutninger, der lægger niveauet, 
og det er almindeligvis nemt for et fagforbund at indgå 
overenskomst med en uorganiseret arbejdsgiver på vilkår, der 
ligner dem, der gælder i overenskomster med Dansk 
Arbejdsgiverforening. 
Det skal i denne forbindelse nævnes, at den offentlige sektor -
staten og kommunerne - nu omfatter en tredjedel af arbejds­
markedet, og at det offentlige derfor er langt den største 
arbejdsgiver i landet. Hovedparten af den offentlige sektor er 
omfattet af kollektive overenskomster i lighed med dem, der 
findes i den private sektor. 
30. I forbindelse med EF-samarbejdet på arbejdsmarkeds- og 
socialområdet deltager arbejdsmarkedets parter i Danmark aktivt 
i beslutningsprocessen fra det Øjeblik, Kommissionen tager et 
initiativ, til og med der skal fastlægges en dansk holdning i 
forbindelse med vedtagelser i Ministerrådet. Også gennem­
førelsen af direktiver m.v. sker i samarbejde med parterne, 
eventuelt i form af kollektive overenskomster, med respekt for 
statens overordnede ansvar. 
• w - -tz. _ 
FORBUNDSREPUBLIKKEN 
TYSKLAND 
- 73 
FRI BEVÆGELIGHED 
Udenlandske arbejdstagere, som er statsborgere i et af Det 
Europæiske Økonomiske Fællesskabs medlemsstater, har i 
Forbundsrepublikken Tyskland ret til fri bevægelighed ifølge 
loven om indrejse og ophold for statsborgere i et af Det 
Europæiske Økonomiske Fællesskabs medlemsstater (lov om 
opholdsret/EØF). I henhold til denne lov kan reglerne om 
indrejse, opholdstilladelse eller forlængelse heraf for borgere 
fra EF-lande kun fraviges, når dette er begrundet i hensynet til 
den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed. Udlændinge, der 
er i besiddelse af en ubegrænset EF-opholdsti I ladelse, kan kun 
udvises af tungtvejende grunde, der vedrører offentlig sikkerhed 
e I 1er orden. 
a) Ifølge tysk lovgivning kan arbejdstagere og deres ægtefæller, 
som er statsborgere i et EF-land, under henvisning til § 7a, 
i loven om opholdsret, få en ubegrænset opholdstilladelse, 
som indholdsmæssigt, og også hvad angår den større 
beskyttelse mod udvisning, svarer til opholdstilladelsen i 
udlændingelovens § 27 (§ 7a, afsnit 4 og § 12, afsnit 1, 2. 
sætning i loven om opreholdsret/EØF). Denne ordning blev af 
Kommissionen erklæret for at være i strid med 
fællesskabslovgivningen, og man vil nu helt gå bort fra den. 
b) Nej, bortset fra at der stadig er hindringer, f.eks. i 
forbindelse med gensidig anerkendelse af faglige kvali­
fikationer, som Fællesskabet ved hjælp af retsforskrifter 
forsøger at lovgive om. 
c) Arbejds- og socialministeren støtter gennem bilaterale 
uddannelsesprojekter, der har fundet eller skal finde sted i 
Tyskland i samarbejde med Grækenland siden 1988, med Spanien 
siden 1991 og med Italien fra 1993, unge fra disse lande. 
Gennem en uddannelse i det tosporede erhvervs­
uddannelsessystem i Forbundsrepublikken Tyskland, som findes 
inden for metal-, elektronik- og handelsområdet, får de unge 
fag- og sprogundervisning på deres modersmål og gennemgår -
med støtte fra det pågældende land - en 5-ugers eller en 2 x 
3-ugers praktiktid i hjemlandet. De unge skal have mulighed 
for at kunne udøve deres erhverv i Tyskland såvel som i 
hjemlandet. Den supplerende viden bliver også anerkendt i 
hjemlandet. 
a) Forbundsregeringen har i flere år støttet integrationen af 
udenlandske arbejdstagere og deres familiemedlemmer. Med 
henblik herpå er der først og fremmest iværksat 
foranstaltninger inden for sprogindlæring og erhvervsmæssig 
kvalifikation. Disse foranstaltninger har inden for de 
seneste år faet en stadig større betydning ved siden af den 
af Forbundsstaten og delstaterne finansierede sociale 
rådgivning. 
- 74 
I 1991 blev der stillet 46 mio. DM til rådighed for den 
erhvervsmæssige og sociale integration af udlændinge i 
Forbundsrepublikken Tyskland. På områderne erhvervsmæssig 
kvalifikation, integration af udenlandske kvinder, bedre 
sameksistens mellem tyskere og udlændinge, forbedring af 
ældre udlændinges situation, blev der gennemført supplerende 
foranstaltninger. 
b) Fællesskabets bestemmelser om gensidig anerkendelse af 
eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser 
gælder også for arbejdstagere. Med vedtagelsen af direktivet 
om den 2. generelle ordning for anerkendelse af faglige 
kvalifikationsbeviser er det pågældende arbejde på 
fællesskabsplan afsluttet. Med den forestående gennemførelse 
af direktivet om gensidig anerkendelse i den tyske lovgivning 
sikres det, at vandrende arbejdstagere med anerkendelsen af 
deres eksamensbeviser får fuld adgang til arbejdsmarkedet. 
c) For grænsearbejdere er der en lang række særbestemmelser i De 
Europæiske Fællesskabers lovgivning (forordning 1408/71). Der 
er planlagt supplerende foranstaltninger i fremtiden. 
Specielt for grænsearbejdere blev der i Luxembourg den 
25.01.1990 truffet aftale om gennemførelsen af artikel 20 i 
forordning (EØF) nr. 1408/71. 
Med denne aftale har også grænsearbejdernes famiIiemedlemmer 
mulighed for efter eget valg at lade sig behandle af læger i 
enten Tyskland eller i Luxembourg. 
Der findes en tilsvarende aftale med Nederlandene (aftale af 
15.02.1982). 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. For så vidt angår statsborgere fra EF-lande Jer der fri 
bevæge Iighed. 
5. a) I Forbundsrepublikken Tyskland findes der ingen nationale 
bestemmelser om "rimelig løn". Det er derimod overenskomst­
parternes samt arbejdsgivernes og arbejdstagernes opgave at 
indgå lønaftaler. 
b) Dette gælder uindskrænket også for tidsbegrænsede 
fuldtidsarbejdskontrakter. Endvidere er det fastsat, at en 
arbejdsgiver ikke på grund af deltidsarbejdet må behandle en 
deltidsansat anderledes end en fuldtidsbeskæftiget 
arbejdstager, medmindre sag I ige grunde retfærdiggør en 
forskelsbehandling. 
c) Der kan kun i begrænset omfang foretages udlæg i en 
arbejdstagers indkomst fra beskæftigelse, pension eller 
tilsvarende ydelser. Grænserne for udlæggets størrelse 
- 75 
tilpasser lovgiverne med passende mellemrum til den 
økonomiske udvikling. De beregnes i forhold til 
nettoindkomsten og tager hensyn til antallet af personer, 
over for hvem der er forsørgerpligt. 
Arbejdsformidlingen kan gratis benyttes af alle, det være sig 
arbejdstagere, selvstændige eller medhjælpende familiemedlemmer 
eller personer uden beskæftigelse. Det er også uden betydning, 
om der er betalt bidrag til ForbundsanstaI ten for Arbejde. Den 
eneste forudsætning er, at den arbejdssøgende virkelig har til 
hensigt at finde beskæftigelse som arbejdstager i fremtiden. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7.a) Varighed og tilrettelæggelse af arbejdstiden 
Bestemmelser om varighed og tilrettelæggelse af arbejdstid 
træffes af overenskomstparterne eller af arbejdsgiver og 
arbejdstager i den individuelle ansættelseskontrakt. 
Den daglige, normale arbejdstid må principielt ikke 
overskr ide 8 t imer. 
Virksomhedsnævnet har medbestemmelsesret ved fastsættelse af 
den daglige arbejdstids begyndelse og slutning, heri 
indbefattet pauser, samt ved fordelingen af arbejdstiden på 
de enkel te ugedage. 
b) Andre arbejdskontrakter end dem, der vedrører tidsubegrænset 
fuldt idsarbejde 
Deltidsarbejdskontrakter (ikke fuldt idsarbejdskontrakter) 
Ifølge loven om arbejdskontrakter i Forbundsrepublikken 
Tyskland har deltidsbeskæftigede de samme rettigheder over 
for arbejdsgiverne som fuldtidsbeskæftigede. Også ved 
aftaler eller andre foranstaltninger fra arbejdsgiverens 
side har denne pligt til at sørge for ligebehandling af 
deltidsbeskæftigede, medmindre undtagelsesvis sag I iqe 
grunde kan retfærdiggøre en forskelsbehandling. Endvidere 
er der mulighed for, at de parter, der indgår 
arbejdskontrakten, aftaler at lade arbejdstiden være 
behovsafhængig, eller at flere arbejdstagere deler en 
arbejdspIads. 
Tidsbegrænsede arbejdskontrakter 
Der kan principielt indgås en tidsbegrænset 
arbejdskontrakt, når der ved indgåelsen af kontrakten 
foreligger en sagl ig grund til den pågældende 
tidsbegrænsning (f.eks. en tidsbegrænset opgave). 
Desuden kan der indtil 31.12.1995 indgås tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter på indtil 18 måneders varighed under 
andre forudsætninger, når der er tale om en nyansættelse, 
76 -
eller når en lærling efter uddannelsens afslutning fortsat 
beskæftiges. I nye virksomheder kan kontrakter, som ellers 
kun tillades for perioder på op til 18-måneder under 
bestemte forudsætninger udvides til 2 år. 
Hvis et tidsbegrænset arbejdsforhold med arbejdsgiverens 
viden fortsættes af arbejdstageren efter kontraktens 
udløb, gælder det som værende forlænget på ubestemt tid, 
medmindre arbejdsgiveren omgående gør indsigelse. 
C) Procedurer i forbindelse med kollektive afskedigelser og 
konkurs 
Ifølge gældende lov gælder arbejdsretten i princippet fortsat 
også efter indledningen af en konkurssag. Opsigelsesfristen 
er forkortet. 
8. a) Den lovbefalede min imumsfer ie med løn, som i praksis kun 
spiller en lille rolle i forhold til den videregående, 
overenskomstmæssigt aftalte ferie, er i de gamle delstater på 
3 uger og i de nye delstater på 4 uger. 
Forbundsregeringen støtter Kommissionens forslag i direktivet 
om tilrettelæggelse af arbejdstiden, hvor der på 
fællesskabsplan stilles krav om mindst 4 ugers ferie med løn. 
For unge og svært handicappede er den lovbefalede 
minimumsferie længere. 
b) Ved siden af den lovbefalede minimumsferie er der i reglen i 
de overenskomstmæssige aftaler fastsat krav om ferie, der går 
betydeligt ud over de lovbefalede mindstekrav. 
c) Ifølge kollektive overenskomster, der gælder for mere end 
halvdelen af arbejdstagerne, har hverken alder eller 
anciennitet betydning for ferietidens varighed. Her er 
feriens varighed seks uger for alle. 
Feriens gennemsnitlige varighed er for tiden 29 arbejdsdage. 
d) Arbejdstagerens krav på en ugentlig hvileperiode opfyldes 
indirekte ved, at der principielt ikke arbejdes på søn- og 
helligdage. Hvis det undtagelsesvis er tilladt at arbejde på 
søn- og helligdage, er der sædvanligvis tale om 
overenskomstmæssig eller individuelt aftalt erstatning med 
tilsvarende frihed senere. 
I Forbundsrepublikken Tyskland findes der for tiden ingen 
generel lovbefalet pligt til at at nedfælde de aftalte 
arbejdsvilkår skriftligt (undtagelser: lær Iingevi Ikår, 
vikararbejde, hyreansættelse). Kravet om, at der ved indgåelsen 
af en arbejdskontrakt skal foreligge en skriftlig aftale, indgår 
dog allerede i mange overenskomstmæss ige ordninger eller 
individuelle aftaler. Med gennemførelsen af Rådets direktiv 
vedrørende arbejdsgiverens pligt ti I at informere arbejdstagerne 
om de for arbejdskontrakten eller arbejdsvilkårene gældende 
betingelser indføres tilsvarende ordninger for de øvrige 
arbejdsforhold. 
77 -
SOCIAL TRYGHED 
10. a) Den lovpligtige pensionsforsikring er principielt et 
forsorgssystem for personer, der er beskæftiget mod betaling. 
Persongrupper, der tilhører et andet forsorgssystem (f.eks. 
tjenestemænd), er ikke forsikringspIigtige. For de 
forsikringspligtige arbejdstagere bliver bidragenes størrelse 
fastsat efter en bestemt bidragssats (for tiden 17,7%), dog 
med en øvre grænse, hvor arbejdstager og arbejdsgiver hver 
bidrager med halvdelen. 
Den lovpligtige pensionsforsikring skal principielt sikre 
arbejdstagerens underhold i a I derdommen samt i tilfælde af 
erhvervs- eller arbejdsudygtighed eller til efter ladtes 
underhold i tilfælde af arbejdstagerens død. Pensionen er 
løn- og bidragsafhængig, dvs. den udregnes på grundlag af 
antallet og størrelsen af de indbetalte bidrag. 
Den lovpligtige ulykkesforsikring sikrer alle arbejdstagere 
social tryghed ved arbejdsulykker og erhvervssygdomme. Det 
drejer sig først og fremmest om at forhindre arbejdsskader 
gennem vedvarende rådgivning og kontrol af arbejdsgiverne. 
Hvis arbejdstageren rammes af en arbejdsskade, skal 
arbejdsgiveren, hvis der bliver tale om arbejdsudygtighed, i 
de første seks uger fortsat betale arbejdstageren løn og i 
givet fald derefter en godtgørelse, hvis størrelse generelt 
svarer til den tabte nettoløn. Ved varigt tab af erhvervsevne 
mellem 20% og 100% udbetales en skadeserstatning. Hvis 
arbejdsskaden har medført døden, udbetales pension til de 
efterlevende. Desuden er det den lovpligtige ulykkes­
forsikring, der skal iværksætte foranstaltninger til fysisk 
revalidering samt til erhvervsmæssig og social 
rehabilitering, hvis det skulle vise sig nødvendigt efter en 
arbejdsskade. 
Ved sygdomstilfælde er det den lovpligtige sygesikring, der 
står for den sociale sikring. Her er principielt alle 
arbejdstagere bidragpligtige indtil en bestemt grænse for den 
årlige løn (75% af den højeste bidragydelse til 
pensionsordningen). For personer, som ikke hører under den 
lovpligtige forsikringsordning, er der mulighed for en 
frivillig forsikring, når visse betingelser vedrørende 
forsikringsperiode er opfyldt. Familiemedlemmer er i den 
forbindelse ikke bidragpligtige, men er selvstændigt 
medfors ikrede. 
Den lovpligtige sygesikring yder hjælp gennem sygekasserne i 
forbindelse med behandling og arbejdsudygtighed på grund af 
sygdom og desuden i særlige tilfælde f.eks. barsel, pleje af 
alvorligt syge og ved død, samt til forebyggende 
undersøge Iser . 
b) Arbejdsløse har, når de opfylder visse krav om beskæftigelse, 
ret til arbejdsløshedsdagpenge. De udgør for arbejdsløse med 
et barn ca. 68% og for øvrige arbejdsløse ca. 63% af den 
h idt id ige nettoløn. 
78 -
Arbejdsløshedsunderstøttelse er en behovbestemt ydelse, der 
gives efter dagpengeperiodens udløb. Den er principielt for 
arbejdsløse, der hidtil har modtaget arbejdsløshedsdagpenge, 
eller som har haft en bidragspligtig beskæftigelse. For 
arbejdsløse med et barn er den ca. 58%, for øvrige 
arbejdsløse ca. 56% af den hidtidige nettoløn. 
Arbejdsløse, der ikke har ret til arbejdsløshedsdagpenge 
eller arbejdsløshedshjælp, kan få sociaIh jælp i henhold til 
forbundsloven om socialhjælp. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. a) Ifølge grundloven kan alle borgere og alle erhverv oprette 
foreninger til varetagelse og fremme af arbejds- og 
levevilkår (foreningsfrihed er en af de grundlæggende 
rett igheder ). 
b) Denne ret omfatter bl.a. ret til at danne og indmelde sig i 
foreninger såvel som ret til ikke at indmelde sig. Alle 
aftaler, som indskrænker eller søger at hindre denne ret, er 
ugyldige, og de i den forbindelse trufne foranstaltninger er 
retsstr idige. 
12. I henhold til den forfatningsmæssigt garanterede frie 
forhandlingsret er fastlæggelsen af løn og andre arbejdsvilkår 
i Forbundsrepublikken Tyskland overladt til de implicerede 
arbejdsgivere og arbejdstagere eller deres organisationer, 
arbejdsgiverforbund og fagforeninger. De beslutter frit og uden 
statslig kontrol eller godkendelse, om de vil indgå en 
overenskomst, og hvilket indhold denne skal have. Der er ingen 
lovbefalede procedurer for overenskomstforhandlinger. 
13. a) Hvis overenskomstparterne ikke kan nå til enighed om 
indgåelse af en overenskomst, har fagforeningerne mulighed 
for, efter domsafsigelse fra arbejdsretten i henhold til den 
forfatningsbestemte garanterede foreningsfrihed, at bruge 
strejken som kampmiddel for at få arbejdsgiversiden til at 
indgå en kollektiv overenskomst. I henhold hertil er en 
strejke kun lovlig, hvis den ledes af en fagforening. 
Yderligere må formålet med strejkerne være indgåelse af en 
overenskomst og ikke være rettet mod gældende overenskomster. 
Endvidere skal alle forhandlingsmuligheder være udtømt, inden 
strejkemidlet sættes ind. Endelig skal princippet om, at 
kampen skal føres på en fair måde, være overholdt; 
retsstridige aktioner, som f.eks. voldsanvendelse over for 
arbejdsvi I I ige, må ikke tolereres af fagforeningen. 
l^) l Forbundsrepublikken Tyskland findes der ikke nogen statslig 
obligatorisk mægling mellem overenskomstparterne. I reglen er 
der tale om overenskomstmæssige aftaleprotokoller, hvor 
overenskomstparterne er forpligtede til at søge et forlig, 
inden en arbejdskamp iværksættes. 
- 79 
14. For offentligt ansatte arbejdstagere gælder den arbejdskampret, 
som er udviklet gennem retspraksis ud fra den nationale 
arbejdsret, og som er gældende for arbejdstagere i industri og 
håndværk. I henhold hertil er arbejdskampe, herunder strejker, 
tilladt for arbejdstagere inden for alle områder i den 
offentlige sektor. Hvad angår de væbnede styrker kan dette 
naturligvis kun gælde civilt ansatte. Endvidere har tjenestemænd 
såvel som ansatte inden for politiet og de væbnede styrker ikke 
ret t i I at strejke. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15. a) Adgangen til erhvervsuddannelse, dog ikke til videregående 
uddannelser, er principielt åben for alle. I særdeleshed er 
adgangen til anerkendte erhvervsuddannelser inden for det 
tosporede system (f.eks. handel og håndværk) ikke bundet til 
en bestemt skolegang. Den eneste forudsætning er, at der 
indgås en lærekontrakt med en læremester, og at denne 
kontrakt omhandler de vigtigste vilkår i forbindelse med 
uddanne I sen. 
b) Adgangen til erhvervsuddannelse er principielt åben for såvel 
tyske som for udenlandske statsborgere. 
c) Alle kan principielt deltage i videreuddannelse, for så vidt 
som de opfylder de faglige adgangsbetingelser (f.eks. 
erhvervserfaring/-uddanneI se), der i hvert enkelt tilfælde 
kræves opfyldt for at kunne afslutte uddannelsen inden for 
det pågældende erhverv. Den faglige videreuddannelse for 
beskæftigede arbejdstagere påhviler først og fremmest 
arbejdsgiveren. Den gennemføres alt efter behovene på 
arbejdsstedet og arbejdstagerens forkundskaber enten på 
virksomheden eller på eksterne uddannelsessteder og betales 
af virksomheden. Derudover tilbyder private virksomheder 
arbejdsmarkedets parter og det offentlige forskellige former 
for videreuddannelse. 
Der kan opnås finansiel støtte (f.eks. underholdsbidrag, 
uddanne Isesomkostninger) fra ForbundsanstaI ten for Arbejde, 
når videreuddannelsen er nødvendig for, at en ansøger, der er 
arbejdsløs eller arbejdsløshedstruet, eller som ikke har 
afsluttet en uddannelse, kan opnå en erhvervsmæssig 
kvalifikation, og andre betingelser for støtte i øvrigt er 
opfyldt (f.eks. tidligere beskæftigelse, bidragperiode). Hvis 
videreuddannelsen ikke er nødvendig, men 
arbejdsmarkedspolitisk hensigtsmæssig, kan der opnås en 
mindre støtte (begrænset tilskud, underholdsbidrag i form af 
lån). For at kunne opnå støtte kræves det i reglen også, at 
ansøgeren har betalt bidrag til ForbundsanstaI ten for Arbejde 
og fremover ligeledes vil være bidragpligtig. 
- 80 -
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
16. a) Ligebehandlingen af kvinder og mænd i arbejdslivet er fastsat 
ved lov, og inden for de seneste år er der i praksis sket en 
mere intensiv iværksættelse af en lang række foranstaltninger 
og information på uddannelsesområdet, især inden for rammerne 
af kvindepolitiske initiativer. 
I henhold til artikel 3 i grundloven er mænd og kvinder 
ligeberettigede, og ingen må diskrimineres på grund af køn. 
På arbejdsområdet har den lovgivende magt i Tyskland i 1980 
omsat EF-direktiv 76/207/EØF om ligebehandling af mænd og 
kvinder til lov om ligebehandling af mænd og kvinder på 
arbejdsstedet af 13. august 1980 (den såkaldte arbejds­
retlige EF-ti Ipasningslov). I henhold hertil må en 
arbejdsgiver ikke på grundlag af køn diskriminere en 
arbejdstager, i særdeleshed ved fastsættelse af arbejds­
vilkår, ved erhvervsmæssig avancement og ved afskedigelse. 
Forbuddet mod diskrimination blev suppleret med en 
skadeserstatningsordning, ifølge hvilken der skal udredes 
erstatning for det såkaldte tillidstab i tilfælde af, at 
fastsættelsen af arbejdsvilkår eller et avancement ikke 
kommer i stand, fordi arbejdsgiveren ikke overholder 
diskriminationsforbuddet. Skadeserstatningen skal, som 
sanktion mod overtrædelsen af diskriminationsforbuddet, stå i 
passende forhold til den skade, der er lidt (jvf. EF-
Domstolens to afgørelser i 1984). På grundlag af disse 
retningslinjer fra den Europæiske Domstol har tyske 
arbejdsretter under anvendelse af en fællesskabsretlig 
udlægning af national lovgivning tilkendt erstatninger på op 
til seks måneders løn. Ifølge to principbeslutninger fra den 
nationale arbejdsret i marts 1989 blev kønsdiskriminering i 
forbindelse med ansættelsesprocedurer anset for at være en 
tungtvejende overtrædelse af den personlige ret, der normalt 
vil føre til en erstatning på omkring en månedsløn. 
For at gøre det lettere at behandle erstatningskrav er det i 
loven fastsat, at når de pågældende kendsgerninger lader 
formode, at der er tale om diskrimination på grund af køn, 
har arbejdsgiveren bevisbyrden og må bevise, at der ikke er 
tale om kønsmæssige, men om rent saglige grunde til 
forske IsbehandI i ngen. 
Denne bestemmelse omfatter også tilfælde af indirekte 
diskrimination. Der er tale om indirekte diskrimination, når 
arbejdsgiverens foranstaltning tilsyneladende er kønsneutral, 
men på grund af den i praksis sædvanlige rollefordeling eller 
andre omstændigheder i væsentlig grad er ufordelagtig for det 
ene køn. 
Endvidere er det fastsat ved lov, at der for samme eller 
tilsvarende arbejde ikke må udbetales en lavere løn på grund 
af arbejdstagerens køn. Beskyttelsesforanstaltninger, der 
specielt er rettet mod kvinder (f.eks. i forbindelse med 
- 81 
moderskab), kan ikke retfærdiggøre en lavere godtgørelse. 
Yderligere skal arbejdsgiveren principielt udforme 
stillingsopslag kønsneutralt. 
Forbundsregeringen agter inden udgangen af 1992 at fremsætte 
et lovforslag til forbedring af ligebehandlingen af kvinder 
og mænd på arbejdsstedet med bestemmelser om bl.a. 
skadeserstatning for kønsspecifik diskrimination fra 
arbejdsgiverens side og påbud om kønsneutral stillings­
beskrivelse. Dette lovforslag vil komme til at indgå som et 
led i en omfattende lovsamling fra forbundsregeringen om 
ligebehandling, og udkastet hertil vil ligeledes blive 
vedtaget inden udgangen af 1992. Andre hovedelementer i 
forbundsregeringens ligestillingslov er forbedring af 
kvindernes rettigheder og af mulighederne for at forene 
familie og arbejde i forbundsforvaltningen, flere kvindelige 
ansatte ved forbundsmyndighederne, større beføjelser til 
virksomheds- og personalenævn i kvindespørgsmål samt en lov 
om beskyttelse mod seksuel chikane på arbejdsstedet. 
b) Til sådanne foranstaltninger hører bl.a. forbundsloven om 
økonomisk hjælp til børnepasning, ret til arbejdsfravær ved 
sygdom hos et familiemedlem samt deltidsarbejde. 
1• Forbundsloven om økonomisk hjælp til børnepasning 
I henhold til loven af 1986, har moderen eller faderen ret 
til Økonomisk hjælp til børnepasning samt ret til 
arbejdsfravær. Hermed forsøger man at gøre det muligt 
eller lettere for en af forældrene først og fremmest at 
hellige sig pasning og opdragelse af deres barn igennem de 
helt afgørende faser i barnets liv, der har betydning for 
hele dets senere udvikling. Gennem den økonomiske hjælp 
tillægges børns opdragelse i familien større vægt, og den 
er en vigtig hjælp for unge familier. I 1992 blev 
pasningsperioden udvidet til 3 år og perioden for 
modtagelse af økonomisk hjælp til 2 år. 
2. Ret til arbejdsfravær ved sygdom hos et familiemedlem 
En arbejdstager har en lovbestemt ret til betalt 
arbejdsfravær, når et sygt barn skal passes, og det ikke 
er muligt eller rimeligt at få en anden til at passe 
barnet. Fraværet kan vare indtil 5 arbejdsdage. 
Denne lovbestemte ret kan ganske vist indskrænkes gennem 
en kollektiv overenskomst eller en arbejdskontrakt, eller 
- dette gælder i det mindste for kollektive overenskomster 
- den kan afvises. 
I tilfælde, hvor der ikke kan stilles krav i henhold til 
denne ordning, har arbejdstageren ret til ubeta 11 
arbejdsfravær og ti I dagpenge fra sygekassen, når 
- det ifølge en lægeerklæring er nødvendigt, at 
arbejdstageren bliver borte fra arbejdet for at holde 
øje med, passe eller pleje et sygt barn, 
82 -
- der ikke er en anden person i arbejdstagerens 
husholdning, der kan overtage opsyn, pasning og pleje, 
og 
- barnet endnu ikke er fyldt 13 år. 
Dette gælder inden for hvert kalenderår og for hvert barn 
i højst 10 arbejdsdage, for enlige forsørgere dog højst 20 
arbejdsdage. Ved flere børn gives der højst 25 
arbejdsdage, for enlige forsørgere dog højst 50 
arbejdsdage inden for et kalenderår. 
3. Delt idsarbeIde 
Deltidsarbejde er efter Forbundsregeringens opfattelse en 
god arbejdstidsform, der gør det muligt at forene familie-
og erhvervsmæssige forpligtelser med hinanden. I 
Forbundsrepublikken Tyskland indgår deltidsarbejde derfor 
som en del af overenskomsterne. Bl.a. har 
deltidsbeskæftigede samme rettigheder og pligter som 
fuldtidsbeskæftigede. Dette gælder for alle lovmæssige 
bestemmelser. Også for arbejdsgiverens aftaler og 
foranstaltninger er der ifølge loven om beskæftigelses­
fremme, § 2, forbud mod forskelsbehandling over for 
deltidsbeskæftigede arbejdstagere (jvf. redegørelsen i 
7.2). 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
17. Ifølge lov af 1972 om arbejdsretten skal arbejdstagerne eller 
disses repræsentanter, virksomhedsnævnene, kunne udøve deres 
medbestemmelse gennem et vidtrækkende system, som alt i alt 
omfatter så godt som hele spektret af beslutninger, der træffes 
på virksomheden, og som har betydning for arbejdstagerne. 
Medbestemmelsesretten omfatter ret til information, høring og 
konsultation samt reel medbestemmelse i forbindelse med hvilken 
driftsmæssige anliggender kun kan fastlægges med 
virksomhedsnævnenes samtykke. 
Anvendelsesområdet for lov af 1972 om arbejdsretten er 
naturligvis indskrænket til at gælde i Forbundsrepublikken. For 
at sikre information og høring af repræsentanter for 
arbejdstagerne, der er ansat i virsomheder eller koncerner med 
afdelinger i flere medlemsstater, støtter Forbundsregeringen 
Kommissionens udkast til direktiv om oprettelse af europæiske 
samarbejdsudvalg. 
18. a) Virksomhedsnævnet skal ifølge bestemmelserne i loven af 1972 
principielt repræsentere virksomhedens arbejdstagere og 
kontrollere overholdelsen af love, overenskomster og 
forskrifter til forebyggelse af ulykker. Virksomhedsnævnet 
har desuden særlige rettigheder på området medindflydelse og 
medbestemmelse, navnlig hvad angår 
- 83 -
- sociale an Iiggender: f.eks. regler, arbejdstid (herunder 
overtimer og korttidsarbejde), lønudvikling i 
v i rksomheden; 
- personlige anliggender.- f.eks. personaleplanlægning, 
stillingsopslag, erhvervsuddannelse, personlige 
enkeltforanstaltninger såsom indplacering, forflyttelse, 
ansættelse. Ved opsigelse har virksomhedsnævnet hørings-
og indsigelsesret; 
- dr i ftsanliggender: I virksomheder med over 100 ansatte 
indsætter virksomhedsnævnet et virksomhedsudvalg, som skal 
underrette arbejdsgiveren om driftsanIiggender (f.eks. 
virksomhedens finansielle grundlag, produktions- og 
investeringsprogram, rationaI iseringsplaner , osv.). Ved 
driftsændringer (f.eks. lukning af virksomhed) kan 
virksomhedsnævnet gennemføre en socialplan for at udligne 
eller mildne de erhvervsmæssige ulemper for de ramte 
arbejdstagere. 
b) I tilfælde af teknologiske ændringer skal arbejdsgiveren 
allerede på planlægningsstadiet af sig selv i god tid 
underrette virksomhedsnævnet. Arbejdsgiveren skal underrette 
virksomhedsnævnet om de planlagte foranstaltninger i så god 
tid, at der kan tages hensyn til forslag og betænkninger fra 
virksomhedsnævnets side. Endvidere er arbejdsgiveren pligtig 
til at underrette den enkelte arbejdstager om indførelse af 
tekniske anlæg, andre arbejdsmetoder og produktionsprocesser 
eller planlagte foranstaltninger på arbejdspladsen. Så snart 
det står fast, at arbejdstagerens arbejdssituation vil ændre 
sig, skal arbejdsgiveren drøfte med arbejdstageren, hvordan 
den pågældendes erhvervsmæssige viden og kvalifikationer vil 
kunne tilpasses de fremtidige krav inden for rammerne af de 
erhvervsmæssige muligheder. Virksomhedsnævnets 
medbestemmelsesret gælder ved tekniske indretninger, som kan 
anvendes til at overvåge arbejdstagerens adfærd eller 
præstat ion. 
Omstruktureringen af en virksomhed, hvad enten det drejer sig 
om grundlæggende ændringer af driftsorgani sat ionen eller om 
indføring af grundlæggende nye arbejdsmetoder og 
produktionsprocesser, kan ligeså vel som ko Ilekt i ve 
afsked igeI ser karakteriseres som en driftsændring. I sådanne 
tilfælde rækker arbejdstager repræsentanternes rettigheder fra 
en rettidig og omfattende underretning og rådgivning om 
planlagte driftsændringer til en medbestemmeIsespI igtig 
opstilling af sociale foranstaltninger, som skal kompensere 
fer eller mildne de økonomiske ulemper for de berørte 
arbejdstagere. 
Grænsearbe idere (også udenlandske arbejdstagere) er ligeledes 
omfattet af anvendelsesområdet for loven om arbejdsretten, 
hvis de er beskæftiget i en virksomhed med mindst fem 
arbejdstagere og på Forbundsrepublikkens område. 
- 84 -
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19. a) Hvad forbedringer angår, når EF-direkti verne omsættes i 
Tyskland, må der skelnes mellem følgende: 
Ved direktiverne for det indre marked drejer det sig om 
nedbrydelse af handelshindringer, som opstår gennem 
forskellige nationale beskyttelsesordninger i forbindelse 
med krav til produkterne. Desuden drejer det sig om en 
harmonisering på et højt beskyttelsesniveau (jvf. artikel 100 
A, stk. 3, i EØF-Traktaten). Det betyder imidlertid ikke, at 
den i en medlemsstat højeste, gældende standard, skal gælde 
for hele Fællesskabet. I Forbundsrepublikken Tyskland 
fortrænger de nuværende direktiver, navnlig hvad angår 
tekniske hjælpemidler, en omfangsrig lovgivning på et 
anerkendt højt niveau. Til trods for dette giver direktiverne 
på enkelte områder anledning til forbedringer. 
Derimod er der med hensyn til beskyttelse på arbejdspladsen, 
som berøres af direktiver om minimumsforskrifter i henhold 
til EØF-Traktatens artikel 118 A, tale om forbedringer. Heraf 
kan især fremhæves: 
1) Rammedirektivet om beskyttelse af arbejdstagerne 
(89/391/EØF) indeholder bestemmelser, der finder 
anvendelse på alle aktivitetsområder og på alle 
beskæftigede. I modsætning hertil dækker de i Tyskland 
hidtil gældende bestemmelser ikke alle områder i 
erhvervslivet. Omsætningen af direktivet fører derfor til 
et udvidet anvendelsesområde for bestemmelser om 
beskyttelse af arbejdstagerne, især i den offentlige 
sektor. Også materielt set medfører rammedirektivet en 
række forbedringer. F.eks. anføres det, at til beskyttelse 
af arbejdstagerne hører også foranstaIt-ninger med henblik 
på at begrænse monotont arbejde, og at det til 
arbejdsgivernes grundlæggende forpligtelser hører at 
undersøge og vurdere de på en arbejdsplads forekommende 
sundhedsr is i c i. 
Direktivet om arbejdsstedet (89/654/EØF) svarer i det 
store og hele til den tyske forordning om arbejdssteder. 
Hermed bliver det nuværende beskyttelsesniveau i Tyskland 
ikke væsentligt højere. Det skal dog igen fremhæves, at 
også offentligt ansatte er omfattet af bestemmelserne. 
2) For skærmarbe jde findes der ingen lovgivning, regler. 
ForvaItningserhvervenes lovpligtige ulykkesforsik-
ringsselskab har udarbejdet sikkerhedsregler for 
arbejdspladser ved skærmterminaler i kontorer, men disse 
regler er ikke bindende for andre områder, selv om de dog 
i praksis også i vid udstrækning anvendes af producenter 
af udstyr. Sikkerhedsreglerne indeholder krav til udstyr 
og til arbejdsstation (såkaldt hardware-ergonomi). 
Endvidere indeholder direktivet om skærmterminalarbejde 
(90/270/EØF) også krav til software (hvilket programmel er 
mindst belastende for brugeren?) og ti I tilrettelæggelsen 
af arbejdet (mindre belastning i det daglige arbejde). Ved 
omsætningen af direktivet vil der således være en dobbelt 
forde I : 
- 85 -
- retsligt bindende og dermed gennemførlige regler; 
- udvidelse af reglernes anvendelsesområde. 
3) Med omsætningen af direktivet om beskyttelse af 
arbejdstagere på byggepladser bliver det for første gang 
gjort obligatorisk, at der allerede på planlægningsstadiet 
skal tages hensyn til beskyttelse af arbejdstagerne. For 
øjeblikket støder en gennemførelse af visse 
beskyttelsesforanstaltninger, som f.eks. anbringelse af 
afskærmning mod fald fra høje bygværker, ofte på 
vanskeligheder, fordi der ikke er taget højde for de 
dertil nødvendige anordninger. 
b) Arbejdstagerne kan deltage i beslutningsprocessen i 
spørgsmål, der vedrører sundhed og sikkerhed, i følgende 
ti I fælde: 
1. På det driftsmæssige område 
Virksomhedsnævnet har medbestemmelsesret ved regler om 
forebyggelse af arbejdsulykker og erhvervsbetingede 
sygdomme samt sundhedsbeskyttelse inden for rammerne af 
lovgivningen og bestemmelser om forebyggelse af ulykker. 
Tilkaldelse og aflysning af tilkaldelse af bedr iftslæger 
og fagfolk med ansvar for arbejdssikkerhed sker med 
virksomhedsnævnets godkendelse. Desuden medvirker 
virksomhedsnævnet ved tilkaldelse af sikkerhedspersonale. 
Endvidere skal arbejdsgiveren høre de berørte 
arbejdstagere eller virksomheds- eller personalenævnet, 
når et sådant forefindes, f.eks. ved konstatering og 
anmeldelse af risici, som stammer fra farlige stoffer, 
eller ved valg af passende personlige værnemidler. 
Virksomhedsnævnet har yderligere ret til i enkelte 
tilfælde at foreslå supplerende beskytteises-
foranstaItninger . 
2. På forsikringsområdet 
Ved siden af de statslige bestemmelser om beskyttelse af 
arbejdstagerne findes der i Tyskland forskrifter om 
forebyggelse af ulykker udstedt af de lovpligtige 
ulykkesforsikringsselskaber i kraft af deres funktion som 
lovbefalet ulykkesforsikringsorgan. En forskrift om 
forebyggelse af ulykker vedtages af repræsentantskabet i 
et ulykkesforsikringsselskab. Et sådant repræsentant-skab 
består i reglen af det samme antal repræsentanter for 
arbejdsgiverne som for de forsikrede. 
- 86 -
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. Minimumsalderen for unges adgang til beskæftigelse er 15 år. 
21. Såfremt lønnen til unge arbejdstagere er fastlagt i kollektive 
overenskomster, er der i reglen tale om bestemmelser, hvor 
lønnen udregnes som en procentdel af en nærmere bestemt 
erhvervsgruppes løn. 
22. I loven om beskyttelse af unge arbejdstagere er der specifikke 
bestemmelser om arbejdstid, natarbejde og erhvervsuddannelse. 
De unge må ikke beskæftiges mere end 8 timer pr. dag og 40 timer 
pr. uge. De må ikke beskæftiges mere end 5 dage pr. uge. 
Unge må ikke beskæftiges i tidsrummet mellem kl. 20 og k I . 6 
bortset fra enkelte undtagelsestilfælde. For tidsrummet mellem 
kl. 23 og kI. 6 er natarbejde for unge absolut forbudt. 
For at de unge under uddannelsen kan overholde deres 
skolemæssige forpligtelser, er der fastsat regler for, at unge 
skal kunne deltage i erhvervsskoleundervisning og være fritaget 
for arbejdet i forbindelse hermed. Skoletiden regnes med i 
arbejdstiden. 
23. Størsteparten af de unge i Tyskland - omkring 70% - påbegynder 
efter den almene skoleuddannelse en statsligt anerkendt 
erhvervsuddannelse i det tosporede (duale) uddannelsessystem. I 
løbet af den sædvanligvis 3-årige uddannelse får de unge alle 
nødvendige færdigheder og kundskaber. Indholdet af uddannelsen 
bliver fastlagt i tæt samarbejde mellem statslige myndigheder og 
arbejdsmarkedets parter og tilpasses løbende kravene på 
arbejdsmarkedet. 
Ved siden af det tosporede system og det videregående 
uddannelsessystem findes der rent skolemæssigt baserede 
erhvervsuddannelser. De spiller kvantitativt set en underordnet 
rolle i Tyskland og findes hovedsagelig inden for de 
erhvervsuddannelser, som ikke tilbydes i det duale system. 
Indholdsmæssigt retter disse uddannelser sig også efter kravene 
på arbejdsmarkedet. 
ÆLDRE 
24. Pension udbetales til: 
- 60-årige kvindelige forsikrede, når de ophører med arbejdet 
og efter det fyldte 40. år har indbetalt det obligatoriske 
bidrag i mere end 10 år. Min imumsfors ikr ingst iden er på 180 
måneder. 
- 87 -
- 60-årige forsikrede, når de inden for det sidste halvandet år 
har været arbejdsløse i mindst 52 uger og inden for de 
seneste 10 år har betalt mindst 96 obligatoriske bidrag. 
Minimumsforsikringsti den er på 180 måneder. 
- 60-årige svært handicappede, erhvervs- eller arbejds-
udygtige, når de har opgivet arbejdet. Minimumsforsikrings-
t i den er på 35 år. 
- 63-årige forsikrede, når de har opgivet arbejdet. 
Minimumsforsikringstiden er på 35 år. 
- 65-årige forsikrede. Minimumsforsikringstiden er på 60 
måneder. 
25. Enhver - uanset om der er tale om tyske eller andre statsborgere 
i Fællesskabet - som har sin normale bopæl i Forbundsrepublikken 
Tyskland, og som ikke kan klare sig selv, har ret til 
socialhjælp. Socialhjælpen gives som hjælp til livets underhold 
eller som hjælp i særlige situationer. 
Ret til hjælp til livets underhold har alle, som ikke selv eller 
i ikke tilstrækkelig grad kan sikre sig, at de nødvendige 
daglige behov kan imødekommes. 
Hjælp i særlige situationer ydes fortrinsvis i form af syge­
eller plejehjælp. Denne hjælp ydes i tilfælde af, at modtagerens 
indkomst eller formue ikke er tilstrækkelig. 
Sygeh iælpen omfatter læge- og tandlægebehandling, hjælp til 
medicin, forbindssager og tandprotese, sygehusbehandling samt 
andre nødvendige ydelser til rekonvalescens, bedring eller 
lindring i forbindelse med sygdom. 
Ple ieh iælpen ydes til personer, som på grund af sygdom eller 
handicap er så hjælpeløse, at de ikke kan klare sig uden hjælp. 
Hertil hører også, at der stilles hjælpemidler til rådighed, der 
kan gøre dagligdagen lettere for de pågældende. 
HANDICAPPEDE 
26. Det vigtigste retsgrundlag for social integrering af 
handicappede er "Bundes-SociaIhi Ife-Gesetz", der indeholder 
bestemmelser om integrationshjælp og plejehjælp. 
Selve lovens gennemførelse, herunder opbygning af de nødvendige 
sociale strukturer, bl.a. midlertidige, delvis faste og faste 
ordninger, påhviler delstater og kommuner. 
Forbundsregeringen støtter og fremmer den videre udvikling af 
koncepter om social integration gennem finansielle og kulturelle 
krav til modeller og forskningsplaner, f.eks. hvad angår 
individuelle boliger for voksne også med svære og flere 
handicaps samt ambulant hjælp til familieaflastning og udvikling 
- 88 -
af særlig hjælp til visse former for handicaps (bl.a. 
synskadede, døve, mentalt handicappede). Desuden ydes der støtte 
til landsdækkende se Ivhjælpsorganisationer for handicappede, 
både tilskud til informationsarbejde (møder, seminarer, 
informationsmateriale) og ti I det daglige foreningsarbejde. 
Enhver borger med fysiske eller psykiske handicaps, eller som er 
truet heraf, har uanset årsagen til handicappet en "social ret" 
til al den hjælp, der er nødvendig for at 
- afværge, overvinde, mindske handicappet, undgå en forværring 
heraf eller lindre følgerne, og for at 
- sikre vedkommende en plads i fællesskabet, især i 
arbejdslivet, som er i overensstemmelse med interesser og 
evner. 
De nødvendige ydelser og anden intégrât ionsh iælp indgår i de 
øvrige opgaver, som varetages af et stort antal organer. Det 
drejer sig om såvel medicinske som erhvervsfremmende ydelser til 
almen social integration. Med dette differentierede system af 
ordninger og tjenesteydelser er der mulighed for at give en 
hjælp, hvor midler og foranstaltninger er afpasset den enkeltes 
behov. 
Svært handicappede kan i forbindelse med den erhvervsmæssige 
integration - udover erhvervsfremmende ydelser til revalidering, 
hvor forudsætningerne er givne - også få sær I ige ydelser : disse 
bliver betalt gennem de udligningsbeløb, som en arbejdsgiver 
betaler, når han ikke eller ikke i tilstrækkelig grad opfylder 
sin pligt til at beskæftige svært handicappede. 
Foranstaltninger vedrørende erhvervsmæssig integration 
Handicappede skal til deres erhvervsmæssige integration i 
princippet have al den hjælp, de har behov for til at bevare, 
forbedre, tilvejebringe eller genvinde deres arbejdsdygtighed og 
dermed til i det lange løb at blive erhvervsmæssigt integreret. 
Det drejer sig især om 
- hjælp til bevare eller få et arbejde, f.eks. gennem fornøden 
erhvervsvejledning fra en særligt uddannet erhvervsvejleder 
for handicappede, herunder lægelig og psykologisk vejledning 
fra arbejdsformidlingen; 
- erhvervsmæssig tilpasning, videreuddannelse, uddannelse og 
omskoling, herunder en skolegang, som giver adgang til at 
deltage i sådanne foranstaltninger. 
Der er lovhjemmel for at kunne kræve de i hvert enkelt tilfælde 
fornødne ydelser til erhvervsmæssig integration. 
Kernepunktet for hjælp til handicappedes erhvervsmæssige 
integration er dog de erhvervsmæssige uddannelses-
foranstaItninger. 
- 89 -
Handicappedes erhvervsuddannelse skal først og fremmest 
gennemføres inden for de anerkendte erhvervsuddannelser-, dette 
gælder også for voksenuddannelser i form af videreuddannelse 
el 1er omskoling. som er nødvendig, for at handicappede kan få et 
andet erhvervsarbejde. 
Såfremt handicappets art eller sværhedsgrad gør det nødvendigt, 
gennemføres erhvervsuddannelsen under særlige ordninger for 
erhvervsmæssig revalidering. Disse ordninger, der gælder for 
såvel unge handicappedes grunduddannelse som for omskoling af 
voksne handicappede, omfatter de fornødne sagsbehandlere 
(medicinske, psykologiske, pædagogiske og sociale). 
Under den erhvervsfremmende revalidering yder den kompetente 
institution i reglen pengeydelser og betaler bidraget til 
social forsikr ingen. 
Særlig hjælp til svært handicappedes integration på arbejds­
markedet 
Ifølge loven vedrørende svært handicappede er alle 
arbejdsgivere, herunder også det offentlige, forpligtet til at 
forsøge at ansætte svært handicappede i ubesatte stillinger. 
Handicappede, som trods al mulig hjælp ikke kan fungere på det 
almindelige arbejdsmarked på grund af deres handicaps art eller 
sværhedsgrad, har på beskyttede værksteder mulighed for at 
udføre et for dem passende arbejde. Værkstederne skal være åbne 
for alle handicappede - uanset handicappets art og sværhedsgrad 
- og skal indeholde et minimum af samfundsmæssigt brugbart 
arbejde; de skal give de handicappede mulighed for at udvikle, 
at øge eller genvinde deres præstationsevner og at opnå et 
rimeligt arbejdsvederlag for deres præstationer. Til 
forberedelse af en aktivitet på værkstedets arbejdsområde yder 
først og fremmest ForbundsanstaI ten for Arbejde støtte i indtil 
to år til handicappedes deltagelse i forberedelse og oplær ing 
til senere arbejde på anerkendte værksteder. De arbeidsfremmende 
foranstaItn inger henhører under socialhjælpen. 
Foranstaltninger til fremme af social revalidering og 
intégrât ion 
Den omfattende samfundsmæssige integration af handicappede og 
handicaptruede personer er det grundlæggende mål for alle former 
for revaI ideringsforanstaItninger og -bestræbelser. Den 
målrettede hjælp til samfundsmæssig integration betales af 
sociaI hjælpsinsti tut ionerne - uIykkesforsikringsinsti tut ioner og 
pensionskasser for krigsinvalider yder skadeserstatninger ti I de 
personkredse, hvis interesser de varetager. 
Hjælp til deltagelse i samfundslivet omfatter særlige 
foranstaltninger, som vil kunne gøre det muligt eller lettere 
for handicappede at møde og omgås ikke-handicappede, hjælp til 
besøg ved arrangementer og institutioner, der byder på samvær, 
- 90 -
underholdning eller kulturelle oplevelser, samt disponible 
hjælpemidler til orientering om tidens hændelser og kulturelle 
begivenheder. 
For i så vid udstrækning som muligt at fremme individuel 
selvstændighed og uafhængighed stilles der hjælpemidler, 
herunder tekniske hjælpemidler i videste betydning, til 
rådighed. 
Den vigtigste forudsætning i det hele taget for handicappedes 
integration er en handicapvenlig indretning af omverdenen. I den 
forbindelse kan nævnes boliger indrettet til handicappede. 
Derfor bliver der især ydet støtte til boliger for svært 
handicappede; også gennem boligsikringen bliver der givet særlig 
hjælp til svært handicappede. Hjælp til anskaffelse og bevarelse 
af en bolig, som er specielt indrettet efter handicappedes 
behov, henhører under den offentlige integrationshjælp. 
Deltagelsen i samfundslivet bliver endvidere fremmet gennem 
mobilitetsfremmende foranstaltninger. Retsforskrifter, særlige 
standarder og bestemmelser sigter mod, at der i rimelig grad 
tages hensyn til handicappedes behov inden for "byggeri", 
"bolig" og "transport". Således er der f.eks. allerede mange 
handicapvenlige gader, veje og pladser, og hvad bygningsmæssige 
forhold angår er de fleste offentlige bygninger gjort 
tilgængelige for handicappede. 
MobiI itetsforbedringen for svært handicappede er omfattet af 
bestemmelser om gratis befordring med offentlige, lokale 
transportmidler. For handicappede, der hverken kan benytte 
offentlige transportmidler eller taxi, er der særlige 
befordringstiIbud fra kommunale institutioner, hjælpe­
organisationer og velgørenhedsforeninger. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
27. Som det fremgår af forbundsregeringens svar, er de grundlæggende 
rettigheder, som er opstillet i Pagten, gennemført i det 
arbejds- og socialretlige system i Forbundsrepublikken Tyskland. 
Gennemførelsen i alle detaljer sker gennem lovgivning, 
arbejdsmarkedets parter samt gennem arbejds- og socialretten. 
9 1 -
DET FORENEDE KONGERIGE 
92 -
ARBEJDSMARKEDET 
Indledn ing 
Arbejdsstyrken i 1992 er meget forskellig fra arbejdsstyrken for ti 
år siden. I firserne ændrede beskæftigelsesstrukturen og -formen sig 
mere, end det var tilfældet i de foregående to tiår. Nye job har 
skabt et behov for nye færdigheder. Der bliver i højere grad 
anvendt forskellige og fleksible arbejdsordninger, og der bliver 
lagt mere vægt på den enkelte arbejdstagers rolle og betydning. Når 
man ser fremad, ser halvfemserne ud til at blive et årti med en 
hidtil uset konkurrence internationalt, men også med nye muligheder. 
De fortsatte teknologiske forandringer, de indenlandske 
investeringer og den øgede konkurrence vil sætte arbejdsstyrkens 
færdigheder, tilpasningsevne og fleksibilitet i høj kurs. 
Forandringer på arbejdsmarkedet i Det Forenede Kongerige 
1) Stigning i beskæft i gel sen 
I firserne oplevede Det Forenede Kongerige en hurtig vækst i 
beskæftigelsen. I perioden juni 1979-juni 1990 steg den del af 
arbejdsstyrken, der er i arbejde, med 1,6 mio. til 26,9 mio., 
hvilket er mere end nogensinde. 
2) Ændrede beskæft i gelsesformer 
Der er dukket nye beskæftigelsesformer op, og der har været en 
betydelig stigning i antallet af deltidsjob og andre fleksible 
arbejdsformer. Mere end en fjerdedel af alle job er deltidsjob. Det 
ser ud til, at personer, der er ansat på deltid, selv har valgt 
dette og ikke gjort det som følge af manglende muligheder. Hver 
ottende i den del af arbejdsstyrken, der er i beskæftigelse, er nu 
selvstændig, mens det i 1979 var hver trettende. 
3) Ændringer i industr i strukturen 
I de sidste ti år er der i de fleste industrialiserede lande sket et 
fald i antallet af arbejdspladser i industrien. I Det Forenede 
Kongerige skete der samtidig en stigning i antallet af ansatte i 
servicesektoren fra 58% af samtlige arbejdstagere, der var i 
beskæftigelse i juni 1979, til 71% i henhold til de seneste tal. 
Denne sektor tegner sig nu for 66% af den samlede beskæftigelse, 
herunder selvstændige erhvervsdrivende, sammenlignet med 60% i 1979. 
Der er også sket en kraftig stigning i antallet af nye virksomheder. 
4) Ændringer i erhvervsstrukturen 
Der er sket lige så markante ændringer i erhvervsstrukturen. 
Antallet af personer, der er beskæftiget i ledende stillinger og i 
liberale erhverv, udgør nu en tredjedel af alle arbejdstagere 
sammenholdt med en fjerdedel i 1979. Kun 45% af arbejdstagerne er i 
dag beskæftiget i manuelle fag imod 52% i 1979. 
- 93 -
5) Flere kvinder på arbejdsmarkedet 
Antallet af kvinder på arbejdsmarkedet er steget og vil 
sandsynligvis stige yderligere. I 1979 var der kun lidt over 10 mio. 
erhvervsaktive kvinder, mens tallet nu er på næsten 11,5 mio. 
Kvinderne udgør i dag 44% af arbejdstyrken. Det Forenede Kongerige 
er det eneste EF-land, hvor arbejdsløsheden blandt kvinder er lavere 
end blandt mænd. Denne udvikling afspejler den øgede efterspørgsel 
efter kvinder på arbejdsmarkedet og stigningen i den type job, som 
kvinder er interesseret i, nemlig især job med fleksibel arbejdstid. 
Det Forenede Kongeriges arbejdsmarkedspolitik 
Regeringens arbejdsmarkedspolitik afspejler de store forandringer, 
der er sket på arbejdsmarkedet i løbet af firserne, og der tages 
heri højde for de store udfordringer, der ligger i den Øgede 
internationale konkurrence og den teknologiske og befolkningsmæssige 
udvikling i halvfemserne og længere frem. Den sigter mod at få skabt 
et effektivt, decentraliseret og fleksibelt arbejdsmarked, der vil 
kunne fremme beskæftigelsen og valgmulighederne. 
Den britiske regering er af den opfattelse, at arbejdsmarkedet 
fungerer mest effektivt med mindst mulig indblanding fra denne. Der 
er blevet iværksat en række strategier med henblik på at eliminere 
forhold, der forhindrer, at arbejdsmarkedet fungerer af sig selv, og 
at der sker en afbalancering af arbejdsgivernes og arbejdstagernes 
behov. En række unødvendige bestemmelser er blevet fjernet, hvorved 
regeringens indflydelse på erhvervslivet er blevet mindre, og det er 
blevet gjort lettere at oprette nye virksomheder. 
Den britiske regering mener, at spørgsmål omkring arbejdsvilkår 
bedst afgøres af arbejdsgivere og arbejdstagere selv; de er bedst 
placeret til at kunne bedømme, hvad der er hensigtsmæssigt under 
hensyntagen til den enkelte virksomheds situation på 
arbejdsmarkedet. 
Men den britiske regering er dog ikke principielt modstander af 
enhver form for regulering af arbejdsmarkedet. En vis lovgivning kan 
være nødvendig for at sikre, at det fungerer effektivt, for at 
beskytte særligt sårbare grupper eller for at få gennemført 
politiske principper, der af det offentlige vurderes som værende 
vigtige, f.eks. bekæmpelse af forskelsbehandling. I Det Forenede 
Kongerige findes der en omfattende lovgivning omkring spørgsmål som 
sundhed og sikkerhed, ligestilling mellem mænd og kvinder, 
barselsorlov o.I., afskedigelse uden grund og 
fratrædelsesgodtgørelse i forbindelse med kollektive afskedigelser. 
Men lovgivningen bør begrænses til et minimum, dog således at der 
sikres en fornuftig balance mellem arbejdsgivernes og 
arbejdstagernes behov. 
I det følgende redegøres der kort for beskæftigelses- og 
socialpolitikken i Det Forenede Kongerige. Mange af de omhandlede 
- 94 -
lovindgreb opfylder eksisterende EF-direktiver eller har netop ti 
formål at gennemføre sådanne direktiver. 
LOVGIVNINGEN VEDRØRENDE SIKKERHED I BESKÆFTIGELSEN 
Der findes en omfattende lovgivning vedrørende sikkerhed i 
beskæftigelsen for arbejdstagere i Det Forenede Kongerige. 
Alle arbejdstagere er omfattet af lovgivningen, der vedrører en 
række vigtige rettigheder i relation til beskæftigelse, herunder ret 
til ligeløn, beskyttelse imod forskelsbehandling på grundlag af 
køn, race eller fagforeningsmed Iemsskab eller ikke-medlemsskab, 
beskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens konkurs samt beskyttelse 
imod ulovlige fradrag i lønnen. 
Desuden er de fleste arbejdsgivere omfattet af en række lovfæstede 
rettigheder som f.eks. ret til fratrædelsesgodtgørelse, ret til 
oprejsning eller erstatning ved afskedigelse uden grund og ret til 
at vende tilbage til arbejdet efter fødsel. 
De vigtigste individuelle rettigheder er i korte træk følgende: 
ret til at få de vigtigste ansættelsesvilkår og øvrige 
betingelser formuleret skriftligt 
ret til at få en specificeret lønseddel 
ret til et minimumsopsigelsesvarsel 
ret til ikke at blive afskediget uden grund 
ret til at få en skriftlig begrundelse ved afskedigelse 
ret til ikke at blive udsat for forskelsbehandling på grundlag 
af race, køn, civilstand, medlemsskab eller ikke-medlemsskab af 
en fagforening 
ret ti l at tage fri fra arbejde for at varetage offentligt ombud 
ret til godtgørelse ved kollektive afskedigelser 
ret ti I at tage fri fra arbejde (for arbejdstagere, der omfattes 
af kollektive afskedigelser) for at søge efter arbejde eller 
træffe de foranstaltninger, der er nødvendige i forbindelse med 
erhvervsuddanne Ise 
rettigheder i forbindelse med graviditet og barsel, herunder ret 
til ikke uden grund at blive nægtet betalt frihed til 
lægeundersøgelser o.l. inden fødslen, ret til ikke at blive 
afskediget på grund af graviditet eller under henvisning til 
andet i forbindelse med graviditet og ret til at vende tilbage 
til arbejdet efter fødslen 
beskyttelse imod ulovlige fradrag i lønnen 
ret til løn under sygdom. 
Retsmidler ved krænkelse af arbejdstagerens rettigheder 
En arbejdstager, der mener, at hans eller hendes rettigheder er 
blevet krænket, kan få gratis rådgivning fra det uafhængige 
"Advisory, Conciliation and Arbitration Service" (ACAS), "Citizens 
Advice Bureaux" og retshjælpskontorer. Klager kan normalt indgives 
gennem det arbejdsretlige system. 
- 95 -
Arbejdsretterne er uafhængige domstole, der er oprettet med henblik 
på en hurtigere, mere uformel og mindre bekostelig behandling af 
tvister mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Procedurerne er 
udarbejdet med henblik på, at parterne ikke behøver at være 
repræsenteret ved en advokat. 
I de fleste tilfælde træffer en arbejdsret en kendelse om økonomisk 
kompensation til den klager, der har fået medhold i sin klage; 
afhængigt af i henhold til hvilke regler i retsplejeloven klagen er 
indgivet, kan retten enten beordre den pågældende genansat eller 
udfærdige en erklæring om parternes rettigheder. 
Der er mulighed for at appellere arbejdsretternes afgørelse om 
juridiske spørgsmål, først til "Employment Appeals Tribunal", 
derefter til "Court of Appeal" og ti I Overhuset. 
Beskyttelse i tilfælde af kollektive afskedigelser og konkurs 
Det er den britiske regerings opfattelse, at alle arbejdstagere har 
ret til en effektiv social beskyttelse i tilfælde af kollektive 
afskedigelser eller i tilfælde af en arbejdsgivers konkurs. Reglerne 
i Det Forenede Kongerige er noget mere vidtrækkende end EF-
direktiverne om konkurs og kollektive afskedigelser: 
* De fleste arbejdstagere har en lovfæstet ret til godtgørelse, 
baseret på lønnen og ansættelsesforholdets længde, såfremt de 
bliver omfattet af kollektive afskedigelser. 
* De anerkendte fagforeningsrepræsentanter skal høres i tilfælde 
af planer om kollektive afskedigelser eller overdragelse af 
virksomheden, og arbejdsgiverne skal på forhånd underrette 
regeringen om større kollektive afskedigelser. 
* Der er vedtaget en lang række foranstaltninger med det formål at 
hjælpe arbejdstagere, der er blevet arbejdsløse, tilbage i 
beskæft igeI se. 
* Ifølge britisk lov betragtes løngæld som en priviligeret 
fordring, såfremt arbejdsgiveren går konkurs. Desuden garanterer 
den britiske regering for betaling af visse former for løngæld 
for konkursramte arbejdsgivere. 
* I 1990-91 udbetalte regeringen i henhold til reglerne om 
kollektive afskedigelser og arbejdsgiveres konkurs i alt 283 
mio. £ og oprettede en gratis telefonlinje for enkeltpersoner, 
der Ønsker at fa oplysninger om deres rettigheder. 
ARBEJDSVILKÅR 
Der findes ingen generel lovgivning om arbejdsvilkår. Normalt er 
arbejdsgivere og arbejdstagere eller deres repræsentant i ve 
organisationer frit stillet til at forhandle sig frem til, hvad de 
selv f inder r igt igst . 
- 96 -
Arbeidst id 
Arbejdstiden i Det Forenede Kongerige er i de fleste tilfælde 
fastlagt efter aftale mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Den 
gennemsnitlige arbejdsuge i Det Forenede Kongerige er på 37,8 timer, 
hvilket kun er en smule højere end EF-gennemsnittet på 37,4 timer, 
men den større fleksibilitet på arbejdsmarkedet har medført en 
langt større variation i beskæftigelsesformerne og arbejdstidens 
længde. Den britiske regerings generelle holdning, nemlig at sådanne 
forhold ikke bør reguleres ved lov, giver arbejdsgiverne og 
arbejdstagerne større frihed til at udforske og afprøve nye former 
for arbejdsmønstre og reagere hurtigt på ændringer i de økonomiske 
vilkår og i kundernes behov. Retten til årlig ferie med løn er 
fastlagt ved kollektiv aftale og er på ca. 23 dage. Det svarer 
nogenlunde til, hvad der gælder i de øvrige EF-1 ånde. 
Det fremgår af en række undersøgelser blandt britiske arbejdsgivere, 
at der er udbredt tilfredshed med arbejdstidsviIkårene, idet mere 
end 80% erklærer at være tilfredse eller meget tilfredse, og kun 9% 
er utilfredse. Tilfredsheden er høj blandt alle hovedkategorier af 
arbejdstagere, herunder også deltidsansatte og personer, der har en 
længere arbejdstid end gennemsnittet. 
Løn 
Reallønnen er siden 1979 steget for alle indkomstgrupper 
(gennemsnitligt med 30% for mænd og 43% for kvinder). For de lavest 
lønnede findes der jobre Iaterede sociale støtteforanstaltninger, 
der især tager sigte på personer med omfattende familiemæssige 
forpligtelser. 
Det er regeringens opfattelse, at lovfæstede mindste lønninger 
hindrer arbejdsmarkedet i at fungere frit og hæmmer beskæftigelsen. 
Den bedste måde at hjælpe de lavest lønnede på er at skabe de bedste 
forudsætninger for en kraftig Økonomisk vækst og at fjerne 
hindringerne for skabelsen af nye job. Den vigtigste årsag til 
fattigdom er arbejdsløshed, og den bedste løsning på problemet er 
realistiske lønninger, der skaber de rette betingelser for stigende 
beskæft igelse. 
ARBEJDSMARKEDSRELATIONER OG FAGFORENINGER 
Organ i sat ionsretten 
Generelt er arbejdsgivere og arbejdstagere frit stillet med hensyn 
til at oprette og drive de organisationer, de selv ønsker. 
Regeringen har i det seneste tiår truffet en række foranstaltninger 
med henblik på at reformere lovgivningen på dette område, så den 
- 97 
enkelte nu er frit stillet med hensyn til at indmelde eller ikke at 
indmelde sig i en fagforening. Bortset fra nogle få undtagelser har 
alle arbejdstagere i dag følgende rettigheder: 
(i) Ingen kan afskediges for at være medlem af en fagforening 
eller for ikke at være medlem eller for at have til hensigt 
at blive medlem eller nægte at blive medlem. 
(i i) En arbejdsgiver må heller ikke med andre midler end 
afskedigelse forhindre arbejdstagere i eller afholde dem fra 
at indmelde sig i en fagforening eller straffe dem for at 
indmelde sig eller tvinge dem til at blive medlem. 
(i i i) Ingen kan udvælges til at blive omfattet af en kollektiv 
afskedigelse, fordi vedkommende er medlem af en 
fagforening, ikke er medlem af en fagforening eller har til 
hensigt at indmelde sig i en fagforening. 
Desuden er enkeltpersoner, der søger beskæftigelse, beskyttet, 
således at en arbejdsgiver ikke kan afvise at beskæftige dem, hvis 
denne afvisning er begrundet i, at den pågældende er - eller ikke er 
- medlem af en fagforening, eller fordi han eller hun nægter at 
blive medlem eller at ophøre med at være medlem. 
En arbejdstager eller jobsøgende, der mener, at hans eller hendes 
lovfæstede rettigheder er blevet krænket, kan klage til en 
arbejdsret. 
Kollektive overenskomster 
Der har været en stadig mere markant udvikling i Det Forenede 
Kongerige i retning af individuelle aftaler mellem arbejdsgiver og 
arbejdstager. Den opfattelse, at folk i arbejde udgør en ensartet 
masse med fuldstændig identiske interesser og mål, er efterhånden 
mindre udbredt. Den enkelte arbejdstager Ønsker at få mere kontrol 
over sit eget karriereforløb. Arbejdstagerne har deres egne ideer 
om, hvilken uddannelse og hvilke kva I fikationer de har brug for. De 
er interesseret i at få en arbejdsgiver, som vil uddanne dem og 
hjælpe dem frem i karrieren. 
Det er regeringens opfattelse, at indgåelse af kollektive aftaler 
skal være et frivilligt spørgsmål mellem de involverede parter. Der 
er intet i den britiske lovgivning, der forhindrer arbejdsgivere, 
arbejdsgiverorganisationer og arbejdstagerorganisationer i at 
forhandle og indgå sådanne aftaler. 
Der har været et markant fald i antallet af arbejdstagere, hvis løn 
er fastsat via nationale lønaftaler. Oplysninger fra den seneste 
lønoversigt viser, at antallet af personer, der er omfattet af 
større nationale kollektive overenskomster, er faldet betydeligt, 
fra 47% i 1983 til 34% i 1991. 
Der er i stigende grad en tendens til at gå væk fra kollektive 
forhandlinger. I henhold til eksterne undersøgelser var ca. 42% af 
arbejdsstyrken i 1990 hverken direkte eller indirekte omfattet af de 
kollektive forhandlinger. 
- 98 -
Selv inden for områder, hvor der forsat er kollektive forhandlinger, 
sker fastsættelsen af lønningerne i stigende grad på lokalt plan. 
Nye former for præstationsre I ateret løn og andre initiativer som 
f.eks. Økonomisk demokrati og overskudsdeling bliver stadig mere 
udbredt på alle niveauer. En nyere undersøgelse viste, at 47% af de 
virksomheder, der indgik i undersøgelsen, anvender præstations-
relateret løn for alle deres kontoransatte, og 30% af dem gjorde 
det i forbindelse arbejdstagere med manuelt arbejde. 
Der er imidlertid ikke noget i den britiske lovgivning, der 
forhindrer den enkelte arbejdsgiver i at anerkende en fagforening 
eller at indgå en kollektiv aftale. Det er spørgsmål, som 
arbejdsgiverne selv må afgøre under hensyn til deres individuelle 
behov og omstændighederne. 
Parterne i kollektive aftaler kan selv bestemme, hvorvidt aftalerne 
skal have retsvirkning. 
Tv ister 
De reformer af lovgivningen vedrørende arbejdsmarkedsrelationerne, 
som regeringen har gennemført, har ført til det laveste antal 
arbejdsnedlæggelser i 58 år (kalenderåret 1991), og antallet af 
tabte arbejdsdage er nu det laveste i noget kalenderår, siden man 
for 100 år siden begyndte at registrere dem. Skulle der opstå en 
kollektiv eller individuel konflikt, findes der i Det Forenede 
Kongerige effektive og gennemprøvede mæglings- og voldgifts-
proceduer inden for den såkaldte "Advisory, Conciliation and 
Ar bi trat ion Service" (ACAS). 
ACAS blev oprettet som et uafhængigt lovbefalet organ i henhold til 
"Employment Protection Act" af 1975 med det generelle formål at 
forbedre arbejdsmarkedsrelationerne. ACAS's særlige opgaver omfatter 
mægling i tvister mellem arbejdsmarkedets parter (på anmodning af de 
berørte parter selv eller med disses billigelse) og afsigelse af 
voldgiftskendelser. ACAS er højt respekteret af begge parter i 
erhvervs I i vet. 
I 1991 behandlede ACAS 1.306 anmodninger om kollektiv mægling og 
60.605 anmodninger om individuel mægling og arrangerede 157 
voldgiftssager og mægI ingshøringer. Endvidere færdiggjorde ACAS 947 
intensive projekter og gennemførte 6.266 besøg som en del af sit 
program for bistand til erhvervslivet og enkeltpersoner i 
forbindelse med arbejdsmarkedsrelationer. 
Hvis konflikterne ikke kan løses, er der intet i britisk lovgivning, 
der forhindrer en arbejdstager i at deltage i en kollektiv strejke. 
Britisk lovgivning indeholder udtrykkelige bestemmelser om, at ingen 
domstol under nogen omstændigheder kan afsige en kendelse, som skal 
tvinge en arbejdstager til at udføre et bestemt arbejde eller møde 
på et bestemt sted for at udføre et bestemt arbejde, også selv om 
arbejdet eller fremmødet kan kræves i henhold til arbejdstagerens 
ansættelseskontrakt . 
- 99 -
Reglerne i arbejdsmarkedslovgivningen forbyder også en arbejsgiver 
at udvælge nogle enkelte af de arbejdstagere, der deltager i en 
"officiel" (dvs. fagforeningsorganiseret strejkeaktion), og 
afskedige dem, idet enhver arbejdstager, der afskediges på dette 
grundlag vil kunne hævde at være blevet afskediget på et urimeligt 
grundlag. 
Andre bestemmelser i arbejdsmarkedslovgivningen giver en 
arbejdstager, der deltager i en strejke, særlig beskyttelse ved, at 
vedkommende bevarer den anciennitet, som han/hun måtte have optjent 
forud for strejkeaktionerne, hvilket sikrer arbejdstageren en række 
lovfæstede rettigheder (f.eks. retten til fratrædelsesgodtgørelse), 
også selv om arbejdstageren har valgt at gå i strejke på et 
grundlag, der er i strid med bestemmelserne i hans eller hendes 
ansætteIseskontrakt. 
Derudover kan enhver (også fagforening), der opfordrer til eller på 
anden vis organiserer en arbejdsaktion, som er i strid med 
ansættelseskontrakterne, beskyttes mod civilretligt erstatnings­
ansvar (og et sagsanlæg med krav om polititilhold og/eller 
erstatning) ved særlige lovfæstede "immun itetsrettigheder . 
ARBEJDSTAGERNES MEDBESTEMMELSESRET 
Den britiske regering går fuldt ind for princippet om, at 
arbejdsgiverne skal informere og, hvor dette er hensigtsmæssigt, 
høre deres arbejdstagere i forbindelse med forhold, der vedrører 
dem. Regeringen er imidlertid imod, at der fastsættes bestemmelser i 
lovgivningen om arbejdstagernes medbestemmelsesret, som britiske 
organisationer skal følge. Dette ville være i strid med de britiske 
traditioner på området arbejdsmarkedsrelationer, der er baseret på 
fr i v i I Iighed. 
Den britiske regering er af den opfattelse, at der ikke findes nogen 
enkelt endegyldig model for, hvordan ideen om medarbejderindflydelse 
bedst kan realiseres, og at det i Det Forenede Kongerige skal være 
princippet om frivillighed, der råder ved udvidelsen af de midler, 
der er bedst egnede til at give arbejdstagerne medindflydelse. 
Fordelen ved princippet om frivillighed er, at det giver mulighed 
for fleksibilitet og gør det muligt for virksomhederne at udvikle 
og gennemføre de ordninger, der bedst dækker deres og deres 
at beJdstageres behov. 
Regeringen erkender dog, at den kan medvirke til, at der indføres 
arbejdstagermedbestemmelse ad frivillighedens vej, f.eks.: 
(i) God erhvervspraksis: Regeringen kan påpege og tilskynde til, 
at virksomhederne følger god erhvervspraksis. Regeringen har 
f.eks. givet sin støtte til den fælles kodeks for praksis i 
forbindelse med medarbejderindflydelse, der blev udarbejdet 
af "Institute for Personal Management" og "Involvement and 
Part ici pat ion Assoc i at ion". 
100 -
(i i) Erhvervslivets ini t iat i ver -, Regeringen støtter erhvervs­
livets (og andre organisationers og organers) initiativer 
med henblik på at skabe klarhed omkring praksis for 
arbejdstagernes medindflydelse. Den sponsorerer f.eks. 
sammen med "Confederation of British Industry" (Det Forenede 
Kongeriges største arbejdsgiverorganisation) en fælles 
kampagne med henblik på at udbrede kendskabet til 
udviklingen i, hvad der er god praksis i forbindelse med 
medarbejder indfI yde Ise. 
(i i i) Forskning: Regeringen sponsorerer og støtter forskellige 
former for forskning i medarbejderindflydelse. Resultaterne 
af sådanne projekter bliver i vid udstrækning formidlet 
videre. 
(iv) Økonomisk demokrati: Regeringen mener, at økonomisk demo­
krati udgør en af mest effektive måder at øge medarbejdernes 
indflydelse og engagement på. Herigennem får arbejdstagerne 
en direkte økonomisk interesse i ledelsen af og fremgangen i 
den virksomhed, hvor de arbejder, og dette er et vigtigt 
element i forbindelse med medarbejdernes indflydelse i mange 
britiske virksomheder. I egenskab af aktionærer bliver 
arbejdstagerne endvidere regelmæssigt informeret om 
målsætningerne i deres virksomhed, og hvordan det går med 
v i rksomheden. 
Regeringen har indført en række skattelettelser med henblik på 
indførelse af forskellige former for Økonomisk demokrati (med 
undtagelse af to har finansministeriets seneste 13 budgetter 
omfattet skattelettelser på dette område). Det Forenede Kongerige er 
blandt de lande, der er længst fremme hvad angår støtte til 
indførelsen af økonomisk demokrati. 
Ved udgangen af marts 1992 var der registreret 2.070 
aktionærordninger, og 5.038 frivillige medarbejderaktionærordninger 
var blevet godkendt. Endvidere var der på samme tidspunkt 
registreret 2.597 udbyttede Iingsordninger, der omfattede ca. 718.000 
arbejdstagere. 
FRI BEVÆGELIGHED 
Den britiske regering anerkender, at friheden til at tage arbejde og 
levere tjenesteydelser overalt i Fællesskabet er af afgørende 
betydning for de enkelte EF-borgere og for erhvervslivet, især efter 
gennemførelsen af det indre marked. 
Alle EF-borgere kan frit rejse ind og bosætte sig i Det Forenede 
Kongerige for at søge eller patage sig lønnet beskæftigelse, starte 
selvstændig virksomhed eller levere eller modtage tjenesteydelser 
mod beta Iing. 
Enkeltpersoner er ikke underlagt restriktioner med hensyn til 
karakteren eller arten af den form for erhvervsaktivitet, de måtte 
- 101 -
påtage sig (bortset fra de regler, der måtte gælde også for britiske 
statsborgere), og de har således helt de samme muligheder som 
britiske statsborgere med hensyn til at tage beskæftigelse, oprette 
virksomhed og udøvre liberale erhverv. De har også de samme 
rettigheder hvad angår sikkerhed i beskæftigelsen som britiske 
arbejdstagere, så de er sikret fuldstændig ligebehandling i forhold 
til disse. 
Det Forenede Kongerige støtter også fuldt ud EF's bestræbelser på at 
fjerne de hindringer, der opstår som følge af manglende anerkendelse 
af eksamensbeviser eller dertil svarende erhvervskvaI ifikationer. 
De britiske bestemmelser, der indebærer fuld gennemførelse af 
direktiv 89/48/EØF (om indførelse af en generel ordning for gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende 
videregående uddannelser af mindst tre års varighed) trådte i kraft 
den 17. april 1991. Det Forenede Kongerige er den anden medlemsstat, 
der har gennemført direktivet fuldt ud. 
Sidste år accepterede man i britiske erhverv, der er omfattet af 
direktivet, mere end 1.200 ansøgninger fra andre EF-lande; ansøgerne 
kan nu udøve deres erhverv i Det Forenede Kongerige. Hertil kommer 
de erhverv, inden for hvilke de krævede kvalifikationer blev 
anerkendt i Det Forenede Kongerige, inden direktivet trådte i kraft. 
Det Forenede Kongerige har deltaget aktivt i forhandlingerne om 
udkastet til direktiv om den anden generelle ordning for 
anerkendelse af erhvervsuddannelser, som skal supplere direktiv 
89/48/EØF. Tilsammen giver disse direktiver alle EF-borgere en række 
rettigheder til at fa kvalifikationer eller erhvervserfaring fra en 
medlemsstat anerkendt eller taget i betragtning i en anden 
medlemsstat, hvor der til særlige job kræves særlige nationale 
kvaI i f i kat ioner. 
Det Forenede Kongerige er et af de ledende deltagerlande i ERASMUS, 
Den Europæiske Handlingsplan med henblik på Øget Mobilitet blandt 
Universitetsstuderende, som tager sigte på at øge den fri 
bevægelighed for studerende inden for de højere uddannelser i EF og 
skabe et tættere samarbejde mellem uddannelsesinstitutionerne. Fra 
studieåret 1992-1993 vil ERASMUS blive udvidet til også at omfatte 
EFTA-1 andene. Inden for ERASMUS er "European Credit Transfer Scheme" 
(ECTS) med til fremme overførslen af eksamenskarakterer og 
studiebeviser mellem de deltagende stater ved, at det af de højere 
uddannelsesinstitutioner kræves, at de fuldt ud anerkender de 
dr* I trtijende studtw ttndr:; akademiske atbejde. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Det er den britiske regerings overordnede mål at udvikle systemer, 
som sætter den enkelte i stand til at bygge videre på sine 
kvalifikationer og erfaringer i hele arbejdslivet, som opfylder både 
arbejdsgiveres og arbejdstageres behov, som er produktive og 
rentable, og som kan reagere fleksibelt på ændringer i behovene. 
102 -
Med henblik herpå har Det Forenede Kongerige prioriteret seks større 
områder inden for erhvervsuddannelse højt i halvfemserne: 
Arbejdsgiverne må investere mere effektivt i de kvalifikationer, 
deres virksomheder har behov for; 
de unge må have den fornødne motivation til at udnytte deres 
eget potentiel fuldt ud og til at udvikle deres evner og 
færdigheder ; 
den enkelte må overbevises om, at uddannelse betaler sig, og at 
man bør påtage sig et større ansvar for sin egen udvikling; 
de arbejdsløse, og de personer, der er vanskeligt stillet på 
arbejdsmarkedet, skal have hjælp til at komme tilbage i 
beskæftigelse og udvikle deres færdigheder fuldt ud; 
undervisnings- og uddannelsesinstitutionerne skal tilbyde 
fleksible uddannelser af høj kvalitet, der imødekommer både den 
enkelte arbejdstagers og arbejdsgivernes behov ; 
i værksætterinitiati ver skal opmuntres overalt i økonomien, især 
gennem fortsat vækst i antallet af små virksomheder og 
selvstændige erhvervsdrivende. 
Det Forenede Kongerige opprioriterer udviklingen af systemer, der 
kan opfylde kravene om fleksibilitet i takt med, at efterspørgslen 
ændrer sig, således at man undgår at skulle reagere individuelt på 
hvert enkelt problem. Følgende systemer er allerede iværksat eller 
vil om kort tid blive iværksat: 
Et nationalt net af operationelle TEC'ere (Training and 
Enterpr ise Councils) og LEC'ere (Local Entreprise Companies), 
som er lokalt baserede arbejdsgiverstyrede organisationer, der 
skal tilpasse uddannelses- og iværksætteraktiviteterne efter 
forbrugernes skiftende efterspørgsel; 
et omfattende net af frivillige, arbejdsgiverstyrede, uafhængige 
"Industry Training Organisat ions", som er ved at blive oprettet; 
en af deres vigtigste opgaver bliver at indføre et system, der 
holder TEC'erne informeret om behovene i arbejdsmarkedets 
forskellige sektorer ; 
et uddannelsessystem, som er blevet grundigt reformeret, så det 
kan skabe grundlaget for de færdigheder, der er nødvendige i 
slutningen af halvfemserne; 
et nationalt sæt regler omkring "National Vocational 
Qualifications" baseret på kompetence- og kvaI ifikationsnormer 
udarbejdet af førende organer, der repræsenterer de forskellige 
erhvervssektorer, skal sikre, at erhvervsuddanne Isesti I buddene 
svarer til behovene i relation ti I de enkelte job, og vejlede de 
enkelte arbejdstagere gennem uddannelsesforløbet. 
Det centrale i Det Forenede Kongeriges strategi vedrørende 
erhvervsmæssige færdigheder er at få den enkelte engageret, 
motiveret og gjort i stand til at forbedre eller ajourføre sine 
- 103 
færdigheder. For at hjælpe den enkelte med at fastsætte en række 
realistiske og opnåelige mål for hans eller hendes fremtidige 
karriereforløb Øger og forbedrer man til stadighed det til rådighed 
stående informations- og vejledningsmateriale. Det er for nylig 
blevet meddelt, at man via TEC'erne og LEC'erne vil tage et nyt 
ini t iat iv på området. 
Hensigten er at : 
bidrage til udviklingen af effektive og samlede informations­
tjenester på lokalt plan, der foretager vurderinger og yder råd 
og vejledning til personer, der er i beskæftigelse; 
give den enkelte kontrol over sin egen udvikling ved at stille 
midler til rådighed, hvormed den pågældende kan "købe" råd og 
vejledning i de informationstjenester, han eller hun selv 
vælger. 
Den britiske regering har planlagt at bruge 2,7 mia. £ til 
uddannelse, iværksætterstøtte og erhvervsrettet undervisning i 
1992/93, hvilket er dobbelt så meget, som der blev brugt i 1978/79. 
Arbejdsgiverne, som har det største ansvar for 
erhvervsuddannelserne, anslås at bruge ca. 20 mio. £ om året på 
uddannelse og udvikling. I foråret 1991 fik 73% flere arbejdstagere 
undervisning end i den tilsvarende periode syv år tidligere. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Den britiske regering erkender, at kvinderne yder et væsentligt 
bidrag til landets økonomiske og sociale liv, og støtter helhjertet 
ligestilling mellem kønnene på alle områder af tilværelsen. Der er 
gjort store fremskridt hvad angår ligestilling mellem mænd og 
kvinder i de seneste år, og det er tydeligt, at 
ligestillingspolitikken virker efter hensigten. 
Storbritannien har en højere erhvervsfrekvens blandt kvinder end 
noget andet EF-land, dog med undtagelse af Danmark. Stigningen i 
kvindernes andel af arbejdsstyrken er især udpræget i en række 
nøgleerhverv. Antallet af kvindelige advokater er steget fra 5.175 i 
1984 til 14.000 eller 20% af det samlede antal advokater. Hver 
fjerde praktiserende læge er en kvinde, sammenlignet med 1987, hvor 
det var hver syvende. "Chartered Institute of Management 
Accountants" har nu 2.599 kvindelige medlemmer sammenlignet med 300 
for tiårs iden. 
L i gest i I Iingslovg i vn ingen 
Det Forenede Kongerige har en omfattende lovgivning med henblik på 
at bekæmpe kønsdiskriminering. 
I henhold til "Sex Di ser i mi nat ion Aet" af 1975 er kønsdiskriminering 
i Storbritannien generelt forbudt i forbindelse med beskæftigelse, 
undervisning, levering af varer, servicefunktioner og 
- 104 
tjenesteydelser og afhændelse og administation af lokaler. Inden for 
beskæftigelse er der tale om ligestilling i forbindelse med 
ansættelse, uddannelse, forfremmelse og pensionering. Loven gør det 
muligt for personer, der har været udsat for kønsdiskriminering og 
sexchikane, at få oprejsning. Den giver mulighed for "positive 
særforanstaltninger" som f.eks. undervisning for kun det ene køn for 
derved at hjælpe disse mennesker med at få et Job i sektorer, hvor 
deres køn er underrepræsenteret, og hjælpe personer med at vende 
tilbage til arbejdsmarkedet, efter at de har været hjemmearbejdende. 
Positiv særbehandling er imidlertid forbudt. 
"Sex Di ser i mi nat ion Aet" suppleres af "Equal Pay Aet" af 1970, som 
trådte i kraft den 29. december 1975, og i henhold til hvilken 
urimelig kønsdiskriminering i forbindelse med lønforhold og andre 
arbejdsvilkår er forbudt. I henhold til denne lov kræves der ligeløn 
for en mand og en kvinde, der arbejder for den samme arbejdsgiver 
eller en tilknyttet arbejdsgiver, og som udfører det samme eller 
stort set det samme arbejde eller arbejde, der på grundlag af 
jobeva luer ingsundersøge I ser bedømmes til at være det samme, eller 
(siden 1984) arbejde af samme værdi. Siden denne lov trådte i kraft, 
er kvindernes gennemsnitsløn (eksklusive overarbejde) i forhold til 
mændenes steget betydeligt - fra 63,1% i 1970 til 78,2% i 1991. 
Alle, der føler, at de pa grund af deres køn er blevet diskrimineret 
i forbindelse med beskæftigelse, har mulighed for at indbringe sagen 
for en arbejdsret . 
Der gælder lignende love for Nordirland. 
Andre in i t iat i ver 
Lovgivning i sig selv er ikke tilstrækkeligt til at skabe et samfund 
med ligestilling mellem mænd og kvinder. F.eks. vil en lov, der 
indebærer uforholdsmæssigt større omkostninger for arbejdsgiverne 
ved at beskæftige kvindelige arbejdstagere, være Ødelæggende for 
beskæftigelsen uden at virke som et incitament til at skabe større 
ligestilling. Forskellige initiativer uden for det 
lovgivningsmæssige område er lige så vigtige; der kan gøres meget 
for at skabe en holdningsændring ved at oplyse befolkningen bedre om 
problemet. 
"Equal Opportunities Commission" (EOC) har til opgave at arbejde for 
afskaffelse af forskelsbehandling og fremme ligestillingen mellem 
kvinder og mænd generelt. EOC kan tilbyde gratis hjælp og rådgivning 
til alle, der føler, at de er blevet udsat for forskelsbehandling. 
EOC kan også behandle klager og har beføjelse til at give 
arbejdsgivere en advarsel om ikke at foretage kønsdiskriminering. 
Også regeringen arbejder på at skabe øget ligestilling ved at 
tilskynde kvinder til at overveje at påtage sig andet end 
traditionelt kvindearbejde og tage uddannelser uden for de 
traditionelle kvindefag; der gøres meget for at tilbyde jobrelateret 
uddannelse. F.eks. er det via "Employment Training and Youth 
Training Schemes" muligt at hjælpe kvinder tilbage i beskæftigelse 
eller hjælpe dem med at fa job inden for traditionelle mandefag. 
- 105 -
Nye arbejdsmønstre som f.eks. jobdeling, deltidsarbejde, 
karrierepauser og frivillig forældreorlov gør det lettere for 
kvinderne at kombinere arbejde og familieliv og støttes da også af 
regeringen. Naturligvis må det arbejde, der udføres af kvinder, der 
selv ønsker at forblive i hjemmet for at passe deres børn, ikke 
undervurderes; det vigtigste er, at kvinderne selv frit kan vælge. 
Nyere initiativer 
Der blev i 1986 nedsat et ministerielt udvalg om kvindespørgsmål, 
der skulle koordinere regeringens politik på de områder, der er af 
betydning for kvinderne. Tretten forskellige ministerier er 
repræsenteret i udvalget. 
Via Iigesti I IingsbestemmeIserne i "Broadcasting Act" af 1990 
tilstræber man at bygge videre på den eksisterende 
ligestillingspolitik for derved at udvirke, at flere ledende 
redaktionsposter besættes med kvinder og at sikre, at kvinderne er 
rimeligt og positivt repræsenteret. Kravet om kvindernes 
repræsentation på de forskellige niveauer i organisationen er en 
lovfæstet betingelse på lige fod med de øvrige forudsætninger for, 
at radio- og tv-stationer kan få sendetilladelse. 
Børnepasning og mulighederne for at forene arbejde og familiemæssige 
forpligtelser 
Regeringen erkender, at det er vigtigt, at forældre kan forene deres 
arbejdsmæssige og hjemlige forpligtelser. Hvordan dette kan gøres, 
afgøres bedst af de enkelte familier og arbejdsgiverne selv. 
Regeringen benytter sig af enhver lejlighed til at opfordre 
arbejdsgiverne til at iværksætte foranstaltninger, der gør det 
muligt for kvinder og mænd at forene arbejde og familiemæssige 
forpligtelser. Sådanne foranstaltninger omfatter forskellige 
ordninger med fleksibel arbejdstid og børnepasning, når dette er 
hensigtsmæssigt. 
Der er til stadighed en stigende interesse for disse forhold, og i 
regeringens pjece "Best of Both Worlds", der gør arbejdsgiverne 
opmærksom på fordelene ved fleksibel arbejdstid, fremhæves en lange 
række foranstaltninger, der allerede er blevet iværksat. 
SIKKERHED OG SUNDHED 
Det Forenede Kongerige har i over 150 år ført an med hensyn til at 
beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed gennem lovgivningen. 
Den nuværende lovgivning udgør et solidt og effektivt grundlag for 
at opretholde, forbedre og skærpe kravene til sikkerheden og 
sundheden på arbejdspladsen. Alle, der har med arbejde at gøre, har 
visse lovfæstede forpligtelser, der tager sigte på at beskytte ikke 
- 106 -
blot arbejdstagerne, men også de selvstændige erhvervsdrivende og 
offentligheden mod sikkerheds- og sundhedsmæssige risici i 
forbindelse med arbejdsaktiviteter. 
Den britiske sikkerheds- og sundhedslovgivning er baseret på den 
forudsætning, at alle, der har med arbejde at gøre (arbejdsgivere, 
arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende etc.), må samarbejde 
for at opfylde deres forpligtelser i relation til sikkerhed og 
sundhed. Lovgivningen indeholder derfor generelle krav om 
informering, uddannelse og høring samt mere specifikke krav, hvor 
der er behov herfor. I en rapport fra EF-Kommiss ionen fra 1991 
anføres det, at det britiske system, hvor arbejdstagerne har et 
medansvar for sikkerheden og sundheden, er et af de meste effektive 
i EF. 
Den britiske lovgivningsmodel er baseret på en grundig vurdering af 
risikomomenterne og på fornuftige lægelige og tekniske kriterier 
som grundlag for relevante og effektive kontrolforanstaltninger. Der 
lægges stor vægt på omfattende høringer af alle involverede parter 
om forslag til nye lovbestemmelser. 
De britiske sikkerheds- og sundhedskrav er blandt de strengeste i 
EF. Det fremgik af en undersøgelse foretaget af Health and Security 
Executive for nylig, som viste, at de britiske ulykkesstatistikker i 
de fleste henseender er forholdsvis lave sammenholdt med de andre 
store EF-lande. 
SÆRLIGE GRUPPER 
Unge 
Unge i beskæft i gel se 
Alle arbejdstagere i Det Forenede Kongerige, herunder børn og unge, 
der arbejder, er dækket af den samme omfattende sikkerheds- og 
sundheds lovgivning, som gælder for alle arbejdstagere. 
Desuden er unge arbejdstagere beskyttet af regler for, i hvilket 
omfang de kan arbejde i særligt risikofyldte industrier eller med 
særligt farlige stoffer. 
Ulykkesstatistikkerne viser, at unge arbejdstagere (16-19 år) kommer 
ud for færre ulykker end arbejdstagerne generelt. 
Minimumsalderen foi fuldtidsbeskæftigelse er 16 år, det samme som 
den lovfæstede aldersgrænse for afslutningen af den obligatoriske 
skolegang. Børn pa 13 ar og derover kan beskæftiges med lettere 
ikke-industrielt arbejde, hvor dette ikke indebærer nogen risiko for 
dem og ikke griber ind i deres skolegang. 
Unge og skolebørn er også omfattet af den omfattende 
beskytteIseslovgivning vedrørende ansættelses- og arbejdsvilkår samt 
I igest i I I ingslovgi vningen-, den eneste undtagelse er bestemmelserne 
om kollektive afskedigelser. 
.*«•' 
107 -
Unges erhvervsuddanne IsesmuI igheder 
Regeringen tillægger de unges erhvervsuddannelse den allerstørste 
betydning. Inden for det seneste tiår har omfattende ændringer 
fundet sted i det britiske undervisnings- og erhvervs­
uddannelsessystem. Der er gennemført reformer, støttet af øgede 
bevillinger til området. Bade forældre, børn og unge har nu en række 
valgmuligheder, som slet ikke fandtes for generationen før dem. 
Regeringens politik tager sigte på at give de unge øgede muligheder 
og højne hele uddannelsesniveauet. Målsætningen er at give alle unge 
chancen for at udnytte deres evner og få den bedst mulige start i 
I i vet. 
Den 20. maj 1991 offentliggjorde regeringen en hvidbog "Education 
and Training for the Twenty-First Century". De vigtigste politiske 
tiltag i denne hvidbog er følgende: 
Hurtigere indførelse af "National Vocational Qualifications" 
(NVQ) i de videregående uddannelser og udvikling af en række 
genere I le NVQ'ere; 
akademiske og erhvervsfaglige kvalifikationer skal respekteres 
lige højt, og det skal være lettere at bevæge sig mellem de to 
udanneIsesretn inger; 
skolernes afgangsklasser og de tekniske skoler skal give børnene 
langt flere tilbud, så de unges muligheder ikke begrænses med 
hensyn til, hvilken uddannelse de kan vælge, og hvor de kan tage 
den; 
"Training and Enter pr i se Councils" skal have større mulighed for 
at skaffe arbejdsgiverne indflydelse på uddannelsesområdet og 
arbejde for, at arbejdsgivere og uddannelsesinstitutioner 
støtter hinanden; 
flere unge skal tilskyndes til at tage en erhvervsuddannelse 
gennem tilbud om et uddannelsesbevis; 
bedre kontakt mellem skolerne og arbejdsgiverne for at sikre, at 
eleverne får en god forståelse for arbejdslivet, før de går ud 
af skolen; 
alle unge skal i 16-års alderen informeres og orienteres bedre 
om deres valgmuligheder, men i øvrigt også undervejs i resten af 
uddanne Isesforløbet ; 
muligheder og incitamenter for unge til at gøre mere ud af 
uddanne Isen; 
"colleges" skal være friere stillet til at give flere 
uddannelsestilbud og reagere mere fleksibelt på deres "kunders" 
behov. 
108 -
Man er nu langt fremme med gennemførelsen af de initiativer, der er 
omtalt i hvidbogen. I slutningen af 1992 vil det nationale system af 
standardkvalifikationer omfatte 80% af den del af befolkningen, der 
er i beskæftigelse på niveau 1-4, herunder de økonomisk set 
vigtigste kvalifikationer. Man har udviklet de første generelle 
NVQ'ere på niveau 2 og 3, som vil blive indført i en række skoler og 
"colleges" fra september 1992. De nye uddannelser vil generelt være 
tilgængelige fra september 1993. 
De første "Advanced Diplomas" vil i 1994 blive uddelt til unge, som 
påbegyndte en række specifikke uddannelser i september 1992. Disse 
eksamensbeviser vil udgøre en milepæl på området, og vil betyde, at 
akademiske og erhvervsfaglige kvalifikationer anerkendes på lige 
fod, og de viser også, at de pågældende har nået et givet niveau 
hvad angår grundlæggende færdigheder som engelsk, matematik og et 
moderne fremmedsprog, hvilket er nødvendigt for at komme videre med 
en videregående uddannelse og få et job. 
"Training and Enterprise Councils" har udvidet mulighederne for at 
fremme arbejdsgivernes indflydelse på uddannelserne. Der er nu 111 
såkaldte "Educations/Business Partnerships", mindst et i hvert TEC-
område. 
I ti "Training and Enter pr ise Councils" og 1 "Local Enterprise 
Company", der omfatter ca. 10% af det samlede antal 16-17-årige på 
landsplan, anvendes eksamens- og studiebeviser. Yderligere 7 TEC'ere 
og 2 LEC'ere er på nuværende tidspunkt ved at udvikle næste fase af 
ordningerne, som kommer til at omfatte yderligere 10% af de unge, 
der forlader skolen. Det er regeringens mål, at alle 16-17-årige, 
der forlader skolen efter at have deltaget i undervisningen på fuld 
tid, i 1996 skal have tilbud om et studie-/eksamensbevis. 
Der er nu blevet etableret 62 såkaldte "Compacts" (organer, der 
fremmer kontakten mellem skolerne og arbejdsgiverne) i det indre af 
London for derved at forbedre kontakten mellem skolerne og 
arbejdsgiverne. Man er ved at planlægge en videre udbredelse af 
"Compacts" over hele landet, og i den forbindelse er "Training and 
Enterpr ise Councils" ved at tilpasse den fremgangsmåde, der anvendes 
i forbindelse med "Compacts", ti I de lokale behov. 
Der er blevet etableret 56 "Careers Service Partnershi ps" med 
deltagelse af 57 TEC'ere og 80 LEC'ere. Der er blevet afsat 6,13 
mio. £ til TEC'ere med henblik på at øge antallet af bøger på de 
biblioteker, hvor man kan læse om forskellige karrieremuligheder, og 
ajourføringen af skolernes og de tekniske skolers edb-systemer. 
"Further and Higher Education Act" af 1992 vil sikre, at alle 
"Further Education Colleges" (FE) og "Sixth Form Colleges" får 
mulighed for selv at fastsætte de uddannelsesmæssige rammer som 
selvstændige institutioner. Pr. 1. april 1993 vil FE og "Sixth Form 
Colleges" ikke længere være under de lokale myndigheders kontrol, 
men i stedet henhøre under en ny sektor for "further education", som 
vil give de pågældende institutioner frihed til hurtigt og på en 
fleksibel måde at tilpasse sig deres brugeres behov. Der er blevet 
etableret "Further Education Funding Councils" i England og Wales og 
"Higher Education Councils" i England, Skotland og Wales. 
109 -
Et andet regeringsinitiativ er "Youth Training" (YT), der er et 
uddannelsesprogram, som tager sigte på at formidle en bredt baseret 
undervisning og erhvervsfaglig uddannelse, hovedsagelig til de 16-
17-årige, og give dem bedre kvalifikationer, når de skal ud på 
arbejdsmarkedet. 
I henhold til "Youth Training Guarantee" har alle arbejdsløse unge i 
alderen 16-17 år ret til at blive optaget på et egnet YT-program og 
uddanne sig der. 
Ca. 300.000 unge er i øjeblikket under uddannelse sammenholdt med 
7.000 unge i 1979. Siden iværksættelsen i 1983 af "Youth Training 
Scheme" (YTS) har mere end 3,1 mio. unge fået en uddannelse. I 1989 
var 93% af de 16-årige i gang med en fuldtids- eller 
deltidsuddannelse. For de 16-18-årige var tallet 70% sammenholdt med 
64% i 1984. 
I I - Handicappede 
I Det Forenede Kongerige findes der en lang række tilbud til 
handicappede fra sundhedsmyndighederne, lokale myndigheder, 
frivillige organisationer, "Training and Enterprise Councils" og 
"Local Enterprise Companies" samt arbejdsformidlingen. Disse tilbud 
dækker et meget bredt spektrum: lægehjælp, pasning og pleje, 
omskoling, fysisk genoptræning, forskellige former for hjælpemidler, 
hjælp i hjemmet, ferierejser, tilskud til hjælpere, adgang til 
information om lokale servicefaciliteter og en særlig 
arbejdsformidling for beskæftigede eller arbejdsløse handicappede. 
Desuden er der en omfattende ordning med sociale ydelser til syge og 
handicappede. 
Beskæft i gel se og uddanne!se 
De britiske uddannelses- og beskæftigelsesprogrammer er udformet med 
henblik på at tilskynde til lige muligheder også med hensyn til 
adgangen til beskæftigelse og uddannelse og at hjælpe handicappede 
til gradvis at kunne klare sig på det almindelige arbejdsmarked, og 
at der arbejdes for, at handicappede på arbejdspladserne kan bevare 
deres job og videreudvikle deres færdigheder. Mange handicappede 
benytter sig af de almindelige servicetilbud, men der findes også en 
lang række specielle tilbud omkring arbejdsformidling, fremme af 
ordentlige ansættelses- og arbejdsvilkår, rådgivning, vurdering af 
faglige kvalifikationer, omskoling og uddannelse. Der findes 
specielle ordninger, der er udarbejdet med henblik på at overvinde 
de særlige hindringer for handicappede i relation til beskæftigelse 
og uddannelse, og stærkt handicappede kan hjælpes via programmet 
vedrørende beskyttet arbejde. 
De forskellige programmer og servicetilbud er udviklet med henblik 
på at imødekomme bade lokale og individuelle behov. Siden april 1991 
har det været regeringens mal at sikre, at arbejdsløse handicappede 
får tilbudt at blive omfattet af et af statens fire store 
beskæftigelses- og uddannelsesprogrammer. Efter større høringer om 
arbejdsministeriets beskæftigelses- og uddanne IsestJeneste for 
- 110 -
handicappede er der blevet truffet en række beslutninger, som 
forbedrer de eksisterende specialtjenesters effektivitet. I løbet af 
1992 vil "Placements Assessment and Counselling Teams" (PACT) 
overtage alle de opgaver, der på nuværende tidspunkt henhører under 
"Disablement Resettlement Officers", som yder special hjælp til 
handicappede, og "Disablement Advisory Service", som rådgiver 
arbejdsgiverne, samt de evalueringsopgaver, der udføres af 
"Employment Resettlement Service". De nye PACT'ere vil yde en mere 
integreret service til både arbejdsgivere og handicappede. 
Sociale ydelser 
I Det Forenede Kongerige findes der en lang række offentlige ydelser 
til syge og handicappede; der udbetales hvert år 14,8 mia. £. Det 
vurderes, at udgifterne til offentlige ydelser til personer med 
langvarig sygdom og handicappede i 1992-93 vil beløbe sig til 14,2 
mia. £, hvilket er en stigning på ca. 9 mia. £ i faste priser siden 
1978-79. Der ydes hjælp til opretholdelse af indkomstniveauet gennem 
såvel bidragsbaserede som i kke-bidragsbaserede ordninger. Via ikke-
b i dragsbaserede ordninger ydes der til ca. 2 mio. handicappede 
endvidere tilskud til dækning af de ekstra omkostninger, der er 
forbundet med det at være handicappet. Der ydes særlig hjælp til 
personer, der har brug for at komme omkring. Nyere undersøgelser har 
vist, at tilskud til dækning af de ekstra omkostninger ved et 
handicap er en meget effektiv måde at hjælpe alvorligt handicappede 
på og derved dække deres behov. 
I de senere år har 850.000 personer nydt godt af forbedringerne af 
tilskudsordningerne for handicappede, som nu er bedre tilpasset de 
handicappedes behov og situation. Blandt disse forbedringer var 
indførelsen i april 1992 af to nye tiIskudsformer: "Disability 
Living Allowance", som gør det muligt for handicappede at få tilskud 
til de ekstra omkostninger ved deres handicap, og "Disability 
Working Al lowance", som er med til at gøre handicappede mere 
uafhængige og fremme deres sociale integration ved at hjælpe dem, 
der er i stand ti l og ønsker at arbejde, med at gennemføre dette. 
I - Ældre 
I Det Forenede Kongerige udbetales der en grundpension til alle 
kvinder over 60 år og alle mænd over 65 år, som opfylder et 
minimumskrav om bidrag til en pensionsordning, mens de har været 
erhvervsaktive. Som noget helt enestående kan der også udbetales 
pension til kvinder, baseret helt eller delvis på deres nuværende, 
tidligere eller afdøde ægtemands bidrag, hvis dette giver dem en 
større pension end den, der er baseret på deres egne bidrag. Desuden 
kan der også udbetales lønrelaterede pensioner; disse afhænger af 
den pågældendes indtægter siden 1978. 
Dette udgør i stigende grad en betydelig del af den offentlige 
pension, efterhånden som der iværksættes lønrelaterede ordninger. 
Der udtales en ekstra pension til pensionister over 80, og personer, 
der underholder en anden voksen eller har børn at forsørge, kan få 
en højere pension. 
111 -
Regeringen er ifølge loven forpligtet ti I at forhøje pensionen hvert 
år i takt med prisstigningerne, så købekraften bevares. 
Regeringen er tilhænger af princippet om samme pensionsalder for 
mænd og kvinder og udsendte i december 1991 et debatoplæg for at nå 
dette mål. Efter at dette er blevet diskuteret frem til juni 1992, 
vil regeringen fremsætte en række konkrete forslag. 
I tilslutning til den offentlige pension støtter regeringen 
forskellige pensionsordninger, der sikrer folk yderligere, så 
pensioneringen ikke medfører en voldsom indkomstnedgang. Der findes 
f.eks. private pensionsordninger, erhvervsmæssige pensionsordninger 
og opsparingsordninger. Alle over pensionsalderen, som alligevel har 
utilstrækkelige midler, kan ansøge om "Income Support", "Housing 
Benefit" og "Community Charge Benefit". Der er blevet stillet 
yderligere midler til rådighed for pensionister med en lav indkomst. 
I perioden 1989 - oktober 1992 er der sket en stigning på næsten 
700 mio. £ om året i faste priser i de beløb, der udbetales i 
forbindelse med "income Support"-ordn ingen og andre 
indkomstrelaterede ydelser til pensionister. Der kan udbetales 
forhøjet "Income Support" til ældre på plejehjem. 
Den gennemsnitlige nettoindkomst for personer over pensionsalderen 
steg med 34% i perioden 1979-1988; halvdelen af alle pensionerede 
ægtepar og enlige pensionister modtager en erhvervspension fra en 
tidligere arbejdsgiver. Erhvervspensioner tegnede sig i 1988 for 
mere end en fjerdedel af pensionisternes gennemsnitsindkomster og 
opsparingsordningerne for næsten en femtedel. 
SOCIAL TRYGHED 
Formålet med det britiske socialsikringssystem er at etablere et 
effektivt økonomisk sikkerhedsnet under skyldig hensyntagen til den 
generelle Økonomiske og sociale politik. Den eksisterende struktur 
har gjort det muligt at kanalisere ressourcerne mere effektivt ud 
til de personer, der har størst behov, hvorved man opmuntrer til 
uafhængighed og personlig ansvarlighed og tilskynder folk til at 
vende tilbage til arbejdsmarkedet. Den landsdækkende 
socialbistandsordning sikrer enlige forældre, ældre, syge og 
arbejdsløse en rimelig indkomst uden tidsbegrænsninger. Regeringens 
"Citizen's Charter" vedrører tilbuddene om social sikkerhed. Det er 
et nyt program, der har til formål at forbedre kvaliteten af det 
offentliges tjenesteydelser ved så vidt muligt at give borgerne 
valgmuligheder, at gøre dem i stand til handle, når 
tjenesteydelserne ikke er tilfredstillende, og at anvende 
skatteydernes penge fornuftigt. De samlede udgifter til social 
sikkerhed beløb sig i 1991 -1992 til 70,6 mia. £, hvilket er en 
stigning på 17,9 mia. f i faste priser inden for de sidste ti år 
el ler 34%. 
For arbejdstagere og personer, der tidligere har haft beskæftigelse, 
findes der bidragsbaserede ordninger til dækning af uarbejds­
dygtighed i forbindelse med graviditet, barsel og sygdom samt 
112 -
arbejdsløshed; desuden findes der ikke-bidragsbaserede ordninger, 
hvorigennem der ydes supplerende økonomisk hjælp til alvorligt syge 
eller handicappede (herunder personer, der er blevet handicappet som 
følge af en arbejdsulykke) og personer, der passer syge og 
handicappede. Der ydes også økonomisk bistand til familier, som 
modtager en kontantydelse hver uge for de børn, for hvem de har 
forsøgerpligt; udgifterne hertil beløber sig i 1991-1992 til 5,46 
mi a £. Via "Family Credit"-ordn ingen sikres lønmodtagere og 
selvstændige erhvervsdrivende med børn og en lav eller beskeden løn 
endvidere et tilskud til indkomsten. Formålet hermed er at sikre, at 
de fleste er bedre stillet, når de arbejder, end når de er 
arbejdsløse, hvorved forældre opmuntres til at vende tilbage til 
arbejdsmarkedet eller fortsætte med at arbejde. I april 1992 blev 
minimumsgrænsen for det antal timer, en forælder skal arbejde for at 
få ret til "Family Credit" sænket fra 24 timer til 16. Dette har 
gjort ordningen mere omfattende, så mange flere familier nu har ret 
til at komme ind under den. Ændringen har især været af betydning 
for enlige forældre, som på grund af deres forpligtelser over for 
børnene ofte ikke har været i stand til at arbejde mere end 24 timer 
om ugen. 
"Income Support"-ordn ingen sikrer personer, der ikke arbejder på 
fuld tid, en indkomst. Støtten kanaliseres ud til dem, der har et 
særligt behov, idet der ydes større beløb til familier, enlige 
forældre, ældre, syge og handicappede. Der er 5 mio. personer, der 
modtager "Income Support". De initiativer, der er taget de sidste 
tre år, har medført stigninger i ydelserne i forbindelse med "Income 
Support"-ordn ingen og andre indkomstrelaterede ydelser for pensio­
nister på 700 mio. £ pr. ar i faste priser. I oktober 1990 blev der 
indført et yderligere tilskud til personer, der passer andre. 
"Housing Benefit" og "Community Charge Benefit" er 
indkomstrelaterede ordninger, hvorigennem der ydes op til 100% 
dækning af huslejeomkostninger, der er rimelige, og 80% dækning af 
kommunale skatter til personer, der modtager "Income Support". Også 
personer, der har en indkomst, der er højere end grænsen for at 
modtage "Income Support", har mulighed for at få disse ydelser, idet 
støtten falder i takt med, at indkomsten stiger. 
eger ingen erkender, at underholdsb idrag fra den ene forælder vil 
sikre den anden enlige forælder og børnene en pålidelig indkomst, 
som kan være med til at forhindre, at de er afhængige af 
indkomstrelaterede ydelser. Den er derfor ved at gennemføre et 
reformprogram med henblik på, at den forælder, der ikke har børnene, 
sikrer disse og den forælder, der har forældrerettigheden, en 
rimelig indtægt. I april 1993 vil der blevet etableret et såkaldt 
"Child Support Agency", som skal samle de sager, der er blevet 
behandlet af de sociale myndigheder og en række civile domstole i 
Det Forenede Kongerige. Via "Child Support Agency" vil alle sager 
vedrørende fastsætte ise og inddrivelse af børnebidrag blive 
behandlet et enkelt sted og uden deltagelse af de stridende parter. 
Der vil blivet etableret et uafhængigt appelsystem, og en uafhængig 
instans vil føre kontrol med beslutningerne, idet resultaterne heraf 
vil blive offentliggjort hvert år. "Child Support Agency" vil yde 
en bedre og mere effektiv service end det nuværende system. 
- -i-13 -
FRANKR I G 
- 114 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmål 1 
I bekendtgørelse nr. 81-405 af 28. april 1981, som gennemfører bl.a. 
direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 og 64/360/EØF af 15. oktober 
1968 i fransk lovgivning, er det i paragraf 6 og 13 fastsat, at 
opholdstilladelse ikke kan nægtes en arbejdstager, der er omfattet 
af bestemmelserne om fri bevægelighed, medmindre det er begrundet i 
hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller 
den offentlige sundhed. 
Spørgsmål 2 
De franske myndigheder overvåger iværksættelsen af de bestemmelser, 
der sikrer arbejdstagere, som er statsborgere i andre EF-lande, 
opholdsret i Frankrig. 
Arbejdstagere fra andre EF-lande har adgang til alle erhverv og fag 
på samme vilkår, som gælder for franske statsborgere. 
Med forbehold af de fremskridt, der kan opnås med hensyn til 
ækvivalens mellem eksamensbeviser, forekommer den største hindring 
for arbejdstagernes frie bevægelighed dog fortsat i høj grad at 
ligge i den manglende anerkendelse af erhvervskompetence. 
Nye i nit i at iver 
Det vigtigste nye initiativ med henblik på at sikre fri bevægelighed 
er et lovforslag "indeholdende forskellige bestemmelser vedrørende 
offentligt ansatte", som i øjeblikket er til behandling. I henhold 
til dette lovforslag skal der indsættes en paragraf 5 a) i 
tjenestemandsvedtægten (lov af 13. juli 1983), hvorefter 
statsborgere fra andre EF-lande kan få adgang til visse 
sti I I ingsområder og stillingsgrupper i den offentlige sektor i 
Frankr ig. 
Den planlagte åbning vil blive iværksat gennem en ændring af de 
særlige vedtægter, der gælder for de forskellige kategorier af 
offentligt ansatte. Vedtægterne skal udtrykkeligt give udenlandske 
ansøgere mulighed for at søge disse stillinger og melde sig til 
udvælgelsesprøverne; eventuelle restriktioner vedrørende bestemte 
stillinger inden for de pågældende områder skal også fremgå klart af 
vedtægterne. 
Spørgsmål 3 
I henhold til artikel 10 i forordning 1612/68/EØF, hvis indhold er 
gengivet i bekendtgørelse nr . 81-405 af 28. april 1981, artikel 1, 
paragraf k), har de familiemedlemmer, der er omfattet af reglerne om 
familiesammenføring, ret til at tage bopæl hos arbejdstageren. 
115 -
De familiemedlemmer, der bor hos en arbejdstager, der er statsborger 
i et andet EF-land, behandles på lige fod med franske statsborgere 
og er omfattet af alle de bestemmelser, der gælder for disse med 
hensyn til socialhjælp, bolighjælp og boliglån, erhvervsuddannelse, 
stipendier, social tryghed osv. 
Aner kende I se af eksamensbevi ser 
Der må sondres klart mellem anerkendelse af eksamensbeviser for 
akademiske uddannelser og eksamensbeviser for erhvervsuddannelser. 
I Frankrig blander staten sig ikke i spørgsmålet om anerkendelse af 
akademiske eksamensbeviser, som henhører under de højere 
uddannelsesinstitutioners egen kompetence. 
Men det franske undervisningsministerium støtter via Institutionen 
NAR IC (National Academic Recognition Information Centre) øget 
mobilitet blandt studerende, lærere og forskere inden for 
Fællesskabet ved at skaffe dem oplysninger om studie- og 
undervisningsforløb på universiteter i udlandet. 
Spørgsmålet om anerkendelse af erhvervsuddanneIsesbevi ser indgår som 
led i gennemførelsen af direktivet af 21. december 1988 om 
indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af 
eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående 
uddannelser af mindst tre års varighed. Dette direktiv er i 
øjeblikket ved at blive gennemført i de forvaltningsgrene, der er 
ansvarlige for de forskellige erhverv, for hvilke der gælder særlige 
regler. 
Desuden arrangerer forskellige erhvervsuddanneIsesorganer i 
samarbejde med tilsvarende organer i andre EF-lande, under 
tilskyndelse af EF-programmerne eller på eget initiativ, 
erhvervsuddanne Isesforløb, som er fælles for disse to eller tre 
eller fire organer fra forskellige lande. 
De uddannelsesbeviser, der udstedes efter afslutningen af sådanne 
fælles uddannelsesforløb, er enten et fælles eksamensbevis, eller et 
bevis, der attesteres gensidigt af uddanne Isesorganerne. De vil 
derefter kunne anerkendes af arbejdsgiverorganisationer som f.eks. 
brancheforeninger o.lign. 
Grænsearbejdere 
Man tilstræber at forbedre leve- og arbejdsvilkårene for 
grænsearbejdere med en række bestemmelser, som i overensstemmelse 
med forordning 1408/71/EØF (artikel 68 og 71) sikrer dem 
arbejdsløshedsyde Ise. En grænsearbejder, der bliver arbejdsløs, får 
udbetalt arbejdsløshedsydeI se i bopælslandet i henhold til de 
gældende bestemmelser i det pågældende land, som om han havde været 
undergivet denne lovgivning i den periode, han sidst havde 
beskæft i gel se. 
- 116 -
Når beregningen af ydelserne er baseret på den tidligere løn, tages 
der hensyn til den pågældendes senest udbetalte løn (Fell inger­
dommen af 28. februar 1980). 
Følgelig får en grænsearbejder, der er bosiddende i Frankrig, 
udbetalt arbejdsløshedsydeIse af ASSEDIC i henhold til de franske 
regler og på grundlag af den senest udbetalte løn. 
Hertil kommer en række foranstaltninger som f.eks. oprettelse af 
"EF-arbeJdsmarkedsrådgivningskontorer". Disse kontorer skal give 
grænsearbejderne på begge sider af grænserne informationer om leve-
og arbejdsvilkårene i det land, hvor de arbejder. Foreløbig fungerer 
et sådant arbejdsmarkedsrådgivningskontor som forsøg mellem Nord Pas 
de Caiais og Hainaut; kontoret benytter sig både af den vallonske 
arbejdsformidlingstjeneste og af ANPE. 
Der er planer om at oprette flere EF-arbeJdsmarkeds-
rådgivningskontorer, bl.a. mellem Rhône Alpes og Norditalien. 
Endelig skal nævnes udvekslingen af tilbud af ledige jobs på edb 
mellem arbejdsformidI ingstjenesterne i: 
- Val Ionien (Belgien) og Nord Pas de Caiais 
- Baden Wurttemberg og Lorraine 
- Saarland/Rheinland-PfaIz og Alsace 
Der findes også sådanne systemer mellem Piémont (Italien) og Rhône 
Alpes, men de er endnu ikke kørt ind på edb. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Spørgsmål 4 
Udover de særlige betingelser og egnethedskrav, der gælder for visse 
erhverv, er der ingen generelle bestemmelser, der forbyder visse 
persongrupper adgang til beskæftigelse. 
Spørgsmål 5 
Ri mel i g løn 
Retten til frit at fastsætte lønnen er et grundlæggende princip i 
den franske arbejdsmarkedslovgivning. Virksomhedslederen er frit 
stillet med hensyn til at fastsætte hvordan og hvor meget, 
arbejdstageren skal lønnes, og denne er ligeledes helt frit stillet 
med hensyn til at acceptere eller afvise det. Men denne rettighed 
udøves dog inden for en juridisk ramme, der sætter visse grænser i 
form af lovfæstede og overenskomstmæssige garantier. 
Den såkaldte "dyrtids- og vækstregulerede mindsteløn" (SMIC) sikrer 
de lavestlønnede, at de kan bevare deres købekraft. SMIC blev 
indført ved lov af 2. januar 1970 og er en timeløn, hvis købekraft 
er sikret ved en indeksregulering baseret på udviklingen i det 
- 117 -
nationale forbruger indeks. Men for også at sikre, at disse 
lønmodtagere får fordel af den økonomiske udvikling i landet, 
reguleres SMIC også på grundlag af den almindelige økonomiske 
udvikling. Den årlige stigning i SMlC's købekraft skal således være 
mindst halvdelen af stigningen i den gennemsnitlige timeløns 
købekraft. I øjeblikket er SMIC (pr. 1. juli 1992) 34,06 FF i timen, 
dvs. 5 756,14 FF brutto om måneden for 169 arbejdstimer, beregnet 
over 52 uger, og det svarer til en månedlig netto mindsteløn på 
4 711 FF. 
Alle de kollektive forhandlinger for de enkelte fagområder 
fastsætter garanterede mindste lønninger. For at sikre, at disse 
garantier har reelt indhold og samtidig ligger over den lovfæstede 
garanti, som SMIC udgør, har regeringen opfordret arbejdsmarkedets 
parter til at forhandle. I 1990 opstillede centraludvalget for 
kollektive overenskomstforhandlinger en række målsætninger, som man 
tilstræber at opfylde inden for to år i forbindelse med 
forhandlingerne inden for de forskellige fagområder: 
Ingen overenskomstmæssig mindsteløn må være lavere end SMIC, 
- arbejdsklass ificeringen skal tilpasses den teknologiske udvikling 
og de nye arbejdsformer, 
alle lønmodtagere skal have mulighed for en karriereudvikling. 
Den seneste status, som er fra den 1. juni 1992, viser, at disse mål 
i vid udstrækning er nået. 
I februar 1990 havde hver fjerde branche en begyndelsesløn for 
arbejdere på under 80% af SMIC; i juni 1992 var der kun tale om hver 
tolvte branche. 
Løn for atypisk beskæft i gel se 
Arbejdstagere med tidsbegrænsede arbejdskontrakter og vikarer skal 
have samme rettigheder som de Øvrige lønmodtagere i virksomheden. 
Lønnen skal være mindst lige så høj som den løn, en anden 
arbejdstager i virksomheden med tilsvarende kvalifikationer og i 
samme job ville få efter en prøveperiode. Desuden har man krav på en 
godtgørelse, der skal kompensere for usikkerheden i ansættelsen. Den 
godtgørelse, som en arbejdstager med en tidsbegrænset 
arbejdskontrakt skal have udbetalt efter kontraktens udløb, er 
blevet sat op til 6% af bruttolønnen i henhold til lov af 12. juli 
1990 om øget sikkerhed i ansættelsen gennem tilpasning af reglerne 
for midlertidige kontrakter. På samme måde skal vikarer have en 
godtgørelse efter afslutningen af vikarperioden svarende til 10%. 
Deltidsarbejdere, dvs. arbejdstagere med en kortere arbejdstid, dog 
mindst 1/5 af den lovfæstede eller overenskomstmæssigt fastsatte 
arbejdstid, skal have samme løn som deres fuldtidsbeskæftigede 
kolleger, beregnet i forhold til deres arbejdstid. 
118 -
Indeholdelse i , udlæg i eller overdragelse af løn 
For at sikre arbejdstagerne de fornødne midler til deres eget og 
familiens underhold kan der kun foretages indeholdelse i, gøres 
udlæg i eller foretages overdragelse af en del af lønnen. Den del, 
"der er fritaget for arrest og beslag", sikrer arbejdstageren og 
hans familie et eksistensminimum. 
I loven af 9. juli 1991 bekræftes dette princip, og en række 
gennemføre IsesbestemmeI ser præc i seres. 
Spørgsmål 6 
Alle, der søger lønnet beskæftigelse, kan lade sig registrere hos 
den nationale arbejdsformidIingstjeneste og dermed gratis benytte 
sig af den offentlige arbejdsformidling. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
SpørgsmåI 7 
Arbejdsti dens varighed og t i I rette læggel se 
I henhold til loven er den ugentlige arbejdstid 39 timer, og 
derudover kan hver arbejdstager frit udføre overarbejde i 130 timer 
om året. 
Arbejdstidens varighed og tilrettelæggelse har siden 1982 været 
genstand for en række reformer, som er led i en generel udvikling i 
retning af mere smidige og forskelligartede overenskomstmæssige 
bestemmelser fremfor en fælles lovgivning. 
I henhold til resolution af 16. januar 1982 er der mulighed for: 
- på grundlag af en bred brancheaftale eller en virksomhedsaftale 
at afvige fra de i bekendtgørelserne fra 1937 fastsatte 
bestemmelser om tilrettelæggelsen af arbejdsrytmerne; 
at tilrettelægge arbejdet i week-end skiftehold og dermed på 
gi undlag af en IMan. he el loi virksomhedsaftale at afvige fra 
princippet om he I I igdagsfri. 
I henhold til lov af 13. november 1982 er der nu pligt til at 
forhandle mindst én gang om året i virksomhederne om varigheden af 
den effektive arbejdstid og dens tilrettelæggelse. 
Loven af 28. februar 1986, der indeholder en række bestemmelser om 
ændring af arbejdstiden - omlægning af arbejdstiden og flytning af 
hvileperioden - forudsætter brancheforhandlinger. Resolution af 1. 
august 1986 indeholder tilsvarende bestemmelser for så vidt angår 
afbrydelser (hvilepauser) i arbejdet. 
- 119 -
Lov af 19. juni 1987 indeholder en række ændringer, som samtidig 
betyder en harmonisering af visse bestemmelser om ændring af 
arbejdstiden som f.eks. afspadsering, omlægning og arbejdsperioder. 
Loven åbner mulighed for at indføre skifteholdsarbejde af økonomiske 
årsager og afvige fra forbudet mod natarbejde for kvinder i 
industrisektoren. Sådanne foranstaltninger skal ifølge loven kun 
kunne iværksættes efter kollektive forhandlinger, og for så vidt 
angår omlægning af arbejdstiden og afbrudt arbejde, kan man vælge 
mellem forhandlinger på brancheplan eller virksomhedsplan. 
Denne lov er blevet yderligere præciseret på visse punkter af lov af 
3. januar 1991. Lovens bestemmelser om arbejdstiden har et dobbelt 
sigte: 
- at omlægge arbejdstiden ved at forlænge den periode, hvori 
maskiner og udstyr udnyttes, og ved at fremme en bedre 
arbejdsdeling; 
- at give arbejdstagerne mulighed for selv at være med til at 
tilrettelægge deres arbejdstid og derved få lettere ved at forene 
deres arbejdsmæssige forpligtelser med de familiemæssige og 
sociale forpl igteIser. 
Efter dommen afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol den 
25. juli 1991, i henhold til hvilken forbudet mod natarbejde for 
kvinder, som findes i arbejdsmarkedsloven, er i strid med direktiv 
76/207, ophævede Frankrig ILO'S konvention nr. 89. Da natarbejde 
antager meget forskellige former i de forskellige sektorer, blev 
arbejdsmarkedets parter opfordret til at indlede forhandlinger. Når 
disse forhandlinger er afsluttet, har regeringen til hensigt at 
fremsætte et lovforslag, der i vid udstrækning er baseret på ILO's 
konvention nr. 171, med henblik på at give alle arbejdstagere, som 
arbejder om natten, en række modydelser og garantier, som f.eks. 
nedsættelse af arbejdstiden, løntillæg, foranstaltninger med 
henblik på at beskytte disse arbejdstageres sundhed, at sikre dem 
adgang til erhvervsuddannelse og at gøre det muligt for dem at 
forene deres arbejdsmæssige og familiemæssige forpligtelser. 
Der har for nylig udviklet sig en debat om det hensigtsmæssige i at 
lempe bestemmelserne om forretningers lukketid om søndagen. Man er i 
øjeblikket ved at undersøge mulighederne for en ny lovgivning, som, 
samtidig med at princippet om he I I igdagsfri stadfæstes, har til 
formål at ajourføre listen over tilladte undtagelser. Samtidigt vil 
straffeforanstaltningerne for dem, som overtræder denne lovgivning, 
og kontrollen blive udvidet. 
Tidsbegrænsede arbejdskontrakter 
Med loven af 12. juli 1990 har man, uden overhovedet at stille 
spørgsmålstegn ved værdien af korttidskontrakter, der imødekommer et 
reelt behov i virksomhederne for at tilpasse beskæftigelsen til de 
økonomiske konjunkturudsving, ændret reglerne for tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter og midlertidigt arbejde for at lægge dem ind i 
faste rammer og for bedre at kunne kontrollere, i hvilket omfang 
virksomhederne gør brug af disse ansættelsesformer. Sådanne 
kontrakter kan nu kun indgås med henblik på udførelse af en bestemt 
120 -
arbejdsopgave og kun i de tilfælde, der er udtrykkeligt nævnt i 
loven. Kontrakterne må hverken have til formål eller til resultat at 
besætte stillinger varigt i forbindelse med virksomhedens normale og 
løbende aktiviteter. 
Desuden er anvendelsen af denne form for arbejdskontrakter forbudt 
for foretagender, der kort tid forinden har foretaget afskedigelser 
af økonomiske hensyn, og forbudet mod at ansætte arbejdstagere på 
midlertidige kontrakter til udførelse af særligt farligt arbejde er 
nu udvidet til også at omfatte arbejdstagere med tidsbegrænsede 
kontrakter. 
Reglerne om kontrakternes varighed og fornyelse er desuden blevet 
skærpet. Den maksimale varighed, inklusive fornyelse, er i 
princippet blevet begrænset til 18 måneder (i stedet for som 
tidligere 24 måneder) bortset fra visse undtagelsestilfælde, som 
udtrykkeligt er nævnt i loven. Desuden kan ingen af de to former for 
kontrakter nu fornyes mere end en enkelt gang. 
For at forebygge arbejdsulykker for arbejdstagere i atypiske 
ansættelsesforhold omfatter loven en lang række bestemmelser om 
sikkerhedsspørgsmål, bl.a. krav om øget uddannelse i sikkerheds­
spørgsmål, når arbejdstagerne udfører arbejde, der indebærer særlige 
risici, der optræder på en liste, som er udarbejdet i virksomheden. 
Loven indeholder nogle straffebestemmelser i tilfælde af 
overtrædelse af reglerne for tidsbestemte arbejdskontrakter og 
skærpede straffebestemmelser i forbindelse med vikararbejde, ulovlig 
underentreprisepraksis og udlån af arbejdskraft. 
I 1991 medførte en række aftaler en forbedring af erhvervs-
uddannelsesmulighederne for arbejdstagere med usikre arbejdsforhold: 
ti Ilægsoverenskomst af 8. november til aftalen af 3. juli om retten 
til individuel uddannelsesorlov for arbejdstagere med en 
tidsbegrænset arbejdskontrakt; aftale af 15. oktober om uddannelse 
af arbejdstagere i vikarbureauer. 
Deltidsarbejde 
Resolution af 26. marts 1982 og af 11. august 1986 sikrer 
deltidsbeskæftigede arbejdstagere en status, som svarer til de 
fuldt idsbeskæft igedes. 
Lov af 3. januar 1991 omfatter en vigtig nyskabelse: Deltidsarbejde, 
som tidligere kun blev tilbudt på arbejdsgiverens initiativ, er nu 
blevet en ret, som arbejdstagerne selv kan anmode om at kunne 
benytte sig af. Retningslinjerne skal fastlægges ved forhandling 
mellem arbejdsmarkedets parter. 
I den rapport, som blev indsendt til arbejdsministeriet i marts 
1992, gøres der status over disse forhandlinger, og der foreslås nye 
foranstaltninger til udvikling af deltidsarbejde. Arbejdsdeling er 
et af regeringens prioriterede mål, og et lovforslag er under 
udarbejdelse. 
- 121 -
Procedurer i forbindelse med kollektive afskedigelser 
Inden arbejdsgiveren kan foretage kollektive afskedigelser begrundet 
i Økonomiske hensyn, skal han høre medarbejderrepræsentanterne og 
overholde forskellige tidsfrister. Medarbejderrepræsentanterne kan 
gøre brug af eksperter. De formelle regler varierer afhængigt af, om 
de kollektive afskedigelser berører under 10 arbejdstagere eller 10 
arbejdstagere og derover inden for samme periode på 30 dage. 
Siden lov af 30. december 1986 trådte i kraft, skal virksomhedens 
leder ikke længere have tilladelse fra myndighederne, før han kan 
foretage kollektive afskedigelser begrundet i Økonomiske hensyn. 
Myndighederne skal kun på forhånd underrettes om planen. 
Arbejdsgiverne skal træffe foranstaltninger til at begrænse antallet 
af afskedigelser eller lette omplaceringen af de arbejdstagere, hvis 
afskedigelse ikke kan undgås. Blandt disse foranstaltninger 
figurerer omskol ingsoverenskomster, der sikrer de pågældende 
arbejdstagere en vis indkomst i seks måneder, hvor de samtidig får 
tilbudt forskellige uddannelseskurser. 
Ledigblevne arbejdstagere har krav på en fratrædelsesgodtgørelse. 
I henhold til bestemmelserne i lov nr af om minimums-
integrations indkomsten, finder bestemmelserne om kollektive 
afskedigelser anvendelse i tilfælde af væsentlige ændringer i 
arbejdskontrakten af økonomiske årsager og i forbindelse med 
afskedigelser, der har været genstand for forhandling. Denne 
udvidelse af lovgivningens anvendelsesområde er i overensstemmelse 
med det EF-direktiv, som Rådet vedtog den 30. april 1992. 
Konkurs 
I henhold til lov af 25. januar 1985 skal en virksomhed indgå 
tvangsakkord uden for konkurs eller træde i retslig likvidation, når 
den er nødsaget til at standse sine betalinger, dvs. når den ikke 
kan dække sine forfaldne gældsposter med sine disponbile aktiver. 
Formålet med de nuværende juridiske regler for tvangsakkord uden for 
konkurs er at beskytte industri potentieI let og de dermed forbundne 
arbejdspladser. 
Virksomhedsnævnet informeres og høres, inden der træffes beslutning 
om at standse betalingerne, og, såfremt der gennemføres 
tvangsakkord, inden der træffes beslutning om videreførelse af 
virksomhedens aktiviteter, samt i forbindelse med udarbejdelsen af 
en saneringsplan for virksomheden. Virksomhedsnævnets repræsentanter 
har krav på at blive hørt i retten. 
Virksomhedsnævnet kan meddele retsformanden eller den offentlige 
anklager alle oplysninger vedrørende virksomhedens 
betalingsstandsning. Retten træffer beslutning om en saneringsplan 
eller erklærer virksomheden for værende trådt i solvent eller 
insolvent likvidation. 
122 -
Alle arbejdsgivere er forpligtet til at forsikre sig imod risikoen 
for løngæld til arbejdstagerne, herunder arbejdstagere, der er 
stationeret i udlandet, og arbejdstagere, der er bosiddende i 
udlandet. Det sker via "Association pour la Gest ion du Régime 
d'Assurance des Créances des Salariés (AGS), og finansieres med et 
bidrag, der betales af arbejdsgiveren. 
Spørgsmål 8 
Siden resolution af 16. januar 1982 trådte i kraft, har 
arbejdstagerne haft krav på en årlig ferie med løn på 2 1/2 
arbejdsdag pr. måned, de har været effektivt beskæftiget hos samme 
arbejdsgiver mellem 1. juni det foregående år og den 31. maj i 
indeværende år, dvs. i alt fem ugers ferie. 
Arbejdstagerne har ligeledes krav på en ugentIig hvi leper iode på 
mindst 24 timer i træk. Denne hvileperiode skal, medmindre der er 
dispenseret, være placeret om søndagen. Bekendtgørelserne fra 1937 
har udvidet denne rettighed ved i visse tilfælde at stille krav om 
en ugentlig hvileperiode på to på hinanden følgende dage. 
Spørgsmål 9 
I henhold til loven kræves kun et skriftligt dokument i forbindelse 
med tidsbegrænsede arbejdskontrakter (f.eks. tidsbegrænsede 
kontrakter, lærlingekontrakter, kontrakter om midlertidigt arbejde 
(vikararbejde)) og kontrakter om deltidsarbejde. Overenskomstaftaler 
har imidlertid udvidet brugen af skriftlige kontrakter til at gælde 
al le arbejdsforhold. 
Direktivet af 14. oktober 1991 om bevis for arbejdsforholdet er ved 
at blive gennemført i den nationale lovgivning. 
SOCIAL TRYGHED 
Spørgsmål 10 
a) Generelt vil alle, der udøver lønnet eller selvstændig 
erhvervsaktivitet, være personligt og obligatorisk dækket af 
socialsikringssystemet. Den forsikredes familiemedlemmer kan 
eventuelt være berettiget til visse former for ydelser 
(sygesikring, overførte pensioner osv.). 
Loven opererer med fire forskellige hovedgrupper af sociale 
sikringsordninger (den almindelige lønmodtagerordning, særlige 
lønmodtagerordninger, ordninger for ikke-lønmodtagere uden for 
landbruget og ordningen for landbrugere), som hver svarer til en 
bestemt social- eller erhvervsgruppe - eller et helt sæt af 
social- og erhvervsgrupper - og sikrer de pågældende en vis 
beskyttelse mod forskellige risici, som er omfattet af det 
- 123 
franske socialsikringssystem: sygdom, graviditet og barsel, død, 
invaliditet, arbejdsulykker, alder, enkestand og familie­
forsørgelse. Arbejdsløshedsforsikringen er ikke omfattet af 
socialsikringssystemet i Frankrig. 
Det skal understreges, at den almindelige ordning er langt den 
største af dem alle: Den sikrer ca. 82% af de erhvervsaktive 
forsikrede ved sygdom, graviditet og barsel (naturalydelser, dvs. 
refusion af udgifter til lægehjælp, hospitalsophold, medicin 
osv. ). 
Det franske socialsikringssystem er således baseret på en række 
lovfæstede ordninger, som alle administreres under tilsyn af de 
statslige myndigheder. 
b) Det franske socialsikringssystem, som skal sikre enkeltpersoner -
først og fremmest arbejdstagere - tilstrækkelige ydelser, 
finansieres hovedsagelig gennem bidrag (90% for den almindelige 
ordnings vedkommende, hvoraf 27% betales af lønmodtagerne og 73% 
af arbejdsgiverne) beregnet på grundlag af erhvervsindkomsten, 
hvad enten det drejer sig om lønindtægter eller overskud af 
selvstændig virksomhed, og ved bidrag, beregnet på grundlag af 
overførselsindkomster (almindelige pensioner, arbejdsløsheds-
ydelser og førtidspensioner). 
Men visse særlige ordninger finansieres dog på grund af specielt 
problematiske demografiske forhold først og fremmest med bidrag 
fra det offentlige og ved overførsler. Ordningen for landbruget 
finansieres også i vidt omfang med støtte fra staten, øremærkede 
afgiftsbeløb og overførsler. 
c) Det franske socialsikringssystem, som oprindeligt var knyttet 
sammen med udøvelse af erhvervsaktivitet, er efterhånden blevet 
mere generelt dækkende, således at hele befolkningen nu har 
adgang til social beskyttelse, i hver fald for så vidt angår 
familieydelser, sygesikring og ydelser i forbindelse med 
graviditet og fødsel samt alderspension. 
Følgende skal understreges i den forbindelse: 
- For så vidt angår familieydelser stilles der ikke krav om 
udøvelse af erhvervsaktivitet; 
- de lønnede arbejdstagere, som ikke opfylder betingelserne for 
at være berettiget til ydelser i forbindelse med sygdom eller 
graviditet i henhold til den almindelige ordning (mindst 200 
timers lønnet arbejde pr. kvartal eller bidrag, der for en 
periode pa 6 man' ler er beregnet på grundlag af en løn, der 
skal være mindst l 040 gange SM IC-1i me lønnen) er - medmindre 
de selv udtrykkeligt afviser det - tilsluttet den "personlige 
forsikring", hvorefter de kan få udbetalt ydelser svarende til 
dem, der udbetales i henhold til den almindelige ordning; 
ikke-erhvervsakti ve, som ikke er sikret ved sygdom eller 
graviditet som værende familiemedlemmer til en arbejdstager, 
kan efter eget ønske blive optaget som "personligt 
fors ikrede" ; 
- 124 -
- med hensyn til invaliditet, alderdom og enkestand kan 
personer, der tidligere har været forsikret i den 
obligatoriske soci als ikringsordning, fortsætte som frivilligt 
forsikrede. Det samme gælder i forbindelse med 
pensionsforsikringen for forældre, der har familie at 
forsørge. 
d) Den franske lovgivning indeholder bestemmelser, der sikrer 
personer, som er udelukket fra arbejdsmarkedet, og som ikke selv 
har de fornødne subsistensmidler, tilstrækkelige ydelser og 
midler til deres underhold: 
- Med hensyn til sygesikringen kan ovennævnte personers bidrag 
til den personlige forsikring (10.c), såfremt de ikke selv 
har de fornødne midler, om nødvendigt betales af 
socialforvaltningen eller af børnetilskudsordningen; 
der findes en lang række bestemmelser, der sikrer en vis 
minimumindkomst, og som henvender sig til de fattigste i 
befolkningen; det kan enten være den såkaldte 
"minimums intégrât ions indkomst" (RMI), der blev indført ved lov 
nr. 88-1088 af 1. december 1988, og som gælder for alle 
"uarbejdsdygtige", eller en "minimumalderspension", som 
udbetales til ældre i henhold til afdeling VIII i 
soci a Isikringsloven, eller om ydelser til voksne handicappede 
(AAH), som udbetales i henhold til bestemmelserne i paragraf 
L.821-1 ff i soci a I s ikringsloven, eller om ydelser til enlige 
forældre, der udbetales i henhold til bestemmelserne i 
paragraf L.524-1 ff i samme lov til personer, der er alene om 
at forsørge et eller flere børn (2 962 FF om måneden plus 987 
FF pr. barn fra 1.7.1992). 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Spørgsmål 11 
Retten til at være medlem af en fagforening efter eget valg eller 
ikke at være medlem er nedfældet i præamblen til grundloven. 
De organisationer, der ønsker at udøve deres aktivitet i henhold til 
bestemmelserne af 21. marts 1884 om fagforeninger, skal opfylde en 
række formaliteter. Personer, der vil oprette en fagforening, skal 
på det stedlige borgmesterkontor deponere foreningens vedtægter og 
navnene på de personer, der er ansvarlige for foreningens 
administration eller ledelse. Disse få og enkle formaliteter skal 
til for at overholde reglerne om forudgående anmeldelse, som finder 
anvendelse på fagforeningsfriheden. Formålet er udelukkende at holde 
myndighederne og offentligheden orienteret og indebærer på ingen 
måde forudgående kontrol fra myndighedernes side. Der er således 
ingen lovgivningsmæssige hindringer i Frankrig for, at arbejdsgivere 
og arbejdstagere i Det Europæiske Fællesskab kan oprette 
erhvervsorganisationer eller fagforeninger. 
- 125 -
Manglende overholdelse af den frie fagforeningsret straffes 
henhold t i I loven. 
Spørgsmål 12 
Der kan føres overenskomstforhandlinger enten som centrale 
forhandlinger, som brancheforhandlinger eller som forhandlinger i de 
enkelte virksomheder. 
Uanset forhandlingsniveauet er det kun de repræsentative faglige 
organisationer, der kan forhandle med arbejdsgiverorganisationerne 
eller grupper af arbejdsgivere eller en eller flere arbejdsgivere 
hver for sig. De repræsentative faglige organisationer er: 
- dels de organisationer, der er tilsluttet et af de fem forbund, 
der anerkendes som værende repræsentative på nationalt og 
centralt plan: Confédération française démocratique du travail 
(CFDT), Confédération française des travailleurs chrétiens 
(CFTC), Confédération générale des cadres (CGC-FE), Confédération 
générale des travailleurs (CGT), Confédération Force-Ouvrière 
(CGT-FO); 
- dels de organisationer, som har dokumenteret, at de er 
repræsentative pa det niveau, hvor forhandlingerne finder sted; 
deres repræsentativitet vurderes på baggrund af bl.a. deres 
medlemskreds og deres uafhængighed. 
For at en overenskomst er gyldig, skal den blot være undertegnet af 
en arbejdsgiver eller en arbejdsgiverorganisation og af en 
fagforening, der repræsenterer arbejdstagerne. Enstemmig tilslutning 
fra samtlige parter i forhandlingerne er ikke nødvendig. 
Men overenskomsterne gælder ikke for alle virksomheder. For at 
afhjælpe denne ulempe kan arbejdsministeren træffe beslutning om 
udvidelse af overenskomsterne, som indebærer, at en 
brancheoverenskomst eller -aftale kommer til at gælde for alle de 
virksomheder, hvis vigtigste økonomiske aktivitet svarer til den 
pågældende branches, og som er beliggende i det geografiske område, 
der er dækket af overenskomsten. Udvidelse af en brancheoverenskomst 
medfører således, at den gælder for alle virksomheder i branchen, 
også selv om arbejdsgiveren ikke er medlem af den 
arbejdsgiverorganisation, som har undertegnet overenskomsten. 
Der kan altid frit indledes forhandlinger på forhandlernes eget 
initiativ om alle spørgsmål, som de måtte Ønske drøftet. Derudover 
skal der i henhold til lov af 13. november 1982 også med 
regelmæssige mellemrum fores forhandlinger om bestemte emner: 
- på virksomhedsniveau: Spørgsmål vedrørende løn, arbejdstidens 
længde og tilrettelæggelse skal forhandles hvert år i alle 
virksomheder, der har mindst én fagforeningsdelegeret; de nærmere 
regler for udøvelse af arbejdstagernes ytringsfrihed skal 
forhandles i visse virksomheder. 
- 126 -
- på brancheniveau: Alle arbejdsgiver- og arbejdstagerorgani­
sationer, som er bundet af en brancheoverenskomst eller -aftale, 
skal forhandle løn mindst en gang om året og 
arbejdsklass ificering mindst en gang hvert femte år; derudover 
skal arbejdsmarkedets parter i henhold til loven af 31. december 
1991 indlede forhandlinger om erhvervsuddannelse mindst hvert 
femte år. 
Spørgsmål 13 og 14 
Strejkeret 
Strejkeret er sikret i grundloven. I præamblen er det præciseret, 
at strejkeretten "udøves inden for rammerne af de derom fastsatte 
love". Der er dog tale om en meget begrænset lovgivning på dette 
område. 
I den private sektor findes der kun en enkelt lovbestemmelse. Den 
går ud på, at en strejke ikke indebærer brud på arbejdskontrakten, 
medmindre arbejdstageren gør sig skyldig i en grov forseelse, og at 
alle afskedigelser, der gennemføres på trods af dette princip, er 
ugyldige. Eftersom der stort set ikke er lovgivet på dette område, 
har domstolene udarbejdet en form for prætorisk ret vedrørende 
strejke. 
Løsning af arbejdskonfI i kter 
Lov af 13. november 1982 fastsætter procedureregler for løsning af 
kollektive arbejdskonflikter. 
I en konfliktsituation kan parterne beslutte at forelægge tvisten 
for en for Iigskommission, som forsøger at få parterne til at nå til 
enighed, eller de kan indkalde en mægler, som har til opgave at 
forelægge parterne et mæglingsforslag, som de frit kan vælge at 
acceptere eller afvise, eller de kan lade sagen afgøre ved voldgift 
og er i så tilfælde tvunget ti I at acceptere voldgiftkendelsen. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Spørgsmål 15 
De franske bestemmelser, som er baseret på loven af 16. juli 1991 og 
dernæst suppleret frem til vedtagelsen af loven af 31. december 
1991, gør det muligt for enhver med tilknytning til arbejdsmarkedet 
at deltage i uddannelse-, muligheden for adgang til uddannelse 
varierer imidlertid afhængigt af den enkelte persons situation, 
afhængigt af om vedkommende er arbejdssøgende eller arbejdstager, er 
tilknyttet den private sektor eller det offentlige. 
- 127 -
Arbejdssøgende 
Uddannelsesaktioner er tilgængelige for alle arbejdssøgende (uanset 
nationalitet): praktikophold, hvor deltagernes aflønning er godkendt 
af staten eller de regionale råd, og i givet fald finansieres af 
disse. Under uddannelsen har disse personer status som praktikanter 
inden for erhvervsuddannelse og er omfattet af socialsikringen. 
Der findes særlige bestemmelser for visse befolkningsgrupper: 
- unge mellem 16 og 25 år, som er uden faglige kvalifikationer, 
tilbydes praktikophold eller særlige arbejdskontrakter, dvs. 
alternerende uddannelse; de aflønnes af staten eller af 
arbejdsgiveren på grundlag af deres alder; 
langtidsledige (mere end et år) kan ligeledes deltage i kurser 
eller få arbejdskontrakter omfattende en alternerende uddannelse 
(kontrakter med henblik på tilbagevenden til arbejdsmarkedet). 
Tidligere arbejdstagere, som modtager grundbeløbet i arbejdsløsheds­
understøttelse, har en særlig status. De kan deltage i uddannelse 
for at fremme deres omskoling. Disse aktioner finansieres af de 
regionale råd. Støttemodtagere under omskoling modtager en 
understøttelse beregnet på grundlag af deres tidligere løn. 
Personer i arbejde 
Arbejdstagere inden for den private sektor 
Arbejdstagere inden for den private sektor kan uddanne sig inden for 
rammerne af virksomhedens uddannelsesplan eller plan for orlov til 
uddannelse. 
Uddannelsesplanen fastlægges og finansieres af virksomheden. Den gør 
det muligt for arbejdstagerne at deltage i uddannelseskurser, der 
oftest har tilknytning til udøvelsen af deres erhverv eller den 
opgave de udfylder. Arbejdsgiveren betaler kursusdeltagerne deres 
normale løn. 
Enhver arbejdsgiver er i henhold til loven forpligtet til at 
finansiere en sådan plan. Med vedtagelse af loven af 31. december 
1991 blev denne forpligtelse, der tidligere var begrænset til 
virksomheder med mere end 10 ansatte, udvidet til at gælde for alle 
v i rksomheder. 
De forskellige former for uddannelsesorlov gør det muligt for 
arbejdstagerne at få fri fra deres arbejde for at følge en 
uddannelse efter deres eget valg eller at deltage i en eksamen. 
Arbejdsgiveren udbetaler normalt ikke løn, men de arbejdstagere, som 
deltager i uddannelse bevarer deres socialsikring, deres ret til 
ferie med løn, deres rettigheder i forbindelse med anciennitet osv. 
Den individuelle frihed til uddannelse gør det muligt for alle 
arbejdstagere, som har et personligt uddannelsesprojekt, i 
arbejdstiden på heltid eller på deltid at deltage i en uddannelse, 
- 128 -
som kan finansieres af et paritetisk organ godkendt i forbindelse 
med individuel frihed til uddannelse, og som ligeledes betaler en 
del af arbejdstagerens løn. 
Af andre former for frihed til uddannelse kan navnlig nævnes: 
- frihed til uddannelse for unge arbejdstagere under 26 år, som 
ønsker at erhverve en første erhvervsfaglig kvalifikation; 
- frihed til uddannelse til ungdomsleder for unge under 25 år, som 
ønsker at uddanne sig til leder inden for det sportslige, 
kulturelle eller sociale område; 
- frihed til at deltage i en uddannelse vedrørende økonomiske, 
sociale og fagforeningsmæssige anliggender i et center for 
fagforeningsuddanneIse eller et center for uddannelse af 
arbejdstagere. 
OffentIigt ansatte 
Offentligt fastansatte eller kontraktansatte tilbydes kurser 
tilrettelagt af deres administration eller godkendt af denne. De 
oppebærer løn under uddannelsen. 
De kan ligeledes anmode om uddannelsesorlov, men på mindre favorable 
betingelser end for de ansatte i den private sektor. 
Selvstændige 
Ved loven af 31. december 1991 fik selvstændige og udøvere af 
liberale erhverv ligeledes ret til at deltage i efter- og 
videreuddannelse. Deres uddannelse finansieres af et bidrag, som de 
betaler (0,15% af loftet for soci a I sikringen), og som er gensidigt 
forsikret af godkendte organer. 
Bestemmelser, der letter adgangen til uddannelse 
Indivi due I erhvervsuddanne!sesstøtte 
Med loven af 4. juli 1990 blev ordningen med individuel 
uddannelsesstøtte, der først var blevet afprøvet på unge arbejdsløse 
under 26 år, udvidet til alle arbejdssøgende og arbejdstagere, som 
ikke har en erhvervsfaglig kvalifikation på niveau 5, som anerkendes 
på arbejdsmarkedet. Denne uddannelse, der er karakteriseret ved, at 
deltageren i løbet af uddannelsen får personlig støtte pr. 
korrespondance, omfatter navnlig deltagere i erhvervsudannelse, som 
aflønnes af staten, og arbejdstagere, der er blevet afskediget af 
økonomiske årsager, og som er berettiget til støtte til omskoling, 
samt unge, der har en kontrakt om alternerende uddannelse eller 
arbejdstagere med individuel frihed til uddannelse. Denne udannelse, 
som baseres på en opgørelse af den enkeltes personlige og faglige 
kompetence skal give adgang til en anerkendt faglig kvalifikation, 
som svarer til samfundets behov. \\ 
129 -
Status over kompetence 
Med loven af 31. december 1991 blev bestemmelserne udvidet til at 
gælde for alle arbejdstagere, idet man med denne lov indførte retten 
til orlov på grundlag af en opgørelse af erhvervet kompetence. Alle 
arbejdstagere har nu mulighed for at få foretaget en opgørelse af 
deres kompetence og deres færdigheder og at få evalueret deres 
motivationer med sigte på en udformning af deres faglige karriere. 
En sådan opgørelse kan kun foretages med arbejdstagerens samtykke, 
og kun denne må delagtiggøres i resultatet. Resultaterne kan kun 
meddeles tredje person med arbejdstagerens samtykke. De personer, 
som foretager opgørelsen, har tavshedspligt. Alle arbejdstagere, som 
har mindst 5 års anciennitet som arbejdstager, heraf 12 eller 24 
måneder i en virksomhed afhængigt af, om kontrakten er tidsbegrænset 
eller ej, har ret til at få foretaget en sådan opgørelse. I henhold 
til loven har arbejdstagerne ret til at få foretaget en opgørelse af 
deres kompetence i forbindelse med virksomhedens uddannelsesplan. 
Or i enter i ngskont r akt 
For unge uden kvalifikationer gør orienteringskontrakten det muligt 
at udarbejde en plan for den faglige karriere, før de påbegynder et 
arbejde eller en uddannelse. Via den lokale orienteringskontrakt kan 
unge på 16 - 17 år stifte bekendtskab med fagforhold og faglige 
uddannelser i lokalsamfundene samt de offentlige organisationer og 
inst i tut ioner. 
Relaterer disse bestemmelser til offentlige, virksomhederne eller 
arbejdsmarkedets parter? 
Erhvervsuddannelse vedrører staten, virksomhederne, lokalsamfundene, 
offentlige virksomheder, offentlige og private undervisnings­
institutioner samt faglige og sociale organisationer. 
Erhvervsuddannelsen indtager en vigtig plads i de kollektive 
overenskomstforhandI inger. 
Bestemmelserne om efter- og videreuddannelse er resultatet af 
initiativer, som arbejdsmarkedets parter har taget i kollektive 
overenskomster, og som de offentlige myndigheder har taget i love og 
anordn inger . 
F inans ier ing 
Efter- og videreuddannelse finansieres hovedsageligt af 
virksomhederne, staten og regionerne. 
Virksomhedernes finansiering har siden 1971 været baseret på en 
lovbefæstet forpligtelse til at deltage i finansieringen af 
uddannelse. Denne fmans iring kommer oven i lærlingeuddannelses-
afgiften, som hovedsageligt skal finansiere lærlingekontrakter. I 
forbindelse med de offentlige myndigheders finansiering har man 
- 130 
siden decentraliseringen skelnet mellem statens bidrag og 
regionernes bidrag. Virksomhederne, staten og regionerne deltager 
ganske vist hver på deres område i finansieringen af efter- og 
videreuddannelse, hvad der imidlertid ikke er til hinder for en 
samfinansiering af uddannelsesforanstaltninger. Staten og regionerne 
kan beslutte at gøre en fælles indsats inden for rammerne af de 
kontrakter, som indgås mellem stat og regioner i forbindelse med 
femårsplanerne. 
De tilskud, der ydes til virksomheder og brancher, tager sigte på 
tre hovedmålsætninger: at skabe de optimale betingelser for at kunne 
gennemføre den aftalte modernisering af den franske økonomi, for at 
kunne absorbere de teknologiske forandringer og for at kunne 
tilpasse erhvervslivet til den skærpede konkurrence på markederne, 
at inddrage arbejsdtagerne i gennemførelsen af den vedtagne 
modernisering og at give ufaglærte arbejdstagere mulighed for at få 
en forberedende erhvervsuddannelse. 
Kontrakter om udarbejdelse af prognoser og programmer for en 
udbygning af uddannelserne er vigtige redskaber i denne forbindelse. 
Principperne for statens engagement er baseret på fire væsentlige 
krav fra det offentliges side: man skal sikre sig, at den kontrakt, 
der indgås, er en flerårig aftale om målsætningerne for 
virksomhedens uddannelsespolitik, at aftalen indebærer klart større 
bevillinger til uddannelsesformål i forhold ti I de foregående år og 
i forhold til gennemsnittet for branchen som helhed, at kvaliteten 
af virksomhedernes uddannelsesplaner højnes, og at man benytter sig 
af flere interventionsniveauer: overenskomster med virksomheds­
grupper, for hele brancher eller på centralt niveau samt 
individuelle overenskomster med enkelte virksomheder, idet dog 
samtlige kontrakter skal kunne administreres på nationalt eller 
regionalt plan. 
Virksomhederne kan finansiere uddannelsesaktioner til fordel for 
virksomhedens ansatte, tilslutte sig en uddannelsesforsikringsfond 
og deltage i finansieringen af uddannelsesaktioner for Jobsøgende. 
Efter- og videreuddannelse gennemføres af det offentlige, 
virksomhederne og de faglige eller paritetiske organer (de 
offentlige og private uddanne Isesorganer er også vigtige aktører). 
De regionale råd kan frit fastlægge deres uddannelsespolitik under 
overholdelse af gældende love og bestemmelser, og de andre lokale 
instanser, departementer og kommuner kan gennemføre aktioner på 
området efter- og videreuddannelse. 
Virksomhederne og erhvervslivet er vigtige aktører i forbindelse med 
efter- og videreuddannelse. 
De faglige organisationer og fagforeningerne deltager ikke blot i 
udarbejdelsen af bestemme I ser vedrørende efter- og 
videreuddannelse, men også i gennemførelsen af disse, dels gennem 
høring, dels via specialiserede paritetiske organer, som oprettes 
t i I dette formå I. 
31 -
UddanneIsespIan 
Virksomhedernes uddannelsespolitik fastlægges årligt i en 
uddannelsesplan, som forelægges for arbejdstagernes repræsentanter 
(samarbejdsudvalget), som afgiver udtalelse herom. 
Den årlige høring om uddannelsesplanen "sker på to særlige møder". 
Virksomhedsudvalget skal afgive udtalelse om modtagelse, integrering 
og uddannelse af unge i virksomheden, og udvalget informeres om 
modtagelse af unge under forberedende teknologisk eller faglig 
uddannelse i praktik samt modtagelse af erhvervsvejledere eller af 
undervisere, som varetager denne uddannelse, ligesom det høres om 
betingelserne for modtagelse af elever og studerende under de 
obligatoriske virksomhedsophold, som indgår i de teknologiske eller 
faglige uddannelsesprogrammer, samt om betingelserne for 
gennemførelsen af den uddannelse, som nævnte elever og studerende 
modtager i virksomhederne. 
Fagforeningsrepræsentanterne informeres ligeledes om disse 
spørgsmåI. 
I det flerårige uddannelsesprogram tages hensyn til de 
målsætninger og prioriteter for erhvervsuddannelsen, som i givet 
fald er fastsat i en brancheaftale eller en faglig aftale. 
Specifikke institutioner, som varetager udviklingen af uddannelsen 
Specifikke institutioner, der har til opgave at varetage udviklingen 
af erhvervsuddannelsen, bistår virksomhederne med udarbejdelsen af 
deres program. Uddannelsesfondene, Les Fonds d'Assurance Formation 
(FAF), de paritetiske organer, som er godkendt i forbindelse med 
individuel frihed til uddannelse, Les Organismes Paritaires Agréés 
au Titre du Congé Individuel de Formation (OPACIF) og de godkendte 
gensidige forsikringsorganer, Les Organismes de MutuaI isat ion 
Agréés (OMA) er oprettet af arbejdsmarkedets parter og godkendt af 
staten. Disse paritetiske organers vigtigste opgave er at deltage i 
finansieringen af uddannelsesaktioner og at yde bistand til 
virksomhederne og arbejdstagerne. Der findes endvidere 
uddanneIsesorganer, Organismes de Formation (ASFO), som er oprettet 
af arbejdsgiversammenslutninger (virksomhedernes tilslutning til 
disse paritetiske organer eller til ASFO kan være valgfri eller 
fastlagt ved lov ellei overenskomst). 
Den teknologiske udvikling og den skærpede internationale 
konkurrence kræver et generelt højere kvalifikationsniveau hos alle 
erhvervsaktive. Det er for at imødekomme disse behov, at man har 
påbegyndt en modernisering af lærlingeuddannelsen og udvidet den til 
at omfatte højere uddannelsesniveauer. Der er afsat store 
bevillinger til at sikre uddannelse af ingeniører gennem kombineret 
videreuddannelse og lærlingeuddannelse for at opfylde målsætningen 
om den årlige udbygning af diplomingeniøruddannelserne. 
Lovforslaget om modernisering af lærlingeuddannelsen drøftes i 
Øjeblikket og skulle kunne vedtages inden efteråret, hvorefter 
forhandlingerne om femårsplanen kan påbegyndes. 
- 132 -
LIGESTILLING AF M/fND OG KVINDER 
Spørgsmål 16 
1. Ligestilling på det erhvervsmæssige område 
Med lov 83-635 af 13. juli 1983 er direktiv 207/76/EØF af 9. 
februar 1976 gennemført i fransk lovgivning. 
Denne lov gør det muligt at intensivere indsatsen til fordel for 
ligestilling af mænd og kvinder på forskellig måde. 
Der er på grundlag af denne lov oprettet et overordnet råd for 
erhvervsmæssig ligestilling, som omfatter repræsentanter for de 
forvaltningsgrene, som er stærkest involveret i spørgsmålet om 
erhvervsmæssige ligestilling, bl.a. Direktoratet for 
Arbejdsmarkedsforhold, samt repræsentanter for de faglige 
organisationer og for arbejdsgiverorganisationerne og en række 
fremtrædende enkeltpersoner. 
Rådet blev oprettet den 17. juli 1984. Den første formand var 
ministeren for kvinders rettigheder, der efterfulgtes af 
ministeren for sociale anliggende og beskæftigelse; i Øjeblikket 
er det statssekretæren med ansvar for kvinders rettigheder og 
forbrugerspørgsmål, der har formandsskabet. Rådet skal rådgive om 
lovtekster vedrørende erhvervsmæssig ligestilling og vilkårene 
for kvinders beskæftigelse, og hvert andet år får det tilstillet 
en rapport om, hvor langt man er nået med ligestillingen på 
arbejdsmarkedet. Rapporten indeholder også en oversigt over de 
aktiviteter, der gennemføres med henblik på erhvervsmæssig 
ligestilling af ANPE, AFPA. ANACT, Arbejdstilsynet og 
Centraludvalget for Kollektive Forhandlinger. 
Loven om erhvervsmæssig ligestilling har for at kunne opfylde 
sine målsætninger, som er "overholdelse af princippet om mænds og 
kvinders lige rettigheder samt lige muligheder for mænd og 
kvinder", indført flere forskellige foranstaltninger: 
Et redskab til at undersøge situationen i de enkelte 
virksomheder, nemlig den rapport om forholdene for henholdsvis 
mænd og kvinder, som er obligatorisk i virksomheder med over 
50 ansatte, 
- et forhandlingsredskab, nemlig virksomheds- eller branche­
aftalen om ligestilling pa arbejdspladsen, 
- økonomisk støtte, nemlig kontrakter om erhvervsmæssig 
ligestilling, som senere suppleres med kontrakter, der tager 
sigte pa at rette op på den skæve kønsfordeling på 
arbejdspladsen, og som især henvender sig til små og 
mellemstore virksomheder og industrier. 
- 133 -
Sidstnævnte foranstaltning skal fremme en spredning i 
kvindernes erhvervsvalg og gøre det lettere for dem at få 
adgang til de fag, hvor de er underrepræsenteret. 
Den økonomiske støtte fra staten til virksomhederne har et 
dobbelt sigte: 
Den skal tilskynde til en større spredning i kvindernes 
erhvervsvalg og tilskynde til ansættelse af kvinder i de fag og 
erhverv, hvor de er i mindretal (80% mænd). 
I februar 1992 blev anvendelsesområdet for denne foranstaltning 
udvidet, idet virksomheder med op ti I 600 ansatte nu er omfattet 
af foranstaltningen, hvor loftet før var 200 ansatte. 
Der blev vedtaget nye bestemmelser i 1989 vedrørende afskaffelse 
af forskelsbehandling. 
Lov 89-549 af 2. august 1989 indeholder således en bestemmelse 
om, at der skal føres forhandlinger om foranstaltninger med 
henblik på at afskaffe forskellige former for forskelsbehandling. 
Forhandlingerne drejer sig bl.a. om følgende: 
Vilkårene for adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse 
samt forbedring af den faglige status, 
arbejds- og beskæftigelsesvilkårene. 
Disse forhandlinger finder sted mellem de faglige organisationer 
og arbejdsgiverorganisationer, der er bundet af en 
brancheoverenskomst eller en faglig aftale (paragraf L.123-3-1 i 
arbejdsmarkeds loven). 
I henhold til lov 89-488 af 10. jul i 1989 er det nu muligt for 
virksomheder, der beskæftiger under 300 ansatte, at indgå 
overenskomster med staten, hvorefter de kan få udbetalt et 
tilskud på 70.000 FF (loft) til at lade foretage en undersøgelse 
af virksomhedens situation med hensyn til erhvervsmæssig 
ligestilling, og hvilke foranstaltninger der kan træffes for at 
skabe lige muligheder for mænd og kvinder (paragraf L.123.-4-1 i 
arbejdsmarkedsloven). Loven har ligeledes skærpet bestemmelserne 
om, at kollektive aftaler, der indeholder klausuler, som strider 
imod princippet om ligestilling, skal bringes i overensstemmelse 
med loven (gennemfør se I stor ordning 92.353 af 1. april 1992). 
På anmodning fra statssekretæren med ansvar for kvinders 
rettigheder og forbrugerspørgsmål er der blevet nedsat en 
arbejdsgruppe, s<vn s.:• 1 i forberede udarbejdelsen af en vejledning 
i, hvorledes man sikrer sig faglig ligestilling. 
- 134 -
2. På soci al si kr i ngsomràdet 
A. Genere It gæ I der det , at princippet om ligestilling af mænd og 
kvinder og forbud mod enhver form for forskelsbehandling af 
kv inder i meget vidt omfang er gennemført Då 
soc i a Is ikr ingsomràdet. 
Inden for lønmodtagerordningerne er forskelsbehandling blevet 
forbudt ved en generel bestemmelse i lov nr. 89-474 af 10. Juli 
1989 om socialsikring og videreuddannelse for hospitalspersonale: 
Paragraf 6 i nævnte lov affødte en paragraf L.731-2-1 (som senere 
blev til paragraf L.731-4) i sociaI sikringsloven med det formål 
at forbyde enhver form for forskelsbehandling mellem mænd og 
kvinder i pensions- og soci a Isikringsafta 1er , i kollektive 
overenskomster, vedtægter, reglementer og tarifbestemme I ser for 
plejehjem og forsorgsinstitutioner. 
Der står i denne bestemmelse, at - bortset fra nogle få 
undtagelser - vil de bestemmelser, som strider imod princippet om 
ligestilling af mænd og kvinder, og som ikke er afskaffet eller 
ændret i tilstrækkeligt omfang inden 1. januar 1993, fra denne 
dato være at betragte som ugyldige. 
Plejehjemmene og forsorgsinstitutionerne modtog de nødvendige 
instruktioner vedrørende iværksættelsen af denne bestemmelse ved 
et ministerielt cirkulære af 16. august 1989. 
Disse bestemmelser gælder i henhold til paragraf 9 i ovennævnte 
lov også for arbejdstagere ved landbruget, og plejehjem og 
forsorgsinstitutioner blev underrettet herom ved et cirkulære 
fra deres ressortministerium den 21. december 1989. 
For så vidt angår soci als ikringsordninger for ikke-lønmodtagere 
uden for landbruget vil der i nærmeste fremtid blive fremsat et 
lovforslag indeholdende en tilsvarende bestemmelse. 
B. De særlige former for forskelsbehandling, der fortsat eksisterer, 
går i hovedsagen ud pà positiv særbehandling af kvinderne. 
Det er f.eks. tilfældet i en række sociaI sikringsordninger (både 
basisordninger og ti llapgsordninger), hvor der gælder lavere 
aldersgrænser med hensyn til enkers ret til at få udbetalt 
overførseIspensioner og muligheden for at fremskynde 
pensionsudbetalingtin, nar den pågældende har forsørgerpligt over 
for børn, eller forlængelse af forsikringsperioden, når der er 
forsøgerpligt for et eller flere børn. 
Man skal i denne foi i» indelse gøre opmærksom på, at en fuldstændig 
og unuanceret anvendelse af princippet om ligestilling kan 
betyde, enten at den eksisterende positive særbehandling af 
kvinderne forsvinder, hvilket vil kunne opfattes som et 
tilbageskridt i social henseende, eller at de samme bestemmelser 
udvides til også at omfatte mænd, hvilket ville medføre 
betydelige økonomiske omkostninger. 
- 135 -
3. Specifikke tilfælde 
Den medhjælpende ægtefælles rettigheder 
Det skal understreges, at den franske lovgivning i vid 
udstrækning følger princippet om ligestilling af mænd og kvinder 
for så vidt angår medhjælpende ægtefæller både med hensyn til 
muligheden for at blive optaget i en socialsikringsordning, 
anerkendelse af den medhjælpende ægtefælles arbejdsindsats og 
sikring i tilfælde af graviditet og barsel. 
1. For så vidt angår håndværks-. industri- og handel serhverv ska I 
man gøre opmærksom på, at lov nr. 82-596 af 10. juli 1982 i høj 
grad har forbedret håndværkeres og forretningsdrivendes 
medhjælpende ægtefællers status, når disse deltager i 
virksomheden, idet de nu kan vælge frit mellem tre muligheder: 
som lønnet ægtefælle med samme rettigheder med hensyn til 
sociaI s ikring som andre lønmodtagere (den almindelige 
ordn i ng) , 
- som associeret ægtefælle, der behandles helt på linje med 
andre håndværkere og forretningsdrivende (ordningen for ikke-
lønmodtagere), 
som medhjælpende ægtefælle, der, i og med at de ikke er 
omfattet af en obligatorisk a Iderspensionsordning, kan 
tilmelde sig en frivillig a Iderspensionsordning for 
selvstændige, sa de kan optjene deres egen pensionsret. 
Desuden fik de mulighed for ved bekendtgørelse nr. 86-100 af 4. 
marts 1986 på visse betingelser at tilbagekøbe bidrag for visse 
arbejdsperioder forud for deres optagelse i den frivillige 
s ikr i ngsordn i ng. 
Ægtefæller i enkeltmandsvirksomheder med begrænset ansvar fik ved 
lov nr. 89-1008 af 31. december 1989 om udvikling af forretnings-
og håndværksvirksomheder og forbedring af disses Økonomiske, 
retlige og skattemæssige vilkår ret til frivilligt at lade sig 
optage i a I derspensionsordningen for selvstændige, såfremt de 
ikke er omfattet af en obligatorisk a Iderspensionsordning. 
Bekendtgørelse 91-897 af 5. september 1991 (artikel D.742-25-2 i 
soc i a I s i kr i ngsloven) indehoI der gennemføre IsesbestemmeI serne 
hert i I . 
2- For så vidt anger liberale erhverv giver paragraf L.643-9 i 
sociaIs ikringsloven, ændret ved lov nr. 87-588 af 30. juli 1987, 
nu mulighed for, at efterlevende ægtefæller kan sammenlægge egne 
pensionsrettighed-t , som matte være erhvervet i en hvilken som 
helst anden soei als ikr ingsordning, med de afledte 
pensionsrettigheder inden for de i paragraf D.643-5 i 
soci a I s ikringsloven fastsatte grænser. 
Desuden har medhjælpende ægtefæller i liberale erhverv fået 
mulighed for at optjene deres egne a Iderspensionsrettigheder 
(særlig ordning) ved bekendtgørelse nr. 89-526 af 24. Juli 1989. 
- 136 -
3. For så vidt angår advokater har man med paragraf 5.III i lov 
nr. 89-474 af 10. juli 1989 om bestemmelser vedrørende social 
sikring og videreuddannelse for hospitalspersonale suppleret 
paragraf L.742-6 i soci als ikringsloven for at give advokaters 
medhjælpende ægtefæller mulighed for frivilligt at tilmelde sig 
a Iderspensionsordningen for ikke-lønmodtagere uden for 
landbruget. Et forslag til bekendtgørelse om iværksættelsen af 
denne bestemmelse er i øjeblikket til behandling. 
4. For alle ikke-lønmodtagere uden for landbruget gælder følgende 
vedrørende graviditets- og moder skabsyde Iser : Ovennævnte lov af 
10. juli 1982 indførte begrebet barseIshvileydeIse (som i et vist 
omfang skulle kompensere for det Økonomiske tab som følge af, at 
den pågældende måtte afbryde sit arbejde) og vikargodtgørelse 
(som skal kompensere for de udgifter, der er forbundet med at 
ansætte lønnet personale ti I at vikariere for den pågældende i de 
faglige eller huslige arbejdsopgaver, som vedkommende normalt 
udfører) både for kvinder, der selv udøver en erhvervsaktivitet 
inden for industri, handel, forretning, håndværk eller et 
liberalt erhverv, eller som er tilsluttet ordningen for ikke-
lønmodtagere som individuelt medlem, og for medhjælpende 
ægtefæller til indehavere af en industrivirksomhed, 
forretningsdrivende, håndværkere eller udøvere af liberale 
erhverv. 
Endelig er det i ovennævnte lov 89-1008 af 31. december 1989 
fastsat, at retten ti! sådanne moderskabsyde I ser kan udvides til 
også at gælde for en ulønnet medhjælpende hustru til en 
virksomhedsleder, såfremt virksomheden drives som en 
enkeltmandsvirksomhed med begrænset ansvar. Loven indebærer 
således en ændring af paragraf L.615-19 i soci a I sikringsloven. 
Foranstaltninger til forbedring af pasningsmulighederne for småbørn 
Den pol i t ik . der e r bj e v e_t___f ø_r t de seneste år. tager sigte på at 
g i ve folk muI iqhed for a t_forene familieliv og erhvervsarbejde. Man 
gør derfor fortsat meget for at udbygge og forbedre 
børnepasningsmulighederne, sa den enkelte familie selv kan vælge, 
hvor mange børn den vil have, og hvordan de skal passes og opdrages, 
især i de første leveår. Et varieret udbud af 
børnepasningsmuligheder for forældrene er en vigtig forudsætning for 
dette frie va I g. 
Man har arbejdet dels pi at udbygge pasn ingsf ae i I i teterne for børn 
under 6 år, sa man nu k in vælge mellem permanente pasningsordninger 
og midlertidig pasning, dels at kunne tilbyde pasningsmuligheder for 
større børn. 
Det er regeringens mal at udbygge disse forskellige 
pasningsmuligheder bl.a. forhøje tilskuddet til dagplejemødre og 
indgå kontrakter om pasningsordninger. 
Diverse forslag til differentierede ordninger undersøges i 
Øjeblikket i samarbejde med de forskellige partnere, dvs. de lokale 
myndigheder, børnet i I skudskasser, forældreforeninger osv. 
137 -
Man skal også være opmærksom på, at der ydes et Økonomisk tilskud 
til forældre, der har«er h*er vsarbe jde, men som ønsker at få deres 
børn passet hjemme. 
H jemmepasn i ngsydeI sen, der blev indstiftet ved lov 86-1307 af 29. 
december 1986, og som trådte i kraft den 1. april 1987, kan 
udbetales uden hensyn til indtægtsforhold ti I en husstand (eller til 
en enlig person, uanset køn), som i sit hjem beskæftiger en eller 
flere personer, der skal varetage pasningen af mindst ét barn under 
tre år, såfremt begge parter (eller den enlige) har erhvervsarbejde. 
Denne ydelse kompenserer med op til 6 000 FF pr. kvartal for 
udgifterne til socialsikringsbidrag (arbejdsgiverbidrag og 
lønmodtagerbidrag) i forbindelse med ansættelse af en person til at 
passe et eller flere børn i hjemmet. Indførelsen af tredjemand, som 
betaler, fritager arbejdsgiverne for at indbetale bidragene, idet 
disse indbetales direkte til URSSAF af CAF (Caisse d'allocations 
fami I iales). 
Husholdningerne far endvidere en skattelettelse på 25% af udgifterne 
inden for et loft pa 15 000 FF om året pr. barn. 
Hjælp i hjemmet 
I forbindelse med hjælp i hjemmet kan forældre (eller en enlig 
person), som i sit hjem beskæftiger en person, som skal varetage 
pasningen af børnene, fra 1. januar 1992 få en ny skattelettelse 
(hjælp i hjemmet). Denne er mere interessant end den nuværende 
nedsættelse "pasningsudgifter", men de to beløb kan ikke kumuleres. 
I forbindelse med hjælp i hjemmet kan husholdningerne fratrække 50% 
af udgifterne (løn og soc i a I s i kr i ngsb i drag) inden for et loft på 
25 000 FF. Den maksimale skattefordel er således på 12 500 FF om 
året. 
Pasningsmuligheder for spædbørn 
Der er følgende pasningsmuligheder for børn under tre år, hvis 
forældre begge arbejder: 
vuggestuer (kommunale eller foræIdredrevne) - 18% 
kommunal dagpleje - ?.K% 
- mere uofficielle pasningsfae i I iteter : privat dagpleje, 
bedsteforældre, familie, naboer - 56% 
Blandt de lejlighedsvise pasningsfae i I iteter skal nævnes 
"børneparker ingeine", dei kan tilbyde ca. 37 000 pladser. 
Der er også oprettet forældrevuggestuer på initiativ af forældrene 
selv eller af småbørnspædagoger. Forældrene er mere direkte 
involveret i vuggestuernes drift, men det drejer sig om forholdsvis 
ustabile institutioner. 
- 138 -
Det er først og fremmest de lokale myndigheder, der står for 
tilvejebringelsen af pasningsfaci I i teter. Der er dog tale om et 
samarbejde mellem flere parter. Staten er involveret (via 
lovgivningen), og børnet i Iskudskasserne og de lokale forvaltninger 
bidrager (kommuner, departementer) samt i visse tilfælde også 
virksomheder og virksomhedsnævn. 
To kontraktformer, der er udarbejdet af "Caisse Nationale des 
Allocations Familiales", har gjort det muligt at udbygge 
kontraktsystemet: I perioden fra 1983 til 1989 blev der indgået 
kontrakter om oprettelse af vuggestuer; derefter gik man over til at 
lave kontrakter om børnepasning under ét, som fra 1989 dækker alle 
former for pasningsfaci I i teter for børn op til seks år. Disse 
kontrakter er en forenkling og en udvidelse af de interventions­
former, som centralkassen for børnetilskud (CNAF) anvender i 
forbindelse med pasningsstrukturer for spædbørn (herunder 
pasningsordninger uden for skolen). Disse ordninger er siden 1. 
januar 1991 blevet udvidet til også at omfatte de oversøiske 
departementer. 
I dag findes der næsten 220 000 vuggestue- og børnehavepladser imod 
100 000 i 1980. 
På nuværende tidspunkt, hvor der er mangel på pasningsstrukturer, er 
dagplejemødre den mest udbredte pasningsordning for børn under 3 år. 
Nye bestemmelser skulle gøre det muligt at forbedre kvaliteten af 
denne pasningsordning. Disse bestemmelser vedrører: 
FamiIieh Jælp 
To foranstaltninger har bidraget til at forbedre denne væsentligt. 
Den første foranstaltning er loven af 6. juli 1990, i hvilken der 
indføres hjælp til familier til ansættelse af en dagplejemor, som 
trådte i kraft den 1. januar 1991. Den gør det muligt for kasserne 
for børnetilskud (CAF) at betale socialsikringsbidragene i 
forbindelse med denne ansættelse. Systemet med tredjemand, som 
betaler socialsikringsbidraget, og forenklingen af formaliteterne 
letter den administrative byrde for de familier, som optræder som 
arbejdsgivere. Anvendelsesområdet for denne foranstaltning er meget 
bredere end for den særlige ydelse - dagplejemor (Prestation 
Spéciale Assistante Maternelle), som den træder i stedet for. 
Den anden foranstaltning supplerer denne støtte gennem udbetaling af 
en månedlig ydelse på 509 FF pr. barn under 3 år og 305 FF pr. barn 
mellem 3 og 6 år. Dette nye tillæg til familietilskuddet til 
ansættelse af en dagplejemor trådte i kraft den 1. januar 1992 for 
ansættelsesperioder, som ligger efter denne dato, og beløbet 
reguleres to gange om året. 
Ligesom familiebidrag til ansættelse af en dagplejemor kan tillægget 
kumuleres med ydelsen til enlige forældre og med 
minimumsintegrations indkomsten. Denne støtte medfører ligeledes en 
skattenedsættelse svarende til den, som er gældende for 
hjemmepasningsydeIsen. 
- 139 
Indførelsen af en overgangsordning for adgang til beskæftigelse som 
dagplejemor skal endvidere inden for rammerne af foranstaltninger i 
forbindelse med hjælp i hjemmet (artikel 17 i lov nr. 91-1046 af 
31. december 1991) fremme lov IiggøreIsen af ulovlige arbejdsforhold 
i perioden fra 1. januar 1992 til 30. juni 1992. Familier, som 
beskæftiger en dagplejemor, hvis ansøgning om godkendelse er under 
behandling, kan således modtage familieydelse til ansættelse af en 
dagplejemor og tillægget hertil. Denne overgangsforanstaltning, som 
sætter skub i godkendelsen af dagplejemødre, bør forlænges. 
Reformen af dagplejemødrenes status 
Beslutningen af 26. december 1990 om socialbidrag til ansættelse af 
en dagplejemor giver disse sociale rettigheder på lige fod med andre 
arbejdstagere. Beslutningen trådte i kraft den 1. Januar 1991 for 
dagplejemødre ansat af familier, men opsat til den 1. Januar 1992 
for dagplejemødre ansat af lokalsamfundene. 
Lov nr. 92.642 af 12. juli 1992 om dagplejemødre supplerer og ændrer 
loven af 17. maj 1977. Forpligtelsen til forudgående godkendelse 
opretholdes. Med loven indføres endvidere en pligt til uddannelse. 
Endelig er lønnen blevet justeret (2,25 gange SM IC-ti me lønnen pr. 
dag og pr. barn at regne fra 1. januar 1993 mod 2 gange SMIC på 
nuværende tidspunkt). 
Den såkaldte "småbørnskommune" (un label petite enfance} 
Til støtte for børnepasningsordningerne blev der i 1991 gennemført 
en informationskampagne i lokalsamfundene i nært samarbejde med 
foreningen Maires de France. Omkring 50 kommuner, som har en 
dynamisk politik på dette område, fik betegnelsen "småbørnskommune". 
Denne betegnelse vil blive videreført i 1992. 
Ajourføring af lovbestemmelserne om pasningsordninger for småbørn 
I henhold til loven af 18. december 1989 skal pasningsordningerne 
for små børn harmoniseres. I øjeblikket er pasningsordningerne for 
småbørn underlagt en række meget gamle lovbestemmelser (forordning 
og beslutning af 12. august 1952), hvor vægten er lagt på sanitær 
overvågning af vuggestuer og børnehaver, og disse tekster var af 
meget uensartet juridisk karakter. Disse bestemmelser er blevet 
ændret og moderniseret, navnlig for at muliggøre mere fleksible 
ordninger. En forordning desangående er under udarbejdelse. 
BØrnehavekI asser 
Dette system modtager børn fra 3 til 6 ar: 
- 80% af de treårige går i børnehaveklasse, 
næsten 100% af de fireårige går i børnehaveklasse 
- 140 -
Foranstaltninger i forbindelse med særlige former for forældreorlov 
Forældreorlov 
Alle mandlige og kvindelige lønmodtagere, der kan dokumentere mindst 
et års anciennitet, har mulighed for at få denne orlov på op til tre 
års varighed med forlængelse for et år ad gangen, efter at der er 
født et barn i familien, eller efter at familien har adopteret et 
barn. Denne orlov, som er beregnet på både faderen og moderen 
bevilges til begge forældre, der kan benytte sig af den samtidig 
eller skiftevis. Den består enten i totalt ophør med erhvervsarbejde 
i orlovsperioden, hvorved arbejdskontrakten suspenderes, eller den 
kan tages i form af overgang til deltidsarbejde, der frit kan vælges 
inden for et interval mellem 16 timer om ugen og op til 80% af fuld 
tid. Denne såkaldte "lempelsesbestemmelse" af forældreorloven, som 
erstatter det tidligere begreb "halvtidsarbejde" med begrebet 
"deltidsarbejde", ligger inden for arbejdstidsreglerne i lov 91-1 af 
3. januar 1991 om beskæftigelse. 
Denne orlov er en ret, bortset fra i virksomheder med under 100 
ansatte, hvor arbejdsgiveren kan nægte at bevilge orloven, såfremt 
han enten i enighed med virksomhedsnævnet, eller hvis der ikke 
findes noget virksomhedsnævn, med personalerepræsentanterne skønner, 
at den pågældende arbejdstagers fravær vil få skadelige konsekvenser 
for virksomhedens drift. 
Efter orloven genindtræder den pågældende i samme stilling eller i 
en tilsvarende stilling med mindst samme løn. Varigheden af 
forældreorloven medregnes med 50% i den pågældendes anciennitet. 
Der kan efter det tredje barns fødsel udbetales et pasningstiIskud 
(en familieydelse, der blev indført i 1985 og forlænget til tre år i 
1986) til en af forældrene, der ikke har erhvervsarbejde, dog skal 
vedkommende have haft erhvervsarbejde i mindst to år inden for de 
seneste ti år. Denne ydelse kan udbetales med halvdelen, såfremt den 
pågældende genoptager en lønnet aktivitet på højst halv tid, når 
barnet er fyldt to år, og under forudsætning af at den pågældende 
tidligere har fået udbetalt ydelsen til fuld sats. Denne 
foranstaltning skal gøre det lettere for den pågældende forældrepart 
at vende tilbage i beskæftigelse. 
Der gennemføres i øjeblikket en kvantitativ undersøgelse af denne 
form for orlov i den offentlige og den private sektor, således at 
man kan få et bedre kendskab til de grupper af lønmodtagere, som 
benytter denne form for orlov, samt til de berørte virksomheder og 
administrationer. Denne undersøgelse samfinansieres af 
arbejdsministeriet, statssekretariatet for kvinders rettigheder og 
forbrugerspørgsmål, statssekretariatet for familie og centralkassen 
for børnetilskud. På et senere tidspunkt vil der blive gennemført en 
kvalitativ undersøgelse, således at man kan få et bedre overblik 
over, hvordan ordningerne anvendes i praksis. I disse to 
undersøgelser skelnes der mellem de to eksisterende former for 
forældrelov, nemlig heltids- og de 11idsorlov. 
141 
Småbørnsorlov 
En forældrepart, som ikke opfylder bestemmelserne for at kunne få 
forældreorlov (mindst et års anciennitet) kan anmode om en orlov, 
der giver vedkommende mulighed for selv at passe sit barn (paragraf 
L.122-28, paragraf L.122-30 i arbejdsmarkedsloven). Der stilles 
ingen betingelser med hensyn til anciennitet eller 
ansættelsesperiode i virksomheden. Men i modsætning til de andre 
former for orlov medfører småbørnsorloven ophævelse af 
arbejdskontrakten med fortrinsret til genansættelse. 
Muligheder for orlov i forbindelse med faml Ilemæsslge forpi Igtel ser 
Fridage i forbindelse med barsel 
En arbejdstager har krav på tre fridage ved hvert barns fødsel eller 
i forbindelse med modtagelsen af et barn i forbindelse med adoption. 
Disse tre dage, som kan være i sammenhæng eller spredt, skal efter 
aftale mellem arbejdsgiveren og arbejdstageren tages på det 
tidspunkt, hvor den pågældende begivenhed finder sted, medmindre der 
i en kollektiv overenskomst er fastsat en for arbejdstageren mere 
favorabel ordning. 
I henhold til arbejdsmarkedsloven har "enhver arbejdstager" ret til 
fridage i forbindelse med barsel eller adoption. I princippet kan 
både faderen og moderen udnytte denne mulighed. Det er dog kun en 
teoretisk mulighed i forbindelse med barsel, idet moderen, som er på 
barselsorlov, ikke kan kumulere de to former for orlov. Hun kan 
udnytte denne mulighed i forbindelse med adoption, såfremt hun ikke 
søger adoptionsorlov (af samme varighed som barselsorlov efter 
fødslen). 
For så vidt angår de andre orlovsmuligheder i forbindelse med 
familiemæssige forpligtelser, henvises til vedlagte oversigt. 
Or lov t i I pasn i ng af et syg t barn (almindelig sygdom) 
Disse orlovsmul igheder er i givet fald omfattet af kollektive 
overenskomster. De overenskomster, som er vedtaget senere end loven 
om erhvervsmæssig ligestilling af 13. juli 1983, indeholder 
bestemmelser om, at både faderen og moderen skal have mulighed for 
en sådan or lov. 
Resultaterne af en undersøgelse af dette forhold finansieret af 
statssekretariatet for kvinders rettigheder og forbrugerspørgsmål 
foreligger nu. Denne undersøgelse "Le congé pour enfant malade -
Premier bilan sociologique" (orlov til pasning af et sygt barn - en 
første sociologisk oversigt) er blevet gennemført af et 
forskningsteam fra CNRS under ledelse af François de Singly. Denne 
undersøgelse er opfølgningen af henstillinger fremsat af en 
arbejdsgruppe under det overordnede råd for erhvervsmæssig 
ligestilling med titlen "Virksomhedsdrift og hensynet til de 
familiemæssige forpligtelser". 
- 142 -
EKSTRAORDINÆRE FRIDAGE I FORBINDELSE MED FAMILIEMÆSSIGE 
FORPLIGTELSER 
(Paragraf L.226-1 i arbejdsmarkedsloven) 
Beg i venhed Berett igede Var i ghed Forma I i teter Betydning 
for 
arbejds­
kontrakten 
Fødsel Alle 3 dage Dokumentation Suspenderes 
lønmodtagere efter anmodning uden løntab 
fra 
virksomheden 
Arbejdstagerens 
gi ftermål 4 dage 
Ægtefæl les død 
Barns død 
Barns giftermål 2 dage 
1 dag 
Faders død 
Moders død 1 dag 
Loven af 19. januar 1978 giver under forudsætning af, at 
vedkommende har 3 måneders anciennitet, ret til følgende: 
Broders død 
Søsters død 
Session Ikke omfattet: 
Personer, der 1 dag 
arbejder hjemme, 
personer med 
v ikararbejde, 
sæsonarbejdere, 
personer med 
midlertidigt 3 dage 
arbejde 
Visse kollektive overenskomster indeholder mere favorable 
bestemmelser om længere orlov eller orlov med henblik på 
andre begivenheder. 
- 143 
Foranstaltninger til fordel for enlige familieforsørgere 
Enlige (eller enlige familieforsørgere) hjælpes i vidt omfang via 
lovgivningen om familieydelser. 
De får udbetalt særlige ydelser. 
FamiIieforsørgert iIskuddet. der blev indført ved lov af 23. december 
1970 og ændret, ved lov af 22. december 1984, gør det muligt at 
hjælpe en efterlevende ægtefælle, en enlig forsørger eller en 
plejefamilie med at forsørge et eller flere børn, for hvilke de har 
forsørgerpligt. Den fulde ydelse er på 592 FF pr. barn (forældreløse 
eller ægtefælle, som ikke modtager underholdsbidrag) og denne 
nedsatte sats er på 444 FF pr. barn (i alle andre tilfælde). 
Det særlige tilskud til enlige forældre, der blev indført ved lov af 
9. juli 1976, har til formål at yde midlertidig hjælp 
(indtægtsbestemt) til enker og enkemænd, fraskilte, separerede, 
personer, der er blevet forladt, samt ugifte, som er alene om at 
forsørge mindst ét barn. Denne ydelse blev reguleret den 1. juli 
1992 og er nu på 2 962 FF for den enlige forsøger og 997 FF pr. 
barn, som forsørges. 
De nuværende regler giver også enlige mødre med mindst ét barn 
mulighed for på visse indtægtsbestemte vilkår at få boligtilskud. 
Desuden kan de bevare den skattemæssige fordel af det ekstra 
personfradrag. 
Det skal understreges, at tilskuddet til børnepasning i hjemmet er 
en foranstaltning, som især er ti I stor hjælp for enlige forsørgere. 
Endelig gøres der meget for at bekæmpe arbejdsløsheden blandt enlige 
kvinder gennem en række specifikke foranstaltninger med henblik på 
social og faglig integrering (uddannelse og omskoling). 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
Spørgsmål 17 
I henhold til territorialprincippet kan man ikke i fransk lovgivning 
palægge multinationale virksomheder at indføre procedurer for 
information og høring af arbejdstagerne i de afdelinger, der er 
beliggende uden for fransk territorium. 
Ni franske koncerner har imidlertid på eget initiativ indført en 
informations- og/eller høringsprocedure for deres arbejdstagere på 
europæisk plan: Airbus industries, BSN, Bull, Elf Aquitaine, 
Carnaud, Péchiney, Rhône-Poulenc, Saint-Gobain og Thomson. De 
ordninger, der er tale om, er til en vis grad opbygget forskelligt. 
Andre koncerner har meddelt, at de har til hensigt at følge disse 
eksempler. 
- 144 -
Spørgsmål 18 
Hovedtrækkene ved det system for medarbejdererepræsentation, der 
gælder i Frankrig, er vist i vedlagte skema. 
VIRKSOMHEDS^ VN 
ANVENDELSES-
i OMRÅDE Skal vælges i alle industri-, 
handels- og landbrugsvirksomheder, 
offentlige kontorer og ministeri­
er, liberale erhverv, civilret-
Uge selskaber, fagforeninger og 
faglige foreninger, gensidige 
selskaber, organer inden for 
social sikring, sammenslutninger, 
offentlige virksomheder med indu­
striel og handelsmæssig karakter, 
der har mindst 50 ansatte. PERSONALEREPRÆSENTANTER 
(CIVIL) 
Valg: - obligatorisk i alle indu­
stri-, handels- og landbrugsvirksom­
heder, offentlige kontorer og mini­
sterier, liberale erhverv, civilret­
lige selskaber, fagforeninger og 
faglige foreninger, gensidige sel­
skaber, organer inden for social 
sikring, sammenslutninger og alle 
privatretlige organer, der beskæf-
tiger mindst 11 arbejdstagere; 
- på initiativ af direktøren for ar­
bejdstilsynet inden for departemen­
tet eller efter anmodning fra en 
fagforening: en arbejdsplads, hvor 
der er ansat mindst 50 arbejdstagere FAGFORENINGER 
FAGFORENINGSREPRÆSENTANT 
i udvalget 
i gruppen af personalerepræsen­
tanter 
Hver fagforening, er er repræ­
senteret, kan udpege: 
- en repræsentant, som deltager 
i virksomhednævnets møder; 
- (eventuelt) en ikke-permanent 
repræsentant, der skal bistå 
personalerepræsentanten ved 
møder med arbejdsgiveren. TILLIDSNfND 
Alle de fagforeninger, som er re­
præsenteret på arbejdspladsen har 
ret til: 
- at oprette en fagforenings-
afdeling i enhver virksomhed; 
- at udpege tillidsmand i virk­
somheder, der beskæftiger mindst 
50 arbejdstagere, eller en per­
sonalerepræsentant, der fungerer 
som tillidsmand i virksomheder, 
der beskæftiger mindst 50 
arbejdstagere (i virksomheder 
med under 50 ansatte kan der 
også være tillidsmænd). 
UDPEGNING - Vælgere: ansatte der er fyldt 18.år, og som har arbejdet i 
virksomheden i mindst 3 måneder. syndicates: 
- Valgbarhed: ansatte i virksomheden, som har arbejdet der i mindst 
et år, som er fyldt 18 år og som ikke er i familie med virksomheds­
lederen. 
Mandatets varighed: to år med 
mulighed for forlængelse. Mandatets varighed: et år med 
mulighed for forlængelse. Udpeges af fagforeningsorganisa­
tionerne: 
- repræsentanten i virksomhedsnæv­
net skal vælges blandt medlemmerne 
i virksomheden og skal opfylde be­
tingelserne for valgbarhed til 
virksomhedsnævnet; 
- den person, som bistår persona­
lerepræsentanten kan være ansat i 
virksomheden eller andet sted; 
denne person skal blot repræsente­
re en "fagforeningsorganisation"; 
- mandatets varighed: bestemmes 
af fagforeningsorganisationen. Udpeges af de fagforeninger, som 
er repræsenteret i virksomheden: 
- tillidsmanden skal være fyldt 
18 år og have arbejdet i virk­
somheden i et år; 
- mandatets varighed: bestemmes 
af fagforeningsorganisationen. 
i 
OPGAVE - Økonomiske og faglige omgaver: 
oplysning og høring forud for 
enhver beslutning, der berører 
organisationen, forvaltning og 
generel drift af virksomheden; 
regelmæssig information om virk­
somhedens aktivitet, drift og 
resultater. 
- Sociale og kulturelle opgaver: 
forvaltning af de sociale og 
kulturelle aktiviteter i virk­
somheden; kontrol med visse 
sociale organer. 
- Forhandling og indgåelse af 
kontrakter om overskuds- eller 
udbyttedeling. - Meddeler arbejdsgiveren indivi­
duelle og kollektive klager over 
anvendelsen af arbejdsmarkeds­
lovgivningen samt gældende over­
enskomster og aftaler; meddeler 
arbejdstilsynet de ansattes klager 
og bemærkninger. 
- Meddeler virksomhedsnævnet og 
C.H.S.C.T. de ansattes forslag og 
bemærkninger. 
- Varetager virksomhedsnævnets 
økonomiske opgaver og den parite­
tiske forvaltning af sociale op­
gaver, hvis der ikke findes noget 
virksomhedsnævn eller dette ikke 
opfylder sine forpligtelser; 
varetager C.H.S.C.T.'s opgaver, 
hvis dette organ ikke findes eller 
ikke varetager sine opgaver kor­
rekt; varetager eventuelt tiltids-
mændenes opgaver i virksomheder 
med under 50 ansatte. - Repræsenterer fagforeningen i 
vi rksomhedsnævnet. 
- Bistår personalerepræsentanterne 
ved møder med arbejdsgiveren. - Repræsent 
over for vi 
varetager a 
materiel le 
og interess 
- Deltager 
delegation, 
indgår koll 
- Leder fag 
vi rksomhede erer fagforeningen 
rksomhedslederen og 
rbejdstagernes 
og etiske rettigheder 
er. 
i den fagforenings-
som forhandler og 
ektive overenskomster, 
foreningsarbejdet i 
n. 
Kil de: "Liaisons sociales" - N° Spécial 23 mai 1991 
- 146 -
Desuden kræver fransk lovgivning, at der i virksomheder med flere 
afdelinger oprettes et centralt virksomhedsnævn og afdelingsnævn, og 
at der i virksomhedskoncerner oprettes et koncernnævn. 
Information og høring af arbejdstagerne er blandt de vigtigste 
opgaver, der er pålagt virksomhedsnævnene, som har generelle 
beføjelser vedrørende økonomiske og erhvervsmæssige spørgsmål. 
Desuden er denne kompetence på visse omrader udtrykkeligt nævnt. Det 
gælder således alle emner, der er nævnt i spørgsmål nr. 18, tredje 
afsnit. Det skal bemærkes, at grænsearbejdere ikke udsættes for 
forskelsbehandling, men deres situation indgår i de generelle rammer 
for information og høring om beskæftigelsessituationen og 
kval if ikat ionskrav. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Spørgsmål 19 
Fællesskabsdirektiverne og arbejdsmarkedslovgivningen 
Hele EF-lovgivningen omkring sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen 
har vist, at der er visse erhvervsrisici , som ikke har været 
specifikt reguleret i fransk lovgivning, og at de franske 
bestemmelser på visse områder var forældede. 
EF-lovgivningen gør det således muligt at afhjælpe visse mangler. 
Gennemførelsen i den nationale lovgivning af direktivet om 
skærmterminaler vil indebære forbedrede arbejdsvilkår for stadig 
flere arbejdstagere på baggrund af den nuværende udvikling i brugen 
af edb. Det samme gælder direktivet om biologiske agenser, der 
indeholder nogle forebyggelsesprincipper, så arbejdstagere, der 
udsættes for sygdomsfremkaldende biologiske agenser, beskyttes 
effektivt mod eventuelle infektioner. 
EF-lovgivningen vil ligeledes kunne bidrage til en vis modernisering 
af de franske bestemmelser. Det er f.eks. tilfældet med hensyn til 
risici i forbindelse med manuel håndtering af tunge byrder-, 
beskyttelse imod risici ved arbejde med kræftfremkaldende stoffer; 
udformning og brug af personlige værnemidler. 
Gennemførelsen i den nationale lovgivning af de direktiver, som for 
nyligt er blevet vedtaget, går i samme retning. Det drejer sig 
f.eks. om beskyttelse af gravide kvinder, hvor den franske 
lovgivning, selv om den generelt er mere favorabel for de kvindelige 
arbejdstagere, vil blive forbedret på en række punkter såsom fravær 
til graviditetsundersøgelser, skift af arbejdsplads, hvis kvinden 
arbejder om natten, eller hvis arbejdsforholdene indebærer risici. 
Direktivet om mobile byggepladser vil endvidere gøre det muligt at 
udvide bestemmelserne om sikkerhed til også at gælde for 
selvstændige. 
- 147 -
Loven af 31. december 1991 har medført en ændring af 
arbejdsmarkedsloven og af loven om offentlig sundhed, hvorved 7 EF-
direktiver om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen og navnlig 
rammedirektivet blev gennemført i den franske lovgivning. 
Arbejdstagernes deltagelse i beslutningsprocessen 
De sundheds- og sikkerhedsudvalg (Comité d'hygiène, de sécurité et 
des conditions de travail, CHSCT), der blev indført ved lov af 23. 
december 1982, inddrager arbejdstagerrepræsentanterne i 
beslutningerne om, hvilke forholdsregler der skal træffes på dette 
område. Disse udvalg skal høres i alle anliggender desangående. 
Loven af 31. december 1991 udvider retten til uddannelse af 
medarbejderrepræsentanterne i sundheds- og sikkerhedsudvalgene til 
at omfatte alle virksomheder, ligesom udvalgene får større mulighed 
for at benytte sig af eksperter og for at gribe forebyggende ind. 
Endelig sker oprettelsen af sundheds- og sikkerhedsudvalg i bygge-
og anlægssektoren i overensstemmelse med almindelig gældende ret. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Spørgsmål 20 
Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse er 16 år. Der kan dog gives dispensation i følgende 
ti I fælde: 
- Unge, der kan dokumentere at have afsluttet første del af 
skoleundervisningen på sekundærtrinnet, kan komme i lære i en 
alder af 15 år ; 
- unge i skolealderen, der følger en vekseluddannelse, kan i løbet 
af de to sidste år af den obligatoriske skolegang få 
praktikophold i godkendte virksomheder, der har en særlig aftale 
med underv isnings inst i tut ionen-, 
inden for landbruget kan børn arbejde, når de er fyldt 15 år, 
hvis det sker med henblik på oplæring, og hvis de har afsluttet 
skolegangen på sekundærtrinnet (første del). I løbet af de sidste 
to år af deres skolegang (dvs. fra 14 års alderen for de elever, 
der følger en vekseluddannelse) kan de unge gennemføre 
praktikophold i landbrugsbedrifter, der har en særlig 
godkende I se ; 
i skoleferierne kan unge over 13 år beskæftiges med lettere 
arbejde (lov af 3. januar 1991). 
148 -
Spørgsmål 21 
Forfatningen forbyder enhver forskelsbehandling baseret på alder, 
idet det i artikel 18 i præamblen bestemmes, at hvor der er lighed 
med hensyn til arbejde, arbejdsområder, rang og ansvar, er der 
lighed i materiel og moralsk henseende. Det leverede arbejde er 
således det eneste gyldige kriterium. 
Loven bestemmer imidlertid, at de unge kan aflønnes på grundlag af 
SMIC -20%, når de er under 17 år, og på grundlag af SMIC -10%, når 
de er mellem 17 og 18 ar, hvis de ikke har 6 måneders 
erhvervserfaring inden for den pågældende branche. På samme made 
indeholder visse kollektive brancheoverenskomster bestemmelser om 
en procentvis del af mindstelønnen, afhængigt af den pågældendes 
alder. Disse restriktioner begrundes ikke med, at de unges arbejde 
er af mindre værdi, men med manglen på erhvervserfaring eller med, 
at uddannelsen foregår i arbejdstiden. 
Spørgsmål 22 
Arbejdstidens længde 
Unge under 18 år må ikke arbejde mere end 8 timer om dagen og 39 
t imer om ugen. 
Rent undtagelsesvist kan arbejdstilsynet give dispensation med op 
til 5 timer om ugen efter samstemmende udtalelse fra virksomhedens 
bedr iftsiæge. 
Natarbejde 
Alt natarbejde mellem kl. 22 og kl. 6 er forbudt for unge 
arbejdstagere under 18 år. 
Arbejdstilsynet kan give dispensation for forretningsvirksomheder, 
teatre o.lign. Dispensationerne inden for hotel- og restaurations­
branchen kan kun gives efter beslutning truffet i "Conseil d'Etat" 
(det øverste forvaItningsråd). Den dispensation, er gælder for 
bagerier, blev givet ved bekendtgørelse af 4. februar 1988. I dette 
tilfælde skal de pågældende have en hvileperiode på 12 timer i træk. 
Helligdage 
Arbejde på de i loven fastsatte helligdage er forbudt i industrien 
for unge under 18 år. 
Ferie med løn 
De arbejdstagere, der ikke var fyldt 21 år den 30. april det 
foregående år, har krav på 30 dages ferie uanset anciennitet. 
149 
Erhvervsuddanne/se 
Unge mellem 16 og 25 år uden erhvervserfaring tilbydes praktikophold 
eller særlige arbejdskontrakter kaldet alternerende uddannelse, som 
er nærmere beskrevet i svaret på spørgsmål 15. 
Spørgsmål 23 
Den indledende erhvervsuddannelse henhører under to ministerier, 
nemlig ministeriet for arbejde, beskæftigelse og erhvervsuddannelse 
(hvis aktioner er beskrevet i svaret på spørgsmål 15) og 
undervisningsminister i et. 
For at fremme den indledende erhvervsuddannelse har undervisnings­
ministeriet indført følgende system: 
- Efter 3. klasse (= 9. klasse i dansk system) i 
erhvervsgymnasierne kan eleverne tage et "erhvervsfagligt diplom" 
(brevet d'aptitudes professionelles (BEP)) og/eller et 
"erhvervsfagligt afgangsbevis" (certificat d'aptitude 
professionelle (CAP)). Unge med et BEP eller et CAP kan derefter 
tage studentereksamen på teknologisk linje eller på 
erhvervsfaglig linje, der begge er decideret erhvervsrettede. 
- De videregående, kortere teknologiske uddannelser omfatter: 
De teknologiske universitetsinstitutter (IUT) tilbyder 
trinvise uddannelser af to års varighed. De afsluttes med et 
teknologisk un i vers itetsdiplom (Diplôme universitaire de 
technologie, DUT), og giver adgang til en række erhverv på 
mellemlederniveau i den sekundære og den tertiære sektor. 
Afdelingerne for videregående tekniske uddannelser tilbyder en 
stærkere specialisering end IUT. Efter to års studier kan man 
tage eksamen som specialuddannet tekniker på højt niveau 
(brevet de technicien supérieur, (BTS)); uddannelsen giver 
mulighed for specialisering inden for 87 fag. 
De korterevarende paramedicinske uddannelser på 
universiteterne giver mulighed for efter to eller eventuelt 
tre års studier at tage eksamen som talepædagog, specialist i 
hjælpemidler til hørehæmmede eller specialist i psykomotorik. 
- Oprettelse af erhvervsrettede universitetsinstitutter (IUP) er et 
led i den samme strategi, som går ud på at imødekomme 
erhvervslivets behov ved at forsøge at tilpasse 
uddannelsesti Ibuddene til efterspørgslen. Indehavere af DUT eller 
BTS vil kunne gå ind på andet års studier på IUP. IUP dækker i 
øjeblikket fem uddannelsesområder: Ingeniørstudiet, 
kommunikation, administration, handel samt økonomi- og 
finansstyring. Uddannelserne på disse institutter svarer til 
studentereksamen plus 4 ar. 
Det er skolernes opgave at hjælpe alle eleverne med at blive 
integreret i arbejdslivet. Denne hjælp er først og fremmest 
konkretiseret i de såkaldte "foranstaltninger med henblik på 
- 150 
integrering af unge i det offentlige undervisningssystem" 
(dispositif d'insertion des jeunes de l'éducation nationale, 
DUEN). Formålet er at give unge uden nogen form for faglig 
uddannelse en ny mulighed for at komme ind i 
undervisningssystemet og at lette den erhvervsmæssige integrering 
af unge med et eksamensbevis på niveau IV (niveau III efter den 
europæiske klassificering). 
Man arbejder i øjeblikket med kontrakter mellem undervisnings­
institutioner og virksomheder med henblik på integreret uddannelse 
(CEEFI); formålet er at følge unge, som er meget vanskeligt 
stillede, og hjælpe dem til at opnå anerkendte faglige 
kvalifikationer i en virksomhed i løbet af ca. to år. 
ÆLDRE 
Spørgsmål 24 
a) Den almindelige soci a I sikringsordning, som Jo er langt den mest 
omfattende af de franske ordninger, eftersom den dækker bl.a. 
lønmodtagere i den private sektor og i visse offentlige 
virksomheder, bevilger pension fra det fyldte 60. år til en 
arbejdstager, der selv ansøger herom. Der stilles ikke krav om 
karenstid; tre måneder er tilstrækkeligt til at være 
pensionsberett i get. 
Pensionen beregnes som en procentdel af gennemsnitslønnen i de ti 
år, den pågældende har været bedst aflønnet, med en maksimumsats 
på 50% og afhængigt af længden af den erhvervsaktive periode op 
til 37,5 år (svarende til 150 kvartaler). 
Til denne pension skal lægges den eller de pensioner, der 
udbetales af ti Ilægsordningerne (som også er obligatoriske); 
disse pensioner repræsenterer gennemsnitligt 20% af den 
pågældendes normale løn. Alt i alt vil pensionerne til 
arbejdstagere, som ikke er funktionærer, og som har gennemført et 
fuldt erhvervsforløb (150 kvartaler), sikrer den tidligere 
arbejdstager ca. 80% af hans eller hendes seneste nettoløn. For 
funktionærerne er fordelingen af disse procentsatser lidt 
ander ledes. 
b) Hvis den forsikrede har betalt bidrag i mindre end 150 kvartaler, 
er vedkommende berettiget ti I en pension, som udregnes i forhold 
til den periode, vedkommende har været faktisk forsikret i 
ordningen, og som beregnes med en lavere sats. Men visse 
kategorier af forsikrede, som er omhandlet i paragraf L.351-8 i 
sociaIsikringsloven , bl.a. invalider og uarbejdsdygtige samt alle 
over 65 år, kan få udbetalt en pension til fuld sats, (50%), selv 
om de ikke har betalt bidrag i 150 kvartaler. 
Alle pensioner, der udbetales med denne sats på 50%, giver ret 
til en mindstepension, som ikke er indtægtsbestemt (paragraf 
- 151 
L.351-10 i ovennævnte lov). Denne mindstepension beløber sig til 
2 959,54 FF/måned pr. 1.7.1992 for et fuldt erhvervsforløb på 150 
kvartaler, løvrigt beregnes den forholdsmæssigt, afhængigt af 
hvor længe den pågældende har været forsikret i ordningen. 
Under alle omstændigheder kan pensionen for forsikrede, der har 
været meget lavt lønnede og/eller kun har været forsikret i en 
kortere periode i ordningen, forhøjes afhængigt af alder og 
indtægt, så den først kommer op på beløbet for de såkaldte 
"tilskud til ældre lønmodtagere" (Allocations aux Vieux 
Travailleurs Salariés, AVTS), som er 1 316,67 FF om måneden 
(paragraf L.814-2 i sociaIsikringsloven), og derefter i givet 
fald op på den minimumindkomst, som udgør 
"minimumsaIderspensionen", gennem en tillægsydelse fra Fonds 
National de Solidarité (FNS). Det endelige beløb er 1 773,33 FF 
om måneden for en enlig. (paragraf L.815-2 i 
soc i a Is ikri ngsloven). 
Det skal underst regns, at de pensionister, hvis pensioner 
forhøjes på denne made til det såkaldte AVTS-niveau, for 
størstepartens vedkommende er kvinder. 
Det viser sig også, at det først og fremmest er kvinder, der får 
udbetalt tillægsydelsen fra FNS. Denne ydelse, som udgør "2. 
etage" på minimumalderspensionen, supplerer i realiteten fra det 
fyldte 65. år (60 år i tilfælde af uarbejdsdygtighed) de 
grundpensionsrettigheder, den forsikrede selv har betalt til, så 
alle er sikret en minimumindkomst på 37 080 FF om året for enlige 
og 66 520 FF om året for par. 
Spørgsmål 25 
a) Alle, der når pensionsalderen (65 år eller 60 år i tilfælde af 
uarbejdsdygtighed), men som ikke er pensionsberettigede, f.eks. 
fordi den pågældende ikke har haft erhvervsarbejde i Frankrig, 
kan efter ansøgning, og såfremt vedkommendes egne midler ikke 
overstiger en vis grænse, ansøge om et særligt tilskud (paragraf 
L.814-1 i sociaIsikringsloven), som svarer til det ovenfor under 
punkt 24 anførte AVTS-belØb; dette tilskud kan desuden suppleres 
med tillægsydelsen fra FNS, så man når op på 
"min imumaIderspens ionen". 
"Hustruer, enker, fraseparerede, efterladte og fraskilte til en 
lønmodtager eller selvstændig erhvervsdrivende, eller hvis 
ægtefælle er forsvundet, har, når vedkommende har opnået samme 
alder, ret til et "husmoderti I skud" (paragraf L.813-1 i 
ovennævnte lov) på et beløb svarende til det særlige tilskud (som 
også kan suppleres med tillægsydelsen fra FNS), såfremt den 
pågældende har forsørget mindst tre børn på nærmere fastsatte 
v iIkår . " 
Desuden skal det understreges, at fransk lovgivning omfatter 
andre foranstaltninger til at sikre en minimumindkomst til de 
dårligst stillede grupper: Det drejer sig om den såkaldte 
- 152 -
indslusningsmini mum indkomst (revenu minimum d'insertion, RMI), 
der udbetales til ældre i helt ekstraordinære tilfælde (lov nr. 
88-1088 af 1. december 1988), og som beløber sig til 2 224,11 FF 
om måneden siden 1. juli 1992, og den såkaldte handicapydelse 
(Allocation aux Adultes Handicapés, AAH) (paragraf L.821-1 ff i 
soci a Is ikringsloven), som er på samme beløb som 
minimumalderspensionen, dvs. 3 090 FF om måneden. 
b) Personer, der får udbetalt det særlige tilskud, kan også få 
udbetalt ydelser i forbindelse med sygdom og barsel inden for 
rammerne af den individuelle forsikring, idet deres 
forsikringsbidrag betales af "le Fonds Spécial géré par la Caisse 
des Dépôts et Consignations", som administrerer det særlige 
t i Ilæg. 
Ældre, der får udbetalt minimumintegrations indkomsten, er 
obligatorisk tilsluttet den individuelle forsikring, hvis de ikke 
er omfattet af nogen anden obligatorisk soci a I sikringsordning , og 
deres bidrag betales i fuldt omfang af den lokale forvaltning (i 
praksis departementerne). 
Ældre, der er berettiget til handicapydelsen, er automatisk 
tilsluttet den almindelige socialsikringsordning (paragraf L.381-
27 i sociaIsikringsloven), men skal ikke betale bidrag. 
Under alle omstændigheder har alle ældre ikke-
pensionsberettigede, uanset om de ansøger om at få udbetalt det 
særlige tilskud, eventuelt suppleret med tillægsydelsen fra FNS, 
minimumindslusningsydeI sen eller handicapydelsen, krav på social 
hjælp på de almindelige betingelser, der er fastlagt i 
famiI ielovgivningen og den sociale bi standslovgivning. Det 
drejer sig især om betaling af udgifter til lægehjælp og 
hospitalsophold, udgifter til plejehjemsophold for ældre og/eller 
handicappede, bidrag til den individuelle forsikring samt 
udgifter til lægehjælp i hjemmet; de to sidste former for ydelser 
forudsætter, at den pågældende har haft bopæl i tre år på 
Frankrigs europæiske område. 
Desuden findes der et tilskud til husmødre, der udbetales til 
kvinder, som har forsørget mindst fem børn, og som ikke er 
berettiget til aruii <-. ,i I dei spens ionsyde I ser , eller som kun er 
berettiget til en personlig pension, som er lavere end 
t i I skuddet. 
Dette tilskud vil eventuelt kunne suppleres med den særlige 
ydelse fra FNS. Ydelsen af disse to former for tilskud er dog 
afhængig af den pågældendes økonomiske forhold. 
- 153 -
HANDICAPPEDE 
SpørgsmåI 26 
Lov 75-534 af 30. juni 1975 er hovedhjørnestenen i hele den sociale 
beskyttelsesordning, der gradvist er blevet indført i Frankrig til 
fordel for de handicappede, og er fortsat den generelle 
referenceramme for den handicappolitik, der har været ført de 
seneste år . 
Denne lov gør det til en national forpligtelse at sikre de 
handicappedes integrering i skolesystemet, erhvervslivet og 
samfundet som helhed. Målet er på længere sigt at give disse 
mennesker mulighed for at leve en selvstændig tilværelse i det 
omfang, de overhovedet er i stand til det. De i loven fastsatte 
foranstaltninger skal således, hvor deres egne evner og færdigheder 
tilsiger det, sikre dem adgang til de institutioner, der er åbne for 
den øvrige befolkning, eller, såfremt det er umuligt, give dem 
mulighed for gradvist at bevæge sig fra et beskyttet miljø til et 
mindre beskyttet miljø. 
1 . Handicappede børn 
1.1 Undervisning af handicappede børn 
Børn og unge handicappede er omfattet af 
undervisningspligten og skal enten have almindelig 
undervisning eller specialundervisning. 
I de almindelige undervisningsinstitutioner betaler staten 
for udgifterne til opholdet og til den erhvervsmæssige 
grunduddanneI se. 
Udgifter til ophold og behandling i særlige institutioner 
for almen og erhvervsfaglig undervisning samt udgifter til 
behandling, der er påkrævet i forbindelse med 
undervisningen, og som gives uden for institutionerne, 
betales fuldtud af syges ikringsordniningerne, eller, hvis 
den pågældende ikke er omfattet af sådanne sikrings­
ordninger, af det offentlige (som en social foranstaltning) 
uden hensyntagen til familiens indtægtsforhold. 
1.2 Tilskud til specialundervisning 
Såfremt barnets tilstand og handicap berettiger dertil, 
kan f am i I ien e I lot (Jen person, som har forsørgerpl igt for 
barnet, få udbetalt et tilskud til specialundervisning, som 
skal kompensere for en del af de ekstra udgifter i 
forbindelse med undervisning af et handicappet barn. Oven i 
dette basistilskud kan der, alt efter hvor afhængigt barnet 
er, lægges tre ekstra former for tilskud. Denne tredje form 
for tilskud gives til forældre, hvis børn er usædvanligt 
svært handicappede og kræver behandling af høj teknisk 
karakter, når en af forældrene opgiver sit erhvervsarbejde, 
eller nar der ansættes en tredje person til at passe 
barnet . 
54 -
1.3 Udviklingen i bestemmelserne vedrørende ansvaret for 
handicappede børn 
Over de seneste femten år har flere forskellige faktorer, 
bl.a. den befolkningsmæssige udvikling, de 
lægevidenskabelige fremskridt, de forbedrede 
genoptræningsteknikker, det forhold, at de handicappede 
selv eller deres familie på et stadig tidligere tidspunkt 
overtager ansvaret for deres tilværelse, de handicappedes 
ønske om at forblive i deres kendte miljø, og - hvor det 
drejer sig om børn - familiens ønske om i højere grad at 
blive inddraget i barnets opvækst, medført, at den 
oprindelige ramme, der er fastsat ved lov af 30. juni 1975, 
er blevet kraftigt udbygget både med hensyn til 
fortolkningen af begrebet handicap og med hensyn til de 
konkrete foranstaltninger til fordel for de handicappede. 
Der er således gennemført en reform af lovgivningen til 
fordel for handicappede børn, idet man har ændret de 
tekniske vilkår for autorisering og drift af 
spec i a lundervisningsinsti tut ioner (næsten 2 000 
institutioner med 118 000 børn); formålet har især været at 
fremme de handicappede børns integrering i det almindelige 
skolemiljø ved hjælp af støtteforanstaltninger, der var 
afpasset efter deres behov, samt at åbne 
spec i alundervisningsinsti tut ionerne over for omverdenen og 
følge disse børn, efter at de har forladt institutionen. 
Denne politik er ledsaget af en særlig indsats fra 
undervisningsministeriets side inden for rammerne af 
skoleloven af juli 1989, for at det kan forhindres, at børn 
med særlige problemer udelukkes fra skolesystemet. 
2. Voksne handicappede 
2.1 Ressourcer 
I henhold til lov af 30. juni 1975 er alle personer, der 
vurderes som værende 80% handicappede eller som er 
uarbejdsdygtige som følge af deres handicap, sikret en 
minimumindkomst, idet staten udbetaler en særlig ydelse, 
den såkaldte handicapydelse til voksne (AAH). 
Handicappede, der har brug for hjælp fra en anden person 
til at udføre de mest basale funktioner i tilværelsen, får 
desuden udbetalt en godtgørelse, der finansieres af de 
enkelte departementer. 
Endelig er personer, hvis arbejdsevne er nedsat som følge 
af deres handicap, sikret en vis m inimumindkomst, idet 
staten udbetaler et løntilskud. 
Størrelsen af de forskellige ydelser varierer afhængigt af, 
hvorvidt de pågældende arbejder i et almindeligt miljø 
eller i et beskyttet miljø. 
- 155 -
2.2 Handicappedes beskæftigelse 
For at lette handicappedes adgang til det almindelige 
arbejdsmiljø er der vedtaget en lov af 10. juli 1987, som 
fastsætter en forpligtelse for virksomheder med mindst 20 
ansatte til at beskæftige handicappede. De skal fremover 
reservere mindst 6% af de lønnede stillinger til 
handicappede arbejdstagere. De kan også opfylde denne 
forpligtelse enten ved at indgå kontrakter om 
underleverancer med institutioner i den beskyttede sektor, 
tilslutte sig brancheaftaler eller indbetale et bidrag til 
AGEFIPH, som er den organisation, der i henhold til loven 
forvalter Fonden for Handicappede Arbejdstageres Faglige 
Integrering. For voksne, som ikke kan arbejde i et 
almindeligt arbejdsmiljø, har regeringen tilstræbt i de 
seneste år at udvide antallet af pladser i beskyttede 
arbejdsmiljøer. Det samlede antal pladser er i dag næsten 
80 000. 
Man er i færd med at gennemføre et program, der løber over 
fire år, og som går ud på at oprette 10 800 ekstra pladser 
i de såkaldte arbejdsstøttecentre (Centres d'Aide par le 
Travail, CAT) og 3 600 pladser i beskyttede værksteder; 
programmet er resultatet af en aftale mellem staten og de 
handicappedes og deres familiers repræsentative 
organisationer. Denne aftale har også medført en ændring af 
reglerne om en garanteret minimumindkomst til handicappede 
samtidig med, at man har forenklet kumuleringen af disse 
ydelser og handicapydelsen til voksne. 
Ud over de kvantitative og økonomiske virkninger er 
målsætningen for programmet at udvikle sektoren for 
beskyttet arbejde og tilpasse den til udviklingen i de 
ansættelsesvilkår, der tilbydes handicappede, så der skabes 
forbindelse fra det beskyttede miljø til det mindre 
beskyttede miljø og videre til det almindelige 
arbejdsmiIjø. 
Denne politik er for nylig blevet yderligere forstærket, da 
regeringen den 10. april 1991 bebudede en plan for 
handicappedes beskæftigelse. Denne plan tager sigte på at 
give handicappede fortrinsstilling til de forskellige 
uddannelsesforanstaltninger og forbedre de handicappedes 
uddannelsesniveau, at give handicappede arbejdstagere 
fortrinsret til beskyttede jobs, at skabe bedre forbindelse 
mellem de beskyttede arbejdsinsti tut ioner og det 
almindelige arbejdsmiljø ved at lempe reglerne for 
udstationering af arbejdstagere fra CAT i almindelige 
virksomheder, at fremme de handicappedes integrering i den 
offentlige sektor og at give AGEFIPH langt flere 
aktionsmuligheder og udbygge institutionens virkefelter. 
Desuden er der iværksat en række andre foranstaltninger for 
at lette de handicappede arbejdstageres indpasning eller 
gen i ndpasn i ng i erhvervslivet; det drejer sig om følgende.-
156 -
1" Oprettelse i hvert enkelt departement af en "Commission 
technique d'orientation et de reclassement 
professionnel" (COTOREP), som skal undersøge forholdene 
for alle voksne handicappede. 
Kommissionen skal omfatte personer med særlig 
sagkundskab inden for handicappedes beskæftigelse, 
erhvervsuddannelse og specifikke problemer. 
Denne kommission skal have tilstillet alle ansøgninger 
vedrørende handicappedes ønsker om beskæftigelse, 
uddannelse, økonomiske tilskud og sociale 
foranstaItninger. 
2' Der er oprettet i alt 88 såkaldte "équipes de 
préparation et de suite du reclassement" (EPSR), fordelt 
med 50 inden for det offentlige og 38 inden for det 
pr ivate erhvervsliv. 
3. Forbedr ing af handicappedes vilkår i dag Iigdagen 
Ud over disse bestræbelser på at integrere de handicappede i 
skolesystemet og erhvervslivet er der en række foranstaltninger, 
der skal lette dagligdagen for de handicappede og som udgør et 
centralt element i det offentliges handicappolitik. 
De handicappedes sociale integrering på alle områder kan først og 
fremmest lettes gennem en række tekniske hjælpemidler, som er et 
meget effektivt og ofte helt nødvendigt supplement til den 
personlige hjælp. Derfor er en del af de sociale bevillinger til 
fordel for de handicappede på Socialministeriets budget afsat til 
finansiering af foranstaltninger, der specifikt tager sigte på at 
give adgang til tekniske hjælpemidler; der er bl.a. på initiativ 
af de handicappedes organisationer oprettet nogle 
udstillingscentre, der skal give brugerne information og 
rådgivning, og der arbejdes også på at få oprettet en 
landsdækkende databank om tekniske hjælpemidler. 
Men adgangsmuligheder til transportmidler og til omgivelserne i 
dagligdagen er fortsat det vigtigste punkt i denne politik til 
fordel for handicappedes sociale integrering. 
For at lette adgangsmulighederne til transportmidlerne for alle 
handicappede, men derudover også for alle bevægelseshæmmede, som 
f.eks. ældre mennesker, har Statssekretariatet for Handicappede 
og Invalider og Transportministeriet arrangeret et omfattende 
samråd med alle de øvrige parter i transportsektoren: Lokale 
forvaltninger, transportvirksomheder, trafikselskaber, 
fabrikanter og naturligvis også de handicappedes egne 
organisat ioner. 
Efter dette samråd forelagde de to ministerier den 21. februar 
1989 en række konkrete forslag, der omfattede omkring 60 
foranstaltninger vedrørende alle faser i transporten, lige fra 
157 -
den handicappede forlader sit hjem, og ti I han eller hun ankommer 
til sit bestemmelsessted. Visse af foranstaltningerne er helt 
nye, andre er en videreførelse eller en forbedring af noget, der 
tidligere er blevet iværksat. 
Det drejer sig bl.a. om følgende: Fordelagtige billetpriser hos 
Compagnie Air Inter til personer, der ledsager handicappede, som 
har brug for hjælp overalt, hvor de bevæger sig, fremskyndelse af 
SNCF's og RATP's programmer for at gøre deres anlæg og materiel 
lettere tilgængeligt for handicappede og for at tilpasse 
signalsystemerne til forskellige handicaps, et forslag fra de 
fabrikker, der fremstiller busser og sporvogne, om fremover at 
kræve, at alle nye køretøjer skal være fuldt tilgængelige for 
handicappede, således at hele bus- og sporvognsparken i løbet af 
fem år vil være indrettet efter de nye regler-, endelig har man 
ændret reglerne for tildeling og brug af mærket "Grand Invalide 
Civil", som giver de handicappede, der er i besiddelse af mærket, 
visse fordele med hensyn til parkering af deres køretøj i 
byområder. Hensigten er i højere grad at tage hensyn til den 
enkeltes behov i forbindelse med en lempelse og forenkling af de 
procedurer, som de handicappede skal opfylde for at kunne blive 
omfattet af forskellige fordele, som bl.a. er knyttet sammen med 
udstedelsen af et invaI iditetskort. 
Parallelt med disse foranstaltninger på transportområdet vedtog 
regeringen den 21. november 1990 et ambitiøst program vedrørende 
adgangsmulighederne i byområder og boliger. Dette program er 
centreret omkring fem hovedpunkter. De regler, der er indført på 
grundlag af loven af 1975, skal suppleres, så der bl.a. tages 
hensyn til sensoriske handicaps; alle byggetilladelser skal på 
forhånd kontrolleres med henblik på, om de opfylder lovens 
målsætninger, og man vil også se nærmere på de 
arkitektstuderendes grunduddannelse; staten og den offentlige 
forvaltning skal foregå de øvrige sektorer med et godt eksempel; 
alle parter inden for byggeriet skal informeres bedre og 
bibringes større forståelse for problemerne, og endelig vil 
handicaporganisationerne blive styrket, bl.a. gennem øgede 
muligheder for at optræde i retten som part i en sag. 
I overensstemmelse med de fastlagte målsætninger har Parlamentet 
vedtaget lov af 13. juli 1991 om en række foranstaltninger med 
henblik på at fremme boligers, arbejdspladser og offentlige 
institutioners tilgængelighed for handicappede. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
Spørgsmål 27 
I Frankrig har de målsætninger, der er opstillet i Pagten, selv om 
de allerede i vidt omfang er opfyldt, fungeret som referenceramme 
for de lovgivningsmæssige og vedtægtsmæssige reformer, der er 
gennemført, og for de kollektive forhandlinger, der har fundet sted 
siden Pagtens vedtagelse. 
158 -
I 1991 gav gennemførelsen i den nationale lovgivning af EF-
direktiver anledning til vedtagelsen af følgende love og 
administrative bestemmelser: 
lov af 31. december om forebyggelse af erhvervsri s ici , hvorved 
følgende 7 direktiver gennemføres i den nationale lovgivning: 
89-391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af 
arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, 89-392 og 
89-686 om udformning af maskiner og om personlige værnemidler, 
89-655 og 89-656 om brug af arbejdsudstyr og personlige 
værnemidler, 88-379 om klassificering, emballering og 
etikettering af farlige præparater, 89-654 om minimumsforskrifter 
for sikkerhed og sundhed på arbejdsstedet; 
- bekendtgørelse af 6. september om beskyttelse af arbejdstagere, 
der eksponeres for benzen (8. ændring af direktiv 76-769); 
- bekendtgørelse af 14. maj om forebyggelse af risici i forbindelse 
med skærmterminaler (direktiv 90-270); 
- beslutning af 1. august om mærkning og emballering af farlige 
stoffer (direktiv 90-492). 
- AS 3-
GRÆKENLAND 
- 160 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Der har fra 1.1.1988 været fri bevægelighed uden nogen former for 
restriktioner for arbejdstagere fra EF-landene, bortset fra hvad 
hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den 
offentlige sundhed måtte kræve. De pågældende arbejdstagere kan 
således frit arbejde i Grækenland uden at skulle have 
opholdstilladelse og arbejdstilladelse, blot de har en arbejdsgiver. 
Det eneste, der kræves af disse arbejdstagere, er, at de giver 
fremmøde for den kompetente politimyndighed inden otte (8) dage 
efter deres ankomst til Grækenland. 
Hvis varigheden af deres beskæftigelse overstiger tre (3) måneder, 
skal de have en opholdstilladelse for EF-statsborgere, som udstedes 
af den kompetente politimyndighed. 
løvrigt blev bekendtgørelse 525/83 om indrejse og ophold i 
Grækenland for EF-statsborgere, der udøver ulønnet erhvervsaktivitet 
(selvstændig virksomhed), vedtaget for at bringe den græske 
lovgivning på linje med bestemmelserne i EF-direkti verne. 
Den gældende lovgivning sikrer EF-statsborgernes ret til at bevæge 
sig frit og tage beskæftigelse, hvorfor der ikke er taget nye 
initiativer i denne henseende. 
Siden den 1. januar 1992 har Grækenland aktivt deltaget i 
pilotforsøget vedrørende den omstrukturering af SEDOC-systemet, der 
i oktober 1991 blev besluttet af medlemsstaterne og Kommissionen for 
De Europæiske Fællesskaber. 
Ud over den rolle, som OAED (organisationen for beskæftigelse af 
arbejdsstyrken) spiller i forbindelse med datamatiseringen af det 
nye system, der skifter navn til EURES, vil fire OAED-tjenestemænd 
med ansvar for beskæftigelsesspørgsmål bistå Kommissionen med i 
anden halvdel af 1992 at uddanne EF-rådgivere. 
Sammen med repræsentanter for Kommissionen er OAED endvidere ved at 
undersøge mulighederne for i Grækenland at etablere et EF-
rådg I vn i ngskontor , dvs. et tværnationalt informationssystem som det, 
der allerede fungerer i de andre medlemsstater, og som har 
deltagelse af arbejdsformidlinger og arbejdsmarkedets parter. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Der findes ingen særlige bestemmelser, der forbyder visse 
persongrupper frit erhvervsvalg og fri erhvervsudøvelse, bortset fra 
de bestemmelser, der gælder for de enkelte erhverv. 
Vederlag og løn samt eventuelle andre ydelser er fastsat ved 
kolletive overenskomster eller dertil svarende administrative 
afgørelser for de enkelte industrier og erhverv. 
- 161 -
Udover disse kollektive bestemmelser indgås der hvert år en EGSSE 
(central kollektiv overenskomst), som fastsætter bestemte grænser 
for lønningerne. I henhold til paragraf 654 i borgerlig lov kan 
arbejdsgiveren ikke gøre udlæg i lønnen for at få dækket et 
tilgodehavende, han måtte have hos arbejdstageren, såfremt denne løn 
er absolut nødvendig for arbejdstagerens eget og hans families 
underhold. Dette forbud gælder ikke, hvor det drejer sig om dækning 
af et tilgodehavende, som arbejdsgiveren måtte have som følge af en 
svigagtig handling fra arbejdstagerens side i forbindelse med 
gennemførelsen af arbejdskontrakten. Der kan under ingen 
omstændigheder foretages indeholdelse af løn medmindre det er med 
henblik på dækning af et tilgodehavende. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Ugelønnen for arbejdstagere i Grækenland har siden 1.1.1984 været 
baseret på 40 timers arbejde (EGSSE af 14.2.1984). 
For arbejdstagere, der har en eller anden form for arbejdsmæssig 
tilknytning til den offentlige forvaltning, en lokalforvaltning 
eller offentlige organer, er ugelønnen baseret på 37 1/2 times 
arbejdsuge (lov 1157/81 og lov 1476/84). 
Der er ved administrativ afgørelse 25/83 truffet af den 
administrative voldgiftsdomstol i Athen (anden instans) indført 
femdages og 40 timers arbejdsuge visse steder i industrien. 
Indførelse af femdages arbejdsugen for alle forretningsindehavere i 
Grækenland (lov 1892/90 og 1957/91, artikel 23). For at sikre at 
virksomheder, der ikke oprindeligt var beregnet til at køre i 
døgndrift, kan køre 24 timer i døgnet 7 dage om ugen, er det i lov 
1892/90 fastsat, at de for lørdag og søndag eller søndag og mandag 
kan ansatte personale, der skal arbejde i to skift på 12 timer om 
dagen. Den samlede løn for 24 timers arbejde, herunder betaling for 
overarbejde, arbejde på søn- og helligdage og natarbejde, svarer til 
lønnen for 40 timers arbejde, medmindre der arbejdes færre timer pr. 
uge. Arbejdstagere, der er omfattet af ordningen, er forsikret i 
seks arbejdsdage. 
For at sikre arbejdstagere, der arbejder i den normale arbejdstid 
(artikel 38 i lov 1892/90), er det fastsat, at deres 
ansættelsesforhold ikke kan bringes til ophør, hvis dette skyldes, 
at de pågældende har nægtet at acceptere at arbejde på deltid, efter 
at arbejdsgiveren har foreslået det. I loven afstikkes der også 
retningslinjer for skriftlige kontrakter vedrørende deltids­
ansættelse, uanset om disse er indgået i begyndelsen af eller under 
et sådant ansættelsesforhold. Den samme artikel beskytter 
deltidsansattes rettigheder hvad angår minimumskravene til 
ansættelsesforholdet, årlig betalt ferie og generelt hvad angår alle 
bestemmelser i arbejdslovgivningen. Endelig fastsættes deltids­
ansattes forsikringsiettigheder i loven, idet hver dag, der 
arbejdes, uanset antallet af timer, i forbindelse med 
forsikringsspørgsmåI betragtes som en hel dag. 
- 162 -
For arbejdstagere i alle foretagender i det gamle hovedstadsområde 
har femdages ugen været gældende siden 1.2.1988. 
I henhold til paragraf 47 i lov 1892/90 om modernisering og 
udvikling og i henhold til visse andre bestemmelser kan der ved 
kollektive virksomhedsaftaler eller aftaler mellem arbejdsgiveren og 
virksomhedsnævnene i en periode på højst tre (3) måneder fastsættes 
en lengere arbejdsuge helt op til ni (9) timer om dagen og 48 timer 
om ugen, samt et færre antal arbejdstimer i den efterfølgende 
periode. I henhold til samme paragraf kan det gennemsnitlige antal 
arbejdstimer for hele den pågældende periode, som ikke må overstige 
seks måneder, være 40 timer om ugen. 
Bortset fra arbejdskontrakter vedrørende tidsubegrænset 
fuldtidsarbejde findes der også tidsbegrænsede arbejdskontrakter, 
der, for så vidt angår lønmodtagere i den private sektor, er 
omfattet af bestemmelserne i paragraf 669 til 674 i borgerlig lov, 
og for så vidt angår lønmodtagere med en arbejdst i Iknytning af 
privatretlig karakter til den offentlige sektor, offentlige organer 
og den lokale forvaltning, er omfattet af bestemmelserne i 
bekendtgørelse 410/88, men derudover også af bestemmelserne i 
borgerlig lov. Der findes også arbejdskontrakter om deltidsarbejde, 
der er omfattet af bestemmelserne i lov 1892/90 og bekendtgørelse 
410/88. 
Med hensyn til information og høring i tilfælde af kollektive 
afskedigelser, som hører under arbejdsministeriets ressort, gælder 
følgende bestemmelser: Lov 1387/83 (paragraf 3 og 5): 
Arbejdsgiveren er forpligtet til, før han begynder at foretage 
kollektive afskedigelser, at høre arbejdstagernes repræsentanter for 
at undersøge, om man kan undgå eller begrænse afskedigelserne og 
deres negative konsekvenser. 
Arbejdsgiveren er forpligtet til a) at underrette arbejdstagernes 
repræsentanter skriftligt om årsagerne til de planlagte kollektive 
afskedigelser, og om hvor mange personer han ønsker at afskedige, 
med angivelse af køn, alder og arbejdsområde, samt om hvor mange 
arbejdstagere, han beskæftiger, og b) at give alle oplysninger, der 
kan bidrage til udarbejdelse af konstruktive forslag fra 
arbejdstagernes side. 
En kopi af disse dokumenter fremsendes af arbejdsgiveren til 
præfekten og ti I den stedlige fabriksinspektør. 
Fristen for høringer mellem arbejdstagerne og arbejdsgiveren er tyve 
dage fra det tidspunkt, arbejdsgiveren indkalder arbejdstagernes 
repræsentanter til høringer. Resultaterne af høringerne nedfældes i 
en protokol, der underskrives af begge parter og af arbejdsgiveren 
fremsendes til præfekten eller til arbejdsministeren. 
Siden 1.1.1982 har arbejdstagere i hele Grækenland haft ret til fire 
ugers ferie. Denne ferie forhøjes hvert år med én dag, og når efter 
tre år op på det maksimale antal dage, toogtyve (22) eller 
seksogtyve (26) arbejdsdage, afhængigt af om den pågældende arbejder 
- 163 -
fem eller seks dage om ugen, i første tilfælde uden hensyntagen til 
den ugentlige hviledag. 
Disse bestemmelser er indeholdt i retsakten af 19.5.1982, lov 
1346/83 og lov 1288/82. 
I henhold til paragraf 4 i EGSSE af 21.2.1990 har arbejdstagere med 
25 års anciennitet ret til ekstra ferie på tre arbejdsdage, såfremt 
de arbejder fem dage om ugen, og fire arbejdsdage, såfremt de 
arbejder seks dage om ugen. 
Mindreårige arbejdstagere, som er under uddannelse, har udover de 
almindelige feriedage ret til frihed til uddannelse af mindst 14 
dages varighed, hvilket er fastsat ved lov 1837/1989. 
Som hovedregel er arbejdskontrakten underlagt de generelle 
bestemmelser, der gælder for uformelle aftaler (administrativ 
afgørelse 1054/76). Kontrakten udarbejdes i fuld enighed mellem 
parterne, individuelle arbejdskontrakter kan indeholde bestemmelser 
og betingelser vedrørende lønmodtagernes forpligtelser og 
arbejdsopgaver, i det omfang de ikke strider imod loven, kollektive 
overenskomster, bestemmelserne vedrørende den offentlige orden, 
bindende forskrifter eller god vandel. I visse særlige tilfælde 
forlanges der en skriftlig arbejdskontrakt; det gælder f.eks. for 
arbejdskontrakter om deltidsansættelse, arbejdskontrakter om 
ansættelse i det offentlige, i offentlige organer eller i den lokale 
forvaltning, arbejdskontrakter mellem skuespillere og 
teaterselskaber, arbejdskontrakter for sikkerhedsteknikere, 
bedr iftslæger osv. 
SOCIAL TRYGHED 
I Grækenland er det ansvarlige organ for den generelle socialpolitik 
IKA (Socialsikringsinsti tuttet), som er lønmodtagernes vigtigste 
forsikringsorgan. I henhold til lovgivningen om dette 
forsikr ingsorgans arbejdsopgaver og funktioner (lovdekret 1846/1951) 
bl.a. paragraf 5 i nævnte lov, kan der oprettes andre 
forsikringsordninger for lønmodtagere (særordninger), såfremt de 
garanterer en beskyttelse på niveau med den, som IKA giver de 
forsikrede. 
Dette krav om tilsvarende sikring omfatter alle former for risici, 
der er dækket af iKA's lovgivning (alderdom, invaliditet, død, 
arbejdsulykker, sygdom). 
Denne bestemmelse indebærer følgende: 
a) Lønnede arbejdstagere, der er forsikret enten i IKA eller i en 
anden forsikringsordning for lønmodtagere, har ret til ydelser i 
tilfælde af sygdom eller graviditet og barsel enten i kontanter 
eller i naturalier, som ikke er ringere, hverken med hensyn til 
ydelsernes art eller omfang, end de ydelser, der er fastsat i 
IKA's regler. 
- 164 -
b) Lønnede arbejdstagere, der er berettiget til en pension, hvis 
beløb svarer til det i IKA's regler fastsatte loft for 
minimumspensioner (paragraf 29 i lovdekret 1846/1951), oppebærer 
dette beløb, uanset om de er forsikret i IKA eller i en anden 
forsikringsordning for lønmodtagere. 
Denne beskyttelse omfatter pensionsydelser som følge af alderdom, 
invaliditet (som følge af en almindelig sygdom eller en 
arbejdsulykke) og død. 
Minimumsbetingelserne i IKA's regler (paragraf 28 i lovdekret 
1846/1951) for at være berettiget til pension ved alle ovennævnte 
risici gælder for alle lønnede arbejdstagere, uanset om de er 
forsikret i IKA eller i en anden forsikringsordning for lønmodtagere 
(særlig lønmodtager fors ikring). 
Disse bestemmelser indebærer, som det fremgår af det ovenstående, at 
staten garanterer alle pensionister et rimeligt socialt 
beskyt te Isesn i veau. 
Strukturen i det sociale forsikr ingssystem med hensyn til de dermed 
forbundne rettigheder giver anledning til følgende bemærkninger: 
De bestemmelser, der blev indført for nylig ved lov 1902/1990 om 
sociale forsikringer, fastslår, at den ret, som alle arbejdstagere i 
Grækenland har ti I en social sikring, er en borgerret. 
I henhold til den fortolkende bestemmelse i paragraf 43, stk. 3, i 
ovennævnte lov er der visse aspekter vedrørende pensionsydelser, der 
ikke kan omfattes af en kollektiv overenskomst; det drejer sig bl.a. 
om direkte eller indirekte ændring af beløbet for arbejdstagerens og 
arbejdsgiverens bidrag, hel eller delvis overførsel af betalingen af 
regelmæssige bidrag eller anciennitetsgivende bidrag mellem parterne 
samt oprettelse af særlige kasser eller konti, hvorfra der udbetales 
periodiske pensionsydelser eller bistand i form af et fast tilskud, 
fra arbejdsgiveren. 
For at sikre, at alle arbejdstagere på græsk område er dækket af det 
sociale sikringssystem, gælder forsikringspligten (paragraf 24, stk. 
1 i lov 1902/1990) uafhængigt af nationalitet, køn, alder eller 
religion (princippet om territorialbestemt forsikring). 
Udlændinge behandles således på lige fod med grækere, såfremt de har 
beskæftigelse i Grækenland, og er sikret samme sociale beskyttelse i 
tilfælde af ulykke, invaliditet, sygdom, graviditet og barsel osv.). 
Disse bestemmelser vedrører lønnede arbejdstagere i den private 
sektor samt arbejdstagere, der er beskæftiget i den offentlige 
sektor i bredeste forstand, og som er forsikret i særlige 
lønmodtagerordninger (telekommunikationssektoren, elektricitets­
sektoren, banksektoren osv.). 
De sociale ydelser, der udbetales af OAED (den græske institution 
for beskæftigelse og arbejdskraft), kan ikke betegnes som alment 
dækkende, eftersom betingelsen for at kunne få udbetalt sådanne 
ydelser (arbejdsløshedsyde I ser, værnepligtsydelse, børnetilskud, 
- 165 -
rådighedsydelse, tilskud i tilfælde af insolvens, moderskabsyde i se) 
er, at den pågældende har status som lønmodtager (udøver lønnet 
erhvervsaktivitet), samt at der er indbetalt bidrag af 
arbejdsgiveren og lønmodtageren eller af arbejdsgiveren alene. 
I lov 1140/81 (artikel 42, stk. 1) fastsættes det, at der skal 
udbetales en ydelse til personer med tetraplegia/paraplegia, og 
disse forsikres via forsikr ingsorganer, der henhører under 
ministeriet for sundhed, forsorg og socialsikring. 
Retten til ovennævnte ydelse er blevet udvidet, så ydelsen også kan 
udbetales til personer, der i forbindelse med socialsikringsydelser 
modtager alderspension, handicapydelser og enkepension, og til 
medlemmerne af deres familie (AYKY (socialministerens 
bekendtgørelse) F.7/1104/81), til tjenestemænd og pensionerede 
tjenestemænd fra offentlige virksomheder, som er dækket af den i lov 
3163/55 fastsatte pensionsordning, i henhold til hvilken de 
sidestilles med tjenestemænd i den offentlige sektor, og til 
medlemmerne af deres familie (lov 1902/90, artikel 40, stk. 7), til 
tjenestemænd i den offentlige sektor, som endnu arbejder eller er 
pensionerede (uanset om der er tale om civile eller personer i 
hæren) og til medlemmerne af deres familie, som måtte lide af 
sygdommen (lov 1284/82, fælles ministeriel bekendtgørelse 
61384/1683/83). Denne særlige ydelse er blevet klassificeret som en 
form for pension (AYKY F .7/1342/13423/81) og udbetales så længe den 
pågældende vurderes at lide af tetraplegia/paraplegia ; ydelsen 
udbetales 14 gange om året (12 måneder plus ekstra udbetalinger til 
jul og påske samt en udbetaling i forbindelse med ferie). 
Betingelserne for at modtage ovennævnte ydelser er som følger: 
a) være op t i I 67% invalid (afgøres af et særligt lægepanel) (lov 
2042/92); 
b) i henhold til forsikringskriterierne have ret til sygedagpenge i 
overensstemmelse med det enkelte forsikr ingsorgans interne 
regler; 
c) i et mindsteantal dage eller år have betalt til forsikringen 
d) som pensionist ikke modtage en ydelse i forbindelse med en mere 
omfattende form for forsikring. 
Ydelsen udbetales uden hensyn til den pågældendes evne til selv at 
tjene penge. 
Endelig har personer med tetraplegia/paraplegia uden alders­
begrænsning ret ti I en pension svarende til den, der udbetales efter 
35 års erhvervsarbejde (lov 1902/90, artikel 40, stk. 8), når de har 
betalt til sikringsordningen i 4050 dage eller 15 år. 
- 166 -
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Den gældende lovgivning i Grækenland indeholder ingen begrænsninger 
eller forbud for arbejdstagerne med hensyn til at oprette faglige 
organisationer, men tværtimod en række bestemmelser, der sikrer og 
støtter den frie udøvelse af denne ret. 
Anvendelsesområdet for de bestemmelser, der er redegjort for i det 
følgende, er de organisationer, hvis medlemmer er lønmodtagere, der 
udøver lønnet erhvervsaktivitet, og arbejdstagere, der har en 
arbejdstiIknytning af privatretlig karakter til enten den private 
eller den offentlige sektor. 
Princippet om arbejdstagernes ret til at organisere sig kollektivt i 
Grækenland er især sikret ved bestemmelserne i paragraf 12 og 23 i 
grundloven med en begrænsning i paragraf 25 vedrørende misbrug af 
denne ret, samt af paragraf 78 i borgerlig lov, men især 
bestemmelserne i lov 1264/82, nærmere betegnet paragraf 7 og 14, 
stk. 1 og 2, samt ved de internationale arbejdskonvent ioner nr. 
87/1948 og 98/1949, som er stadfæstet ved lov. 
I henhold til paragraf 7 i lov 1264/82 har enhver arbejdstager, 
der har opnået to måneders anciennitet i virksomheden eller 
bedriften eller inden for sit fagområde i det foregående år, ret 
til at indmelde sig i en organisation i virksomheden eller 
bedriften eller for det pågældende fagområde, såfremt han 
iøvrigt opfylder betingelserne i disse organisationers 
vedtægter. 
I henhold til samme paragraf har de faglige organisationer ret 
til at tilslutte sig overordnede organisationer. 
Såfremt en arbejdstager nægtes optagelse i en faglig 
organisation eller en faglig organisation nægtes optagelse i en 
overordnet organisation, kan den pågældende indgive klage til 
den kompetente domstol, der ved en retsafgørelse kan beordre den 
pågældende optaget. 
I henhold til paragraf 14, stk. 1 og 2, i lov 1264/82 har de 
offentlige myndigheder pligt til at træffe de fornødne 
foranstaltninger til at sikre fri udøvelse af retten til at 
oprette uafhængige faglige organisationer, og enhver begrænsning 
i udøvelsen af de faglige rettigheder, heriblandt også retten 
til at oprette faglige organisationer, er forbudt. Der er i 
paragraf 23 i samme lov fastsat strafferetlige sanktioner 
herfor. 
I henhold til lov nr. 1876/90 har arbejdstagernes og 
arbejdsgivernes organisationer og individuelle arbejdsgivere ret 
og pligt til at føre forhandlinger om udarbejdelse af en 
kollektiv overenskomst. 
Den part, der udøver forhandlingsretten, er pligtig til skriftligt 
at underrette den anden part om stedet og emnet for forhandlingerne. 
Hvis de kollektive forhandlinger munder ud i en aftale, udformes 
denne skriftligt og underskrives af parternes repræsentanter. Hvis 
forhandlingerne ikke giver resultat, kan de interesserede parter 
- 167 -
anmode om bistand fra en forligsmand eller lade spørgsmålet afgøre 
ved voldgift. 
Forligsmanden vælges af parterne fra en særlig liste over 
forligsmænd. I tilfælde af uenighed udpeges forligsmanden ved 
lodtrækning. 
Forligsmanden indkalder parterne til møder, fører sonderende 
drøftelser med parterne hver for sig, stiller uddybende spørgsmål og 
foretager andre undersøgelser vedrørende arbejdsvilkår eller 
virksomhedens finansielle forhold. 
Hvis parterne på trods af forligsmandens bestræbelser ikke når til 
enighed inden tyve dage, fremsætter forligsmanden sit 
mæglingsforslag, som, hvis det accepteres af parterne, underskrives 
og kommer til at gælde som kollektiv overenskomst. 
Såfremt forligsmandens bestræbelser ikke giver resultat, kan man på 
visse betingelser overdrage sagen til voldgift. 
Voldgiftsdommeren vælges af parterne i fællesskab fra en særlig 
liste over voldgiftsdommere. 
Voldgiftsdommeren gennemgår alle de oplysninger, der er fremkommet i 
forbindelse med for Iigsforhandlingerne, og afgiver inden ti dage en 
voI dg i f tskendeI se. 
Betingelserne for udøvelse af strejkeretten er fastsat i paragraf 
19, 20 og 21 i lov 1264/82, ændret ved paragraf 3 og 4 i lov 
1915/90. 
a) Strejkeretten udøves af de faglige organisationer. 
b) Udøvelse af strejkeretten kræver forudgående informering af 
arbejdsgiveren eller dennes faglige organisation mindst 24 timer 
før strejken iværksættes. For så vidt angår arbejdstagere med 
arbejdstiIknytning af privatretlig karakter til den offentlige 
sektor i bredeste forstand, som er af afgørende betydning for 
opfyldelsen af grundlæggende samfundsbehov paragraf 19, stk. 2, 
i lov 1264/84, ændret ved paragraf 3 i lov 1915/90), kan 
strejkevarslet tidligst effektueres efter fire (4) hele dage at 
regne fra meddelelsen om de strejkendes krav og begrundelserne 
herfor. 
c) En strejke, der gennemføres af de faglige organisationer, 
varsles efter at være blevet besluttet på generalforsamlingen 
eller i forretningsudvalget, afhængigt af den faglige 
organisations struktur og betydning og i henhold til de særlige 
bestemmelser i paragraf 20 i samme lov. 
En sympatistrejke kan kun varsles af den mest repræsentative 
faglige organisation på tredje niveau. 
Kompetente forsamlinger i den i paragraf 1, stk. 1, litra a), 
underlitra cc) i lov 1264/82 anførte betydning kan udøve 
strejkeretten efter beslutning, truffet ved hemmelig afstemning 
af flertallet af arbejdstagere i en bedrift, en virksomhed, en 
- 168 -
offentlig tjeneste, et offentligt organ eller en lokal 
forvaltning. For så vidt angår arbejdstagere, der er beskæftiget 
i en bedrift, en virksomhed, en offentlig tjeneste, et 
offentligt organ eller en lokal forvaltning, hvor der ikke 
findes kompetente forsamlinger eller fagforeninger eller faglige 
sammenslutninger, der omfatter flertallet af arbejdstagerne, kan 
beslutningen om at gå i strejke træffes af det mest 
repræsentative fagforeningsorgan i den pågældende region. 
d) Den faglige organisation, som varsler strejke, skal påse, at der 
under strejken er det fornødne personale til stede til at sørge 
for virksomhedens anlægs sikkerhed og forhindre skader eller 
ulykker; såfremt det drejer sig om de faglige organisationer for 
arbejdstagerne, der er omhandlet i paragraf 19, stk. 2, i lov 
1264/82, ændret ved paragraf 3 i lov 1915/90, skal de også 
stille det nødvendige personale til rådighed til at kunne 
imødekomme grundlæggende samfundsbehov. 
Paragraf 21 i ovennævnte lov tilligemed paragraf 4 i lov 1915/90 
fastsætter, efter hvilke regler og hvordan sikkerhedspersonalet 
udpeges. 
I tilfælde af uenighed om udpegelsen af sikkerhedspersonalet 
afgør den kommission, der er omhandlet i paragraf 15 i lov 
1264/82, ændret ved paragraf 25 i lov 1545/85, spørgsmålet. 
Denne kommission består af tre medlemmer: En dommer, der 
fungerer som formand, samt en repræsentant for arbejdstagerne 
og en repræsentant for arbejdsgiverne. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
1) Følgende love omhandler adgang til erhvervsuddannelse: 
Kongelig resolution af 6.6.1952 om faglærte arbejderes 
uddannelse. 
Lov 709/77 om vedtagelse af foranstaltninger, der kan 
tilskynde arbejdskraften til at tage en erhvervsuddannelse 
og om afklaring af en række spørgsmål i tilknytning hertil. 
Lov 1346/83: Ændring og supplering af bestemmelserne i 
arbejdsmarkedslovgivningen og afklaring af forskellige 
spørgsmål. 
Lov 1404/83: Programmer vedrørende uddannelsesenheder i OAED 
(den græske institution for beskæftigelse og arbejdskraft) 
(paragraf 50). 
Lov 1545/85: Landsdækkende regler til bekæmpelse af 
arbejdsløshed samt andre bestemmelser (kapitel E). 
Lov 1566/85 om undervisning på sekundærtrin. 
- 169 -
Lov 1836/89: Foranstaltninger til fremme af beskæftigelsen 
og erhvervsuddannelserne samt andre bestemmelser. 
I henhold til denne lov er der blevet etableret et nationalt 
råd for erhvervsuddannelse og beskæftigelse (ESEKA), som 
allerede arbejder; ESEKA kommer med henstillinger vedrørende 
regeringens retningslinjer for erhvervsuddannelse og 
beskæftigelse på nationalt plan, opfordrer til samarbejde 
mellem institutioner, der gennemfører erhvervsuddannelses-
og beskæftigelsesprogrammer og styrer i overensstemmelser 
med de nationale udviklingsprogrammer generelt disses 
aktiviteter. Der findes en række udvalg på regionalt plan 
(PEEKA) og i præfekturerne (NEEKA), som er tilknyttet ESEKA, 
og som opfordrer til, at der på demokratisk vis føres en 
dialog, og at der sker en decentralisering af 
beslutningsprocessen i forbindelse med fastsættelsen af 
erhvervsuddannelses- og beskæftigelsespolitikken. 
ESEKA har som en del af ovennævnte aktiviteter og i lyset af 
udviklingen på nationalt plan og fællesskabsplan besluttet 
at fastsætte principperne og afstikke retningslinjerne for 
udviklingen af de menneskelige ressourcer for derved at nå 
følgende mål : 
Etablering på nationalt og regionalt plan af en 
høringsprocedure vedrørende fastlæggelsen af en politik 
for udviklingen i de menneskelige ressourcer med 
deltagelse af to herfor ansvarlige ministerier, nemlig 
arbejdsministeriet og undervisningsministeriet samt 
OAED, arbejdsmarkedets parter, de lokale myndigheder og 
de i produktionsprocessen involverede. 
Fastsættelse af, hvad der i forbindelse med uddannelses­
strukturerne skal opprioriteres, og afstikning af en 
række generelle retningslinjer for og prioritering af en 
række områder i forbindelse med det forberedende arbejde 
vedrørende de nye fællesskabsstøtterammer for 1994-1998 
på grundlag af en arbejdsmarkedsundersøgelse på 
nationalt og regionalt plan. 
I forbindelse med ovennævnte planlægning er der som følge af 
en nyere lov 2009/14.2.92 blevet etableret et nationalt 
system vedrørende erhvervsuddannelse (ESEEK) og andre 
foranstaltninger, og der er blevet dannet en organisation 
for erhvervsuddannelse (OEEK), som har til formål a) at få 
oprettet og drive offentlige erhvervsuddannelses­
institutioner (IEK), b) at føre kontrol med de private 
erhvervsuddannelsesinstitutioner og c) at nå ESEEK's mål, 
således som de er fastsat i artikel 1 i omtalte lov. 
Erhvervsuddannelsesinstitutionerne forestår alle former for 
erhvervsuddannelse, den grundlæggende og den supplerende, 
og sikrer, at de studerende opnår de færdigheder og 
kvalifikationer, der er nødvendige, for at de lettere kan 
bl ive integreret i samfundet og på arbejdspladsen. Det er 
erhvervsuddannelsesinstitutionernes opgave at udfylde et 
- 170 -
stort hul på erhvervsuddannelsesområdet, dvs. erhvervs­
vejledning og erhvervsuddannelser for studerende, der har 
afsluttet undervisningen på sekundærtrinnet, men som ikke 
har fået adgang til universitetet eller en teknisk skole. 
Erhvervsuddannelsesinstitutionerne er tilgængelige for 
studerende fra første eller anden halvdel af 
sekundærtrinnet, tekniske skoler, OAED-erhvervsuddanneI ses-
insti tut ioner og voksne. De stater i februar 1993, selv om 
15 vil indgå i et pilotforsøg allerede pr. 
1. september 1992. 
Planlægningen af erhvervsuddanne Iseskurserne i erhvervs­
uddannelsesinstitutionerne vil afhænge af, hvilken 
uddannelse de studerende har. 
Når det nationale arbejdsinsti tut er blevet etableret -
lovforslaget herom er på nuværende tidspunkt til behandling 
i parlamentet - vil det være med til at fremme dialogen 
mellem arbejdsmarkedets parter, udformningen og 
fremsættelsen af forslag vedrørende beskæftigelses- og 
erhvervsuddanne IsespoI itikken, yderligere uddannelse af 
personalet i de institutioner, der skal gennemføre 
programmerne samt administrationen af den tekniske bistand, 
der skal ydes i forbindelse med de gennemførte programmer. 
Lov 4009/89: Arbejdsministerens bekendtgørelse; fastsættelse 
af de betingelser, på hvilke OAED kan påtage sig at 
udarbejde erhvervsuddanne Isesprogrammer o.lign., og 
vilkårene for samarbejdet mellem OAED og de i lov 1836/89, 
paragraf 8, stk. 1 og 2, omhandlede organer. 
Det fremgår af disse bestemmelser, at i Grækenland kan alle 
unge, uanset nationalitet, efter at have afsluttet den 
obligatoriske skolegang få en forberedende erhvervsuddannelse, 
såfremt de ønsker det, enten i gymnasierne eller på tekniske 
skoler og fagskoler, så de får mulighed for at tilpasse sig de 
krav, de vil blive stillet overfor i deres fremtidige 
erhvervsaktive tilværelse. 
2) Der findes en række nye initiativer i forbindelse med ændringen 
af paragraf 6 i lov 709/77, som er under udarbejdelse af det 
direktorat i Arbejdsministeriet, der er ansvarlig for 
erhvervsuddannelsen. 
3) Der er først for nylig ved lov 1892/90, der erstatter lovdekret 
1262/82, fastlagt særlige strukturer for OAED; i henhold hertil 
har ledigblevne arbejdstagere fra virksomheder i økonomiske 
vanskeligheder samt personale fra private virksomheder, der har 
indført nye teknologier, ret til omskoling. OAED kan heller ikke 
i henhold til lov 709/77, afvise forslag fra faglige 
sammenslutninger, forbund o.lign. om uddannelsestilbud til 
medlemmerne. 
- 171 -
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Ligestillingen af mænd og kvinder på arbejdsmarkedet er sikret ved 
grundloven (paragraf 4, stk. 2, og paragraf 22, stk. 1) og ved den 
centrale kollektive overenskomst af 1975, som indførte princippet om 
lige løn til mandlige og kvindelige arbejdstagere, og som blev 
suppleret i 1978 ved international arbejdskonvention nr. 100 om lige 
løn til kvindelige og mandlige arbejdstagere for arbejde af samme 
værdi, stadfæstet ved lov 46/75. 
Lov 1414/84 om ligestilling mellem kønnene på arbejdsmarkedet samt 
andre bestemmelser (græsk Statstidende A/10/2-2-84) forbyder enhver 
form for forskelsbehandling begrundet i køn og familiemæssig 
situation, for så vidt angår adgang til, indhold i og iværksættelse 
af programmer eller ordninger vedrørende erhvervsvejledning, 
erhvervsuddannelse, lærepladser, erhvervspraktisk, erhvervsfaglig 
videreuddannelse, efteruddannelse, forbedring af sociale forhold og 
informering af arbejdstagerne (paragraf 2). 
Der gives adgang til alle fag og til alle st i I i ingstr in uden 
forskelsbehandling og uden hensyn til den pågældendes familiemæssige 
situation (paragraf 3). 
Mænd og kvinder har ret til samme løn for samme arbejde 
(paragraf 4). 
Enhver forskelsbehandling begrundet i arbejdstagerens køn er 
forbudt, for så vidt angår arbejdsvilkår og karrieremuligheder 
(paragraf 5). 
Arbejdsforholdet kan ikke opsiges med begrundelse i køn 
(paragraf 6). 
En arbejdsgiver, der overtræder bestemmelserne i denne lov, straffes 
med bøde på mellem 20 000 og 30 000 DRA (paragraf 12). 
Der er taget en række initiativer for at intensivere 
foranstaltningerne til fordel for ligestilling af mænd og kvinder 
via forskellige erhvervsuddanne Isesprogrammer, der er beregnet på 
kvinder uden beskæftigelse, gen indpasning af kvinder på 
arbejdsmarkedet osv., og som gennemføres af 0AED, 
Generalsekretariatet for Ligestilling og andre organer, i denne 
forbindelse skal ligeledes nævnes EF-initi at i vet NOW (programmer for 
Internationalt Samarbejde o.lign.). 
Lov 1483/84 om beskyttelse af og lettelser for arbejdstagere med 
familiemæssige forpligtelser (græsk Statstidende A/153/8-10-84) 
giver ret til forældreorlov til arbejdstagere af begge køn, så de 
kan tage sig af deres børn. Denne orlov af tre måneders varighed for 
både faderen og moderen gives for hvert barn efter barselsorloven, 
og indtil barnet er 2 1/2 år. 
Forældrene kan også tage orlov, såfremt deres børn eller personer, 
for hvem de har forsørgerpligt, bliver syge, og de kan få nedsat 
arbejdstiden med én time om dagen, hvis de har børn med et fysisk, 
- 172 -
psykisk eller mentalt handicap, og endelig kan de få orlov til at 
følge deres børns skolegang. 
Bestemmelserne i lov 1483/84 er også ved forordning 193/88 blevet 
udvidet, så de også omfatter den offentlige sektor, og lov 1835/89 
indeholder en række bestemmelser om statsstøtte til kvinde­
organisationer og etablering af forskningscentre, der skal undersøge 
spørgsmålet om ligestilling, men centret fungerer endnu ikke. 
Endelig vedrører lov 1892/90 spørgsmålet om deltidsansættelse, og 
det fastsættes heri, at der til mødre med tre børn udbetales en 
ydelse. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
I Grækenland findes der regler for information og høring af 
arbejdstagerne og disses deltagelse i beslutningsprocessen i 
virksomheder, der udøver deres aktiviteter på græsk område. 
Vilkårene og de nærmere regler for iværksættelsen af disse 
foranstaltninger er fastsat i lov 1767/88 om virksomhedsnævn, som 
samtidig giver den internationale arbejdskonvention nr. 135 retlig 
gyldighed. 
Denne lov dækker alle virksomheder, der beskæftiger mindst 50 
personer. Findes der ingen faglig organisation i virksomheden, er 
det nok, at der er beskæftiget 20 arbejdstagere, for at loven finder 
anvendelse. 
I henhold til lov 1767/88 har arbejdstagerne ret til at blive 
informeret via virksomhedsnævnene og ret til sammen med 
virksomhedens ledelse at afgøre en række spørgsmål af betydning for 
arbejdstagerne i virksomheden, som f.eks. virksomhedens økonomiske 
aktivitet og planlægningen på forskellige områder. 
a) I henhold til paragraf 12 kan arbejdstagerne: 
1. sammen med arbejdsgiveren afgøre nedennævnte spørgsmål, 
såfremt de ikke i forvejen er reguleret ved en lov eller en 
kollektiv overenskomst. De kan være med til at afgøre de 
nævnte spørgsmål, også selv om der ikke findes nogen faglig 
organisation i virksomheden: 
aa) udarbejdelse af virksomhedens ordensreglement, 
bb) udarbejdelse af virksomhedens sundheds- og 
sikkerhedsreglement 
cc) udabejdelse af informationsprogrammer vedrørende nye 
organisationsmetoder i virksomheden og anvendelsen af 
nye teknologier, 
- 173 -
dd) planlægning af personaleuddannelsen, herunder 
uddannelsens varighed og efteruddannelseskurser, især 
som følge af ændringer i den anvendte teknologi, 
ee) kontrol med medarbejdernes fremmøde og adfærd med audio­
visuelle midler med henblik på beskyttelse af 
arbejdstagernes personlige integritet, 
ff) planlægning af ferie og faste fridage, 
gg) gen indpasning af handicappede, der har været ude for en 
arbejdsulykke i virksomheden, i egnede stillinger, 
hh) planlægning af og kontrol med kulturelle, rekreative og 
sociale aktiviteter og faciliteter; 
2. undersøge og foreslå metoder til forbedring af 
produktiviteten for samtlige produktionsfaktorer; 
3. foreslå foranstaltninger til forbedring af arbejdsvilkårene; 
4. udpege medlemmer blandt arbejdstagerne til sundheds- og 
s i kkerhedsudvaI get. 
Beslutninger om disse spørgsmål formuleres skriftligt og skal 
overholdes af alle parter. I tilfælde af uenighed afgøres 
spørgsmålet af et udvalg, der nedsættes af præfekten og afgiver 
en begrundet udtalelse. 
b) I henhold til paragraf 13: 
1. skal arbejdsgiveren underrette virksomhedsnævnene om 
nedennævnte spørgsmål, inden han sætter sine beslutninger i 
værk: 
aa) ændring af virksomhedens juridiske status, 
bb) hel eller delvis overførsel, udvidelse eller 
indskrænkning af virksomhedens anlæg og installationer, 
cc) indførelse af nye teknologier, 
dd) ændring i personalestrukturen, indskrænkning i eller 
forøgelse af antallet af arbejdstagere og indførelse af 
skifteholdsarbejde eller sk ifteholdsvagter, 
ee) årlig planlægning af investeringer med henblik på 
virksomhedens sundheds- og sikkerhedsforanstaltninger, 
ff) desuden skal han give virksomhedsnævnene alle 
oplysninger, som de måtte ønske, om de i lovens paragraf 
12 omhandlede spørgsmål, 
gg) planlægning af eventuelt overtidsarbejde; 
- 174 -
2. har virksomhedsnævnene også krav på at blive holdt 
informeret på følgende områder: 
aa) virksomhedens generelle økonomiske situation og 
planlægningen af produktionen, 
bb) resultatopgørelse samt beretning om virksomhedens 
akt iviteter, 
cc) virksomhedens driftsregnskab. 
c) I henhold til paragraf 14 skal virksomhedsnævnene sammen med 
arbejdsgiveren, såfremt der ikke findes nogen faglig 
organisation i virksomheden, drøfte følgende spørgsmål: 
aa) Kollektive afskedigelser (i overensstemmelse med gældende 
lovgivning om kontrol med kollektive afskedigelser), 
bb) spørgsmål, der i henhold til den generelle lovgivning eller 
særlove skal drøftet med arbejdstagerne. 
Det skal understreges, at virksomhedsnævnenes funktioner i henhold 
til ovennævnte lov i intet tilfælde tilsidesætter de faglige 
organisationers målsætninger, midler og rettigheder. Tværtimod 
kræver samme lov samarbejde med virksomhedens faglige organisationer 
og informering af disse. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
EF-dlrektIver om sundhed og sikkerhed, hvis bestemmelser er mere 
favorable end de gældende regler i Grækenland 
Den græske lovgivning er endnu ikke blevet harmoniseret med følgende 
direkt iver : 
1. 
2. 
3. 
4. 
5. 
6. 
7. 
8. D 
D 
D 
D 
D 
D 
D 
D rekt iv 
rekt iv 
rekt iv 
rekt iv 
rekt iv 
rekt iv 
rekt iv 
rekt iv 88/642 
89/391 
89/655 
89/654 
89/656 
90/270 
90/269 
90/394 
For så vidt angår direktiv 88/642, skal man gøre opmærksom på, at 
den tilsvarende græske retsakt allerede er udarbejdet og er ved at 
blive endelig vedtaget, medens de øvrige retsakter endnu er på 
forberede Isesstadiet. 
- 175 -
Arbejdstagernes deltagelse i beslutningsprocessen 1 forbindelse med 
sundhed og sikkerhed 
På virksomhedsplan 
I henhold til paragraf 1 i lov 1767/88 har arbejdstagerne 
ret til at vælge og oprette virksomhedsnævn, der kan 
repræsentere dem i virksomheden, såfremt virksomheden har 
mindst 20 ansatte. I henhold til paragraf 12 i samme lov har 
disse råd medbestemmelsesret og krav på at blive hørt; de 
har til formål at forbedre arbejdsvilkårene i takt med 
v i rksomhedens udv i kI i ng. 
I henhold til lov 1568/85 har arbejdstagere i virksomheder, 
der beskæftiger over et hundrede og halvtreds (150) personer 
ret til at nedsætte et sundheds- og sikkerhedsudvalg 
bestående af repræsentanter, der er valgt i virksomheden. 
På amtsplan 
I hvert amt oprettes et rådgivende kollektivt organ, der skal 
behandle spørgsmål i relation til beskyttelse af arbejdstagernes 
sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, NEYAE. Blandt udvalgets 
medlemmer er der altid to repræsentanter fra den mest 
repræsentative faglige sammenslutning i det pågældende område. 
På landsplan 
Tre repræsentanter fra den ny repræsentative 
arbejdstagerorganisation på tredje niveau deltager som medlemmer 
i Rådet for Sundhed og Sikkerhed på Arbejdspladsen (SYAE). SYAE 
afgiver udtalelser og udarbejder rapporter til Arbejds­
ministeriet om spørgsmål i relation til sundhed og sikkerhed på 
arbejdspladsen (dekreter, ministerielle bekendtgørelser osv.). 
Man skal desuden gøre opmærksom på, at parterne i de kollektive 
overenskomster, der er indgået, har mulighed for i fællesskab at 
afgøre spørgsmål i relation til sundhed og sikkerhed på 
arbejdspladsen. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
I henhold til paragraf 2 i lov 1837/89 om beskyttelse af mindreårige 
på arbejdsmarkedet samt en række andre bestemmelser, er 
minimumsalderen for mindreåriges adgang til beskæftigelse fastsat 
til 15 år, uanset arbejdets art, bortset fra muligheden for at 
beskæftige mindreårige under 15 år i forbindelse med 
teaterforestillinger, koncerter eller andre kulturelle begivenheder, 
i det omfang denne form for beskæftigelse ikke bringer deres fysiske 
og mentale sundhed eller deres moral i fare. Tilladelsen til at 
beskæftige mindreårige under 15 år i ovennævnte tilfælde gives af 
det stedlige arbejdstilsyn med de i den nævnte paragraf omhandlede 
begrænsninger. 
176 -
I arbejdsministerens bekendtgørelse 130627/90, der blev udstedt i 
henhold til artikel 2, stk. 2, i lov 1837/89, gives en detaljeret 
beskrivelse af de risici, det hårde og uhygiejniske arbejde og de 
former for arbejde, som skader den mentale sundhed og generelt 
forhindrer unge i frit at udvikle deres personlighed; unge under 18 
år må ikke ansættes til at udføre denne type arbejde. 
I henhold til paragraf 6 i lov 1837/89 aflønnes mindreårige 
arbejdstagere på grundlag af den mindsteløn for ufaglærte arbejdere, 
der er fastsat ved central kollektiv overenskomst, afhængigt af 
arbejdstiden. Der kan i kollektive overenskomster fastsættes mere 
gunstige arbejdsvilkår og højere løn. 
Paragraf 5 i lov 1837/89 indeholder bestemmelse om følgende: 
a) Den daglige arbejdstid for mindreårige, der ikke er fyldt 16 år, 
samt for mindreårige, der modtager undervisning på alle former 
for statsanerkendte offentlige eller private skoler eller 
gymnasier eller erhvervsfaglige undervisningsinstitutioner, er 
seks timer, og den ugentlige arbejdstid er 30 timer; det er 
forbudt at pålægge mindreårige overarbejde. 
For så vidt angår mindreårige, der er beskæftiget ved kulturelle 
aktiviteter eller aktiviteter i tilknytning dertil, indeholder 
den pågældende lov desuden bestemmelser om, at den daglige 
arbejdstid skal være endnu kortere, afhængigt af alderen; for 
mindreårige mellem 3 og 15 år er den daglige arbejdstid således 
mellem to (2) og fem (5) timer om dagen. 
b) Mindreårige arbejdstagere skal have en daglig hvileperiode på 
mindst tolv timer i træk, som skal ligge i perioden fra klokken 
ti om aftenen til klokken seks om morgenen. Denne bestemmelse 
forbyder indirekte natarbejde for mindreårige. 
c) For mindreårige arbejdstagere, der er under uddannelse, gælder 
særligt lempelige regler med hensyn til, hvornår de skal møde på 
arbejde, og hvornår de kan forlade arbejdet. 
I henhold til paragraf 4 i lov 1837/89 skal mindreårige 
lønmodtagere, inden de kan ansættes, følge et erhvervs-
vej I edn i ngsprogr am. Disse programmer udarbejdes og gennemføres af 
OAED, som udsteder en attest til mindreårige, hvoraf det fremgår, at 
de har fulgt det pågældende program. 
I henhold til bestemmelserne i paragraf 6 til 9 i lov 1566/85 kan 
alle unge, uanset deres nationalitet, efter afslutningen af den 
obligatoriske skolegang få en forberedende erhvervsfaglig 
uddannelse, hvis de ønsker det, enten på gymnasier eller på 
erhvervsfaglige undervisningsinstitutioner, så de kan forberede sig 
på de krav, der vil blive stillet til dem i arbejdslivet. 
177 -
ÆLDRE 
De lovbestemmelser, der sikrer alle arbejdstagere fra Det Europæiske 
Fællesskab ydelser, der sætter dem i stand til at opretholde en 
rimelig levestandard på det tidspunkt, de forlader arbejdsmarkedet 
som pensionister, er omhandlet i afsnittet om social tryghed. 
For så vidt angår det sikringssystem, der gælder for personer, som 
har nået pensionsalderen, men som ikke er berettiget til pension, 
kan man oplyse, at ingen græsk statsborger vil blive nægtet 
lægehjælp eller hospitalshjælp. 
Hvis disse ydelser ikke betales af forsikr ingsorganet, dækkes de af 
staten, der udsteder et "trangsbevis". Hvis ældre har særlige 
problemer i relation til bolig, invaliditet osv., får de udbetalt en 
dertil svarende social ydelse (boligydelse og invaliditetsydelse) 
enten i form af et fast beløb eller som en ekstraordinær ydelse. 
Selv om de ikke er berettiget til pension fra en pensionskasse, har 
de ret til den pension, der udbetales ikke-pensionsforsikrede. 
Disse ydelser er at opfatte som et tilskud, og er ikke 
tilstrækkelige til at sikre et eksistensminimum. 
HANDICAPPEDE 
Staten har truffet følgende foranstaltninger med henblik på at sikre 
faglig og social integrering af handicappede: 
1. a) Ved forsvarsministerens og arbejdsministerens fælles 
bekendtgørelse 30965/14.5.91, blev artikel 2, stk. 1, i lov 
1648/86 om beskyttelse af krigsinvalider, krigsofre og 
handicappede delvis ændret, således at græske foretagender 
og udenlandske foretagender i Grækenland, som har mere end 
50 ansatte, i deres arbejdsstyrke skal have ansat 2% 
handicappede eller børn af handicappede eller personer, der 
døde i krigsperi oden 1940-1950, i Koreakrigen, i forbindelse 
med fjendtlighederne på Cypern, eller som deltog i den 
nationale modstand (artikel 1, stk. 1) og 5% af de personer, 
der henvises til i artikel 1, stk. 4. 
Bekendtgørelsen gælder for både den private og den 
offentlige sektor og skal gennemføres i alle præfekturer, 
efter at ansøgningerne fra de i artikel 1, stk. 1, i lov 
1648/86 omhandlede personer, som de relevante udvalg på 
tidspunktet for offentliggørelsen (01.06.1991) endnu ikke 
havde taget stilling til, er blevet behandlet. 
b) Offentlige tjenester, offentlige organer og lokale 
forvaltninger er forpligtet til uden udvælgelsesprøve at 
forbeholde 5% af de ledige stillinger til personer, der er 
omfattet af lov 1648/86, og forbeholde én ud af fem ledige 
stillinger inden for områder som kontorbetjent, nattevagt, 
rengøringsassistent, vicevært, gartner og vagtmester til 
personer, der er omfattet af nævnte lov. 
- 178 -
I artikel 13 i lov 2026/92 om regler for administration og 
personaleforhold i den offentlige sektor og andre 
foranstaltninger er fastsat, at en person mindst skal være 
40% handicappet for at kunne være omfattet af bestemmelserne 
i artikel 1, stk. 4, første led, i lov 1648/86. 
2. Bekendtgørelse 30133/5.2.92 fra generalsekretariatet for arbejde 
i henhold til hvilken der skal gennemføres programmer om OAED's 
bidrag til de udgifter, en arbejdsgiver måtte have til 
ergonomiske ændringer af arbejdsstedet for handicappede, der er 
beskæftiget hos ham og beskyttet ved paragraf 1, stk. 4 i lov 
1648/86. 
3. Fælles bekendtgørelse 30134/18.2.92 fra generalsekretariaterne 
for finansvæsen og arbejde om indførelse af en støtteordning for 
private virksomheder, organer og virksomheder inden for den 
lokale forvaltning eller af offentlig interesse, faglige 
sammenslutninger og forbund, der ansætter handicappede i henhold 
til den obligatoriske ansættelsesprocedure (paragraf 2 i lov 
1648/86), samt i almindelighed til arbejdsgivere med henblik på 
ansættelse af handicappede. 
4. I henhold til forordning 2065/89 har handicappede ret til seks 
ekstra dages betalt ferie. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
De grundlæggende sociale rettigheder, der er fastlagt i 
Fællesskabspagten, svarer til de individuelle og sociale 
rettigheder, der er nedfældet i og dermed sikret af den græske 
grundlov. Disse bestemmelser i grundloven giver ikke borgerne 
mulighed for at indklage staten, såfremt de ikke mener at kunne 
udøve en given social rettighed (bortset fra visse tilfælde, hvor 
der udbetales sociale ydelser, som ikke er baseret på økonomiske 
forhold, og sagen derfor vil kunne indbringes for de græske 
domstole). Grundloven pålægger imidlertid den græske stat som sådan 
generelt at sikre beskyttelsen af disse rettigheder gennem 
lovgivningen. 
Der findes således love og bekendtgørelser, der sikrer alle former 
for sociale rettigheder. 
- 199-
I RL AND 
- 180 -
INDLEDNING 
i Irland enedes regeringen, arbejdsmarkedets parter og 
repræsentanter for de vigtigste økonomiske interesser i 1991 om 
"Programme for Economic and Social Progress". I denne aftale 
fastsættes en langsigtet strategi, hvori de vigtigste målsætninger 
er : 
fortsat økonomisk vækst og højere indkomster ved at gøre 
virksomhederne mere effektive og konkurrencedygtige, fremme det 
private initiativ og fastholde en lav inflation for derved at 
mindske den store forskel i leveniveau mellem Irland og resten 
af Det Europæiske Fællesskab; 
en betydelig stigning i antallet af arbejdspladser; 
nedbringelse af en stor del af langtidsledigheden; 
flere sociale rettigheder hvad angår sundhed, uddannelse, social 
velfærd og bo I i g ; 
en højere grad af kollektiv og individuel ansvarlighed i 
samfundet hvad angår betaling af skatter- og afgifter, god 
praksis i forbindelse med forretningsaftaler, fornuftig 
behandling af miljøet og fornuftig brug af det offentliges 
tjenesteydelser; 
større medarbejderindflydelse, flere rettigheder til kvinder og 
forbrugere. 
Regeringen og arbejdsmarkedets parter er enige om, at disse mål skal 
nåes i forbindelse med de meget drastiske forandringer, der på 
nuværende tidspunkt finder sted internationalt. Udviklingen i EF, 
navnlig gennemførelsen af det indre marked og den økonomiske og 
monetære union, betyder, at Irland vil blive mere integreret i 
international økonomi. 
I ovennævnte program fastsættes det, at hvad angår socialpolitikken 
støtter Irland Fællesskabets indsats for at fremme den sociale 
samhørighed, der er en vigtig forudsætning for etableringen af det 
indre marked og den fortsatte økonomiske integration generelt. 
Irland vil støtte Fællesskabets indsats for, at der i stadig 
stigende grad sker en samkøring af socialpolitikken i opadgående 
retning. Et vigtigt mål i irsk politik er at sikre, at særlige 
fællesskabsaktioner på dette brede område i tilstrækkelig grad 
tilpasses Irlands særlige situation og behov, navnlig behovet for at 
øge antallet af levedygtige arbejdspladser. Irland har forpligtet 
sig til at medvirke til, at de rettigheder, der er fastsat i 
Socialpagten, respekteres; dette skal ske ved hjælp af en række 
fællesskabsinstrumenter, i forbindelse med hvilke der tages hensyn 
til det altoverskyggende krav om etablering af flere arbejdspladser 
og ti I den forskellige praksis i medlemsstaterne. 
I den pågældende periode er der blevet vedtaget to love, som i 
betydelig grad vil øge arbejdstagernes rettigheder. Den første af de 
to var "Worker Protection (Regular Part-Time Employees) Act", 1991. 
Denne lov sikrer, at personer på deltid i forbindelse med deres 
arbejde beskyttes af loven. Den anden var "Payment of Wages", 1991, 
som gav alle arbejdstagere en række rettigheder i forbindelse med 
udbetalingen af deres lønninger. 
- 181 
FRI BEVÆGELIGHED 
Den eksisterende lovgivning sikrer EF-borgere fri bevægelighed og 
frihed til at søge arbejde i Irland; der er ikke planlagt nye 
initiativer på dette område. 
Foranstaltninger til fremme af familiesammenføring og anerkendelse 
af kvalifikationer og ti I forbedring af leve- oo arbejdsvilkårene 
Irland overholder de krav, der stilles i Ministerrådets forordning 
16/2/18 vedrørende familiesammenføring. 
Irland støtter aktivt den indsats, der gøres på fællesskabsplan for 
at fremme gensidig anerkendelse af eksamensbeviser etc. 
I 1991 blev der med støtte fra EF nedsat et tværnationalt udvalg 
mellem Irland og Det Forenede Kongerige. Udvalget består af 
repræsentanter for Det Forenede Kongeriges arbejdsformidling og 
arbejdsministerium, direktoratet for uddannelse, FAS (den nationale 
uddannelses- og beskæftigelsesmyndighed i Irland) og repræsentanter 
for frivillige organisationer i begge lande. Udvalget har bl.a. til 
opgave: 
at skaffe tilstrækkelig støtte til arbejdstagere, der forsøger 
at flytte mellem Irland og Det Forenede Kongerige; 
at mindske immigranters og tilbagevendte emmigranters problemer 
med at komme i beskæftigelse eller få en uddannelse. 
BESKÆTIGELSE OG AFLØNNING 
Rimelige lønninger til arbejdstagerne 
For et begrænset antal industrisektorer og erhverv findes der Joint 
Labour Committees, som fastsætter minimumslønsatser og andre 
arbejdsvilkår. Disse lønsatser bliver i henhold til loven bindende, 
når Labour Court i form af Employment Regulation Orders har godkendt 
dem. Ansatte i sektorer under Joint Labour Committees er 
almindeligvis ikke medlem af en fagforening og betragtes normalt som 
en lavtlønsgruppe. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Foranstaltninger vedrørende tilrettelæggelsen af arbejdstiden og 
dennes længde og andre former for beskæftigelse end tidsubestemte 
kontrakter om fuldstidsarbejde 
En arbejdsmarkedsundersøgelse offentliggjort i 1989 viste, at den 
gennemsnitlige arbejdstid for fuldtidsansatte i industrien i Irland 
var 41 timer. 
- 182 
I en rammeaftale om arbejdstid (Framework Agreement on Hours of 
Work), der blev forhandlet i forbindelse med "Programme for National 
Recovery" (1987-1990), er det fastsat, at arbejdstiden skal 
nedsættes med en time i de tilfælde, hvor den normale ugentlige 
arbejdstid er på 40 timer eller mere. Denne nedsættelse af 
arbejdstiden er generelt blevet gennemført på arbejdsmarkedet. 
Spørgsmålet om en yderligere nedsættelse af arbejdstiden blev 
drøftet under de seneste forhandlinger mellem regeringen og 
arbejdsmarkedets parter om "Programme for Economic and Social 
Progress", men der blev ikke opnået enighed om dette spørgsmål. Det 
fremgår af programmet, at ICTU (Irish Congress of Trade Unions) 
havde anført, at man, såfremt der bliver ført forhandlinger om en ny 
aftale om løn- og arbejdsvilkår, på baggrund af den internationale 
udvikling og den økonomiske og sociale situation i Irland vil søge 
at opnå en generel nedsættelse af arbejdstiden. 
I "Conditions of Employment Act", 1936, er der fastsat en række 
lovfæstede minimumsbestemmelser, som skal overholdes i forbindelse 
med skifteholdsarbejde og overarbejde, og som også fastlægger 
arbejdstagernes ret til pauser. I "Shops (Conditions of Employment) 
Act", 1938 og 1942, fastsættes bestemmelserne for og kontrollen med 
arbejdsvilkårene og -tiden i engros- og detailhandlen, på lagre, på 
hoteller (kun Dublin City), i lokaler med spiritusbevilling og 
udskænkningssteder (restauranter, cafeer eller konditorier). 
I overensstemmelse med arbejdsministerens løfte i "Programme for 
Economic and Social Progress" (der blev forhandlet mellem regeringen 
og arbejdsmarkedets parter) er denne lovgivning ved at blive taget 
op til fornyet behandling. 
Worker Protection (Regular Part-Time Employees) Act. 1991 
Denne retsakt medfører, at følgende love kommer til at gælde for 
fastansatte arbejdstagere på deltid: 
Holidays (Employees) Act, 1973 (lov om ferie) 
Maternity Protection of Employees Act, 1981, (lov om beskyttelse 
af arbejdstagere i 
forbindelse med gra­
viditet og fødsel) 
Minimum Notice and Terms of Employment Act, 1973 og 1984 
(lov om mini mums-
opsigelsesvarsel og 
ansætte Isesbetingel-
ser ) 
Protection of Employees (Employer's Insolvency) Acts, 1984 og 1990 
(love om beskyttelse 
af arbejdstagere 
(arbejdsgiverens 
insolvens)) 
Redundancy Payments Act, 1967-1990 (love om godtgørelse 
i forbindelse med 
afskedigelse) 
Unfair Dismissals Act, 1977 (lov om uretmæssig 
afskedigelse) 
- 183 -
Worker Participation (State Enterprises) Act, 1977 og 1988 
(lov om arbejds­
tagernes medbestem­
melse (statslige 
virksomheder)). 
Fastansatte på deltid defineres som personer, der normalt arbejder 
otte timer pr. uge uafbrudt i 13 uger. Inden denne lovgivning blev 
vedtaget, gjaldt der en 18-timers grænse pr. uge, for at man kunne 
være omfattet af disse love, dog med undtagelse af "Holidays 
Employees Act", 1973, i hvilken der krævedes mindst 120 arbejdstimer 
pr. måned. 
Det meste af arbejdslovgivningen gælder for ansatte, der har et 
direkte ansættelsforhold. Denne definition omfatter ikke vikarer fra 
bureauer. Arbejdsministeren har i forbindelse med "Programme for 
Economic and Social Progress" forpligtet sig at undersøge vikarernes 
st i I Iing. 
Rettigheder vedrørende årlig betalt ferie og ugentlige hvileperioder 
I "Holidays (Employees) Act", 1973, er det fastsat, at en 
arbejdstager, som har arbejdet mindst 1400 timer (1300 timer for 
unge under 18 år) i ferieåret, dvs. fra 1. april til 31. marts, har 
ret til 3 ugers betalt ferie, medmindre den pågældende har skiftet 
arbejde i løbet af dette år. En arbejdstager, som ikke har arbejdet 
det krævede antal timer i ferieåret, eller som har skiftet arbejde i 
løbet af dette år, har i stedet ret til ferie med løn svarende til 
3/4 uge for hver kalendermåned, i hvilken den pågældende har 
arbejdet mindst 120 timer (110 timer for unge under 18 år). 
I overensstemmelse med arbejdsministerens løfter i "Programme for 
Economic and Social Progress" er lovgivningen om ferie ved at blive 
taget op ti I fornyet behandling. 
Selv om minimumsrettighederne hvad angår ferie er fastsat i 
lovgivningen, fastsættes retten til årlig ferie sædvanligvis gennem 
kollektive forhandlinger, og den gennemsnitlige årlige ferie er på 
ca. 4 uger. Også den ugentlige hvileperiode ud over det minimum, der 
er fastsat i "Conditions of Employment Act", 1936 og "Shops Acts" 
1938 og 1942, fastsættes almindeligvis gennem forhandlinger. 
Fastsættelse af arbejdsvilkår 
Irske arbejdstageres arbejdsforhold er fastlagt på en række 
forskellige måder. De lovfæstede minimumsrettigheder er fastsat i en 
række arbejdslove om ferie, afskedigelse, barselsorlov, 
opsigelsesvarsel etc. Derudover har mange arbejdstagere rettigheder, 
der er fastsat i skriftlige ansættelseskontrakter eller ved 
kollektive overenskomster, der er forhandlet med arbejdsgiveren. 
I "Minimum Notice and Terms of Employment Act", 1973, er fastsat, at 
en arbejdstager, der er omfattet af denne lov, kan kræve, at 
arbejdsgiveren udsteder en skriftlig erklæring, der omfatter alle 
eller visse af følgende punkter: 
- 184 -
(a) dato for påbegyndelse af arbejdsforholdet, 
(b) lønsats eller metode til beregning af løn, 
(c) tidsrummet mellem lønudbetalingerne - ugeløn, månedsløn eller 
andet, 
(d) betingelser i forbindelse med arbejdstid eller overarbejdstid, 
(e) betingelser i forbindelse med 
(i) ferie og feriepenge, 
(il) uarbejdsdygtighed på grund af sygdom eller arbejdsskade 
samt sygedagpenge, 
(i i i) pension og pensionsordninger, 
(f) det opsigelsesvarsel, som arbejdstageren har eller skal give, er 
fastsat i arbejdskontrakten, eller er (hvis arbejdskontrakten er 
tidsbegrænset) datoen for kontraktens udløb. 
Arbejdsgiveren er forpligtet til at give ovennævnte oplysninger 
inden en måned, efter at arbejdstageren har anmodet herom. 
SOCIAL SIKRING 
SociaI sikr ingssystemet 
Socialsikringsordningerne i Irland henhører under socialministeren. 
Socialministeriet er ansvarlig for administrationen af statens 
lovfæstede og ikke-lovfæstede sociale sikringsordninger. 
Ministeriets primære funktion er at sikre, at de berørte personers 
indkomst opretholdes, og det udbetaler kontante ydelser til 
personer, der i visse perioder af deres liv har brug herfor, og når 
der opstår uforudsete situationer som f.eks. sygdom eller 
arbejdsløshed. 
Ordningerne er opdelt i to kategorier, social sikring og social 
bistand. De forskellige ordninger omfatter alle internationalt 
anerkendte grene af socialsikringen f.eks. alderdoms-/folkepension, 
enkepension, sygedagpenge, arbejdsløshedsunderstøttelse og 
lønkompensation i forbindelse med graviditet og arbejdsulykker. 
Socialministeriet administrerer også familiestøtteordningerne "Child 
Benefit" (børnepenge) og "Family Income Supplement" (støtte til 
familiernes indkomst). Ud over de kontante ydelser findes der 
ydelser i naturalier som f.eks. tandbehandling og briller, gratis 
rejser og gratis elektricitet til ældre og handicappede. Ministeriet 
administrerer endvidere støtteordninger beregnet for frivillige 
organisationer på de sociale område og er ansvarlig for det såkaldte 
"Combat Poverty Agency", der blev etableret i 1986. 
SociaI forsikr ingsbidrag 
Alle arbejdstagere uanset lønniveau forsikres obligatorisk, fra de 
er 16 år, til de er 66 år. Forsikringsbidragene er 
indkomstrelaterede, men den procentdel af lønnen, der skal betales, 
varierer afhængig af den enkeltes beskæftigelse. Retten til at 
modtage sociale ydelser er betinget af, at man er forsikret i en 
tilsvarende bidragskategori. Siden april 1988 har selvstændige også 
skullet betale social forsikringsbidrag, hvilket gør dem berettiget 
til visse langt idsyde Iser . 
- 185 -
Alle sociale ydelser beregnes efter behovet. I de senere år har de 
på det årlige statsbudget fastsatte stigninger i de sociale ydelser 
været lig med eller større end den daværende inflationsrate. 
Herudover har der været særlige stigninger for de dårligst betalte 
som f.eks. de langtidsledige. 
Soc i a I fors i kr i ngsydeI ser 
Hvorvidt en person har ret til en social forsikr ingsydeIse afhænger 
af, om den pågældendes lønrelaterede social forsikringsbidrag 
(P.R.S.I.) er nået op på et vist niveau. 
Hvis de relevante lovfæstede betingelser er opfyldt (uden hensyn til 
modtagernes midler), har irerne mulighed for at modtage følgende 
faste forsikringsydelser: ydelser til uarbejdsdygtige, 
invalidepension, arbejdsløshedsunderstøttelse, ydelser ved fødsel, 
enkepension, ydelser til kvinder, der er blevet forladt af deres 
mand, ydelser til forældreløse børn, ydelser ved behandling og ved 
dødsfald. De lønrelaterede ydelser udbetales sammen med 
invaliditetsydelserne, arbejdsløshedsunderstøttelsen og ulykkes-
ydelserne til personer, som i forbindelse med deres beskæftigelse 
har betalt et bestemt forsikringsbidrag. Omkostningerne i 
forbindelse med de faste ydelser og de lønrelaterede ydelser dækkes 
via lønafhængige soci a I forsikringsbidrag fra arbejdsgiverne, 
arbejdstagerne og de selvstændige, idet staten dækker differencen. 
Ydelser ved arbejdsskader 
Via forsikringsordningerne udbetales der også ydelser i forbindelse 
med ulykker, invaliditet eller dødsfald, som skyldes en 
arbejdsulykke eller en erhvervssygdom, samt lægebehandling i 
forbindelse hermed. Alle arbejdstagere uanset alder har adgang til 
disse ydelser. Der findes ingen lovfæstede betingelser for at være 
berettiget til disse ydelser. 
Sociale bistandsordninger 
Der udbetales social bistand til personer, som ikke opfylder de 
bidragsbetingelser, der er nødvendige for, at de kan modtage 
socialforsikringsydelser, eller til personer, der har opbrugt deres 
mulighed for forsikringsydelser. Inden en person kan modtage social 
bistand, skal dennes økonomiske forhold undersøges. Der udbetales 
normalt supplerende socialhjælp, når en person ikke har nogen midler 
eller kun utilstrækkelige midler til at opfylde livsvigtige behov, 
og når betingelserne for at modtage ydelser som følge af 
uarbejdsdygtighed og arbejdsløshedsunderstøttelse/-bistand ikke er 
opfyldt. Denne ydelse udgør et sikkerhedsnet, der sikrer den 
pågældende en bas is indkomst. 
For børn under 16 år og for børn mellem 16 og 18 år, som går i skole 
på fuld tid eller er fysisk eller psykisk handicappede, udbetales 
der børnepenge uden nogen forudgående undersøgelse af modtagernes 
økonomiske forhold. 
- 186 -
FORENINGSFRIHED OG KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Lovgivning vedrørende oprettelse af erhvervsorganisationer eller 
fagforeninger 
Den relevante bestemmelse om foreningsfrihed findes i artikel 40, 
stk. 6, nr. 1, i forfatningen. I denne artikel sikrer staten under 
hensyntagen til den offentlige orden og moral friheden til udøvelse 
af bl.a. "borgernes ret til at slutte sig sammen i foreninger og 
organisationer". Endvidere fastsættes det heri, at der kan vedtages 
love for i den offentlige interesse at regulere og kontrollere 
udnyttelsen af denne rettighed. I artikel 40, stk. 6, nr. 2, 
bestemmes det, at love, der indeholder retningslinjer for, hvorledes 
retten til at slutte sig sammen i foreninger og organisationer kan 
udnyttes, ikke må afstedkomme diskrimination af politiske, religiøse 
eller klassemæssige årsager. 
Retten til at t i Islutte s ig foreninger er i modsætning til retten 
til at danne foreninger ikke sikret i forfatningen. Selv om 
Oireachtas' (parlamentet) beføjelser ti I at fastsætte retningslinjer 
for foreningsfriheden er begrænsede, kan fagforeningerne selv 
fastsætte begrænsninger i retten til at tilslutte sig. En 
fagforening er ikke i forfatningen eller på anden måde forpligtet 
til at acceptere enhver ansøgning om medlemsskab. I en række 
retssager er det blevet fastslået, at borgerne ikke har nogen 
forfatningssikret ret til til at tilslutte sig en fagforening efter 
eget valg. 
Domstolene har også fastslået princippet om, at friheden eller 
retten til at tilslutte sig også indebærer en tilsvarende ret til 
ikke at tilslutte sig en fagforening. 
Visse kategorier af arbejdstagere, dvs. medlemmer af de væbnede 
styrker og Garda Siochana (politiet) har i loven forbud mod at 
tilslutte sig almindelige fagforeninger og mod at strejke for at 
gennemføre ændringer i deres arbejdsforhold. 
Procedurer til forhandl ing og indgåelse af kollektive overenskomster 
Grundlaget for arbejdsmarkedssystemet i Irland er princippet om frie 
kollektive forhandlinger. Størstedelen af arbejdstagernes 
arbejdsforhold fastlægges gennem kollektive overenskomster, som man 
når frem til gennem forhandlinger på lokalt plan mellem 
arbejdsgivere eller arbejdsgiverorganisationer og en eller flere 
fagforeninger. Der er i lovgivningen fastsat bestemmelser for visse 
grundlæggende rettigheder som f.eks. arbejdstid, mindste 
opsigelsesvarsel, afskedigelse og ret til ferie. Bestemmelserne i de 
kollektive overenskomster er i overensstemmelse med det uformelle 
kollektive forhandlingssystem i Irland ikke retligt bindende. I 
henhold til "Industrial Relations Aet", 1946, har parterne i en 
overenskomst imidlertid mulighed for at lade overenskomsten 
registrere i Labour court og dermed give den retsvirkning. 
- 187 -
Overenskomsten kan udvides til at omfatte ansatte og arbejdstagere 
inden for samme branche, selv om de ikke har deltaget i 
forhandlingerne, såfremt Labour Court mener, at deltagerne i 
forhandlingerne er tilstrækkeligt repræsentative for den gruppe 
eller type af arbejdstagere, som overenskomsten omfatter. 
En arbejdsgiver er ikke i henhold til loven forpligtet til at 
forhandle med en fagforening og kan derfor nægte at anerkende den. 
De irske domstole er imidlertid af den opfattelse, at en konflikt 
omkring anerkendelse af en fagforening er en konflikt, der har til 
formål at muliggøre strejkeaktioner. En fagforening kan i henhold 
til "Industrial Relations Aet", 1969, på eget initiativ indbringe en 
konflikt omkring anerkendelse til Labour Court, idet den forpligter 
sig til at følge domstolens afgørelse. Labour Court anbefaler 
normalt, at arbejdsgiveren og fagforeningen enes om at forhandle en 
kollektiv overenskomst, selv i de tilfælde, hvor den omtvistede 
fagforening ikke har sikret sig, at et flertal af arbejdstagerne er 
medlemmer. 
Bestemmelser vedrørende udøvelse af strejkeretten og vedrørende 
forligs-, mægling- og voldgiftsprocedurer 
Irsk lovgivning indeholder ingen udtrykkelige bestemmelser om, at 
man har ret til at strejke; den indeholder snarere en række 
undtagelser, der har til formål at sikre, at fagforeninger, der har 
forhåndMngsti I ladelse, og deres medlemmer under visse 
omstændigheder er retsbeskyttede, hvis de indleder en strejke. 
Fagforeningernes lovlighed og deres immunitet hvad angår både 
kriminel og civil sammensværgelse i tilfælde af en konflikt, blev 
sikret ved "Trade Disputes Act", 1906. Denne lov blev ophævet og i 
store træk indarbejdet i "Industrial Relations Aet", 1990. Loven fra 
1990 fritager fagforeningerne for ansvar i forbindelse med 
sammensværgelse, fredelig strejkevagt, opfordring til brud på 
arbejdskontrakt eller indblanding i andres forretning eller 
beskæftigelse, forudsat at denne handling i alle tilfælde udføres af 
en person "med henblik på at skabe eller fremme en arbejdskonflikt". 
I henhold til "Trade Union Aet", 1941, skal enhver sammenslutning, 
der ønsker at føre forhandlinger om fastsættelse af løn eller andre 
arbejdsvilkår, have en forhandlingsti I ladelse, som udstedes af 
arbejdsministeren. De betingelser, som en sammenslutning skal 
opfylde for at få en tilladelse, blev ændret ved "Trade Union Aet", 
1971, og "Industrial Relations Aet", 1990. 
De vigtigste betingelser er: 
(i) fagforeningen skal i henhold til "Trade Union Aet" være 
registreret som sådan i "Registrar of Friendly Societies", 
eller såfremt der er tale om en udenlandsk fagforening, være 
en fagforening i henhold til lovgivningen i det land, hvor 
hovedkontoret er beliggende; 
(i i) den skal have mindst 1000 medlemmer-, 
(i i i) den skal mindst 18 måneder før indsendelse af ansøgning om 
tilladelse give meddelelse om, at den har til hensigt at 
gøre dette; 
(iv) den skal i High Court deponere et beløb på mellem 20.000 og 
60.000 IR£ afhængig af medlemstal. 
188 -
Udenlandske fagforeninger skal ikke registreres i "Registrar of 
Friendly Societies" for at få forhandlingsti I ladelse. De skal 
imidlertid have en kontrollerende myndighed, hvis medlemmer alle 
skal være bosiddende i Nordirland, og som har beføjelse til at 
træffe beslutninger i forbindelse med spørgsmål, der direkte berører 
fagforeningsmedlemmer, der er bosiddende i Nordirland. Bortset fra 
denne undtagelse skal udenlandske fagforeninger opfylde de samme 
betingelser for at opnå en forhandl ingst i I ladelse som irske 
fagforeninger. 
Princippet med frie kollektive forhandlinger udgør grundlaget for 
arbejdsmarkedssystemet i Irland. Dette system indebærer, at 
arbejdstagerne har ret ti I at organisere sig og ti I at forhandle med 
arbejdsgiveren, mens det er statens opgave at sørge for det 
nødvendige lovgivningsmæssige og institutionelle grundlag herfor. De 
vigtigste statslige organer til løsning af konflikter er Labour 
Relations Commission og Labour Court. 
A. LABOUR RELATIONS COMMISSION 
Labour Relations Commission (LRC), der blev oprettet i 1991 i 
henhold til "industrial Relations Aet", 1990, har det overordnede 
ansvar for at fremme gode arbejdsmarkedsforhold. LRC ledes af en 
trepartsbestyrelse med repræsentanter for arbejdsgivere og 
fagforeninger samt uafhængige repræsentanter udnævnt af 
arbejdsmin isteren. 
LRC's vigtigste opgaver er : 
(a) at fungere som mægler og bistå parterne i en konflikt med at 
løse denne, når direkte forhandlinger mellem fagforening og 
lede Ise er si aet fej I ; 
(b) at rådgive og derved bistå med at finde frem til de 
grundlæggende problemer, der kan give anledning til uro på 
arbejdsmarkedet, og at hjælpe med at finde løsninger på sådanne 
problemer ; 
(c) at fungere som rådgiver i forbindelse med individuelle 
rettigheder og i den forbindelse bistå med løsning af 
konflikter, der vedrører individuelle arbejdstagere; 
(d) at gennemføre eller lade gennemføre forskning i arbejdsmarkeds­
forhold; 
(e) at undersøge og overvåge udviklingen i arbejdsmarkedsforholdene; 
(f) at udarbejde og vejlede om adfærdskodekser vedrørende 
arbejdsmarkedsforhold, som er udarbejdet i samarbejde med 
fagforeninger, arbejdsgiverorganisationer og andre berørte 
parter; bestemmelserne i en adfærdskodeks er ikke retsgyldige; 
domstolene og arbejdsmarkedsorganisationerne kan dog fremhæve en 
hvilken som helst bestemmelse i en adfærdskodeks, som de mener 
er relevant i forbindelse med behandlingen af en sag ved 
domstolene. 
B. LABOUR COURT 
Labour Court, der blev oprettet i 1946, fungerer som højeste instans 
i forbindelse med løsning af konflikter. Der er tale om et 
trepartsorgan med et lige stort antal medlemmer udnævnt af 
arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, og dets formand og 
- 189 -
viceformand udnævnes af arbejdsministeren. Konflikter forelægges 
først for Labour Relations Commission. Når LRC mener, at det har 
udtømt alle muligheder for at løse konflikten, kan parterne 
indbringe konflikten for Labour Court, som udsteder en henstilling. 
Bestemmelser vedrørende strejkeret for tjenestemænd, de væbnede 
styrker og pol it iet 
Tjenestemænd har de samme strejkerettigheder som andre fagforenings­
medlemmer . 
Medlemmer af de væbnede styrker og af Garda Siochana kan i henhold 
til loven ikke indmelde sig i almindelige fagforeninger og må ikke 
indlede strejke med henblik på at ændre deres arbejdsvilkår. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Erhvervsuddannelsessystemet i Irland 
I Irland har arbejdsgiverne hovedansvaret for uddannelse. 
Uddannelses- og beskæftigelsemyndigheden, FAS (Foras Aiseanna 
Saothair), opfordrer imidlertid gennem dens uddannelses- og 
rådgivningstjeneste virksomhederne ti I at give arbejdstagerne tilbud 
om uddannelse. FAS har ligeledes ansvaret for en tilskudsordning for 
virksomheder over en vis størrelse inden for visse industrigrene som 
f.eks. tekstilindustrien, den kemiske industri og nærings- og 
nydelsesmiddelindustrien; tilskudsordningen indebærer, at disse 
virksomheder har ret til et tilskud på op til 90% af deres udgifter 
til FAS i forbindelse med uddannelse, hvis de stiller 
uddannelsesmuligheder af tilfredsstillende standard til rådighed for 
deres ansatte. 
Ud over uddannelseskurser for lærlinge afvikler FAS også en række 
uddannelseskurser for forskellige grupper, hovedsagelig arbejdsløse, 
unge, der søger deres første job, og voksne (hovedsagelig kvinder), 
som ønsker at vende tilbage på arbejdsmarkedet. FAS tilbyder 
ligeledes uddannelseskurser i forbindelse med "Industrial 
Restructuring Training Programme" for små og mellemstore 
virksomheder med henblik på at forbedre deres konkurrenceevne i 
forbindelse med etableringen af det indre marked. 
EF-borgere har adgang til erhvervsuddannelse på samme vilkår som 
irske statsborgere. 
Gennem FAS tilbyder staten i et vist omfang uddannelser for personer 
i arbejde. Derudover findes der i den private sektor mange organer, 
der tilbyder uddannelse mod betaling for enkeltpersoner eller 
personer, der henvises af deres arbejdsgiver. 
Som tidligere nævnt har arbejdsgiverne hovedansvaret for uddannelse. 
FAS, der er et offentligt organ, tilbyder imidlertid også 
uddannelser. Bestyrelsen for FAS består af repræsentanter for 
regeringen, arbejdsgiverorganisationerne og fagforeningerne, og dets 
politik fastlægges af repræsentanter for disse tre grupper. 
- 190 -
LIGESTILLING MELLEM MÆND OG KVINDER 
Lovgivning om ligestilling mellem mænd og kvinder 
I henhold til "Anti-Discrimination (Pay) Aet", 1974, har kvinder ret 
til samme løn som mænd, nir de ansat af den samme arbejdsgiver og på 
det samme arbejdssted og udfører "det samme arbejde" som mænd. 
I henhold til "Employment Equality Act", 1977, er det ulovligt at 
diskriminere på grundlag af køn eller civilstand i forbindelse med 
adgangen til beskæftigelse, arbejdsvilkår (ud over løn- og 
pensionsordninger), uddannelse eller erhvervserfaring og i 
forbindelse med forfremmelse og indplacering. 
Alle kan indbringe overtrædelser af I i gest i I Iingslovgivningen for 
Equality Officers, Labour Court og i visse tilfælde for de civile 
domstole. 
Employment Equality Agency blev oprettet i henhold til "Employment 
Equality Act", 1977. Det har både en undersøgelses- og en 
kontrolfunktion; dets tre vigtigste opgaver er: 
at arbejde htenimod en fjernelse af diskrimineringen på arbejds­
markedet ; 
i højere grad at give mænd og kvinder de samme jobmuligheder; 
til stadighed at tilpasse lovene fra 1974 og 1977. 
Initiât iver til gennemførelse af ligestilling 
A. At fremme ligestillingen i den offentlige sektor 
Ud fra det synspunkt, at den offentlige sektor kan anvendes til 
at afprøve nye former for positive særforanstaltninger, og at 
den er forpligtet til at gå i spidsen for den private sektor, 
begyndte fagforeningerne og ledelsen i 1987 systematisk at følge 
de initiativer med henblik på at skabe ligestilling mellem mænd 
og kvinder, der blev taget i den offentlige sektor. I 1989 
indledte man det samme arbejde i den halvoffentlige sektor. I 
overensstemmelse med løfterne i "Programme for Economie and 
Social Progress" blev systemet i 1990 udvidet til også at 
omfatte Health Boards og de lokale myndigheder. For at hjælpe 
disse organer med at fremme I igesti II ingsinitiati verne bistod 
arbejdsministeriet sammen med Employment Equality Agency i 1991 
Institute of Public Administration med at planlægge og afholde 
en workshop om ligestilling i den offentlige sektor. Employment 
Equality Agency har også været vært for en række seminarer om 
ligestilling for de lokale myndigheder, Health Boards og 
Voluntary Hospitals. 
- 191 -
B. Statens rolle i forbindelse med vejledningen af den private 
sektor 
I den private sektor gennemfører en række virksomheder 
programmer med positive særforanstaltninger, og Irish Congress 
of Trade Unions og Federation of Irish Employers har i den 
forbindelse vejledet virksomhederne. 
Arbejdsministerens belønningsordning, Equality Focus, der er 
toårig, gennemføres af Employment Equality Agency. Formålet med 
ordningen er at få arbejdsgivere i både den offentlige og den 
private sektor til at iværksætte positive særforanstaltninger, 
at skabe anerkendelse omkring de virksomheder, der allerede har 
en ligestillingspolitik og i højere grad at få irske 
arbejdsgivere til betragte positive særforanstaltninger som et 
spørgsmål om menneskelige ressourcer. 
I 1992 blev der stillet ekstra midler til rådighed for 
Employment Equality Agency for derved at bistå det med at 
udvikle "Equality Focus Award Scheme" til et middel til at få 
arbejdsgivere ti I at iværksætte positive særforanstaltninger. 
Uddannelse 
I 1990 indførte den nationale uddannelses- og beskæftigelses-
myndighed, FAS, et program omfattende positive 
særforanstaltninger. Formålet med programmet, der hvert år tages 
op til fornyet behandling, er at fremme fjernelsen af den 
traditionelle skelnen mellem mandejob og kvindejob ved at 
opfordre flere kvinder ti I at søge arbejde i mere utraditionelle 
brancher og mere generelt ved at fremme kvindernes fulde 
deltagelse på alle niveauer på arbejdsmarkedet. 
D. Fjernelse af aldersgrænserne for ansættelse i den offentlige 
sektor 
I "Programme for Economic and Social Progress" har staten 
forpligtet sig til at føre en politik, der indebærer betydelig 
højere aldersgrænser for ansættelse i hele den offentlige 
sektor, idet der dog tages højde for, at det er nødvendigt at 
afholde udvælgelsesprøver for unge, der lige har forladt skolen, 
praktikanter, og personer med akademisk uddannelse. Dette er 
sket i statsforvaltningen, hos de lokale myndigheder og i Health 
Boards. Som følge heraf er aldersgrænsen for mange stillinger i 
disse dele af den offentlige sektor nu 50 år. 
Beskyttelse af kvinders og mænds værdighed på arbejdspladsen 
Arbejdsministeriet, arbejdsmarkedets parter, Employment Equality 
Agency og Labour Relations Commission er på nuværende tidspunkt 
sammen ved at forsøge at finde frem til den bedste måde at 
gennemføre EF's adfærdskodeks om beskyttelse af kvinders og 
mænds værdighed på arbejdspladsen. 
- 192 -
Foranstaltninger med henblik på at gøre det muligt for mænd og 
kvinder at forene deres arbelds- og faml I iemæssige forplIgtelser 
De fleste virksomheder i den offentlige sektor og statsforvaltningen 
tilbyder fleksible arbejdstider, arbejdsdeling og midlertidig 
afbrydelse af karriereforløbet. 
I "Programme for Economic and Social Progress" erkendte regeringen, 
at der er brug for en strategi med henblik på at forbedre 
børnepasningsmulighederne, idet dette er et kollektivt ansvar. 
I 1990 nedsatte arbejdsministeriet en arbejdsgruppe vedrørende 
børnepasningsmuligheder for udearbejdende forældre med henblik på at 
få udarbejdet særlige henstillinger for udviklingen af partnerskaber 
vedrørende børnepasning mellem forældre, den lokale arbejdsgiver og 
visse samfundsgrupper. I 1991 blev arbejdsgruppens rolle udvidet, så 
den også kunne tage højde for Ministerrådets henstilling om 
børnepasning. Arbejdsgruppen, som omfattede repræsentanter for 
Federation of Irish Employers, Irish Congress of Trade Unions, FAS, 
sundheds- og arbejdsministeriet og irske eksperter i børnepasnings-
faciliteter på EF-plan, skal inden længe fremlægge sin endelige 
rapport. Regeringen vil tage hensyn til rapporten, når den skal 
fastlægge en særlig politik på området og iværksætte mekanismer med 
henblik på at forbedre børnepasningsmulighederne for udearbejdende 
forældre. 
I en række virksomheder i den offentlige sektor og i 
uddannelsesinstitutioner findes der vuggestuer, eller man er her ved 
at tage stilling til spørgsmålet om etablering af sådanne. I 
"Programme for Economic and Social Progress" har staten forpligtet 
sig til forsat at opfordre til, at der i stadig stigende grad skabes 
børnepasningsmuligheder for ansatte i den offenlige sektor, idet 
staten skal stille lokaler til rådighed og de ansatte betale 
driftsomkostningerne. Den første vuggestue i statsforvaltningen 
åbnede for ny Iig. 
Siden 1990 har to arbejdsgivere i den private sektor åbnet 
vuggestuer. 
INFORMERING OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE OG MEDARBEJDERINDFLYDELSE 
Federation of Irish Employers og Irish Congress of Trade Unions har 
vedtaget en fælles udtalelse om arbejdstagernes medindflydelse i den 
private sektor, der var blevet udarbejdet i Employer Labour 
Conference's regi. Det var fastsat i "Programme for Economic and 
Social Progress", som regeringen og arbejdsmarkedets parter enedes 
om i Januar 1991, at der skulle udsendes en sådan udtalelse. 
I dette dokument fremhæves princippet om frivillighed og behovet for 
at anerkende de forskellige virksomheders behov. Der er ikke fastsat 
en bestemt form for medarbejderindflydelse, og virksomhederne kan 
frit køre de ordninger, der bedst passer til deres situation. 
Det er de direkte berørte parter, der har hovedansvaret for at 
sikre, at de ansatte i den private sektor får mere indflydelse. 
- 193 -
Irish Productivity Centre er blevet udpeget til National 
Participation Agency og skal vejlede og bistå virksomhederne med at 
få iværksat ordningerne. Employment Labour Conference skal holde 
kontrol med udviklingen på dette område. 
SUNDHEDSBESKYTTELSE OG SIKKERHED PA ARBEJDSPLADSEN 
I "Safety, Health and Welfare at Work Aet", 1989, er inkorporeret 
mange af bestemmelserne i Ministerrådets rammedirektiv 89/391/EØF om 
iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes 
sikkerhed og sundhed under arbejdet. Bestemmelserne vedrører f.eks. 
anvendelsesområde, arbejdsgivernes forpligtelser, beskyttelses­
foranstaltninger og forebyggende foranstaltninger, informering af 
arbejdstagerne, høring af arbejdstagerne og disses medbestem­
melsesret og arbejdstagernes forpligtelser. 
Inden vedtagelsen af denne lov i 1989 var det kun for visse 
aktivitetssektorer, at der gjaldt en række lovfæstede bestemmelser. 
Der var bl.a. tale om fremstillingsindustrien, bygge- og 
anlægssektoren, miner og stenbrud og brugen, opbevaringen, 
transporten m.m. af farlige stoffer. Karakteristisk for andre 
retsakter, der kun gælder for disse sektorer (f.eks. Safety in 
Industry Acts, 1955 og 1980, Mines and Quarries Act, 1965, og 
Dangerous Substances Act, 1972 og 1979) er, at de indeholder mange 
af bestemmelserne i de særdirektiver, der er blevet vedtaget under 
rammedirektiv 89/391/EØF. Der er ved at blive udarbejdet nye 
bestemmelser til loven fra 1989 for derved at sikre, at 
bestemmelserne i disse direktiver gennemføres fuldt ud. 
I henhold til lovens paragraf 13, stk. 1, skal arbejdsgiveren høre 
de ansatte ved gennemførelse og fortsættelse af ordninger, som gør 
det muligt for denne og de ansatte at samarbejde effektivt om at 
fremme og iværksætte foranstaltninger vedrørende sikkerhed, sundhed 
og trivsel på arbejdspladsen og at kontrollere, at disse 
foranstaltninger er effektive. Arbejdsgiveren skal ligeledes i 
videst muligt omfang tage hensyn til meningstilkendegivelser fra de 
ansatte. 
I henhold til lovens paragraf 13, stk. 2, har arbejdstagernes ret 
til lade sig repræsentere over for og konsultere deres arbejdsgiver 
om forhold vedrørende sikkerhed og sundhed på deres arbejdsplads. 
Arbejdsgiverne har også ret til at udpege sikkerhedsrepræsentanter, 
som bl.a. skal gennemføre undersøgelser på arbejdspladsen. 
Formålet med de formelle konsultationer mellem arbejdsgiveren og 
arbejdstagerne er : 
at sikre en aktiv medarbejderindflydelse i forbindelse med 
forbygge I se af ulykker og sygdom; 
at fremme samarbejdet mellem ledelse og arbejdstagere, for at 
disse kan drøfte og iværksætte aktioner på sikkerheds- og 
sundhedsområdet -, 
at etablere kommunikationsveje, ad hvilke arbejdstagerne kan 
pege på sikkerhedsrisici eller fremsætte forslag til passende 
s ikkerhedsforanstaItn inger. 
- 194 -
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Beskæftigelsen af unge er omfattet af "Protection of Young People 
(Employment) Act", 1977. I 
almindelighed ikke tilladt at 
imid let id en bestemmelse, der 
skoleferierne. I loven henhold til denne lov er det i 
ansætte børn under 15 år. Der findes 
tillader børn over 14 år at arbejde i 
fastsættes arbejdstiden, antal 
natarbejdstimer og antal overarbejdstimer. 
- 49S -
I TAL I EN 
- 196 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Nogle aspekter af de problemer, som blev skitseret i den første 
beretning, er stadig ikke løst, da de kompetente 
fællesskabstjenestegrene stadig er ved at foretage en indgående 
undersøgelse af første del af Fællesskabets forordning nr. 1612/1968. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Selv om de grundlæggende spørgsmål inden for beskæft i gelsessektoren 
som sådan i det væsentlige er uændrede, bør følgende bestemmelser, 
som er vedtaget i det år, som denne beretning vedrører, nævnes: 
- Lovdekret nr. 108 af 29. marts 1991 ophøjet til lov nr. 169 af 
1. juni 1991 om "Hastebestemmelser til støtte for beskæftigelsen" 
(offentliggjort i EFT nr. 147 af 25.6.1991 - koordineret tekst). 
Dette lovdekret er et vigtigt forbindelsesled til bestemmelsen om en 
reform af arbejdsmarkedet, fordi der fastsættes regler for 
arbejdsløshedskassens ("Cassa Integrazione") øjeblikkelige 
udbetalinger, herunder også mere langsigtede foranstaltninger (f.eks. 
foranstaltninger til støtte for ansatte i GEPl-virksomheder). 
Dekretet indeholder ligeledes bestemmelser om en række 
foranstaltninger i forbindelse med førtidspensionering, en fond til 
bekæmpelse af arbejdsløshed, finansiering af socialt arbejde i 
Napoli- og Palermo-regionerne samt bestemmelser om kombinerede 
arbejds- og uddanne Iseskontrakter. 
- Lov nr. 223 af 23. Juli 1991 om "Retningslinjer for Cassa 
Integrazione, mobilitet, arbejdsløshedsunderstøttelse, gennem­
førelse af EF-direkti ver, arbejdsanvisning samt og andre ordninger 
i forbindelse med arbejdsmarkedet" (offentliggjort i EFT nr. 175 
S.O. af 27.7.1991): 
Denne lov, som allerede blev nævnt i første beretning i forbindelse 
med kollektive afskedigelser, indeholder bestemmelser vedrørende 
mobilitet og nye regler for førtidspensionering samt en reform af 
procedurerne i forbindelse med arbejdsformidling ved indførelse af 
princippet om personlig indkaldelse af ansøgere. Formålet med 
reformen er, at man vil bevæge sig væk fra en overvejende 
velfærdsbaseret politik og prioritere en aktiv beskæftigelsespolitik. 
- Lov nr. 22 af 20. januar 1992 "Hasteforanstaltninger på 
beskæft igeIsesområdet" 
Denne lov imødekommer kravene fra en række politiske og sociale 
kredse om bevarelse af beskæftigelsen på de niveauer, som er nået ved 
hjælp af tidligere lovbestemmelser. Denne foranstaltning indebærer 
fortsat statsstøtte til projekter i Napoli- og Palermo-regionerne og 
indeholder bestemmelser om indkomsttilskud i kriseramte områder på 
Sicilien og for arbejdstagere i GEPl-virksomheder. 
- 197 -
- Lov nr. 59 af 31.1.1992 "Nye bestemmelser for kooperativer" 
(offentliggjort i EFT nr. 31 S.O. af 7.2.1992) 
Denne lov ændrer den gældende lovgivning om kooperativer. Formålet er 
at konsolidere kooperativer ud fra et økonomisk og finansielt 
synspunkt ved at øge det antal anparter, som et medlem kan være i 
besiddelse af, ved at indføre begreberne "finansierende 
anpartshavere" og "kooperative anparter" samt oprettelse af gensidige 
fonde til fremme og udvikling af kooperativt samarbejde. 
Hvad angår lønninger mere specifikt, skal der, ud over hvad der blev 
nævnt i første beretning, peges på, at der i 1991 blev gennemført 
fælles forhandlinger mellem regering, fagforeninger og arbejdsgivere 
for at bestemme udgifterne til arbejdskraft og de ændringer i den 
glidende skala og de automatiske lønjusteringer, som dette medførte. 
Sikring af arbejdstagernes løn: 
- Lovdekret af 23.1.1992 til gennemførelse af direktiv 80/987/EØF om 
beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens 
insolvens, i henhold til artikel 48 i lov nr. 428 af 29.12.1990 
(fæl lesskabslov for 1990) (offentliggjort i EFT S.O. nr. 36 af 
13.2.1992). 
Med dette lovdekret indføres bestemmelser, som i tilfælde af arbejds­
giverens insolvens skal sikre: 
a) betalingen af tilgodehavender for løn for de sidste tre måneder af 
arbejdsaftalen eller ansættelsesforholdet, som ligger inden for en 
periode på 12 måneder forud for den dato, på hvilken 
arbejdsgiverens insolvens er indtruffet eller tvangsfuldbyrdelsen 
er påbegyndt; 
b) socialsikring eller tvungne velfærdsydelser i tilfælde af 
manglende indbetalinger af arbejdsgiverbidrag og påbegyndelse af 
forældelsesfrist: i dette tilfælde betragtes de manglende bidrag 
som værende betalt, således at arbejdstagernes rettigheder ikke 
bringes i fare; 
c) pensioner under supplerende ordninger i tilfælde af manglende ind­
betaling af arbejdsgiverbidrag; der findes en specifik garantifond 
under INPS. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Selv om der ikke er sket større ændringer i de ved lov eller kontrakt 
fastsatte bestemmelser siden første beretning, skal det dog nævnes, 
at der i 1991 viste sig en tendens hen imod en mere funktionel 
tilrettelæggelse af arbejdstiden fastlagt ved overenskomst. 
Former for arbejdstidsti I rette lægge Ise (fleksibilitet) 
- 198 -
- Der er sket en betydelig udvikling i de nationale kontrakter inden 
for industrien. Dette bekræftes af de bestemmelser, som blev 
fastlagt i sidste omgang af forhandlingerne, i henhold til hvilke 
der bl.a. indføres en tidsplan dækkende flere perioder, og der 
blev fastsat mere specifikke bestemmelser for deltidsarbejde. 
- Der blev i 1990 og 1991 ikke foretaget nogen ændringer med henblik 
på at gøre bestemmelserne om overtid mere praktisk anvendelige. 
Den grad af fleksibilitet, som arbejdsmarkedets parter blev enige 
om, medfører normalt, at overtid anvendes inden for de grænser, 
som er fastsat i kontrakten, med undtagelse af tilfælde af force 
majeure, som skal gøres til genstand for en forudgående tilladelse 
forhandlet i virksomheden i tilfælde, hvor der er et fastslået 
og/eller øjeblikkeligt behov for at øge anvendelsen af 
mask inparken. 
- I arbejdskontrakter inden for andre sektorer end industrisektoren 
har fleksibel arbejdstid været genstand for en mere indgående 
behandling. 
Den maksimale periode, i hvilken den ugentlige arbejdstid kan være 
på op til 44 timer, er blevet udvidet til 90 dage for 
landbrugsmedarbejdere med kompenserende afspadsering på andre 
tidspunkter af året (grundlaget herfor er forhandlinger på 
provinsniveau). Problemet med sæsonmæssige svingninger er også 
blevet behandlet i aftaler inden for turistbranchen med 
bestemmelsen om en arbejdstidsti Irettelæggelse gældende for flere 
uger. 
Inden for kreditsektoren har nedsættelsen af den ugentlige 
arbejdstid, som blev indført i 1990, ført til en halv times 
forøgelse pr. dag af den maksimale åbningstid (fra 18.00 til 
18.30) for at forbedre udnyttelsen af bankernes service, navnlig 
om eftermiddagen. 
- Aftalerne inden for det offentlige, som udløb i 1990, er endnu 
ikke blevet fornyet. De store linjer, som blev fastlagt i den 
aftale, der blev indgået på departmentsplan, fungerer stadig som 
basis for fornyelser, navnlig for så vidt angår arbejdstid. 
Forhandlingerne om arbejdstid er af særlig stor betydning, hvis den 
ufleksible tilrettelæggelse, der vanskeliggør de offentlige 
myndigheders arbejde (centralregeringen, de lokale myndigheder, den 
halvoffentlige sektor, offentlige virksomheder, regionale 
sundhedsmyndigheder), navnlig ved at begrænse borgernes muligheder 
for at anvende disse tjenester, skal fjernes. 
De mest fremherskende træk er: 
- nedsættelse af den ugentlige arbejdstid til 36 timer for alle 
sektorer med undtagelse af de lokale myndigheder, for hvilke 
åbningstiderne forlænges til kl. 18.00, således at de kan udnyttes 
bedre-, 
- arbejdsugen kan opdeles i seks eller fem arbejdsdage, således at 
arbejdstagerne i højere grad kan drage fordel af den kortere 
arbejdsuge; 
- 199 -
- fleksibilitet med hensyn til påbegyndelse og afslutning af 
arbejdsdagen indebærer muligheden for at møde senere og/eller 
forlade arbejdet tidligere; tjenesten kan afvikles om 
eftermiddagen. 
Hvad angår bestemmelserne for selvstændige er der ikke sket nogen 
større ændringer med undtagelse af visse foranstaltninger beskrevet 
nedenfor, som hovedsagelig vedrører de pågældende 
"socialsikringsfonde": 
lovdekret 103 af 29. marts 1991 ophøjet til lov nr. 166 af 
1. juni 1991 om "Hastebestemmelser om socialsikring". 
Lovdekretet indeholder en række bestemmelser om tilpasning af 
bidragene til pensionsfonden og andre bestemmelser om socialsikring 
for ansatte i telefonvæsenet, for italienske statsborgere, som er 
vendt hjem fra Libyen, for arbejdstagere ansat andre steder i EF og 
for landbrugsmedarbejdere. 
Der findes ligeledes bestemmelser vedrørende individuelle 
foranstaltninger gældende for socialsikringsinstitutioner. 
- Lov nr. 249 af 5. august 1991 om "Reform af social sikr ings- og 
velfærdsorganisationer for beskæftigelseskonsulenter". 
- Lov nr. 414 af 30. december 1991 om "Reform af den nationale 
socialsikrings- og velfærdsfond for bogholdere". 
Behovet for at rationalisere og standardisere socialsikrings-
lovgivningen for disse erhvervskategorier, for så vidt angår 
betaling af bidrag og udbetaling af ydelser, naturligvis uden at 
dette går ud over de specifikke bestemmelser for de enkelte 
kategorier, har ligget til grund for lovene om ændring af de 
eksisterende bestemmelser. 
SOCIAL TRYGHED 
Som opfølgning til den første beretning er udviklingen i 1991 
beskrevet herunder. 
Ovennævnte lov nr. 223 af 23. juli 1991 fastsatte nye kriterier for 
indkomstti I læg i kølvandet på krisen på arbejdsmarkedet. Loven 
indeholder navnlig bestemmelser om udbetaling af et mob i I itetsti I læg 
til arbejdstagere, der som led i indskrænkninger er blevet afskediget 
af deres virksomhed. 
Der udbetales et beløb svarende til 100% af CIG, som falder gradvist 
og varer i højst to år. 
Den samme lov åbner mulighed for at vælge en gradvis 
førtidspensionering inden for kriseramte produktionssektorer. 
- 200 -
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHENDLINGER 
Der er her ikke sket nogen større ændringer i de ved lov eller aftale 
fastsatte bestemmelser. Som det var tilfældet i den første beretning 
kan man imidlertid for 1991 endnu engang nævne den tendens, som i det 
sidste tiår er blevet stadig mere udbredt i Italien, nemlig kravet om 
en større institutionalisering af det kollektive forhandlingssystem, 
ved at der til stadighed (navnlig i forbindelse med forhandlinger på 
højt plan) lægges vægt på en øget gensidig anerkendelse, stabilitet 
og regulering mellem arbejdsmarkedets to parter. 
Denne tendens, som uden tvivl har fået øget vægt på grund af Italiens 
forpligtelser i forbindelse med fællesskabsintegrationen, skyldes 
behovet for (navnlig inden for virksomheden) at sætte en stopper for 
gensidig mistillid og for at fremme stabilitet i et klima, hvor 
virksomhedens konkurrencedygtighed (og på samme tid overlevelse) 
fremover også bliver fagforeningernes problem. Denne 
rat iona I iser ingsproces har ikke været nem og har i praksis vist sig 
at være langsommelig, omstændelig og modstridende. 
I forbindelse med treleddede forhandlinger, hvor temperamenternes 
forskellighed og modstridende synspunkter fremdeles kommer til 
udtryk, kan det dog med rimelig stor sikkerhed siges, at 
lønstrukturen og forhandlingssystemet, selv om det ikke er nemt at nå 
frem til en aftale om "arbejdskraftomkostninger", nu har nået et 
vendepunkt. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Der er ikke noget nyt hverken med hensyn til lovgivning eller 
praksis. Det skal dog nævnes, at der den 5.-7. februar 1992 blev 
afholdt en national konference om erhvervsuddannelse i Rom, forud for 
hvilken der \/ar blevet afholdt tre forberedende seminarer i 
henholdsvis Firenze (4.-6. november, "Udbud af og efterspørgsel efter 
uddannelse"), Capri (27.-29. november, "Certificerings- og 
vurderingssystemer"), Milano (16.-18. december, "Finansiering af 
erhvervsuddannelse"). 
De berørte institutioner, de økonomiske og sociale parter og 
uddannelsesinstitutionerne deltog i alle faser af dette arrangement, 
hvor man fik lejlighed ti I at udnytte de indhøstede erfaringer og for 
at undersøge behovet for en mere systematisk fremgangsmåde i 
forbindelse med uddannelse. Dette gælder naturligvis også for den 
nuværende juridiske/administrative situation i forbindelse med de nye 
krav, som teknologisk innovation i de forskellige produktionssektorer 
medfører, og i forbindelse med de beskæftigelsesmuligheder, som den 
kommende gennemførelse af det indre marked medfører. 
Arbejdsministeriet skønner, at dette arrangement er af særdeles stor 
betydning, og mener, at det er afgørende for, om man kan nå frem til 
retningslinjer, information og navnlig forslag fra de forskellige 
offentlige og private parter, som vil kunne blive forelagt for den 
nye regering i den kommende parlamentsperiode med henblik på at 
forbedre de politiske og lovningsmæssige rammer. Hertil kommer 
naturligvis udsigterne for en koordinering på fællesskabsplan (jf. 
forslag til resolution om erhvervsuddannelse). 
- 201 -
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Den vigtigste udvikling på dette ømtålelige område er følgende 
bestemmelser : 
Lov om "Positive aktioner med henblik på lige behandling af mænd og 
kvinder på arbejdspladsen" (lov nr. 125 af 10. april 1991) blev 
vedtaget i 1991, og dens formål var at sikre ligestilling mellem mænd 
og kvinder - en ligestilling, som allerede formelt er sikret i 
henhold til grundloven og til lov nr. 903/1977 - ved at fjerne de 
hindringer, som i praksis står i vejen for ligebehandling med hensyn 
til adgang til arbejde, karriereudsigter, mobilitet og fordeling af 
arbejde samt gennem vejledning i skoler og erhvervsuddannelse. 
Denne lov, som allerede blev nævnt i første beretning, åbner mulighed 
for at fremme ligevægten mellem familiemæssigt og arbejdsmæssigt 
ansvar og en bedre fordeling af dette ansvar mellem de to køn gennem 
ændret tilrettelæggelse af arbejdet, ændrede arbejdsvilkår og ændret 
arbejdst id. 
Arbejdsministeriet har for nylig for at nå dette mål nedsat et 
nationalt udvalg for gennemførelse af principperne om ligebehandling 
og lige muligheder for mænd og kvinder på arbejdspladsen, som ledes 
af ministeriet for arbejde og socialsikring, og i hvilket deltager 
repræsentanter for fagforeningerne, arbejdsgiverorganisationerne, 
repræsentanter for kvindeorganisationer og -bevægelser samt 
Consigliere di patitå ("ligestillingskonsulent"), et medlem af 
centraludvalget for beskæftigelse, omhandlet i lov nr. 56/1987. 
I udvalgets møder deltager ligeledes eksperter i juridiske, 
Økonomiske og sociologiske spørgsmål, repræsentanter for 
underv isningsmin isteriet, justitsministeriet, udenr igsminister i et, 
industriministeriet, ministeriet for handel og håndværksindustri samt 
repræsentanter for statsforvaltningen, selv om disse ikke har 
stemmeret. 
Arbejdsministeren udstedte den 8. juli og den 22. juli 1991 to 
dekreter til gennemførelse af denne lov. Det første dekret opstiller 
retningslinjer for virksomheder for udarbejdelse af den rapport om 
det mandlige og kvindelige personale, som de er forpligtet til at 
udarbejde mindst hvert andet år. Det andet dekret indeholder 
betingelserne for virksomhedernes indsendelse af projekter og for 
udbetaling af støtte. 
Derudover fremmer udvalget positive aktioner, som gennemføres af de 
offentlige institi tut ioner, der beskæftiger sig med beskæftigelses­
politik, monitorerer gennemførelsen af lovgivningen om ligestilling, 
udarbejder adfærdskodekser, hvori fastlægges retningslinjer for en 
adfærd, som er i overensstemmelse med Iigesti IIingsprincippet, og som 
identificerer tilfælde af indirekte forskelsbehandling. Udvalget kan 
ligeledes anmode arbejdstilsynet om at indsamle oplysninger på 
arbejdspladserne, og det kan gribe ind i kollektive tvister ved at 
foreslå løsninger og positive aktioner; udvalget fremmer ligeledes en 
passende repræsentation af kvinder i offentlige institutioner med 
- 202 
ansvar for erhvervsuddannelse og udarbejder mere generelle forslag, 
oplyser offentligheden og gennemfører enhver anden aktion, som kan 
medvirke til fjernelsen af forskelsbehandling, herunder indirekte 
forskelsbehandling. 
Udvalget modtager i forbindelse med det arbejde og de ansvarsområder, 
som det har fået pålagt, en omfattende støtte fra det tekniske 
sekretariat, som er omhandlet i artikel 7 i lov nr. 125 og nedsat i 
henhold til arbejdsministerens dekret af 2. december 1991. 
Man kan her ligeledes nævne lov nr. 215 af 25. februar 1992 om 
"Positive aktioner vedrørende erhvervsinitiativer truffet af 
kvinder". 
Denne lov har til formål at stimulere oprettelsen og udviklingen af 
virksomheder inden for landbrug, håndværksindustri samt handel og 
industri, som i overvejende grad ledet af kvinder, samt af 
kooperativer, hvori kvinderne udgør flertallet af partnerne eller i 
det mindste to tredjedele af bestyrelsen. 
Disse virksomheder eller kooperativer kan modtage kapitaltilskud og 
subsidierede lån til indførelse af tekniske og teknologiske 
innovationer samt innovationer inden for ledelse, til at starte eller 
erhverve en virksomhed. De udgifter, som industriministeriet har 
budgetteret med, omfatter en national fond for udvikling af kvinders 
erhvervsaktiviteter, og denne fond har til formål at finansiere 
ovennævnte subsidierede lån. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES MEDBESTEMMELSES­
RET 
Der er ikke sket større ændringer i de ved lov eller kontrakt 
fastlagte ordninger på dette område. Ud over hvad der blev nævnt i 
første beretning, kan følgende tendenser nævnes. 
Forvaltning af arbejdsfaktoren i det nye forhold 
arbejdsgiver/arbejdstager indebærer nu, at arbejdstagerens 
arbejdsbidrag ikke længere er begrænset til opfyldelse af de 
forpligtelser, som han/hun har i henhold til arbejdskontrakten, som 
var tilfældet tidligere, men betragtes som et aktivt bidrag til de 
fælles interesser og det fælles velfærd. 
Denne tendens hen imod arbejdstagernes større deltagelse i 
virksomhedens aktiviteter er nu stort set en integreret del af 
situationen på arbejdsmarkedet; tendensen tog sin begyndelse nogle år 
før med IR I -CGIL-CISL-UlL-protokolafta lerne om "retten til 
information", som blev underskrevet i 1985 og 1986, og som senere er 
blevet almen praksis i forholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager. 
På øverste forhandlingsniveau blev denne tendens stadfæstet gennem 
aftalen mellem organisationerne af 20. januar 1990 om 
arbejdskraftomkostningerne og den tilhørende protokol om forholdet 
mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, hvori fastsættes regler for 
bilæggelse af tvister og for reformen af forhandlingsproceduren (de 
forskellige parter, tidsplanerne og områderne på de forskellige 
niveauer identificeres på en nøjagtig og bindende måde). 
- 203 -
Inden for de enkelte kategorier har. emnet "medbestemmelsesret" 
navnlig været genstand for omfattende forhandlinger i den såkaldte 
"første del" af den nationale CCNL-arbejdsmarkedskontrakt (ret til 
uddannelse og medbestemmelse). Aftaler inden for en virksomhed eller 
en koncern (FIAT, OLIVETTI, PIAGGIO, MARELLI, ZANUSSI osv.), i 
henhold til hvilke en del - ganske vist en meget lille del på 
nuværende tidspunkt (2-3%) - af lønnen afhænger af virksomhedens 
resultater, henhører også under dette punkt. 
- Det skal endnu engang understreges, at ovennævnte lov nr. 223/1991 
tillægger de offentlige myndigheder og arbejdsmarkedets to parter 
en afgørende betydning i forbindelse med den vanskelige opgave, 
som det er at afvikle kriser inden for de enkelte sektorer. 
Med disse bestemmelser er der på samme tid blevet indført en mere 
rationel og innoverende fremgangsmåde i forhold til de tidligere 
ordninger, når der er tale om at håndtere de forskellige situationer, 
som kan opstå i en virksomhed, og som kan nødvendiggøre en 
omorganisering, omstrukturering, omstilling, ændring eller omlægning 
af virksomhedens aktivitet eller af arbejdet med henblik på 
modernisering af produktionssystemet og samtidig opretholdelse af 
beskæftigelsesniveauerne. Det grundlæggende krav er imidlertid 
opretholdelse af arbejdstagernes indtægt, som direkte berøres, og at 
undgå omfattende afskedigelser ved at anvende kriterierne for 
fleksibilitet og rotation for CIGS, de 11idskontrakter, kombinerede 
arbejds- og uddannelseskontrakter, sol idaritetskontrakter, osv. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Der er ikke sket nogen større ændringer i de lovgivningsmæssige 
bestemmelser på dette område. 
Følgende bestemmelser med henblik på gennemførelse af visse 
direktiver om sikkerhed på arbejdspladsen blev vedtaget i 1991: 
- Lovdekret nr. 277 af 15. august 1991 "Gennemførelse af direktiv 
80/1107/EØF, 82/605/EØF, 83/477/EØF, 86/188/EØF og 88/642/EØF om 
beskyttelse af arbejdstagere mod farerne ved at være udsat for 
kemiske, fysiske og biologiske agenser under arbejdet, i 
overensstemmelse med artikel 7 i lov nr. 212 af 30. juli 1990". 
Dette lovdekret vedrører gennemførelsen af ovennævnte rammedirektiv 
og direktiv nr. 88/642 om ændring af rammedirektivet om fastsættelse 
af generelle bestemmelser samt individuelle særdirektiver om 
grænseværdier, forebygge IsesforanstaItninger og helbredskontrol i 
tilfælde af udsættelse for bly (82/605), asbest (83/477) og støj 
(86/188). 
I lovdekretet fastsættes navnlig forpligtelserne for de parter, som 
berøres af bestemmelserne, dvs. ledere, arbejdsgivere, tilsynsførende 
personale, arbejdstagere og fremfor alt de læger, som har ansvaret 
for kontrol med arbejdstagernes sundhed. 
- 204 -
Lovdekretet stadfæstes yderligere gennem en henvisning til 
bestemmelserne i artikel 13 i lov nr. 300 af 20. maj 1970 om retten 
til løn, og det overlades til parterne i forhandlingerne at fastsætte 
maksimumsperioder for midlertidig fjernelse fra udsættelse for 
skade Iige agenser. 
- Lovdekret til gennemførelse af direktiv 88/364/EØF om beskyttelse 
af arbejdstagere ved forbud mod bestemte agenser og/eller 
arbejdsakt i vi teter i henhold til artikel 49 i lov nr. 428 af 29. 
december 1990. 
Med dette lovdekret gennemføres ovennævnte direktiv, og der indføres 
navnlig definitioner og fastlægges foranstaltninger til beskyttelse 
af arbejdstagerne mod farerne ved at være udsat for kemiske, fysiske 
og biologiske agenser under arbejdet, navnlig ved at forbyde 
produktion og anvendelse af agenser, som er farlige carcinogener. 
- Lov nr. 142 af 19. februar 1992 (fællesskabslov for 1991). 
Artikel 43 i denne lov pålægger regeringen ansvaret for gennemførelse 
af 8 EF-direkti ver om arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under 
arbejdet, både generelt og på specifikke områder, hvilket indebærer 
en omlægning af hele lovgivningen. 
Regeringen tildeles ligeledes beføjelser til at vedtage 
foranstaltninger til skræpelse af monitoreringen og forebyggelsen, 
navnlig gennem koordinering mellem de forskellige institutioner med 
ansvar på dette område, og ved at pålægge arbejdstilsynet at 
monitorere højrisikosektorer, som skal specificeres i et dekret fra 
de berørte ministerier (arbejde og sundhed). 
- Lov nr. 257 af 27. marts 1992 om bestemmelser for stop for 
anvendelse af asbest. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Der er ikke sket nogen væsentlige ændringer i de ved lov eller 
kontrakt fastsatte bestemmelser. 
I fortsættelse af det, som blev nævnt i første beretning, skal der 
peges på lov nr. 216/91 "første skridt til beskyttelse af børn, som 
risikerer at blive inddraget i kriminalitet", som blandt 
foranstaltningerne til gennemførelse af bestemmelserne om 
forebyggelse af kriminalitet indeholder bestemmelser om håndhævelse 
af den obligatoriske skolegang. Denne bestemmelse stadfæster således 
bestemmelserne i lov nr. 977/67, hvori det i forbindelse med 
ansættelse af mindreårige udtrykkeligt understreges, at dette ikke må 
indebære et brud med reglerne om obligatorisk skolegang. 
Derudover har arbejdsministeriet pålagt tilsynsmyndighederne at 
indsamle oplysninger på arbejdspladsen om beskæftigelse af unge under 
myndighedsalderen og i forbindelse med den såkaldte "sorte økonomi", 
navnlig med henblik på at koordinere arbejdet mellem de forskellige 
kompetente institutioner på dette område. 
- 205 
ÆLDRE 
I fortsættelse af det, som blev nævnt i første beretning, kan 
følgende nye punkter fremhæves. 
Europa-Parlamentet afgav for nylig en positiv udtalelse om "Progetto 
obiettivo anziani" ("projekt for ældre") udarbejdet af 
sundhedsministeriet i forbindelse med den nationale sundhedsplan. 
Dette projekt indebærer oprettelse af tjenester i form af geriatiske 
instanser og iværksættelse af omfattende hjemmehjælp, hvorved 
ældreplejen ikke længere primært bliver et anliggende for 
institutioner og hospitaler. 
Lov nr. 266 af 11. august 1991 om fri vi ligt arbejde giver de ældre 
fordele på beskatningsområdet. Der er ligeledes blevet udarbejdet tre 
vigtige lovforslag, der udtrykkeligt vedrører de ældre, men som endnu 
ikke er blevet godkendt af Parlamentet. Det første lovforslag 
vedrører indgåelse af en "solidaritetskontrakt" med forskellige 
erhvervskategorier; det andet lovforslag vedrører socialsikrings­
ordninger og oprettelse af en "pensionsfond", mens det tredje 
lovforslag indeholder bestemmelser om regeringsindgreb i aktioner, 
som gennemføres af de regionale myndigheder og de selvstændige 
provinser Trento og Bolzano i forbindelse med fastsættelse af regler 
for hjemmehjælp til ældre. 
HANDICAPPEDE 
Nedenfor er nævnt de nye love, som er blevet vedtaget indtil 
slutningen af 1991 . 
- Lov nr. 104 af 5. februar 1992 om "Handicappedes velfærd, sociale 
integration og rettigheder". 
Artikel 17 i denne lov indeholder retningslinjer for bestemmelserne i 
artikel 3 og 8 i lov nr. 845/78 om erhvervsuddannelse af 
handicappede, mens der i artikel 19 fastlægges retningslinjer for 
obligatorisk anbringelse af psykisk handicappede i overensstemmelse 
med bestemmelserne i lov nr. 842/68. 
- Lov nr. 381 af 8. november 1991 om "Bestemmelser vedrørende 
sociale kooperativer". 
I denne lov er fastsat det organisatoriske og juridiske grundlag for 
solidariske aktiviteter, og den indeholder bestemmelser om 
integrering af handicappede i individuelle kooperativer. 
Den fremskyndede reform af rammeloven om obligatorisk anbringelse af 
handicappede vil være et af de prioriterede mål for den kommende 
reger ing. 
- 206 -
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
De betragtninger, som blev fremsat i første beretning, er stadig 
gældende. 
Det skal endnu engang understreges, at mange af de forslag til 
direktiver, som Kommissionen har fremlagt, stadig skal drøftes, men 
følgende direktiver, som er vigtige ud fra et socialt synspunkt, blev 
vedtaget i 1991: 
- "udstedelse af et bevis for arbejdstagernes ansættelsesforhold"; 
"arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejde af begrænset 
eller midlertidig varighed" (i overensstemmelse med artikel 118A) 
og andre direktiver om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. 
Man håber, at direktiverne om f.eks. "kollektive afskedigelser", 
"ændringer til direktivet om beskyttelse af gravide kvinder", 
"underleverandørarbejde", "tilrettelæggelse af arbejdstiden" vil 
bl i ve vedtaget i 1992. 
Disse direktiver og andre, som stadig er på det forberedende stadie, 
f.eks. "samarbejdsudvalg i virksomheder, som omfatter bedrifter eller 
virksomheder i flere medlemsstater" og "beskyttelse af unge på 
arbejdspladsen" betragtes som vigtige for en god start på 
gennemførelsen af Fællesskabspagten. 
- Zo}._ 
L UXEMBOURG 
- 208 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmål 1 
De eneste betingelser, der stilles i Luxembourg i relation til EF-
borgeres ret til at flytte til et andet medlemsland for at søge 
arbejde dér, er dem, der skal være opfyldt for, at man kan rejse ind 
på luxembourgsk område. 
Spørgsmål 2 
a) Der er ikke i øjeblikket planer om nye initiativer med henblik 
på at sikre opholdsret for arbejdstagere, der benytter sig af 
deres ret til fri bevægelighed inden for EF. 
b) - Den private sektor: Arbejdstagere, der har benyttet sig af 
retten til fri bevægelighed, sidestilles med luxembourgske 
statsborgere med hensyn til at kunne beklæde en stilling 
eller udøve et erhverv. 
Den offentlige sektor: Se besvarelsen af spørgsmål nr. 4. 
c) Ne j. 
Spørgsmål 3 
a) - Der findes ingen bestemmelser, der hindrer familiesammen­
føringen for arbejdstagere fra andre EF-lande, der har 
beskæftigelse i Luxembourg. 
Immigrationskontoret i Familieministeriet yder hjælp til at 
gennemføre familiesammenføringer både i relation til 
juridiske og administrative problemer og i relation til 
eventuelle materielle problemer for de pågældende familier. 
Familieministeriet har iøvrigt planer om at udvide 
Immigrationskontorets arbejdsområder og bevilge det flere 
ressourcer bl.a. med henblik på det indre markeds konsekvens 
for famiIierne. 
b) Hvor anerkendelsen af eksamensbeviser eller faglige 
kvalifikationer, der er erhvervet i et andet medlemsland, er 
baseret på internationale traktater, bilaterale aftaler mellem 
landene eller love og bestemmelser, der følger af gennemførelsen 
af et EF-direktiv i den nationale lovgivning, træffer de 
kompetente instanser beslutninger i de enkelte tilfælde i 
henhold til de gældende regler. 
Anerkendelse af eksamensbeviser fra udenlandske universiteter og 
højere læreanstalter er iøvrigt en praktisk nødvendighed i 
Luxembourg, eftersom landet ikke råder over et fuldt udbygget 
univervistetsuddannelsessystem. Retsgrundlaget er lov af 
17. juni 1963, der har til formål at beskytte akademiske titler 
og grader, samt ændret lov af 18. juni 1969 om de højere 
- 209 -
uddannelser og godkendelse af titler og grader fra udenlandske 
højere uddannelser. 
I alle andre tilfælde udsteder de kompetente afdelinger i 
Undervisningsministeriet på grundlag af en gennemgang af hver 
enkelt ansøgers dossier en attest på, at det udenlandske 
eksamensbevis eller diplom kan sidestilles med et luxembourgsk 
eksamensbevis. 
De forskellige dossiers behandles som rene ekspeditionssager 
uden særlige formaliteter. I visse tilfælde kan der rettes 
henvendelse ti I de pågældende udenlandske ambassader med henblik 
på yderligere oplysninger og/eller der indhentes udtalelse fra 
re levante erhvervsorganisat ioner. 
c) For så vidt angår leve- og arbejdsvilkår er grænsearbejdere 
fuldstændigt sidestillet med arbejdstagere, der er bosiddende på 
luxembourgsk territorium. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Spørgsmål 4 
Der er ikke frit erhvervsvalg og fri erhvervsudøvelse for bestemte 
erhverv, der indebærer direkte eller indirekte deltagelse i 
udøvelsen af offentlig myndighed og deltagelse i funktioner, der har 
til formål at beskytte statens og de offentlige institutioners 
almene interesser. 
Det drejer sig om følgende: 
De væbnede styrker, politiet og den Øvrige del af ordensmagten; 
dommerstanden, skatteforvaltningen og diplomatiet; 
stillinger i ministerierne, de lokale forvaltninger og andre 
tilsvarende organer samt i Centralbanken, i det omfang det 
drejer sig om personale, der udfører aktiviteter, som er 
relateret til et statsligt eller et andet offentligretligt 
organs juridiske beføjelser, som f.eks. udarbejdelse af 
retsakter, iværksættelse af disse retsakter, kontrol med deres 
anvendelse og tilsyn med underordnede organer. 
Det skal i den forbindelse erindres, at Kommissionen har meddelt den 
luxembourgske regering, at der vil blive indledt en procedure i 
henhold til artikel 169 i EØF-Traktaten (traktatbrudssag) vedrørende 
fri bevægelighed for arbejdstagere inden for følgende seks områder: 
Jernbanetransport og transport i og uden for byområder, 
vand-, gas- og e lektricitetsforsyningsselskaber, 
post- og telegrafvæsenet, 
den direkte servicebetonede del af det offentlige sundhedsvæsen, 
undervisning i børnehaver, primærskoler, sekundærskoler og på 
højrere uddanne Ises inst i tut ioner, 
offentlige civile forskningsinstitutioner. 
- 210 
Spørgsmål 5 
a) Hovedreglen er, at lønniveauet, der er et afgørende element i en 
arbejdskontrakt, bestemmes frit af kontraktens parter. 
Der findes dog visse bindende regler for lønningerne, som skal 
overholdes både af arbejdsgiveren og af arbejdstageren. 
1. Definition af lønbegrebet 
Vedtægterne for arbejdstagerne i den private sektor 
indeholder en generel definition af begreberne "løn, 
vederlag eller gage", som anvendes i loven. 
Begrebet dækker hele den udbetalte løn og omfatter følgende: 
Den kontante løn 
andre eventuelle fordele og tillæg såsom 
grat ialer 
tant iemer 
prov is ion 
bonus 
grat is bol ig 
andre værdier af samme art 
2. Arbejdsmarkedets mindsteløn 
Reglerne vedrørende arbejdsmarkedets mindsteløn er indeholdt 
i en lov af 12. marts 1973, ændret ved lov af 27. marts 1981 
lov af 28. marts 1986 og lov af 28. december 1988. 
I henhold til denne lov har alle med normal fysisk og mental 
handleevne, uanset køn, som er beskæftiget af en 
arbejdsgiver i henhold til en kontrakt om arbejdsleje, krav 
på arbejdsmarkedets mindsteløn. 
Arbejdsmarkedets mindsteløn er almindeligt gældende. 
Loven giver ikke mulighed for dispensation under henvisning 
til den økonomiske sektor eller branche, som arbejdsgiveren 
henhører under. 
I henhold til loven er det de lovgivende myndigheder, der 
fastsætter niveauet for arbejdsmarkedets mindsteløn 
afhængigt af den økonomiske udvikling. 
For at sikre, at arbejdstagerne får del i landets Økonomiske 
udvikling, reguleres arbejdsmarkedets mindsteløn mindst 
hvert andet år, når den almindelige økonomiske udvikling og 
indkomstudviklingen berettiger dertil. 
Med henblik herpå skal regeringen hvert andet år forelægge 
Deputeretkammeret en rapport ledsaget af et forslag til 
forhøjelse af arbejdsmarkedets mindsteløn. 
- 211 
3. Pristalsregulering 
Ved lov af 27. maj 1975 er den pristalsregulering, der i 
forvejen gjaldt for arbejdsmarkedets mindsteløn og lønninger 
fastsat i henhold til kollektive overenskomster, udvidet til 
at omfatte alle lønninger generelt. 
Den automatiske lønregulering foregår efter de regler, der 
er fastsat i lov af 28. april 1972. 
Lønreguleringen udløses ved en bestemt stigning i det 
vægtede forbrugerprisindeks, der er udregnet på grundlag af 
en kurv af 269 varer (storhertugelig anordning af 24. 
december 1984). 
Denne stigning skal være mindst 2,5%, beregnet som et 
gennemsnit over de seneste seks måneder. 
I henhold til lov af 1975 kan en arbejdsgiver, der 
udbetaler en løn, der er lavere end den gældende 
pristalsregulerede sats, straffes efter straffeloven. 
b) De under punkt 5.1. nævnte lovbestemmelser finder ligeledes 
anvendelse på andre arbejdskontrakter end dem, der vedrører 
tidsudbegrænset fuldtidsarbejde. 
c) Spørgsmålet om udlæg eller arrest i og overdragelse af løn er 
omfattet af nogle særlige bestemmelser, som er baseret på et 
Ønske om at beskytte arbejdstageren, for hvem lønnen i de fleste 
tilfælde er det eneste subsistensmiddel. I henhold til lov af 
11. november 1970 er en del af lønnen således urørlig, hvilket 
skal begrænse ikke blot mulighederne for at foretage udlæg i 
lønnen, men også for at overdrage den. 
Den oprindelige lov er blevet ændret og suppleret på en række 
punkter ved lov af 23. december 1978. 
Desuden ændredes ved storhertugelig anordning af 9. januar 1979 
proceduren for udlæg og arrest, og samtidig fastsattes der 
regler for, i hvilke tilfælde der kan foretages overdragelse af 
løn, pension og understøttelse. 
1. Privi legerede fordringer 
Den særlige lovgivning om udlæg og arrest i samt 
overdragelse af løn gælder for alle former for løn uden 
undtagelse, såfremt den er resultatet af en lønnet 
aktivitet. Der skelnes ikke mellem tjenestemænds, 
funktionærers og arbejderes løn. Og der skelnes heller ikke 
med hensyn til lønnens størrelse og karakter eller med 
hensyn til formen og karakteren af forholdet mellem 
arbejdstageren og arbejdsgiveren. 
Loven gælder også for pensioner og livrenter samt for 
ydelser i forbindelse med fuld arbejdsløshed. 
- 212 -
Størrelsen af den del af lønnen, der er "fritaget for arrest 
og beslag" 
Ved en storhertugelig anordning af 18. januar 1988 opdeles 
lønnen i bestemte portioner, hvoraf en del er "fritaget for 
arrest og beslag". 
Loven af 11. november 1970 fastsætter, hvor stor en 
procentdel af hver enkelt portion der kan røres. 
Grundprincippet er, at der sondres mellem de dele, der kan 
overdrages, og de dele, hvori der kan foretages udlæg, 
bortset fra den femte portion, som kan gøres til genstand 
for udlæg eller overdragelse i fuldt omfang. 
Beregning af de port ioner, hvori der kan foretages udlæg, 
eller som kan overdrages 
Ved denne beregning er det ifølge loven tilladt at fratrække 
tilbageholdte beløb til skat og sociale bidrag. 
Særlige regler vedrørende skyldige underholdsbidrag 
I tilfælde af, at der foretages overdragelse eller udlæg som 
sikkerhed for et skyldigt underholdsbidrag, vil den 
indeværende måneds underholdsbidrag blive opkrævet med det 
fulde beløb og fratrukket de dele af lønnen, der iøvrigt er 
"fritaget for arrest og beslag". 
Derimod kan skyldige underholdsbidrag fra tidligere og 
omkostninger i forbindelse hermed kun opkræves af den 
"rørlige" del på samme måde som alle andre fordringer. 
Spørgsmål 6 
Statsborgere fra et EF-land, der søger beskæftigelse i Luxembourg, 
får samme bistand fra arbejdsformidl ingskontorerne, som 
luxembourgske statsborgere, der søger beskæftigelse. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Spørgsmål 7 
a) Arbejdstidens længde 
1• Normal arbeidstids længde 
Den normale arbejdstids længde for lønmodtagere er 8 timer 
om dagen og 40 timer om ugen. 
D i spensat ioner i forbindelse med afspadsering 
Det er tilladt i visse tilfælde at overskride den normale 
arbejdstids længde, under forudsætning af at disse 
overskridelser udlignes på andre tidspunkter med 
hvileperioder, der svarer ti I de godkendte overskridelser. 
- 213 -
Der betales ikke højere løn for de timer, der præsteres i 
henhold til disse regler. 
Følgende kræver ikke tilladelse fra arbejdsministeren: 
Arbejdsgiveren kan både over for arbejdere og over for 
funktionærer forlænge den daglige arbejdstid til ni timer, 
dog under forudsætning af, at den ugentlige arbejdstid ikke 
overstiger de normale 40 timer. 
Følgende kræver tilladelse fra arbejdsministeren: 
Af sektorbet ingede eller tekniske hensyn kan der gives 
dispensation for en referenceperiode (for arbejdere 
fastsættes referenceperioden af ministeren og for 
funktionærer er referenceperioden to uger) under 
forudsætning af, at den gennemsnitlige ugentlige 
arbejdstid ikke overstiger 40 timer, og at den daglige 
arbejdstid ikke overstiger 10 timer; 
for virksomheder med kontinuerlig drift og 
skifteholdsarbejde kan referenceperioden højst være fire 
uger ; 
omlægninger af arbejdstiden i virksomheder med 
sæsondrift samt hotelvirksomheder. 
For funktionærer er den maksimale referenceperiode ét år. 
Det er tilladt at overskride grænsen på 40 timer om ugen i 
visse uger, under forudsætning af at denne midlertidige 
overskridelse udlignes med en tilsvarende nedsættelse af 
arbejdstiden i visse andre uger. 
Overarbejde 
Loven tillader overarbejde i følgende tilfælde uden 
forudgående godkendelse fra ministeriet: 
For at forhindre, at fordærvelige råvarer går tabt, 
eller for at undgå at Ødelægge det tekniske resultat 
af udført arbejde-, 
for at give mulighed for udførelse af særlige 
arbejdsopgaver (inventaropgørelser, status osv.); 
for at give virksomhederne mulighed for at afvikle 
ekstraordinære arbejdsbyrder; 
i undtagelsestilfælde, hvor det er i almenvellets 
interesse, og i forbindelse med begivenheder, der 
indebærer en fare for nationen. 
Loven tillader desuden, at der automatisk benyttes 
overarbejde (uden forudgående tilladelse) til alle 
former for arbejde, der udføres for at afhjælpe et 
uheld, der allerede er indtruffet eller som er i fare 
for at indtræffe, samt til arbejdsopgaver af hastende 
karakter, der skal udføres på maskiner og værktøj, samt 
arbejdsopgaver, der skyldes force majeure, i det omfang 
det er nødvendigt for at undgå alvorlige forstyrrelser i 
virksomhedens normale drift. 
Det eneste krav er, at Arbejds- og Minetilsynet 
underrettes. 
214-
Det daglige overarbejde må maksimalt udgøre to timer, 
medmindre der er tale om særlige undtagelsestilfælde. 
2. Natarbejde 
Der findes ingen generelle regler, men der findes særlige 
regler for : 
Bagerier: 
Det er forbudt at fremstille brød og kager mellem 
kl. 10 om aftenen og kl. 5 om morgenen; 
den daglige arbejdstid i bagerier kan lægges mellem 
kl. 4 om morgenen og kl. 9 om aftenen, hvis 
arbejdsgiveren har indgivet en skriftlig erklæring 
til Arbejds- og Minetilsynet. 
Det er forbudt at lade gravide kvinder og ammende 
kvinder arbejde mellem kl. 10 om aftenen og kl. 6 om 
morgenen. 
Det er forbudt at lade unge arbejdstagere arbejde inden 
for en bestemt periode på mindst 12 sammenhængende 
timer, som nødvendigvis dækker tidsrummet fra kl. 20 til 
kl . 6. 
b) Andre arbejdskontrakter end dem, der vedrører tidsubegrænset 
fuldt idsarbejde 
1• Arbejdskontrakter vedrørende tidsbegrænset arbejde 
1.1 Muligheder for at anvende tidsbegrænsede arbejds­
kontrakter 
Loven fastslår udtrykkeligt, at tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter er at betragte som en undtagelses­
foranstaltning. En arbejdskontrakt skal normalt indgås 
uden tidsbegrænsning. 
Det er kun i de tilfælde og på de betingelser, der er 
nævnt i loven, at arbejdskontrakten kan indeholde en 
udløbsdato, som skal fastsættes nøjagtigt ved 
kontraktens indgåelse, eller som skal være en klar følge 
af opfyldelsen af det formål, hvormed kontrakten er 
indgået. 
Det fremgår således af lov af 24. maj 1989 om 
arbejdskontrakter, inden for hvilke områder 
tidsbegrænsede kontrakter er gyldige. 
Loven giver parterne mulighed for at indgå en 
tidsbegrænset kontrakt "med henblik på udførelse af en 
bestemt opgave af ikke-varig karakter". 
Det er i loven tilføjet, at den tidsbegrænsede kontrakt 
ikke må have til formål at besætte en stilling varigt, 
- 215 
som har forbindelse med virksomhedens normale og løbende 
akt i v i teter. 
I loven er der opregnet en række eksempler på opgaver, 
som betragtes som værende afgrænsede opgaver af ikke-
varig karakter i lovens forstand: 
v i kar i ater 
beskæftigelse af sæsonmæssig karakter 
beskæftigelse, hvor det er normalt at anvende 
tidsbegrænsede kontrakter (f.eks. i den 
audiovisuelle sektor, i byggeriet osv.) 
udførelse af en nærmere defineret lejlighedsvis og 
enkeltstående opgave 
arbejdsopgaver af hastende karakter 
kontrakter i forbindelse med beskæftigelses-
poli t iske t i I tag. 
1.2 Udformningen af tidsbegrænsede kontrakter 
Loven kræver, at en arbejdskontrakt, der er indgået for 
en begrænset periode, udover angivelse af formålet 
omfatter en række oplysninger vedrørende kontraktens 
tidsmæssige begrænsning. 
Såfremt der er tale om en nærmere præciseret 
periode, skal det af kontrakten fremgå, på hvilken 
dato den udløber. 
Såfremt der ikke i kontrakten er anført en 
udløbsdato, skal den minimumsperiode, for hvilken 
den er indgået, være klart angivet. 
Såfremt kontrakten er indgået med henblik på et 
vikariat for en fraværende arbejdstager, skal navnet 
på den fraværende arbejdstager, som begrunder 
vikariatet eller vikariaterne, hvis der er tale om 
flere, være anført i kontrakten. 
Varigheden af en eventuel prøveperiode for en 
tidsbegrænset kontrakt skal være angivet i kontrakten. 
Kontrakten kan i givet fald omfatte en bestemmelse om 
for længe I se. 
Medmindre kontrakten er formuleret skriftligt, eller 
medmindre der foreligger et skriftligt dokument, der 
præciserer, at kontrakten er indgået for en 
tidsbegrænset periode, anses kontrakten for værende 
indgået for en tidsubegrænset periode. 
Ifølge loven kan der ikke føres bevis for det modsatte. 
- 216 -
1.3 Den tidsbegrænsede kontrakts varighed. 
1.3.1 Kontraktens udløb 
Loven skelner mellem to former for tidsbegrænsede 
kontrakter, nemlig en kontrakt med angivelse af 
udløbsdatoen og en kontrakt, der er indgået for en 
bestemt virksomhed og med henblik på en bestemt 
arbejdsopgave, hvis nøjagtige varighed man ikke 
kender på forhånd. 
I princippet kræver loven, at en kontrakt indgås fra 
en bestemt dato til en bestemt dato. 
Den giver dog parterne mulighed for at vælge en 
kontrakt til åbent udløb i tre tilfælde.-
Med henblik på et vikariat for en fraværende 
arbejdstager eller en arbejdstager, hvis 
arbejdskontrakt er suspenderet, 
med henblik på sæsonbetinget arbejde, 
med henblik på beskæftigelse, for hvilken det i 
visse sektorer er almindelig kutyme ikke at 
anvende tidsubegrænsede kontrakter under 
henvisning til arten af den pågældende aktivitet 
og beskæftigelsens klart midlertidige karakter. 
1.3.2 Kontraktens maksimale varighed 
Den maksimale varighed af en tidsbegrænset kontrakt 
må ikke for en og samme arbejdstager overstige 24 
måneder, inklusive forlængelser. 
Under hensyn til, at parterne skal have mulighed for 
at videreføre en sæsonkontrakt fra sæson til sæson, 
præciserer loven, at den Øvre grænse på 24 måneder 
ikke gælder for successive kontrakter af 
sæsonbetinget karakter. 
Loven undtager desuden fra reglen om 24 måneder 
arbejdstagere, som udøver aktiviteter, der 
forudsætter særlig sagkundskab og faglig erfaring 
inden for deres specielle område. 
Fra reglen om de 24 måneder er ifølge loven også 
undtaget beskæftigelse, der tilbydes en jobsøgende i 
forbindelse med en i loven fastsat indpasnings-
eller genindpasningsforanstaItning, beskæftigelse, 
der tager sigte på ansættelse af bestemte kategorier 
af jobsøgende, samt beskæftigelse med det formål at 
sikre arbejdstageren en supplerende erhvervs­
uddannelse. Disse former for beskæftigelse skal dog 
først godkendes af arbejdsministeren. 
1.4 Forlængelse af tidsbegrænsede kontrakter 
Loven giver mulighed for at forlænge en tidsbegrænset 
kontrakt to gange for en nærmere fastsat periode. 
- 217 -
Muligheden for forlængelse og, i givet fald, vilkårene 
for forlængelsen skal være præciseret i en bestemmelse i 
den oprindelige arbejdskontrakt eller i et senere tillæg 
t i I denne kontrakt. 
I mangel af et skriftligt dokument, der opfylder dette 
krav, vil den fornyede arbejdskontrakt ifølge loven 
betragtes som værende indgået for ubegrænset tid. Der 
kan i henhold til loven ikke føres bevis for det 
modsatte. 
En arbejdskontrakt vedrørende sæsonbetinget arbejde kan 
forlænges for den efterfølgende sæson, i hvilket 
tilfælde den kontrakt, der er indgået for en 
tidsbegrænset periode på én sæson, udgør en 
tidsbegrænset kontrakt, selv om den fornyes for de 
efterfølgende sæsoner. 
I forbindelse med en bestemmelse om forlængelse 
indebærer en gentagelse af kontraktforholdet i mere end 
to sæsoner mellem en arbejdsgiver og samme arbejdstager, 
at sæsonkontrakterne under ét ændres til et 
tidsubegrænset kontraktforhold. På det tidspunkt 
virksomheden ikke længere ønsker at gøre brug af 
arbejdstagerens arbejdskraft i en ny sæson, skal ophøret 
af sæsonarbejdsforholdet være at betragte som en 
afskedige Ise. 
1.5 Kontrakter, der afløser hinanden 
I tilfælde af stiltiende forlængelse af en 
tidsbegrænset kontrakt, der er kommet til udløb, 
fastslår loven, at arbejdsforholdet derefter skal 
være at betragte som baseret på en tidsubegrænset 
kontrakt. 
Med hensyn til videreførelse af kontraktforholdet på 
grundlag af en tidsbegrænset kontrakt er det i loven 
fastsat, at den samme stilling i princippet ikke kan 
besættes ved flere på hinanden følgende 
tidsbegrænsede kontrakter. 
Såfremt en stilling har været besat med en 
arbejdstager i henhold til en tidsbegrænset 
kontrakt, er det ikke tilladt for arbejdsgiveren ved 
udløbet af denne kontrakt i den samme stilling at 
beskæftige den samme arbejdstager eller en anden 
arbejdstager med en tidsbegrænset kontrakt eller med 
en vikarkontrakt, før der er forløbet en periode 
svarende til en tredjedel af den foregående 
kontrakts varighed, inklusive forlængelser. 
Loven levner mulighed for at fravige dette generelle 
princip, idet der med samme arbejdstager eller med 
en anden arbejdstager kan indgås successive 
tidsbegrænsede kontrakter uden afbrydelse. 
- 218 -
Undtagelserne fra princippet om en "karensperiode" 
er, uanset begrundelsen for at anvende 
tidsbegrænsede kontrakter, først og fremmest indført 
for at tage højde for de tilfælde, hvor kontraktens 
ophævelse skyldes arbejdstageren. Som eksempel kan 
nævnes ophævelse i utide forårsaget af 
arbejdstageren enten efter dennes eget ønske eller i 
forbindelse med en alvorlig forseelse fra 
arbejdstagerens side eller afvisning fra 
arbejdstagerens side af at forlænge en kontrakt, der 
indeholder en klausul om forlængelse. 
Flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter 
uden afbrydelse med forskellige arbejdstagere eller 
med samme arbejdstager er desuden tilladt, hvor det 
drejer sig om beskæftigelse af sæsonbetinget 
karakter, eller beskæftigelse, hvor det er sædvanlig 
kutyme ikke at anvende tidsubegrænsede kontrakter, 
samt ved kontrakter i forbindelse med 
beskæftigelsespolitiske tiltag. 
Samme mulighed foreligger i forbindelse med 
udførelse af arbejdsopgaver af hastende karakter. 
Endelig tager loven højde for det tilfælde, hvor den 
arbejdstager, for hvem der har været vikarieret, får 
fornyet fravær, f.eks. ved tilbagefald efter sygdom. 
Uanset hvor lang tid, der er gået siden udløbet af 
den første kontrakt, kan arbejdsgiveren gøre brug af 
en ny arbejdstager på tidsbegrænset kontrakt, 
såfremt den arbejdstager, for hvem der oprindeligt 
blev vikarieret, får fornyet fravær. 
I henhold til loven overgår kontrakten automatisk 
til at blive en tidsubegrænset kontrakt, såfremt 
visse lovfæstede bestemmelser om tidsbegrænsede 
kontrakter ikke overholdes. 
Det drejer sig især om kontrakter, der fornyes på 
vilkår, som ikke er tilladt ifølge loven, og 
successive kontrakter, der indgås for samme 
stilling, uden at bestemmelsen om en karensperiode 
overhoI des. 
Såfremt den tidsbegrænsede kontrakt forlænges, 
bevarer arbejdstageren den anciennitet, han havde 
erhvervet ved udløbet af den tidsbegrænsede 
kontrakt. 
l henhold til loven er det under alle omstændigheder 
forbudt at indsætte en klausul om prøveperiode i den 
nye kontrakt. 
1.6 Prøveper iode 
En tidsbegrænset arbejdskontrakt kan indeholde en 
bestemmelse om en prøveperiode i overensstemmelse med 
den almindelige lovgivning vedrørende tidsubegrænsede 
- 219 -
kontrakter. 
Prøveperioden medregnes ved beregningen af den 
tidsbegrænsede kontrakts maksimale varighed. 
Begge parter i kontrakten kan afslutte en kontrakt, der 
indeholder en bestemmelse om en prøveperiode, efter de 
regler, der gælder for tidsubegrænsede kontrakter. 
Såfremt en kontrakt med en prøveperiode ikke er bragt 
til ophør i overensstemmelse med loven inden udløbet af 
den af parterne vedtagne prøveperiode, betragtes 
arbejdskontrakten som værende indgået for den periode, 
der er fastsat i kontrakten, at regne fra den dag, hvor 
arbejdstageren påbegyndte beskæftigelsen. 
1.7 Ophævelse af en tidsbegrænset kontrakt 
En tidsbegrænset kontrakt udløber automatisk ved 
kontraktperiodens udløb. 
Midlertidig ophævelse af en tidsbegrænset kontrakt har 
ingen indflydelse på kontraktperiodens udløb. 
Loven tillader dog ophævelse i utide af den 
tidsbegrænsede kontrakt, hvis det anses for berettiget 
som følge af en handling eller en forseelse fra den 
anden parts side. 
Hvis arbejdsgiveren ophæver en tidsbegrænset kontrakt i 
utide, er arbejdstageren berettiget til erstatning med 
renter og omkostninger svarende til den løn, han ville 
have fået frem til kontraktens udløb, dog højst svarende 
til lønnen i løbet af den opsigeIsesperiode, som 
arbejdsgiveren skulle have varslet, såfremt der havde 
været tale om en tidsubegrænset kontrakt. 
Hvis arbejdstageren ophæver den tidsbegrænsede kontrakt 
i utide, er arbejdsgiveren berettiget til erstatning med 
renter og omkostninger svarende til den faktiske skade, 
han har lidt, idet erstatningen dog ikke kan være højere 
end den løn, arbejdstageren ville have fået udbetalt i 
løbet af den opsigelsesfrist, han skulle have varslet, 
såfremt der havde været tale om en tidsubegrænset 
kontrakt. 
2. Kontrakt med prøveper iode 
Der kan indsættes en bestemmelse om en prøveperiode både 
i en tidsbegrænset og i en tidsubegrænset kontrakt. 
Enhver kontrakt, der ikke indeholder en klausul om 
prøveperiode, betragtes som værende en tidsubegrænset 
kontrakt. I henhold til loven kan der ikke føres bevis 
for det modsatte. 
- 220 -
2.1 Prøveperioden 
Prøveperioden kan ikke være mindre end to uger. 
Prøveperioden er: 
Fra to uger til højst tre måneder for en 
arbejdstager, hvis kvalifikationsniveau er 
lavere end CATP (svarende til EFG-eksamen); 
fra to uger til højst seks måneder for en 
arbejdstager, der er i besiddelse af CATP eller 
har en tilsvarende eller højere erhvervs­
uddannelse-, 
fra to uger til højst tolv måneder for en 
arbejdstager, hvis månedsløn er mindst 21 622 
Lfr. (pristal 100). 
En prøveperiode på under en måned skal angives i 
hele uger, mens en prøveperiode på over en måned, 
skal angives i hele måneder. 
2.2 Kontraktens ophør 
2.2.1 Ophævelse 
Det kan ikke lade sig gøre at ophæve kontrakten 
ensidigt i løbet af de første to uger, medmindre 
tvingende grunde taler herfor. 
Efter to uger skal opsigelse fra en af parternes 
side ske ved anbefalet brev, henholdsvis ved en 
underskrift på kopien af opsigelsesbrevet. 
Det er ikke nødvendigt at begrunde opsigelsen. 
2.2.2 Opsigelsesvarsel 
Varslet angives i dage og beregnes i forhold til 
prøveperiodens længde. Varslet omfatter lige så 
mange dage, som prøveperioden omfatter uger. Hvis 
prøveperioden er angivet i måneder, er varslet fire 
dage pr. prøvemåned, dog højst en måned. 
Hvis kontrakten på prøve ikke afsluttes inden 
udløbet af den vedtagne prøveperiode, betragtes 
kontrakten som værende indgået for ubegrænset tid at 
regne fra den dag, arbejdstageren påbegyndte 
arbejdet. 
c) Procedurer i forbindelse med kollektive afskedigelser og konkurs 
Loven definerer som kollektive afskedigelser afskedigelser af 
mindst ti arbejdstagere inden for samme periode på 30 dage eller 
afskedigelse af mindst 20 arbejdstagere inden for samme periode 
på 60 dage. 
Arbejdsgiveren skal forudgående høre personale-repræsentanterne 
og underrette dem skriftligt om begrundelserne for 
afskedigelserne, hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, 
- 221 -
hvor mange arbejdstagere, der normalt er beskæftiget, og hvornår 
han har til hensigt at foretage afskedigelserne. 
En kopi af denne skriftlige meddelelse skal af arbejdsgiveren 
indsendes til Departementet for Beskæftigelsesanliggender, der 
videresender den til Arbejds- og Minetilsynet. 
Kollektive afskedigelser, der på forhånd er meddelt 
Departementet for Beskæftigelsesanliggender, får ikke virkning 
over for den enkelte arbejdstager før efter 60 dages forløb. 
Spørgsmål 8 
1. Fer ie 
Ret til ferie opnås efter tre måneders arbejde uden afbrydelser 
hos samme arbejdsgiver. 
Var ighed: 
25 arbejdsdage om året uden hensyntagen til arbejdstagerens 
alder. 
Ekstra fer iedage: 
Handicappede arbejdstagere: 6 dage; 
såfremt den ugentlige hvileperiode er under 44 timer: 1 
arbejdsdag for hver hele 8 ugers periode med eller uden 
afbrydelser, hvor arbejdstageren ikke har haft den 
ugentlige hvileperiode. 
Arbejdstageren kan nægtes ferie, såfremt uberettiget fravær, 
beregnet for den del af året, der er gået, overskrider 10% af 
den tid, hvor han normalt skulle have arbejdet. 
Ferien skal tages på én gang, medmindre hensynet til arbejdet 
eller arbejdstagerens egne begrundede ønsker tilsiger en 
opdeling. I så fald skal en del af ferien udgøre mindst 12 
sammenhængende dage. 
For det første arbejdsår beregnes ferien med en tolvtedel pr. 
hele arbejdsmåned. Dele af arbejdsmåneder, der overstiger 15 
dage, regnes som hele måneder. Dele af feriedage, der overstiger 
en halv dag, regnes som hele dage. 
Såfremt virksomheden holder ferielukket, skal den kollektive 
ferieperiode fastsættes efter fælles overenskomst mellem 
arbejdsgiveren og virksomhedens arbejdstagere (eller disses 
de legerede). 
Såfremt arbejdskontrakten ophæves i løbet af året, har 
arbejdstageren ret ti I en tolvtedel af den årlige ferie for hver 
hele måned, han har arbejdet. 
For hver feriedag har arbejdstageren krav på feriepenge svarende 
til den gennemsnitlige dagløn i de tre måneder, der lå 
umiddelbart forud for ferien. Feriepengene skal svare til lønnen 
for samme antal arbejdstimer, som arbejdstageren normalt ville 
have udført. Feriepengene skal udbetales på det tidspunkt, hvor 
lønnen normalt udbetales. 
- 222 
Arbejdsgiveren er forpligtet til at føre ferieregnskab for 
samtlige medarbejdere. 
2. Ugentlig hviIeperi ode 
Arbejdsgiverne må ikke beskæftige lønnede arbejdstagere 
(funktionærer og arbejdere) med arbejde om søndagen fra midnat 
til midnat, uanset om de har en arbejdskontrakt eller en 
lær I ingekontrakt. 
2.1 Undtagelser vedrørende arbejdstagere 
Arbejdsgiverens slægtninge i opstigende og nedstigende 
linje, søskende samt besvogrede af samme grad, såfremt de 
udelukkende er beskæftiget i virksomheden. 
Denne undtagelse gælder for privatejede virksomheder, men 
også for selskaber, hvis leder er tilsluttet Sygekassen for 
Liberale Erhverv og Selvstændige. 
Handelsrejsende og repræsentanter i det omfang, de udfører 
deres arbejde uden for virksomheden. 
Arbejdstagere i direkte ledende stillinger samt overordnede 
funktionærer, hvis tilstedeværelse i virksomheden er 
nødvendig for at sikre driften og overvågningen. 
2.2 Undtagelser vedrørende arbejdsopgaver 
Overvågningsopgaver i de lokaler, der anvendes til 
virksomhedens drift. 
Rengørings-, reparations- og vedligeholdelsesarbejde, som er 
en forudsætning for virksomhedens normale drift. Andre 
arbejdsopgaver uden for produktionen, som er en forudsætning 
for driftens genoptagelse på normale vilkår de efterfølgende 
dage. 
Arbejdsopgaver, der er nødvendige for at forhindre 
ødelæggelse af råvarer eller produkter. 
Hastende arbejdsopgaver, som er nødvendige for at organisere 
bjergnings- og redningsarbejde, forhindre overhængende fare 
for ulykker og uheld eller udbedre skader efter uheld på 
virksomhedens materiel, installationer eller bygninger. 
2.3 Undtagelser vedrørende virksomheder 
Detai I saIgsforretninger, såfremt helligdagslukning vil være 
ødelæggende for den normale drift som følge af forretningens 
store omsætning på helligdage og manglende mulighed for at 
betjene kunderne i tilstrækkeligt omfang de øvrige ugedage. 
Arbejdsministeren kan give midlertidige eller permanente 
dispensationer fra forbuddet mod arbejde om søndagen i 
behørigt begrundede tilfælde med forbehold af de i loven 
fastsatte bestemmelser om normal arbejdstids længde. 
223 -
Varigheden af dette arbejde må ikke overstige fire timer. 
Den kan ved en storhertugelig anordning udvides til højst 
otte timer for højst seks søndage om året. 
De virksomheder, hvor der anvendes vand som eneste og 
vigtigste drivkraft; udøvelse af aktiviteter, der er 
nødvendige om søndagen for at opfylde behov hos 
offentligheden, der manifesterer sig enten dagligt eller 
hovedsagelig om søndagen; aktiviteter, der kun udøves en del 
af året, eller som udnyttes mere intensivt visse dele af 
året; aktiviteter der er nødvendige af hensyn til 
almenvellet. De nærmere vilkår og regler for disse 
undtagelser fastsættes i en storhertugelig anordning. 
Virksomheder, der helt er undtaget fra det almindelige 
forbud mod søndagsarbejde: 
Hoteller, restauranter, kantiner, barer og andre 
serverings- og udskænkningssteder; 
apoteker, håndkøbsudsalg og forretninger med 
lægevidenskabeligt og kirurgisk udstyr; 
markedsboder og -forlystelser; 
landbrug og vinbrug; 
offentlige biografer, teatre o.lign. 
belysningsselskaber og vand-, el- og brændstof­
forsyn i ngsseI skaber ; 
transportvirksomheder; 
hospitaler, klinikker og polykIinikker, sanatorier, 
hvilehjem, plejehjem, børnehjem, feriekolonier og 
kostskoler ; 
virksomheder, hvor arbejdet på grund af virksomhedens 
karakter ikke tåler afbrydelser eller forsinkelser. 
Sådanne virksomheder og karakteren af de arbejdsopgaver, 
der kan tillades udført om søndagen, specificeres 
nærmere i en storhertugelig anordning-, 
husligt personale i private hjem. 
Virksomheder, der arbejder med skiftehold i kontinuerlig 
drift, og som ikke falder ind under kategorien af 
virksomheder, hvor arbejdet på grund af virksomhedens 
karakter ikke tåler hverken afbrydelser eller forsinkelser. 
Det drejer sig således om virksomheder, der ønsker at 
indføre helligdagsarbejde, ikke af hensyn til virksomhedens 
produktionsmetode, men af økonomiske årsager (bedre 
udnyttelse af produktionsudstyret, forøgelse af antallet af 
ansatte eller konsolidering af de eksisterende 
arbejdspladser). Skal der gives dispensation i dette 
tilfælde, forudsætter det, at der er indgået en særlig 
virksomhedsaftale, som adskiller sig fra den kollektive 
overenskomst. Denne aftale skal være indgået for en bestemt 
virksomhed med samtlige repræsentative centrale faglige 
organisat ioner. 
Afspadser ing 
Arbejdsgiveren skal bevilge arbejdstagere, der arbejder om 
søndagen, afspadsering; den skal ikke nødvendigvis lægges om 
søndagen eller på samme dag for alle arbejdstagere i samme 
- 224 -
virksomhed. Afspadseringen skal udgøre en hel dag, såfremt 
arbejdet om søndagen har været af mere end fire timers 
varighed og mindst en halv dag, hvis det ikke har oversteget 
fire timer. I sidste tilfælde skal afspadseringen lægges 
enten før eller efter kl. 13.00, og den pågældende dag kan 
arbejdstiden ikke overstige fem timer. 
Spørgsmål 9 
Loven stiller krav om en skriftlig arbejdskontrakt i to eksemplarer. 
Det ene eksemplar beholdes af arbejdsgiveren, og det andet eksemplar 
udleveres til arbejdstageren senest på det tidspunkt, hvor den 
pågældende påbegynder arbejdet. 
I arbejdskontrakten skal følgende præciseres: 
stillingens karakter; 
den normale arbejdstid; 
grundløn eller grundhonorar samt eventuelle tillæg, ekstra 
ydelser, bonus eller overskudsandel, som er besluttet mellem 
parterne; 
prøveperiodens længde; 
alle andre vilkår og bestemmelser, som er besluttet mellem 
parterne. 
SOCIAL TRYGHED 
Spørgsmål 10 
Det luxembourgske socialsikringssystem er udformet med henblik på at 
sikre arbejdstagerne en overførselsindkomst, såfremt sygdom, 
graviditet og barsel, alderdom, invaliditet, død eller arbejdsløshed 
forhindrer dem i at udføre deres normale erhvervsaktivitet. 
Grundlaget for beregningen af socialsikringsydelserne er den 
pågældendes tidligere løn. Alle, der udøver en erhvervsaktivitet 
eller er selvstændig erhvervsdrivende, er dækket af systemet; 
desuden findes der frivillige forsikringsordninger for personer, der 
ophører med at have erhvervsarbejde. 
Ved siden af disse sædvanlige sociale sikringsordninger findes der 
et sikringssystem, der garanterer befolkningen som helbed en 
minimums indkomst, så alle er sikret de fornødne subsistensmidler. 
Den garanterede minimums indkomst er en social ydelse fra det 
offentlige, der bringer den månedlige indkomst for alle indbyggere i 
landet, der ikke har de fornødne midler til deres underhold, op på 
et bestemt niveau, som er fastsat i loven, gennem udbetaling af et 
indkomstt i I skud. 
Hvad angår familieydelserne er børnetilskuddet i henhold til lov af 
19.06.1985 barnets personlig ret, og det ydes uden hensyntagen til 
forældrenes erhverv og Økonomiske situation. 
Sammen med skattefradragene udgør familieydelserne et samlet socialt 
sikringssystem. 
- 225 -
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
SpørosmåI 11 
Retten til at oprette faglige organisationer og erhvervs­
organisationer er indeholdt dels i grundloven, dels i den 
internationale arbejdskonvention nr. 87 om fagforeningsrettigheder 
og beskyttelse af fagforeningsrettighederne, som blev ratificeret i 
1958. 
I henhold til denne konvention har såvel arbejdstagere som 
arbejdsgivere ret til uden forudgående tilladelse at oprette 
organisationer efter eget valg samt ret til at tilslutte sig sådanne 
organisationer; den eneste betingelse er, at det sker i 
overensstemmelse med disse organisationers vedtægter. 
For så vidt angår de faglige organisationers vedtægter, fastslår 
konventionen, at organisationerne frit kan udarbejde deres egne 
vedtægter og forretningsorden, frit kan vælge deres repræsentanter 
og frit kan organisere deres ledelse og deres aktiviteter og 
formulere deres handlingsprogrammer. 
Ifølge konventionen er det forbudt at opløse eller suspendere en 
faglig organisation eller erhvervsorganisation ved administrativ 
foranstaltning. 
Konventionen kræver, at arbejdstagerne, arbejdsgiverne og deres 
respektive organisationer overholder gældende lovgivning. 
Spørgsmål 12 
1. Defi nit ion 
Loven definerer en kollektiv overenskomst som en kontrakt om 
generelle arbejdsrelationer og "vilkår, som er indgået mellem på 
den ene side en eller flere faglige organisationer for arbejdere 
eller funktionærer og på den anden side enten en eller flere 
faglige organist ioner for arbejdsgiverne eller en bestemt 
virksomhed eller en gruppe virksomheder, hvis produktion eller 
aktivitet er af samme art, eller en gruppe virksomheder inden 
for samme erhverv. 
2. Forhand\ inger 
I henhold til loven skal en arbejdsgiver, som er blevet anmodet 
om at indlede forhandlinger med henblik på indgåelse af en 
kollektiv overenskomst, påbegynde sådanne forhandlinger. 
Men arbejdsgiveren er dog fritaget for denne forpligtelse ti I at 
forhandle, såfremt han giver udtryk for vilje til at forhandle 
inden for en gruppe arbejdsgivere eller sammen med andre 
arbejdsgivere inden for samme fag. Såfremt der i dette tilfælde 
ikke er indledt forhandlinger senest 60 dage efter den første 
opfordring, kan arbejdsgiveren tvinges til at forhandle separat. 
226 -
Såfremt arbejdsgiveren nægter at påbegynde forhandlingerne, 
forelægges stridsspørgsmålet for forligsinstitutionen. 
Det samme er iøvrigt tilfældet, såfremt parterne under 
forhandlingerne ikke kan nå ti I enighed om en del af eller hele 
konventionens indhold. 
Loven giver parterne mulighed for at lade en eller flere 
voldgiftsdommere løse stridsspørgsmålet, enten inden det 
forelægges for forligsinstitutionen, eller efter at 
forligsmanden har måttet opgive at finde en løsning. 
Udformning og offentliggørelse 
Overenskomsten skal formuleres skriftligt og være undertegnet 
for at være gyldig. 
Overenskomsten skal deponeres hos Arbejds- og Minetilsynet og 
være slået op ved de vigtigste indgangssteder på arbejds­
pladserne. 
Ikrafttræden og varighed 
Overenskomsten træder i kraft dagen efter, at den er blevet 
deponeret hos Arbejds- og Minetilsynet. 
Korteste gyldighedsperiode: 6 måneder 
Længste gyldighedsperiode: 3 år 
Overenskomsten kan opsiges med et varsel, som er besluttet 
mellem parterne. Varslets længde er begrænset til højst 3 
måneder og mindst 15 dage. 
Sankt ioner 
Misligholdelse fra arbejdsgiverens eller arbejdstagerens side af 
de forpligtelser, der følger af overenskomsten, straffes med 
bøde på fra 2 501 Lfr. til 250 000 Lfr. 
Spørgsmål 13 
1. Strejkeretten 
Arbejdstagernes ret til at strejke er ikke udtrykkeligt 
nedfældet i grundloven eller andetsteds i lovgivningen. Den er 
afledt af en oprindeligt prætorisk udvidende fortolkning af 
begrebet "fagforeningsrettighed", der er nævnt i paragraf 11, 
stk. 5 i grundloven, hvori der efter ændringen i 1948 nu står, 
at "loven .... sikrer fagforeningsrettighederne". 
Enhver strejke, der udløses, før alle mæglingsmuligheder i 
henhold til et notat om resultatløs mægling er udtømt, er 
ulovIig. 
- 227 -
2. MægI ing 
Enhver kollektiv konflikt skal behandles i forligsinstitutionen. 
For I igsformanden indkalder parterne til for Iigsforhandlinger: 
ex off icio 
efter anmodning fra konfliktens parter 
efter anmodning fra to medlemmer af det paritetiske udvalg. 
* Forlig 
Et forlig er opnået, hvis parterne bliver enige. Sekretæren 
fører resultatet til protokols, og forligsmanden og parterne 
skr i ver under . 
De forlig, der indgås, gælder for arbejdsrelationer og 
-vilkår i de virksomheder, der er med i forliget. 
Men forliget kan erklæres for generelt gældende for samtlige 
arbejdsgivere og arbejdstagere inden for det pågældende fag 
eIler erhverv. 
* Resultatløs mægling 
Såfremt forligsmanden finder, at mægIingsmuIighederne er 
udtømt, udarbejder udvalget et detaljeret notat om den 
resultatløse mægling, hvori der redegøres for 
stridsspørgsmålene. Ifølge loven er forligsproceduren i 
for Iigs inst i tut ionen obI i gator i sk. 
a) Ifølge loven er det ulovligt: 
at forårsage standsning eller kollektivt ophør af 
arbejdet, uden at konfI iktspørgsmålet har været 
forelagt i forligsinstitutionen-, 
uden rimelig grund at afvise de forligsforslag, der 
udarbejdes af forligsinstitutionen-, 
at hindre de i forligsproceduren deltagende parters 
repræsentanter i at udføre deres opgave. 
b) Ifølge loven er det strafbart for arbejdsgiverne og 
arbejdstagerne ikke at opfylde de forpligtelser, der 
følger af de aftaler, der indgås i forligsinstitutionen. 
Spørgsmål 14 
Visse tjenestemandsansatte kan strejke inden for de rammer og på de 
betingelser, der er fastsat i loven af 16. april 1979 om 
strejkebestemmelser for statstjenestemænd og ansatte ved offentlige 
tjenester under direkte statstilsyn. 
a) Personkreds 
Alle tjenstemandsansatte, praktikanter, funktionærer og 
hjælpeansatte i statens tjeneste eller ved offentlige tjenester 
under direkte statstilsyn har ret til at strejke med undtagelse 
af: 
- 228 -
1. Tjenestemænd, hvis arbejdsopgaver er fastsat i artikel 76 i 
forfatningen (Conseillers de Gouvernement). 
2. Særlige udsendinge og befuldmægtigede, gesanter og andre 
diplomater, såfremt de fast eller ad interim varetager en 
stilling samt leder af en diplomatisk tjeneste. 
3. Dommere. 
4. Ledere i administrationen samt disses stedfortrædere. 
5. Direktører for undervisningsinstitutioner og disses 
stedfortrædere. 
6. Personale ved domstole og fængsler. 
7. Ansatte ved de væbnede styrker og ordensmagten. 
8. Læger og andre med i c maIpersoner på skadestuer og lignende. 
9. Sikkerhedsbetjente og andre, der varetager sikkerhedsopgaver 
inden for det offentlige. 
b) Forlig 
* Kollektive tvister mellem offentligt ansatte og offentlige 
arbejdsgivere søges bilagt ved en for Iigskommissions 
me Ilemkomst. 
* For Iigskommissionen, hvis formand er dommer, er paritetisk 
sammensat af fem repræsentanter for de offentlige 
myndigheder og fem repræsentanter for den fagforening eller 
de fagforeninger, som det pågældende personale er medlem af. 
* Formanden udnævnes af Storhertugen for en periode på tre år. 
De offentlige myndigheders repræsentanter udnævnes af 
ministeren uden portefølge og fagforeningernes repræsen­
tanter udpeges af disse under hensyntagen til følgende 
kr i ter ier: 
Såfremt der er tale om et generelt kollektivt 
stridsspørgsmål, har kun de mest repræsentative 
landsomfattende fagforeninger inden for de af loven 
omfattede sektorer ret til at udpege de fem 
repræsentanter blandt deres medlemmer. 
Såfremt der ikke er tale om et generelt kollektivt 
stridsspørgsmål, men blot om en tvist inden for en 
bestemt del af administrationen eller et bestemt 
fagområde, har de mest repræsentative landsomfattende 
fagforeninger ret til at udpege tre repræsentanter, 
hvorimod de to resterende udpeges af den fagforening 
eller de fagforeninger, der specielt repræsenterer de 
berørte personalegrupper. 
229 -
Som fagforening betragtes i den nævnte lovs forstand enhver 
faglig sammenslutning, der har en intern organisation, som 
har til formål at forsvare faglige interesser, og som 
udelukkende repræsenterer statsansatte eller ansatte ved 
offentlige institutioner under direkte statstiIsyn. 
Som den mest repræsentative fagforening på landsplan eller 
for den pågældende sektor betragtes den fagforening, der har 
det største medlemstal, det højeste aktivitetsniveau, og som 
er uafhængig. 
c) Mægling 
Lykkes det ikke at forlige tvisten, forelægges den på 
anmodning af én af parterne og inden for en frist på 48 
timer for Statsrådets formand eller for det statsrådsmedlem, 
denne måtte udpege som mægler. 
d) Varsel 
Såfremt personalet efter et mislykket forligs- og eventuelt 
mæglingsforsøg beslutter at strejke, skal den vedtagne 
arbejdsnedlæggelse varsles skriftligt af den fagforening 
eller de fagforeninger, der er omtalt i det foregående. 
Dette varsel skal være statsministeren i hænde 10 dage før 
strejken udløses og indeholde oplysninger om grund, sted, 
dato og klokkeslet for strejkens begyndelse samt om 
strejkens varighed. Der kan ikke samtidig indgives to 
strejkevarsler. 
e) Begrænsninger 
Tidspunktet for påbegyndelsen og afslutningen af en vedtaget 
arbejdsnedlæggelse må ikke være forskelligt for de enkelte 
berørte personalegrupper. 
Arbejdsnedlæggelser, der punktvis rammer forskellige 
sektorer eller forskellige faggrupper i den samme tjeneste 
eller institution eller i forskellige tjenester eller 
institutioner under den samme myndighed, er forbudt. 
Vedtagne arbejdsnedlæggelser, der ikke udelukkende har til 
formål at forsvare faglige, økonomiske eller sociale 
interesser, er forbudt. 
Arbejdsnedlæggelser, der ledsages af voldshandlinger mod 
personer, handlinger, der forvolder skade på ejendom, eller 
som krænker den enkeltes ret ti I at arbejde, er ulovlige, og 
personer, der er ophavsmænd til sådanne handlinger, vil 
blive holdt ansvarlige herfor. 
f) Tvangsudskr ivni ng 
Ved regeringsbeslutning kan ministrene bemyndiges til at 
tvangsudskri ve eller lade tvangsudskri ve alle eller visse 
personer, der er uundværlige i de tjenester, der er af 
afgørende betydning for sikringen af landets behov. 
- 230 -
* Tvangsudskrivningerne kan være individuelle eller 
kollektive. De bringes til de pågældendes kendskab på mest 
hensigtsmæsig vis, idet der således kan være tale om 
individuel underretning, opslag eller offentliggørelse i 
"Mémorial" (Statstidende) eller i den skrevne eller talte 
dagspresse. 
g) Sankt ioner 
1. Bøde 
* Ansatte samt fagforeningsrepræsentanter, der ikke måtte have 
overholdt ovennævnte regler, kan idømmes en bøde på to 
tusind femhundrede og halvtreds franc. 
* Bestemmelsen i strafferettens første bog samt i loven af 
18. juni 1879 om domstolenes ret at tage hensyn til 
formildende omstændigheder, som ændret ved loven af 16. maj 
1904, finder anvendelse. 
* I gentagelsestilfælde inden for et tidsrum af to år kan 
bøden forhøjes til det dobbelte af maksimumsbeløbet. 
* Ovennævnte bestemmelser finder anvendelse uanset anvendelsen 
af andre bestemmelser i strafferetten. 
2. Fradrag i lønnen 
* Fravær fra tjenesten som følge af en vedtaget 
arbejdsnedlæggelse medfører, at den pågældende pr. 
strejkedag trækkes for et beløb svarende til 1/30 af 
månedslønnen. Dette berører dog ikke eventuelle børnetil­
skud. 
I forbindelse med anvendelsen af disse bestemmelser 
betragtes en påbegyndt strejkedag som en hel dag. 
* Afsendelsen af bilaget vedrørende lønfradraget til den 
pågældende betragtes som en formel underretning, og datoen 
på det relevante kontoudtog gælder for fristen til at 
indgive klage til Statsrådet, som i dette tilfælde er 
ankemyndigheden. 
3. Disciplinær straf 
Ud over bødestraf og lønfradrag medfører manglende 
overholdelse af ovennævnte bestemmelser i overensstemmelse 
med de sædvanlige disciplinære procedurer anvendelse af de i 
vedtægterne eller lignende fastsatte sanktioner. 
- 231 -
ERHVERVSUDDANNELSE 
Spørgsmål 15 
a) Vilkårene for adgang til erhvervsuddannelse er fastsat ved 
storhertugelig anordning af 8. februar 1991, hvori er 
specificeret kriterierne for oprykning i de forskellige klasser 
inden for det tekniske undervisningsforløb på sekundærtrinnet, 
som er opdelt i et lavt niveau, et mellemniveau, et teknisk 
niveau og et højt niveau. 
Kriterierne er følgende: 
1. De elever, der har bestået en 9. klasse på teknisk linje (9. 
klasse, linje I) efter oprykningssystem A, kan blive optaget 
i alle 10. klasser på mellemniveau. 
2. De elever der har bestået: 
en 9. klasse, teknisk linje (9. klasse, linje I), efter 
oprykningssystem B, 
en 9. klasse, tværfaglig linje (9. klasse, linje II), 
efter oprykningssystem A og B, 
en 9. klasse, erhvervsfaglig linje (9. klasse, linje 
III), efter oprykningssystem A, 
kan optages i en 10. klasse på mellemniveau, afhængigt af en 
vejledende udtalelse fra "k lasserådet". 
Når "k lasserådet" skal afgive en vejledende udtalelse om de 
i ovennævnte afsnit omhandlede elever, tager det følgende i 
betragtning: 
Elevens resultater, 
den viden og de færdigheder, der kræves for at kunne 
følge uddannelserne på de forskellige linjer på 
me I lemni veau, 
udtalelse fra skolepsykologen og erhvervsvejlederen. 
3. De bestemmelser i paragraf 25 i lov af 4. september 1990 om 
reform af det tekniske undervisningsforløb på sekundær­
trinnet og erhvervsfaglig videreuddannelse, der vedrører 
uddannelsesprofilen, iværksættes med offentliggørelsen af en 
storhertugelig anordning, hvori er fastsat de nærmere vilkår 
for udarbejdelsen og gennemførelsen af uddannelsesprofilen. 
Det skal bemærkes, at 
oprykningssystem A anvendes for elever, der fortsætter 
inden for samme uddannelsesretning, 
oprykningssystem B anvendes for elever, der skifter 
uddanne Isesretn ing, 
- uddannelsesprofilen er hovedsagelig baseret på elevens 
karakterer, vægtet efter et system, der tager hensyn til 
det ønskede fag- og erhvervsvalg, og kan i givet fald 
vise, hvordan eleven kan støttes i uddannelsesforløbet. 
- 232 -
b) Spørgsmålet er ikke relevant, eftersom der ikke i 
undervisningssystemet i Luxembourg eksisterer forskelsbehandling 
begrundet i nationalitet, for så vidt angår adgangen til 
erhvervsuddanne I se. 
c) Loven af 4. september 1990 om bl.a. reform af den 
erhvervsfaglige videreuddannelse giver adgang uden restriktioner 
til efteruddannelse og erhvervsfaglig videreuddannelse. Kurserne 
er gratis, eller der skal eventuelt betales et mindre 
tilmeldingsgebyr af symbolsk karakter. . 
Det samme gælder voksenuddannelsen, hvor voksne kan tage 
eksamener og diplomer inden for det almene undervisningssystem 
via en ordning, der kaldes "den anden chance". Denne form for 
uddannelse, hvis retsgrundlag netop er blevet vedtaget i 
deputeretkammeret den 4. juni 1991, tilbyder desuden en lang 
række kurser inden for sprog og almene fag. 
De Øvrige initiativer vedrørende videreuddannelse, som bl.a. er 
baseret på initiativer fra erhvervsorganisationerne og 
virksomhederne selv, henvender sig normalt til bestemte grupper. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Spørgsmål 16 
a) Princippet om ligestilling af mænd og kvinder er nedfældet i de 
forskellige lovtekster, der er vedtaget i de seneste år (lige 
løn, lige adgang til beskæftigelse, uddannelse og forfremmelse, 
ligestilling med hensyn til arbejdsvilkår og socialsikring). Der 
findes ingen former for direkte forskelsbehandling for så vidt 
angår adgang til undervisning, uddannelse og beskæftigelse. 
b) Der er truffet forskellige foranstaltninger vedrørende 
undervisning og erhvervsuddannelse, dels for at gøre pigerne 
mere interesserede i de nye teknologier og i de såkaldte 
"mandefag", dels for at tilbyde hjemmegående kvinder 
uddannelsesmuligheder og indpasning i det sociale liv. 
c) I henhold til lov af 1. august 1988 om indførelse af et 
børnepasningsti Iskud kan følgende personer få udbetalt dette 
t iIskud: 
En forældrepart, der hovedsagelig tager sig af børnenes 
pasning og opdragelse i hjemmet og ikke har erhvervsarbejde; 
en forældrepart, der har erhvervsarbejde, men hvis indkomst 
sammenlagt med ægtefællens indkomst ligger under en bestemt 
grænse, der varierer afhængigt af familiens sammensætning. 
Der er i øjeblikket drøftelser i gang med henblik på at udvide 
børnepasningsti lskuddet til også at omfatte personer, der har 
delt idsarbejde. 
- 233 -
Med loven af 24. april 1991, der har til formål at forbedre de 
bidragsbaserede pensionsordninger, er medregningen af 
"børnepasningsperioden" som effektiv forsikringsperiode udvidet 
fra et til to år ved beregningen af pensioner inden for den 
bidragsbaserede ordning. 
INFORMATION OG 
MEDBESTEMMELSESRET HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
Spøgsmål 17 
Lov af 6. maj 
informat ion 
medbestemmeIsesret 
repræsentanterne i 
men bestemmelserne 1974 og lov af 18 
og maj 1979 indeholder bestemmelse om 
høring af arbejdstagerne samt disses 
via henholdsvis virksomhedsnævnene, personale­
den enkelte virksomhed og ti I Iidsmandsgrupperne, 
gælder udelukkende for virksomheder, der er 
beliggende på luxembourgsk territorium. 
Spørgsmål 18 
1. Till idsmænd 
I henhold til lov af 18. maj 1979 er det ti I I idsmandsgruppernes 
generelle opgave at beskytte og forsvare arbejdstagernes 
interesser i virksomhederne på følgende områder: 
Arbejdsv i I kår, 
sikkerhed i beskæftigelsen, 
social status. 
Loven gør dog en undtagelse fra dette princip såfremt opgaven 
henhører under virksomhedsnævnets kompetenceområde, hvis der 
findes et sådant i virksomheden. 
1.1 Beføjelser af social og faglig karakter 
Ti IIidsmandsgruppen skal afgive udtalelse og fremsætte forslag 
om alle forslag, der vedrører forbedring af arbejds- og 
beskæftigelsesvilkårene samt arbejdstagernes sociale situation. 
I denne forbindelse skal ti I Iidsmandsgruppen i henhold til loven 
afgive udtalelse om udarbejdelse eller ændring af 
tjenestereglementet eller ordensreglementet og nøje overvåge, at 
reglementerne bliver overholdt. 
Ti I Iidsmandsgruppen har desuden beføjelse til at foreslå 
ændringer i virksomhedens vedtægter; ledelsen eller, i givet 
fald, virksomhedsnævnet skal træffe beslutning om dette forslag 
senest inden to måneder, og denne beslutning skal meddeles 
t i II i dsmandsgruppen. 
234 -
1.2 Beføjelser af økonomisk art 
1.2.1 Årlige informationer 
For aktieselskaber kræver loven, at direktionen eller ledelsen 
informerer tillidsmændene mindst en gang om året om udviklingen 
i virksomhedens økonomiske og finansielle situation. 
Med henblik herpå forelægger direktionen eller ledelsen 
tillidsmændene en samlet beretning om virksomhedens aktivitet, 
omsætning, samlede produktions- og driftsresultater, ordrer, 
udviklingen i personalets lønstruktur og -niveau samt foretagne 
invester inger. 
Hvis der findes et virksomhedsnævn, skal rapporten først 
forelægges tillidsmændene efter, at den er blevet forelagt 
virksomhedsnævnet. 
1.2.2 Periodiske informationer 
Ifølge loven skal driftslederen meddele tillidsmændene de 
fornødne oplysninger, så de kån holde sig informeret om 
virksomhedens drift og aktiviteter. 
Disse oplysninger gives: 
i virksomheder med virksomhedsnævn: hver måned; 
i virksomheder uden virksomhedsnævn: i forbindelse med 
ti I Iidsmandsgruppens møder med virksomhedens ledelse. 
2. VIrksomhedsnævn 
Med lov af 6. maj 1974 blev der indført paritetisk sammensatte 
virksomhedsnævn bestående af arbejdsgiverens og arbejdstagernes 
repræsentanter . 
Loven fastsætter virksomhedsnævnenes beføjelser og sondrer 
mellem de områder, hvor nævnet kan afgive udtalelse, de områder, 
hvor det har beslutningsmæssige beføjelser, og de områder, hvor 
det har en tilsynsførende funktion. 
2.1 Områder, hvor virksomhedsnævnet skal informeres og afgive 
udtalelse 
2.1.1 Halvårlige informationer 
I henhold til loven skal driftslederen informere og høre 
virksomhedsnævnet skriftligt mindst to gange om året om 
udviklingen i virksomhedens økonomiske og finansielle 
situât ion. 
Loven kræver derfor, at driftslederen forelægger en generel 
beretning om virksomhedens aktivitet, omsætning, samlede 
produktions- og driftsresultater, ordrer, udviklingen i 
personalets lønstruktur- og niveau samt foretagne 
invester inger. 
- 235 -
Desuden er direktionen i aktieselskaber forpligtet til at 
meddele virksomhedsnævnet driftsregnskabet, den årlige 
resultatopgørelse, beretningen til de generalforsamlings­
valgte revisorer, eventuelt også årsberetningen samt alle 
andre dokumenter, der skal forelægges på general-
forsaml ingen. 
Alle disse dokumenter skal fremsendes til virksomhedsnævnet 
før, de forelægges på generalforsamlingen, så 
virksomhedsnævnet kan basere sin udtalelse på indholdet. 
2.1.2 Årlige informationer 
Driftslederen skal informere og høre virksomhedsnævnet 
mindst en gang om året om aktuelle og forventede behov for 
arbejdskraft i virksomheden og eventuelle foranstaltninger i 
den forbindelse vedrørende bl.a. uddannelse, efteruddannelse 
og omskoling for virksomhedens medarbejdere. 
2.1.3 Specifikke informationer og høringer 
Loven giver helt generelt virksomhedsnævnene ret til at 
afgive udtalelse om beslutninger af Økonomisk og finansiel 
art, der kan få afgørende indvirkning på virksomhedens 
struktur eller på beskæftigelsesniveauet. 
I loven er nævnt som eksempel beslutninger vedrørende 
produktionsmængde og salg, produktionsprogram og -styring, 
investeringspolitik, planer om indskrænkning i eller 
udvidelse af virksomhedens aktivitet, fusionsplaner samt 
planer om ændringer i virksomhedens organisation. 
Desuden fastslår loven, at virksomhedsnævnet skal høres om 
foranstaltninger, der vedrører produktions- eller 
administrâtionsanlæg, udstyr og fabrikationsprocesser og 
-metoder. 
Loven præciserer, at informationen og høringen ikke kun kan 
bestå i en beskrivelse af de beslutninger, der overvejes; 
den skal også omfatte disse foranstaltningers konsekvenser 
for antallet af medarbejdere og personalestrukturen samt for 
de ansattes beskæftigelses- og arbejdsvilkår; informationen 
og høringen skal i givet fald også dreje sig om 
foranstaltninger af social karakter, som driftslederen har 
truffet eller overvejer at træffe for at afbøde virkningerne 
af disse foranstaltninger på arbejdstagernes vilkår, bl.a. 
med hensyn til erhvervsuddannelse og omskoling. 
Informationen og høringen skal i princippet finde sted før, 
den planlagte beslutning træffes. 
Loven tillader dog visse undtagelser fra denne regel, 
såfremt en forudgående høring kan vanskeliggøre 
virksomhedens drift eller besværliggøre gennemførelsen af en 
planlagt transaktion; i disse tilfælde skal driftslederen 
senest tre dage efter beslutningen give virksomhedsnævnet 
alle fornødne informationer og begrundelser. 
- 236 -
2.2 Områder, hvor virksomhedsnævnet har medbestemmelsesret 
I henhold til loven har virksomhedsnævnet medbestemmelsesret på 
områder, der først og fremmest vedrører indførelse eller 
anvendelse af tekniske installationer, der har til formål at 
kontrollere arbejdstagerens adfærd og præstationer på 
arbejdsstedet. 
Det samme gælder indførelse eller ændring af foranstaltninger 
vedrørende arbejdernes sundhed og sikkerhed samt forebyggelse af 
erhvervssygdomme. 
I henhold til loven har virksomhedsnævnet desuden 
medbestemmelsesret med hensyn til fastlæggelse eller ændring af 
de generelle kriterier for personaleudvælgelse i tilfælde af 
ansættelser, forfremmelser, omplacering og afskedigelse af 
arbejdstagere, samt med hensyn til fastlæggelse eller ændring af 
de generelle kriterier for bedømmelsen af arbejdstagerne. 
Individuelle beslutninger vedrørende ansættelse, forfremmelse, 
omplacering og afskedigelse henhører dog fortsat under arbejds­
giverens enekompetence. 
Endelig har virksomhedsnævnet medbestemmelsesret med hensyn til 
præmiering af arbejdstagere, som med deres initiativer eller 
forslag til tekniske forbedringer har bidraget på særlig 
frugtbar vis til virksomhedens drift, idet de dog selv har alle 
rettigheder med hensyn til patenter og opfindelser. 
2.3 Områder, hvor virksomhedsnævnet har tilsynsførende funktion 
Virksomhedsnævnet skal føre tilsyn med virksomhedens sociale 
foranstaltninger; med henblik herpå får nævnet mindst en gang om 
året af driftslederen forelagt en redegørelse herfor. 
Drøftelser i virksomhedsnævnet: 
Virksomhedsnævnets beslutninger og udtalelser er vedtaget, 
såfremt der er absolut flertal herfor blandt arbejdsgivernes 
repræsentanter og blandt arbejdstagernes repræsentanter. 
I tilfælde af uenighed mellem de to grupper om vedtagelsen 
af en foranstaltning, der hører under de områder, hvor 
virksomhedsnævnet har medbestemmelsesret, kan den gruppe, 
der ønsker foranstaltningen vedtaget, forlange 
mæglingsproceduren indledt og i givet fald også 
voldgiftsproceduren indledt i forligsinstitutionen. 
- I tilfælde af uenighed mellem de to grupper om vedtagelsen 
af en udtalelse fra virksomhedsnævnet kræver loven, at begge 
udtalelser forelægges for virksomhedens bestyrelse. 
Driftslederen eller bestyrelsen skal derefter give en begrundet 
redegørelse for, hvordan man har forholdt sig til de to 
udtalelser fra virksomhedsnævnet. 
- 237 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Spørgsmål 19 
a) På de områder og inden for 
direktiverne, findes der 
bestemmelser i Luxembourg, 
gennemføre disse direktiver 
de fastsatte tidsfrister. de sektorer, der er dækket af EF-
generelt ikke mere favorable 
hvorfor man bestræber sig på at 
i luxembourgsk lovgivning inden for 
b) I henhold til paragraf 10, afsnittet om "tillidsmændenes 
beføjelser" i lov af 18. maj 1979 om reform af 
ti IIidsmandssystemet skal tillidsmændene bl.a. deltage i 
beslutningsprocessen vedrørende beskyttelse af arbejdspladsen og 
-miljøet og forebyggelsen af arbejdsulykker og erhvervssygdomme. 
I henhold til paragraf 11 i samme lov skal 
ti IIidsmandsgruppe blandt sine medlemmer e 
virksomhedens Øvrige arbejdstagere udpege en 
repræsentant for de ansatte. hver enkelt 
1er blandt 
sikkerheds-
I henhold til lov af 6. maj 1974 om oprettelse af 
virksomhedsnævn i private virksomheder (paragraf 7) har 
virksomhedsnævnet beslutningsmæssige beføjelser med hensyn til 
indførelse eller ændring af foranstaltninger vedrørende 
arbejdstagernes sundhed og sikkerhed samt forebyggelsen af 
erhvervssygdomme. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Spørgsmål 20 
I henhold til loven er det forbudt at beskæftige: 
børn under 15 år (det gælder alle former for arbejdsopgaver); 
unge under 18 år med arbejde, der ikke svarer til den unges 
udviklingsniveau, som kræver urimeligt store anstrengelser af 
den pågældende eller som kan skade den pågældendes helbred 
fys isk eI ler menta11. 
Spørgsmål 21 
Unge, der er fyldt 18 år, skal for samme arbejde have samme løn, som 
en voksen arbejdstager på 20 år, der er beskæftiget i samme 
stilling, men den unge arbejdstager skal dog ikke have de 
anciennitetsti I læg, som den voksne arbejdstager eventuelt kan være 
berett iget til. 
I henhold til loven reduceres lønnen med følgende procentsatser, når 
det drejer sig om unge arbejdstagere: 
Unge mellem 17 og 18 år 
Unge mellem 16 og 17 år 
Unge mellem 15 og 16 år 80% 
70% 
60% 
238 
Spørgsmål 22 
1. Arbejdstidens længde 
Den normale ugentlige arbejdstid for unge har siden 1. november 
1969 været 40 timer. 
2. Natarbejde 
2.1 Hovedreglen 
I henhold til lov af 28. oktober 1969 er det i princippet 
forbudt at beskæftige unge med natarbejde, dvs. i en periode på 
mindst 12 sammenhængende timer, som omfatter tidsrummet mellem 
kl. 20 og kl. 6. 
2.2 Undtagelser 
1. Det er generelt tilladt at beskæftige unge indtil kl. 22 i 
virksomheder med kontinuerlig drift. 
2. Direktøren for Arbejdstilsynet kan give tilladelse til, at 
unge arbejder indtil kl. 22, såfremt det drejer sig om unge, 
der er omfattet af en lærlingekontrakt, og som er 
beskæftiget i hoteller, restauranter og beværtninger. 
3. Desuden kan direktøren for Arbejdstilsynet give tilladelse 
til at lade en ung arbejdstager arbejde om natten inden for 
visse paramedicinske fag. 
3. Erhvervsuddannelse 
Der er i storhertugelig beslutning af 8. oktober 1945 fastlagt 
regler for lærlingekontrakter. 
Beslutningen fastlægger, hvilke beføjelser og aktionsmidler 
henholdsvis mesterens og lærlingens faglige organisationer har 
med hensyn til lærlingeuddannelsen. 
Desuden indeholder beslutningen regler for, hvornår en mester 
kan nægtes ret til at modtage eller uddanne en lærling. 
3.1 Kontraktens gyldighed 
Lærlingekontrakten eller lærlingeerklæringen skal foreligge og 
skal være oprettet som et privat dokument; i modsat fald er den 
ugyldig. 
3.2 Mesters forpligtelser 
Mesteren har følgende forpligtelser over for sin lærling: 
At udbetale den lærlingeløn, der er fastsat ved ministeriel 
beslutning; 
at sikre lærlingens almene og erhvervsfaglige uddannelse; 
- 239 -
at opføre sig som bonus paterfamilias, at føre tilsyn med 
lærlingens handel og vandel og at underrette lærlingens 
repræsentant, såfremt lærlingen begår en alvorlig forseelse; 
at give lærlingen den fornødne tid til at følge kurserne på 
en fagskole eller tilsvarende undervisningsinstitution, hvor 
mesterens faglige organisation har ladet ham indskrive; 
ikke at beskæftige lærlingen med arbejdsopgaver, der er det 
fag uvedkommende, som kontrakten vedrører; 
ikke at pålægge lærlingen produktivt arbejde i hjemmet. 
3.3 Lærlingens pligter 
Lærlingen skylder sin mester troskab, lydighed og respekt. Han 
skal hjælpe ham med sin arbejdsindsats og dokumentere over for 
ham, at han er tilmeldt kurserne på fagskolen og følger dem 
regelmæssigt. 
3.4 Kontraktens ophør eller opsigelse: 
Lærlingekontrakten ophører: 
a) når lærlingen har bestået svendeprøven efter udstået 
læret id, 
b) hvis mesteren dør eller ophører med at udøve sit fag, 
c) hvis mester eller lærling straffes for bestemte forseelser, 
d) i tilfælde af force majeure. 
Lærlingekontrakten kan opsiges i følgende tilfælde: 
1. Af mesterens faglige organisation, såfremt en af parterne 
klart m i s I igholder forpligtelserne i lærlingekontrakten 
eller bestemmelserne i nævnte beslutning. 
2. Af en af parterne 
a) i tilfælde af alvorlig misligholdelse af kontraktens 
bestemme Iser 
b) efter idømmelse af en vanærende straf 
c) såfremt en af parterne skifter bopæl under sådanne 
omstændigheder, at det i praksis bliver umuligt at 
fortsætte lærlingeforholdet. I så fald kan kontrakten 
dog først opsiges i den måned, der følger efter 
bopælsændr ingen. 
3. Af mester 
a) såfremt lærlingen gør sig skyldig i en uredelig handling 
eller i dårlig opførsel; 
b) såfremt det konstateres, selv efter prøveperioden, at 
lærlingen ikke er i stand til at lære det pågældende 
fag; 
c) efter udtalelse fra en læge, såfremt lærlingen efter en 
sygdom af mere end tre måneders varighed eller en ulykke 
ikke længeie er i stand til at udøve det valgte fag; 
d) efter udtalelse fra en læge, såfremt lærlingen rammes af 
en alvorlig eller smitsom sygdom; 
e) i tilfælde af mesters hustrus død, såfremt lærlingen har 
kost og logi hos mester. 
- 240 -
4. Af lærlingen eller dennes repræsentant 
a) efter udtalelse fra lægen, såfremt lærlingeforholdet 
ikke kan fortsætte uden skadelige virkninger for 
lær I ingens helbred; 
b) i tilfælde af en kvindelig lærlings giftermål; 
c) i det tilfælde, hvor en kvindelig lærling har logi hos 
mester, såfremt dennes hustru eller et andet kvindeligt 
medlem af familien, der stod for husførelsen, afgår ved 
døden. 
En mester, der ansætter en lærling, som han ved har været i 
lære, og hvis kontrakt ikke er lovformeligt ophævet, er 
pligtig at betale skadeserstatning til den tidligere mester. 
3.5 Tvister og klageadgang 
Tvister mellem mester og lærling i forbindelse med den nævnte 
beslutning bilægges af et paritetisk udvalg, der består af 
a) direktøren for Arbejds- og Minetilsynet som formand; 
b) to repræsentanter for mesterens faglige organisation; 
c) to repræsentanter for lærlingens faglige organisation; 
d) et lige antal suppleanter. 
Klageadgang 
En klage over det paritetiske udvalgs beslutninger kan 
indbringes for forligsinstitutionen inden ti dage efter 
beslutningens meddelelse. 
Ti I syn og eksamen 
Tilsynet med lærlingeuddannelse påhviler de pågældende faglige 
organisationer. Lærlingene skal gå op til en svendeprøve, som er 
baseret på de regler og programmer, der er udarbejdet af de 
pågældende faglige organisationer og godkendt af regeringen. 
Spørgsmål 23 
Der henvises til besvarelsen af spørgsmål nr. 15. 
ÆLDRE 
Spørgsmål 24 og 25 
Pensionsreglerne er blevet forbedret i de seneste år for at sikre 
pensionisterne en rimelig levestandard. Således har loven af 
24. april 1991, der har til formål at forbedre pensionerne i den 
bidragsbaserde ordning, medført en væsentlig forhøjelse af 
aIderpens ionerne. 
241 -
Ældre, som ikke er pensionsberett igede, kan få udbetalt en række 
ydelser enten i henhold til lovgivningen om den garanterede 
minimums indkomst eller i henhold til lovgivningen om 
hjemstedskommune. 
De kommunale socialforvaltninger og de sociale tjenester, der 
opererer på tværs af flere sektorer, tager sig af ældre i en 
trangssituat ion. 
Desuden har Familieministeriet foreslået et landsdækkende program 
for ældre, som blev vedtaget af regeringen den 11. marts 1988. 
Programmet indebærer en mere retfærdig fordeling af de ydelser, der 
tilbydes ældre. Det skal understreges, at over 80% af Luxembourg er 
dækket af den offentlige madudbringningsordning; hjemmehjælp 
(Familieministeriet) og hjemmesygeplejen (Sundhedsministeriet) er 
ved at blive organiseret, så de dækker hele det luxembourgske 
område. 
Der ydes en lønrelateret pasningsydeI se til ældre over 65 år (lov af 
22. maj 1989) på 2.288,00 luxembourgske francs (indeks: 100)(*), 
hvilket gør det muligt for den ældre hele tiden at blive støttet og 
plejet. 
Endelig modtager de statslige og kommunale ældreinstitutioner 
(dagcentre, beskyttede boliger, plejehjem, geriatiske institutioner 
osv.) alle ældre, hvis helbredstilstand berettiger hertil, helt uden 
hensyn til vedkommendes økonomiske midler. 
Den kommunale eller statslige socialforvaltning dækker forskellen 
mellem den pågældende persons egne midler og omkostningerne til 
ophold og pleje. Det skal understreges, at ældre på institution er 
sikret et rådighedsbeløb af en vis størrelse samt dækning af 
omkostningerne ved ophold i ældrecentre (f.eks. alderdomshjem) eller 
plejehjem. 
Statens "Ældreråd" har desuden fået til opgave at undersøge og 
stille konkrete forslag vedrørende gennemførelsen af 
Fællesskabspagtens artikel 24 og 25. 
HANDICAPPEDE 
Spørgsmål 26 
Lov af 12. november 1991 om handicappede arbejdstagere. 
1. Definition af en handicappet arbejdstager 
I relation til lovgivningen om uddannelse, beskæftigelse, 
omskoling og erhversmæssi g integrering af handicappede 
arbejdstagere betragtes følgende i henhold til loven som 
handicappede: 
(*) Nuværende indeks: 497,09 
- 242 -
personer, der har været ofre for en arbejdsulykke, 
kr igsinvaIider, 
personer med et fysisk, psykisk eller sensorisk handicap. 
Registrering af en person som handicappet arbejdstager 
Registreringen som handicappet arbejdstager foretages af 
udvalget for erhvervsvejledning og omskoling (Commission 
d'orientation et de reclassement professionnel). 
Når den centrale arbejdsformidlingstJeneste eller en af dens 
afdelinger får forelagt en ansøgning om registrering som 
handicappet arbejdstager, fremsender den ansøgningen til 
afdelingen for handicappede arbejdstagere, som videresender den 
til udvalget for erhvervsvejledning og omskoling, som skal 
undersøge sagen og træffe en afgørelse. 
Foranstaltninger for handicappede arbejdstagere 
Når en person er blevet registreret som handicappet 
arbejdstager, kan udvalget for erhvervsvejledning og omskoling 
på grundlag af ansøgerens alder, omfanget eller arten af 
handicappet og ansøgerens tidligere færdigheder foreslå 
direktøren for den centrale arbejdsformidlingstJeneste, at der 
iværksættes en række foranstaltninger vedrørende beskæftigelse, 
undervisning eller omskoling af den pågældende samt vedrørende 
hans indføring i et arbejde eller tilpasnings- eller 
omskolingskurser. 
Lederen af den centrale arbejdsformidlingstjeneste fastsætter de 
foranstaltninger, der skal iværksættes med henblik på 
integrering eller omskoling af den pågældende. 
4. Obligatorisk ansættelse af handicappede arbejdstagere 
4.1 Omfattede virksomheder 
Følgende er forpligtet til at forbeholde et vist antal 
stillinger til handicappede arbejdstagere: 
a) Den offentlige sektor 
staten 
kommunerne 
Société Nationale des, Chemins de Fer Luxembourgeois (de 
luxembourgske statsbaner) 
offentlige virksomheder 
b) Den private sektor 
virksomheder, der normalt beskæftiger mindst 25 
arbejdstagere 
- 243 -
4.2 Antal handicappede arbejdstagere, der skal ansættes 
I loven fastsættes den procentsats, inden for hvilken 
handicappede arbejstagere har fortrinsret til ledige stillinger, 
således: 
De virksomheder inden for den offentlige sektor, der er omfattet 
af reglerne, skal forbeholde mindst 5% af det samlede antal 
arbejdspladser til handicappede arbejdstagere. 
Virksomheder i den private sektor, der beskæftiger mindst 25 
arbejdstagere, skal ansætte mindst en arbejdstager, der er 
registreret som handicappet, på fuld tid. 
Virksomheder i den private sektor, der normalt beskæftiger 
mindst 50 arbejdstagere, er forpligtet til at ansætte et antal 
handicappede arbejdstagere svarende til mindst 2% af det samlede 
antal arbejdspladser. 
For virksomheder i den private sektor med mindst 300 ansatte er 
procentsatsen 4%. 
5. Handicappede arbejdstageres arbejdsvilkår 
En handicappet arbejdstagers løn kan ikke være mindre end den, 
der er fastsat i lovgivningen eller via overenskomst. 
I henhold til loven kan der dog foretages en forholdsmæssig 
nedsættelse af lønnen, såfremt den handicappede arbejdstagers 
erhvervsmæssige præstationer er klart forringet. 
Hvis parterne er uenige om, hvor meget lønnen skal nedsættes, 
fastsætter direktøren for arbejds- og minetilsynet den 
procentmæssige nedsættelse, efter at udvalget for 
erhvervsvejledning og omskoling er blevet hørt. 
De ydelser, som den handicappede arbejdstager som følge af 
arbejdsulykken måtte have ret til, kan ikke nedsættes under 
henvisning til den handicappedes lønindtægt. På samme måde kan 
arbejdstagerens løn ikke nedsættes under henvisning til den 
ydelse, som den pågældende som følge af en arbejdsulykke får 
udbetal t. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
Spørgsmål 27 
Stort set alle de love i Luxembourg, der sikrer arbejdstagernes 
grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, 
indeholder administrative og/eller strafferetlige sanktioner. 
- 2-vy-
NEDERLANDENE 
- 245 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmål 1 
Nej. 
Arbejdsformidlingskontorerne stiller ingen hindringer i vejen 
med hensyn til adgangen til beskæftigelse. Bestemmelserne i 
artikel 1 i forordning 1612/68/EØF har fra 1. Januar 1992 også 
fundet anvendelse på spanske og portugisiske statsborgere. 
Der kræves i henhold til loven nederlandsk statsborgerskab for 
at kunne få ansættelse ved retsvæsenet, politiet, de væbnede 
styrker og nederlandenes repræsentationer i udlandet samt i 
sær Iigt betroede stillinger. Det er begrundet i, at det drejer 
sig om stillinger, som hovedsagelig henhører under den 
offentlige forvaltning med direkte udøvende myndighed i forhold 
til borgerne, og at disse stillinger er forbundet med nationale 
interesser, især statens sikkerhed indadtil og udadtil. I 
henhold til artikel 48, stk. 4, i EØF-Traktaten er det tilladt 
at forbeholde disse stillinger for landets egne statsborgere. 
Spørgsmål 2 
Der er ikke taget sådanne initiativer i Nederlandene. 
Der gælder kun de restriktioner, der følger af de iøvrigt meget 
begrænsede bestemmelser i artikel 48, stk. 4, i EØF-Traktaten. 
Ingen. 
Spørgsmål 3 
Nederlandene fører i forvejen en meget lempelig familie­
sammenfør ingspolitik i overensstemmelse med fællesskabsretten. 
Der er ikke truffet særlige foranstaltninger for at lette 
familiesammenføringer. Familiemedlemmerne udsættes ikke for 
specielle problemer med hensyn til at integrere sig på 
arbejdsmarkedet. 
For at lette arbejdsformidlingskontorernes arbejde ydes der 
omfattende rådgivning med henblik på at afgøre den praktiske 
værdi (for beskæftigeIsesmarkedet) af eksamensbeviser osv., der 
er erhvervet i andre lande (herunder også andre EF-lande). 
Man er i færd med at forberede en generel lov om anerkendelse af 
eksamensbeviser for videregående uddannelser fra de øvrige EF-
lande; det sker med henblik på iværksættelse af direktiv 
89/48/EØF (om indførelse af en generel ordning for gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende 
videregående uddannelser af mindst tre års varighed). 
- 246 -
I henhold til loven om jobskabelse (Arbeidsvoorzieningswet) har 
grænsearbejdere, der er statsborgere i et andet EF-1 and, samme 
rettigheder som nederlandske statsborgere. 
I henhold til bestemmelserne i paragraf 24 (ændret) i kongelig 
bekendtgørelse om, hvem der er obligatorisk omfattet af de 
offentlige forsikringsordninger (kb. 164), kan en i Neder­
landene bosiddende person, der er berettiget til en ydelse i 
henhold til en udenlandsk lovbestemmelse vedrørende social­
sikring, under visse betingelser og efter egen anmodning 
fritages for at skulle tilmelde sig en nederlandsk offentlig 
sikr ingsordning. 
Ovennævnte bestemmelse blev dengang indført for at fritage 
personer, der var berettiget til ydelser fra anden side, dvs. 
især grænsearbejdere, for at skulle betale et dyrt og 
uforholdsmæssigt højt forsikringsbidrag. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Spørgsmål 4 
Ingen. 
Spørgsmål 5 
I den private sektor har arbejdstagerne mellem 23-65 år, som 
arbejder i mindst en tredjedel af den normale arbejdstids længde 
(ugentligt eller månedligt) i henhold til loven om mindsteløn og 
feriepenge krav på mindst en forholdsmæssig del af den i loven 
fastsatte mindsteløn. Den i loven fastsatte mindsteløn er en 
løn, der skønnes rimelig for det udførte arbejde og i tilfælde 
af fuldtidsbeskæftigelse tilstrækkelig til en families 
underhold. 
Ved normal arbejdstid forstås den arbejdstid, der i lignende 
tilfælde danner grundlag for en fuldtidsstilling. Antallet af 
timer, som giver en fuldtidsstilling, er ikke fastsat ved lov, 
men normalt i den kollektive overenskomst, som den pågældende 
arbejdstager henhører under. Såfremt der ikke er indgået 
kollektiv overenskomst for det pågældende område, er den normale 
arbejdstids længde angivet i den enkelte arbejdskontrakt. 
Arbejdskontraktens gyldighedsperiode har ingen indvirkning på 
garantien for denne lovfæstede mindsteløn. 
Oftest er lønforholdene for arbejdstagere, der er omfattet af en 
kollektiv overenskomst, detaljeret beskrevet i overenskomsten. 
Normalt indeholder de kollektive overenskomster også 
bestemmelser om aflønning af arbejdstagere på deltid og 
arbejdstagere med tidsbegrænsede arbejdskontrakter. Ovennævnte 
lov finder anvendelse, uanset om der er indgået kollektiv 
overenskomst på det pågældende område. 
247 -
Loven om mindsteløn og feriepenge finder ikke anvendelse på 
arbejdstagere med en arbejdstid på mindre end en tredjedel af 
den normale arbejdstid. I øjeblikket behandler det nederlandske 
parlament dog et forslag fra regeringen om at stryge dette 
såkaldte 1/3-kri terium. Når dette lovforslag træder i kraft 
(forventes at ske i foråret 1992), vil den lovfæstede ret til en 
mindsteløn (forholdsmæssig i forhold til arbejdstiden) også 
finde anvendelse på disse arbejdstagere. 
I henhold til paragraf 1638 g i den borgerlige lov kan der ikke 
ubegrænset foretages udlæg i løn; arbejdstageren har under alle 
omstændigheder ret til at disponere over en del - "den for 
arrest og beslag fritagne del" - af lønnen til dækning af sine 
vigtigste fornødenheder. Der kan ikke foretages udlæg i denne 
del af lønnen, og den skal udbetales af arbejdsgiveren til 
arbejdstageren, uanset om der foreligger en fogedkendelse. 
Det samme gælder ved overdragelse, pantsætning eller afståelse 
fra arbejdstagerens side til tredjemand af retten til lønnen. 
Arbejdsgiveren tilbageholder og fratrækker i lønnen først og 
fremmest skat og soci a I sikringsbidrag og dernæst pensionsbidrag 
og sygesikringsbidrag. Af det resterende beløb udgør den del, 
der er "fritaget for arrest og beslag", 90% af den hjælp, som 
arbejdstageren under de for liggende omstændigheder måtte have 
krav på i henhold til bestemmelserne i bekendtgørelse om 
nationale regler for social bistand. 
For tjenestemænd er alle disse spørgsmål omhandlet i tjeneste­
mandsloven (Ambtenarenwet), især paragraf 115 ff; loven fast­
sætter de maksimale procentsatser for den del af tjeneste­
mændenes løn eller pension, der lovligt kan indeholdes, fore­
tages udlæg i, fradrages, overdrages, pantsættes osv. Disse 
procentsatser gælder dog ikke for bestemte kategorier af 
indeholdelser, udlæg og reduktioner som f.eks. dem, der fore­
tages for forplejning eller som følge af en i henhold til 
straffeloven idømt bøde (paragraf 120 i tjenestemandsloven). 
Spørgsmål 6 
Arbejdssøgende og arbejdsgivere kan benytte sig gratis af den 
offentlige arbejdsformidling (artikel 79 i lov om arbejds-
formidling). 
Der kan kun kræves betaling til dækning af (ekstra) omkost­
ninger, der er påløbet efter udtrykkelig anmodning fra arbejds­
giveren eller den arbejdssøgende. 
248 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Spørgsmål 7 
Den maksimale arbejdstid er 8 1/2 time om dagen. Arbejdsgiverne 
har forskellige muligheder for at overskride denne grænse, men 
det kræver forudgående tilladelse fra Arbejdstilsynet. 
I de tilfælde, hvor arbejdstiden er fastsat ved en kollektiv 
overenskomst eller efter aftale med arbejdsgiveren og 
virksomhedsnævnet, gives der automatisk en godkendelse for et år 
ad gangen under forudsætning af, at følgende principper er 
overholdt : 
Daglig arbejdstid: Højst 9 1/2 time 
månedlig arbejdstid: Højst 190 timer 
kvartårlig arbejdstid: Højst 552,2 timer 
den daglige hvileperiode skal være mindst 11 timer 
hvileperioden mellem to arbejdsuger skal være mindst 38 
t imer 
arbejdsugen går i henhold til denne godkendelse fra mandag 
til lørdag, begge dage inklusive 
den daglige arbejdstid skal ligge mellem kl. 6 og kl. 19 
eller mellem kl. 8 og kl. 21. 
Til denne godkendelse kommer den såkaldte "ti I IidsgodkendeIse"; 
den gælder det overarbejde, der udføres i uforudsete nød­
situationer af kortere varighed. I så fald kan den daglige 
arbejdstid forlænges til højst elleve timer, den ugentlige 
arbejdstid til højst 48 timer, men den månedlige arbejdstid må 
så ikke overstige 180 timer. 
Endelig er der en form for ad hoc-godkendelse, der er beregnet 
på de situationer, hvor de ovennævnte godkendelser ikke er 
tilstrækkelige. En sådan godkendelse gives for højst et kvartal 
ad gangen. I henhold til denne kan den daglige arbejdstid 
udvides til højst 11 timer, den ugentlige arbejdstid til 62 
timer, den månedlige arbejdstid til 200 timer og den kvartårlige 
arbejdstid til 585 timer. 
Den politik, der føres fra det offentliges side på dette område, 
har altid haft til formål at forbedre deltidsarbejderes retlige 
st i I Iing. 
I Nederlandene arbejder man f.eks. på at (få) fjerne(t) de 
eksisterende grænser for tildeling af tillægspension til 
deltidsarbejdere. Pensionskasserne presser selv på for at få 
gennemført en omfattende revision af disse regler. 
Generelt må man også erkende, at såvel i de kollektive 
overenskomster som i praksis er deltidsarbejdernes retlige 
stilling i stigende grad blevet tilnærmet de fuldtids­
beskæftigedes. Med hensyn ti I de "smidige arbejdsrelationer" har 
regeringen efter udtalelse fra Det Sociale og Økonomiske Udvalg 
i Juni 1992 indtaget et nyt standpunkt. Man vil i Nederlandene 
opgive den tidligere omtalte plan om at indføre lovmæssige 
- 249 -
bestemmelser om lønvilkår for "fleksible" arbejdstagere. I 
stedet skal de fleksible arbejdstageres retlige stilling 
forbedres afgørende, bl.a. ved en generel gennemførelse af EF-
direktivet om "arbejdsgiverens pligt til at underrette 
arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller 
ansættelsesforholdet" (91/533/EØF), således at dette også kommer 
til at spille en vigtig rolle for den omtalte kategori af 
arbejdstagere. Endvidere har man i regeringen fremsat forslag, 
der skal føre til en ændring af arbejdsmiljøloven med bedre 
sikkerhed, sundhed og trivsel for hjemmearbejdere samt løfte om, 
at der vil komme en undersøgelse af, hvorledes fleksible 
arbejdstageres stilling kan forbedres med hensyn til social 
sikkerhed, og det samme gælder for arbejdstagere, der har 
akkord lønnet arbejde. 
Parlamentet er i øjeblikket ved at behandle et lovforslag om 
ændring af retten til at afskedige arbejdstagere-, for arbejds­
tagere med tidsbegrænsede arbejdskontrakter vil det betyde, at, 
hvis et arbejdsforhold ikke afbrydes eller ikke afbrydes i tide, 
vil det ikke længere - som det nu følger af den borgerlige ret 
- kunne forlænges for en tidsbegrænset periode, men skal være 
at betragte som en tidsubegrænset arbejdskontrakt, som dermed 
også er undergivet gældende bestemmelser med hensyn til 
opsigelsesvarsel. 
Med henblik på gennemførelsen af direktiv 75/129/EØF vedtog 
Nederlandene i 1976 en lov om varsling af kollektive 
afskedigelser. I henhold til denne lov skal en arbejdsgiver, som 
har til hensigt over en periode på tre måneder at afskedige 
mindst tyve arbejdstagere, hvis beskæftigelsesområde hører under 
det regionale beskæftigelsesdirektorats ressort, underrette de 
berørte arbejdstageres organisationer herom med henblik på en 
høring. Det er også i loven fastsat, hvilke informationer der 
skal meddeles i denne forbindelse. Det regionale 
beskæft i gelsesdi rektorat behandler anmodningerne vedrørende de 
pågældende afskedigelser senest en måned efter underretningen 
under forudsætning af, at de faglige organisationer er blevet 
hørt. Denne frist gælder ikke, såfremt der er begrundet 
formodning om, at arbejdsgiveren er ved at gå konkurs. Loven om 
virksomhedsnævn fra 1971 supplerer loven om varsling af 
kollektive afskedigelser. I henhold til loven om virksomhedsnævn 
skal arbejdsgiveren informere og høre virksomhedsnævnet om 
f.eks. ophør af alle eller en del af virksomhedens aktiviteter. 
De almindelige regler i forbindelse med afskedigelse, som er 
indeholdt i den borgerlige lov og i en ekstraordinær 
bekendtgørelse om arbejdsforhold fra 1945, adskiller sig fra 
ovennævnte bestemmelser på en række punkter, såfremt 
arbejdsgiveren erklæres konkurs. Kuratoren eller den arbejds­
tager, som ønsker at ophæve sin arbejdskontrakt, skal i så fald 
ikke have nogen tilladelse fra det regionale beskæftigelses-
direktorat. Den særlige bestemmelse om forbud mod afskedigelse i 
paragraf 1639h i den borgerlige lov finder i så fald heller ikke 
anvendelse. 
Hvis arbejdsgiveren erklæres konkurs, betyder det også, at 
varslingsfristen ændres (paragraf 40 i konkursloven). 
- 250 -
Spørgsmål 8 
I Nederlandene er minimumskravene med hensyn til årlig ferie for 
den enkelte arbejdstager omfattet af bestemmelserne i paragraf 
1638bb til 1638mm i den borgerlige lov. Bestemmelserne går i 
hovedtræk ud på, at en arbejdstager, der arbejder fem dage om 
ugen, har ret til mindst 20 dages årlig ferie med løn (paragraf 
1638bb). Hvis arbejdsforholdet kun dækker en del af året, 
beregnes antallet af feriedage forholdsmæssigt. 
Minimumsantallet af feriedage er fastsat ved lov af 9. juni 1988 
(Stb. 1988, 281), som trådte i kraft 1. august 1988. Dette 
minimumskrav er baseret på den udvikling, der har kunnet 
registreres i praksis, samt på en henstilling fra Rådet for De 
Europæiske Fællesskaber fra midten af 1975, hvori den årlige 
ferie er fastsat til mindst fire uger. Der kan, såfremt det er i 
arbejdstagerens interesse, afviges fra dette minimumskrav; det 
kan ske ved kollektiv overenskomst, offentligretlige bestem­
melser eller ved en individuel arbejdskontrakt. I 1991 var den 
årlige ferie i henhold til de kollektive overenskomster i 
gennemsnit 24 dage. 
Indenfor det offentlige er retten til årlig ferie og ugentlig 
hvileperiode reguleret ved lov. Den årlige ferie er mindst 23 
dage, og enhver arbejdsperiode på syv dage giver ret til en 
ugentlig hvileperiode på mindst to dage, som i princippet skal 
ligge lige efter hinanden. 
Spørgsmål 9 
Paragraf 1637-1639 i den borgerlige lov omhandler bl.a. løn, 
ferie og afskedigelse. Det drejer sig som helhed om minimums­
bestemmelser, som kan afviges ved kollektive overenskomster 
eller individuelle arbejdskontrakter, hvis det er i arbejds­
tagerens interesse. En kollektiv overenskomst skal altid 
foreligge i skriftlig form. Dette krav gælder ikke for en 
individuel arbejdskontrakt, som udmærket kan være en mundtlig 
aftale. 
Arbejdsvilkårene for offentligt ansatte fastsættes ved lov­
forskrifter på grundlag af lov af 1929 om tjenestemænd. Forud 
for gennemførelsen af disse lovforskrifter skal der foretages 
høring af de offentligt ansattes organisationer. Tjenestemænd 
ansættes i henhold til en skriftlig ansættelseskontrakt i 
overensstemmelse med de i loven fastsatte bestemmelser. 
- 251 -
SOCIAL TRYGHED 
Spørgsmål 10 
Enhver, der udfører lønnet arbejde i Nederlandene, er dækket 
både af lovene om lønmodtageres sociale sikring (lov om sygdom -
Ziektewet; lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed - Wet op de 
Arbeidsongeschiktheidsverzekering; lov om arbejdsløshed 
Werkloosheidswet og lov om sygekasser - Ziekenvondswet, op til 
en nærmere fastsat løngrænse) og af lovene om offentlig sikring 
(almindelig lov om ældreforsorg - Algemene Ouderdomswet; 
almindelig lov om enker og forældreløse - Algemene Weduwen- en 
Wezenwet, almindelig lov om børnetilskud - Algemene Kinder-
bi JsIagwet; almindelig lov om særlige omkostninger ved sygdom -
Algemene wet bijzondere Ziekenkosten og almindelig lov om 
uarbejdsdygtighed - Algemene ArbeidsongeschiktheIdswet). Det 
maksimale beløb for de ydelser, der kan komme til udbetaling i 
henhold til de sociale sikringsordninger, er normalt baseret på 
den senest udbetalte løn, medens størrelsen af de ydelser, der 
kan komme til udbetaling fra de offentlige sikringsordninger, er 
fastsat i henhold til loven, en form for "fast takst", der er 
baseret på den i loven fastsatte mindsteløn. 
Hvis størrelsen af den sociale ydelse, der udbetales i henhold 
til lov om sygdom, lov om arbejdsløshed, almindelig lov om 
udarbejdsdygtighed og lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed, 
af en eller anden grund ikke er mindst på niveau med den sociale 
minimumsindkomst, kan der under visse omstændigheder udbetales 
en ydelse i henhold til lov om tillægsydelser (Toeslagenwet). 
Afhængigt af den ydelsesberettigedes familiemæssige situation 
vil beløbet for tillægsydelsen ligge et sted mellem forskellen 
mellem indkomsten og 70% af mindstelønnen og forskellen mellem 
indkomsten og 100% af mindstelønnen. 
Tjenestemænd er omfattet af lov om tjenestemandspension (ABP-
wet), som beskytter dem mod de økonomiske konsekvenser af 
alderdom, invaliditet og død (enke- og enkemandspension). Denne 
lov går videre end den minimums indkomst, som de offentlige 
sikringsordninger opererer med. Tjenestemænds risiko for 
arbejdsløshed er reguleret ved nogle særlige bestemmelser, som 
adskiller sig fra den gældende lovgivning på arbejdsmarkedet, 
men ikke til skade for tjenestemændene. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Spørgsmål 11 
Der er i Nederlandene intet til hinder for, at arbejdsgivere og 
arbejdstagere kan oprette henholdsvis erhvervsorganisationer og 
fagforeninger. Organisationsretten er sikret i paragraf 8 i 
grundloven. Desuden har Nederlandene ratificeret ILO's aftale 87 
om organisationsret og aftale 151 om beskyttelse af 
- 252 -
organisationsretten; desuden har man ratificeret procedurerne 
for fastlæggelse af arbejdsvilkårene for offentligt ansatte. 
Garantierne i ILO's aftale 151 er nedfældet i lov af 1929 om 
tjenestemænd og lov af 1937 om tjenestemandsansættelse ved de 
væbnede styrker samt i de bekendtgørelser, der er vedtaget i 
forbindelse med de nævnte love. 
Enhver arbejdsgiver og enhver arbejdstager har ret til at 
indmelde sig eller ikke at indmelde sig i en erhvervs­
organisation eller en faglig organisation, uden at det kommer 
den pågæIdende t i I skade. 
Organisationsretten for tjenestemænd er baseret på paragraf 125a 
i lov af 1929 om tjenestemænd. 
Spørgsmål 12 
I Nederlandene findes der ingen lovmæssige forpligtelser 
vedrørende kollektive overenskomster eller de dermed forbundne 
procedureregler. De kollektive overenskomster er omfattet af 
princippet om retten til frit at indgå aftaler. I princippet er 
enhver faglig organisation og i givet fald enhver arbejdsgiver 
eller arbejdsgiverorganisation fuldt og udtrykkeligt berettiget 
til at indgå kollektive overenskomster og er helt frit stillet 
med hensyn til, om - og med hvem - de ønsker at indgå en 
kollektiv overenskomst. De kontraherende parter er ligeledes 
frit stillet med hensyn til at fastlægge indholdet af en 
kollektiv overenskomst, som de selv ønsker det. Overenskomsten 
skal dog udformes og underskrives som et officielt dokument. 
Lov af 1927 om kollektive overenskomster (Wet op de col leetieve 
arbeidsovereenkomst) og lov 1937 om den bindende og ufor­
bindende karakter af bestemmelser i kollektive overenskomster 
(Wet op het algemeen verbindend en onverbindend verklaren van 
bepalingen van arbeidsovereenkomsten) indeholder bestemmelse om, 
hvad en kollektiv overenskomst skal indeholde, og hvilken 
retsvirkning den har. Ved at erklære, at visse bestemmelser i en 
kollektiv overenskomst er bindende, kan man sikre mere ensartede 
arbejdsvilkår i den pågældende sektor og beskytte den kollektive 
overenskomst mod "dumping-tilbud" fra personer uden for 
sektoren. Den kollektive overenskomsts bindende karakter er af 
afgørende betydning for dialogen mellem arbejdsmarkedets parter. 
I 1985 trådte lov om udvikling af arbejdsvilkårene i de 
subventionerede sektorer i kraft. I henhold til denne lov kan de 
offentlige myndigheder hvert år fastsætte beløbet for den 
økonomiske støtte til den pågældende sektor til forbedring af 
arbejdsvilkårene. Parterne i en kollektiv overenskomst kan 
derefter bruge dette tilskud til at indgå konkrete aftaler inden 
for rammerne af den kollektive overenskomst. 
Der indgås aftaler med tjenestemandsorganisationerne om 
arbejdsvilkårene inden for det offentlige. 
Formelt iværksættes disse aftaler ensidigt af de offentlige 
myndigheder under hensyntagen til de beslutninger, der træffes 
af regering og parlament. 
- 253 -
Spørgsmål 13 
Der findes ingen lovfæstede regler desangående i Nederlandene. 
Det fremgår af retspraksis (på grundlag af paragraf 1401 i den 
borgerlige lov om ulovlige handlinger): 
* at artikel 6, stk. 4, i Den Europæiske Socialpagt finder 
anvendelse fuldt ud; 
* at strejker, der organiseres af de faglige organisationer 
som protest imod arbejdsvilkårene, kun er ulovlige: 
hvis væsentlige procedureregler ikke er overholdt, eller 
(på baggrund af de i Den Europæiske Socialpagt, artikel 
31 fastsatte begrænsninger) det ved nærmere under­
søgelse af omstændighederne viser sig, at de faglige 
organisationer ikke med rimelighed burde have anvendt 
sådanne midler. 
Nederlandene har ingen lovgivning desangående, i hvert fald ikke 
i den private sektor. Men de kollektive overenskomster 
indeholder en række bestemmelser af relevans for spørgsmålet. 
Det skal nævnes, at Arbejdsfonden (Stichting van de arbeid) i 
slutningen af 1986 vedtog en beslutning, som gav parterne i en 
arbejdskonflikt mulighed for i fællesskab at anmode om mægling 
eller voldgift via en eller flere repræsentanter, som de selv 
vælger ud af en liste med (i øjeblikket) tolv navngivne 
"tillidspersoner". 
Med henblik på løsning af arbejdskonflikter har de offentlige 
myndigheder nedsat en rådgivende voldgiftskommission, som har 
til opgave at rådgive myndighederne og at træffe endelig 
afgørelse i de tvister, den får forelagt (kapitel XI - Generelle 
vedtægter for statstjenestemænd). 
Spørgsmål 14 
Der findes i øjeblikket ingen nationale retsregler om offentligt 
ansattes strejkeret. Med hensyn til international ret har 
Nederlandene taget forbehold vedrørende artikel 6, stk. 4, i Den 
Europæiske Socialpagt, for så vidt angår statsansatte. Følgen 
er, at statsansatte ikke har ret til hverken at føre kollektive 
søgsmål ved domstolene eller at strejke. Men i praksis kan det 
både i henhold til retspraksis og rent faktisk lade sig gøre på 
nationalt plan. De betingelser, der stilles i henhold til 
retspraksis for udøvelsen af denne ret, svarer til de 
betingelser, der gælder for ansatte i den private sektor. 
Der er nedsat rådgivende voldgiftskommissioner i forbindelse med 
forhandlinger om arbejdsvilkår i de forskellige sektorer både 
inden for centraladministrationen og i de lokale forvaltninger. 
- 254 -
ERHVERVSUDDANNELSE 
Spørgsmål 15 
Her bør der sondres klart mellem fire hovedkategorier: 
a) Almindelig grundlæggende erhvervsuddannelse. 
Denne undervisning finansieres i fuldt omfang af Undervisnings­
ministeriet for unge under 27 år. I princippet dækker 
bevillingerne til erhvervsuddannelse på laveste niveau og 
mellemniveau den faktiske efterspørgsel. Alle, der tilmelder sig 
og opfylder optagelseskriterierne, kan følge denne undervisning. 
Optagelseskriterierne er hovedsagelig baseret på forudgående 
uddanne i se. 
Nationalitet er ikke et optagelseskriterium i sig selv. De 
højere erhvervsuddannelsesinstitutioner og universiteter råder 
over et budget, på grundlag af hvilket de selv skal udarbejde 
undervisningsprogrammerne. De kan i et vist omfang selv 
fastsætte optagelseskriterierne. Også på dette niveau er det 
først og fremmest den forudgående uddannelse, der afgør, 
hvorvidt man kan optages. De studerende har i princippet ret til 
seks års videregående studier på statens regning. Efter denne 
periode skal de selv betale et beløb til dækning af nogle af 
udgifterne. Retten til at få finansieret studierne er 
aldersbet inget. 
b) VoksenuddanneI se 
Undervisningsministeriet har indført et voksenuddannelses­
system, som giver voksne en ny mulighed for at tilegne sig en 
række forskellige kvalifikationer. Beføjelserne med hensyn til 
planlægning og udvælgelse af kursusdeltagere til denne form for 
uddannelse lægges i stigende grad over til de enkelte kommuner. 
Denne udvikling er baseret på den filosofi, at kommunerne kender 
mere til behovene i området i relation til voksenuddannelse både 
med hensyn til målgrupper og med hensyn til uddannelsernes 
indhold. 
Indenfor visse kategorier af voksenuddannelse har bestemte 
etniske grupper fortrinsstilling. 
c) Uddannelse i forbindelse med jobskabelse 
De forskellige jobskabeIsesorganer administreres på regionalt 
plan af et trepartsudvalg bestående af arbejdsgivere, 
arbejdstagere og repræsentanter for det offentlige. Uddannelsen 
er ikke et mål i sig selv, men et middel til hurtigt at opnå en 
varig erhvervsmæssig integrering. JobskabeIsesorganerne afgør 
selv, om de jobsøgende, der er registreret hos dem, har behov 
for en uddannelse. 
- 255 -
d) Uddannelse for arbejdstagerne i virksomhederne 
I princippet påhviler ansvaret for uddannelse af arbejdstagere 
i virksomheder arbejdsgiverne. Men arbejdstagerne har også et 
ord at skulle have sagt, eftersom de midler, hvormed uddannelse 
af arbejdstagere finansieres, i mange sektorer forvaltes af 
arbejdsmarkedets parter selv. Mange kollektive overenskomster 
indeholder desuden bestemmelser om erhvervsuddannelse. 
Arbejdsgiverne udpeger, eventuelt i samråd med arbejds­
tagerorganisationerne, de arbejdstagere, der skal efteruddannes 
på deres regning. 
Det offentlige har for nylig vedtaget et tillægsbudget, der skal 
bruges til at give de arbejdstagere, der har den ringeste 
uddannelsesmæssige baggrund, mulighed for at erhverve visse 
grundlæggende kvalifikationer. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Spørgsmål 16 
Lovgivningen indeholder bestemmelser om ligestilling af mænd og 
kvinder - paragraf 1637, litra i og j i borgerlig lov (BW -
Burger i iJk Wetboek) og lov om ligestilling af mænd og kvinder 
(Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen) - hvorefter 
enhver form for forskelsbehandling af mænd og kvinder er forbudt 
på beskæftigelsesområdet. Førstekammeret i parlamentet er i 
øjeblikket ved at behandle et lovforslag om ligebehandling af 
mænd og kvinder på pensionsområdet. Der er nedsat et 
ligestillingsudvalg (Commissie gelijke behandeling) med det 
formål at accelerere lovgivningsprocessen omkring dette 
spørgsmål. Der er ligeledes mulighed for at oprette en aktions­
gruppe. Der gennemføres regelmæssigt rundspørger for at vurdere 
virkningen af den pågældende lovgivning og afgøre, hvorvidt 
lovgivningen overholdes. 
Udover ovennævnte foranstaltninger, der skal bidrage til at 
sikre overholdelsen af de gældende bestemmelser i loven, fører 
det offentlige en politik, der støtter foranstaltninger, som har 
til formål at forbedre kvindernes situation i virksomhederne. 
Der eksisterer også en række bestemmelser, der har til formål at 
tilskynde til positiv særbehandling (Stimuleringsregeling 
posit i eve actie voor vrouwen). I henhold til disse bestemmelser 
kan man eventuelt få refunderet udgifter i forbindelse med 
uarbejdeise og/eller iværksættelse af programmer for positiv 
særbehandling. 
Derudover arbejder det offentlige på andre områder for at støtte 
denne politik gennem oplysningskampagner og forsknings­
projekter, der kan fungere som positive eksempler på det 
pågældende område. 
- 256 -
Loven om forældreorlov (Wet op hot ouderschapsverlof) trådte i 
kraft den 1. Januar 1991. Der er tale om minimumsregler, 
hvorefter arbejdstagere, som har været beskæftiget hos samme 
arbejdsgiver i mindst et år, kan ansøge om orlov uden løn i seks 
måneder i træk, så længe barnet ikke er fyldt fire år. Der kan 
afviges fra disse lovbestemmelser i kollektive 
arbejdsoverenskomster; der kan desuden indgås tillægs-
overenskomster, der sikrer, at orlovens varighed er mindst den 
samme som i den almindelige lovgivning fastsatte. Vuggestue- og 
børnehavefaciliteter er en afgørende forudsætning for at kunne 
forene de arbejdsmæssige og de familiemæssige forpligtelser. 
Regeringen har siden 1990 givet sin støtte til en forbedring af 
børnepasningsmulighederne. Gennem et fireårigt stimulerings­
program (Stimuleringsmaatregel Kinderopvang) skal udbuddet af 
pasningsfaciI iteter i tidsrummet 1990 til og med 1993 stige med 
ca. 50.000 pasningsmuligheder til ca. 70.000 pladser. Man 
vurderer, at 100.000 børn fra 0 til 12 år vil kunne gøre brug 
heraf. 
INFORMATION OG 
MEDBESTEMMELSESRET HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
Spørgsmål 17 
Besvarelsen af det følgende spørgsmål (spørgsmål nr. 18) gælder 
i princippet for alle nederlandske virksomheder, herunder også 
virksomheder, der indgår i en virksomhedsgruppe eller koncern, 
der har afdelinger i udlandet - paragraf 31 og 31a i lov om 
virksomhedsnævn (WOR - Wet op de ondernem ingsraden). 
Med hensyn til retten til høring, som er omhandlet i paragraf 25 
i WOR, er der udtrykkeligt (sidste punktum i første stykke) lagt 
vægt på de begrænsninger, der gælder desangående for 
grænsearbejdere, den såkaldte "bu i ten lande lausule" (udlands-
kIausuI). 
Spørgsmål 18 
Dette spørgsmål er på det lovgivningsmæssige område omfattet af 
WOR. Desuden findes der en lang række kollektive overens­
komster, der indeholder bestemmelser desangående. 
WOR indeholder i hovedtræk følgende regler: 
Alle virksomheder, der er etableret i Nederlandene, og som 
beskæftiger mindst 35 personer, skal have et virksomhedsnævn. 
Dette nævn består af et bestemt antal arbejdstagere, der 
repræsenterer samtlige medarbejdere; nævnet skal sammen med 
arbejdsgiveren drøfte virksomhedens politik i almindelighed og 
medarbejdernes interesser i særdeleshed. 
Virksomhedsnævnet har særlige beføjelser, som giver det mulighed 
for at øve indflydelse på den politik, der føres af 
arbejdsgiveren. Dets vigtigste beføjelser er følgende: Retten 
til information, retten til høring og retten til samtykke. 
- 257 -
Arbejdsgiveren er forpligtet til umiddelbart at levere en række 
informationer, der er nærmere fastsat i loven, som f.eks. 
årsregnskaber, virksomhedens "socialberetning", planer om virk­
somhedens politik fremover osv. Han skal også levere alle 
informationer, som virksomhedsnævnet anmoder om, såfremt dette 
har behov for dem for at kunne varetage sine opgaver. Jf. 
paragraf 31, 31a og 31b i WOR. 
Arbejdsgiveren skal ligeledes i god tid høre virksomhedsnævnet 
hver gang, han ønsker at træffe en afgørende beslutning om 
virksomheden på det finansielle, økonomiske eller orga­
nisatoriske plan, som f.eks. fusionering med en anden 
virksomhed, hel eller delvis lukning af virksomheden eller en 
større investering (paragraf 25 i WOR). Hvis virksomhedsnævnet 
ikke kan godkende arbejdsgiverens plan, skal denne udsætte 
beslutningen i en måned. Imens kan virksomhedsnævnet forelægge 
sagen for Arbejdsretten i Amsterdam. Arbejdsretten undersøger, 
hvorvidt arbejdsgiverens beslutning er velbegrundet. Den kan 
eventuelt tvinge arbejdsgiveren til at udskyde sin beslutning 
eller afbøde dens konsekvenser. 
Hvis en arbejdsgiver ønsker at vedtage eller ændre bestemte 
regler vedrørende virksomhedens sociale politik, og hvis han 
ikke er bundet i så henseende af en kollektiv arbejds-
overenskomst eller i henhold til loven om arbejdsvilkår 
(Arbeidsomstandighedenwet) af et påbud eller et pålæg fra 
Arbejdstilsynet, skal han have virksomhedsnævnets samtykke. Det 
drejer sig i praksis om regler vedrørende f.eks. arbejdstid, 
ferie, arbejdsvilkår, medarbejderuddannelse samt ansættelse, 
forfremmelse eller afskedigelse af arbejdstagere (paragraf 27 i 
WOR). Hvis virksomhedsnævnet ikke vil give sit samtykke, kan 
arbejdsgiveren anmode om en voldgiftskendelse fra det såkaldte 
Erhvervsudvalg (Bedr ijfscommissie) for den pågældende sektor. 
Hvis voldgiftskendelsen ikke er efter arbejdsgiverens ønske, kan 
han anmode underretten (Kantonrechter) om tilladelse til at 
iværksætte den pågældende beslutning. Underretten giver ikke den 
tilladelse, medmindre den finder, at virksomhedsnævnet ikke 
havde rimelig grund til at nægte at give sit samtykke, eller 
medmindre den beslutning, som arbejdsgiveren havde i sinde at 
træffe, var begrundet i nødvendige økonomiske eller sociale 
hensyn eller hensynet til virksomhedens drift. Arbejdsgiveren 
kan ikke iværksætte de pågældende regler, medmindre han har 
enten virksomhedsnævnets samtykke eller en tilladelse fra 
underretten. 
WOR indeholder ingen specifikke bestemmelser om grænse­
arbejdere. Den omhandler dog visse spørgsmål, der kan danne 
grundlag for en yderligere drøftelse af dette punkt (jf. f.eks. 
paragraf 25, stk. 1, litra f og g). 
I henhold til kapitel XI A i almindelig vedtægt for 
statstjenestemænd (ARAR - Algemene Rijksambtenarenreglement) har 
tjenestemænd medindflydelse via admins itrati ve udvalg 
(dienstcommissie). Disse udvalg, hvis medlemmer vælges af 
tjenestemændene, kan bl.a. afgive udtalelse om arbejdsvilkårene 
i den pågældende forvaltningsgren, personalepolitikken, 
forvaltningsgrenens struktur osv. 
- 258 -
Der skal dog altid have fundet samråd sted mellem ledelsen af 
den pågældende forvaltningsgren og det administrative udvalg, 
før dette kan afgive udtalelse (paragraf 127d - ARAR). 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Spørgsmål 19 
Loven om arbejdsvilkår (Arbeitsomstandighedenwet - AOW) udgør 
det vigtigste retsgrundlag for lovgivningen om arbejdsvilkår. 
Bestemmelserne i denne lov adskiller sig ikke meget fra 
bestemmelserne i EF-direkti verne. 
De direktiver, der er baseret på rammedirektivet om sundhed og 
sikkerhed på arbejdspladsen (artikel 118A) indeholder visse 
bestemmelser, der er mere favorable end bestemmelserne i AOW. 
Selve rammedirektivet kræver en tilpasning af bestemmelserne 
vedrørende organiseringen af beskyttelsesforanstaltningerne for 
samtlige arbejdstagere. 
Det er muligt, at Nederlandene efter indførelsen af ensartede 
kriterier for udformning og fremstilling af personlige 
værnemidler (artikel 100 A - i direktivet) bliver stillet over 
for nogle specifikke krav, som ikke hidtil har været gældende i 
landet. De problemer, dette måtte medføre, vil dog i vidt omfang 
kunne løses via De Europæiske Fællesskabers standardiserings- og 
cer t i f i cer i ngspoI i t i k. 
Det er i vidt omfang virksomhederne, der skal bære omkost­
ningerne ved direktivernes gennemførelse. Med "lov om farlige 
maskiner" (Wet Gevaarlijk Werktuigen) har man fået det nød­
vendige retsgrundlag. 
1. I henhold til AOW er sikkerhed, sundhed og velfærd på 
arbejdspladsen en fælles opgave for arbejdsgiveren og 
arbejdstagerne, hvilket forudsætter samarbejde og samråd. 
Dette samråd finder sted på flere niveauer. 
I den afdeling, som arbejdstageren arbejder i, deltager den 
pågældende aktivt i forbedringen af arbejdsvilkårene i 
forbindelse med det samråd, der er omhandlet i paragraf 16 i 
AOW. 
På virksomhedsnivau pålægger paragraf 16 i AOW arbejds­
giveren og arbejdstagerne at samarbejde. Det samråd, der er 
nødvendigt i denne forbindelse, finder først og fremmest 
sted i virksomhedsnævnet. Dette organ har i henhold til AOW 
(paragraf 14) betydelige beføjelser. AOW supplerer WOR (jf. 
punkt 2 nedenfor), idet den præciserer og udvider 
virksomhedsnævnenes rettigheder. Blandt disse skal nævnes 
retten til at blive informeret og retten til at ledsage 
Arbejdstilsynets repræsentanter på deres besøg i 
virksomhederne. Med hensyn til forberedelse og vedtagelse af 
- 259 
beslutninger samt offentliggørelse af disse giver AOW 
virksomhedsnævnet visse rettigheder, som, i tilfælde af at 
der ikke findes noget virksomhedsnævn, overgår til de 
pågældende arbejdstagere. Med hensyn til spørgsmålet om 
arbejdstagernes medindflydelse på beslutningsprocessen skal 
det oplyses, at der er en vigtig bekendtgørelse under 
forberedelse desangående. 
I denne forbindelse skal nævnes virksomhedsnævnets ret til 
at blive hørt, inden Arbejdstilsynets distriktschef eller 
generaldirektøren for arbejdsanliggender træffer beslut­
ninger om følgende: 
a. Rapporten om sikkerhed på arbejdspladsen (paragraf 5, 
stk. 2), 
b. en virksomheds eller et foretagendes forpligtelse ti I at 
nedsætte et udvalg for arbejdsvilkår (Arbeids-
omstandighedencommissie) (paragraf 15, stk. 3); 
c. en virksomheds eller et foretagendes forpligtelse til at 
oprette en bedriftssundhedstjeneste (paragraf 18, stk. 
2); 
d. en virksomheds eller et foretagendes forpligtelse til at 
oprette en sikkerhedstjeneste (paragraf 19, stk. 2); 
e. Arbejdstilsynets påbud om overholdelse af AOW (paragraf 
35, stk. 1); 
f. en undtagelsesforanstaltning (paragraf 41, stk. 8). 
Desuden skal omtales virksomhedsnævnets ret til at henvende 
sig til Arbejdstilsynet med anmodning om at kræve loven 
overholdt (paragraf 40). Det drejer sig i praksis om 
iværksættelsen af paragraf 35 (pålæg), 36 (påbud), 37 
(standsning af arbejdet), 5, stk. 2 (rapport om sikkerheden 
på arbejdspladsen), 18, stk. 2 (oprettelse af en 
bedriftssundhedstjeneste) og 19, stk. 2 (oprettelse af en 
sikkerhedstjeneste). 
På nationalt plan finder samrådet mellem staten og 
arbejdsmarkedets organisationer sted i Rådet for Arbejds­
vilkår (Arbei domstand ighedenraad), som er regeringens 
rådgivende organ i alle spørgsmål vedrørende arbejdsvilkår. 
WOR garanterer også på en anden måde virksomhedsnævnenes og 
dermed også arbejdstagernes medindflydelse på beslutninger 
vedrørende arbejdsvilkårene. I henhold til paragraf 27, stk. 
1, litra e, kan virksomhedsnævnet således udøve sin ret til 
samtykke over for alle foranstaltninger, der skal træffes af 
arbejdsgiveren i relation til sikkerhed, sundhed og velfærd 
på arbejdspladsen. 
Selv om det ikke drejer sig om medbestemmelsesret i ordets 
egentlige forstand, skal man dog gøre opmærksom på, at 
paragraf 31, stk. 1, i WOR indeholder en bestemmelse, 
hvorefter virksomhedsnævnet af arbejdsgiveren kan kræve alle 
informationer, som det med rimelighed kan forlange for at 
kunne udføre sine opgaver. Det drejer sig i praksis om de 
informationer, der er omhandlet i paragraf 14, stk. 1, litra 
a 1', i AOW. 
- 260 -
I henhold til denne paragraf har virksomhedsnævnet ret til 
at få adgang til de informationer, som de specialiserede 
organer samt de ansvarlige for velfærden på arbejdspladsen 
måtte være i besiddelse af. Denne paragraf udgør det 
formelle grundlag for den bistand, som de specialiserede 
organer yder virksomhedsnævnet. 
For så vidt angår tjenestemænd, fungerer de administrative 
udvalg i henhold til AOW som samrådsorganer i relation til 
alle spørgsmål vedrørende sikkerhed, sundhed og velfærd på 
arbejdspladsen (paragraf 2 til 5 i bekendtgørelsen om 
arbejdsvilkår for offentligt ansatte - Arbeid-
omstandighetenbesluit burgerlijke openbare dienst). 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Spørgsmål 20 
Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse samt dertil hørende undtagelser er omhandlet af 
lov om arbejdsregler af 1919 (Arbeidwet - STB 624), lov om 
beskæftigelse af havnearbejdere af 1914 (Stuwadoorswet - STB 
486) og lov om arbejde i hjemmet af 1933 (Huisarbeidswek - STB 
597). 
I henhold til paragraf 9, stk. 1, i lov om arbejdsregler af 1919 
er det forbudt at beskæftige børn. I henhold til definitionen i 
paragraf 8 betragtes som "børn": 
1. Personer, som endnu ikke eller ikke længere er underlagt den 
i henhold til paragraf 2 i loven om obligatorisk skolegang 
af 1969 (Leerpl ichtwet - STB 303). I henhold til denne lov 
begynder skolepligten den første skoledag i den måned, der 
følger efter den måned, hvor barnet fylder fem år, og 
ophører med udgangen af det skoleår, efter hvilket der er 
forløbet mindst 12 skoleår, eller med udgangen af det 
skoleår, i hvilket eleven fylder 16 år; 
2. personer, som i henhold til paragraf 5 eller 15 i lov om 
obligatorisk skolegang er undtaget fra den i paragraf 2 i 
nævnte lov omhandlede pligt; 
3. personer under 16 år, der er bosiddende i udlandet. 
Paragraf 9, stk. 2, indeholder en række undtagelser fra dette 
forbud med hensyn til udførelse af bestemte former for lettere 
arbejde i et meget begrænset antal timer om dagen. Desuden kan 
der i ganske få tilfælde fra Arbejdstilsynets distriktschef 
gives skriftlig dispensation fra forbuddet mod at beskæftige 
børn. 
Paragraf 4, stk. 1, i lov om beskæftigelse af havnearbejdere 
fastslår bl.a., at denne form for arbejde ikke kan udføres af 
- 261 -
personer under 18 år, bortset fra visse arbejdsopgaver, der er 
nærmere defineret i administrative bekendtgørelser. Der er endnu 
ikke vedtaget administrative bekendtgørelser desangående. 
Det forbud mod at beskæftige børn, som er indeholdt i lov om 
arbejdsregler af 1919 og bestemmelserne i tilknytning dertil, 
gælder tilsvarende for arbejde i hjemmet. 
For så vidt angår den offentlige sektor, findes der ingen 
særlige bestemmelser om en minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse. 
Når et barn beskæftiges med ovennævnte former for tilladte 
erhvervsarbejde, betegnes det som "en ung" og omfattes af de med 
henblik herpå udarbejdede regler, indtil det er fyldt 18 år. 
Spørgsmål 21 
I henhold til lov om mindsteløn og minimumsferiepenge (Wet 
minimumloon en minimum vakantiebiJslag) har arbejdstagere under 
23 år ret til mindstelønnen for unge arbejdstagere, dvs. en 
bestemt procentdel af den officielle mindsteløn. Denne procent­
del, som er fastsat ved administrativ bekendtgørelse, varierer 
efter alderen. 
Eftersom lønskalaerne for offentligt ansatte fastsættes efter 
stillingens karakter og niveau (på grundlag af en stillings-
vurdering), afgøres lønnen for unge statsansatte normalt på 
følgende måde: Med udgangspunkt i den laveste løn for en voksen 
tjenestemand (dvs. over 22 år) beregnes et fradrag på 10% -
højst 50% - pr. år for løntrinnene fra 1 til 5. 
Spørgsmål 22 
Loven om arbejdsregler af 1919 fastsætter arbejdstiden for unge 
til 8 timer om dagen i højst fem dage om ugen. Loven foreskriver 
desuden en hvileperiode uden afbrydelser på mindst 12 timer om 
dagen, og endelig må ingen ung udføre arbejde mellem kl. 19 og 
kl. 7. 
I henhold til paragraf 9h, stk. 2, i lov om arbejdsregler af 
1919 kan der dispenseres fra forbuddet mod at beskæftige unge 
mellem kl. 19 og kl. 7, så de kan få lov at omdele aviser og 
dagblade til abonnenter mellem kl. 6 og kl. 7. 
For så vidt angår beskæftigelse på hospitaler og andre 
plejeinstitutioner kan der dispenseres fra forbuddet mod at 
arbejde mellem kl. 19 og kl. 7 ved en administrativ bekendt­
gørelse under hensyntagen til de dertil knyttede forskrifter. 
Det er dog forbudt at beskæftige unge efter kl. 23. Begge dele 
gælder naturligvis inden for rammerne af de forpligtelser, der 
er indgået i ILO-sammenhæng. 
Bekendtgørelsen om unges arbejdstid og hvileperioder (Werk- en 
rusttijdenbesluit jeugdigen) indeholder desuden bestemmelse om, 
- 262 -
at Arbejdstilsynets distriktschef kan dispensere fra forbuddet 
mod unges natarbejde. Det er besluttet efter aftale med 
arbejdsgiverorganist ionerne, fagforeningerne og de unge 
arbejdstageres egne organisationer, at, for så vidt angår unges 
natarbejde i hotelsektoren, vil der kun kunne dispenseres i 
forbindelse med en erhvervsuddannelsesforanstaltning og på den 
udtrykkelige betingelse, at arbejdsgiveren kan bevise, at denne 
dispensation er absolut nødvendig i forbindelse med uddannelsen. 
Denne regel om dispensation gælder også for natarbejde for unge 
kunstnere. 
ÆLDRE 
Spørgsmål 24 
Alle, der er forsikret inden for rammerne af almindelig lov om 
ældreforsorg (AOW - AI gemene Ouderdomswet), har fra det fyldte 
65. år krav på en ydelse i henhold til nævnte lov; størrelsen af 
denne ydelse fastlægges på grundlag af varigheden af 
forsikringsperioden, dvs. på grundlag af, hvor længe den 
pågældende har været bosiddende og haft arbejde i Nederlandene. 
I princippet har hver partner krav på 50% af det samlede 
pensionsbidrag. Men er en af partnerne endnu ikke 65, har den 
yngste partner krav på et tillæg, hvis størrelse afhænger af 
varigheden af forsikringsperioden og af eventuelle indtægter fra 
eller i forbindelse med den yngste partners arbejde. 
Hvis den pågældende har haft lønnet beskæftigelse i Nederlandene 
og i forbindelse med denne beskæftigelse har været tilsluttet en 
faglig pensionskasse eller en virksomhedspensionsordning, har 
han eller hun, ud over den lovfæstede ydelse i henholds til AOW, 
krav på en tillægspension, hvis størrelse normalt er baseret på 
størrelsen af den senest udbetalte løn og på varigheden af den 
udøvende beskæftigelse. 
Spørgsmål 25 
Alle, der er bosiddende i Nederlandene, og som ikke råder over 
tilstrækkelige midler til at dække normale leveomkostninger, kan 
få udbetalt bistand i henhold til den almindelige bistandslov 
(ABW - AI gemene bijstandswet). 
Denne bistand har form af en kontantydelse, der varierer 
afhængigt af klientens og dennes eventuelle familiemedlemmers 
personlige forhold og er baseret på den ved lov fastsatte 
mindsteløn. 
- 263 -
HANDICAPPEDE 
Spørgsmål 26 
I Nederlandene kan alle handicappede, uanset oprindelsen ti I og 
karakteren af deres handicap anmode om at blive omfattet af 
supplerende konkrete foranstaltninger, der skal lette de 
handicappedes faglige og sociale integrering, såfremt det 
skønnes, at de ikke kan klare det ved egen hjælp. Ifølge loven 
om beskæftigelse af handicappede (WAGW - Wet Arbeid Gehandicapte 
Werknemers) har den fælles sygekasse (GMD - GemeenschappeI ijke 
Medische Dienst) for den private sektor og den almindelige 
pensionsfond (ABP - Algemene Burger I iJk Pens loensfonds) for den 
offentlige sektor til opgave at fremme den faglige integrering 
af handicappede. Med henblik herpå kan disse to organer benytte 
sig af følgende to muligheder: 
Retten til at udføre arbejdsformidling i henhold til WAGW; 
bestemmelser i lovgivningen om tilskud til uddannelses­
aktiviteter og godtgørelse af lønomkostninger. I modsætning 
til tidligere er det ikke længere nødvendigt at inddrage 
andre instanser desangående; 
udbetaling af ydelser i henhold til den almindelige lov om 
uarbejdsdygtighed (AAW - Algemene Arbeids-
ongeschiktheidswet) for den private sektor og den alminde­
lige lov om tjenestemandspensioner i den offentlige 
forvaltning (ABPW - Algemene Burger I iJke Pensioenwet) for 
den offentlige sektor. 
Det drejer sig i praksis om udgifter til transport mellem 
hjem og arbejde, omkostninger ved at tilpasse 
arbejdsstederne og udgifter til indkøb af specialudstyr, som 
er nødvendigt for de handicappede, for at de kan udøve en 
bestemt erhvervsaktivitet. I henhold til WAGW kan man 
desuden, hvis man er omfattet af AAW eller ABPW, få (delvis) 
finansieret visse former for udstyr, der kan anvendes af 
flere handicappede. 
Med hensyn til disse ydelser ligger beslutningen hos de 
enkelte brancheforeninger, der er de organer, der har 
ansvaret for iværksættelsen af AAW i den private sektor, og 
hos den almindelige pensionsfond, der står for iværk­
sættelsen af ABPW for den offentlige sektors vedkommende. 
Integreringen i det sociale liv støttes gennem følgende konkrete 
foranstaltninger: 
Udbetaling af ydelser til handicappede for at forbedre deres 
levevilkår. Disse ydelser udbetales efter samme procedure 
som de ydelser, der skal fremme den faglige integrering af 
handicappede, men der kan træffes beslutning om sådanne 
foranstaltninger helt uafhængigt af denne procedure. Den 
vigtigste ydelse i denne forbindelse er godtgørelsen for 
- 264 -
kollektiv transport for bevægelseshæmmede. Desuden kan 
handicappede få leveret kørestole og kommunikations­
hjælpemidler, og de kan ligeledes få udbetalt en særlig 
godtgørelse for familiemedlemmers plejeindsats som 
supplement til det almindelige plejetilskud. Sådanne 
godtgørelser ydes dog kun til personer under 65 år. 
Personer over 65 år kan ansøge om at blive omfattet af 
bestemmelserne i ABW, såfremt de ydelser, der er fastsat i 
denne lov, må betragtes som værende subsistensmidler af 
afgørende betydning for deres overlevelse. Ved fast­
sættelsen af størrelsen af disse ydelser tages der hensyn 
til de pågældende personers indkomst- og formueforhold. 
Regeringen har planer om at indføre en helt ny ordning for 
sådanne ydelser, hvorefter der ikke længere, som i 
øjeblikket, sondres mellem personer over 65 år og under 65 
år, og hver enkelt skal indbetale et nærmere fastlagt 
personligt bidrag til ordningen. 
Med hensyn til bevægelseshæmmedes boligforhold kan man 
ansøge om et boligtilskud for handicappede (RGSHG - Regel ing 
Geldelijke Steun Huisvesting Gehandicapten). I henhold til 
de gældende regler kan man få tilskud til dækning af 
udgifter i forbindelse med fjernelse af hindringer af 
ergonomisk karakter eller udgifter i forbindelse med 
tilvejebringelse af en mere hensigtsmæssig bolig; 
I henhold til bygningsreglementet skal offentlige bygninger 
såsom kommunekontorer o.lign. være tilgængelige for 
handicappede. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
Spørgsmål 27 
De grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, som 
er opstillet i Pagten er sikret ved den nævnte lovgivning samt ved 
den politik, der føres af det offentlige og ved domstolenes praksis. 
- ZGS -
PORTUGAL 
- 266 -
INDLEDNING 
I Portugal blev dialogen mellem arbejdsmarkedets parter yderligere 
intensiveret i 1990, og i oktober blev der indgået en økonomisk og 
social overenskomst mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter i 
Det faste Råd for Arbejdsmarkedsforhandlinger, hvor parterne 
forpligtede sig til at yde et afgørende bidrag til at modernisere 
landets Økonomi, gøre den mere modstandsdygtig over for de 
vanskeligheder, den måtte blive stillet over for på kort og 
mellemlang sigt, sikre erhvervslivets konkurrenceevne og skabe 
gradvis og varig forbedring i den portugisiske befolknings 
leveviIkår. 
Denne overenskomst, der har virkning fra januar 1991, dækker 
forskellige områder af socialpolitikken og fastslår hvilke 
målsætninger, der skal opfyldes, og hvordan det skal gøres, så 
Portugal under hensyntagen til de faktiske Økonomiske forhold i 
landet bringes på linje med de øvrige EF-1 ånde gennem en gradvis 
gennemførelse af Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder. 
I forbindelse med gennemførelsen af den økonomiske og sociale 
overenskomst undertegnede den portugisiske regering og alle de 
organisationer, der repræsenterer arbejdstagere og arbejdsgivere, 
den 30. juli 1991 en overenskomst om en erhvervsuddannelsespol i t ik 
og en overenskomst om sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen. 
Ved lov nr. 108 af 17. august 1991 oprettedes Det Økonomiske og 
Sociale Råd (CES), der har rådgivende og koordinerende funktion i 
forbindelse med den økonomiske og sociale politik. 
De beføjelser, som var tillagt ovennævnte faste råd for 
arbejdsmarkedsforhandl inger er derefter blevet overført til Det 
Stående Udvalg for Arbejdsmarkedsforhandlinger, som er et udvalg 
under CES; dette udvalg har specielt til opgave at fremme dialogen 
og forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter og at bidrage til 
at udforme en løn- og prispolitik, en beskæftigelsespolitik og en 
erhvervsuddannelsespoli t ik. 
Arbejdsmarkedsforhandlingerne førte den 15. februar 1992 til 
undertegnelsen af en aftale om indkomstpolitikken for 1992, som blev 
indgået mellem regeringen, de portugisiske arbejdstageres 
hovedforbund (CGTP), arbejdstagernes sammenslutning (UGT), de 
portugisiske landmænds forbund (CAP), de portugisiske forretnings­
drivendes forbund (CCP) og det portugisiske industriforbund (CIP). 
Som led i denne aftale blev der formuleret en række henstillinger 
med henblik på de kollektive forhandlinger for 1992, bl.a. med 
hensyn til den gennemsnitlige forhøjelse af de overenskomstmæssige 
løntariffer, minimumslønnen og prisniveauet. Der blev også indgået 
aftaler om forhøjelserne af familieydelserne, beskatning, især en 
begrænsning af beskatningen af lønindtægterne samt om 
foranstaltninger på områderne bolig, beskæftigelse og sundhed. 
- 267 -
ARBEJDSTAGERNES FRI BEVÆGELIGHED 
Den 24. februar 1992 udstedte arbejds- og socialministeriet en 
anordning, i henhold til hvilken de nationale bestemmelser 
vedrørende adgangen til beskæftigelse og til udøvelse af 
erhvervsvirksomhed gælder uden restriktioner for arbejdstagere, som 
er statsborgere i medlemsstaterne samt for deres familiemedlemmer i 
henhold til Rådets forordning 1612/68. Ovennævnte bestemmelser 
gælder dog ikke for luxembourgske arbejdstagere, som ønsker at få 
adgang til lønnet beskæftigelse i Portugal for første gang. 
I september 1992 vedtog Ministerrådet et lovdekret med tilhørende 
gennemførelsesbestemmelser om retten til indrejse og ophold for 
statsborgere i Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater. Denne 
lovgivning omfatter lønmodtagere og selvstændige - både 
erhvervsaktive og ikke-erhvervsakti ve - studerende samt statsborgere 
i medlemsstater, som ikke har ret til ophold i medfør af andre af 
Traktatens bestemmelser, plus deres familiemedlemmer som defineret i 
fællesskabsdirektiverne og -forordningerne. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
I henhold til den portugisiske grundlov kan alle frit vælge, hvilket 
erhverv eller hvilken form for arbejde de ønsker at udøve, dog med 
forbehold af de i loven fastsatte begrænsninger af hensyn til 
almenvellets interesser samt de begrænsninger, der sættes af deres 
evne til at udøve det pågældende erhverv, og alle arbejdstagere har 
uden hensyn til deres alder, køn, race, statsborgerskab, religion 
eller politiske eller ideologiske overbevisning krav på en løn, der 
svarer til arbejdets omfang, karakter og kvalitet, i 
overensstemmelse med princippet om lige løn for lige arbejde, så de 
er sikret en rimelig levestandard. 
I henhold til national lovgivning er alle lønmodtagere, uanset deres 
ansættelsesvilkår, garanteret en månedlig mindsteløn. Denne 
mindsteløn udelukker ikke, at der kan betales højere løn i henhold 
til kollektive overenskomster eller aftaler mellem de enkelte 
parter. 
For deltidsarbejde kan lønnen ikke være lavere end den 
forholdsmæssige del af fuldt ids lønnen, der svarer til den pågældende 
arbejdsper iode. 
En af målsætningerne med den økonomiske og sociale overenskomst er, 
at den garanterede mindsteløn skal stige hurtigere end 
gennemsnitslønnen. I 1992 blev minimumslønnen fastsat til 
44.500 esc. pr. måned for arbejdstagere i landbrug, industri og 
servicefagene, og 38.000 esc. pr. måned for husassistenter og 
lignende, hvilket var en stigning på henholdsvis 11 og 13%, der skal 
sammenlignes med de 9,75%, som var den gennemsnitlige stigning i de 
kollektive overenskomster. 
- 268 -
I tilfælde af, at der foretages indeholdelse af, udlæg i eller 
overdragelse af løn, kan der ikke gøres krav på offentlige ydelser i 
henhold til det sociale sikringssystem. Men i tilfælde af 
overdragelse af løn kan der dog udbetales arbejdsløshedsyde I se eller 
social bistand, såfremt der er tale om en trangssituation; der kan 
kun foretages indeholdelse af løn, såfremt arbejdstageren har 
pådraget sig gæld, og da kun højst en sjettedel af lønnen; med 
hensyn ti I udlæg i løn kan der kun i henhold til loven gøres udlæg i 
en tredjedel af lønnen, men en domstol kan fastsætte en lavere 
brøkdel. 
Den offentlige arbejdsformidling kan under alle omstændigheder 
benyttes helt grat is. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Lønmodtagernes arbejdsvilkår er reguleret ved lov, kollektive 
overenskomster, interne regler og en individuel arbejdsaftale, 
såfremt den er formuleret skriftligt (dette er kun påkrævet, når der 
er tale om en aftale om vikararbejde, tidsbegrænsede aftaler, 
ansættelse af udlændinge, der ikke har fri adgang til beskæftigelse, 
ansættelse af skuespillere og lignende samt ansættelse om bord på 
skibe). 
Indtil januar 1991 kunne den normale arbejdstid i henhold til loven 
ikke overstige 48 timer om ugen og 8 timer om dagen. Men i 
forbindelse med den økonomiske og sociale overenskomst blev det 
besluttet at nedsætte arbejdstiden til 44 timer om ugen fra januar 
1991 (lovgivningen er allerede ændret i overensstemmelse hermed), 
faldende til 40 timer i 1995, nedtrappet med 1 time pr. år eller på 
en anden måde, hvis dette er fastsat i en kollektiv overenskomst. 
For kontorfunktionærer og tjenestemænd er den normale arbejdsuge 
henholdsvis 42 og 35 timer. Arbejdstiden kan være kortere end den i 
loven fastsatte, således som det f.eks. er tilfældet i 
servicesektoren, hvor den ugentlige arbejdstid ligger på omkring 35 
timer. I kollektive overenskomster kan den normale arbejdstid 
fastsættes som et gennemsnit, hvorefter den normale arbejdsdag kan 
forlænges med op til to timer, under forudsætning af at arbejdsugen 
ikke overstiger 50 timer, bortset fra de tilfælde, hvor der er tale 
om overtid som følge af force majeure. Referenceperioden for 
beregningen af dette gennemsnit fastsættes ved kollektiv 
overenskomst, men i mangel af udtrykkelige bestemmelser i en sådan 
overenskomst er den tre måneder. 
I oktober 1991 blev der indgået en kollektiv overenskomst mellem de 
portugisiske landsmænds forbund (CAP) og fagforeningen for ansatte i 
landbruget, levnedsmiddel branchen og skovbruget, hvor den maksimale 
ugentlige arbejdstid blev fastsat til 42 timer fra og med 1. januar 
1992 og ti I 40 timer fra og med 1. januar 1994. 
Man undersøger i øjeblikket muligheden af administrativt at udvide 
ovennævnte overenskomst til at omfatte andre geografiske områder, 
der ikke er direkte dækket ind. 
- 269 
Med forbehold af de undtagelser, der kan være fastsat i kollektive 
overenskomster, skal arbejdsdagen afbrydes med mindst én og højst to 
timer på en sådan måde, at der ikke arbejdes mere end fem timer i 
træk. 
I henhold til loven er den ugentlige hvileperiode én dag, normalt 
søndag. Der kan ved kollektiv overenskomst bevilges yderligere én 
dag el 1er en halv dag. 
Skifteholdsarbejde er reguleret ved lov og ved kollektiv 
overenskomst. Varigheden af hvert skift må ikke overstige de 
maksimale grænser for normal arbejdstid, og skifteholdsarbejderne må 
ikke erstattes før efter den ugentlige hvileperiode. 
Ved natarbejde forstås arbejde, der udføres mellem kl. 20.00 den ene 
dag og kl. 7.00 den følgende dag. I henhold til kollektiv 
overenskomst er det tilladt at arbejde elleve timer i træk under 
forudsætning af, at syv af disse timer falder mellem kl. 22.00 og 
kl. 7.00. 
Overarbejde må som hovedregel ikke overstige to timer om dagen og 
200 timer om året. Arbejdstagere på overtid har krav på en højere 
timeløn og i visse tilfælde på ekstra ferie med løn. I 1991 
afskaffedes de ekstra sociaI sikringsbidrag, der skulle betales ved 
overarbejde. 
Tidsbegrænsede aftaler er kun tilladt i de tilfælde, der er fastlagt 
i loven, nærmere betegnet i) midlertidig erstatning for en 
arbejdstager, , der er forhindret i at arbejde, i i) midlertidig 
forøgelse af virksomhedens aktivitet, i i i) sæsonarbejde, iv) løst 
arbejde, v) opstart af virksomhed eller anlæg, vi) igangsætning af 
en ny aktivitet af ubestemt varighed, vi i) ansættelse af 
langtidsledige eller personer, der søger arbejde for første gang; 
aftalen skal være skriftlig og arbejdsgiveren er forpligtet til at 
underrette arbejdsmarkedsmyndighederne om, at han beskæftiger 
arbejdstagere i henhold til sådanne kontrakter. Tidsbegrænsede 
aftaler med på forhånd fastsat udløbsdato, som i henhold til loven 
skal være af mindst seks måneders varighed (undtagen i de tilfælde, 
der er nævnt i i) til iv), hvor aftalen kan være af kortere 
varighed), kan ikke fornyes mere end to gange og kan maksimalt løbe 
i tre på hinanden følgende år (med undtagelse af de tilfælde, der er 
nævnt i v) og vi), hvor den samlede varighed ikke kan overskride to 
år med eller uden forlængelse). 
Arbejdsgiveren skal inden foi bestemte tidsfrister underrette 
arbejdstageren, såfremt en tidsbegrænset aftale med på forhånd 
fastsat udløbsdato ikke fornyes, eller såfremt der senere fastsættes 
en udløbsdato for en tidsbegrænset aftale, i modsat fald er disse 
former for aftaler at betragte som tidsubegrænsede aftaler. Når 
aftalen udløber, har arbejdstageren krav på en godtgørelse svarende 
til to dages løn for hver fulde måned, han har arbejdet i henhold 
til den nævnte aftale. Samme vilkår er fastsat ved lov for de 
tilfælde, hvor arbejdstageren selv opsiger aftalen. 
Deltidsarbejde er hovedsagelig reguleret ved kollektiv overenskomst, 
dog med undtagelse af princippet om forholdsmæssig aflønning, som er 
fastsat ved lov. 
- 270 -
Midlertidigt arbejde (vikararbejde) er underlagt de samme regler, 
der gælder for tidsbegrænsede arbejdsaftaler, dog således at der er 
fastsat visse særlige bestemmelser i lovgivningen om vikarbureauers 
virksomhed. En arbejdstager, der er beskæftiget med midlertidigt 
arbejde (vikararbejde), er underlagt de arbejdsvilkår, der gælder 
for den arbejdsgiver, hos hvem han arbejder, med hensyn til 
arbejdets art, arbejdssted, arbejdstid, fravær, arbejdsmiljø samt 
adgang til fælles faciliteter. 
Der er tolv obligatoriske og to valgfri fri- og helligdage med løn. 
Den årlige ferie er 22 arbejdsdage. Retten til ferie opnås ved 
undertegnelsen af ansættelseskontrakten og kan gøres gældende fra 
den 1. januar, medmindre ansættelsesforholdet påbegyndes i andet 
halvår af kalenderåret, i hvilket tilfælde ferien kan afholdes efter 
seks måneders effektiv beskæftigelse; hvis ansættelsesforholdet 
påbegyndes i første halvår, har arbejdstageren ret til otte 
arbejdsdages ferie efter en periode på 60 dages effektiv 
beskæft igeIse. 
Hvis en virksomhed eller et foretagende holder ferielukket, kan 
arbejdstagere, der har ret til længere ferie end den periode, 
virksomheden holder lukket, og som holder ferie i denne periode, 
vælge at få udbetalt løn og feriepenge svarende til forskellen, uden 
at dette har indvirkning på deres faktiske krav på 15 arbejdsdages 
ferie, eller de kan holde ferie i den overskydende periode. 
Lønnen i ferieperioden må ikke være lavere end den, arbejdstagerne 
ville få, hvis de var på arbejde, og skal udbetales ved feriens 
start. Arbejdstagere har også krav på heiligdagsbetaIing svarende 
t i I lønnen. 
Arbejdstagere, der er beskæftiget i henhold til en tidsbegrænset 
aftale, som i første omgang er under ét års varighed, eller som er 
fornyet for en periode på mindre end ét år, har krav på ferie 
svarende til to arbejdsdage for hver fulde måned, de har været 
beskæft iget. 
Berettiget eller uberettiget fravær har ingen indvirkning på retten 
til ferie. Men hvis fraværet medfører løntab, kan arbejdstageren i 
stedet, hvis han selv ønsker det, erstatte feriedage med dette 
fravær under forudsætning af, at retten til ferie i femten 
arbejdsdage eller fem arbejdsdage, hvis der er tale om ferie i det 
første år, den pågældende har været beskæftiget, bibeholdes. 
Hvis arbejdstageren bliver syg i ferien, suspenderes ferien under 
forudsætning af, at arbejdsgiveren underrettes, og genoptages efter 
sygdomsper i oden. 
I henhold til national lovgivning er kollektive afskedigelser 
defineret som opsigelse af individuelle ansættelseskontrakter fra 
arbejdsgiverens side på én gang eller lige efter hinanden i en 
periode på tre måneder for mindst to arbejdstagere (i virksomheder 
med 2 til 50 ansatte) eller fem arbejdstagere (i virksomheder med 
over 50 ansatte) i tilknytning til endelig lukning af virksomheden 
eller en eller flere af dens afdelinger eller indskrænkning i 
arbejdsstyrken af strukturbetingede, teknologiske eller økonomiske 
- 271 -
årsager. Sådanne kollekti ve afskedigelser skal varsles skriftligt 
til det organ, der repræsenterer arbejdstagerne, med kopi til 
Ministeriet for Beskæftigelse og Social Sikring. Derefter skal der 
gennemføres forhandlinger med deltagelse af ovennævnte ministerium 
med det formål at nå til enighed om omfanget og virkningen af de 
foranstaltninger, der skal træffes. Uanset om der opnås enighed, 
skal arbejdsgiveren tredive dage efter ovennævnte skriftlige varsel 
give hver arbejdstager, der skal afskediges, opsigelsesvarsel senest 
60 dage før det tidspunkt, afskedigelsen skal træde i kraft. 
Ledigblevne arbejdstagere har krav på en godtgørelse svarende til én 
måneds grundløn for hvert års anciennitet eller en forholdsmæssig 
del heraf, dog mindst for tre måneder. I varselsperioden kan 
arbejdstageren opsige sin arbejdsaftale uden at miste retten til 
denne godtgørelse. 
Hvis arbejdsgiveren i henhold til loven erklæres konkurs eller 
insolvent, indebærer det ikke opsigelse af arbejdsaftalen, sålænge 
foretagendet ikke er endeligt lukket. Den midlertidige bobestyrer 
eller kuratoren skal fuldtud opfylde de forpligtelser, der måtte 
følge af arbejdsaftalerne, så længe foretagendet ikke er endeligt 
lukket. 
Hvis der før den endelige lukning af foretagendet ikke er behov for 
alle arbejdstagernes tilstedeværelse på grund af den gradvise 
nedtrapning af aktiviteterne, kan kuratoren ophæve de 
overflødiggjorde arbejdstageres arbejdsaftaler efter de lovfæstede 
regler, som gælder for kollektiv afskedigelse, dog med den 
undtagelse, at det ikke er obligatorisk at udbetale 
afskedigelsesgodtgørelsen på forskud. 
Hvis arbejdstagerne har fordringer, herunder navnlig 
afskedigelsesgodtgørelser, som endnu ikke er blevet indfriet, skal 
disse anmeldes i forbindelse med konkursbehandlingen-, godkendte 
fordringer klassificeres i henhold til bestemmelserne i artikel 
737, 747 og 748 i Côdigo Civil (borgerlig lov), hvilket indebærer, 
at de først kan indfries, efter at statens fordringer er indfriet. 
Hvis arbejdsaftalen er opsagt, sikrer en løngarantifond (der 
finansieres fuldtud af staten) under alle omstændigheder, at 
arbejdstagerne får løn for de sidste fire måneder umiddelbart forud 
for konkursdekretet eller erklæringen om insolvens. Det maksimale 
månedlige beløb kan dog ikke overstige det tredobbelte af den ved 
lov sikrede mindsteløn for den pågældende sektor. 
SOCIAL BESKYTTELSE 
Arbejdstagernes sociale beskyttelse sikres gennem det almindelige 
sociale sikringssystem, der er obligatorisk for alle lønmodtagere og 
selvstændige, samt gennem sikringssystemerne for offentligt ansatte, 
advokater og ansatte i banker. 
Personer, som ikke er obligatorisk dækket af disse systemer, kan 
tilslutte sig en frivillig social sikringsordning. 
-272 -
Beskyttelse i tilfælde af arbejdsulykker er arbejdsgivernes ansvar, 
men de kan lade ansvaret overgå til forsikringsselskaber. 
Arbejdstagere i beskæftigelse er dækket i følgende tilfælde: sygdom, 
graviditet, arbejdsløshed, erhvervssygdom, invaliditet, alder, død 
og familiemæssige forpligtelser. 
Selvstændige erhvervsdrivende og offentligt ansatte er dækket mod de 
samme risici med undtagelse af arbejdsløshed; beskyttelse mod 
erhvervssygdomme er også valgfri for selvstændige erhvervsdrivende. 
Den frivillige sociaI forsikring skal beskytte de forsikrede i 
tilfælde af invaliditet, alder og død samt, for så vidt angår visse 
bestemte grupper, erhvervssygdomme og familiemæssige forpligtelser. 
Som hovedregel beregnes de ydelser, der træder i stedet for lønnen, 
på grundlag af den løn, hvorpå bidragene er baseret, og de udgør 
mellem 65 og 100% af lønnen for de øjeblikkelige ydelsers 
vedkommende og mellem 30 og 80% af lønnen, når det gælder 
efterbetalinger; dette berører dog ikke de lovfæstede minimumsbeløb. 
Familieydelserne er et fast beløb. 
Forskellige ti Ilægsordninger, der tilbydes af forsikringsselskaber, 
pensionsfonde og andre organer, bidrager også til at sikre 
arbejdstagernes sociale beskyttelse. 
Den sociale tryghed for personer, der er udelukket fra 
arbejdsmarkedet, og som ikke råder over midler til livets 
opretholdelse, sikres af et ikke-bidragsbaseret system, i henhold 
til hvilket der kan udbetales kontante ydelser i forbindelse med 
invaliditet, alder eller død samt til dækning af familiemæssige 
forpligtelser, efter at den pågældendes Økonomiske forhold er 
undersøgt. Der kan også - ligeledes efter en undersøgelse af den 
pågældendes Økonomiske situation - udbetales en ydelse til unge 
mellem 18 og 25 år, der søger job for første gang, for at hjælpe dem 
til at komme ind på arbejdsmarkedet. 
Desuden ydes der socialhjælp efter individuelle kriterier. 
Der er ved at blive gennemført et landsomfattende program til 
bekæmpelse af fattigdom, som består af en række foranstaltninger i 
form af lokale projekter. De tilsigter social, økonomisk og kulturel 
integration af ugunstigt stillede persongrupper ved, at der stilles 
midler til rådighed på lokalt og nationalt plan, at det 
forhåndenværende potentiel i befolkningen udnyttes, og at 
solidariteten kommer ind i billedet på lokalt plan. 
Ansvaret for koordineringen og forvaltningen af programmet påhviler 
to kommissærer, den ene for den nordlige og den anden for den 
sydlige del af landet. De er direkte ansvarlige over for den særlige 
tjeneste under ministeren for beskæftigelse og social sikring. 
Sundhedsbeskyttelsen er sikret ved det sundhedssystem, der er 
oprettet af det nationale sundhedsvæsen, gennem alle de offentlige 
institutioner, der arbejder på fremme af sundheden, forebyggelse og 
behandling, samt gennem alle de private institutioner og 
selvstændige inden for faget, der sammen med førstnævnte præsterer 
- 273 -
nogle af eller alle de relevante ydelser. Det nationale 
sundhedsvæsen omfatter alle de officielle institutioner og 
tjenestegrene, der arbejder inden for sundhedssektoren. De har 
selvstændig status, men hører under sundhedsministeriets regi. 
Omfattet af den nationale sygesikringsordning er statsborgere fra 
Portugal og Det Europæiske Fællesskabs øvrige medlemsstater samt 
statsløse personer og personer med bopæl i Portugal, som er 
statsborgere i tredjelande, der har indgået gensidige aftaler herom 
med Portugal. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
I henhold til den nationale lovgivning har arbejdsgiverne ret til at 
oprette organisationer, der kan forsvare og fremme deres 
erhvervsmæssige interesser, og til at indmelde sig i den 
organisation, der repræsenterer den kategori, som de tilhører inden 
for deres branche, under forudsætning af at de vedtægtsmæssige krav 
er opfyldt. De har også ret til frit at melde sig ud af sådanne 
organisationer uden betingelser. 
For så vidt angår arbejdstagerne, står der i grundloven, at der er 
helt fri organisationsret, især fri ret til at danne fagforeninger 
på alle niveauer og ret til at indmelde sig i fagforeninger. Men 
ingen arbejdstager er forpligtet til at betale kontingent til en 
fagforening, som han ikke er medlem af. 
I henhold til almindelig lov er arbejdstagerne sikret 
organisationsret med hensyn til at danne fagforeninger, der kan 
forsvare og fremme deres sociale og faglige interesser, samt retten 
til at indmelde sig i den fagforening, som repræsenterer deres fag, 
og ret til på et hvilket som helst tidspunkt at melde sig ud af den 
fagforening, som de tilhører. 
Enhver aftale eller handling, der gør en arbejdstagers ansættelse 
eller beskæftigelse betinget af, at vedkommende indmelder sig eller 
ikke indmelder sig i en fagforening eller udtræder af den 
fagforening, som han tilhører, samt enhver aftale eller handling, 
der har til formål at fjerne, omplacere eller på anden måde 
chikanere en arbejdstager på grund af hans medlemskab eller ikke-
medlemskab af en fagforening eller på grund af hans 
fagforeningsaktiviteter er forbudt og dermed ugyldig. 
Arbejdsmarkedsrelationerne reguleres kollektivt ved kollektiv 
overenskomst, voldgift eller forbundsafta 1er. 
Kun de fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer, der er 
registreret i overensstemmelse med de relevante vedtægts-
bestemmelser, samt individuelle arbejdsgivere kan undertegne 
kollektive overenskomster. 
Kollektive overenskomster, der indgås af fagforeninger og 
arbejdsgiverorganisationer, betegnes som kollektive aftaler, mens 
egentlige kollektive overenskomster indgås af fagforeninger og en 
gruppe arbejdsgivere på vegne af en gruppe virksomheder. 
Virksomhedsaftaler er aftaler, der indgås af fagforeninger med kun 
en enkelt arbejdsgiver fra en bestemt virksomhed. 
274 -
Overenskomstforhandlingerne begynder med fremlæggelse af et forslag 
og et modforslag inden for visse nærmere fastsatte tidsfrister, 
efterfulgt af en fase, hvor der føres såkaldte "direkte 
forhandlinger" mellem de involverede parter for at nå til enighed. 
Hvis man ikke når til enighed, kan de udestående stridsspørgsmål 
løses ved forlig, mægling eller voldgift. 
De regler, der er fastsat for hver enkelt af ovennævnte metoder, kan 
ikke tilsidesættes ved individuelle ansættelseskontrakter, medmindre 
det indebærer mere favorable vilkår for arbejdstagerne. 
Det eneste, der forhindrer parterne i en overenskomst i at revidere 
eller erstatte overenskomsten, er kravet om, at overenskomsterne 
skal være gyldige i mindst et år. Varsel om opsigelse af 
overenskomsterne kan indgives ti måneder efter, at de er meddelt 
Ministeriet for Beskæftigelse og Social Sikring. 
Arbejdstagere har strejkeret i henhold til grundloven. Det er 
overladt til dem selv at afgøre omfanget af de interesser, de vil 
forsvare. Loven har ingen indflydelse på dette spørgsmål. 
Der findes i den nationale lovgivning forskellige regler på dette 
område, som bestemmer, hvem der kan varsle strejke, strejkevarslets 
obligatoriske karakter, en strejkes virkninger, forpligtelserne 
under en strejke og konsekvenserne for arbejdstagerne, såfremt de 
ikke retter sig efter loven. 
Offentligt ansatte, men ikke militæret og de paramilitære styrker, 
har strejkeret på samme vilkår som andre arbejdstagere. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Den i indledningen omtalte overenskomst om en erhvervsuddannelses-
politik går ud på "forbedret sammenhæng mellem uddannelsen og det 
erhvervsaktive liv", "de dårligst stillede gruppers indslusning på 
arbejdsmarkedet", "samråd mellem arbejdsamrkedets parter ved 
fastlæggelsen og gennemførelsen af beskæftigelses- og 
uddannelsespolitikken", "tilskyndelse til undersøgelse og 
systematisering af uddannelses- og beskæftigelsesstatistikker" samt 
"samarbejde inden for Det Europæiske Fællesskab". 
Overenskomsten omfatter en samlet række foranstaltninger, hvis 
gennemførelse forudsætter et snævert samarbejde mellem offentlige 
instanser og arbejdsmarkedets parter. 
Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og deres medindflydelse på 
fastlæggelsen, udformningen og gennemførelsen af beskæftigelses­
politikken og erhvervsuddannelsespol i t ikken går som en rød tråd 
gennem hele aftalen, navnlig når det gælder trepartsforvaItningen af 
strukturerne. 
For at kunne gennemføre de foranstaltninger, der indgår i 
overenskomsten, er der vedtaget en rammelovgivning for 
erhvervsuddannelse, forberedende erhvervsuddannelse, erhvervs­
vejledning, erhvervskvaI ifikationer, uddannelsesstøtte og 
i ndslusn i ngsordn i nger. 
- 275 
F.eks. giver lovdekret nr. 401 af 16. oktober 1991 regler for 
erhvervsuddannelse, både den der foregår i uddannelsessystemet og 
den der foregår på arbejdspladserne, og definerer de grundlæggende 
elementer heri: begreber, målsætninger, uddannelsestyper og 
Jobprofiler, vurdering, osv. Der er således skabt en ensartet og 
effektiv juridisk ramme om alle disse former for uddannelse. 
Lovdekret nr. 405 af 16. oktober 1991 er en specifik rammelovgivning 
for den uddannelse, der foregår på arbejdsmarkedet, og her 
klarlægges den rolle, som staten, virksomhederne og andre 
arbejdsgivere eller uddanne I ses instanser skal spille. 
I denne retsakt præciseres desuden de kriterier, der skal ligge til 
grund for ydelsen af uddannelsesstøtte samt kriterierne for 
fordelingen af de finansielle ressourcer. 
En særlig form for sådan erhvervsuddannelse er lærlingeuddannelsen, 
som kombinerer uddannelse med praktisk arbejde-, uddannelsen varer 
højst fire år og henvender sig til unge i alderen fra 14 til 24 år, 
som har afsluttet den obligatoriske skolegang. Denne uddannelse 
bygger på et retsgrundlag fra 1984, som dog i mellemtiden har 
undergået visse ændringer. 
Lovdekret nr. 383 af 9. oktober 1991 er det juridiske grundlag for 
den forberedende erhvervsuddannelse, der tager sigte på en 
uddannelse med det formål at bringe den pågældende op på et niveau, 
der svarer til den obligariske skolegang, og som samtidig skaber 
mulighed for at vedkommende kan komme ind på en egentlig 
lærlingeuddannelse. På den måde har man løst problemet med de unge, 
som ikke har fuldført deres obligatoriske skolegang. 
Lovdekret nr. 59 af 13. april 1992 om erhvervsvejledning, giver 
mulighed for, at denne kan formidles ikke blot via de relevante 
tjenestegrene under instituttet for Beskæftigelse og 
Erhvervsuddannelse (IEFP), men også via andre offentlige, private 
eller kooperative organer; der er således mulighed for at få flest 
mulige oplysninger, som man kan lægge til grund for studie- og 
erhvervsvalget. 
En nyskabelse i den portugiske retsorden er lovdekret nr. 95 af 
23. maj 1992, der giver mulighed for at få udstedt et 
erhvervskvalifikationsbevis baseret på den uddannelse, der foregår 
på arbejdsmarkedet, eller baseret på dokumenteret erhvervserfaring. 
Ved dette lovdekret blev der nedsat et stående udvalg under 
Administrationsrådet for Instituttet for Beskæftigelse og 
Erhvervsuddannelse; der er tre parter repræsenteret i dette udvalg, 
der har til opgave at bistå regeringen i forbindelse med 
koordineringen af erhvervsuddannelserne. 
Som supplement til den institutionelle ramme om en effektiv 
uddannelsespolitik, kan desuden nævnes forordning nr. 86 og 87 af 
5. juli 1992, der danner det juridiske grundlag for henholdsvis 
tildeling af stipendier til uddannelse på arbejdstagerens initiativ 
og for oprettelsen af enheder til indslusning i arbejdslivet 
(UNIVA). 
- 276 -
Den første af disse forordninger skal sikre den enkeltes ret til 
uddannelse, uden at det går ud over virksomheden, og den indeholder 
regler for, hvem der kan få del i en sådan uddannelse, og hvorledes 
den skal finansieres. 
Forordning nr. 87 af 1992 indeholder konkrete bestemmelser om 
oprettelsen af førnævnte enheder til indslusning i arbejdslivet, som 
skal tjene til at styrke forbindelserne mellem uddannelse og 
arbejdslivet. 
Med hensyn til videreuddannelse blev der i 1985 vedtaget en lov, 
hvorefter instituttet for beskæftigelse og erhvervsuddannelse kan 
yde faglig og Økonomisk bistand til erhvervsuddannelse i samarbejde 
med andre offentlige, private eller kooperative organer med henblik 
på iværksættelse af specifikke aktioner eller for at opfylde 
eksisterende behov i en eller flere sektorer i økonomien. 
Erhvervsuddannelsen er i øjeblikket i kraftig udvikling, især for 
personer, der er i beskæftigelse (efteruddannelse). For at forbedre 
arbejdstagernes kvalifikationer, har man indført ret til orlov uden 
løn i mindst 60 dage, for at arbejdstagerne kan deltage i 
erhvervsuddanne Iseskurser; man kan kun nægtes ret til denne orlov i 
de særlige tilfælde, som er fastsat ved lov. 
Med hensyn til princippet om at inddrage de berørte parter i den 
reelle forvaltning af tjenestegrene i det offentlige og i 
overensstemmelse med overenskomsten om en erhvervsuddannelses-
politik, er man praktisk talt færdige med at udarbejde en lovtekst 
vedrørende oprettelsen af rådgivende trepartsudvaIg ved de 
erhvervsuddanne Isescentre, som er direkte underlagt IEFP. 
Endelig bør nævnes den erhvervsuddannelse, der formidles i 
undervisningssystemet, og de vigtigste bestemmelser herom er 
indeholdt i rammeloven for uddannelsessystemet, som skelner mellem 
to former for grundlæggende erhvervsuddannelse, nemlig teknisk 
erhvervsuddannelse og erhvervsskoler. 
Den tekniske erhvervsuddannelse varer tre år, og der er adgang for 
elever, som har afsluttet 9. skoleår; uddannelsen afsluttes med et 
afgangsbevis for afsluttet skolegang på sekundærtrin og et teknisk 
erhvervsuddanne Isesbev i s. 
Erhvervsskolerne optager unge med 9 eller 6 års skolegang; 
undervisningen er tilrettelagt som moduler af forskellig varighed 
svarende til gradvis højere undervisnings- og erhvervs-
kvalifikationsniveauer, og de afsluttes med et kvalifikationsbevis 
på niveau 1, 2 eller 3 og et afgangsbevis svarende til 10., 11. 
eller 12. klasse i det almindelige undervisningssystem. 
Det er værd at bemærke, at udenlandske statsborgere med bopæl i 
Portugal, der ønsker at komme ind på det portugisiske arbejdsmarked, 
også har adgang til erhvervsuddannelse. 
- 277 -
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
Princippet om ligestilling af mænd og kvinder er stadfæstet i 
grundloven. Det iværksættes i praksis ved en række ordinære love, 
der især sikrer lige muligheder og lige behandling på arbejdspladsen 
både i den private og den offentlige sektor. Der blev i 1979 nedsat 
et trepartsudvaIg for ligestilling på arbejdspladsen og med hensyn 
til beskæftigelse; udvalget skal arbejde for, at lovgivningen 
iværksættes i praksis. Det hører under ministeriet for beskæftigelse 
og social sikring og varetager en række forskellige opgaver, 
herunder gennemgang og behandling af klager fra fagforeninger og 
arbejdstagere og informering og oplysning om ligestillingsspørgsmål. 
Arbejdstilsynet er ansvarlig for tilsynet med lovens overholdelse. 
Arbejdstagere eller fagforeninger kan anlægge sag ved de kompetente 
domstole, såfremt de iiiorwr , der sket forskelsbehandling. 
Endelig skal det nævnes, at der, ligeledes under ministeren for 
beskæftigelse og social sikring, er nedsat et udvalg for kvinders 
ligestilling og rettigheder, som har til opgave at forsvare kvinders 
og mænds ligestilling med hensyn til rettigheder og værdighed på 
alle niveauer inden for familien og på arbejdspladsen såvel som i 
samfundsmæssig, kulturel, økonomisk og politisk henseende. Udvalget 
har bl.a. iværksat informationskampagner. 
Der er vedtaget forskellige positive særforanstaltninger til fordel 
for kvinder for at imødegå og opveje forskelsbehandlingen gennem 
positiv særbehandling. Det drejer sig især om øgede tilskud fra det 
offentlige til virksomheder, der beskæftiger og uddanner kvinder i 
traditionelle mandefag, og til de kvinder, der opretter egen 
virksomhed eller begynder selvstændig beskæftigelse. Der er også 
grund til at næ\/ne igangsættelsen af projektet "Bem-me-quer " 
(tusindfryd), som tager sigte på, at der i en indledende fase 
etableres "informationsstrukturer" hos seks lokale myndigheder med 
det formål i) at hjælpe kvinder med at få overblik over deres 
individuelle og faglige færdigheder, med at søge arbejde eller med 
at starte egen virksomhed eller kooperativer, og i i) at fremme 
samarbejdet mellem partnere på lokalt og regionalt niveau med det 
formål at lette kvinders indslusning på arbejdsmarkedet. 
I denne forbindelse tilsigter også overenskomsten om 
erhvervsuddanne Isespol11ikken at få skaffet flere midler i hænde til 
beskæftigelse og uddannelse af kvinder, så de lettere kan blive 
indsluset på arbejdsmarkedet. 
Også med det formål at sikre lige muligheder er der i den nationale 
lovgivning bestemmelser om, at det skal være muligt at dele de 
familiemæssige forpligtelser ved, at enten faderen eller moderen kan 
få orlov for at passe børn. Således har kvinder ret til 90 dages 
barselsorlov, hvoraf de 60 skal placeres efter fødslen. Hvis moderen 
dør under barselsorloven efter fødslen, har faderen ret til 
forældreorlov af en varighed svarende til den, som moderen ville 
have haft ret til, dog minimum 10 dage. Ved adoption af et barn 
under 3 år, har at bejdstageren, mandlig eller kvindelig, ret til 60 
dages or lov. 
- 278 
Mandlige/kvindelige arbejdstagere, som befinder sig i en sådan 
situation, har ret ti I et tillæg, der svarer til den gennemsnitsløn, 
der danner grundlag for beregningen af sygedagpengene, hvis de er 
dækket af socialsikringssystemet, eller svarende til lønnen, hvis de 
er dækket af de offentlige ansattes socialsikringsordning. 
Arbejdstagere, såvel mandlige som kvindelige, har ret til at holde 
fri i maksimalt 30 dage pr. år for straks at kunne passe deres børn, 
herunder også adoptiv- eller plejebørn, under 10 år, hvis det er 
nødvendigt på grund af sygdom eller ulykke. Hvis et barn under 10 år 
indlægges, har man ret til at holde fri, så længe 
hospitalsindlæggelsen varer, men faderen og moderen har ikke ret til 
at holde fri samtidig. I sådanne tilfælde kan social­
sikringsinstitutionerne, hvis der ikke udbetales løn, bevilge et 
tilskud på et beløb, der ikke må overstige de sygedagpenge, som den 
mandlige eller kvindelige arbejdstager har krav på. Ydelsen er 
trangsbestemt. 
En far eller en mor, som arbejder, har ret til at afbryde sin 
erhvervsaktivitet i en periode på 6 måneder, der kan forlænges 
indtil højst 2 år, at regne fra barselsorlovens afslutning, for at 
passe et barn. Under denne orlov er parterne i arbejdsaftalen løst 
fra de forpligtelser og garantier, der følger af aftalen, men 
aftalen træder i kraft igen ved udløbet af denne orlov. Der tages 
hensyn til orlovsperioderne ved beregning af de alderdoms- og 
invaliditetsydelser, som man har krav på under de sociale sikrings­
ordninger . 
Arbejdstagere, såvel mandlige som kvindelige, som har et eller flere 
børn under 12 år, har ret til at arbejde på deltid eller på 
f lekst id. 
For at sikre lige muligheder er der desuden i de senere år gjort 
meget for at skaffe flere børnepasningsfae i I iteter og udbygge 
ældreplejen. 
På trods af at I igesti I I ingsprincippet er stadfæstet i grundloven, 
indeholder det almindelige socialsikringssystem fortsat et element 
af forskelsbehandling, nemlig med hensyn til forskellig 
pensionsalder for mænd og kvinder. Man er dog i Øjeblikket ved at 
undersøge, hvordan man kan gøre reglerne om pensionsalder mere 
fleksible for at sikre ligestilling af mænd og kvinder. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
De repræsentative organer, der udøver arbejdstagernes ret til 
information, høring og medbestemmelse, er de såkaldte 
"v i rksomhedsnævn". 
Arbejdstagerne er ifølge grundloven sikret ret til at oprette 
virksomhedsnævn, (Jer kan forsvare deres interesser og intervenere på 
demokratisk vis i virksomhedens daglige drift. 
,- 279 -
Virksomhedsnævnene har ret til følgende: At få alle fornødne 
informationer for at kunne udføre deres arbejde, at føre tilsyn med 
virksomhedens ledelse, at medvirke ved omorganisering af produktive 
enheder, at deltage i udarbejdelsen af arbejdsmarkedslovgivning og 
økonomiske og sociale planer for den pågældende sektor, at 
administrere eller deltage i administreringen af virksomhedens 
sociale aktiviteter, at vælge arbejdstagerrepræsentanter til sociale 
organer i virksomheder, der i henhold til loven henhører under 
staten eller andre offentlige myndigheder. 
Virksomhedsnævnenes ret til information dækker følgende: Den 
almindelige drift og budgetplaner, interne vedtægter og 
ordensreglementer, tilrettelæggelse af produktionen og dens 
konsekvenser for graden af udnyttelse af arbejdskraft og udstyr, 
situationen med hensyn til råvarer og leverancer, prognoser for salg 
og salgsledelse, personaleadministration, virksomhedsregnskaber, 
finansieringsmetoder, størrelsen af skatter og tilsvarende afgifter, 
planlagte ændr ingei i virksomhedens registrerede kapital og formål 
samt planer om ændring af virksomhedens produktionsaktivitet. 
Retten til høring indebærer, at virksomhedsnævnene skal høres og 
afgive udtalelse, før der kan træffes beslutning om følgende: 
Indgåelse af omstruktureringsafta 1er, virksomhedens likvidation 
eller indgivelse af konkursbegæring, lukning af hele foretagendet 
eller af produktionslinjer, alle foranstaltninger, der vil resultere 
i en væsentlig indskrænkning af arbejdsstyrken eller en væsentlig 
forværring af arbejdsvilkårene, udarbejdelse af den årlige 
ferieplan, ændring af arbejdstiden, ændring af de kriterier, der 
ligger til grund for jobklassificeringer og forfremmelser, samt 
ændringer i virksomhedens eller dens aktiviteters geografiske 
placer ing. 
Virksomhedsnævnene skal også høres i forbindelse med individuelle og 
kollektive afskedigelser, ophævelse af ansættelseskontrakter eller 
nedsættelse af den normale arbejdstid samt sociale spørgsmål. 
Bortset fra nogle undtagelser i relation til aktiviteter af 
samfundsmæssig betydning dækker virksomhedsnævnenes ret til at føre 
tilsyn med ledelsen følgende: Bemærkninger til virksomhedens 
økonomiske planer og budgetter, anbefalinger eller kritiske 
rapporter vedrøiende læi I ingeuddanne Ise, efteruddannelse og 
videreuddannelse af at bejdstagerne og om forbedringer af leve- og 
arbejdsvilkårene og sundheden og sikkerheden på arbejdspladsen, 
forsvar af arbejdstagernes interesser over for ledelsen og 
virksomhedens tilsynsførende organer samt de kompetente myndigheder. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
I henhold til grundloven har alle arbejdstagere krav på at arbejde 
under sunde og sikie toi hold. I overensstemmelse med dette princip 
skal arbejdsgiveren sikier .11 be jdst ageren gode vilkår og et sundt og 
sikkert arbejdsmiljø og forebygge risikoen for erhvervssygdomme og 
erhvervsuIykker. 
- 280 
Den nuværende lovgivning på dette område omfatter især grundlæggende 
regler vedrørende vilkårene for opførelse af og arbejdsvilkår i 
industriforetagender, forretningsforetagender, kontorer og 
servicevirksomheder, herunder også den offentlige sektor, samt 
generelle regler vedrørende sundhed og sikkerhed i 
industriforetagender. 
Som helhed indeholder EF-direkti verne mere favorable bestemmelser 
vedrørende arbejdstagernes ret til uddannelse og information på 
dette område. 
Forbedring af sundheds- og sikkerhedsvilkårene på arbejdspladsen er 
et spørgsmål, som har optaget regeringen og arbejdsmarkedets parter 
meget, og er et af de aspekter, der er omfattet af den økonomiske og 
sociale overenskomst for 1990. I henhold til denne overenskomst blev 
der den 30. juli 1991 underskrevet en aftale om hygiejne, sundhed og 
sikkerhed på arbejdspladsen efter følgende hovedretningslinjer: i) 
der skal i mindreåriges erhvervsforberedeIse indgå oplysning om 
erhvervsrisici , og hvordan de forebygges, i i) arbejdstagerne skal 
undervejs i deres arbejdskarriere oplyses om og uddannes i 
erhvervsris i c i , og hvordan de forebygges, i i i) der skal tilstræbes 
kvalificeret uddannelse af specialister inden for hygiejne, sundhed 
og sikkerhed på arbejdspladsen, iv) kendskabet til erhvervsrisici og 
forebyggelsesmetoder skal udvikles, v) der skal oprettes et organ 
med deltagelse af at bejdsmarkedets parter til forebyggelse af 
erhvervsri s i c i , vi) dei skal opfoidres til forhandlinger på sektor-
og virksomhedsniveau om nedsættelse af fælles hygiejne-, sundheds-
og sikkerhedsudvalg i virksomheder, foretagender og institutioner. 
Som led i denne overenskomst har ministerrådet udstedt lovdekret 
nr. 441 af 14. november 1991 om sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen, som inden for den interne lovgivning tilfredsstiller 
kravene i Fællesskabets direktiver, navnlig direktiv 89/391/EØF samt 
ILO's konvention nr. 155. 
Denne lovbestemmelse sikrer, at arbejdstageren kan arbejde under 
betryggende forhold i henseende til sikkerhed, hygiejne og 
sundhedsbeskyttelse. Med henblik herpå er det nødvendigt med en 
politik til forebyggelse af erhvervsrisici baseret på fastlæggelse 
af de tekniske betingelser, som det forskellige arbejdsmaterie I skal 
opfylde, på fastlæggelse af stoffer, agenser eller processer, der 
skal forbydes, begrænses eller underkastes myndighedernes 
godkendelse eller kontrol. Endvidere skal der i højere grad sættes 
ind på sundhedsbeskyttelse og -kontrol for arbejdstagerne, og der 
bør foretages flere undersøgelser af sikkerheden, hygiejnen og 
sundheden på arbejdspladsen. 
Lovbestemmelsen givei arbejdstageren ret til aktuelle oplysninger om 
risici for hans sikkerhed og sundhed samt om midler og 
retningslinjer, der skal vedtages i tilfælde af alvorlig fare. De 
situationer opregnes, hvori arbejdstageren skal garanteres disse 
oplysninger. Ud over oplysninger sikres han også en hensigtsmæssig 
og fyldestgørende uddannelse i sikkerhed, hygiejne og sundhed. 
For at alle de fastlagte forpligtelser kan blive opfyldt, hedder det 
i lovbestemmelsen, at arbejdsgiveren garanterer tilrettelæggelse af 
foranstaltninger i forbindelse med sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen og med deltagelse af arbejdstagerne. 
- 281 -
Arbejdstagerne eller deres repræsentanter skal høres om: i) 
foranstaltninger vedrørende hygiejne og sikkerhed, inden de 
gennemføres i praksis; i i) foranstaltninger, der som følge af 
teknologiske eller andre årsager får indvirkninger på sikkerheden og 
sundheden på arbejdspladsen; i i i) planlægning og tilrettelæggelse af 
uddannelse inden for sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen. 
Arbejdstagerne og deres repræsentanter kan fremsætte forslag om, 
hvorledes enhver erhvervsrisiko kan mindskes. 
Man er i øjeblikket ved at være færdig med forslaget til lovgivning 
om specifikke regler for særligt udsatte grupper af arbejdstagere 
(unge mennesker og gravide kvinder): en del af denne lovgivning 
fastlægger gennemførelsesbestemmelser for ovennævnte lovdekret for 
så vidt angår offentligt ansatte (jf. stk. c) og d) i artikel 23 i 
lovdekret nr. 441/91), mens andre forslag går ud på at tilpasse 
dette lovdekret til de særlige forhold, der gør sig gældende inden 
for landbruget, fiskeriet og handelsflåden. For at efterkomme 
lovdekret nr. 441/91 er man også ved at lægge sidste hånd på 
forslagene til lovgivning om arbejdsgiverens pligt til at sørge for 
arbejdsmiljømæssige foranstaltninger, enten gennem interne 
bedr i f tst jenester eller gennem eksterne konsulentfirmaer-, det samme 
gælder forslag til regler om valg af arbejdstagerrepræsentanter 
vedrørende arbejdsm i IjøspørgsmåI. 
Den 28. april 1992 offentliggjorde man lovdekret nr. 72 og 
gennemførelsesforordning nr. 9 om beskyttelse af arbejdstagerne mod 
støj på arbejdspladsen. 
Det kan også oplyses, at det inden for rammerne af overenskomsten om 
sikkerhed, hygiejne og sundhed på arbejdspladsen blev besluttet, at 
der inden udgangen af indeværende år skulle oprettes et institut for 
sikkerhed, hygiejne og sundhed, •som navnlig får til opgave at træffe 
foranstaltninger til undersøgelser i marken, forebyggelse af 
erhvervsri s i c i , uddannelse og information, enten direkte eller ved 
fremme af projekter, der skal gennemføres af offentlige, private 
eller kooperative organer. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse er : i) 16 år fra I. januar det år, der følger efter 
det, hvori den obligator i ske sko Iegang af 9 års varighed afsluttes 
for de første elever, for hvem denne varighed gælder-, i i) 15 år 
indtil ovennævnte dato. 
Ikke desto mindre kan mindreårige melem 14 og 16 år, når de har 
afsluttet den obligatoriske skolegang, udføre let arbejde, der ikke 
skader sundheden og den fysiske og åndelige udvikling. 
Mindreårige, der har minimumsalderen for adgang til beskæftigelse, 
men som ikke har afsluttet den obligatoriske skolegang, kan først få 
adgang til arbejdsmarkedet, når de går på en uddannelsesinstitution 
- 282 
eller gennemgår en lærlinge- eller erhvervsuddannelse, som fører til 
et tilsvarende uddannelsesniveau. I så fald må arbejdstiden ikke gå 
ud over undervisningen, og de pågældende skal have tilladelse til at 
arbejde af forældremyndighedens indehavere. 
Mindreårige arbejdstagere har en yderligere garanti for beskyttelse 
af sundhed og uddannelse i form af en lægeundersøgelse ved 
ansættelsen og en gang om året, forbud mod arbejde, der påvirker 
deres fysiske, åndelige eler etiske udvikling, tilladelse til 
arbejdsfri, ulønnede timer til erhvervsuddanne Iseskurser, 
deltidsarbejde, når de går på en uddannelsesinstitution eller 
gennemgår en lærlinge- eller erhvervsuddannelse, som fører til et 
uddannelsesniveau svarende til den obligatoriske skolegang. De har 
så ret til kompensation for løntab. 
For arbejdstagere under 18 år er der i den nationale lovgivning 
fastsat en garanteret månedlig mindsteløn, der er 25% lavere end 
mindstelønnen for personer over 18 år. Den månedlige mindsteløn for 
elever, lærlinge o.lign., som er under praktisk uddannelse til et 
faglært eller højt kvalificeret erhverv, og som er mellem 18 og 25 
år, er 20% inmdie end den gat antet ede månedlige mindsteløn for 
arbejdstagere over IH ar i de første to år eller det første år, 
såfremt de har afsluttet et teknisk erhvervsuddanne Iseskursus eller 
t i I svarende er hvervsuddanneI se. 
Det skal dog understreges, at sådanne lønreduktioner ikke 
tilsidesætter princippet om lige løn for lige arbejde. 
Der stilles i lovgivningen udtrykkeligt krav om kollektive 
overenskomster med henblik på, hvor det er muligt, at nedsætte den 
maksimale normale arbejdstid for arbejdstagere under 18 år. Desuden 
har uddannelsessøgende arbejdstagere (uanset alder) krav på op til 
seks arbejdsfri timer om ugen uden løntab eller tab af andre goder, 
såfremt deres undervisningsskema kræver det. 
Med hensyn til natarbejde er det ikke tilladt for arbejdstagere 
under 18 år at arbejde om natten i industriforetagender, og de må 
kun arbejde om natten med aktiviteter af ikke-industrieI karakter, 
såfremt det betragtes som væsentligt for deres erhvervsuddannelse. 
Unge mellem 16 og 18 år må kun have natarbejde i 
industriforetagender, såfremt der er tale om force majeure, som 
forhindrer normal drift af virksomheden. 
Mindreårige hat ikke lov at påtage sig overarbejde. 
ÆLDRE 
Ældre har en række fordele såsom billigere transport og 
telefonafgift, gratis adgang til museer samt skattefritagelse på 
bankindskud op ti I 1 500 000 esc. Endvidere kan husejere ikke opsige 
lejekontrakten for personer, der er fyldt 65 år og som har boet 
mindst 30 år i et hus. 
- 283 
Personer, som har nået pensionsalderen, men som ikke er berettiget 
til pension i henhold til det almindelige socialsikringssystem, kan 
få tilkendt alderspension i henhold til den offentlige ikke-
bidragsbaserede ordning, dog først efter en undersøgelse af deres 
Økonomiske forhold. 
Som led i den gradvise forbedring af pensionerne blev der i 
juni 1990 indført en ekstra ydelse til pensionister ud over den 13. 
månedspension, der kommer til udbetaling hvert år i juli, og som 
svarer til den månedlige pension. Denne foranstaltning har ført til 
en Øjeblikkelig forøgelse af købekraften. 
De ældre har i dag også lettere adgang til: aktivitetscentre (med 
offentlig støtte, så de ældre kan deltage i sociale, rekreative og 
beskæftigelsesmæssige aktiviteter); dagcentre (med offentlig støtte, 
der tilbyder forskellige aktiviteter af social, rekreativ og 
beskæftigelsesmæssig art, madlavning, kropspleje samt tøjvask); 
aIdersdomhjern (for ældre, som ikke længere kan blive i hjemmet, 
beskyttede boliger med logi, kost, kropspleje og motion, sociale og 
rekreative aktiviteter); ferieboliger (midlertidig social bistand 
med eller uden logi, i form af en række aktiviteter af social, 
rekreativ og beskæftigelsesmæssig art og med det formål at forbedre 
de ældres fysiske og psykiske vilkår samt sociale integration ved at 
deres omgangskreds udvides). 
I de senere at har ældre i stadig højere grad fået hjælp til de 
forskellige opgaver i hjemmet, som de ikke længere kan klare. 
Med lovdekret nr . 39l af 10. oktober 1991 er der indført en ny 
socialpolitisk foranstaltning, der går ud på, at ældre mennesker 
eller voksne handicappede midlertidigt eller permanent integreres i 
familier, der skønnes at være egnede hertil. Udgifterne i 
forbindelse med et sådant ophold betales af gæsterne selv eller 
deres familier, hvis deres økonomiske forhold tillader det, i modsat 
fald betaler den anvarlige institution (det regionale 
sociaI sikringscenter eller Santa Casa da M i ser icôrdi a i Lissabon og 
private institutioner i samarbejde med førstnævnte institutioner). 
Lægehjælp sikres via det nationale sygesikringssystem. 
Med henblik på gennemførelse af en integreret ældrepolitik nedsattes 
der i 1988 et landsudvalg, der skulle udforme en politik for den 
tredje alder, og dette udvalg har iværksat en lang række aktioner, 
som også er blevet fulgt op, navnlig inden for ældreforskning, 
indkredsning af risikogrupper, bevidstgørelse og information om den 
tredje alders problemer . 
HANDICAPPEDE 
Efter at der er vedtaget en politik, der skal fremme handicappedes 
integrering i samfundet og i arbejdslivet, er der blevet udformet 
forskellige programmer vedrørende erhvervsmæssig revalidering. 
Der er derfor blevet iværksat en række evaluerings- og 
erhvervsorienteringsprogrammer samt uddannelses- og 
284 
omskol ingsprogrammer for at skabe forudsætningerne for, at de 
handicappede kan træffe et fornuftigt valg af fremtidigt erhverv 
samt tilegne sig de faglige kvalifikationer. 
For at lette adgangen til beskæftigelse på det normale arbejdsmarked 
bevilges der teknisk og økonomisk støtte til virksomhederne 
(kompensationsbi drag, fjernelse af de hindringer, som bygningernes 
indretning skaber, tilpasning af arbejdspladser, individuelt opsyn, 
ansættelsespræmier o.lign., samt skattelettelser og en nedsættelse 
på 50% af arbejdsgivernes socialsikringsbidrag); der kan også 
bevilges støtte til handicappede, der ønsker at udøve selvstændigt 
erhverv, som skal være Økonomisk rentabelt (etableringsstøtte til 
selvstændige). 
Der gives teknisk og Økonomisk støtte til oprettelse og drift af 
centre og beskyttede værksteder samt til faglige aktiviteter, og man 
støtter desuden oprettelsen af centre for erhvervsmæssig 
revaIider ing. 
Ved siden af de erhvetvsmæssige revaI ideringsprogrammer findes der 
andre foranstaltninger, som skal bidrage til at integrere den 
handicappede fuldstændigt i samfundet, f.eks.: 
- ydelse af teknisk bistand på områder som sundhed, undervisning, 
erhvervsuddannelse, beskæftigelse samt det sociale område; 
- afgiftslettelser med henblik på integration af handicappede, 
bl.a. ved import af handicapbiler, -cykler samt kørestole; 
nedsættelse af indkomstskatten; særlige lånevilkår ved køb eller 
opførelse af bol ig; 
tekniske anbefalinger til forbedring af adgangsforholdene til 
etablissementer og bygninger, der er åbne for offentligheden, 
reserverede pladser i offentlige transportmidler, reserverede 
parkeringspladser i tilknytning til offentlig vej; 
- personlig bistand på offentlige kontorer til bevægelseshæmmede 
eller personer med andre handicaps, indførelse af særlige tilbud 
i form af hjælp, modtagelse, information o.lign. i visse museer, 
udsti I Iingssteder og i forbindelse med andre kulturelle og 
rekreative aktiviteter. 
- 2% S , 
S PAN I EN 
- 286 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Med Rådets forordning (EØF) nr. 2194 af 25. juni 1991 blev der 
foretaget en fremrykning - til den 31. december 1992 for 
luxembourgske statsborgere og til den 31. december 1991 for 
øvrige EF-statsborgere - af de tidsfrister, der er fastsat i 
artikel 55-60 i akten vedrørende Spaniens tiltrædelse af De 
Europæiske Fællesskaber, for indførelse af fri bevægelighed for 
arbejdstagere og disses ret til at bosætte sig i Spanien uden 
restriktioner, hvorfor der ikke findes andre begrænsninger end 
dem, der er betinget af hensynet til den offentlige orden og 
sikkerhed og til offentlighedens sundhed, undtagen for 
luxembourgske statsborgere, for hvilke overgangsbestemmelserne 
er gældende frem til den 31. december 1992. 
Som det er nævnt ovenfor, er der med Rådets forordning (EØF) nr. 
2194 af 25. juni 1991 foretaget en generel afkortning af 
overgangsperioden med et år og en afkortning med tre år, hvor 
der er tale om luxembourgske statsborgere. Der kræves således 
ikke forudgående tilladelse til at arbejde i Spanien, undtagen 
for luxembourgske statsborgere, for hvilke der frem til den 31. 
december 1992 gælder særlige overgangsbestemmelser om arbejds-
og opholdstilladelse for arbejdstagere, der udøver lønnet 
beskæftigelse. Disse bestemmelser, som er indeholdt i Kongeligt 
Dekret nr. 1099 af 26. marts 1986 om indrejse, ophold og arbejde 
i Spanien for statsborgere fra EF-lande, blev omtalt i den 
første spanske rapport. 
I Spanien har man ligeledes i medfør af forordning (EØF) nr. 
1612/68 fastlagt en række bestemmelser til gennemførelse af den 
fri bevægelighed fra den 1. januar 1992; disse bestemmelser er 
bl.a. følgende: 
- Vejledning af 21. januar 1992 fra Generaldirektoratet for 
Migration og fra Generaldirektoratet for det Nationale 
Beskæftigelsesinsti tut vedrørende registrering af udlændinge 
på arbejdsformidIingskontorerne. 
- Cirkulære af 22. januar 1992 fra Generaldirektoratet for det 
Nationale Beskæftigelsesinsti tut vedrørende harmonisering af 
regler om sikring i forbindelse med arbejdsløshed i Spanien 
og fri bevægelighed for arbejdstagerne. 
- Vejledning af 22. januar 1992 fra Socialsikringens Hoved­
kasse vedrørende optagelse af EF-borgere under 
socialsikringen og indbetaling af bidrag fra disse. 
Der er endelig foretaget offentliggørelse af Kongeligt Dekret 
nr. 766 af 26. juni 1992 om indrejse og ophold i Spanien for 
borgere fra EF-medlemsstaterne, hvormed der sker ophævelse af 
Kongeligt Dekret nr. 1099 af 26. maj 1986, bortset fra de i 
kapitel 3 omhandlede særlige overgangsbestemmelser om 
arbejdstilladelser og bosættelse, som vil være i kraft frem til 
den 31. december 1992 for luxembourgske statsborgere, således 
som det allerede er anført. 
- 287 -
Kongeligt Dekret nr. 766 af 1992 vedrører dels en gennemførelse 
af fællesskabsbestemmelserne på området, dels de administrative 
formaliteter, der er nødvendige til sikring af retten til 
indrejse og ophold for borgerne fra EF-medlemsstaterne, idet det 
i artikel 4, stk. 2, slås fast, at EF-borgerne har ret til at 
udøve ethvert lønnet eller selvstændigt erhverv på samme 
betingelser som spanske statsborgere med forbehold af de 
begrænsninger, der omhandles i EØF-traktatens artikel 48, stk. 
4, vedrørende ansættelse i den offentlige administration. 
For så vidt angår familiesammenføringer anvendes EF-
bestemmelserne på området, når bortses fra de begrænsninger, der 
er gældende i overgangsperioden for luxembourgske statsborgere. 
Med henblik på at harmonisere rettighederne for arbejdstagernes 
familier med de rettigheder, der er beskrevet i direktiverne af 
28. juni 1990, og som gælder for familiemedlemmer til de deri 
omhandlede grupper, har man udstedt Kongeligt Dekret nr. 766 af 
26. juni 1992, som giver ægtefæller og børn under 21 år eller 
ældre børn, der forsørges af arbejdstageren, samt dennes 
descendenter (andre end børn) ret til at udøve selvstændigt 
eller lønnet erhverv på samme betingelser som spanske 
statsborgere. 
Bekendtgørelse af 9. januar 1991 vedrørende handlingsprogrammer 
til fremme af social integrering og forbedring af erhvervs-
kvalifikationerne for immigranter og disses familier, som blev 
omtalt i den første spanske rapport, er desuden stadig i kraft. 
For så vidt angår anerkendelsen af titler eller erhvervs-
kvalifikationer har de spanske myndigheder omsat direktiv 
89/48/EØF om indførelse af en generel ordning for gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende 
videregående uddannelser af mindst tre års varighed i national 
ret gennem vedtagelsen af Kongeligt Dekret nr. 1665 af 25. 
oktober 1991, som omhandler den generelle ordning for 
anerkendelse af titler, der er erhvervet gennem videregående 
uddannelse af mindst tre års varighed i EF-medlemsstaterne. 
Med hensyn til grænsearbejderne anvendes fællesskabs­
bestemmelserne på området, nærmere bestemt artikel 8, stk. 1, 
litra b), i forordning (EØF) nr. 1612/68, som bemyndiger den 
kompetente, statslige beskæftigelsesmyndighed til at udstede et 
særligt kort til grænsearbejderen, der er gyldigt i fem år, og 
som fornys automatisk. Denne bestemmelse er også indeholdt i 
Kongeligt Dekret nr. 766 af 26. juni 1992, som der er henvist 
ti! i det foregående. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. Som det allerede blev nævnt i den første spanske rapport 
anerkender både den spanske forfatning og arbejds­
markedslovgivningen retten til at arbejde og til frit at vælge 
- 288 -
erhverv eller profession. I kraft af ligebehandlingen af de 
spanske arbejdstagere og af arbejdstagere fra det øvrige EF kan 
denne sidste gruppe således i Spanien udøve ethvert erhverv 
eller enhver profession, idet der ikke eksisterer særlige 
betingelser af nogen art. 
Der er i den spanske arbejdsmarkedslovgivning fastlagt særlige 
regler for mindreårige arbejdstagere, dvs. for arbejdstagere på 
mellem 16 og 18 år. Dette skyldes, at visse generelle regler 
ikke kan eller bør anvendes på denne arbejdstagergruppe af 
forskellige årsager - som f.eks. at disse arbejdstagere har en 
ringere muskelstyrke, mindre erfaring og er mindre vant til at 
arbejde, eller at de har større behov for at gennemgå en bred 
uddannelse. I henhold til artikel 6, stk. 2, i Arbejdstager loven 
er det således ikke tilladt arbejdstagere under 18 år at udføre 
natarbejde (mellem klokken 22 og klokken 6), eller at få adgang 
til aktiviteter eller job, som det offentlige, efter høring af 
de mest repræsentative fagforeninger, erklærer for 
sundhedsfarlige, belastende eller skadelige, eller som kan få 
negativ indvirkning på både deres helbred og deres faglige og 
menneskelige udvikling. 
I de bestemmelser, med hvilke der årligt fastsættes generelle 
mindstelønninger, fastsættes der ligeledes mindstelønninger for 
løst ansatte arbejdstagere og for sæsonarbejdere, hvis 
beskæftigelse i samme virksomhed ikke overstiger 120 dage. I 
denne løn, der udregnes på dagsbasis, indgår også søgne- og 
hel Iigdagsbetaling, som udregnes proportionelt, samt de to 
ekstraordinære bonusser, som alle arbejdstagere minimalt har 
krav på. 
De omtalte lønninger beregnes på samme grundlag, uanset 
arbejdstidens længde, kontraktens løbetid og med forbehold af de 
lønninger, der kan opnås gennem kollektive overenskomst­
forhandlinger, i hvilke man ligeledes skal respektere princippet 
om ikke at foretage diskriminering. 
Med hensyn til det forhold, at der ikke kan gøres udlæg i 
mindstelønnen, skal det imidlertid præciseres, at loven åbner 
mulighed for at gøre udlæg i denne, hvis formålet hermed er at 
kunne yde betaling for fødevarer til ægtefællen eller til børn i 
medfør af en retskendelse om skilsmisse, separation eller 
opløsning af ægteskab, i hvilke tilfælde den kompetente domstol 
afgør, hvor stor en del af lønnen der skal tilbageholdes. 
6. Den offentlige, nationale arbejdsformidling, hvis service er 
vederlagsfri, kan både anvendes af arbejdsløse og af personer 
med arbejde, som ønsker information, vejledning, erhvervs­
uddannelse eller beskæftigelse eller andre jobforhold eller 
-karakter ist ika. 
- 289 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅR 
En af de gældende arbejdskontrakter, herunder dog ikke de 
tidsubestemte kontrakter om fuldtidsarbejde, som blev nævnt i 
den første spanske rapport, nærmere betegnet den beskæftigelses­
fremmende kontrakt om midlertidigt arbejde, er for nylig blevet 
ændret ved Kongeligt Lovdekret nr. 1 af 3. april 1992 vedrørende 
Hasteforanstaltninger til Fremme af Beskæftigelsen og Sikring 
ved Arbejdsløshed. Den minimale kontraktvarighed er hermed 
forlænget fra 6 måneder til et år med henblik på at tilpasse 
ordningen til de ændringer, der er foretaget af ordningerne til 
sikring ved arbejdsløshed. 
Med det nævnte kongelige lovdekret er der ligeledes foretaget 
ændringer af de midlertidige praktik- og uddanne Iseskontrakter, 
idet man har afskaffet den reduktion af bidragene til den 
sociale sikring, som var gældende for fuldtidskontrakter af 
denne type. Man opretholder dog den offentlige finansiering af 
erhvervsuddannelse og udbetaler kompensation til virksomhederne 
ved fastansættelse af arbejdstagere med henblik på at sikre, at 
man bedst muligt når uddannelsesmålene i disse kontrakter. 
I henhold til artikel 38 i Arbejdstager loven har arbejdstagerne 
ret til ferie med løn af mindst 30 dages varighed, om hvilken 
der kan forhandles i de kollektive overenskomster. Ferien 
fastlægges i henhold til aftale mellem arbejdsgiveren og 
arbejdstageren, og i mangel af en sådan aftale henholder man sig 
til de kollektive overenskomster under hensyntagen til følgende 
kr i ter ier : 
- Efter aftale mellem arbejdstagerrepræsentanterne og 
arbejdsgiveren kan denne fra ferieperioden undtage den 
periode, der falder sammen med virksomhedens travleste 
produktionsperiode; ferieperioden for alle ansatte kan 
tilrettelægges således, at de tager ferie på skift eller på 
en gang, hvorunder alle arbejdsaktiviteter indstilles. 
Når der er tale om ferie på skift har arbejdstagere med 
forsørgerpligt fortrinsret til at lade deres ferier falde 
sammen med skoleferierne. 
I tilfælde af manglende enighed mellem parterne fastsætter 
den kompetente domsmyndighed ferietidspunktet, og dens 
afgørelse er uomstødelig. 
9. Med henblik på at styrke den del af beskæftigelsespolitikken, 
der tager sigte på at fremme tidsubestemt ansættelse, omhandler 
det nævnte Kongelige Lovdekret nr. 1 af 3. april 1992 under et 
alle offentlige ansætteIsesfremmende foranstaltninger - bortset 
fra dem, der vedrører handicappede arbejdstagere - i forbindelse 
med tidsubestemt ansættelse af arbejdstagere tilhørende de 
grupper, hvor der er størst arbejdsløshed, og varigheden af 
arbejdsløsheden er længst, dvs. de unge under 25 år, der har 
været registreret som arbejdsløse i mindst et år, unge 
arbejdsløse mellem 25 og 29 år, hvis disse ikke tidligere har 
- 290 -
haft beskæftigelse i mere end 3 måneder, arbejdstagere på mere 
end 45 år, der har været registreret som arbejdsløse i mindst et 
år og kvinder, der har været registreret som arbejdsløse i 
mindst et år, og som er beskæftiget inden for erhverv eller 
professioner, hvor kvinderne er underrepræsenteret. Kontrakterne 
skal vedrøre fuldtidsansættelse i forbindelse med arbejde, som 
kræver, at der arbejdes på alle årets arbejdsdage, og indgåelsen 
af dem skal medføre, at der herigennem sker en forøgelse af 
antallet af faste medarbejdere i forhold til det foregående år. 
Kontrakterne skal altid være skriftlige. 
SOCIAL BESKYTTELSE 
10.1 Som det fremgik af den første spanske rapport, bygger den 
spanske socialsikring på en grundlæggende skelnen mellem: 
- en offentlig, obligatorisk ordning og 
- en tiMægsordning, som er frivillig. 
Den første ordning er offentlig og obligatorisk for dem, der 
udfører erhvervsaktiviteter, der hører ind under den sociale 
sikrings Almindelige Ordning eller en af de Særlige 
Ordninger. 
Hvad angår de særlige ordninger, omhandler Kongeligt Dekret 
nr. 9 af 11. januar 1991 - hvormed der fastlægges regler for 
indbetaling i 1991 af bidrag til social sikring, 
arbejdsløshedskasse, løngarantifond og erhvervsuddannelses-
ordninger - udover regler for selve indbetalingen af bidrag 
også andre spørgsmål som f.eks. ændringer af forskellige 
aspekter ved de pensionsregler, der findes i den Særlige 
Ordning for Selvstændigt Erhvervsdrivende, og det fastslås i 
dekretet, at udbetaling af ydelser ved dødsfald og til 
efterladte skal ske på samme betingelser som under den 
Almindelige Ordning, hvad angår karenstid, modtagere, 
beregningsgrundlag og procentsatser. 
I Bekendtgørelsen af 16. januar 1992, som indeholder regler 
for indbetaling af bidrag til social sikring, arbejds­
løshedskasse, løngarantifond og erhvervsududdanneI ses-
ordninger, er der for 1992 til beregning af bidrag fastsat 
følgende maksimum- og minimumindkomster: det maksimale 
grundlag til beregning af bidrag til den Almindelige ordning 
under den Sociale Sikring er 321.420 pta. om måneden og 
minimumsgrænsen i forbindelse med arbejdsulykker og 
erhvervsbetingede sygdomme er 65.670 pta. for arbejdstagere, 
som er 18 år gamle eller derover, og 43.350 pta. om måneden 
for arbejdstagere, der er under 18 år. 
Hvad angår midlertidig uarbejdsdygtighed, blev der den 2. 
september 1991 offentliggjort en Beslutning fra 
Generaldirektoratet for den Juridiske Tjeneste og fra den 
Sociale Sikrings Afdelinger under Ministeriet for Arbejde og 
Social Sikring om starttidspunkter for midlertidig 
uarbejdsdygtighed ved moderskab. 
- 291 
Denne beslutning indeholder en afgrænsning af begreberne 
midlertidig uarbejdsdygtighed på grund af sygdom eller 
moderskab samt en bestemmelse om, at gravide kvinder, som 
rammes af sygdom eller helbredssvække I se, ikke skal bruge af 
deres barselsorlov. I sådanne tilfælde vil der være tale om 
en af sygdom forårsaget midlertidig uarbejdsdygtighed, som 
opretholdes indtil fødslen, hvorefter der iværksættes en ny 
procedure for midlertidig uarbejdsdygtighed på grund af 
moderskab. 
For så vidt angår sikring i forbindelse med arbejdsløshed er 
der med Kongeligt Lovdekret nr. 1 af 3. april 1992 om 
Hasteforanstaltninger til Fremme af Beskæftigelsen og Sikring 
ved Arbejdsløshed foretaget ændringer af visse artikler i Lov 
nr. 31 af 2. august 1984 om Sikring ved Arbejdsløshed med 
henblik på at gennemføre en rationalisering af udgifterne 
hertil, således at der fremover er økonomisk balance i disse 
ordninger, og således at man kan sikre arbejdsløse, der 
aktivt søger arbejde. 
De iværksatte foranstaltninger er kort fortalt følgende: 
- der skal indbetales bidrag i en periode på mindst 12 
måneder, for at man kan få adgang til at modtage ydelser; 
- der foretages en ændring af skalaen til sammenholdelse af 
indbetalings- og udbetalingsperioder, således at der opnås 
bedre sikring i perioder med midlertidig og ufrivillig 
arbejdsløshed; 
retten til arbejdsløshedsunderstøttelse eller til ikke-
bidragsbetingede arbejdsløshedsydeIser fortabes, hvis 
modtagerne afviser at gennemgå erhvervsuddannelse; 
- der åbnes mulighed for at modtage ikke-bidragsbetingede 
ydelser for arbejdstagere, der ikke har familie at 
forsørge, som juridisk set er arbejdsløse, og som ikke har 
indbetalt bidrag i en tilstrækkeligt lang periode til at 
kunne modtage bidragsbetingede ydelser. 
Herudover har Spanien ratificeret ILO's konvention nr. 165 om 
Social Sikring for Søfolk og har hermed eksempelvis godkendt 
den del af denne internationale aftale, der omhandler 
arbejdsløshedsunderstøttelse, og forpligtet sig til at 
anvende de minimumsbestemmelser, der er omhandlet i aftalens 
artikel 9. 
10.2 Hvad angår i kke-b idragsbet ingede ydelser er der med Lov nr. 22 
af 28. juni 1991 afsat en ekstraordinær bevilling på 65.000 mio. 
pta. til finansiering af de omtalte ikke-bidragsbetingede 
yde Iser. 
Støtten til de arbejdsløse svarer generelt til 75% af 
mindstelønnen og kan i særlige tilfælde (særlig 6-måneders 
støtte til personer over 45 år) nå op på 125% af 
mindstelønnen, afhængigt af familieforsørgelsespligterne. 
Støtten er i almindelighed af 6 måneders varighed, som kan 
forlænges med perioder af et halvt års varighed op til 
maksimalt 18 maneder; under særlige omstændigheder kan der, 
afhængigt af bidragsperioder, forsørgerforpligtelser og 
- 292 -
modtagerens alder, ske udbetaling i perioder på mellem 3 og 
36 måneder. Personer over 52 år kan modtage ikke-
bidragsbetingede arbejdsløshedsyde I ser på ubestemt tid, 
indtil de når pensionsalderen. 
FORENINGSFRIHED OG KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. I Spanien findes der ingen hindringer for oprettelse af 
arbejdsgiversammenslutninger og fagforeninger. I henhold til 
artikel 7 i den spanske forfatning bidrager fagforeningerne og 
arbejdsgiversammenslutningerne til at forsvare og fremme deres 
medlemmers økonomiske og sociale interesser, og de kan frit 
dannes og udøve deres aktiviteter, når blot dette sker i 
overensstemmelse med forfatningen og lovgivningen. Herudover har 
alle i henhold til artikel 28, stk. 1, i forfatningen ret til 
frit at organisere sig, når bortses fra de begrænsninger og 
undtagelser, som kan forekomme inden for de væbnede styrker 
eller lignede organismer, hvor man er underkastet militær 
disciplin; ingen kan tvinges til at melde sig ind i en 
fagforening. 
I henhold til artikel 1 i Den Organiske Lov nr. 11 af 2. august 
1985 om fagforeningsfrihed har "alle arbejdstagere ret til frit 
at organisere sig til fremme og forsvar af deres økonomiske og 
sociale interesser, når bortses fra ansatte inden for de væbnede 
styrker og organer af militær art". 
I henhold til artikel 2, litra b), omfatter "fagforenings­
friheden arbejdstagernes ret til at melde sig ind i en 
fagforening, idet dog ingen kan tvinges til at melde sig ind i 
en fagforening." 
I henhold til artikel 12 er "bestemmelser, paragraffer i 
kollektive overenskomster, individuelle aftaler og ensidede 
beslutninger fra arbejdsgiverens side - hvadenten de er fordel­
agtige eller ej - ugyldige, hvis de medfører en hvilken som 
helst form for diskriminering i forbindelse med beskæftigelsen 
eller arbejdsforholdene, som begrundes med medlemsskab eller 
manglende medlemsskab af en fagforening, med accept af 
overenskomster i almindelighed eller med udøvelse af 
fagforeningsakt i vi teter". 
Enhver arbejdstager, som føler sine fagforeningsrettigheder 
tilsidesat af arbejdsgiveren, kan søge at beskytte sine 
personlige, grundlæggende rettigheder gennem sagsanlæg ved en 
kompetent domstol eller ved hjælp af en hasteprocedure hos den 
kompetente arbejdsmarkedsmyndighed (artikel 174 i lovfor­
klaringen til Lov om Arbejdsmarkedsforhold). 
12. I henhold til artikel 37, stk. 1, i den spanske forfatning skal 
det i lovgivningen sikres, at der består en ret til at 
gennemføre kollektive overenskomstforhandlinger på arbejds­
markedet, og at overenskomsterne er bindende, hvad angår disses 
indhold, deres anvendelsesområde, som kan være en sektor, en 
- 293 -
virksomhed eller - hvis den er national - en selvstyrende 
region, eller de kan omfatte flere forskellige provinser, 
anvendes lokalt eller på anden måde. 
I henhold til Arbejdstager lovens artikel 3 om arbejdsforhold 
reguleres "rettigheder og forpligtelser i forbindelse med 
arbejdsforhold af de kollektive overenskomster." I henhold til 
artikel 82, stk. 2 og 3, i denne lov "fastlægger arbejdstagerne 
og arbejdsgiverne arbejds- og produktionsbetingelser på baggrund 
af de kollektive overenskomster; disse overenskomster anvendes 
også i forbindelse med opretholdelse af arbejdsfred og er 
bindende i hele deres gyldighedsperiode for alle arbejdsgivere 
og arbejdstagere, som er omfattet heraf." 
13. Retten til at strejke anerkendes i artikel 28, stk. 2, i den 
spanske forfatning og omhandles i Kongeligt Lovdekret om 
Arbejdsmarkedsforhold af 4. marts 1977, når bortses fra de dele 
heri, som ikke er i strid med forfatningen i henhold til 
forfatningsdomstolens afgørelse af 8. april 1981. 
Ophævelse af arbejdskontrakten som en følge af udøvelse af 
strejkeretten finder kun sted, når der er tale om lovlige 
strejker (strejker, der gennemføres i overensstemmelse med 
undtagelserne i artikel 11 og den heri anviste fremgangsmåde). 
Ulovlige strejker er: 
- strejker, som iværksættes eller opretholdes af politiske 
årsager ; 
solidaritets- eller støttestrejker; 
- strejker, med hvilke man forsøger at opnå ændringer i de 
kollektive overenskomster. 
Fremgangsmåderne ved løsning af kollektive konflikter er i 
henhold til spansk lov følgende: 
a) Uafhængig løsning: parterne i konflikten finder gennem 
kollektive forhandlinger selv frem til en løsning. 
b) Løsning ved mellemkomst: løsningen af konflikten sker ved 
hjælp af tredjeparts mellemkomst. Fremgangsmåderne kan i 
sidstnævnte tilfælde være følgende: 
- Mægling og forligelse: i ingen af disse tilfælde har den 
medvirkende trediepart beføjelser til at bilægge 
konflikten. De adskiller sig fra hinanden ved, at 
tredjeparten ved mægling foreslår en løsning, hvilket ikke 
er tilfældet ved forligelse. 
Voldgift: tredjeparten foreslår en løsning, som, hvis den 
accepteres af parterne, får samme virkning som en aftale 
me I lem di sse. 
Hvis parterne ikke når frem til en aftale, indbringer 
Arbejdsmarkedsmyndigheden konflikten for den kompetente 
domstol i arbejdsmarkedsforhold, som behandler konflikten 
som en hastesag, i hvilken der inden for en frist på tre 
dage afsiges en kendelse, hvori det angives, hvilke 
retsmidler der kan tages i anvendelse heroverfor. 
- 294 -
I henhold til spansk ret forudsætter forlig, mægling og 
voldgift, at der indledes en "procedure i forbindelse med 
kollektive konflikter" som et alternativ til strejken, som 
kan tages i anvendelse både ved interessekonflikter og 
konflikter i forbindelse med regulering af arbejdsstyrken, 
med hvilke man ønsker at ændre gældende regler eller 
erstatte gældende regler med andre og ved konflikter, som 
opstår i forbindelse med anvendelse eller fortolkning af 
regler. 
14. Hvad angår offentlig tjeneste, er det i henhold til Lov af 2. 
august 1984 om Foranstaltninger til Reform af den Offentlige 
Tjeneste i forbindelse med funktionærers strejkeret en alvorlig 
forseelse at foretage "handlinger, som har til formål at 
begrænse den fri strejkeret", og en sådan forseelse kan medføre 
en af følgende sanktioner: 
- Fjernelse fra tjenesten. Kan kun besluttes af ministerrråd på 
forslag fra ministeren for den offentlige administration. 
- Tjenestefritagelse, som skal være af mellem tre og seks års 
var ighed. 
- Forflytning med ændring af bopæl i forbindelse med hvilken 
det i en treårig periode ikke er muligt for funktionæren at 
få en ny stilling i den by, hvor vedkommende var ansat, da 
sanktionen blev besluttet. 
I alle tre tilfælde skal der indledningsvis iværksættes en 
sanktionsprocedure, hvor den funktionær, som har begået 
tjenesteforseelsen, bliver hørt. 
I henhold til Organisk Lov nr. 2 af 13. marts 1986 om 
Sikkerhedsstyrker og -korps har de ansatte i de væbnede styrker 
og sikkerhedskorpsene ikke ret ti I at strejke. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15.1 Basislov nr. 51 af 8. oktober 1980 om Beskæftigelse 
Kongeligt Dekret nr. 1618 af 14. december 1990, som omhandler 
gennemførelsen af Den Nationale Plan for Uddannelse og Faglig 
Integrer ing. 
Den Organiske Lov nr. 1 af 3. oktober 1990 om de Generelle 
Retningslinier for Uddannelsessystemet, der omhandler en 
dybtgående reform af erhvervsuddannelsen, som hører ind under 
Ministeriet for Uddannelse og Videnskab. Med indførelsen af 
denne reform kommer erhvervsuddannelsen til at omfatte en 
grundlæggende erhvervsuddannelse, som omfatter alle eleverne på 
de sekundære uddannelsestrin og på de specialiserede 
erhvervsuddannelser, som tilbydes via undervisningsforløb på 
mellemniveau og videregående niveau. For at få adgang til 
- 295 -
mellemniveauddanneIserne skal man have overstået den 
grundlæggende uddannelse og være i besiddelse af et 
eksamensbevis herfor. 
15.2 Pr. 1. januar 1992 er alle regler, som diskriminerer 
arbejdstagere fra det øvrige EF, ophævet, og der er indført 
fuldstændig fri bevægelighed for arbejdstagere. Dette betyder, 
at arbejdstagere fra de øvrige EF-medlemsstater kan få adgang 
til deltagelse i programmerne under den nationale, spanske Plan 
for Uddannelse og Faglig Integrering på samme vilkår som de 
spanske arbejdstagere. 
15.3 I programmet vedrørende Erhvervsuddannelse for Ansatte i 
Virksomheder under den Nationale Plan forudses det, at der - via 
samarbejdsaftaler mellem Det Nationale BeskæftigeIsesinsti tut, 
de herunder hørende centre og virksomhederne, arbejdsgiver- og 
arbejdstagerorganisationerne - kan tilrettelægges uddannelses­
forløb, som åbner mulighed for efteruddannelse af de ansatte i 
virksomhederne, uanset deres uddannelsesniveau, med det formål 
at fremme tilpasningen til beskæftigeIsesændringer fremkaldt af 
indførelsen af ny produktionsteknologi eller nye former for 
virksomhedsledelse. 
15.4 Alle disse organer samt de virksomheder, hvis medarbejdere tager 
del i nogle af aktiviteterne under det pågældende 
uddannelsesprogram, skal informere arbejdstagernes lovlige 
repræsentanter om indholdet af programmet. 
Den spanske regering lægger stor vægt på videre- og 
efteruddannelse af arbejdstagere, der er i arbejde. Der skal i 
denne forbindelse gøres opmærksom på, at uddannelsen betragtes 
som et fælles ansvar for arbejdsgiverne og fagforeningerne, og 
at den derfor skal indgå i de kollektive overenskomst­
forhandlinger mellem det offentlige og arbejdsmarkedets parter. 
Det vigtigste mål for rundbordssamtalerne er at nå frem til en 
national aftale om videre- og efteruddannelse i virksomhederne. 
En sådan aftale er nødvendig for at kunne styrke virksomhedernes 
videre- og efteruddannelsesinitiativer, som er af afgørende 
betydning for at kunne sikre den spanske økonomis 
konkurrenceevne og for at opnå større fleksibilitet og 
decentralisering i forbindelse med denne form for uddannelse. 
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
16.1 Siden indførelsen af den spanske forfatning af 1978 i henhold 
til hvis artikel 14 mænd og kvinder skal sikres lige behandling 
for loven, og i henhold til hvis artikel 35, stk. 1, der ikke må 
foretages kønsdiskriminering i forbindelse med ansættelse, er 
der blevet gennemført forskellige former for lovgivning og 
truffet forskellige former for institutionelle foranstaltninger 
med henblik på at sikre ligebehandling; i henhold til artikel 17 
i Arbejdstager loven er regler, bestemmelser i kollektive 
overenskomster, individuelle aftaler og beslutninger, der er 
truffet ensidigt af arbejdsgiveren, ugyldige, hvis de har et 
- 296 -
kønsdiskriminerende indhold, hvadenten dette er til gunst eller 
til ugunst for ansættelsen. Med henblik på at sikre 
ligebehandling, hvad angår adgangen til beskæftigelse, er det i 
henhold til Lov nr. 8 af 1988 om Lovovertrædelser og Sanktioner 
på Arbejdsmarkedsområdet en meget grov overtrædelse af loven at 
fastlægge betingelser - gennem reklame, formidling af 
beskæftigelsestilbud eller på en hvilken som helst anden måde -
som er kønsdiskriminerende for så vidt angår adgangen til 
beskæft i gel se. 
I henhold til artikel 96 i Lov om Arbejdsmarkedsforhold, 
godkendt ved Kongeligt Lovdekret nr. 521 af 27. april 1990 
vedrørende bevisbyrden i sager om kønsdiskriminering, påhviler 
det den sagsøgte at fremlægge en objektiv og rimelig og 
tilstrækkeligt velunderbygget redegørelse for, hvorfor de 
pågældende foranstaltninger er blevet truffet. 
16.2 Kongeligt Lovdekret nr. 1 af 3. april 1992 om Haste­
foranstaltninger til Fremme af Beskæftigelsen og Sikring ved 
Arbejdsløshed, som indgår i det offentlige program til fremme af 
tidsubestemt ansætteltelse, åbner mulighed for tilskud til 
lønnen ved tidsubestemt ansættelse af kvinder, der har været 
registreret som arbejdsløse i mindst et år, eller som ansættes i 
fag eller erhverv, hvor kvinderne er underrepræsenteret. 
Der er ligeledes blevet indført en ny beskæftigelsesfremmende 
støtte til tidsubestemt ansættelse af arbejdsløse kvinder over 
25 år, som tidligere har haft beskæftigelse, og som Ønsker at 
vende tilbage til arbejdsmarkedet efter ikke at have været 
erhvervsaktive i en periode på mindst fem år, forudsat at den 
tidligere arbejdsgiver ikke er forpligtet til at genansætte 
arbejdstageren i medfør af særlige lovbestemmelser eller 
overenskomster . 
For så vidt angår adgangen til arbejde fik den spanske ophævelse 
af den Europæiske Socialpagts artikel 8, stk. 4, litra b), 
virkning fra den 5. juni 1991. I denne bestemmelse forbydes 
beskæftigelse af kvinder i forbindelse med minearbejde under 
jorden samt i forbindelse med en hvilken som helst anden form 
for arbejde, som er uegnet for kvinder, fordi det er farligt, 
belastende eller helbredsskadeligt. 
Spanien har ligeledes ophævet ILO-konvention nr. 89 om kvinder 
og natarbejde i industrien; denne ophævelse får virkning fra den 
27. februar 1993. 
På erhvervsuddannelsesområdet indgår der i Kongeligt Dekret nr. 
1618 af 14. december 1990, som omhandler den Nationale Plan for 
Erhvervsuddannelse og Faglig Integrering, et program over 
særlige, prioriterede aktioner til fremme af uddannelse, faglig 
integrering og omskoling for de grupper på arbejdsmarkedet, der 
er dårligst stillede, som ingen uddannelse har, og som kun har 
få faglige kvalifikationer. 
På denne baggrund og med henblik på at sikre ligebehandling af 
mænd og kvinder, i overensstemmelse med både forfatningen og den 
almindelige lovgivning, prioriterer man i erhvervsuddannelses-
programmerne for kvinder især kvinder med få faglige 
kvaI if ikat ioner. 
- 297 -
I henhold til det tidligere nævnte Kongelige Dekret er kvinderne 
en gruppe, der har særligt vanskeligt ved at få adgang til 
arbejdsmarkedet, og det omfatter derfor et erhvervsuddannelses-
program for kvinder, der Ønsker at vende tilbage til 
arbejdsmarkedet; programmet tager sigte på at uddanne kvinderne 
på de områder, hvor de er underrepræsenterede, eller på at gøre 
det lettere at få adgang til arbejdsmarkedet for kvinder, som 
har familie eller særlige vanskeligheder med at finde arbejde. 
Uddannelsesinitiativerne omfatter kurser, som afholdes af det 
Nationale Beskæft i gel ses insti tut, INEM, i samarbejde med 
Kvindeinstituttet eller de berørte arbejdsgiverorganisationer. 
Disse kurser henvender sig til kvinder over 25 år, som efter en 
pause på mindst 5 år siden den seneste beskæftigelse Ønsker at 
vende tilbage til arbejdsmarkedet. 
Det Nationale BeskæftigeIsesinsti tut vil ligeledes med andre 
passende samarbejdspartnere gennemføre uddannelseskurser for 
arbejdsløse kvinder for at lette deres adgang eller 
tilbagevenden til arbejdsmarkedet i de sektorer, aktiviteter 
eller erhverv, hvor kvinderne er underrepræsenteret. 
At der er behov for disse foranstaltninger på 
erhvervsuddannelsesområdet, som skal sikre ligebehandling af 
mænd og kvinder, ses af det forhold, at der siden 1984 har været 
en stadig stigning i antallet af kvinder, der deltager i 
erhvervsuddannelse (i 1984 tegnede kvinderne sig for 29,4% af 
deltagerne og i 1991 for 51,8% af deltagerne på disse kurser). 
En analyse af antallet af uddannede kursister i forhold til den 
erhvervsaktive befolkning viser, at dækningsgraden, hvad angår 
kursister som har gennemgået uddannelse med tilfredsstillende 
resultat, i 1991 var på 15,51% for mændenes vedkommende og på 
30,21% for kvindernes vedkommende. Disse tal er ensbetydende med 
en stigning på 26,1 procentpoint for kvindernes vedkommende og 
på 11,4 for mændenes vedkommende i forhold til tallene for 1985. 
Antallet af kvinder, der har gennemgået uddannelse pr. tusind 
arbejdsløse steg ligeledes i 1991, hvilket viser at et større 
antal kvinder er kommet ud på arbejdsmarkedet efter deltagelse i 
kompetencegivende erhvervsuddanne Iseskurser. En gennemgang af 
fordelingen på erhverv og køn hos kursisterne viser, at der i 
1991 var en relativ nedgang i antallet af kvinder, der blev 
uddannet i typiske kvindefag (skønhedspleje, håndværksprægede 
fag osv.), og at kursisternes kønssammensætning var mere 
ensartet. 
Kongeligt Dekret i-.r. M70 af 28. december 1990 om forhøjelse af 
pensionerne under sociaI sikringen og andre offentlige, sociale 
ydelser for 1991 indeholder en bestemmelse om udligning af 
kønsbetinget forskelsbehandling ved tildeling af midlertidige 
ydelser til pårørende i forbindelse med invalide- eller 
a Iderspens ioner. 
Dei skal endelig henvises til de aktioner, som Kvinde insti tuttet 
har gennemført efter udløbet af fristen for iværksættelsen af 
den Første Plan til Fremme af Lige Muligheder. 
- 298 -
Disse aktioner, som er blevet fastsat inden for EF's rammer 
under hensyntagen til den spanske virkelighed, har primært 
vedrørt: beskæftigelse og uddannelse, sundhed, sociale tilbud, 
landsdækkende samarbejde og samarbejde med organisationer, 
omfattende foranstaltninger for grupper af kvinder, som er 
marginaliserede, eller for hvem det på grund af vanskelige 
levevilkår er svært at få udbytte af de generelle 
foranstaltninger for kvinder. 
16.3 I Lov nr. 3 af 3. marts 1989, hvormed barselsorloven forlænges 
til 16 uger, ligestilles adoption af børn under 5 år med 
moderskab, og der fastsættes heri en maksimal barselsorlov, der 
alt efter adoptivbarnets alder er på mellem 6 og 8 uger. 
Barselsorloven kan tages af enten faderen eller moderen, hvis 
begge forældre arbejder, og der udbetales herunder ydelser fra 
socialsikringen som ved almindelig barselsorlov, hvis 
betingelserne for modtagelse af sådanne ydelser i øvrigt er 
opfyldt. 
Ved barselsorlov på grund af moderskab åbner den omtalte lov 
mulighed for at faderen tager barselsorlov (i op til 4 af 
barselsorlovens sidste uger), hvis moderen anmoder herom, og 
dennes genoptagelse af arbejdet endvidere ikke medfører nogen 
helbredsr isiko. 
INFORMERING OG HØRING AF SAMT MEDINDFLYDELSE FOR ARBEJDSTAGERNE 
17. Retten til informering og høring af arbejdstagerne eller disses 
repræsentanter er garanteret i den spanske arbejdsmarkeds­
lovgivning i henhold til artikel 64 og artikel 62, stk. 2, i 
Arbejdstager loven og i Den Organiske Lov nr. 11 af 2. august 
1985 om fagforeningsfrihed i virksomheder, der er beliggende i 
Spanien. 
18. I medfør af Arbejdstager loven har virksomhedsnævnene følgende 
rettigheder: 1) de skal mindst hver tredie måned orienteres om 
den generelle udvikling i den økonomiske sektor, som 
virksomheden hører ind under, om virksomhedens produktion og 
afsætning, om dens produktionsprogram og om den sandsynlige 
udvikling i beskæftigelsen; 2) de skal informeres om status, 
resultatopgørelse, lager, og hvis selskabet er et aktieselskab 
eller et anpartsselskab, skal de ligeledes modtage de 
oplysninger, som selskabsdeltagerne modtager og på samme 
betingelser som disse-, 3) arbejdsgiveren skal inden gennem­
førelse heraf give arbejdstagerne meddelelse om beslutninger på 
følgende områder: beslutninger truffet vedrørende omstruk­
turering af arbejdsstyrken og fuldstændige eller delvise 
afskedigelser af denne, som er endelige eller midlertidige, 
vedrørende reduktion af arbejdstiden samt fuldstændig eller 
delvis flytning af virksomheden, virksomhedens erhvervsuddan­
ne Isesp låner , indførelse af ny organisation og ændringer i den 
bestående organisation og indførelse af arbejdskontroI, 
produkt i vitetsundersøgelser og endelig beslutninger vedrørende 
indførelse af systemer til arbejdspladsevaluering; 4) der skal 
- 299 -
offentliggøres rapporter, når der er tale om virksomheds-
fusioner eller virksomhedsovertagelse eller en ændring af 
virksomhedens juridiske status, som kan medføre forandringer i 
beskæft igelsessi tuat ionen. 
Virksomhedsnævnene skal ligeledes: 
- overvåge, at de gældende regler overholdes i forbindelse med 
arbejdsmarkedsforhold, social sikring og beskæftigelse; 
- overvåge og kontrollere, at normerne for sikkerhed og 
hygiejne på arbejdet overholdes af virksomheden; 
- medvirke i ledelsen af virksomheden i overensstemmelse med de 
kollektive overenskomster; 
- medvirke i socialt orienterede aktiviteter i virksomheden til 
fordel for arbejdstagerne eller deres familier. 
I henhold til artikel 10, stk. 3, i Den Organiske Lov om 
Fagforeningsfrihed har fagforeningsrepræsentanter, som ikke er 
medlemmer af virksomhedsnævnene, de samme rettigheder som 
medlemmerne af disse nævn. Disse rettigheder er bl.a. følgende: 
adgang til den samme information og dokumentation som 
virksomheden stiller til rådighed for virksomhedsnævnene; 
adgang til at deltage i møderne i disse nævn og i de 
virksomhedsinterne møder om sikkerhed og sundhed; 
- adgang til at blive hørt af virksomheden forud for 
vedtagelsen af foranstaltninger af kollektiv karakter, som 
generelt berører arbejdstagerne og herunder specielt i 
forbindelse med afskedigelser og sanktioner. 
FagforeningsafdeIinger fra de mest repræsentative fagforeninger 
og fra dem, der er repræsenteret i virksomhedsnævnene, har 
adgang til at indgå i kollektive forhandlinger i overens­
stemmelse med den gældende lovgivning på området. 
Arbejdstagerrepræsentanternes og arbejdstagernes ret til at 
blive informeret, som omhandles i Arbejdstager loven, er blevet 
styrket med Lov nr. 2 af 7. januar 1991, som vedrører 
ansættelse, og i henhold til hvilken arbejdsgiveren bl.a. er 
forpligtet til at give den enkelte virksomheds arbejdstager-
repræsentanter kopier af alle skriftlige arbejdskontrakter. 
I henhold til afsnit V "Deltagelse og Repræsentation" i Udkast 
til Lov om Sundhed på Arbejdspladsen har "arbejdstagerne ret til 
medindflydelse i anliggender vedrørende sundhed og sikkerhed på 
arbejdspladsen gennem deres repræsentanter og gennem særlige, 
interne organer, som omhandles i dette afsnit." 
I henhold hertil påhviler det desuden "de ansattes 
repræsentationsorganer og fagforeningsrepræsentanterne - i 
overensstemmelse med bestemmelserne i Arbejdstager loven og i Den 
Organiske Lov om Fagforeningsfrihed - at overvåge og føre tilsyn 
med gennemførelsen af bestemmelser på områderne sikkerhed og 
sundhed og arbejdsforhold og, i påkommende tilfælde, i deres 
egenskab af repræsentanter, at tage passende retlige skridt i 
forhold til virksomheden og de kompetente organer og domstole, 
til hvilket formål der vil blive ydet bistand fra eksperter på 
forebyggelsesområdet, som skal tilvejebringe al den information, 
som de har adgang til i kraft af deres arbejde." 
- 300 -
Endelig har man i medfør af Lov nr. 21 af 17. juni 1991 oprettet 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg til styrkelse af 
arbejdsmarkedsparternes deltagelse i arbejdsmarkedsanMggender. 
Der er heri deltagelse af repræsentative fagforeninger og 
arbejdsgiverorganisationer samt andre organisationer eller andre 
arbejdsmarkedsorganer, som repræsenterer forskellige interesser 
(landbrug, søfart, fiskeri, forbrugere og brugere), og som 
samtidig er autonome og af en sådan opbygning, at de er 
uafhængige af interesser. Dette udvalg har en rådgivende 
funktion i forbindelse med regeringens lovgivningsarbejde på det 
samfundsøkonomiske område og på arbejdsmarkedsområdet: 
deltagelsen udmønter sig i udarbejdelsen af rapporter og 
fremsættelse af udtalelser, som er præceptive eller fakultative 
alt efter det pågældende tilfælde, eller udvalget kan iværksætte 
arbejde på eget initiativ, idet det har en stor grad af autonomi 
og en opbygning, der sikrer uafhængighed af interesser. 
I forbindelse med grænsearbejdere har arbejdstagerrepræsen-
tanterne den samme ret til information og deltagelse som de 
øvrige arbejdstagere med hensyn til beskæftigelses­
foranstaltninger eller -politikker, der har indflydelse på deres 
arbejdsforhold. 
BESKYTTELSE AF SIKKERHEDEN OG SUNDHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19. Ud over de direktiver om sikkerhed og arbejdsmiljøet, som er i 
færd med at blive omsat i national ret, skal der også henvises 
til direktiv 90/269/EØF om håndtering af byrder, som kan medføre 
risiko for ryg- og lændeskader. 
Gennemførelsen af dette direktiv vil ikke medføre større 
ændringer af de spanske bestemmelser, eftersom Spanien har 
ratificeret ILO-konvention nr. 127 fra 1967 om den maksimale 
vægt af byrder, som arbejdstagerne må bære. Denne konvention 
finder direkte anvendelse, da den indgår i den spanske 
lovgivning i medfør af den spanske forfatnings artikel 96, stk. 
1, hvori det hedder at: "internationale aftaler, som er blevet 
indgået på gyldig vis, indgår i den nationale lovgivning, når de 
er blevet offentliggjort officielt i Spanien." 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. I henhold til artikel 6 og 7 i Arbejdstager loven er den 
lovbefalede minimumsalder for adgang til at udfør 
erhvervsarbejde 16 år-, dog kan børn og unge under 16 år 
medvirke i offentligt tilgængelige forestillinger, hvortil der 
skal gives tilladelse af den kompetente myndighed 
arbejdsmarkedsan I i ggender ; der skal foreligge en skriftlig 
tilladelse til de enkelte former for medvirken, som kuo 
udstedes, hvis der ikke foreligger fare for helbredet eller 
hindringer for uddannelse og den personlige udvikling. 
- 301 -
21. I overensstemmelse med Kongeligt Dekret nr. 3 af 10. Januar 1992 
er mindstelønnen for arbejdstagere under 18 år 1.239 pta. om 
dagen eller 37.170 pta. om måneden, alt efter om lønnen er en 
dag- eller en månedsløn. 
Mindstelønnen kan udbetales i både penge og naturalier, og den 
gælder for alle aktiviteter for den lovbestemte arbejdsdag inden 
for hver enkelt aktivitet. Daglønnen omfatter ikke forholds­
mæssig betaling for søn- og helligdage. Hvis arbejdsdagen er 
kortere, foretages der er prorata-beregning af lønnen. 
Til den ovenfor nævnte mindsteløn føjes følgende tillæg: 
- anciennitetsti I læg; 
løntillæg, der udbetales sjældnere end månedligt, som f.eks. 
overskudsande le eller andre ekstraordinære lønelementer; 
- kørsels- og transporttillæg; 
- garanterede tillæg og produktivitetsfremmende tillæg ud over 
den tidsbestemte løn. 
22. Kongeligt Lovdekret nr. 1 af 3. april 1992 om Haste­
foranstaltninger til Fremme af Beskæftigelsen og ti I Sikring ved 
Arbejdsløshed indeholder incitamenter til tidsubestemt 
ansættelse af unge under 25 år, som har været registreret som 
arbejdsløse i mindst et år samt unge mellem 25 og 29 år, som 
ikke tidligere har været beskæftiget i en periode på over 3 
måneder. 
Hvad angår midlertidige praktik- og uddanne Iseskontrakter, 
indeholder det ovenfor nævnte kongelige lovdekret incitamenter 
til fastansættelse af arbejdstagerne, der betragtes som det 
bedste middel til gennemførelse af uddannelsesmålene i disse 
kontrakter. 
23. I den Nationale Plan for Uddannelse og Faglig Integrering indgår 
der følgende programmer for unge: 
1. Garantiprogram til uddannelsesstøtte for unge, der ansættes 
med henblik på uddannelse. 
2. Beskæftigelsesfremmende erhvervsuddanne Isesprogram for 
arbejdsløse under 25 år. 
3. Uddannelsesprogram med praktikophold for unge under 25, der 
deltager i beskæftigelsesfremmende erhvervsuddanne Iseskurser. 
4. TiMægsuddannelsesprogram for unge under 16 år. 
5. Uddannelsesprogram med praktikophold for unge på videregående 
erhvervsuddannelsestrin, på erhvervsuddannelser på forsøgs­
basis og fra universiteterne. 
6. Beskæftigelsesfremmende erhvervsuddanne Isesprogram under 
aftjening af værnepligt. 
- 302 -
ÆLDRE 
24. Den almindelige socialsikring og de forskellige særlige 
ordninger omfatter alderdomsyde I ser, herunder alderdomspensioner 
med lægehjælpsordninger. Disse ydelser skal i medfør af EØF-
forordningerne nr. 1408/71 og 574/72 om socialsikring være 
garanteret for arbejdstagere fra EF-medlemsstaterne på samme 
betingelser som for spanske arbejdstagere. 
Forudsætningerne for at kunne modtage alderspensionsyde I ser er i 
a Im i ndeI i ghed føIgende: 
- modtagerne skal være fyldt 65 år; 
- modtagerne skal kunne godtgøre, at de har indbetalt 
pensionsbidrag i sammenlagt mindst 15 år, hvoraf 2 inden for 
de seneste 8 år. 
25. Der findes under socialsikringen følgende tilbud til 
pensionisterne: 
Plejehjem 
Disse institutioner tilbyder omfattende pleje og fast bolig til 
personer, der er over 60 år, og som på grund af deres 
familiemæssige, sociale eller økonomiske situation ikke kan 
blive boende hjemme hos sig selv. På plejehjemmene modtager de 
lægehjælp og psykologisk bistand, og de deltager endvidere i 
administreringen af hjemmene via deltagelse i general­
forsamlinger og bestyrelser. I Spanien fandtes der pr. 31. 
december 1991 117 plejehjem, som enten hørte direkte ind under 
socialsikringen, eller som blev drevet i samarbejde med andre 
institutioner; det samlede antal pladser var på 18.880. 
Dagcentre og klubber 
Disse institutioner er offentlige og anvendes til at fremme de 
sociale kontakter mellem de ældre i en by, et kvarter eller på 
en egn. I institutionerne formidles der information, der findes 
kantiner, der er fodpleje, der gennemføres sygdomsforebyggende 
aktiviteter, kulturelle arrangementer, diverse fritids­
aktiviteter, underholdning og sociale aktiviteter. Pr. 31. 
december 1991 var der 1.228.505 medlemmer af disse klubber eller 
centre. 
Hjemmehjælp 
Denne service omfatter forskellige former for personlig og 
social bistand og husholdningshjælp, hvormed formålet er at øge 
den personlige selvstændighed og at gøre det muligt for de ældre 
at blive boende i deres vante miljø. Man ønsker med denne 
service at forebygge personlige og sociale problemer, herunder 
alvorlig fysisk og psykisk svækkelse, ensomhed og risiko for 
ulykker i hjemmet, at forbedre livskvaliteten samt styrke 
alternativer til anbringelse på plejehjem. 
- 303 -
Fer Iearrangenenter 
Dette program omfatter prisbillige 2-ugers ferierejser for de 
ældre til turistmål med et varmt klima. Formålene med programmet 
er at medvirke til at øge de ældres velbefindende, at de ældre 
ser nye steder, at de får et bedre udbytte af deres fritid, samt 
at opretholde eller skabe beskæftigelse i turistsektoren ved at 
medvirke til at skabe en større belægningsprocent i lavsæsonen. 
I 1991 var der mere end 72 038 personer, der nød godt af disse 
programmer. 
Helbredspleje 
De ældre har ret ti I at modtage helbredspleje inden for rammerne 
af det offentlige sundhedssystem, idet de som pensionister er 
omfattet af socialsikringen, hvadenten de har indbetalt bidrag 
hertil eller ej. Helbredsplejen ydes i konsultationer under 
socialsikringen (alment praktiserende læger/geriatriske 
specialister, medicinsk tekniske assistent) og i 
speciallægeklinikker samt på hospitaler, når der er tale om 
akutte tilfælde, kirurgiske indgreb eller særlige former for 
behandling. 
Ved individuelt tilrettelagt pleje anvendes et særligt 
helbredskort for ældre, som gør det muligt at koordinere 
helbredsplejen for de ældre med serviceydelserne fra den sociale 
sektor. 
Kurophold for ældre 
Dette program omfatter behandlinger for ældre på kuranstalter, 
herunder forudgående lægeundersøgelser, selve kurbehandlingen, 
lægekontrol med behandlingen samt tilbud om fritidsaktiviteter. 
Behandlingerne har en varighed af to uger, og det er en absolut 
forudsætning, at de sker på foranledning af forudgående 
lægehenvisning. I 1991 var der mere end 36.000 personer, der nød 
godt af disse programmer. 
HANDICAPPEDE 
26. FAGLIG INTEGRERING 
Ministeriet for Sociale Anliggende råder gennem INSERS0 over et 
net af centre og serviceorganer til formidling af 
beskæftigelses- og erhvervsvejledning for handicappede. Der vil 
i det følgende blive gjort rede herfor. 
Erhvervsvejledning i INSERSO's Basiscentre 
INSERSO's basiscentre har bl.a. til opgave at give 
erhvervsvejledning om de erhvervsaktiviteter, der bedst kan 
varetages med de forskellige former for handicap. 
304 -
Erhvervsuddannelse tilrettelagt af INSERSO. 
Den Europæiske Socialfond. 
Med støtte fra Den Europæiske Socialfond arrangerede INSERSO i 
løbet af 1991 i alt 168 erhvervsuddanne Iseskurser for 
handicappede med deltagelse af i alt 2.127 kursister. De samlede 
udgifter til disse kurser beløb sig til 615.655.000 pta. 
Erhvervsuddannelse tilrettelagt og finansieret af INSERSO 
Antallet af erhvervsuddanne Iseskurser, som blev finansieret 
fuldt ud af INSERSO var i 1991 på 16. Deltagerantallet var på 
204, og de samlede udgifter beløb sig til 25.868.332 pta. 
Rehabiliteringscentre for fysisk handicappede under INSERSO 
Disse centre er offentlige, og der tilbydes her 
medicinsk/funktionel og psykologisk/social rehabilitering og 
erhvervsuddannelse for personer, som er i den arbejdsdygtige 
alder, og som har fysiske eller sensorielle handicap. Disse 
tilbud kan anvendes under fuldtids- eller de 11idsophold i 
centrene eller i forbindelse med ambulantbehandlinger, i 
overensstemmelse med de personlige omstændigheder og den 
enkeltes behov eller interesser. 
INSERSO råder over 4 centre med i alt 490 pladser. 
Beskæft i geIsescent re 
Disse centre har til opgave at gennemføre faglig og social 
revalidering for personer med et handicap, der forhindrer dem i 
midlertidigt eller definitivt at være beskæftiget i særlige 
beskæftigeIsescentre eller på almindelige arbejdspladser. Den 
faglige og sociale revalidering omfatter beskæftigelse inden for 
rammer, der i så høj grad som muligt ligner andre 
arbejdspladser, men med hvilken der ikke er nogen fortjeneste 
for Øje, og som gør det muligt at give den behandling, som det 
pågældende handicap måtte kræve. 
INSERSO råder over syv centre af denne type med i alt 611 
pladser. 
Private, ikke-udbyttegivende beskæftige Isescentre 
INSERSO administrerer i medfør af Kongeligt Dekret nr. 2274 af 
4. december 1985 og Bekendtgørelse af 23. juli 1986 det såkaldte 
Register over Private, ikke-udbyttegivende Beskæfti-
geisescentre. Heri registreres de virksomheder, som yder 
beskæftigelsesterapi og personlig og social hjælp til 
handicappede, når disse på grund af deres handicap ikke kan 
integreres i en virksomhed eller i et særligt beskæftigelses-
center . 
- 305 -
I 1991 blev der i overensstemmelse med de ovenfor anførte 
bestemmelser optaget syv beskæftigeIsescentre i registeret. 
Pr. 31.12.1991 var der i registeret optaget 154 beskæftigelses-
centre. I 1991 finansierede INSERSO med 68.179.500 pta. 767 
pladser i 47 centre. 
Erhvervsuddannelse varetaget af andre institutioner 
Erhvervsuddannelsen for og beskæftigelsen af handicappede i 
Spanien er imidlertid meget mere omfattende og omfatter et langt 
større antal personer end som så. I det følgende skal derfor 
nævnes yderligere nogle institutioner, som gør en indsats på 
området : 
- Ministeriet for Uddannelse og Videnskab: lovreguleret 
erhvervsuddannelse og specialuddannelse. 
- Det Nationale BeskæftigeI ses insti tut : registrering af 
arbejdsløse handicappede arbejdstagere og kontrol med disses 
beskæftigelse, særlige beskæftigeIsescentre samt 
erhvervsuddanne Iseskurser arrangeret af instituttet under 
FIP-programmet og kurser, hvor der sædvanligvis er deltagelse 
af handicappede. 
- De Selvstyrende Regioner: drift af centre, hvor der 
gennemføres erhvervsuddannelse, beskæftigelsesfremmende 
uddannelse o. lign. aktiviteter. 
- Lokale myndigheder, især administrative enheder med mere end 
20.000 indbyggere, som har kompetence ti I at oprette og drive 
erhvervsuddanne Isescentre og lign. centre. 
- Arbejdsgivernes Ulykkesforsikringsselskaber: faglig genop­
træning og tilbagevenden til arbejdsmarkedet for 
arbejdstagere, der har været udsat for arbejdsulykker. 
SOCIAL INTEGRERING 
Ergonomi 
På det ergonomiske område kan arbejdsgiverne få støtte til at 
tilpasse arbejdspladserne til de handicappedes særlige behov 
samt opnå støtte til indkøb af personlige værnemidler til 
arbejdstagerne. 
Adgangsforhold 
Hvad angår fremme af de handicappedes muligheder for at klare 
sig selv, findes der særlige normer for adgangsforhold og 
brugervenlighed for handicappede i forbindelse med nye, 
offentlige bygninger og bygninger, der benyttes af 
offentIigheden. 
306 -
Mob i Iitet 
Aktioner, der har til formål at fremme mobiliteten for personer 
med et vist handicap, er omfattet af bestemmelser på forskellige 
områder og af forskellig rækkevidde. 
Beskatning 
I selvangivelsen for fysiske personer for 1991 kunne personer, 
der i juridisk forstand var handicappede, fratrække 10% af deres 
samlede indtægter som diverse udgifter og udgifter til transport 
til og fra arbejdet, sammenlignet med de 2%, som var gældende 
for andre skatteydere. 
Herudover gives der økonomisk støtte til indkøb af rullestole og 
tilpasning af biler til de handicappede. En handicappet, der 
køber en bil til eget brug, betaler 12% i moms af bilens værdi, 
mod 33% for ikke-handicappede. 
Transportmidler 
Forskellige offentlige foretagender er begyndt at tilpasse tog 
(RENFE og Ferrocarri les Vascos), bybusser og rutebiler til 
kørestolsbrugere. For så vidt angår lufttransport anvender det 
nationale luftfartsselskab, IBERIA, en instruktionsbog for 
kørestolsbrugere, som vedrører korrekt transport af kørestols­
brugere mellem terminaler og fly. 
Boliger 
På boligområdet forholder det sig således, at 3% af boligerne 
skal være forbeholdt handicappede inden for det sociale 
boligbyggeri, som i øvrigt skal have handicapvenlige 
adgangsforhold og gøre det muligt for de handicappede at 
gennemføre normale aktiviteter og at integrere sig i det 
omgivende mi Ijø. 
Til støtte for aktiviteter, der har relation til de fem sidste 
afsnit i denne rapport, hører der under Ministeriet for Sociale 
Anliggender et statsligt center for Personlig Autonomi og 
Teknisk Bistand, som administreres af INSERSO. I dette center 
tilbydes der teknisk rådgivning om forskellige aktiviteter i 
dagligdagen, adgangsforhold, boligen og boligtilpasning, 
mobilitet og transport og om social og erhvervsmæssig 
integrer ing. 
- 307 -
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
27. Som led i kontrollen med gennemførelsen af den sociale 
lovgivning, har Arbejds- og Socialsikringsti I synet på landsplan 
i i 1990 og 1991 gennemført de aktioner, som findes anført i 
skemaet på følgende side. 
Med hensyn til gennemførelsen af de i Fællesskabspagten anførte 
anerkendte rettigheder, som er indeholdt i internationale 
traktater, har Spanien med det såkaldte Rat ifikationsinstrument 
af 2. juli 1991 ratificeret ILO-konvent ion nr. 165 om Social 
Sikring for Søfolk (revideret 1987). 
- 3o£ -
STATISTISK TABEL OVER 
ARBEJDSTILSYNETS AKTIVITETER: SOCIAL SIKRING 
AKTIVITETER PA LANDSPLAN 
AKTIVITETSOMRADER 
1. BESKJEFTIGELSE 
1.1 Tilsyn med beskaef t igelsesfor-
hold 
1.2 Regulering af beskaef t i gel se: 
- Ophaevelse af kontrakter 
- Midlertidig ophaevelse -
Begraensning af kontrakter 
1.3 Emigrat ion 
1.4 Udenlandske arbejdstagere 
I ALT 
2. SOCIAL SIKRING 
2.1 Registrering, medlemsskab, 
akt iv status , bidrag 
2.2 Ydelser 
2.3 Kompetente institutioner og 
organer 
2.4 Andre aktiviteter 
I ALT 
3. ANS/ETTELSESFORHOLD 
3.1 Jobklassi f icer ing 
3.2 Incitamenter og arbejds-
metoder 
3.3 Arbejdsdag, antal tuner, 
pauser osv. 
3.4 Mindrearige 
3.5 L0nninger 
3.6 ArbejdskonfIikter 
3.7 Lock-out 
3.8 Strejker 
3.9 /Endring af arbejds-
forhold 
3.10 Andre aktiviteter 
1 ALT ANTAL 
A R B E J D S 
1990 
548 
4 
1 
6 
561 
603 
29 
52 
685 
5 
1 
12 
13 
1 
1 
6 
29 
72 825 
958 
586 
105 
462 
936 
095 
054 
379 
660 
188 
731 
612 
026 
698 
143 
978 
392 
075 
210 
207 
072 OPGAVER 
1991<*> 
559 513 
4 889 
3 058 
117 
10 264 
577 841 
664 059 
15 241 
292 
73 950 
753 542 
5 738 
1 329 
11 248 
880 
14 536 
1 617 
494 
1 142 
6 122 
45 053 
88 159 
(*) Foreløbige oplysninger 
- 3 O i VV) 
AKTIVITETSOMRADER 
4. SIKKERHED OG SUNDHED 
4.1 Rapporter om etablering 
af arbejdspladser 
4.2 Arbejdsulykker (d0delige, 
meget alvorlige, alvorlige, 
omfattende mindrearige) 
4.3 Arbejdsulykker (andre 
rapporter) 
4.4 Erhvervsbetingede sygdomme 
4.5 Sikkerhed og sundhed 
1 ALT 
5. FORSKELLIGE AKTIVITETER ELLER 
AKTIVITETER, DER OMFATTER MERE 
END EN KATEGORI 
5.1 Radgivningsvirksomhed 
5.2 AndeIsvirksomheder og 
medarbejderejede virksomheder 
5.3 Fr ikendelser og 
indsigeIser 
5.4 Off icielle klager 
5.5 Kontrol af de tilsynsf0rendes 
rapporter 
5.6 Identifikation af artikler 
og produkter m.m. 
5.7 Forskellige meddelelser 
5.8 Advarsler 
5.9 Andre rappoi tet 
1 ALT 
SAMLET TOTAL A R B E v A N 1 
1 D S 
1990 
26 
17 
8 
118 
171 
24 
63 
1 
351 
1 
15 
5 
42 
507 
1 998 139 
365 
676 
632 
958 
770 
044 
955 
540 
786 
476 
103 
604 
602 
961 
071 
037 ' A L 
OPGAVER 
1991<*> 
26 411 
15 543 
10 613 
710 
135 667 
188 944 
11 569 
559 
61 826 
1 435 
372 236 
1 084 
19 238 
3 761 
15 273 
486 981 
2 095 467 
(*) Foreløbige oplysninger 

- SoO).. 
BILAG 
3^o-
SPØRGESKEMA TIL MEDLEMSSTATERNE VEDRØRENDE 
RAPPORTEN OM GENNEMFØRELSE AF FÆLLESSKABSPAGTEN 
OM DE GRUNDLÆGGENDE ARBEJDSMÆSSIGE OG SOCIALE RETTIGHEDER 
/ henhold til stk. 29 i Pagten "udarbejder Kommissionen 
hvert år i sidste kvartal en rapport om medlemsstaternes 
og Det Europæiske Fællesskabs gennemførelse af Pagten". 
- 311 -
FRI BEVÆGELIGHED 
1. Findes der ud over de begrænsninger, som retfærdiggøres af hensynet 
til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offent­
lige sundhed nogen hindringer for, at enhver arbejdstager fra Det 
Europæiske Fællesskab kan benytte sig af retten fri bevægelighed? 
2. Er der taget nye initiativer med henblik på at sikre opholdsret for 
arbejdstagere, der, idet de benytter sig af deres ret til fri 
bevægelighed, har et arbejde uanset arbejdets art? 
Er der noget til hinder for, at en arbejdstager, som har benyttet 
sig af sin ret til fri bevægelighed, kan beklæde en hvilken som 
helst stilling eller udøve et hvilket som helst erhverv på samme 
vilkår som indenlandske statsborgere? 
Er der taget nye initiativer med henblik på at fremme dels den frie 
bevægelighed og ligebehandling i forbindelse med enhver form for 
arbejde, profession eller erhverv, dels den sociale tryghed 
Hvilke foranstaltninger er truffet med henblik på: 
- at fremme familiesammenføringen 
- at fremme anerkendelsen af eksamensbeviser eller tilsvarende fag­
lige kvalifikationer, som er opnået i en anden medlemsstat 
- at forbedre arbejds- og levevilkårene for grænsearbejdere. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. Findes der ud over bestemmelserne for de enkelte erhverv særlige 
bestemmelser, der forbyder visse persongrupper frit erhvervsvalg og 
fri erhvervsudøvelse? 
Findes der bestemmelser fastsat ved lov eller overenskomst, prak­
sis eller retsafgørelser, som sikrer arbejdstagerne en rimelig 
løn? 
Findes der en rimelig referenceløn for de arbejdstagere, som er 
ansat på andre arbejdsvilkår end en tidsubegrænset fuldtidsar-
bejdskontrakt? 
Sikrer de nationale bestemmelser på området en arbejdstager de 
fornødne midler til sit eget og familiens underhold i tilfælde af 
indeholdelse af, udlæg i eller overdragelse af løn? 
6. Under hvilke omstændigheder kan en person gratis benytte sig af den 
offentlige arbejdsformidling? 
- 312 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7. Giv en kortfattet beskrivelse af de foranstaltninger, som er 
truffet på områderne: 
- varighed og tilrettelæggelse af arbejdstiden 
- andre arbejdskontrakter end dem, der vedrører tidsubegrænset 
fuldt idsarbejde 
- procedurer i forbindelse med kollekti ve afskedigelser og konkurs 
Har alle arbejdstagere fra Fællesskabet ret til årlig ferie med løn 
og en ugentlig hvileperiode? 
Er den årlige ferie og den ugentlige hvileperiode fastsat ved lov 
eller ved kollektiv overenskomst? 
Var ighed? 
Betingelser for tilkendelse af ferie/hvileperioder? 
Hvordan er lønmodtagernes arbejdsvilkår fastsat? 
Er et skriftligt dokument nødvendigt? 
Er de fastsat ved lov? 
Er de fastsat ved kollektiv overenskomst? 
Er de fastsat i en arbejdskontrakt? 
Findes der undtagelser? 
SOCIAL TRYGHED 
10. - Hvordan organiseres arbejdstagernes sociale tryghed, således at 
de sikres tilstrækkelige sociale sikringsydelser? 
På hvilket grundlag og efter hvilke kriterier? 
- Findes der et generelt socialt sikringssystem? 
For hvilke personkategorier? 
- Hvilke bestemmelser gør det muligt at sikre personer, der er 
udelukket fra arbejdsmarkedet, og som ikke råder over midler til 
livets opretholdelse, en minimumsindkomst og passende sociale 
yde Iser? 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. - Er der noget til hinder for, at arbejdsgivere og arbejdstagere i 
Det Europæiske Fællesskab kan oprette erhvervsorganisationer 
eller fagforeninger? 
- Har en arbejdsgiver eller en arbejdstager ret til at indmelde sig 
eller ikke at indmelde sjg i disse organisationer, uden at det 
kommer den pågældende til skade? 
313 -
12. Hvilke retningslinjer findes der for overenskomstforhandlinger og 
for indgåelse af kollektive overenskomster? 
Er der noget ti I hinder for, at arbejdsgiverne eller arbejdsgiver-
og arbejdstagerorganisationerne kan forhandle og indgå kollektive 
overenskomster? 
13. - Hvilke regler findes der for udøvelse af strejkeretten? 
- Hvilke foranstaltninger favoriserer forligs-, mæglings- og vold­
giftsprocedurer med henblik på at løse arbejdskonflikter? 
14. - Hvilken ordning i forbindelse med strejkeretten gælder generelt 
for tjenestemænd og i særdeleshed for politiet og de væbnede 
styrker? 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15. - Hvilke bestemmelser gælder for adgang til erhvervsuddannelse? 
- Er der truffet nye initiativer med henblik på at mindske eller 
fjerne forskelsbehandling baseret på nationalitet i forbindelse 
med adgang til enhver form for erhvervsuddannelse? 
- Findes der tilbud om efter- og videreuddannelse, som gør det 
muligt for alle at omskole sig? 
Fremsættes disse tilbud af de offentlige myndigheder, virksom­
hederne eller arbejdsmarkedets parter? 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
16. - Hvordan gennemføres og sikres der ligebehandling af mænd og 
kv inder? 
- Hvilke initiativer et der truffet med henblik på at intensivere 
foranstaltningerne til fordel for ligebehandling af mænd og 
kv inder? 
- Findes der foranstaltninger, som gør det muligt for mænd og 
kvinder at forene deres arbejds- og familiemæssige forplig­
telser? 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES MEDBESTEMMELSESRET 
17. Findes der et system, som muliggør information og høring af 
arbejdstagerne og disses medbestemmelsesret, navnlig i virksom­
heder, som har bedrifter i flere medlemsstater? 
- 314 -
18. - Hvilke bestemmelser eller hvilken praksis gælder der for infor­
mation og høring af arbejdstagerne samt for disses medbestem­
melsesret? 
- Hvilke tilfælde er navnlig omhandlet af disse bestemmelser? 
- Informeres og høres arbejdstagerne, og har de medbestemmelsesret 
i det mindste i tilfælde af: 
- teknologiske ændringer i virksomhederne 
- omstrukturering af virksomhederne 
- kollektive afskedigelser 
- at arbejdstagere, navnlig grænsearbeidere. berøres af den 
ansættelsespolitik, der føres i virksomheden, hvor de er ansat. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19. - På hvilke områder eller inden for hvilke sektorer er fælles­
skabsdirektivernes bestemmelser mere favorable end de bestem­
melser, der på nuværende tidspunkt er gældende i Danmark? 
- Kan arbejdstagerne i forbindelse med sundhed og sikkerhed deltage 
i beslutningsprocessen, og hvilke bestemmelser findes der for 
denne deltagelse? 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. Hvad er den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang ti 
beskæft igeIse? 
21. Findes der specifikke bestemmelser for aflønning af unge? 
Gør rede for de vigtigste bestemmelser. 
22. Findes der specifikke bestemmelser vedrørende unges arbejdstid, 
natarbejde, erhvervsuddannelse? 
23. Får unge efter afsluttet obligatorisk skolegang en grundlæggende 
erhvervsuddannelse, således at de kan tilpasse sig kravene i 
forbindelse med deres fremtidige arbejdsliv? 
315 -
ÆLDRE 
24. Hvilke bestemmelser sikrer, at enhver arbejdstager i Det Europæiske 
Fællesskab ved afslutningen af det erhvervsaktive liv modtager 
midler, der sikrer vedkommende en rimelig levestandard? 
25. Findes der et beskyttelsessystem, der gør det muligt for alle, som 
har nået pensionsalderen, men som ikke har ret t i I pens ion. at mod­
tage tilstrækkelige midler og/eller læge- og socialhjælp, som er 
tilpasset de pågældendes behov? 
Gør rede for de vigtigste bestemmelser. 
HANDICAPPEDE 
26. Hvilke konkrete foranstaItinger er der truffet med henblik på at 
sikre faglig og social integrering af handicappede? 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
27. Hvordan sikres de grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettig­
heder, som er opstillet i Pagten? 
DA f: 
Konto** for IteEii^aask* Ba^esskabèrs OffidèlWPublikatioiicr 
L-2985 Luxembourg' i. ••'•.. 
|: ISSN 025-' 3'1G,;ta 
ISBII92-77-5077«