Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Forbrugerne på forsikringsmarkedet - Observationscentret for Det Indre Marked« (98/C 95/18)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 20. marts 1997 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive en udtalelse om »Forbrugerne på forsikringsmarkedet - Observationscentret for Det Indre Marked«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Ataíde Ferreira til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. januar 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 351. plenarforsamling af 28. og 29. januar 1998, mødet den 29. januar 1998, med 77 stemmer for og 3 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning: afgrænsning af udtalelsens emne

1.1. Forsikringssektorens betydning i den almindelige økonomiske aktivitet på det indre marked er en anerkendt kendsgerning. Forsikringssektoren tegner sig for en betydelig andel af omsætningen af finansielle tjenester samt for en meget stor del af beskæftigelsen i sektoren.

1.2. Derudover spiller forsikringssektoren en stadig stigende rolle i det moderne samfund, hvor de teknologiske fremskridt fører til en uundgåelig stigning i risiciene og ændringer i begrebet skyld, for så vidt angår ansvaret over for tredjemand.

Indførelsen af euroen fører i forsikringssektoren nødvendigvis til en ny situation, som navnlig vil være præget af større gennemsigtighed og lettere adgang til indgåelse af grænseoverskridende forsikringsaftaler.

1.3. Den demografiske eksplosion kombineret med befolkningens aldring samt behovet for sikkerhed, som går hånd i hånd med livets iboende, sårbare natur, fører til yderligere bekymringer for fremtiden. Ud fra dette synspunkt udgør forsikring et uhyre vigtigt middel til omfordeling og spredning af forsikrede risici på hele samfundet. Forsikring er desuden en følge af den friere konkurrence og det private initiativs øgede rolle i økonomien.

1.4. Der findes en lang række forskelligartede forsikringstyper, som er af speciel interesse for forbrugerne, enten som forsikringstegnere eller forsikringstagere eller som tredjemænd, som potentielt har ret til erstatning i tilfælde af en forsikringsbegivenhed (tredjemand/begunstiget eller tredjemand/skadelidt). Blandt disse kan navnlig nævnes typer inden for kategorierne helbreds- og livsforsikringer, ulykkesforsikringer, husejerforsikringer, bilforsikringer, retshjælpsforsikringer og ansvarsforsikringer ().

1.5. Angående opbygningen af det indre marked består størsteparten af EU-lovgivningen i at give forsikringsselskaberne større og større etableringsfrihed, og den juridiske regulering er baseret på henholdsvis solvensundersøgelser, harmonisering af regnskaber og principperne om hjemlandskontrol, gensidig anerkendelse, mindsteharmonisering og den »passive« frihed til at levere tjenesteydelser.

1.6. Derimod er man ikke nået særlig langt med harmoniseringen af omfattende dele af den gældende forsikring, primært standardiseringen af de generelle policebestemmelser og forsikringstagernes frie valg (den »aktive« frihed til at levere tjenesteydelser).

1.7. Af den grund har forbrugerne - selv efter den tredje generation af direktiver () og indførelsen af ordningen med én enkelt tilladelse, der afskaffer medlemsstaternes tilsynsorganers forudgående godkendelse af policernes almindelige betingelser - ikke garanterede rettigheder til fri adgang til forsikring i medlemsstaterne, undtagen den stat de bor i, eller den stat, de er statsborgere i. Der er heller ikke sket nogen anden harmonisering af policernes standardbestemmelser eller selskabernes praksis, hvilket ville sikre klar information, omfattende valgfrihed og oprettelse af et ægte indre marked på dette område som påpeget i en række kommissions- og ØSU-dokumenter ().

1.8. Et nøgleaspekt er her de forskelligartede skattesystemer, som er en afgørende faktor i forbindelse med opsplitningen af enhedsmarkedet bag nationale grænser, og som fører til konkurrenceforvridning mellem forsikringsselskaber, hvilket eksplicit er erkendt og understreget i den handlingsplan for det indre marked, som Kommissionen for nylig har fremlagt ().

1.9. I øvrigt har visse undersøgelser, som omtales nærmere nedenfor, afsløret eksistensen af en række internationalt aftalte fremgangsmåder blandt selskaberne - ofte angiveligt som følge af tekniske krav pålagt af de internationale reassuranceselskaber. Disse fremgangsmåder går imod forbrugernes interesser og berettigede forventninger og kan i nogle tilfælde tilmed overtræde lovbestemmelser, navnlig i form af urimelige kontraktvilkår.

1.9.1. Det bør dog bemærkes, at forsikringsselskaberne også indgår aftaler, der er fordelagtige for forbrugerne, det vil f.eks. sige hurtig udbetaling af erstatning eller dækning af kollektive risici, som overstiger det enkelte selskabs kapacitet (f.eks. pulje til dækning af naturkatastrofer og kernekraftrisici).

Desuden bør det ikke overses, at mange forsikringsselskaber er gensidige eller kooperative selskaber. Disse selskaber har bidraget til nye forsikringsløsninger og bør også fremover spille en vigtig rolle for at fremme forbrugerinteresserne og dialogen med forsikringstagerne.

1.9.2. Kommissionens GD XXIV har registreret over 240 kendelser afsagt af domstole og andre kompetente organer i perioden 1976-1996, hvor ulovlig aftalepraksis anvendt af forsikringsselskaber i ti medlemsstater til skade for forbrugernes interesser blev påtalt.

1.10. Den eksplicitte udelukkelse af forsikringsaftaler omfattende risici på EU-medlemsstaternes område fra anvendelsesområdet for Rom-konventionen om loven om kontraktlige forpligtelser, plus den tvetydige formulering af reglerne om konflikter og beskyttelsen af »almenvellet« i EU's andet og tredje skadesforsikringsdirektiv () giver anledning til betydelig kompleksitet og usikkerhed i forbindelse med ydelsen af disse tjenester på det indre marked, navnlig i tilfælde af en tvist mellem selskaber og forsikringstagere eller begunstigede. Dette gælder navnlig i tilfælde, hvor sidstnævnte er private erhvervsmæssige individuelle forbrugere, som hverken råder over basisoplysninger, specialiseret teknisk viden eller specifik juridisk støtte.

1.11. Denne initiativudtalelse tager på ny et tidligere ØSU-anliggende op, som er behandlet i flere udtalelser, nemlig at vurdere de rigtige betingelser, foreslå og anbefale passende foranstaltninger med henblik på at sikre, at enhedsmarkedet dannes på en sådan måde, at der på et tidligt stadium nås frem til effektiv fjernelse af de vigtigste konkurrenceforvridninger og således at der skabes større forbrugertillid til varers og tjenesteydelsers pålidelighed og kvalitet.

Grønbog om finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger (KOM(96) 209 endelig udg.) (); Forbrugerbeskyttelse i det indre marked: Muligheder og hindringer (); Forbrugeren og det indre marked (); Grønbog om forbrugerne og det indre marked (); Dialogen mellem forbruger og leverandør (); Kommissionens meddelelse om de vigtigste emner for forbrugerpolitikken (1996-1998) (); Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringskoncern (KOM(95) 406 endelig udg.) (); Forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af overenskomsten mellem Schweiz og Det Europæiske Økonomiske Fællesskab om direkte forsikring bortset fra livsforsikring - KOM(89) 436 endelig udg. (); Forslag til Rådets forordning (EØF) om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis på forsikringsområdet (); Forslag til Rådets 3. direktiv om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (); Forslag om Rådets 3. direktiv om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/377/EØF (); Forslag til Rådets direktiv om nedsættelsen af en forsikringskomité (); Udkast til handlingsplan for det indre marked - KOM(97) 184 endelig udg. (); Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om virkningen og effektiviteten af det indre marked - KOM(96) 520 endelig udg. ().

1.12. Med særligt henblik på den finansielle tjenesteydelsessektor og mere specifikt forsikring, understreger ØSU - på linje med dets syn på Kommissionens grønbog om finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger () - behovet for at identificere, hvad der er vigtigst for forbrugerne (retten til oplysning, retslig beskyttelse og klagemulighed) samt hvilke midler der er nødvendige for at sikre en passende hensyntagen til sådanne behov og bekymringer på dette område i tråd med dets tidligere anbefalinger ().

ØSU er opmærksom på, at forsikringsbranchen hævder, at forsikringstagerne ofte forsøger at øve svig, både i forbindelse med tegning af policer, via falske oplysninger, og i forbindelse med erstatningskrav, hvor de overdriver den lidte skade.

1.13. Sigtet med denne initiativudtalelse er ligeledes at anspore til dialog mellem forbrugere og forsikringsselskaber med henblik på at tilnærme deres indstilling og etablere forligs- og mæglingsordninger til bilæggelse af tvistigheder i tråd med Kommissionens grønbog om opfølgningen af grønbogen om finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger ().

ØSU støtter derfor Kommissionens seneste initiativ til at indlede dialogen mellem forbrugerrepræsentanter og repræsentanter for den finansielle tjenesteydelsessektor med henblik på at tilvejebringe frivillige aftaler på området gennemsigtighed, forbrugeroplysning og bilæggelse af tvister.

1.14. ØSU ønsker med denne initiativudtalelse at anspore forsikringsselskaber til på baggrund af ovennævnte dialog at tage initiativ til at udarbejde adfærdskodekser og udnævne ombudsmænd, hvilket vil gøre deres aktiviteter mere gennemskuelige og øge forbrugernes tillid til de tjenesteydelser, forsikringsbranchen leverer.

2. Status over EU-direktiverne

2.1. Eksisterende lovgivning

2.1.1. Grundprincipperne for enhedsmarkedet på forsikringsområdet fastlægges i Rom-traktaten: fri etableringsret (art. 52), frihed til at levere tjenesteydelser (art. 59). Det må dog erkendes, at hverken hvidbogen om realiseringen af det indre marked fra 1985 eller Fællesakten i 1996 eller senere hen Maastricht-traktaten har været i stand til at sætte forsikringsselskaber eller forbrugere i stand til fuldt ud at drage nytte af de fordele, de med rette kan vente af enhedsmarkedet.

2.1.2. Ikke desto mindre er der nu ca. 30 EU-instrumenter, som sigter på at skabe disciplin i forsikringssektoren. Disse instrumenter kan inddeles i følgende grupper:

a) Almindelige direktiver, indeholdende de grundlæggende principper om adgang til og udøvelse af erhverv inden for de to hovedbrancher af forsikring, livsforsikring og skadesforsikring.

b) To konkurrenceforordninger om forsikring.

c) Særdirektiver, som navnlig regulerer visse områder, f.eks. bilforsikring, rejseforsikring, kredit og garantier og retslig beskyttelse, eller visse aktiviteter, f.eks. coassurance, reassurance og tredjepartsreassurance.

d) Direktiver om regnskabsregler, som er specifikke for forsikringsselskaber.

e) Et direktiv og en henstilling, som specifikt regulerer forsikringsmæglererhvervet.

f) Et direktiv om nedsættelse af en Forsikringskomite, som skal stå for koordinering og teknisk støtte til Kommissionen i dens forhandlinger med de nationale kontrol- og tilsynsorganer.

2.1.3. Ud over at fastsætte det grundlæggende princip om en specialiseret livsforsikringsbranche og harmonisere en række grundlæggende finansielle bestemmelser (matematiske bestemmelser, solvensmargener, minimumsgarantifonde) regulerede førstegenerationsdirektiverne om livsforsikring og skadesforsikring den frie etableringsret og afskaffede enhver form for diskrimination på grundlag af nationalitet, samtidig med at de fastholdt den dobbelte kontrol i hjemlandet og værtslandet.

2.1.4. I kølvandet på hvidbogen og Den Europæiske Fælles Akt, og mere specifikt som reaktion på fire vigtige afgørelser fra Domstolen den 4. december 1986 (), var sigtet med andengenerationsdirektiverne ni år efter at tage de første skridt hen imod friheden til at levere tjenesteydelser, om end med omfattende begrænsninger, som navnlig skyldes følgende:

a) sondringen inden for skadesforsikring mellem »større risici«, dvs. forsikring for virksomheder, og »mindre risici«, dvs. forsikring for individuelle forbrugere, idet princippet om frie tjenesteydelser kun gælder for den første kategori;

b) sondringen inden for livsforsikring mellem aktiv tjenesteydelseslevering (på forsikrerens initiativ) og passiv tjenesteydelseslevering (på forsikringstagerens initiativ), hvor princippet om frie tjenesteydelser kun gælder i sidstnævnte tilfælde.

Med andre ord var friheden til at levere tjenesteydelser for så vidt angår mindre risici og aktiv tjenesteydelseslevering fortsat betinget af officiel tilladelse fra det land, hvor risikoen befandt sig, hvorimod visse typer forsikring - f.eks. bilforsikring - ikke var omfattet af dette princip.

2.1.5. Hovedprincipperne i tredjegenerationsdirektiverne (som blev fulgt op i andre sektorer for finansielle tjenesteydelser) var følgende:

a) indførelsen af et harmoniseret godkendelsessystem (»european passport«), som gav selskaber med hjemsted i en hvilken som helst af de 17 medlemsstater af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og godkendt i dette land, mulighed for at tilbyde deres tjenesteydelser enten via agenter, datterselskaber eller filialer eller direkte i henhold til princippet om frie tjenesteydelser i EU, på basis af en sådan godkendelse og i overensstemmelse med de tekniske regler og bestemmelserne om finanskontrol i hjemlandet inden for en hvilken som helst type livs- eller skadesforsikring;

b) gensidig anerkendelse (fra de øvrige landes side) af godkendelserne og tilsynssystemerne i hver enkelt medlemsstat;

c) ophævelsen af forudgående godkendelse af kontraktvilkår vedrørende policer og præmier, afløst af solvensundersøgelser og regnskabsregler for forsikringsselskaber.

2.1.6. Tredjegenerationsdirektiverne, hvis væsentligste sigte er forbrugerbeskyttelse, har etableret en række vigtige regler vedrørende:

a) obligatoriske minimumsoplysninger om kontraktens bestemmelser, som er begrænsede i tilfælde af skadesforsikring, men mere omfattende i tilfælde af livsforsikring;

b) fastsættelse af den lov, der skal gælde for forsikringsaftaler, hvilket varierer alt efter hvilken type forsikring, der er tale om, risikoens størrelse eller det sted, hvor den begunstigede eller den forsikrede genstand befinder sig;

c) begrebet almenvellet som en undtagelse, der begrunder bindende nationale reguleringer, der afviger fra princippet om fri etableringsret og friheden til at levere tjenesteydelser.

2.1.7. Et aspekt, der fortjener særlig opmærksomhed i EU-reglerne, er konkurrenceaspektet, da det er det eksplicitte sigte med artikel 85 og 86 i Rom-traktaten, at aftaler mellem økonomiske operatører, som forvrider konkurrencen eller fører til misbrug af dominerende stilling på markedet, skal forbydes.

I betragtning af forsikringssektorens specifikke natur besluttede Kommissionen imidlertid i to forordninger fra henholdsvis maj 1991 og december 1992 - med en vis fleksibilitet - at tillade visse kategorier af aftaler og samordnet praksis mellem forsikringsselskaber. Disse gjaldt for følgende områder:

a) fælles fastsættelse af risikopræmietariffer;

b) fastlæggelse af standardpolicebetingelser;

c) fælles dækning af visse typer risici via coassurance eller reassurance;

d) kontrol og accept af forsikringsmateriel.

Artikel 7 og 17, andet led, i forordningen fra 1992 pålægger imidlertid større restriktioner for sådanne aftaler, enten i relation til det specifikke indhold af visse almindelige kontraktvilkår eller ved indførelse »til skade for forsikringstageren af en betydelig ulighed mellem rettigheder og pligter ifølge aftalen«.

2.1.8. Trods forsikringsmæglererhvervets store betydning for funktionen af forsikringssektoren på det indre marked, er dette område kun dækket af et enkelt direktiv fra 1976, som ikke regulerede aspekter som erhvervsansvarsforsikring, finansielle garantier, registre og andre erhvervsmæssige forhold, som blev overladt til de nationale lovgivninger. En henstilling fra 1991 om disse aspekter blev ikke fulgt op af medlemsstaterne på grund af en tydelig mangel på politisk vilje.

2.1.9. Kommissionen har forelagt en række vigtige forslag til direktiver i løbet af årene, men det lykkedes ikke dengang ikke at sikre den nødvendige enighed og politiske opbakning, således at de kunne vedtages som retsakter.

Det drejer sig om følgende direktiver:

a) forslag til Rådets direktiv om koordinering af love, forordninger og administrative bestemmelser vedrørende forsikringsaftaler (), hvis sigte væsentligst var at harmonisere en række grundlæggende regler for den direkte forsikringsaftaleret;

b) forslag til Rådets direktiv om koordinering af love, forordninger og administrative bestemmelser vedrørende tvangslikvidation af direkte forsikringsselskaber ();

c) ændret forslag til direktiv om forvaltnings- og investeringsfrihed for pensionskasser ().

Kommissionen synes ikke at ville vende tilbage til disse emner i den nærmeste fremtid, skønt den herskende opfattelse både blandt forsikringsaktører og forbrugerorganisationer er, at den lange række hindringer, der har stået i vejen for realiseringen af enhedsmarkedet på dette område, skyldes denne mangel på EU-lovgivning om forsikringsaftaler (et mindstemål af harmonisering af gældende ret).

2.1.10. I mellemtiden befinder størsteparten af den forsikringsvirksomhed, der berører både de økonomiske operatører og forbrugerne, sig fortsat fuldstændigt uden for EU's lovgivningsprogram. Den manglende harmonisering af skattereglerne for forsikring influerer f.eks. direkte på konkurrenceforholdene på det indre marked, ikke blot i betragtning af de vekslende niveauer og beregningsgrundlag, forskellige afgifter og skattelignende afgifter i de forskellige lande, skattefritagelser og de forskellige nationale myndigheders administrative procedurer, men også på grund af den geografiske dimension af skattefritagelser og -begunstigelser, der gælder for forsikringstagerne. På begge områder er der tydelige forskelle mellem de forskellige medlemsstater.

Wielockx-sagen, hvor EF-Domstolen - modsat i sagen Bachman mod Belgien for nyligt besluttede, at en belgisk borger havde ret til i Belgien at drage skattefordele af en forsikringsaftale indgået med et selskab i Holland, kan ikke rigtig fortolkes som en betydelig ændring i Domstolens position på dette område på baggrund af sagens specifikke karakter, som beroede på en aftale om at undgå dobbeltbeskatning.

Dog bør afgørelsen i Svensson-sagen bemærkes, hvor der blev sat en anden grænse for Bachmansretspraksissen, idet afgørelsen forbød en medlemsstat (Luxembourg) at påberåbe sig den »skattemæssige konsekvens« som begrundelse for landets foranstaltning med henblik på at begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser, eftersom der ikke eksisterer noget direkte forhold mellem den fordel, der gives ifølge den pågældende foranstaltning (rentenedslag i forbindelse med lån med henblik på køb af fast ejendom) og finansieringen af denne fordel via beskatning af de af den pågældende stat godkendte finansieringsselskaber.

Yderligere oplysninger og en mere nuanceret behandling af denne problematik findes f.eks. i »Avantages fiscaux en assurance de personnes et droit européen. Après les arrêts Schumacker, Wielockx et Svensson, quelle place reste-t-il pour la jurisprudence Bachmann?«, Revue du Marché Unique Européen, 1996, s. 129-144.

2.2. Fremtidig lovgivning

2.2.1. Det forlyder, at Kommissionen forbereder en række initiativer, nogle af generel eller specifik lovgivningsmæssig karakter, andre »fortolkende« med henblik på at løse nogle af de nævnte problemer, som er højst relevante for denne udtalelse.

Hvad generelle tiltag angår er der allerede fremsat et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om supplerende tilsyn med forsikringsvirksomheder i en forsikringskoncern fremlagt af Kommissionen den 20. oktober 1995 ().

På det specifikke kreditforsikringsområde har et forslag til Rådets direktiv om harmonisering af eksportkreditforsikring for mellem- og langsigtede transaktioner () for nylig været til behandling i Kommissionen (den 4. juni 1997). På samme tid blev der udsendt et forslag til Kommissionens meddelelse til medlemsstaterne om konkurrenceforvridninger forårsaget af kortfristede eksportkreditforsikringer.

2.2.2. Mere generelt - men af største relevans for forsikringssektoren - er der bebudet et forslag til direktiv, som direkte sigter på at beskytte forbrugerne i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg af finansielle tjenester, der som bekendt ikke var omfattet af direktiv 97/7/EF af 17. februar 1997. Uanset hvad der vedtages vedrørende fjernsalg, er det vigtigt, at der ikke skabes hindringer for oprettelsen af enhedsmarkedet på området for forsikringstjenester.

2.2.3. Derimod blev det med stor spænding ventede direktiv 97/5/EF af 27. januar 1997 i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner endelig vedtaget. Det afløser henstilling 90/109/EØF om gennemskuelige bankbestemmelser med det formål at regulere vigtige aspekter som minimumskrav til gennemskuelighed og parternes rettigheder og pligter for så vidt angår visse aftaler vedrørende fjernsalg (). For nyligt foreslog Kommissionen en anden meddelelse af 9. juli 1997 om »Fremme af forbrugernes tillid til elektroniske betalingsmidler inden for det indre marked«, som indeholder en ny henstilling, der supplerer og erstatter henstillingen fra november 1988 om transaktioner foretaget via elektroniske betalingsmidler, navnlig forholdet mellem udstederen og indehaveren. Henstillingen indeholder detaljerede krav angående gennemsigtighed og definerer parternes forpligtelser og ansvar og opfordrer til indførelsen af nye klagemuligheder (). Kommissionen har bebudet, at den på meget tæt hold vil følge udviklingen på området indtil udgangen af 1998, og hvis resultaterne ikke er tilfredsstillende, vil den eventuelt fremlægge et direktiv.

2.2.4. Offentliggørelsen af det bebudede forslag til direktiv om forsikringsmæglere ventes naturligvis også med stor interesse, da dette er et væsentligt element i det indre forsikringsmarkeds korrekte funktion.

2.2.5. Kommissionen har den 15. oktober 1997 fremlagt et 4. særdirektiv om bilforsikring med det formål at fastslå de rettigheder, ofre for trafikuheld i andre lande end deres eget har til at tage direkte retslige skridt over for det selskab, der forsikrer den ansvarlige tredjemand, som har forårsaget en fysisk eller materiel skade i forbindelse med benyttelse af en bil registreret og forsikret i en anden medlemsstat end skadelidtes opholdsland.

For at mindske fristerne for udbetaling af erstatning betydeligt forudser direktivet, at skadevolders selskab skal forelægge et erstatningstilbud inden for en frist på 3 måneder efter skadelidtes fremsættelse af erstatningskrav til den repræsentant, der står for skadesopgørelsen.

2.2.6. Kommissionen har også oplyst, at den er ret langt fremme med at forberede en meddelelse indeholdende en fortolkning af begrebet almenvellet i relation til forsikring, som ligger meget tæt på Kommissionens nylige arbejde i forbindelse med banksektoren ().

Forslaget til meddelelse blev offentliggjort den 10. oktober 1997 (SEK (97) 1824 endelig udg.) og er et vigtigt skridt i retning af at afklare visse grundlæggende begrebers omfang, rækkevidde og betydning på området, navnlig for så vidt angår friheden til at levere tjenesteydelser samt begrebet almenvellet.

Kommissionen har meget klogt undladt at fremlægge et endeligt dokument og har sendt udkastet ud til offentlig debat med henblik på at indhente bidrag fra de forskellige sektorer. Da ØSU ligeledes på et tidspunkt skal udtale sig om dokumentet, skal der her blot gøres opmærksom på, at der er tale om et vigtigt og nødvendigt dokument og at dets indhold harmonerer med overvejelserne i denne udtalelse.

2.2.7. Endelig fremdrager en omhyggeligt udarbejdet kommissionsrapport til Forsikringskomiteen Kommissionens aktuelle overvejelser vedrørende behovet for større harmonisering af forsikringsselskabernes solvensmargener () - det er næppe nødvendigt at understrege vigtigheden heraf for en effektiv forbrugerbeskyttelse.

2.3. De vigtigste vanskeligheder og hindringer i den konkrete gennemførelse af enhedsforsikringsmarkedet

2.3.1. Der findes en række erkendte generelle hindringer af forskellig art. Nogle af de vigtigste redegøres der for nedenfor, men der er ikke tale om en udtømmende gennemgang:

2.3.1.1. Lovgivningsmæssige hindringer på EU-plan

2.3.1.1.1. Den første af disse er naturligvis den manglende harmonisering af gældende ret, med andre ord et mindstemål af regulering af forsikringsaftaleretten i EU.

2.3.1.1.2. Denne lovgivningsmæssige uklarhed på EU-plan og dette, at direktiver hele tiden ændres og delvis ophæves, gør det vanskeligt at forstå og iværksætte lovgivningen. Det er derfor nødvendigt at kodificere lovgivningen ().

Resultatet er, at de tre generationer af direktiver supplerer, fungerer parallelt med og erstatter hinanden, hvilket skaber alvorlige vanskeligheder både for markedsaktører og forbrugere. En kodificering af forsikringsretten via en konsekvent kodeks kan bidrage til en mere ensartet anvendelse af EU-retten.

2.3.1.1.3. Fraværet af mindsteharmonisering inden for forsikringsdistribution samt af forsikringsmægleres reelle frihed til at levere tjenesteydelser - i og med at der ikke findes noget enhedslicenssystem for distribution - forklarer, hvorfor forsikringsmæglere står over for kunstige barrierer, når de opererer på EU-markedet.

2.3.1.2. Fortolkningsvanskeligheder

2.3.1.2.1. Den første vanskelighed berører naturligvis den præcise sondring mellem fri etableringsret og friheden til at levere tjenesteydelser samt begreberne »midlertidighed«, »regelmæssighed«, »med visse mellemrum«, »kontinuerligt« og »frekvens«, som indgår i definitionen af dem i overensstemmelse med EF-domstolens retspraksis ().

2.3.1.2.2. Den anden hindring vedrører begrebet »almenvellet« og stammer fra den uhyre vekslende fortolkning, som følge af hvilken hver enkelt medlemsstat har været i stand til at begrunde en række afvigelser fra retten til at levere tjenesteydelser, hvilket er ensbetydende med konkurrenceforvridninger, som ikke er til gavn for forbrugerne eller befordrende for operatørerne. Det er vigtigt, at »almenvellet« ikke blandes sammen med »nationale interesser« som defineret af hver enkelt medlemsstat, men udelukkende forstås som borgernes konkrete interesser betragtet under et, hvilket ikke er det samme.

2.3.1.2.3. Den tredje, men lige så store vanskelighed med at fortolke og anvende EU-forsikringsretten vedrører identifikation og fortolkning af gældende ret for forsikringsaftaler, så snart der eksisterer mere end et element, der potentielt kan falde ind under forskellige retssystemer.

Da man åbenbart er gået bort fra tanken om at harmonisere forsikringsaftaleretten og da Rom-konventionen af 19. juni 1980 () om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, ikke gælder for »forsikringsaftaler som dækker risici, der befinder sig på EF-medlemsstaternes territorium« (artikel 1, stk. 3), er der med direktiverne -uden at give parterne nogen indflydelse på de afgørende roller, de fik tillagt - skabt et uhyre kompliceret regelsæt vedrørende kvalifikation og henvisning. Virkningen var, at den ellers så enkle fastlæggelse af gældende ret (konflikt mellem love) og i konsekvens heraf den kompetente domstol (konflikt mellem domstolskompetencer) blev gjort uklar og kompliceret, navnlig på baggrund af, at et af definitionskriterierne også indebar det »gådefulde almenvel« ().

2.3.1.3. Vanskeligheder i medlemsstaterne

2.3.1.3.1. Nogle tilsynsførende organer anfører ikke klart, hvilke kriterier de anvender for at efterleve princippet om ikke-diskrimination og informerer ikke alle operatører, der arbejder på deres territorium, om skatteregler og den regulering, der gælder for sektoren.

2.3.1.3.2. Den nationale lovgivning er undertiden uklar og vag, og operatører fra andre lande, der leverer tjenesteydelser, oplever vanskeligheder med at få lovtekster i hænde. Der består et presserende behov for at oprette en ajourført database med EU-medlemsstaternes nationale lovgivning. Disse databaser, oprettet på nationalt plan, bør kodificeres på EU-plan af et organ under Kommissionen, som skal definere forpligtelserne til underretning, spredning af oplysninger samt adgangskriterier.

2.3.1.3.3. Der har også været rapporteret om tilfælde af sen, mangelfuld og ukorrekt omsættelse af direktiverne til national ret i visse medlemsstater, og om visse forsikringsbranchers fritagelse fra at overholde direktiver, der gælder i visse medlemsstater, navnlig landbrugsforsikringer og pensionsfonde.

2.3.1.3.4. Skattesystemernes forskelligartethed har som tidligere nævnt naturligvis indflydelse på de tariffer, der praktiseres af visse operatører, og fører også til diskrimination mellem indenlandske og udenlandske operatører, hvilket skaber alvorlige konkurrenceforvridninger, plus at det udgør en effektiv »teknisk« hindring for realiseringen af enhedsmarkedet.

2.3.1.3.5. Endelig er der - uden det skal fortolkes som ambitioner om en hurtig harmonisering af forsikringsoprettelsen, visse aspekter, f.eks. forsikringsaftalers forskellige maksimale lovmæssige varighed i de forskellige medlemsstater, som udgør konkrete hindringer for realiseringen af enhedsmarkedet.

2.3.2. En række hindringer, som er specifikke for visse forsikringsmarkeder eller - brancher, blev også identificeret og oplyst. Blandt disse bør følgende nævnes:

2.3.2.1. På visse markeder er den forudgående kontrol med forsikringsaftaler ikke afskaffet, som fastsat i det tredje koordineringsdirektiv, således at ændringer i kontrakten og nye bestemmelser stadigvæk skal anmeldes til de tilsynsførende organer før markedsføringen.

2.3.2.2. Nogle tilsynsførende organer kræver, navnlig hvor der er tale om »obligatorisk« forsikring, overholdelse af specifikke kontraktvilkår, som forekommer urimelige, eller forbyder anvendelsen af andre bestemmelser, der aldrig af domstolene er betegnet som ulovlige.

2.3.2.3. Nogle lande overtræder bestemmelserne i det tredje direktiv, som kræver, at selskaber, som allerede er i drift, systematisk underrettes om nye kontraktvilkår, og som stiller denne underretning som en betingelse for, at et forsikringsselskab kan indlede sine aktiviteter ().

2.3.2.4. Forskellene i klassificering af forsikringsprodukter på nationale markeder (f.eks. sondringen mellem pensionsopsparing og livsforsikring, eller mellem disse og visse investeringsfonde) kombineret med den ukontrollerede fremvækst af nye produkter fører til manglende gennemsigtighed og hæmmer anvendelsen af princippet om gensidig anerkendelse af typer af livsforsikring og skadesforsikring samt klassificeringen af risiciene.

2.3.2.5. Nogle lande kræver stadigvæk, at forsikringsmæglere fra andre medlemsstater, som ønsker at arbejde i det pågældende land, i henhold til bestemmelserne om friheden til at levere tjenesteydelser, søger forhåndsgodkendelse ().

2.3.2.6. I relation til deres fuldt ud lovlige beføjelser til at kræve, at der oprettes en »fiskal repræsentant« vedrørende friheden til at levere tjenesteydelser, fastlægger nogle medlemsstater en række administrative og finansielle krav, som er reelle hindringer for konkurrencen og som udgør diskrimination imod forsikringsselskaber fra andre medlemsstater.

2.3.3. Her bør to problemer nævnes. Det første vedrører visse medlemsstaters krav om, at selskaberne skal være medlemmer af nationale brancheorganer for at deltage i aftalen om hurtig afregning af skader, hvilket de selskaber, der opererer i henhold til friheden til at levere tjenesteydelser, således er udelukket fra.

Det andet problem vedrører den kendsgerning, at kun indenlandske forsikringsselskaber i visse lande, hvor der er oprettet institutionelle mæglingsordninger, har adgang til disse ordninger. Selskaber, som ikke er indenlandske, kan ikke benytte ordningen, heller ikke selv om forsikringsbegivenheden indtraf i det pågældende land og selv om selskabet er etableret i landet, hvis forsikringen er tegnet i et andet land.

3. Forsikringsaftalen: policen

3.1. Forbrugernes stilling kræver særlig opmærksomhed og særlig beskyttelse, navnlig på grund af den særlige form for kontraktligt forhold, der omfatter hele spektret af gensidige rettigheder og forpligtelser, som hidrører fra indgåelsen af aftalen - forsikringspolicen ().

Der er naturligvis her tale om et klassisk eksempel på hvad der kaldes en standardkontrakt eller med det engelske juridiske udtryk »standard form contract«, idet indholdet er fastlagt på forhånd og ikke kan ændres og i den juridiske teori beskrives således, at den ene af parterne er økonomisk overlegen og er i stand til at diktere den anden part kontraktvilkårene, vilkårenes ensidige karakter, som specifikt er udarbejdet i den stærkere parts interesser, og aftalens uforanderlighed, som sætter den svage part i en »take it or leave it«-situation.

3.2. Disse aftalers særlige karakter fik endelig Kommissionen til efter langvarig forberedelse at vedtage direktiv 93/13/EF af 5. april 1993 (), hvis hovedformål er at hindre brugen af generelle kontraktvilkår, hvis det »til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugeren«, og gøre det muligt at erklære disse kontraktvilkår ugyldige, selv når de optræder i standardkontrakter.

Direktivet, som allerede er omsat til national ret i de fleste medlemsstater, gælder automatisk for forsikringsaftaler.

Forsikringserhvervets særlige karakter begrunder imidlertid lejlighedsvise individuelle aftaler, som er tilladte ifølge EF-forordning nr. 3932/92 af 21. december 1992 på området standardbetingelser for direkte forsikring på betingelse af, at restriktionerne i artikel 7 og 17 samt det grundlæggende princip om en afbalanceret aftale overholdes.

Skønt der, som det fremgår af nedenstående, er tale om en vis ensartethed i den måde, hvorpå de fleste forsikringsselskaber i de forskellige medlemsstater anvender almindelige kontraktvilkår, hvis anvendelse i nogle tilfælde beror på nationale juridiske forskrifter og som i overensstemmelse med EU's normer kan betragtes som urimelige, foreligger der ikke noget materiale, ifølge hvilket Kommissionen nogensinde skulle have undersøgt eller rapporteret om sådanne tilfælde som en overtrædelse af forordningens bestemmelser eller anbefalet medlemsstaterne at ændre de pågældende lovforskrifter.

3.3. Når bortses fra direktiv 92/96/EØF (livsforsikring), henviser de ovenfor nævnte forsikringsdirektiver kun undertiden i særlige bestemmelser til:

- minimumsoplysninger, der skal gives til forsikringstagerne (direktiv 92/49/EØF, artikel 12, stk. 5, 31 og 43, og direktiv 92/96/EØF, artikel 11 og 18, stk. 2);

- reklame (artikel 41 i direktiv 92/49/EØF og direktiv 92/96/EØF);

- særlige rettigheder knæsat i direktivet om retshjælpsforsikring (direktiv 87/344/EØF).

Direktiv 92/96/EØF (livsforsikring) er det eneste direktiv, som indeholder en liste (i artikel 31 og bilag 2) om oplysninger vedrørende forsikringsselskabet og indholdet af aftalen, som obligatorisk skal meddeles forsikringstagerne, enten før aftalen indgås eller på det tidspunkt, hvor aftalen underskrives og træder i kraft.

3.4. Der er på EU-plan ingen juridisk ramme med definitioner af regler om et mindsteniveau af gennemsigtighed i forsikringsaftaler generelt, herunder skadesforsikring, eller mere specifikt, som beskriver urimelige, generelle kontraktvilkår på forsikringsområdet, eller som fastsætter generelle principper for god tro eller afbalanceret aftale, specifikt på forsikringsområdet.

3.5. Derimod har den lovgivende magt i nogle medlemsstater søgt i generelle vendinger inden for både livsforsikrings- og skadesforsikringsbrancherne at fastlægge form og minimumsindhold for informationer, før aftalen indgås og i aftalens indhold, som skal formidles til forsikringstageren sammen med nogle regler om forsikringsreklame og indholdet af visse bestemmelser. Den franske forsikringslovgivning er et eksempel herpå.

I andre lande har spontan dialog og høring mellem forsikringsselskaber og forbrugere ført til frit indgåede »adfærdskodekser« på så vigtige områder som fælles oplysninger, der skal formidles til forbrugerne, produktgennemsigtighed, forbud mod urimelige vilkår og søgsmålsadgang. Et eksempel er den italienske aftaleprotokol mellem ADICONSUM og ANIA indgået i 1994.

Det er i den forbindelse nyttigt at fremhæve Storbritanniens erfaring på baggrund af den sædvaneretlige indfaldsvinkel, som er dybt forankret i landets juridiske og kulturelle principper, hvis resultater for så vidt angår oplysninger på stadiet før indgåelsen af aftalen, forhandlinger og gennemførelse af forsikringsaftalen og endelig bilæggelse af konflikter via ombudsmanden og et organ, der hedder Personal Investment Authority (PIA), synes at være tilfredsstillende for alle involverede parter ().

3.6. Forbrugerne deler dog en række bekymringer angående enhedsforsikringsmarkedet, som befinder sig på fosterstadiet. Bekymringerne går fra forskelle i kontraktsindhold til mulighederne for at opnå retslig eller udenretslig klageadgang, fra informationernes kvalitet til kvaliteten i forsikringsdistributionen, fra manglen på en specifik regulerende ramme for grænseoverskridende salg af forsikringer til rækkevidden af »almenvel«-konceptet, fra virkningerne af visse skattemæssige forhold til den uigennemførlige sammenligning af priser.

3.6.1. De forskellige måder, hvorpå hver enkelt medlemsstat har reguleret - eller ikke reguleret - disse spørgsmål, samt manglen på lovgivning, som overlader et helt marked, hvor konkurrencen langt fra er perfekt og hvor de, der handler for den ene side, er tilbøjelige til at arbejde sammen til skade for den anden part, betyder, at der eksisterer et uhyre stort antal forskellige løsninger på identiske situationer på det indre marked, nemlig i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, som bliver mere og mere enkle i takt med fremkomsten af informationssamfundet.

3.6.2. Selv i tilfælde, hvor procedurer baseret på nationale adfærdskodekser synes at føre til meningsfulde resultater i de lande, hvor de eksisterer, betyder deres »midlertidige« karakter og deres afhængighed af specifikke, kulturelle faktorer, at de ikke er egnede til at vedtages som generelle løsninger.

3.6.3. Resultaterne af det arbejde, der udføres i Kommissionen, og som indebærer drøftelser mellem de relevante branche- og forbrugerorganisationer, afventes derfor med stor interesse. Der bør i den forbindelse navnlig tilstræbes en balance mellem lovgivning vedtaget af myndighederne, adfærdskodekser og aftalefriheden.

3.7. Selv inden for hver enkelt medlemsstats egne juridiske regelsæt findes der aftaleforhold på forsikringsområdet, som langt fra er korrekte og retfærdige.

Såvel forskning på området som afgørelser fra retlige eller administrative organer med kompetence på området har afsløret fremgangsmåder på aftaleområdet, samt kontraktvilkår, som langt fra var klare eller forståelige, når de ikke ligefrem var uretfærdige, umoralske eller ulovlige i forhold til deres respektive retsordener ().

Nogle af de vigtigste oplysninger, der fremkommer efter sådanne initiativer og som indvirker på aftaleforholdet i forsikringssektoren, fremsættes nedenfor.

3.7.1. Reklame og information på stadiet før forsikringsaftalens indgåelse

3.7.1.1. Følgende former for praksis blev nævnt vedrørende den almindelige reklamering for forsikringsprodukter: »påtrængende reklamering«, herunder gentagne telefonopkald til folk i deres hjem med opfordring til at tegne forsikringspolicer; »direct mailine« med samme formål og i nogle tilfælde indbefattende gaver (f.eks. mobiltelefoner) til personer, der underskriver en forsikringspolice; direkte forsikringsreklamering, som oplyser om tariffer (»billigst«), eller dækning, som senere viser sig at være forkerte oplysninger.

3.7.1.2. De fleste klager går imidlertid på manglen på korrekt og fuldstændig eller i det mindste rigtige informationer på stadiet før indgåelsen af forsikringsaftalen, om de væsentlige aspekter af aftalen (dækningsomfang, undtagelser, definition af forsikringsbegivenheden, betingelser og frister for erstatning, forsikringstagerens forpligtelser, de reelle præmieomkostninger).

Situationen var særlig alvorlig i tilfælde, hvor kreditinstitutter i modsætning til juridisk godkendte forsikringsmæglere reklamerede for forsikringspolicer fra selskaber, som de står i forbindelse med og som gjorde disse policer »obligatoriske« for folk, der søger lån (f.eks. livs- eller brandforsikringer, når der tegnes hypoteklån). Ligeledes blev »skjulte forsikringer« påtalt. Disse optræder f.eks. i forbindelse med åbning af en bankkonto eller anskaffelse af et kreditkort. Der gives ikke tilstrækkelige oplysninger herom til forsikringstageren, som derfor oftest ikke nyder godt af forsikringens fordele, som han jo ikke kender, men som han betaler for.

Det blev ligeledes understreget, at der er behov for at sondre klart mellem egentlige forsikringprodukter og finansielle, dvs. opsparings- eller investeringsprodukter, hvad enten de er knyttet til en forsikring eller ej, som henhører under bank- og ikke under forsikringslovgivningen, og som må opfattes som sådanne, uanset hvem der sælger disse produkter.

3.7.1.3. »Fjernkommunikationsteknikker« på forsikringsområdet bør særlig omtales, navnlig anvendelsen af moderne kommunikationsmidler, f.eks. Internet, fremkomsten af nye prospekterings- og markedsføringsteknologier og sofistikerede »ikke-materielle« distributionsteknikker, som der ikke findes nogen lovramme for på EU-niveau og vel næppe heller i de fleste medlemsstater.

Der ses med stor forventning frem til det af Kommissionen bebudede direktivforslag om oprettelse af et ægte enhedsmarked på området, som garanterer en korrekt beskyttelse af forbrugerne, samtidig med at det fremmer udviklingen af elektronisk handel.

3.7.2. Forhandling af forsikringsaftaler

3.7.2.1. Tilbud, forhandling og indgåelse af forsikringsaftaler rejser følgende hovedspørgsmål:

a) karakter, omfang og pålidelighed af de oplysninger, der formidles på forhånd til kunden, hvilket indebærer et behov for:

- at garantere enkel og forståelig information - som stadigvæk bør være teknisk og juridisk korrekt - om hovedtrækkene ved aftalen, hvilket betyder at »tekniske« eller flertydige begreber bør undgås;

- at gøre det muligt at sammenligne informationerne og således undgå brug af identiske termer for forskellige former for dækning;

- at kræve en klar formulering af bestemmelserne i aftalen samt omvendt bevisbyrde;

- at sikre præcis angivelse af præmiernes størrelse, hvordan de er sammensat og hvilke kriterier der er anvendt til fastsættelsen af dem;

b) forpligtelse til altid før aftalen underskrives at stille den fulde ordlyd af de generelle og almindelige betingelser til rådighed skrevet på en læselig og forståelig måde;

c) behovet for at sikre forsikringstager en generel (og ikke kun i tilfælde af livsforsikringspolicer) betænknings- og fortrydelsestid, efter udløbet af hvilken aftalen betragtes som gældende med tilbagevirkende kraft fra den dato, hvor forsikringsselskabets tilbud blev accepteret, med eksplicit angivelse af de bestemmelser, der gælder i mellemtiden i tilfælde af en forsikringsbegivenhed, samt eventuelt retten til præmie;

d) klar definition af betydningen af det første »spørgeskema« og konsekvenserne af forsikringstagers »erklæringer«, ikke kun hvad angår sanktioner i tilfælde af forkerte oplysninger eller tilbageholdte oplysninger, men også beskyttelse og fortrolighed af personlige data i henhold til det relevante direktiv ... ();

e) forsikringsproduktet skal passe til den forsikredes reelle behov, således at der ikke sælges uønskede produkter eller produkter, som ikke svarer til behovet;

f) specielt angående fjernsalg af aftaler (f.eks. aftaler indgået via Internet) melder følgende behov sig:

- der bør sikres præcist kendskab til samtlige kontraktens vilkår;

- den juridiske værdi af »elektroniske underskrifter« og den lovgivning, der gælder for disse nye fjernsalgsmetoder, bør defineres;

- der bør - dog uden at dette griber ind i særlige tilfælde som aftalen om øjeblikkelig dækning - sikres betænknings- og fortrydelsestid uden sanktioner eller forpligtelse til at give en begrundelse;

- det bør klarlægges, hvilket erstatningssystem der gælder, når der indtræffer en forsikringsbegivenhed mellem »underskrifts«-datoen og den dato, hvor underskriften bekræftes skriftligt;

- forbrugere, der ikke ønsker at blive kontaktet via fjernkommunikationsteknikker, bør beskyttes;

- principperne for gennemførelsen af ydelserne i en fjernaftale bør klarlægges;

- der bør være garanti for fortrolighed vedrørende personlige oplysninger;

- gældende lov og klagemuligheder bør identificeres.

3.7.2.2. Et yderst vigtigt spørgsmål i den forbindelse er den rolle, forsikringsmæglere og andre mellemmænd spiller i markedsføringen af produkter og eftersalgsydelserne.

3.7.2.2.1. Der har været påpeget betydelige forskelle mellem de gældende bestemmelser i de forskellige medlemsstater, hvilket har ført til et ønske om en EU-lovramme, eventuelt via et direktiv, som bør behandle henstilling 92/48/EØF af 18. december 1991 (), som ikke spiller nogen effektiv rolle, og direktiv 77/92/EØF af 13. december 1976 (), som ikke længere er up to date.

3.7.2.2.2. Der blev også lagt vægt på behovet for at garantere, at forsikringsmæglere har den nødvendige tekniske uddannelse til at udøve deres vigtige rolle med henblik på at sikre kvaliteten af deres serviceydelser. Kreditinstitutter og lignende organer blev kritiseret for uretmæssigt at optræde mere og mere som forsikringsmæglere i nogle medlemsstater uden at have nogen specifikke kvalifikationer på området. De giver forkerte oplysninger og yder ikke nogen eftersalgsservice, navnlig når der indtræffer en forsikringsbegivenhed, og undertiden kræver de, at kunden underskriver en forsikringsaftale for at opnå finansielle tjenesteydelser.

3.7.3. Generelle, specifikke og særlige kontraktvilkår

3.7.3.1. Som standardkontrakt er en forsikringspolice udformet i forvejen med henblik på forsikringstagerens accept. Den består normalt af et sæt almindelige bestemmelser - de generelle vilkår - og en anden række valgmuligheder - de specifikke vilkår.

De særlige vilkår definerer aftalens reelle indhold, angiver de kontraherende parter, de dækkede og undtagne risici og specificerer, hvilken præmie, der skal betales og hvordan den skal betales.

I almindelige forsikringsaftaler for privatpersoner er det så godt som umuligt at ændre eller fravige de generelle eller specifikke vilkår. Muligheden eksisterer dog på det meget begrænsede område særlige vilkår.

3.7.3.2. Undersøgelser gennemført i forskellige medlemsstater og navnlig en undersøgelse bestilt af Kommissionen og koordineret af Forbrugerretsinstituttet ved universitetet i Montpellier () om urimelige vilkår i visse (ansvars- og kasko-) og husejere (allrisk) forsikringsaftaler i de dengang 12 medlemsstater afslørede, at der eksisterer en lang række bestemmelser, som overtræder bestemmelserne i direktiv 93/13/EF.

Undersøgelsen, identificerede 23 typer urimelige vilkår anvendt af forsikringsselskaber i de forskellige medlemsstater på de specificerede områder.

På grund af relevansen for den foreliggende udtalelse bør det nævnes, at disse vilkår blev opfattet som urimelige af følgende grunde:

a) Formelle grunde: tvetydighed, manglende præcision eller anvendelse af subjektive begreber; henvisning til juridiske principper eller regler, der ikke fremgik af aftalen;

b) Indhold: kontraktens garanti er ufuldstændig; det kræves, at den forsikrede leverer bevis for negative kendsgerninger eller kendsgerninger, det er næsten umuligt at bevise; forsikreren har ret til at ændre eller hæve garantien ensidigt;

c) Gennemførelse af aftalen: det kræves, at forsikringstageren reagerer inden for meget korte frister, eller at han reagerer »øjeblikkeligt« uden nogen specifik frist; policen kan hæves, fordi forsikringstageren af grunde, som ikke kan tilskrives hans eller hendes fejl, undlader at udføre mindre eller sekundære forpligtelser; forsikringstageren forpligtes til at acceptere ekspertudsagn og mægling mod hans eller hendes vilje; selskabet har urimeligt lange frister til at udbetale erstatning; forsikringstageren er forpligtet til at henvende sig til en bestemt advokat eller følge bestemte retslige procedurer;

d) Kontraktens ophør: selskabet bevilges særlige rettigheder til at hæve aftalen; selskabet har ret til at hæve aftalen ensidigt uden at oplyse hvorfor; selskabet har ret til at hæve aftalen efter det første erstatningskrav; selskabet har ret til at bringe aftalen til ophør med meget kort frist, hvorimod forsikringstageren skal opsige kontrakten meget længere tid i forvejen; en straffeklausul giver selskabet ret til at tilbageholde en del af præmien, når aftalen opsiges;

e) Klageadgang: enhver henvendelse til domstolene skal ske inden for meget kort frist; anvendelsen af mægling er obligatorisk; domstolsmyndighedsklausulen, dvs. kun domstolene i det land, hvor selskabets hovedkontor er beliggende, er kompetente.

3.7.3.3. Retspraksis og de kompetente myndigheder i de fleste medlemsstater har ofte fordømt urimelige kontraktvilkår i forsikringspolicer. GD XXIV har indsamlet en række afgørelser henhørende under de vigtigste typer urimelige kontraktvilkår ifølge de juridiske, administrative eller andre kompetente instanser på området i medlemsstaterne:

På grund af relevansen for den foreliggende udtalelse bør det nævnes, at disse vilkår blev opfattet som urimelige af følgende grunde:

a) Bestemmelser, som begrænser dækningen ved anvendelse af uklare, upræcise eller tvetydige termer f.eks.: »særlig farlig eller uforsvarlig adfærd« (000175); »vandalisme« (000085); »beruset tilstand« (000129); »sikkerhedsregler« (000206); »usædvanlige vejrforhold« (000311); »slid, defekt køretøj eller manglende vedligeholdelse af køretøj« (000312);

b) Bestemmelser, som viser manglende god tro eller misbrug af rettigheder: selskabet nægter at betale erstatning på grund af manglende betaling af præmien uden forudgående underretning, når der opstår ildebrand dagen efter fristen for indbetaling (000176); selskabet kræver betaling af forskellige ikke-betalte årlige præmier, efter at garantien er hævet på grund af manglende indbetaling af præmien, når dette forhold skyldes, at selskabet forsætligt har forsinket inddrivelsen af præmien (000193); selskabet nægter at betale erstatning, fordi præmierne bliver betalt til en mægler, når det fremgår af policen at de skal betales direkte til selskabet (000201); automatisk nedsættelse af forsikringssummen efter den første erstatning i resten af forsikringsaftalens løbetid, medens præmien fortsat er uforandret (000314); erstatningsbeløbet er aftalt mellem selskab og forsikringstager, hvilket hindrer sidstnævnte i at anlægge sag mod den tredjemand, som har forårsaget erstatningskravet (000327); begrænsede ansvarsbestemmelser, som ikke var eksplicit accepteret af forsikringstageren, og som ikke fremgår klart af policen (000031); en bestemmelse, der kræver, at forsikringstager underretter selskabet inden for 48 timer, og sker dette ikke, udbetales der ikke erstatning (000232); en bestemmelse, der giver selskabet ret til at hæve policen ensidigt efter første forsikringskrav (000152); en bestemmelse, der giver selskabet ret til at ændre policens bestemmelser ensidigt ved årets udgang og som forudsætter, at forsikringstageren stiltiende accepterer de nye betingelser, hvis han eller hun ikke reagerer inden for en bestemt frist (000160); en bestemmelse, der gør det muligt at hæve policen, når forsikringstager ikke tilbagebetaler for meget udbetalt erstatning (000298); en bestemmelse, der ophæver selskabets ansvar, hvis et motorkøretøj gratis transporterer flere passagerer end specificeret i kørselsbogen (000305); en bestemmelse, der begrænser selskabets ansvar, hvis et motorkøretøj ikke føres af forsikringstager eller hvis den, der fører motorkøretøjet, ikke har tilladelse til at køre det eller ikke har kørekort (000306); en bestemmelse, der fritager selskabet for ansvar i forbindelse med indbrud, når forsikringstager ikke har lukket og låst alle døre og vinduer og andre mulige indgange (000133);

c) Bestemmelser, som indeholder subjektive begreber eller begreber, hvis fortolkning udelukkende er overladt til selskabet: selskabet forbeholder sig ret til at nægte at forsvare forsikringstager (...), når det ikke finder forsikringstagerens krav holdbare (000178); uarbejdsdygtighed, svaghed, invaliditet, akut eller kronisk sygdom, patologisk begrænsning af aktiviteten (000169); enhver falsk oplysning (selv utilsigtet) gør aftalen ugyldig (000170);

d) Bestemmelser, der ikke sikrer et ligevægtigt aftaleforhold: en tiårig bilforsikring (000002); forhøjelse af præmierne (i sygeforsikringer) på grund af faktorer, der udelukkende afhænger af selskabets skøn (000301); manglende ansvarsdækning af en tredjeparts motorkøretøj, når forsikringstagerens hustru eller familiemedlemmer er involveret i et trafikuheld trods manglende konkret bevis på svig (000303); forsikringsselskabet kan stille krav om et ekspertudsagn, selv uden forsikringstagerens samtykke, og omkostningerne i forbindelse hermed bæres af begge parter (000274); forsikringsselskabet kan kræve et ekspertudsagn som betingelse for, at forsikringstager kan gå til domstolene (000144); manglende tilbagebetaling af en del af præmien, når en forsikringsaftale hæves før den udløber, når den fulde præmie på forhånd var indbetalt og der ikke var fremsat erstatningskrav (000300); manglende angivelse af den periode, inden for hvilken der skal afregnes for skader eller udbetales erstatning af forsikringsselskabet, eller fastsættelse af en periode uden angivelse af den dato, hvor den skal starte eller overladelse af dette til forsikringsselskabets skøn (000304).

Tallene i parentes henviser til sagsnummer benyttet af GD XXIV, som ordføreren har kunnet konsultere.

3.7.4. Præmier og præmiebetaling

3.7.4.1. Præmien er den pris, der betales for ydelsen. Den accepteres af begge parter.

Imidlertid er forsikring en matematisk baseret aktivitet, som beror på strenge kommercielle principper, hvilket betyder, at »den kommercielle præmie« består af den »egentlige præmie« plus »omkostninger«.

I overensstemmelse med god aktuarmæssig praksis skal den »rene præmie« omfatte den statistiske omkostning ved risikoen, og formålet med tarifbestemmelserne er at sikre denne balance, navnlig som en funktion af forsikringssummen, risikoens karakter og garantiens varighed. Ud over afgifter dækker »omkostningstillægget« en proportional andel af omkostningerne til administration og indkøb (almindelige udgifter, finansielle tillæg, udgifter til inddrivelse og provision).

3.7.4.2. Det første forhold, der bør bemærkes, er den uhyre store forskel mellem forsikringspræmierne i de forskellige EU-lande for tilsvarende risici ().

Derudover undlader forsikringsselskaber som allerede nævnt i nogle medlemsstater, når de forhandler aftaler med kunder, at give præcise oplysninger om de nøjagtige præmiebeløb og om forholdet mellem præmien og de dækkede risici. Sådanne oplysninger ville være nyttige med henblik på at foretage sammenligninger.

3.7.4.3. Visse forsikringsselskaber opfylder heller ikke deres pligt med hensyn til at informere kunder om, at de kan ændre forsikringssummen, og de ændrer ej heller automatisk beløbet, når det kan være til ugunst for dem. I tilfælde af et erstatningskrav anvender de som regel »den proportionale regel«, således at den erstatning de betaler reduceres, uden at de imidlertid tilbagebetaler noget af den for høje præmie.

3.7.4.4. Det blev også konstateret, at visse selskaber i mange tilfælde, hvor forsikringsaftaler nedsættes i værdi, eller hæves før den normale udløbsdato, ikke refunderer den tilsvarende andel af den egentlige præmie.

3.7.4.5. Det blev påpeget, at nogle selskaber, som accepterer, at præmien indbetales i rater, prissætter over forbrugerkreditrenten for dette arrangement.

3.7.4.6. Endelig blev det opdaget, at der gælder meget forskelligartede ordninger, når præmierne ikke indbetales til tiden, navnlig angående forlængelse af aftaler og uanset om der findes bestemmelser i den nationale lovgivning om følgerne. Navnlig følgende spørgsmål berøres heraf:

- den umiddelbare virkning, ophør eller suspension af dækning og for hvilken periode;

- de yderligere frister for den pågældende betaling, hvis noget sådant eksisterer;

- følgerne af, at der fremsættes et erstatningskrav i den pågældende periode;

- muligheden for at kræve de forfaldne præmier indbetalt på trods af, at forsikringen er suspenderet for en ikke nærmere bestemt periode (adskillige år).

3.7.5. Erstatningskrav og erstatning

3.7.5.1. I de fleste tilfælde er der ikke i forsikringspolicerne præcise frister for afregning for skader og der anvendes vage og flertydige udtryk som »yderst omhyggeligt« og »størst mulig omsorg«.

På grund af denne mangel har der været tilfælde, hvor det tager mere end 120 dage at afregne for skader og derefter omkring et år for at udbetale erstatningen. Nogle forsikringsselskaber er mere end to måneder om blot at fastslå, hvem der er (u)ansvarlig.

3.7.5.2. I nogle medlemsstater, hvor domstolsprocedurerne er meget langvarige (mellem to og fire år for en afgørelse i en førsteinstansret) er det almindeligt, at forsikringsselskaber systematisk afviser at acceptere en udenretslig afgørelse, eller bevidst tilbyder mindre end de burde betale. Dette skyldes, at de tjener ved at betale senere, på trods af omkostningerne ved at gå til retten. Derudover er der et stort antal skadelidte, der aldrig går rettens vej (på grund af kulturelle årsager eller pengemangel), navnlig hvis domstolen ikke befinder sig i det land, de er statsborgere i eller bor i, eller hvis den gældende lov ikke gælder i det land, de er statsborgere i, eller hvis procedurerne ventes at være langvarige eller føre til et usikkert resultat.

3.7.5.3. De til rådighed værende udenretslige muligheder varierer derimod betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat og borgere fra andre lande ved ikke nok om dem, hvilket fører til yderligere problemer i tilfælde af grænseoverskridende tvistigheder.

Det blev også oplyst, at nogle systemer ikke er upartiske og ikke engang giver forbrugere og forsikringsselskaber de samme garantier for beskyttelse. De kan diskriminere på grund af nationalitet, navnlig i sager, hvor skadelidte vurderes af professionelle organer eller organer inden for selve forsikringsselskabet.

En undtagelse synes her at være mæglinger forestået af uafhængige organer eller af en ligeledes uafhængig ombudsmand (som i Storbritannien).

3.7.5.4. Der er forskelle mellem skadesvurderingskriterierne navnlig for fysisk eller psykisk skade samt forskelle i den erstatning, der betales for samme type skade som følge af den praksis, der går ud på at anvende den lov, der gælder på det sted, hvor forsikringsbegivenheden indtræffer, hvilket fører til en vis uretfærdighed. Kommissionens forslag om, at »lex loci delicti« ændres til »lex damni« dvs. den lov, der gælder i skadelidtes land, synes ikke at have fået den positive modtagelse, det fortjener.

3.8. ØSU mener, at Kommissionen og medlemsstaterne, navnlig de forsikringstilsynsførende organer, nogle af forsikringsselskabernes organisationer og repræsentanter for forbrugernes interesser på både nationalt og EU-plan, bør se indgående på ovennævnte faktorer. Sigtet bør være at bidrage til den ønskede oprettelse af et enhedsmarked på forsikringsområdet i overensstemmelse med kundernes berettigede forventninger.

ØSU er imidlertid bevidst om, at det ikke på kort sigt vil være muligt at forudse betydelige ændringer inden for mange af disse aspekter og andre, som direkte eller indirekte er forbundet hermed og som er behandlet i andre undersøgelser eller udtalelser fra andre organer.

Derfor vil de nedenstående konklusioner blot bestå af en liste af hastende, prioriterede foranstaltninger som defineret inden for rammerne af denne udtalelse, uden at dette griber hindrende ind i den videre udvikling som følge af nye muligheder eller en indsats fra andre instansers side.

4. Konklusion og henstillinger

4.1. Støtte til de løbende kommissionsinitiativer vedrørende

4.1.1. indførelse af en ret for ofre for ulykker i udlandet til direkte at anlægge sag mod den ansvarlige parts forsikringsselskab (forslag i det 4. bilforsikringsdirektiv);

4.1.2. EU-regulering af liberaliseringen inden for forsikringsmægling og friheden til at levere forsikringsmæglingsydelser i en hvilken som helst medlemsstat;

4.1.3. regulering af vigtige krav med hensyn til tilbud, forhandling, indgåelse af aftaler om finansielle tjenester, herunder også forsikringsaftaler pr. fjernsalg, navnlig via Internet. De vigtigste aspekter er følgende:

4.1.3.1. mindsteoplysninger, der skal formidles til forbrugeren;

4.1.3.2. principper for levering af de i aftalen indeholdte ydelser;

4.1.3.3. forbrugernes ret til at hæve aftalen eller fortryde;

4.1.3.4. ordninger til bilæggelse af tvistigheder uden for domstolene;

4.1.3.5. forbud mod levering af ikke ønskede ydelser, der kan føre til præmieforhøjelser;

4.1.3.6. begrænsninger i anvendelsen af fjernkommunikationsteknikker;

4.1.4. yderligere tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringskoncern ();

4.1.5. præcis definition af begrebet »almenvellet« og hvad dette medfører for forsikringsområdet;

4.1.6. indgående overvejelser over spørgsmål knyttet til supplerende pensioner ();

4.1.7. oprettelse af en arbejdsgruppe, der skal undersøge, hvilke forbedringer der skal indføres i den eksisterende lovgivning om forsikringsselskabers solvensmargener ().

4.2. Opfordring til Kommissionen om at begynde arbejdet på følgende områder:

4.2.1. definition af specifikke EU-regler for grænseoverskridende forsikringsreklamer navnlig via Internet, med minimumskrav med henblik på at beskytte almenvellet i hele EU;

4.2.2. muligheden for at harmonisere skatteregler inden for forsikring, enten for så vidt angår den ordning, der gælder for forsikringsselskaber, eller skatteincitamenter til forsikringstagere;

4.2.3. muligheden for at anvende Rom-konventionen på forsikring;

4.2.4. et særligt lovgivningsinitiativ for udenretslig bilæggelse af grænseoverskridende forsikringstvister;

4.2.5. oprettelse af et observationscenter, der skal beskæftige sig med klager over forsikring på EU-plan;

4.2.6. kodificering af forsikringsrelateret lovgivning i en enkelt, letforståelig tekst, som det skal være let at konsultere og udbrede kendskabet til.

4.3. Kommissionen og medlemsstaterne bør særlig være opmærksomme på følgende:

4.3.1. der er behov for at forbedre oplysninger om forsikring på stadiet før indgåelsen af aftalen, hvilket kræver bedre uddannelse af de ansatte i forsikringsselskaberne, agenter og andre mellemmænd samt rådighed over passende og præcise informationsmidler;

4.3.2. det er hensigtsmæssigt at have ordninger til bilæggelse af tvister ved mægling eller ved udnævnelse af forsikringsombudsmænd, som er uafhængige af forsikringsselskaberne;

4.3.3. det er tilrådeligt at oprette en ordning for foreløbig erstatning i ansvarssager, hvor ansvaret er klart placeret, som træder i funktion før ansvaret er placeret mellem forsikringsselskaber, selv i tilfælde hvor sagerne går til retten;

4.3.4. det er nødvendigt at fortsætte undersøgelser og overvejelser med henblik på at oprette en harmoniseret garantifond, der skal intervenere i erstatningen af skadelidte i visse tilfælde, når der ikke foreligger en passende forsikring;

4.3.5. der er behov for et klart forbud mod »obligatoriske« og »kryds«-forsikringer;

4.3.6. det er hensigtsmæssigt at tage Kommissionens forslag til direktiv om mindsteharmonisering på forsikringsområdet fra 1979 () op til behandling igen i lyset af subsidiaritetsprincippet og de fremskridt, der i mellemtiden er gjort med tredjegenerationsdirektiverne og de nylige ændringer i Rom-traktaten, vedtaget i Amsterdam, navnlig den nye formulering af Maastricht-traktatens artikel 129 A;

4.3.7. der er behov for at vurdere effektiviteten i mekanismer indeholdt i forordning (EØF) nr. 1534/91 af 31. maj 1991 og (EØF) nr. 3932/92 af 21. december 1992 med henblik på effektivt at overvåge urimelige almindelige vilkår i forsikringspolicer;

4.3.8. forsikringskomiteens beføjelser bør styrkes, således at den kan spille en effektiv rolle for harmonisering og koordinering af de forskellige nationale regulerende organers praksis på forsikringsområdet;

4.3.9. der er behov for på nationalt plan - med koordinering på EU-plan - at oprette databaser over eksisterende love og administrative bestemmelser på forsikringsområdet i hvert land og definere reglerne for spredning af oplysninger samt adgangen hertil.

4.4. Brancheorganisationer fra forsikringssektoren og forbrugerorganisationer bør anspores til via dialog og samråd at koncentrere deres bestræbelser på at afpasse deres fremgangsmåder efter adfærdskodekser og de bør finde de bedste løsninger med henblik på at bilægge tvistigheder uden for domstolene.

4.5. Kommissionen bør anmodes om at gøre sit yderste for at definere fælles EU-minimumskrav til forsikringsaftaler (forslag til direktiv), som omfatter følgende.

4.5.1. de mindsteoplysninger, der skal gives på stadiet før kontrakten indgås, f.eks. med den franske forsikringslov (art. 112 og 132) som model;

4.5.2. en liste over nøgletermer og deres betydninger;

4.5.3. en liste over typiske urimelige vilkår i forsikringsaftaler;

4.5.4. det obligatoriske mindsteindhold i en hvilken som helst forsikringsaftale;

4.5.5. alle kontraktlige forpligtelser, som er fælles for enhver forsikringsaftale;

4.5.6. de grundlæggende principper og regler for enhver forsikringsaftale;

4.5.7. en provisorisk erstatningsordning i forbindelse med ansvarsforsikringer;

4.5.8 obligatorisk sammenhæng mellem præmier og risicienes værdi, navnlig via en automatisk værdiforringelse af forsikrede genstande alt efter deres alder og en tilsvarende reduktion i præmierne;

4.5.9. oprettelse af en harmoniseret fortrydelsesfrist, inden for hvilken forbrugere kan trække sig ud af aftalen;

4.5.10. krav om, at policer skal være letlæselige og forståelige og at de generelle og særlige betingelser skal være disponible, før aftalens indgåelse og underskrivelse.

4.6. Det bør henstilles til Kommissionen at fortsætte indsatsen for at oprette en systematisk EU-liste og et offentligt register over urimelige almindelige vilkår i forsikringsaftaler baseret på følgende.

4.6.1. omhyggelig research og vurdering foretaget af Kommissionens tjenestegrene;

4.6.2. indsamling og behandling af beslutninger truffet af de relevante organer i medlemsstaterne;

4.6.3. offentliggørelse af resultaterne;

4.6.4. adgang til oplysninger via Internet;

4.6.5. eventuel beskrivelse af former for urimelige kontraktvilkår og forbud imod dem via lovgivning; de relevante kommissionstjenestegrene bør tildeles de nødvendige menneskelige og materielle ressourcer.

4.7. Medlemsstaterne bør opfordres kraftigt til at oprette hurtige og effektive systemer til påtale samt retslig, udenretslig eller administrativ ændring af urimelige bestemmelser i forsikringsaftaler, navnlig via kollektive aktioner med generel virkning, og de bør foreslå Kommissionen at lancere et støtteprogram til initiativer på området.

Bruxelles, den 29. januar 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Andre områder, f.eks. reassurance eller supplerende pensioner, som begge kun berører forbrugerne indirekte, eller som er drøftet i specifikke ØSU-udtalelser eller studier, behandles ikke i denne udtalelse. Af samme grund behandles konsekvenserne af indførelsen af euroen som betalingsmiddel heller ikke.

() Direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 (EFT L 228 af 11.8.1992) og 92/96/EØF af 10. november 1992 (EFT L 360 af 9.12.1992).

() Se SEK(96) 2378 af 16. december 1996, side 30 ff, forberedende dokument KOM(96) 520 endelig udg. om virkningen og effektiviteten af det indre marked og KOM(97) 184 endelig udg. om udkast til handlingsplan for det indre marked sammen med ØSU's udtalelser herom (EFT C 206 af 7.7.1997 og EFT C 287 af 22.9.1997); se også ØSU's udtalelser om Kommissionens beretninger til Rådet og Europa-Parlamentet om det indre marked i 1994 (KOM(94) 51 endelig udg.) og 1995 (KOM(96) 51 endelig udg.).

() Se CSE(97) 1 endelig udg. af 4. juni 1997, Strategisk mål III, aktion 1: Nedbrydelse af hindringerne på markederne for tjenesteydelser.

() Direktiv 88/357/EØF af 22. juni 1988 (EFT L 172 af 4.7.1988) og 92/49/EØF af 18. juni 1992 (EFT L 228 af 11.8.1992).

() EFT C 56 af 24.2.1997.

() EFT C 39 af 12.2.1996.

() EFT C 339 af 31.12.1991.

() EFT C 19 af 25.1.1993.

() EFT C 34 af 2.2.1994.

() EFT C 295 af 7.10.1996.

() EFT C 174 af 17.6.1996.

() EFT C 56 af 7.3.1990.

() EFT C 182 af 23.7.1990.

() EFT C 14 af 20.1.1992.

() EFT C 102 af 18.4.1991.

() EFT C 287 af 22.9.1997.

() EFT C 206 af 7.7.1997.

() KOM(96) 209 endelig udg. af 22.5.1996. ØSU's udtalelse 1268/96 af 30. oktober 1996 i EFT C 56 af 24.2.1997; en eurobarometerundersøgelse af 27. maj 1997 afslører, at sektoren for finansielle tjenesteydelser er den, hvor forbrugerne føler sig mindst beskyttede både på EU-plan, navnlig i lyset af udviklingen af de nye teknologier (96 %), og på medlemsstatsplan (gennemsnittet lå på 58 % og steg til 67 % i Italien og 66 % i Tyskland (de samlede resultater kan hentes på GD XXIV's home page http://europa.eu.int./en/comm/spc/spc.html.

() Se bl.a. ØSU's tillægsudtalelse om forbrugeren og det indre marked (EFT C 19 af 25.2.1993, punkt 4.11.5); ØSU's udtalelse om forbrugerbeskyttelse og virkeliggørelsen af det indre marked (EFT C 339 af 31.12.1991) og kommentarerne i udtalelsen om den årlige beretning om det indre markeds funktion (EFT C 393 af 31.12.1994, punkt 5.2.1).

() KOM(97) 309 endelig udg. af 26.6.1997. Se også europaparlamentsmedlemmet Elena Marinucci's betænkning af 17.februar 1997 (A4-0048/97). På Kommissionens initiativ blev der for nylig taget vigtige skridt i den retning via afholdelse af møder mellem leverandører af finansielle tjenesteydelser og forbrugerrepræsentanter (14. juli, 15. september og 24. november 1997). Det bør dog bemærkes, at forsikringsbranchen ikke er indstillet på at forpligte selskaberne til at følge adfærdskodekserne.

() Kommissionen mod Tyskland, Kommissionen mod Danmark, Kommissionen mod Irland og Kommissionen mod Frankrig i EF-Domssamling 1986, s. 3663.

() KOM(79) 355 endelig udg., EFT C 190 af 28.7.1979 som ændret ved KOM(80) 854 endelig udg., EFT C 355 af 31.12.1980; de pågældende ØSU- og europaparlamentsudtalelser findes i EFT C 146 af 16.6.1980 og EFT C 265 af 13.10.1980.

() KOM(86) 768 endelig udg. som ændret ved KOM(89) 394 endelig udg. af 6.10.1989 i EFT C 253; de pågældende ØSU- og europaparlamentsudtalelser findes i EFT C 319 af 30.11.1987 og EFT C 96 af 17.4.1989.

() KOM(93) 237 endelig udg., EFT C 171 af 22.6.1993.

() KOM(95) 406 endelig udg., EFT C 341 af 19.12.1995. Se også udtalelse, EFT C 174 af 17.6.1996.

() CAB II/160/97.

() EFT L 43 af 14.2.1997.

() KOM(97) 353 endelig udg.

() SEK(97) 1193 endelig udg. af 20.6.1997.

() KOM(97) 398 endelig udg. af 24.7.1997.

() Den fremragende kodifikation af EU-forsikringsretten udført af EU's Forsikringskomité er særlig prisværdig, hvilket også gælder den nylige udgivelse af to vigtige værker om enhedsmarkedet inden for livsforsikring og skadesforsikring, som har været anvendt i vidt omfang ved udarbejdelsen af denne udtalelse.

() Se sag 33/74 Van Bingsbergen af 3. december 1974, samling af Domstolens afgørelser 1974, 1299; sag 286/82 og 26/83 Luisi og Carbone, samling af Domstolens afgørelser 1983, 377; sag C 148/91 af 3. februar 1993, samling af Domstolens afgørelser1993, 1487; Sag C 55/94 Gebhard, samling af domstolens afgørelser 1995, I, 4195.

() EFT L 266 af 9.10.1980 (80/934/EØF).

() Se B. Dubuisson - gennemsigtighed og sikkerhed i forsikringsaftaler i Europa (13. internationale juridiske seminar afholdt af Den Europæiske Forsikringskomité, Dresden, oktober 1995).

() Denne praksis i Frankrig var for nylig genstand for en »begrundet udtalelse« fra Kommissionen til den franske regering.

() Dette er tilfældet i Spanien og førte til, at Kommissionen afgav en »begrundet udtalelse« for nylig.

() Se i den forbindelse EF-Domstolens afgørelse af 4. december 1986 (sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland).

() EFT L 95 af 21.4.1993.

() Selv om PIA er den kompetente myndighed i forbindelse med bilæggelse af tvister, er det stadigvæk PIA's ombudsmand, der optræder som uafhængig beslutningstager i tvister mellem forbrugerne og livsforsikringsselskaberne. Der findes også andre ombudsmænd i Storbritannien, der ligeledes træffer uafhængige afgørelser inden for andre forsikringsklasser, og som ikke er knyttet til PIA.

() Se i den henseende rapporterne fra vigtige europæiske forsikrer-forbruger-dialogmøder fremmet af EU-Forsikringskomiteen i Kommissionens regi den 17. december 1996 og 16. april 1997.

() Direktiv 95/46/EF, EFT L 281 af 23.11.1995.

() EFT L 19 af 28.1.1992.

() EFT L 26 af 31.1.1977.

() Kontrakt AO-2600/93/009263: kortfattet rapport udarbejdet af Anne d'Hauteville og Kristian Vandenhoudt (juli 1995).

() En undersøgelse udført for nylig af BEUC/Test Achats for bilforsikringssektoren afslørede forskelle på 1:4 i præmier for identiske risici; præmieforhøjelser som følge af ulykker (bonus-malus-system) afviger også mellem medlemsstaterne fra 0 til 67 % og i nogle tilfælde 100 %.

() EFT C 341 af 19.12.1995.

() Grønbog om supplerende pensioner i det indre marked (KOM(97) 283 endelig udg. - EFT C 19 af 21.1.1998, s. 45.

() KOM(97) 398 endelig udg. af 24.7.1997.

() EFT nr. C 190 af 28.7.1979.