MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET i henhold til EF-traktatens artikel 251, stk. 2, andet afsnit vedrørende Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om sanering og likvidation af kreditinstitutter

1. BAGGRUND

1. Den 19. december 1985 vedtog Kommissionen et forslag til Rådets direktiv om samordning af medlemsstaternes love og administrativt fastsatte bestemmelser om sanering og likvidation af kreditinstitutter, baseret på EF-traktatens artikel 47, stk. 2 [1] (KOM(1985)0788 - 1985/0046 (COD)).

[1] Tidligere artikel 57, stk. 2.

2. Forslaget blev fremsendt til Rådet den 9. januar 1986.

3. Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav sin udtalelse den 2. juli 1986.

4. Europa-Parlamentet afgav sin udtalelse ved førstebehandlingen af forslaget den 13. marts 1987.

5. Som følge af disse udtalelser fremlagde Kommissionen et ændret forslag den 11. januar 1988.

6. Det Europæiske Monetære Institut afgav sin udtalelse den 12. juni 1996.

7. Den 17. juli 2000 vedtog Rådet den fælles holdning, der er emnet for denne meddelelse.

2. FORMÅL MED KOMMISSIONENS FORSLAG

Formålet med direktivet er at sikre

- at et kreditinstitut og dets filialer i andre medlemsstater saneres eller likvideres i overensstemmelse med enhedsprincippet og princippet om universalitet, hvilket betyder, at de administrative eller retlige myndigheder i hjemlandet har enekompetence, medmindre andet er fastsat i direktivet, at deres afgørelser uden formaliteter af nogen art anerkendes og fremkalder virkninger i henhold til hjemlandets lovgivning i alle andre medlemsstater, samt at administrator og likvidator har ret til på andre medlemsstaters område at udøve de beføjelser, som vedkommende er berettiget til at udøve på sit eget område; kun på denne måde kan man garantere ligestilling af kreditorer i likvidationsprocedurer og en konsekvent fremgangsmåde i hele EU med hensyn til sanering af et kreditinstitut og dets filialer og aktiver, som befinder sig i andre medlemsstater

- at hjemlandets og værtslandets administrative, retlige og tilsynsførende myndigheder samarbejder om saneringen eller likvidationen af et kreditinstitut og dets filialer

- at en ordning om offentliggørelse og individuel underretning sikrer de rettigheder, som kreditorer i andre medlemsstater har, i lige så høj grad som de rettigheder, kreditorer med hjemsted i den medlemsstat, hvor kreditinstituttet har vedtægtsmæssigt hjemsted, har.

3. BEMÆRKNINGER TIL DEN FÆLLES HOLDNING

3.1. Generelle betragtninger

Rådets fælles holdning falder i tråd med de ændringer, der er foreslået af Europa-Parlamentet, og med Kommissionens forslag.

Den tager også højde for det faktum, at andre initiativer er vedtaget i mellemtiden, navnlig:

- det andet bankdirektiv [2], der i mellemtiden sammen med andre bankdirektiver er blevet indarbejdet i det kodificerede direktiv [3]

[2] Rådets direktiv 89/646/EØF af 15. december 1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut og om ændring af direktiv 77/780/EØF, EFT L 386 af 30. december 1989, s. 1.

[3] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF af 20. marts 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut, EFT L 126 af 26. maj 2000, s. 1.

- direktivet om indskudsgarantiordninger [4]

[4] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EØF af 30. maj 1994 om indskudsgarantiordninger, EFT L 135 af 31. maj 1994, s. 5.

- direktivet om endelig afregning [5]

[5] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/26/EF af 19. maj 1998 om endelig afregning i betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer, EFT L 166 af 11. juni 1998, s. 45.

- Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs [6] (herefter benævnt "konkursforordningen")

[6] EFT L 160 af 30. juni 2000, s. 1.

Afsnit IV i Kommissionens ændrede forslag, der omhandlede indskudsgarantiordninger og andre bestemmelser vedrørende disse, er slettet efter vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF 30. maj 1994 om indskudsgarantiordninger.

Der er tilføjet et antal artikler for navnlig at tage hensyn til betænkeligheder, der opstod under drøftelserne af konkursforordningen, og som der også er behov for at behandle inden for rammerne af dette forslag. Endvidere er der medtaget nogle afklaringer i Rådets fælles holdning, som forbedrer dokumentets ordlyd.

3.2. Den fælles holdning i relation til Europa-Parlamentets ændringer under førstebehandlingen og Kommissionens forslag til et direktiv om sanering og likvidation af kreditinstitutter.

3.2.1. Betragtninger

Europa-Parlamentet foreslog under førstebehandlingen, at man medtog to betragtninger. Begge betragtninger blev medtaget i Kommissionens ændrede forslag. De fremgår ikke af den fælles holdning. Grunden hertil er, at de to betragtninger er blevet uaktuelle.

Den første betragtning henviste til den forestående indgåelse af konkurskonventionen. Som anført ovenfor er konkursforordningen blevet vedtaget i mellemtiden.

Den anden betragtning henviste til den fremtidige samordning af indskudskompensationsordninger i EU. I 1994 blev et direktiv om indskudsgarantiordninger vedtaget.

Som det forklares nedenfor, blev der tilføjet en række artikler i den fælles holdning i forhold til Kommissionens ændrede forslag. Som følge heraf er der indføjet tilsvarende betragtninger. Der er ingen grund til at gå i detaljer om deres indhold, eftersom betragtninger tjener til at afklare artikler. I afsnittet nedenfor vil disse artikler imidlertid blive forklaret i detaljer.

3.2.2. Artikler

Afsnit I i den fælles holdning: Anvendelsesområde og definitioner

Artikel 1 i den fælles holdning erstatter henvisningen til direktiv 77/780/EØF, eftersom dette direktiv er blevet indføjet i og ophævet af det kodificerede direktiv. Endvidere omfatter den Europa-Parlamentets ændringsforslag om, at filialerne skal være etableret i en anden medlemsstat end den, hvor kreditinstituttet har vedtægtsmæssigt hjemsted.

Artikel 2 i den fælles holdning definerer de betegnelser, der er brugt i teksten, og omfatter de definitioner, der er indeholdt i artikel 3 i Kommissionens ændrede forslag. Da der blev tilføjet en række artikler, var det også nødvendigt at definere nogle af de betegnelser, der bruges heri. Det samlede antal definitioner blev derfor øget tilsvarende. Navnlig blev der tilføjet definitioner på "filial", "administrator", "administrative eller retlige myndigheder", "likvidator", "reguleret marked" og "instrumenter" i henhold til deres betydning i dette direktiv. For så vidt som disse betegnelser allerede er defineret i andre fællesskabsinstrumenter, er definitionerne i overensstemmelse hermed. Hvor det har været nødvendigt, er henvisninger til ophævede direktiver blevet erstattet af henvisninger til det kodificerede direktiv.

Rådet var af den mening, at det i sidste ende ikke var en brugbar løsning at have bilag til dette direktiv med lister over eksisterende saneringsforanstaltninger og likvidationsprocedurer i de forskellige medlemsstater. Enhver ændring, som en medlemsstat måtte foretage i sin lovgivning om saneringsforanstaltninger eller likvidationsprocedurer, ville kræve en langvarig procedure til ændring af bilagene til dette direktiv. Kommissionen deler dette synspunkt. Resultatet heraf er, at "saneringsforanstaltninger" eller "likvidationsprocedurer" ikke længere kunne defineres ved simple henvisninger til bilagene, som det blev foreslået af Europa-Parlamentet ved førstebehandlingen. Ændringen af artikel 2 og de nye artikler 2, litra a), og 15, litra a), som blev foreslået af Europa-Parlamentet ved førstebehandlingen, er derfor ikke medtaget i den fælles holdning.

Eftersom afsnit IV i det ændrede forslag (som indeholder en enkelt artikel 17) om indskudsgarantiordninger blev slettet efter vedtagelsen af direktivet om indskudsgarantiordninger, blev definitionen, der var foreslået af Europa-Parlamentet ved førstebehandlingen, på en "indskudsgarantiordning" det også.

Eftersom betegnelserne "hjemland" og "værtsland" i mellemtiden er blevet defineret i fællesskabslovgivningen, refereres der i dette dokument til de eksisterende definitioner.

Afsnit II i den fælles holdning: Saneringsforanstaltninger

A. Kreditinstitutter med vedtægtsmæssigt hjemsted inden for Fællesskabet

Artikel 3 i den fælles holdning fastslår enhedsprincippet og princippet om universalitet i saneringsforanstaltninger. Den foreskriver, at kun de administrative eller retlige myndigheder i hjemlandet har kompetence til at træffe afgørelse om iværksættelse af sanerings foranstaltninger i et kreditinstitut og dets filialer i andre medlemsstater, at hjemlandets konkurslovgivning skal finde anvendelse, samt at foranstaltninger, der træffes, uden videre har retsvirkning i hele EU. Skønt denne artikel er en anelse omformuleret, er ånden i artikel 4 i Kommissionens ændrede forslag bevaret til fulde. Stk. 3 i Kommissionens ændrede forslag er imidlertid udeladt i den fælles holdning. Stk. 3 gav mulighed for, at værtslandets administrative eller retlige myndigheder kunne indlede en saneringsprocedure mod et kreditinstituts filial, uden at der nødvendigvis skulle indledes saneringsprocedure mod selve kreditinstituttet i hjemlandet. Rådet har valgt en renere anvendelse af enhedsprincippet og princippet om universalitet, hvorefter en saneringsprocedure kun kan indledes af hjemlandets administrative eller retlige myndigheder over for kreditinstituttet og dets filialer. Kommissionen støtter denne fremgangsmåde.

Artikel 4 i den fælles holdning svarer til artikel 5 i Kommissionens ændrede forslag. I modsætning til sidstnævnte er der i den fælles holdning ikke længere nogen forpligtelse for hjemlandets administrative eller retlige myndigheder til at høre værtslandets myndigheder. De administrative eller retlige myndigheder skal simpelt hen underrette værtslandets kompetente myndigheder, når de træffer saneringsforanstaltninger. Endvidere skal disse oplysninger ikke i alle tilfælde gives på forhånd. I betragtning af sagens hastende karakter, når det drejer sig om at træffe saneringsforanstaltninger over for et kreditinstitut, kan oplysningerne gives umiddelbart efter. Den nye artikel 6, litra a), som Europa-Parlamentet forslog ved førstebehandlingen, ifølge hvilken myndighederne kunne træffe minimumsforanstaltninger i sager af særligt hastende karakter, indtil de andre involverede medlemsstater var underrettet, er derfor ikke bibeholdt.

Som understreget ovenfor skal oplysningerne gives forholdsvis hurtigt til værtslandets myndigheder. Skønt afgørelsen om at træffe saneringsforanstaltninger over for et kreditinstitut træffes af den administrative eller retlige myndighed, vil oplysningen herom til værtslandets kompetente myndighed af den grund alligevel blive givet af dennes modpart i hjemlandet. Medmindre den administrative eller retlige myndighed, der træffer saneringsforanstaltningen, samtidig er den kompetente myndighed, vil førstnævnte således videregive oplysningen til hjemlandets egen kompetente myndighed, der på sin side overfører denne oplysning til de kompetente myndigheder i værtslandet. Dette er rimeligt, da medlemsstaternes kompetente myndigheder har et nært dagligt samarbejde, hvilket garanterer, at oplysningerne kommer hurtigt frem.

Kommissionens ændrede forslag foreskrev, at disse oplysninger skulle videregives, "medmindre den pågældende foranstaltning helt klart ikke vil få væsentlige virkninger for en filial i en anden medlemsstat". Europa-Parlamentet havde under førstebehandlingen anmodet om, at dette blev slettet. Den fælles holdning følger dette forslag.

Artikel 5 i den fælles holdning vedrører den modsatte situation af den, der er beskrevet i artikel 3 og 4 i den fælles holdning, og svarer til artikel 6 i Kommissionens ændrede forslag. Den her beskrevne situation er, at værtslandets administrative eller retlige myndigheder finder det nødvendigt at iværksætte saneringsforanstaltninger over for en filial på deres område. I henhold til enhedsprincippet og universalitetsprincippet kan kun hjemlandets administrative eller retlige myndigheder iværksætte saneringsforanstaltninger over for et kreditinstitut og dets filialer. Værtslandets administrative eller retlige myndigheder skal således informere hjemlandets administrative eller retlige myndigheder om det efter deres mening nødvendige i at iværksætte saneringsforanstaltninger. Som det blev fremført ovenfor, er den mulighed, som man lod stå åben i Kommissionens ændrede forslag, for at værtslandets administrative eller retlige myndigheder kan iværksætte en saneringsforanstaltning over for et kreditinstituts filial, uden at der iværksættes foranstaltninger over for selve kreditinstituttet i hjemlandet, blevet fjernet. Hvis der skal iværksættes saneringsforanstaltninger, vil de berøre kreditinstituttet og dets filialer, og afgørelsen om at iværksætte sådanne foranstaltninger påhviler udelukkende hjemlandets administrative eller retlige myndigheder.

Artikel 6 og 7 i den fælles holdning svarer til artikel 7 i Kommissionens ændrede forslag.

Artikel 6 i Rådets fælles holdning foreskriver, at iværksættelse af saneringsforanstaltninger over for et kreditinstitut skal offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende samt i to landsdækkende dagblade i hvert værtsland, hvis iværksættelsen vil kunne berøre tredjemands rettigheder i et værtsland, eller såfremt denne afgørelse kan indklages. Artiklen medtager den ændring, der er foreslået af Europa-Parlamentet, om end med en lidt anden ordlyd ("tredjemand" i stedet for "kreditorer, herunder aktionærer og ansatte i det pågældende kreditinstitut" af de grunde, der er anført i betragtning 8 og under hensyntagen til betragtning 10). I den fælles holdning er der tilføjet et krav om, at Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer skal offentliggøre uddraget senest tolv dage efter fremsendelsen. I stedet for at "klagefristen" regnes fra dagen for bekendtgørelsen i EFT (stk. 5 i artikel 7 i Kommissionens ændrede forslag), skal den frist nu angives i det uddrag, der offentliggøres i EFT samt i de to landsdækkende dagblade. Stk. 5 i Kommissionens ændrede forslag er derfor slettet.

Artikel 7 i den fælles holdning foreskriver, at de administrative eller retlige myndigheder eller administratoren underretter kendte kreditorer individuelt, hvis hjemlandets lovgivning kræver underretning, eller hvis fordringer skal anmeldes for at blive anerkendt. I stedet for at myndigheder ("hvis de finder det hensigtsmæssigt") "kan give" meddelelse, som det er foreskrevet i Kommissionens ændrede forslag artikel 7, stk. 2, foreskriver Rådets fælles holdning, at kendte kreditorer skal have meddelelse under ovennævnte omstændigheder. Der er tilføjet et stykke, der siger, at hvis hjemlandets lovgivning giver kreditorer med hjemsted i denne stat ret til at anmelde deres fordringer (i modsætning til forpligtelsen til at gøre således i stk. 1), skal kreditorer med hjemsted i andre medlemsstater have samme ret.

B. Filialer af kreditinstitutter i tredjelande

Artikel 8 i den fælles holdning vedrører den situation, hvor et kreditinstitut i et tredjeland opretter filialer i forskellige medlemsstater. Enhedsprincippet og princippet om universalitet, der ligger til grund for dette direktiv, finder ikke anvendelse på filialer af tredjelandes kreditinstitutter. Ikke desto mindre er det ønskværdigt, at de administrative og retlige myndigheder i medlemsstater, hvor en filial af tredjelandets kreditinstitut er etableret, samordner deres aktioner, når de beslutter at iværksætte saneringsforanstaltninger mod den filial. Ovennævnte artikel foreskriver derfor, at de administrative eller retlige myndigheder i den medlemsstat, hvor en sådan filial er etableret, hvis de træffer afgørelse om at iværksætte saneringsforanstaltninger imod den filial, via landets egne kompetente myndigheder skal informere de kompetente myndigheder i andre medlemsstater, hvor tredjelandets kreditinstitut har oprettet filialer, med henblik på en vis samordning af aktionerne inden for EU. Pligten til samordning mellem de berørte administrative eller retlige myndigheder er udtrykkeligt foreskrevet. Som forklaret ovenfor bør disse oplysninger i princippet videregives, inden foranstaltningen træffes, men i hastesager kan det også foregå umiddelbart derefter. Denne artikel svarer til stk. 2, 3 og 5 i artikel 8 i Kommissionens ændrede forslag.

Stk. 1 og 4 i artikel 8 i Kommissionens ændrede forslag foreskrev regler for sanering "så længe der ikke er foretaget samordning af medlemsstaternes lovgivning om filialer af kreditinstitutter med hjemsted uden for Fællesskabet". Der er ingen planer om at samordne denne specifikke situation. Disse stykker er derfor blevet slettet i den fælles holdning.

Som følge af at bilagene af de ovenfor nævnte grunde blev udeladt, blev artikel 9 i Kommissionens ændrede forslag slettet. Man mente også, at artikel 10 i Kommissionens ændrede forslag var overflødigt i lyset af det, der er foreskrevet i artikel 3 i den fælles holdning.

Afsnit III i den fælles holdning: Likvidationsprocedure

A. Kreditinstitutter med vedtægtsmæssigt hjemsted inden for Fællesskabet

Artikel 9 i den fælles holdning foreskriver, i overensstemmelse med enhedsprincippet og princippet om universalitet i likvidationsprocedurer, at kun de administrative eller retlige myndigheder i hjemlandet er kompetente til at træffe afgørelse om indledning af en likvidationsprocedure og til at likvidere aktiver tilhørende kreditinstituttet, herunder dets filialer/aktiver i andre medlemsstater. En sådan procedure får uden videre retsvirkning i hele EU. Oplysningspligten er den samme som beskrevet ovenfor for saneringsproceduren. Denne artikel svarer til artikel 11, stk. 1 og 3, i Kommissionens ændrede forslag. Ændringen af artikel 11, stk. 3, som foreslået af Europa-Parlamentet, blev medtaget i Kommissionens ændrede forslag og i den fælles holdning.

Artikel 10 i den fælles holdning foreskriver, at den konkurslovgivning, der finder anvendelse, er kreditinstituttets hjemlands lovgivning, medmindre andet foreskrives i direktivet. Dette stykke svarer til artikel 11, stk. 2, i Kommissionens ændrede forslag og omfatter den ændring, der blev foreslået af Parlamentet.

Der er tilføjet et stk. 2 til artikel 10 i den fælles holdning. Heri opstilles en ikke-udtømmende liste over eksempler på anliggender, som falder ind under hjemlandets konkurslovgivning, som er i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, i konkursforordningen.

Artikel 11 i den fælles holdning vedrører frivillig likvidation, hvor initiativet til likvidationen tages af kreditinstituttets ledere eller aktionærer. Den foreskriver, at hjemlandets kompetente myndigheder skal høres forud for enhver afgørelse om frivillig likvidation, der træffes af et kreditinstituts vedtægtsmæssige organer. Den foreskriver videre, i stk. 2, at frivillig likvidation ikke er til hinder for, at der iværksættes en saneringsforanstaltning eller indledes en likvidationsprocedure, og forenkler dermed ordlyden i den tilsvarende artikel 12 i Kommissionens ændrede forslag.

Artikel 12 i den fælles holdning foreskriver inddragelse af kreditinstituttets tilladelse på samme måde, som det var foreskrevet i artikel 13 i Kommissionens ændrede forslag. Udkastet til ændringer overholder proceduren i det kodificerede direktiv, der erstatter det første bankdirektiv 77/780/EØF.

I betragtning af at artikel 11, stk. 2, i den fælles holdning gør det klart, at tilladelsen kan, men ikke nødvendigvis skal inddrages i tilfælde af frivillig likvidation, var det unødvendigt at bevare stk. 3 i artikel 13 i Kommissionens ændrede forslag.

Artikel 13 i den fælles holdning svarer til artikel 14, stk. 3, i Kommissionens ændrede forslag, som til gengæld vedtog den ændring, der var foreslået af Europa-Parlamentet. Stk. 1 og 2, i artikel 14 i Kommissionens ændrede forslag kommer til udtryk i artikel 21, stk. 2 og 3, i den fælles holdning (se nedenfor).

Ingen af artiklerne i Kommissionens ændrede forslag svarer til artikel 14, 15, 16 og 17 i den fælles holdning. Alle disse bestemmelser er overtaget fra konkursforordningen.

Artikel 14 i den fælles holdning foreskriver, at kendte kreditorer i andre medlemsstater skal underrettes individuelt om indledningen af en likvidationsprocedure, ligesom det gælder for saneringsforanstaltninger (artikel 7 i den fælles holdning). Den fastsætter også, hvordan sådanne underretninger skal gives og indholdet af dem. Denne artikel er afstemt efter artikel 40 i konkursforordningen.

Artikel 15 i den fælles holdning omhandler den specifikke situation, at en debitor - der endnu ikke ved, at kreditinstituttet, som ikke er en juridisk person, og som har hjemsted i en anden medlemsstat, er erklæret konkurs - indfrier sin gæld til det pågældende institut i stedet for at gøre dette til instituttets likvidator. Hvis den debitor ikke havde kendskab til, at der var indledt likvidationsprocedure over for instituttet, anses vedkommende for at have opfyldt sin forpligtelse. Alt efter om indledningen af likvidationsproceduren var offentliggjort eller ej, formodes debitor at have været (u)bekendt med denne. Denne artikel er afstemt efter konkursforordningens artikel 24.

Artikel 16, stk. 1, i den fælles holdning er afstemt efter konkursforordningens artikel 39. Den foreskriver, at alle kreditorer fra EU, herunder medlemsstaternes offentlige myndigheder, har ret til at anmelde deres fordringer. I modsætning til konkursforordningens artikel 39 foreskrives også retten til at "anmelde bemærkninger til fordringerne skriftligt". Det har man gjort, fordi nogle medlemsstater ikke tillader kreditorer at anmelde fordringer, men kun at anmelde bemærkninger til sådanne fordringer.

Artikel 16, stk. 2, i den fælles holdning tydeliggør, at fordringer fra kreditorer fra andre medlemsstater end hjemlandet, i overensstemmelse med enhedsprincippet og princippet om universalitet, som ligger til grund for dette direktiv, skal behandles på samme måde og med samme rang som tilsvarende fordringer fra kreditorer i hjemlandet.

Artikel 16, stk. 3, i den fælles holdning er afstemt efter konkursforordningens artikel 41 og opstiller de elementer i fordringen, som en kreditor bør anføre ved anmeldelse (hvornår den er opstået, beløbets størrelse osv.).

Bestemmelsen om, på hvilket sprog offentliggørelse, underretning og anmeldelse af fordringer skal foregå, er fastsat i artikel 17 i den fælles holdning, der er afstemt efter konkursforordningens artikel 42. Offentliggørelsen af, at der er indledt likvidationsprocedure, skal foregå på (et af) hjemlandets officielle sprog. Det samme gælder, når kendte kreditorer i andre medlemsstater end hjemlandet får individuel underretning. Men dette skal foregå på en formular med overskriften "Opfordring til anmeldelse af fordring. Vær opmærksom på fristerne" på alle officielle EU-sprog. Endelig kan en kreditor fra en anden medlemsstat end hjemlandet, som ønsker at anmelde en fordring/bemærkninger til en fordring, gøre dette på sin egen medlemsstats sprog, men i så fald skal formularen, hvorpå han anmelder sin fordring, være forsynet med overskriften "Anmeldelse af fordring" eller "Indgivelse af bemærkninger til en fordring" på (et af) hjemlandets officielle sprog. Desuden kan der kræves en oversættelse af anmeldelsen til hjemlandets officielle sprog.

For at sikre kreditorers rettigheder, ikke alene ved indledningen af likvidationsprocedurer, men også under likvidationen, er artikel 18 i den fælles holdning medtaget. Den fastsætter, at kreditorer regelmæssigt skal underrettes om likvidationens forløb.

B. Kreditinstitutter med vedtægtsmæssigt hjemsted uden for Fællesskabet

Artikel 19 i den fælles holdning vedrører den situation, hvor et kreditinstitut i et tredjeland opretter filialer i forskellige medlemsstater. Ligesom det gælder for saneringsforanstaltninger (artikel 8 i den fælles holdning), og såfremt hverken tredjelandes kreditinstitutter eller deres filialer i en medlemsstat er underlagt enhedsprincippet og princippet om universalitet, er det ønskværdigt, at samordning inden for EU finder sted mellem de administrative og retlige myndigheder i de berørte medlemsstater, hvis der skal indledes likvidationsprocedure over for en sådan filial. Artikel 19, stk. 1, i den fælles holdning fastsætter derfor, at de administrative eller retlige myndigheder i den medlemsstat, hvor en sådan filial er oprettet, hvis de beslutter at indlede en procedure over for denne filial, via landets egne kompetente myndigheder skal underrette de kompetente myndigheder i andre medlemsstater, hvor tredjelandets kreditinstitut har oprettet filial. Som forklaret ovenfor bør underretningen i princippet gives, inden foranstaltningen træffes, men i hastesager kan det også ske umiddelbart efter. Dette stykke svarer til artikel 15, stk. 1, i Kommissionens ændrede forslag. Artikel 19, stk. 2, i den fælles holdning foreskriver samme underretningsprocedure efter, at tilladelsen er inddraget, og svarer til artikel 15, stk. 2 og 3, i Kommissionens ændrede forslag.

Med hensyn til saneringsforanstaltninger (artikel 8, stk. 2, i den fælles holdning) fastsætter artikel 19, stk. 3, i den fælles holdning også, at de pågældende administrative eller retlige myndigheder skal bestræbe sig på at samordne deres aktioner. Den tilføjer en forpligtelse for likvidatorerne til at samordne deres aktioner. I modsætning til filialer af EU-kreditinstitutter, som er underlagt enhedsprincippet og princippet om universalitet, der er fastsat ved dette direktiv, kan filialer af et tredjelands institut, der er oprettet i forskellige medlemsstater, faktisk gøres til genstand for separate likvidationsprocedurer, som indledes af forskellige likvidatorer. Disse likvidatorer skal samordne deres aktioner.

Artikel 15, stk. 4 og 5, i Kommissionens ændrede forslag afspejler situationen inden det andet bankdirektiv trådte i kraft. På det tidspunkt skulle filialer af kreditinstitutter fra andre medlemsstater have særskilt tilladelse fra de kompetente myndigheder i det værtsland, hvor de havde hjemsted. Siden det andet bankdirektivs ikrafttræden [7] kan kreditinstitutter i EU drage fordel af det "fælles pas" og har ret til at oprette filialer i andre medlemsstater på basis af den tilladelse, der er udstedt af deres hjemlands kompetente myndigheder. Disse artikler er derfor blevet slettet i Kommissionens ændrede forslag.

[7] Som anført ovenfor er dette direktiv i mellemtiden blevet indføjet i det kodificerede direktiv og er dermed ophævet som selvstændigt direktiv.

Som følge af udeladelsen af henholdsvis bilagene og vedtagelsen af direktivet om indskudsgarantiordninger er artikel 16 og 17 i Kommissionens ændrede forslag blevet slettet.

Afsnit IV i den fælles holdning: Fælles bestemmelser for sanerings foranstaltninger og likvidationsprocedurer

Afsnit IV i den fælles holdning er nyt i forhold til Kommissionens ændrede forslag. Det indfører en række undtagelser fra princippet om, at hjemlandets konkurslovgivning finder anvendelse (artikel 20 i den fælles holdning), og det tilføjer en række foranstaltninger, der er inspireret af konkursforordningen (artikel 21 til 26).

Artikel 20 i den fælles holdning opstiller en række undtagelser fra de regler, der er indeholdt i artikel 3 og 10 i den fælles holdning om, at hjemlandets konkurslovgivning skal finde anvendelse.

Den første undtagelse (artikel 20, paragraf 1, litra a), i den fælles holdning) er arbejdsaftaler. Dette led fastsætter, at den konkurslovgivning, der finder anvendelse, er lovgivningen i den medlemsstat, hvis kontraktlovgivning finder anvendelse på arbejdskontrakten. Den er afstemt efter konkursforordningens artikel 10 og tager sigte på at undgå, at et kreditinstituts ansatte, i tilfælde af sanering eller likvidation, bliver behandlet anderledes end deres kolleger i samme sektor, afhængigt af om de arbejder i en filial af et kreditinstitut, der hører ind under lovgivningen i en anden medlemsstat, eller i en filial under hjemlandets lovgivning.

Artikel 20, paragraf 1, litra b) og e), i den fælles holdning vedrører fast ejendom. Artikel 20 paragraf 1, litra b), vedrører aftaler, der giver brugs- eller købsret til fast ejendom. Sådanne aftalers bindende karakter ved konkurs skal vurderes efter konkurslovgivningen i den medlemsstat, hvor den faste ejendom er beliggende. Det er formålet med denne artikel, der er afstemt efter konkursforordningens artikel 8.

Artikel 20, paragraf 1, litra e), i den fælles holdning vedrører rettighederne til fast ejendom, et skib eller et luftfartøj, som kræves noteret i et offentligt register. Også her skal den bindende karakter over for det insolvente kreditinstituts ejendom afgøres efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor registret føres, som foreskrevet i denne artikel, der er baseret på konkursforordningens artikel 11.

Aftaler om kontraktmæssig modregning ("contractual netting") og genkøbsaftaler ("repurchase agreements") er omhandlet i artikel 20, paragraf 1, litra c) og d), i den fælles holdning. "Contractual netting" er aftaler, hvor aftaleparterne indgår kontraktlig aftale om modregning af de forpligtelser, de har over for hinanden i tilfælde af en bestemt begivenhed, således at en part kun har én nettoforpligtelse over for den anden. Genkøbsaftaler er en form for håndpantsætning, hvorved én part overfører rettigheden til værdipapirer for at dække en forpligtelse (i tilfælde af misligholdelse kan denne part sælge værdipapirerne og betale sig selv det beløb, der dækker forpligtelsen) med den kontraktlige aftale, at overdrageren genkøber værdipapirerne på en bestemt dato i fremtiden og til en bestemt pris. Man fandt det hensigtsmæssigt at afvige fra enhedsprincippet og princippet om universalitet og at underkaste disse aftaler konkurslovgivningen i den medlemsstat, hvis lovgivning efter parternes eget valg finder anvendelse på aftalen.

Artikel 20, paragraf 1, litra f), i den fælles holdning gælder systemer til opførelse af værdipapirer, hvis eksistens eller overførsel af finansielle instrumenter eller ejendomsrettigheder over sådanne instrumenter forudsætter notering i et register. Håndhævelsen af ejendomsrettigheder til sådanne instrumenter eller rettigheder over sådanne instrumenter afgøres efter lovgivningen i den medlemsstat, hvori det register, den konto eller den værdipapircentral findes eller er beliggende.

Artikel 20, paragraf 1, litra g), i den fælles holdning foreskriver, at transaktioner i et reguleret finansmarked og procedurer, der anvendes inden for disse rammer, afgøres efter konkurslovgivningen i den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse på dette marked. Denne artikel er inspireret af konkursforordningens artikel 9.

Tingslig rettighed, ejendomsforbehold og tingslig sikkerhed er omhandlet i artikel 20, paragraf 1, litra h), i den fælles holdning. De afgøres udelukkende efter den lovgivning, der finder anvendelse på denne ret, dette ejendomsforbehold eller denne tingslige sikkerhed.

Artikel 20, paragraf 1, stk. 2, i den fælles holdning omhandler modregning i medfør af loven i modsætning til en nettingaftale som omhandlet i artikel 20, paragraf 1, litra c). Hvis en af det insolvente kreditinstituts kreditorer har en fordring mod dette institut, kan han foretage en modregning af sin og kreditinstituttets fordring, når det er tilladt ifølge lovgivningen i den medlemsstat, hvis lovgivning finder anvendelse på kreditinstituttets fordring. Dette er en undtagelse fra reglerne i artikel 3 og 10 i den fælles holdning, som er afstemt efter konkursforordningens artikel 6.

Artikel 21, paragraf 1, stk. 1, i den fælles holdning overtager kort og godt det, der er fastsat i konkursforordningens artikel 19. Heri opstilles de regler, som administratoren eller likvidatoren skal følge for at godtgøre sin udpegelse.

Omfanget af administrators eller likvidators beføjelser er beskrevet i artikel 21, stk. 2 og 3, i den fælles holdning, der svarer til artikel 14 i Kommissionens ændrede forslag. Administratoren eller likvidatoren er bemyndiget til på samtlige medlemsstaters område at udøve alle de beføjelser, de er bemyndiget til at udøve på hjemlandets område. De kan også udpege en person til at bistå eller repræsentere sig, såvel i hjemlandet som i værtslandet. Ved udøvelsen af beføjelser i andre medlemsstater skal administratoren eller likvidatoren til enhver tid overholde den stedlige lovgivning, navnlig med hensyn til de særlige vilkår for realisering af formuegenstande samt underretning af medarbejdere i det insolvente kreditinstitut. Dette er foreskrevet i artikel 21, stk. 3, i den fælles holdning, der er i overensstemmelse med konkursforordningens artikel 18.

I tråd med konkursforordningens artikel 23 og 24 fastsættes det i artikel 22 i den fælles holdning, at der kan anmodes om at få en saneringsforanstaltning eller afgørelsen om iværksættelse af en likvidationsprocedure noteret i tingbogen, handelsregistret eller et hvilket som helst andet offentligt register. Denne bestemmelse tjener samme formål som artikel 6, 7, 13 og 14 i den fælles holdning, nemlig at underrette alle berørte parter om iværksættelsen af disse procedurer. I de fleste medlemsstater er der juridiske konsekvenser af handlinger foretaget i god tro af tredjemand vedrørende aktiver eller fordringer over for det insolvente kreditinstitut. Det er derfor vigtigt, at disse parter underrettes hurtigst muligt og med alle til rådighed stående midler, herunder de ovenfor nævnte registre.

Artikel 10, stk. 2, første led, i den fælles holdning foreskriver, at reglerne for nullitet, omstødelse eller anfægtelse af retshandler, der er til skade for alle kreditorerne, bestemmes af hjemlandets lovgivning. Artikel 3, stk. 2, foreskriver generelt, at hjemlandets konkurslovgivning finder anvendelse i tilfælde af, at en saneringsforanstaltning vedtages. Artikel 23 i den fælles holdning indeholder en undtagelse fra disse regler, både når der iværksættes en likvidationsprocedure (første led), og når saneringsforanstaltninger vedtages (andet led), hvis sagsøgte kan godtgøre, at den pågældende handling er underlagt lovgivningen i en anden medlemsstat end hjemlandet, og at denne lovgivning på ingen måde giver mulighed for at anfægte handlingen i det pågældende tilfælde. Dette er overtaget fra konkursforordningens artikel 13.

Artikel 24 i den fælles holdning sigter mod at beskytte tredjepartskøbere. Hvis det insolvente kreditinstitut - efter vedtagelsen af en saneringsforanstaltning eller indledningen af likvidationsproceduren - mod vederlag (ikke gratis) råder over fast ejendom eller et skib, luftfartøj, instrument eller rettighed over et instrument, der er underlagt registrering, skal tredjepartskøbernes situation vurderes på grundlag af lovgivningen i den medlemsstat, hvor aktivet befinder sig, eller under hvis myndighed registret administreres. Dette svarer til bestemmelserne i konkursforordningens artikel 14.

Retssager, som verserer på det tidspunkt, hvor en saneringsforanstaltning eller likvidationsprocedure iværksættes, er emnet for artikel 25 i den fælles holdning, der svarer til artikel 15 i konkursforordningen. Hvor artikel 10, stk. 2, litra e), fastsætter, at virkningerne af likvidationsproceduren for individuelle kreditorers handlinger afgøres af hjemlandets konkurslovgivning, afgøres retssager, der verserer på det tidspunkt, hvor en saneringsforanstaltning eller likvidationsprocedure iværksættes, af lovgivningen i den medlemsstat, hvor sagen verserer. Navnlig afgør den lovgivning, hvorvidt sagen skal udsættes, hvordan den skal genoptages, og hvorvidt der kræves procedureændringer for at afspejle det faktum, at debitor er genstand for en saneringsforanstaltning eller en likvidationsprocedure.

Artikel 30 i det kodificerede direktiv foreskriver de kompetente myndigheders tjenstlige tavshedspligt. Artikel 26 i den fælles holdning udvider den tjenstlige tavshedspligt til, foruden de kompetente myndigheder, at omfatte alle, der modtager eller giver oplysninger (med undtagelse af retlige myndigheder, som er omfattet af de gældende nationale bestemmelser) og på de betingelser, der er fastsat i artikel 30 i det kodificerede direktiv.

4. KONKLUSION

Kommissionen er af den mening, at langt størsteparten af de ændringer, der er foreslået af Europa-Parlamentet, er indarbejdet i ordlyden i den fælles holdning. Det faktum, at nogle få ændringer ikke blev medtaget, afspejler enten Rådets beslutning om at udelade bilagene, hvilket Kommissionen støtter, eller vedtagelsen af direktivet om indskudsgarantiordninger.

Yderligere artikler er medtaget for at imødekomme nogle af de betænkeligheder, der kom op til overfladen under arbejdet med konkursforordningen. De løsninger, der er valgt i dette forslag, er i tråd med de løsninger, der er valgt i konkursforordningen.

Kommissionen er derfor af den mening, at den fælles holdning kan godkendes.