Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Vurdering af, hvor velforberedte vi er på euroens indførelse: De største mangler, og hvad der kan gøres for at afhjælpe dem"

(2001/C 311/11)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 31. maj 2001 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 2, at udarbejde en udtalelse om "Vurdering af, hvor velforberedte vi er på euroens indførelse: De største mangler, og hvad der kan gøres for at afhjælpe dem".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 24. juli 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 384. plenarforsamling af 12.-13. september 2001, mødet den 12. september 2001, følgende udtalelse med 74 stemmer for, ingen imod og 2 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg fremsatte i sin udtalelse af 29. marts 2001(1) nogle bemærkninger og forslag vedrørende Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget og Den Europæiske Centralbank om "Praktiske aspekter af euroen: situationen i dag og fremtidige opgaver"(2). Euroens indførelse er nu umiddelbart forestående, men de mange aktioner, der allerede er i gang eller er planlagt af en bred vifte af offentlige og private institutioner, giver det indtryk, at ikke alle spørgsmål er tænkt tilstrækkeligt igennem. Under alle omstændigheder ser der ud til at være behov for en systematisk koordinering af de pågældende initiativer, hvilket ikke er nogen let opgave til trods for alle de implicerede parters gode vilje.

1.2. På baggrund af disse overvejelser afholdt ØSU den 14. maj 2001 en høring af de berørte arbejdsmarkedsparter med deltagelse af repræsentanter for Kommissionen og Den Europæiske Centralbank, som bidrog med vigtige oplysninger og kommentarer. Deltagernes tilkendegivelser tegnede et overordnet billede af situationen: nedenstående korte bemærkninger er tænkt som endnu et bidrag til debatten om, hvilke yderligere aktioner der skal iværksættes. ØSU minder om, at bemærkningerne og forslagene i den udtalelse, der er nævnt i punkt 1.1, stadig gælder og er aktuelle.

1.3. ØSU har ingen intentioner om at tilsidesætte de myndigheder, der har ansvaret for initiativerne, men ønsker blot at fremhæve visse aspekter, der måske forekommer mindre vigtige, men som kunne skabe praktiske eller psykologiske problemer, som kunne vanskeliggøre overgangen fra de 11 valutaer til én enkelt valuta. Denne type operation er uden fortilfælde i historien: man kan lære noget af nogle af de tidligere erfaringer, men derudover kan man kun tage udgangspunkt i de faktuelle oplysninger om den nuværende situation, en god portion opfindsomhed og sin sunde fornuft.

2. Kommissionens meddelelse

2.1. Repræsentanter for befolkningen (forbrugerne, familierne, de svage befolkningsgrupper, befolkningen i fjerntliggende land- og bjergområder) har bekræftet, hvad ØSU konstaterede i sin tidligere udtalelse(3): i efteråret 2000 var kun en lille del af Eurolands befolkning bekendt med betingelserne for overgangen til euroen. Ifølge den Eurobarometer-undersøgelse, der nævnes i Kommissionens meddelelse(4), så situationen bedre ud i januar 2001, men den var efter ØSU's mening langt fra tilfredsstillende. I betragtning af hvor mange menneskelige og finansielle ressourcer, der er blevet brugt af EU- og nationale myndigheder, af fagforbund og private virksomheder, må man desværre konstatere, at den oplysningskampagne, der blev iværksat i 1996, og som har løbet frem til slutningen af 2000, langt fra har levet op til forventningerne. "Prisen pr. kontakt" (beregnet som omkostningerne pr. person, der reelt kan huske budskabet, og altså ikke fordelt på hele modtagergruppen), som samfundet og de private organisationer har betalt, har været ekstremt høj. Ifølge Kommissionens skøn ligger prisen et pænt stykke over 2 euro pr. indbygger.

2.2. Efterhånden som datoen for indførelsen af euroen nærmer sig, udvikler situationen sig nu i positiv retning - af årsager, der nu forekommer indlysende, men som "neutrale" eksperter i massepsykologi kunne have forudset helt fra begyndelsen: et budskab, der gives lang tid i forvejen, vedrørende en ikke umiddelbart forestående begivenhed, og som er uden praktisk betydning, opfattes aldrig som værende nyttigt. Modtagerne har derfor en tendens til kun at give et sådant budskab beskeden opmærksomhed for derefter at glemme det. Man må indrømme, at det er, hvad der faktisk er sket. Man glemte desuden, at skrevne - og især gratis - meddelelser næsten aldrig bliver læst, og at kun personer, der har "brug for" oplysningerne "her og nu" konsulterer sådanne meddelelser.

2.3. Tiden er nu inde til at lære af tidligere erfaringer og fejl uden løftede pegefingre: oplysningskampagnerne skal kun løbe i tiden umiddelbart op til begivenheden (og de skal intensiveres i årets sidste kvartal), og man skal gøre brug af tidens mest udbredte og alt i alt billigste kommunikationsmiddel: tv. Budskaberne skal være enkle, belyse alle praktiske aspekter og foreslå løsninger og metoder, som alle kan bruge. Det er først, når borgerne uden større anstrengelser har opbygget en solid basisviden, at de kan overtales til efterfølgende at læse det trykte materiale (foldere og brochurer), der bør ses som et nyttigt støtte-, men ikke indføringsmateriale.

2.4. Der er stadig et udestående spørgsmål vedrørende de svageste grupper (de fattige, de blinde og svagtseende, analfabeterne osv.). For dem bør man gøre enhver tænkelig indsats uden dog at gøre sig for store forhåbninger om resultaterne. De konkrete vanskeligheder, som de socialt udstødte og visse grupper af handicappede slås med, kan ikke løses, men højst mindskes ved hjælp af information. I bedste fald kan oplysning bidrage til at få dem til at føle sig mindre isolerede. Der er behov for en helt anden type foranstaltninger, der imidlertid ikke har noget med euro-oplysningskampagnen at gøre.

3. Beholdningen af pengesedler og mønter

3.1. Det, der synes at vække størst bekymring hos detailhandlen, er spørgsmålet, om de lige fra den første dag kan have en tilstrækkelig stor beholdning af euro i kontanter til at kunne give kunderne byttepenge, hvadenten de betaler med den nationale valuta eller euro. Forudforsyninger med mønter vil kunne afhjælpe dette problem, men der vil helt sikkert opstå mangler og omregningsproblemer, der kun delvist kan løses ved at bruge regnemaskiner og kasseapparater. De små og mellemstore forretninger vil opleve de største problemer, fordi de helt klart har færre ressourcer til at takle problemerne. For de større forretninger ser situationen anderledes ud og giver tilsyneladende anledning til færre bekymringer, især i de lande, hvor en høj procentdel af betalingerne foretages med betalingskort, kreditkort og forudbetalte kort.

3.2. Den Europæiske Centralbank har erklæret, at den er imod forudforsyninger af pengesedler af juridiske og sikkerhedsmæssige årsager. Handelssektoren er utilfredse med denne holdning. ØSU mener, at spørgsmålet bør løses på nationalt plan, hvor den enkelte centralbank i samråd med handelssektoren og bankerne er bedst i stand til at vurdere situationen og forbrugernes betalingsvaner. Det må være muligt at finde en balance mellem to modstridende behov: på den ene side Den Europæiske Centralbanks behov for at undgå, at der fra første færd er betydelige mængder "falske pengesedler" i omløb, og på den anden side detailhandlens behov for at give de ansatte mulighed for at blive fortrolige med og genkende pengesedlerne, før de sættes i omløb.

3.3. Der bør i øvrigt udvises fleksibilitet i forbindelse med spørgsmålet om "byttepenge", idet den nationale valuta bliver ved med at være gyldig i overgangsperioden. I tilfælde af mangel på euro (hvilket dog bør være en undtagelse fra reglen) kan forretningen "give tilbage" i den nationale valuta, som kunden i reglen vil være lovmæssigt forpligtet til at modtage. Dette kneb støttes hverken af detailhandlen (pga. de deraf følgende indlysende bogføringsvanskeligheder) eller Kommissionen (der ser det som en udskydelse af den endelige overgang til euroen). Imidlertid kan man ikke se, hvordan man ellers kan løse det forhåbentlig sporadiske problem med mangel på byttepenge i euro. ØSU minder igen om, at betalingskort i de fleste tilfælde må være den bedste løsning.

3.4. Et andet aspekt er borgernes beholdning af euro. Man bør undgå, at alle borgere skynder sig i banken for at veksle den nationale valuta eller hen til kontantautomaterne for at anskaffe sig de nye pengesedler. En fornemmelse af frygt og hastværk skaber køer og nervøsitet - og helt uden grund, for den nationale valuta vil fortsat kunne bruges i en relativ lang periode (45-60 dage). En lynhurtig ombytning kan være ønskelig, men man bør være klar over, at den ikke er realistisk, og at den under alle omstændigheder ville skabe flere problemer, end den ville løse. Også i denne sammenhæng bør det i oplysningerne til offentligheden fremhæves, at det "ikke haster" med at veksle pengene. Med andre ord er der ingen grund til panik, hvis man først anskaffer sig euromønter og -sedler et par dage efter den 1. januar 2002.

4. Oprunding af priserne

4.1. ØSU advarede allerede i 1995 i sin udtalelse om "Grønbog om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta"(5) mod faren for oprunding af priserne. Ved konvertering fra den nationale valuta, der ofte ikke er underinddelt i hundrededele, til en anden valuta med høj enhedsværdi, som dermed nødvendigvis er inddelt i hundrededele, kan man være meget fristet til at "runde op" til fem eller nul (f.eks. fra 32 til 35 eller fra 77 til 80). Dette gælder især for varer af relativt lav værdi. Forbrugerorganisationerne bør være særdeles meget på vagt og sikre sig, at forbrugerne er opmærksomme på problemet, hvorved der skabes en sund konkurrence mellem de forretningsdrivende. Det samme gælder de lokale og nationale myndigheder, der dog bør huske på, at enhver form for indgreb, der har karakter af tvang, er udelukket på et marked med fri prisdannelse.

4.2. Oprunding af priser i detailhandelen bør undgås, men på nuværende tidspunkt er det også kun en hypotetisk mulighed, bl.a. som følge af de aftaler, der er indgået på sektorielt eller nationalt plan. Der er dog nogle tegn herpå i den offentlige transport i visse lande, hvor nogle forvaltere bruger problemer med styring af kassebeholdningen som undskyldning for at oprunde priserne i euro. Det samme gør sig gældende inden for telekommunikation samt i visse tilfælde gas, el og vand. I betragtning af, at priserne for offentlig transport i byerne og for forsyningspligtydelserne indgår i forbrugerprisindekset, er konsekvenserne af oprunding i disse sektorer mærkbare.

4.3. Omregningsspørgsmålet er af en helt anden karakter. Lejlighedsvise fejl kan accepteres, men det er absolut ikke acceptabelt, hvis der opstår tilfælde af svindel til skade for forbrugerne, specielt ikke de socialt dårligst stillede eller de dårligst informerede - og her tænkes der også på de udenlandske turister. I ovennævnte udtalelse om grønbogen gjorde ØSU medlemsstaterne opmærksomme på muligheden for at udstede regler, der gør overlagte og systematiske omregningsfejl strafbare i henhold til straffeloven (bedrageri). ØSU gentager hermed dette forslag.

4.4. Igen i forbindelse med omregningsspørgsmålet ville det måske være en god idé, hvis alle borgere havde en simpel elektronisk lommeregner, så de både kunne kontrollere priserne og få fred i sindet. Mange virksomheder er allerede i gang med at uddele disse billige, letanvendelige redskaber gratis. Denne praksis burde brede sig. Man bør ligeledes fremme udbredelse af budskaber, der opfordrer folk til at foretage hovedregninger, der kun giver en løs idé om, hvor meget et givet beløb i den nationale valuta svarer til i euro og altså ikke den præcise omregning. Sådan en "genvej" kan være brugbar, især hvis man på forhånd ønsker at kende cirkaprisen på en større ting (som f.eks. en kjole). Under alle omstændigheder er det ved selve indkøbet hensigtsmæssigt at kombinere dette med en kontrol af prisen ved hjælp af en regnemaskine.

5. Det finansielle system

5.1. Finanssektoren og især banksektoren ser ikke ud til at have større problemer med at konvertere konti, indskud og andre bankforretninger fra den nationale valuta til euro. I nogle lande vil konverteringen ligefrem ske automatisk før den fastsatte frist, i sommermånederne eller i efteråret 2001, medmindre de pågældende kunder gør indsigelser. Ligeledes ser der heller ikke ud til at være tekniske konverteringsproblemer inden for de nationale og internationale betalingssystemer i detailleddet, men prisen på dem udgør en hindring. ØSU er i færd med at udarbejde en særskilt udtalelse om dette spørgsmål.

5.2. Der er mere komplicerede og bekostelige problemer forbundet med distributionen af den nye valuta og med tilbagetrækningen af den nationale valuta, med omprogrammeringen og forsyningen af kontantautomaterne, med omprogrammeringen af kortterminaler til samtidigt at kunne acceptere to valutaer, samt med transport og oplagring af kontantbeholdninger. Selvom forberedelserne ser ud til at være gjort med omhu og grundighed, kan det ikke udelukkes, at der kan opstå mindre problemer og forsinkelser, som ikke alene vil være til skade for forbrugerne, men også for bankerne selv, hvilket er endnu en grund til at sætte sin lid til, at bankerne vil løse problemerne hurtigst muligt.

5.3. I forbindelse med betalingskort - der, som ØSU gentagne gange har understreget det, repræsenterer det eneste system, der sikrer en problemfri omregning til euro, og som man derfor bør opfordre til at anvende i videst mulige omfang - er der nu opstået et problem mellem udstederne og detailhandlen, der kan få følger for forbrugerne. Uden at gå nærmere ind i selve sagen, der for øjeblikket behandles af konkurrencemyndighederne, bemærker ØSU, at den ved et uheldigt sammentræf kommer på det mest ubelejlige tidspunkt. Den rejser tvivl om et system, der lige nu har behov for at blive styrket og relanceret som den optimale løsning.

6. Virksomhederne

6.1. Som ØSU allerede har bemærket i sin tidligere udtalelse(6), ser det ud til, at en del af SMV'erne, herunder især de helt små enkeltmandsvirksomheder, ikke er i stand til at omlægge deres administration og bogføring til euro inden fristen den 31. december 2001. Problemet er ikke at finde ud af, om disse virksomheder "overtræder loven" eller ej, for de virksomheder, der ikke tilpasser sig, er helt klart på kant med loven. Spørgsmålet er snarere at finde ud af, hvad de nationale myndigheder - herunder især skattemyndighederne - agter at gøre i en situation, hvor en betragtelig procentdel af virksomhederne ikke har orden i tingene. Der kan være en stor fristelse til at ty til straffeordninger, men forhåbentlig har alle regeringerne udarbejdet hjælpe- og støtteplaner for dem, der objektivt set kommer i vanskeligheder, hvadenten det skyldes manglende midler eller manglende kapacitet.

6.2. Regeringerne skal i øvrigt også vise deres gode vilje og gøre det sådan, at love og regler letter procedurerne for overgangen til euro. I Italien kræver konvertering af konti i udenlandsk valuta (euro), at der træffes beslutning herom på virksomhedens generalforsamling. Eftersom det drejer sig om at efterleve et lovkrav, er det ulogisk at kræve, at det først skal besluttes på generalforsamlingen.

7. Logistiske problemer og svindel

7.1. På den høring, som ØSU havde taget initiativ til, var der - skønt de var inviteret - ingen repræsentanter for pengetransportfirmaerne, der er et centralt element for en forståelse af de komplekse logistikproblemer, der er forbundet med transporten fra centralbankernes lagre til bankerne, fra bankernes hovedsæder til lokalafdelingerne, og fra lokalafdelingerne til kunderne - og omvendt. Omfanget af denne operation er ikke undsluppet de implicerede personers opmærksomhed, men det undslipper helt sikkert heller ikke hverken det organiserede eller det ikke-organiserede kriminelle miljøs opmærksomhed.

7.2. ØSU er ikke kompetent og har heller ikke det fornødne grundlag til at udtale sig om selve logistikken, men ser med en vis bekymring på sikkerhedsproblemerne, såvel i betragtning af de samfundsmæssige og materielle risici ved overfald som ud fra sikkerhedsaspektet for de personer, der skal beskytte pengene på lagrene og under transporten.

7.3. Allerede på nuværende tidspunkt, hvor situationen er "normal", sker der væbnede overfald, ofte med et blodigt udfald. Det kan med rimelighed forventes, at en ekstraordinær og omfattende operation, både for så vidt gælder hyppigheden af transporterne som omfanget af de transporterede værdier, vil forårsage en intensivering og en forværring af dette fænomen. Politiet og de private pengetransportfirmaer kan vanskeligt klare alle disse opgaver alene. Assistance fra hæren synes tilrådelig og muligvis nødvendig, men det ser ikke ud til at ville ske i alle medlemsstaterne. ØSU finder denne situation dybt foruroligende og håber, at det også er tilfældet hos de nationale myndigheder, som i sidste ende bør kunne drages til ansvar for situationer, der skyldes en undervurdering af faren.

7.4. Et andet aspekt, som ikke bør undervurderes, er risikoen for svindel og møntfalskneri. Tilliden til en valuta udgør selve dens eksistensgrundlag. Forhåbentlig har Den Europæiske Centralbank og nationalbankernes gentagne forsikringer om, at euroen "er vanskelig at forfalske", hold i virkeligheden. ØSU har tillid til, at man har truffet alle de fornødne foranstaltninger for at undgå, at der sættes falske euro i omløb, ikke kun inden for, men også uden for EU.

7.5. Ud over de betragtninger, ØSU fremsatte i sin tidligere udtalelse(7), og som fortsat står ved magt, henleder ØSU opmærksomheden på, at rent fysisk fremstår mønterne ikke som en "fælles" mønt. Det faktum, at der sideløbende findes elleve forskellige nationale versioner af mønternes bagside, fremmer ikke genkendelsen i de enkelte lande, og desuden kunne dette særpræg virke befordrende for omløb af falske mønter, ikke i det land, hvor de er forfalskede, men i de øvrige lande, hvor kendskabet til de pågældende mønter er ringe eller lig nul.

7.6. I betragtning af, at de enkelte landes euro omgående sættes i omløb i de øvrige lande takket være turisterne, kunne man frygte, at en meddelelse om omfattende forfalskninger af en bestemt national udgave af euroen kan skabe en generel mistillid til de pågældende mønter, lidt i stil med hvad der sker med de luxembourgske frank i Belgien og det skotske pund i resten af Storbritannien (selv om disse vanskeligheder ikke har noget med forfalskninger at gøre).

7.7. ØSU fremlægger disse overvejelser for de kompetente myndigheder - Kommissionen og Den Europæiske Centralbank, der styrer Euroland - ikke fordi det forudser nogen katastrofer, men fordi der i enhver ordentlig strategisk plan normalt indgår "et skrækscenarie" samt en opskrift på, hvilke passende foranstaltninger der skal træffes for at imødegå katastrofen. Pessimisme bremser og kvæler enhver form for initiativ, men man kan godt forlange, at de, der har ansvaret for de offentlige anliggender, er i besiddelse af realitetssans og foretager en nøgtern gennemgang af alle sagens aspekter.

Bruxelles, den 12. september 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 155 af 29.5.2001, s. 57, udtalelse CES 407/2001 (ECO/053).

(2) KOM(2000) 443 endelig.

(3) EFT C 155 af 29.5.2001, s. 57.

(4) KOM(2001) 190 endelig af 3.4.2001.

(5) EFT C 18 af 22.1.1996, p. 112.

(6) EFT C 155 af 29.5.2001, s. 57.

(7) EFT C 155 af 29.5.2001, s. 57.