ARCHIVES HISTORIQUES 
DE LA COMMISSION 
 
 
 
COLLECTION RELIEE DES 
DOCUMENTS "COM" 
 
 
 
 
COM (84) 174 
 
 
 
Vol. 1984/0 061 
  
 
Disclaimer  
Conformém ent au règlement (CEE, Euratom) n° 354/83 du Conseil du 1er février 1983 
concernant l'ouverture au public des archives historiques de la Communauté économique 
européenne et de la Communauté européenne de l'énergie atomique (JO L 43 du 15.2.1983, 
p. 1), tel que modifié par le règlement (CE, Euratom) n° 1700/2003 du 22 septembre 2003 
(JO L 243 du 27.9.2003, p. 1), ce dossier est ouvert au public. Le cas échéant, les documents 
classifiés présents dans ce dossier ont été déclassifiés conformément à l'article 5 dudit 
règlem ent. 
In accordance with Council Regulation (EEC, Euratom) No 354/83 of 1 February 1983 
concerning the opening to the public of the historical archives of the European Econom ic 
Communit y and the European Atom ic Energy Communit y (OJ L 43, 15.2.1983, p. 1), as 
amended by Regulation (EC, Euratom) No 1700/2003 of 22 September 2003 (OJ L 243, 
27.9.2003, p. 1), t his file is open to the public. Where necessary, classified documents in this 
file have been declassified in conformity with Article 5 of the aforementioned regulation.  
In Übereinstimmung mit der Verordnung (EWG, Euratom) Nr. 354/83 des Rates vom  1. 
Februa r 1983 über die Freigabe der historischen Archive der Europäischen  
Wirtschaftsgemeinschaft und der Europäischen Atomgem einschaft (ABI. L 43 vom  15.2.1983,  
S. 1), geändert durch die Verordnung (EG, Euratom) Nr. 1700/2003 vom 22. Septem ber 2003  
(ABI. L 243 v om 27.9.2003, S. 1), ist diese Datei der Öffentlichkeit zugänglich. Soweit  
erforderlich, wurden die Verschlusssachen in dieser Datei in Übereinstimmung mit Artikel 5  
der genannten Verordnung freigegeben.  
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER
KOM(84) 174 endelig udg.  
Bruxelles, den 26 marts 1984.
MEDDELELSE TIL RÅDET FRA KOMMISSIONEN
Mulighederne for en forbedring af samordningen 
af udviklingspolitikken og udviklingsforanstaltningerne
inden for Fællesskabet
KOM(84) 174 endelig udg.

Mulighederne for en forbedring af samordningen af udviklingspolitikken og  
udviklingsforanstaltningerne inden for Fællesskabet
En af de ting, som bistandsyderne til stadighed Lægger størst vægt pi, er at  
bistanden udnyttes så effektivt som muligt.
Bestræbelserne for at gøre bistanden effektiv er af afgørende betydning for  
modtagerlandene, idet disse helst skal kunne mærke, at bistandsydernes ind­
sats virkelig har indflydelse pi deres udvikling.
Bestræbelserne er også af afgørende betydning for bistandsyderne, idet disse  
i dag mere end nogen sinde over for offentligheden skal kunne godtgøre, at  
de bistandsmidler, som de er sat til at forvalte, anvendes på en korrekt  
og effektiv måde.
Forudsætningen for større effektivitet er, at der sker en bedre samordning  
af bistanden, idet dette er den eneste måde, hvorpå man kan sikre, at der er  
sammenhæng mellem udviklingsforanstaltningerne, og at disse supplerer hinanden.
Det gælder samordningen af alle former for bilateral og multilateral bistand,  
men dog først og fremmest Fællesskabets Distand: den, der ydes af Fællesskabet  
som sådant og den, der ydes af medlemsstaterne. Tilsammen tegner de sig for  
en meget betydelig del af den samlede internationale bistand.
Ses derpå de gennemsnitlige udbetalinger i de seneste år, har "Fællesskabets"  
bistand således udgjort 33% af den statslige bistand på verdensplan (29% fra  
medlemsstaterne, 4% fra Fællesskabet). Den relative indsats er endnu større,  
hvis man udelukkende ser på bistanden til Afrika (AVS og MMI), idet tallet  
her er 53% (45,5% fra medlemsstaterne, 7,5% fra Fællesskabet).
Kommissionen har hele tiden været klar over nødvendigheden af en sådan sam­
ordning og har bestræbt sig på at tilvejebringe denne.1

-  2 -
Tilskyndet af visse medlemsstater og af Kommissionen vedtog Rådet i 1974 og  
1976 to resolutioner, der med udgangspunkt i  det faktiske samarbejde, der  
havde udviklet sig mellem medlemsstaterne og kommissionen, tager sigte på  
en styrkelse af samordningen inden for Fællesskabet.
*
* *
I første del af dette dokument gives en oversigt over situationen med hen­
syn til samordning, således som denne tager sig ud efter gennemførelsen af  
Rådets resolutioner.
Ifølge de nye retningslinjer for udviklingspolitikken, som Fællesskabet går  
ind for, får dialogen og støtten til sektorpolitikker en central placering  
i udviklingssamarbejdet, og dette giver anledning til at overveje, hvorledes  
der kan ske en forbedring og tilpasning af samordningen.
I dokumentets anden del foreslås med henblik herpå en handlingsplan vedrø­
rende de praktiske aspekter ved samordningen.
*
I. Den nuværende samordning
Samordningen af udviklingspolitikken inden for Fællesskabet er blevet for­
bedret betydeligt, siden Rådet vedtog to resolutioner herom i  henholdsvis  
juli 1974 og november 1976.
1. Der er især sket en forbedring med hensyn til de generelle aspekter ved  
samarbejdspolitikken, bl.a. fordi Fællesskabet på visse internationale  
konferencer om udviklingsspørgsmål har været nødt til at nå frem til en  
samordnet eller endog fælles holdning.

- 3 -
Samordningen pi fællesskabsplan i forbindelse med nord-syd-dialogen, inden  
for rammerne af UNCTAD eller under udarbejdelsen af fælles standpunkter i  
forbindelse med Konferencen om det internationale økonomiske Samarbejde vi­
ser denne udvikling.
Det er i  forbindelse med sådanne konferencer samt under Rådets samlinger  
(udviklingsspørgsmål) og forberedelsen heraf i  Rådets arbejdsgrupper, at  
denne form for samordning kommer til udtryk.
2. Der er ligeledes sket en forbedring af samordningen, når det drejer sig  
om harmoniseringen af udviklingspolitikkerne, hvad enten der er tale om den  
globale politik eller om de geografiske eller sektorielle aspekter af sam­
arbejdet. Samordningen på dette niveau foregår i  Rådets kompetente grupper  
på udviklingsområdet (Gruppen vedrørende Udviklingssamarbejde, AVS, AVS-FIN,  
Middelhavslandene), på ad hoc-møderne mellem de administrative chefer for  
medlemsstaternes udviklingspolitik samt under de møder mellem medlemsstaterne  
og Kommissionen, som afholdes før og efter en lang række internationale møder  
vedrørende bestemte geografiske områder eller sektorer: rundbordsdrøftelser
i  UNDP, Verdensbankens rådgivende grupper, møder vedrørende bestemte sektorer  
afholdt af ECA og andre organer inden for FN-systemet.
3. Siden vedtagelsen af resolutionerne i  1974 og 1976 er der endvidere sket  
en styrkelse af Fællesskabets bestræbelser for at harmonisere den praktiske  
samordning mellem medlemsstaterne og Kommissionen.
Denne samordning kommer til udtryk på forskellig måde:
a) ved systematisk udveksling af oplysninger om identificerede projekter;  
Kommissionen tilsender således regelmæssigt medlemsstaterne oplysninger  
om de identificerede projekter, som modtagerlandene har anmodet om at  
få finansieret, og som derefter vil blive undersøgt nærmere.

4
Til gengæld er det, nar der ses bort fra de oplysninger, der gives inden for  
rammerne af Programmeringsudvalget, kun nogle få af medlemsstaterne, der  
overholder bestemmelserne i den interne aftale om finansiering og for­
valtning af Fællesskabets bistand til AVS-staterne, hvorefter de er for­
pligtede til at give Kommissionen oplysning om den bilaterale bistand,  
de har ydet eller påtænker at yde, og til regelmæssigt at ajourføre disse  
oplysninger.
b) ved regelmæssig afholdelse af generelle koordinationsmøder med de enkelte  
medlemsstater vedrørende disses bilaterale bistand. Disse møder tager som  
regel først og fremmest sigte på at give parterne lejlighed til at  
udveksle oplysninger om, hvor langt de er kommet med gennemførelsen af  
de respektive programmer for finansiel og faglig bistand, men også på  
at sikre et mere aktivt og operationelt samarbejde og endelig på at  
undersøge projekter eller programmer af gensidig interesse.
hyppig og regelmæssig afholdelse af møder mellem Kommissionens dele-  
gationer og medlemsstaternes repræsentationer på stedet, selv om antallet  
af repræsenterede medlemsstater og hyppigheden af de afholdte møder varierer  
fra land til land.
ved afholdelse af møder om de forskellige sektorer, hvortil der ydes bi-  
stand; medlemsstaterne og Kommissionen uddrager i  den forbindelse erfarin­
gerne af de hidtidige interventioner (efterfølgende evaluering) med henblik  
pa sammen med modtagerstaterne at fastlægge en række grundprincipper og  
dermed de generelle retningslinjer for de foranstaltninger, der skal finan­
sieres fremover. Disse retningslinjer vedrører hovedsagelig fællesskabs­
bistanden. Der er intet til hinder for, at medlemsstaterne, der har været  
med til at udarbejde dem, tager hensyn til dem i  deres bilaterale samarbejde.
Der er i  de senere år blevet holdt stadig flere af den slags møder, der har  
vedrørt en række af Fællesskabets bistandsinstrumenter og bistandsområder:  
udvikling af landdistrikter, uddannelse, vejinfrastrukturen, vandfor­
syning til landsbyer, animalsk produktion, sundhed, faglig bistand, mikro-  
projekter, fødevarehjælp og Stabex.

- 5 -
e) ved medlemsstaternes deltagelse i samfinansiering sammen med Kommissionen.  
Medlemsstaterne har inden for rammerne af Lomé-konventionerne deltaget
i samfinansieringen af 44 projekter til i alt ca. 3 500 mio ECU, og der  
foreligger derudover 29 identificerede projekter.
I perioden 1976-1982 har medlemsstaterne deltaget i samfinansieringen  
af 23 projekter som led i  bistanden til ikke-associerede udviklingslande.
f) ved indførelse, i  medfør af to ridsresolutioner fra 1977, af procedurer,  
der skal sikre den praktiske samordning af nødhjælpsaktioner, herunder  
fødevarenødhjælpsaktioner; det indebærer bl.a. en passende udveksling
af oplysninger og gennemførelse af ledsagende foranstaltninger, hvorved  
der bliver mulighed for hurtigt og effektivt at gøre en indsats for at  
afhjælpe vanskelighederne i  lande, der rammes af naturkatastrofer og  
lignende.
g) Den praktiske samordning kommer endelig til udtryk i  forbindelse med
gen, analyse og de foranstaltninger, der gennemføres sammen med alle eller  
nogle af medlemsstaterne vedrørende visse problemregioner eller visse  
prioriterede sektorer. Samarbejdet omkring problemerne i det sydlige Afrika  
og oprettelsen af transportkorridorer i  Østafrika er særlig klare eksempler  
på denne form for samordning. Men det er især i  forbindelse med udform­
ningen af og ydelsen af støtte til fødevarestrategier i  de lande, hvor  
der gøres forsøg med sådanne strategier, at den praktiske samordning  
er kommet tydeligst til udtryk.
For at sikre den fornødne sammenhæng mellem de forskellige synspunkter,  
der uvægerligt gør siggældendei forbindelse med gennemførelsen af en  
sådan strategi, har det nemlig været nødvendigt at tilvejebringe en effek­
tiv praktisk samordning mellem de pågældende bistandsydere. Denne sammen­
hæng er blevet etableret gennem arbejdet i eller i  forbindelse med de  
arbejdsgrupper på stedet, der er blevet oprettet specielt med det formål  
at sikre en sådan sammenhæng; her har det land, hvor den pågældende  
strategi skal gennemføres, og bistandsyderne mulighed for at udveksle de  
fornødne oplysninger, i  fællesskab at finde frem til, hvorledes man bedst  
kan nå de mål, strategien sigter mod, samt at forberede eventuelle beslut­
ninger.

-  6 -
Dette arbejde på stedet suppleres og styrkes ved afholdelse af møder  
i  Bruxelles mellem repræsentanter for medlemsstaterne og Kommissionen.
*
* *
Ovenstående redegørelse viser, at der er gjort væsentlige fremskridt med  
hensyn til samordningen af bistanden, og Kommissionen ser med tilfredshed  
herpå. Det betyder imidlertid ikke, at den finder situationen fuldt ud  
tilfredsstillende. Der er fortsat visse svage punkter, der formodentlig  
hænger sammen med, at en sådan avanceret samordning undertiden kan medføre  
et for stort administrativt arbejde. Der er behov for forbedringer, og 
da de enkelte medlemsstater har hver deres måde at føre udviklingspolitik  
på, og da holdningen og motivationen er forskellig fra medlemsstat til  
medlemsstat, bør samordningen først og fremmest tage sigte på at sikre  
større sammenhæng mellem udviklingsforanstaltningerne, således at disse  
i  højere grad supplerer hinanden.
Den samordning, der finder sted i  forbindelse med støtten til udviklings­
strategier, er i  overensstemmelse med denne tankegang. De retningslinjer,  
som Kommissionen nu agter at foreslå, går i  samme retning, idet de skal  
sikre en bedre fungerende og mere effektiv samordning.
■ k
* *
11 ·  Styrkelse af den praktiske samordning: retningslinjer
De Kommissionen foreslåede retningslinjer vedrører samtlige partnere i  
Fællesskabets udviklingssamarbejde, der være sig AVS-stater, landene ved  
det sydlige og østlige Middelhav eller de ikke-associerede udviklingslande.  
Retningslinjerne må tilpasses den særlige rolle, Fællesskabet spiller i  
hver af disse regioner, og til de vilkår, hvorunder samarbejdet foregår  
(kontraktmæssige forpligtelser, delegationer på stedet).

- 7 -
Der er ingen tvivl om, at denne styrkelse af samordningen bliver særlig  
vigtig i  forholdet til AVS-staterne, ikke blot fordi Fællesskabets forbin­
delser med disse stater antager si mange forskellige former, men også fordi  
fornyelsen af Lomé-konventionen vil give mulighed for en sådan styrkelse.
Skal støtten til de sektorpolitikker, som den af Fællesskabet foreslåede  
dialog gerne skulle munde ud i, have en rimelig chance for at lykkes, må  
der ske en nøje samordning og harmonisering af medlemsstaternes og Kommis­
sionens synspunkter.
\
Såfremt medlemsstaterne og Kommissionen kan nå til enighed i  analysen af  
en bestemt sektorpolitik, således at en eller flere af medlemsstaterne viser  
sig rede til at yde støtte til den pågældende politik, enten som led i eller  
supplement til anden bistand, vil AVS-staterne i  langt højere grad føle sig  
tilskyndet til at gå ind i  denne dialog og acceptere de resultater, der  
kommer ud af den.
Dertil kommer, at enighed på dette punkt mellem Fællesskabet som sådant og  
medlemsstaterne vil være af stor betydning, såfremt samordningen udvides  
til også at omfatte de andre former for bilateral og multilateral bistand.
Da Fællesskabet naturligvis er interesseret i, at den nye form for udvik­
lingspolitik, som det går ind for, bliver en succes, og da dette forudsætter  
en sådan samordning, bør Fællesskabet sætte alt ind på at tilvejebringe  
denne.
Uanset hvem modtageren af Fællesskabets bistand er, bør der være tale om  
en pragmatisk samordning. Det drejer sig således ikke om at gøre samordnin­
gen mere formel og institutionaliseret, men derimod mere fleksibel, således  
at den kan tilpasses de enkelte medlemsstaters interesser og holdninger i  
forbindelse med bestemte regioner, lande eller sektorer.

-  8 -
Det er den drejning. Kommissionen ønsker at give sine forslag, der tager  
sigte på de praktiske aspekter ved samordningen, og som er koncentreret  
om følgende tre hovedpunkter: forbedring af den indbyrdes udveksling  
af oplysninger, styrkelse af samordningen på stedet, mere systematisk an­
vendelse af samfinansiering.
1- Forbedring af den indbyrdes udveksling af oplysninger
Indbyrdes udveksling af oplysninger om bistandspolitik og bistandsakti­
viteter, det være sig planlagte eller allerede vedtagne foranstaltnin­
ger, er naturligvis en forudsætning for, at der overhovedet kan finde  
en praktisk samordning sted mellem medlemsstaterne og Kommissionen, for  
kun saledes vil man kunne sikre den nødvendige sammenhæng og komplementa­
ritet mellem Fællesskabets foranstaltninger og medlemsstaternes bilate­
rale foranstaltninger.
Kommissionen fremsender i  programmeringsfasen rapporter om de enkelte  
lande, offentliggør regelmæssigt statistikker om de foranstaltninger,  
som det er besluttet at finansiere, og tilsender regelmæssigt medlems­
staterne oplysninger om de foranstaltninger, den påtænker at finansiere,  
og den opfylder saledes for sit eget vedkommende den informationsforplig­
telse, der påhviler den i  henhold til Rådets resolutioner fra 1974 og  
1976 .
De oplysninger, som medlemsstaterne, det gælder i  hvert fald de fleste af  
dem, tilsender Kommissionen, er derimod for spredte og ufuldstændige til  
virkelig at kunne udnyttes. De oplysninger, de udveksler indbyrdes, er  
endnu mere fragmentariske.
For at rette op på denne situation og sikre det bedst mulige kendskab til  
de udviklingsforanstaltninger, der finansieres af Fællesskabet, kan føl-  
gpnde fem fremgangsmåder tænkes anvendt:
medlemsstaterne tilsender Kommissionen deres egne rapporter vedrørende  
de enkelte lande, såfremt sådanne rapporter foreligger;

- 9 -
- medlemsstaterne tilsender Kommissionen periodiske statistikker over for­
løbet af det udviklingssamarbejde, de deltager i;
- Kommissionen gives meddelelse om de aftaler, som visse medlemsstater ind­
går efter afslutningen af de programmeringsbesøg eller lignende besøg,  
som de aflægger i  udviklingslandene;
- medlemsstaterne giver i  overensstemmelse med artikel 15 i  den interne  
finansieringsaftale vedrørende den anden Lomé-konvention og de tilsvarende  
bestemmelser i  aftalerne med Middelhavslandene Kommissionen en række  
periodisk ajourførte oplysninger om den bistand, de påtænker at yde de  
forskellige AVS-stater. sådanne forhåndsoplysninger er af afgørende betyd­
ning for opnåelsen af den med samarbejdet tilsigtede komplementaritet,
og vil kunne tilvejebringes ved, at medlemsstaterne tilsender Kommissionen  
oplysninger svarende til dem, som Kommissionen tilsender medlemsstaterne  
i  forbindelse med identificeringen af projekter;
- etablering og opretholdelse af uformelle kontakter mellem de personer  
i  Kommissionen og i  centraladministrationerne, der er ansvarlige for  
bestemte geografiske områder. Det ville utvivlsomt fremme sådanne kontak­
ter, såfremt medlemsstaterne og Kommissionen udvekslede detaljerede over­
sigter over, hvorledes deres respektive organisationer er opbygget.
Der er her tale om pragmatiske foranstaltninger, der ikke i  sig selv inde­
bærer særlig drastiske ændringer. De bør blive en selvfølge.
Sådanne foranstaltninger vil imidlertid, uden at medføre en forøgelse af  
det administrative arbejde, på nyttig måde kunne supplere oplysningerne  
om henholdsvis medlemsstaternes og Kommissionens bistandsarbejde, og dette  
er forudsætningen for, at der overhovedet kan ske en effektiv samordning.
Endvidere ville de give Kommissionen mulighed for regelmæssigt at fremlægge  
en nøjagtig oversigt over Fællesskabets bistand.
c. Styrkelse af samordningen på stedet:
Der må nødvendigvis ske en sådan styrkelse, og dette kræver mere end blot  
en forbedring af samordningens informative funktion, idet dog en sådan for­
bedring ogsl er nødvendig.

-  10  -
Dette forudsætter, at man i stedet for den hidtil kendte form for samordning,  
der kan kaldes "passiv", idet den drejer sig om at undgå overlapning, nu  
søger at skabe en "aktiv" samordning, med andre ord en samordning, der skal  
muliggøre komplementaritet mellem udviklingsforanstaltningerne. Dette kræver  
en dynamisk indsats, dvs. fælles overvejelser og en virkelig dialog om de  
mål, modtagerlandet har inden for de enkelte sektorer, og om, hvorledes  
disse bedst kan virkeliggøres.
a) Samordningens informative funktion:  
denne skal styrkes på tre punkter:
- der skal, i  de lande, hvor Kommissionen har delegationer, ske en styrkelse  
af kontakterne mellem disse og medlemsstaternes repræsentationer pi ste­
det; ligesom det er tilfældet i  forbindelse med det politiske samarbejde,  
bør der ske en institutionalisering af disse kontakter;
- parterne skal i fællesskab udarbejde en årlig oversigt over den bistand,  
som hvert enkelt land modtager udefra, især bistanden fra Fællesskabet  
(Fællesskabet og medlemsstaterne);
- på samme nåde som medlemsstaternes repræsentationer på stedet modtager  
oplysninger af EF-tjenestemænd, der aflægger besøg på stedet, bør der,  
når højtstående tienestemænd fra en medlemsstat har aflagt besøg i  en  
AVS-stat (her tænkes navnlig på programmeringsbesøg eller besøg, der har  
til formål at identificere projekter), altid afholdes et møde med Kommis­
sionens delegation og med de øvrige medlemsstater, der er repræsenteret  
på stedet.
b) Samordningens dynamiske funktion:
Nar det drejer sig om samarbejdet med AVS-staterne, er dette den centrale  
funktion. Forudsætningen for, at der kan ydes støtte til sektorpolitikker  
er, at medlemsstaterne på et meget tidligt tidspunkt inddrages i  iværksæt­
telsen af samarbejdet. Den stadige dialog, der bør kendetegne forbindelserne  
mellem Fællesskabet og AVS-staterne, skal baseres på en indgående analyse  
af de sektorpolitikker, som det forekommer hensigtsmæssigt at støtte.

-  11 -
Efter Kommissionens opfattelse bør en sadan analyse, som er afgørende for,  
hvorledes programmeringens senere faser kommer til at forløbe, gennemfø­
res af Kommissionens delegerede i  samråd med medlemsstaternes repræsen­
tanter på stedet. Den vil eventuelt blive suppleret af den ansvarlige for  
det pågældende geografiske område i  samarbejde med de kolleger i  medlems­
staterne, som den pågældende stat eller sektor nærmest hører ind under.

-  1 2 -
På grundlag af de retningslinjer, analysen fører frem til, bør der på lo­
kalt plan skabes en permanent ramme for dialogen. Der kan i  den forbindel­
se tænkes oprettet en blandet programmeringsenhed, der skal fungere perma­
nent i  hele den periode, samarbejdet varer. Som det er tilfældet i  forbin­
delse med fødevarestrategierne vil en sådan enhed kunne sikre, at der mel­
lem modtagerlandet, Kommissionen og de berørte medlemsstater finder den foi—  
nødne udveksling af oplysninger sted, at parterne sammen søger at finde frem  
til de bedst egnede midler til at støtte den pågældende sektorpolitik  
og at de fornødne beslutninger forberedes. En sådan enhed skal naturlig­
vis stå åben for ikke EF-kapitalindskydere, det være sig bilaterale eller  
multilaterale, såfremt disse er villige til at yde et væsentligt bidrag til  
foranstaltningerne på det pågældende område.
3. Mere systematisk anvendelse af samfinansiering
Støtten til sektorpot itikker vil fremover komme til at spille en større  
rolle i  samarbejdet med AVS-staterne, og det deraf følgende større  
kapitalbehov vil ofte gøre det nødvendigt, at flere kapitalindskydere  
deltager. En sådan deltagelse, der helt naturligt bør tages op i  for­
bindelse med den fælles dialog, kan give sig udslag i  individuelle for­
anstaltninger, der ikke er direkte knyttet til de andre, men dog supple­
rer disse, da de sigter mod samme mål, nemlig at få sektorpolitikken til  
at lykkes. Den bør ligeledes komme til udtryk i  samfinansierede foran­
staltninger, der ikke er noget mål i  sig selv, men som under de rette

- 13 -
omstændigheder bedre end nogen anden finansieringsform afspejler sammen­
holdet i  Fællesskabet - mellem Kommissionen og medlemsstaterne - bide  
når det gælder analysen af sektorpolitikken og den konkrete støtte.
Det er det, der lægges op til i  det forhandlingsmandat, som Rådet har gi­
vet Kommissionen med henblik pi fornyelsen af Lomé-konventionen, idet det  
hedder, at "Fællesskabet foreslår, at man i  højere grad gør brug af sam­
finansiering".
Lignende retningslinjer gælder for iværksættelsen af den finansielle og  
faglige bistand til de ikke-associerede udviklingslande. I PEDNA-forord-  
ningen lægges der således ganske særlig vægt på samfinansieringer, idet  
der satses yå, at en væsentlig del af bistanden ydes i  form af samfinan­
sierede foranstaltninger.  Anvendelsen af disse retningslinjer har gjort  
samfinansieringen til et vigtigt element i  Fællesskabets indsats i  disse  
lande.
Samfinansieringen er således et af de væsentlige aspekter ved Fællesska­
bels ud/iktinyspolitik. Den udgør en vigtig del af samordningen. Bistands­
ydernes anvendelse at hver deres procedure påfører imidlertid modtager­
landene et meget stort administrat ivt arbejde og medfører ofte forsinkelse  
af foranstaltningerne. Det er i  den forbindelse ret paradoksalt, at der  
med hensyn til harmoniseringen af procedurerne er opnået langt bedre resul­
tater i  forholdet mellem Kommissionen og ikke-EF-kapitalindskydere (Ver­
densbanken, De arabiske fonde) end mellem Kommissionen og medlemsstaterne.  
Det er således betegnende, at der i  forbindelse med mere end 90% af de  
med medlemsstaterne samfinansierede projekter i  de ikke-associerede  
udviklingslande er anvendt parallel samfinansiering.
Kommissionen anbefaler derfor, at man så vidt det er praktisk muligt og  
und.'  forudsætning af, at man derved øger den påtænkte foranstaltnings  
effektivitet, bør anvende fælles samfinansiering, idet man da undgår at  
anvende flere forskellige procedurer.
y.»r kunne tænkes en mere ambitiøs og utvivlsomt mere rationel fremgangs­
måde gående ud på, at de medlemsstater, som måtte ønske det, indgår globale  
samf inansieringsaftaler a1 samme type som de aftaler, som visse af dem har  
indgået med Verdensbanken.

- 14 -
Sådanne aftaler skulle foruden angivelse af støttebeløbet indeholde be­
stemmelser om gyldighedsperiode, om udvælgelse og opfølgning af projek­
ter samt om de former for samfinansiering, der kan anvendes.
Kommissionen er fortsat rede til at indgå sådanne aftaler med de medlems­
stater, der måtte ønske det.
A
* *
Den form for samordning, der er beskrevet ovenfor, tager ikke sigte på  
at nå frem til en fælLes opfattelse af alle aspekter af den bistand,  
Fællesskabet yder som led i  sin udviklingspolitik, og endnu mindre pa at  
indføre en fælles udviklingspolitik.
Kommissionens fremgangsmåde er pragmatisk. Den forudsætter en øget vilje  
til at samarbejde og drøfte de praktiske aspekter ved samordningen.
Der bliver under ingen omstændigheder tale om en tvungen samordning, men  
om er fri debat, som alle parter bør forsøge at fa det bedste ud af til  
størst mulig gavn for Fællesskabet som helhed, med henblik på at opnå det  
bedst mulige resultat i  udviklingsmæssig henseende.
Kommissionens ønske er at sikre sammenhæng og virkelig komplementaritet  
mellem udviklingsforanstaltningerne til gavn for de sektorpolitikker,
der støttes.
Det en det, samordningen skal tage sigte på, og den bør udformes i  over­
ensstemmelse hermed.