Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om vikaransattes arbejdsforhold"

(KOM(2002) 149 endelig - 2002/0072 (COD))

(2003/C 61/21)

Rådet besluttede den 22. april 2002 i henhold til bestemmelserne i artikel 137 i Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab at høre Det Økonomiske og Sociale Udvalg om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Sektionen for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder (ordfører: An Le Nouail-Marlière). Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. september 2002.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 393. plenarforsamling den 18. og 19. september 2002, mødet den 19. september, følgende udtalelse med 83 stemmer for, 75 imod og 12 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Siden starten af 1980'erne er vikararbejdskraft blevet et stadig vigtigere element i det europæiske arbejdsmarked. På grund af dette fænomen vedtog Rådet og Europa-Parlamentet en række resolutioner(1), hvor man understregede behovet for at iværksætte fællesskabstiltag for at opstille rammer for anvendelse af vikarer og sikre beskyttelse af de pågældende arbejdstagere. Kommissionen fremlagde i 1982 et direktivforslag herom for de to institutioner, men forslaget, som blev ændret i 1984, blev aldrig vedtaget.

1.2. I 1990 foreslog Kommissionen en række grundlæggende bestemmelser, som havde til formål at sikre et mindstemål af sammenhæng mellem kontrakter for atypiske ansættelsesformer: deltidsarbejde, tidsbestemt ansættelse og vikaransættelse(2).

1.3. Disse tiltag indgik i et handlingsprogram i forbindelse med fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, hvori det blev angivet, at disse nye livs- og arbejdsvilkår skulle gøres til genstand for en "harmonisering opefter".

1.4. Kun ét af forslagene kom igennem; det vedrørte arbejdstagere med vikaransættelsesforhold og tog sigte på at garantere dem samme sikkerheds- og sundhedsforhold på arbejdspladsen som arbejdstagere i brugervirksomheden, og Rådets direktiv 91/383/EF herom blev vedtaget den 25. juni 1991.

1.5. Da der ikke er sket fremskridt i Rådet, har Kommissionen besluttet at indlede den procedure, der beskrives i artikel 3 i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er et bilag til protokol nr. 14 om social- og arbejdsmarkedspolitikken, som igen er et bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (ny artikel 137 og 138 i Traktaten om Den Europæiske Union - Arbejdsmarkedsdialog). Herefter blev to aftaler om deltidsarbejde og tidsbestemt ansættelse, som blev indgået af tre repræsentative organisationer, UNICE, CEEP og ESF(3), implementeret via Rådets direktiver 97/81/EF af 15. december 1997 og 1999/70/EF af 28. juni 1999. Sidstnævnte direktiv knæsatte det overordnede princip om, at arbejdstagere ikke må forskelsbehandles via arbejdskontrakten.

1.6. I maj 2000 besluttede arbejdsmarkedets parter at indlede nye forhandlinger om tredje fase af Kommissionens initiativ om atypiske arbejdsformer, fleksibel arbejdstid og arbejdstageres sikkerhed, denne gang også om vikaransættelsesforhold. Imidlertid måtte de den 21. maj 2001 erkende, at de ikke var i stand til at nå til enighed.

1.7. Der var først og fremmest uenighed om, hvordan man skulle sammenligne vikaransattes vilkår med fastansatte i den brugervirksomhed, der toges udgangspunkt i, herunder arbejdsvilkår og aflønning, og fastslå, om et vikarbureau gjorde forskel på sine vikaransatte.

1.8. Efter 10 måneder benyttede Kommissionen sig igen af sin initiativret og fremlagde dette direktivforslag(4). Udvalget påpeger, at der foreligger to rapporter, som kan konsulteres for at afklare de nærmere aspekter vedrørende vikaransattes arbejds-, ansættelses-, sundheds- og sikkerhedsvilkår på arbejdspladsen(5).

1.9. Der er stor forskel på det strukturelle og sociale grundlag for vikararbejde, og ikke blot hvad angår de juridiske forskelligheder i medlemsstaterne, hvilket arbejdsmarkedsparterne og Kommissionen er sig bevidst. I visse lande, som har udviklet tjenesteområder, der vejer tungt i den nationale økonomi, arbejder vikaransatte først og fremmest som menige medarbejdere eller som mellemledere i tjenestesektoren, og disse grupper udgør således grundstammen i vikargruppen. I andre lande, hvor industri- og landbrugssektorerne fortsat i vidt omfang baserer sig på "bierhverv", gør andre forhold sig gældende i brugen af og vilkårene for vikaransatte. Det gælder naturligvis bl.a. vikarer for fraværende arbejdstagere (sygdom, barsel, orlov), men det er ikke længere det mest almindelige vikararbejde. Siden slutningen af 1980'erne har man også brugt vikaransatte til at afhjælpe sæsonbelastninger i visse sektorer inden for landbrug, levnedsmiddelproduktion og distribution, til at skabe mere fleksible arbejdsvilkår i forskellige industrier, og til generelt at "strømline produktionsapparatet". Udvalget holder sig disse forskellige forhold for øje i sine anbefalinger og henviser ligeledes til målsætningen om fuld beskæftigelse, som Det Europæiske Råd fastsatte i Lissabon.

1.10. Udvalget gør også opmærksom på, at de store virksomheder i vikarbranchen på det europæiske "marked" er schweiziske og amerikanske holdingselskaber, fulgt af hollandske, britiske, belgiske og franske koncerner(6).

1.11. Vikararbejde vedrører, afhængigt af hvilke lande og kilder man ser på, mellem 2 og 10 % af lønarbejdergruppen og mellem 30 og 50 % af de nye arbejdstagere (unge under 25).

2. Direktivforslagets indhold - Betragtninger og tre kapitler om generelle bestemmelser, arbejds- og ansættelsesvilkår og afsluttende bestemmelser

2.1. Direktivforslaget finder anvendelse på "arbejdskontrakter eller ansættelsesforhold mellem en vikarvirksomhed", der betragtes som arbejdsgiver, og "en arbejdstager, hvor sidstnævntes arbejdskraft stilles til rådighed for en brugervirksomhed og er under dennes kontrol" og "offentlige og private virksomheder, der udøver økonomisk aktivitet". Bestemmelserne kan fraviges ved "kontrakter, der er indgået inden for rammerne af et program, som vedrører uddannelse, omskoling eller integration på arbejdsmarkedet, eller som er støttet af offentlige myndigheder".

2.2. Direktivets formål fastslås i artikel 2 i kapitel I: at forbedre kvaliteten i vikaransættelsesforholdene ved at sikre, at princippet om ikke-forskelsbehandling af vikarer overholdes, og at etablere passende rammer for anvendelsen af vikararbejdskraft for at bidrage til et velfungerende arbejdsmarked. I artikel 3 defineres de anvendte udtryk, mens artikel 4 indeholder bestemmelser om revurdering af medlemsstaternes eksisterende forbud eller restriktioner.

2.3. I kapitel II fastsættes i artikel 5 princippet om ikke-forskelsbehandling, fire muligheder for fravigelse og de nærmere gennemførelsesbestemmelser.

2.4. Artikel 6 indeholder bestemmelser om den vikaransattes ret til og mulighed for at opnå fast beskæftigelse i brugervirksomheden og forbyder, at den ansatte afkræves nogen form for betaling. Vikaren skal desuden have adgang til brugervirksomhedens sociale tilbud, og medlemsstaterne eller arbejdsmarkedets parter fastlægger, i hvilket omfang vikaren kan benytte sig af uddannelsesmulighederne i vikarvirksomhederne.

2.5. Artikel 7 vedrører de vikaransattes repræsentation i den enkelte vikarvirksomhed og muligheden for at udvide opgørelsen heraf med henblik på udregning af tærsklen for arbejdstagerrepræsentation til at omfatte selve brugervirksomheden; ifølge artikel 8 skal brugervirksomhedens ansatte informeres om anvendelse af midlertidig arbejdskraft i deres virksomhed.

2.6. Kapitel III indeholder de afsluttende bestemmelser, hvor det fastslås, at direktivbestemmelserne er mindstekrav (artikel 9), og at medlemsstater med et gunstigere beskyttelsesniveau ikke må forringe dette, ligesom der via aftaler eller overenskomster kan gennemføres forbedringer eller tilpasninger, forudsat at direktivforslagets minimumskrav overholdes.

2.7. Endelig indeholder artikel 10, 11, 12 og 13 standardklausuler.

3. Generelle kommentarer

3.1. På internationalt plan vedtog ILO den 9. juni 1997 sin konvention C 181 af 1997 om private arbejdsformidlinger, der er ratificeret af Spanien, Finland, Italien, Nederlandene og Portugal siden den 23. marts 2002. Af ansøgerlandene har også Tjekkiet ratificeret konventionen. Konventionen tilsigter, ved ophævelse af forbudet mod private arbejdsformidlinger, at beskytte arbejdstagere, der anvender disse tjenester, og den præciserer, hvilke typer foranstaltninger staterne skal indføre med henblik på at garantere arbejdstagere med vikaransættelsesforhold en passende beskyttelse. Udvalget opfordrer de medlemsstater, som endnu ikke har ratificeret konventionen, til at gøre det.

3.2. På europæisk plan skal der henvises til princippet om ligebehandling af arbejdstagere, navnlig de forskellige direktiver og afgørelser mod forskelsbehandling som følge af køn, nationalitet, etnisk oprindelse, socialt eller politisk tilhørsforhold, religion, handicap, alder eller seksuel orientering(7), som afspejler den omfattende harmonisering, som EU har iværksat inden for området.

3.3. Det skal også påpeges, at Europarådets (reviderede) socialpagt, fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder og den europæiske konvention om beskyttelse af menneskerettigheder samt ILO's grundlæggende konventioner, som alle medlemsstater har ratificeret(8), sikrer alle arbejdstagere fri fagforeningsret og ligebehandling i ansættelses- og arbejdssammenhæng.

4. Generelle bestemmelser

4.1. Direktivets titel

For at sikre en bedre overensstemmelse med forslagets fulde ordlyd foreslår Udvalget, at titlen ændres til "vikaransattes arbejds- og ansættelses forhold".

4.2. Anvendelsesområde

4.2.1. (artikel 1, stk. 1)

Udvalget understreger, at forslagets anvendelsesområde kun omfatter arbejdskontrakter, og at handelskontrakter mellem vikarbureauer og brugervirksomheder ikke betragtes som hørende under anvendelsesområdet. Ikke desto mindre må disse kontrakters bestemmelser om vilkår for tilrådighedsstillelse af vikarer ikke være i modstrid med direktivets bestemmelser. Dette bør angives utvetydigt, enten i definitionen af anvendelsesområdet eller i de afsluttende bestemmelser, så der ikke opstår juridiske uoverensstemmelser i medlemsstaternes lovbestemmelser, når direktivet omsættes til national lov.

4.2.2. (artikel 1, stk. 2)

Udvalget påpeger, at visse offentlige myndigheder i henhold til nationale love ikke må ansætte arbejdstagere via vikarkontrakter, og det foreslås derfor, at der skelnes mellem offentlige "virksomheder" og offentlige "myndigheder" alt efter situationen i de enkelte lande.

4.2.3. (artikel 1, stk. 3)

Udvalget foreslår, at ordlyden i dette punkt omformuleres, så "efter høring af arbejdsmarkedets parter" ændres til "når der foreligger aftaler med arbejdsmarkedets parter".

4.3. Formål (artikel 2)

Eftersom stk. 1 i artikel 2 drejer sig om konsekvenserne på det menneskelige plan, mens stk. 2 vedrører arbejdsmarkedets økonomiske aspekt, støtter Udvalget princippet om ligebehandling, den såkaldte "ikke-forskelsbehandling", af arbejdstagere i forhold til andre arbejdstagere, som fastslås i de indledende betragtninger og behandles i direktivforslagets artikel 5. Men Udvalget gør også opmærksom på, at det også bør tilstræbes at hæve de sociale standarder og beskyttelsesniveauet og dermed styrke den sociale og økonomiske samhørighed.

4.4. Definitioner (artikel 3)

4.4.1. "sammenlignelig arbejdstager"

Den omhandlede anciennitet forstås som ancienniteten i brugervirksomheden. For at undgå forskelsbehandling bør den anciennitet medregnes, som vikaren har optjent i sit arbejde, ud over dennes uddannelse og faglige kvalifikationer, da bureauerne i forbindelse med vikararbejde også træffer deres ansættelsesvalg ud fra opgørelser over tidligere arbejde. Visse medlemsstater har bestemmelser i deres nationale lovgivning eller praksis, som omhandler "tilsvarende kvalifikationer, efter prøvetid, hos en fastansat med samme jobfunktion". Disse bestemmelser tager imidlertid ikke højde for vikaransattes anciennitet inden for deres profession eller aktivitetssektor, og det udgør en grundlæggende mangel i vikarernes ligebehandling og status, som arbejdsmarkedets parter kunne afhjælpe i medlemsstaterne, hvis direktivforslaget tilskyndede dem hertil.

4.4.2. "væsentlige arbejds- og ansættelsesforhold"

Udvalget konstaterer, at de væsentlige arbejds- og ansættelsesforhold omfatter aflønning (artikel 3, stk. 1, litra d), afsnit ii). EF-traktatens artikel 137 overlader ganske vist til medlemsstaterne at træffe beslutning om grundlæggende social beskyttelse og pensionsrettigheder, men det understreges også i traktaten, at disse rettigheder for vikaransattes vedkommende må betragtes som væsentlige arbejds- og ansættelsesforhold, både hvad angår hvordan rettighederne erhverves, hvor meget arbejde det forudsætter, og hvordan man opgør det karriereforløb, som giver adgang til de supplerende rettigheder(9). Medlemsstaterne bør, lige som tilfældet var med direktivet om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, opfordres til at træffe supplerende foranstaltninger med henblik på at tilpasse socialsikringsordningerne til denne form for arbejde, således at der sikres ligebehandling, idet størstedelen af forskelsbehandlingen vedrører disse forhold (tærskler og vilkår for adgang til arbejdsløshedsunderstøttelse, betaling af sociale ydelser).

4.5. Revurdering af forbud eller restriktioner (artikel 4)

4.5.1. EF-traktatens bestemmelser (artikel 137, stk. 6) tillader ikke, at direktivet indeholder et formelt forbud mod at antage vikarer, som skal træde i stedet for arbejdstagere, der deltager i arbejdskonflikter (først og fremmest strejker), men Udvalget vil gerne understrege, at der findes en frivillig aftale om ikke at ansætte vikarer i virksomheder til erstatning for arbejdstagere, der deltager i kollektive aktioner(10) og at visse medlemsstater har indført et sådant forbud i deres nationale lovgivning. Denne forpligtelse bør blive til en regel både for vikarbureauer og for de virksomheder, som benytter sig af deres tjenester.

Direktivet bør derfor i det mindste indeholde en bestemmelse, der sikrer, at den nationale strejkeret overholdes. Et eksempel på et forslag i den retning ville være at indrømme medlemsstaterne mulighed for selv og/eller arbejdsmarkedets parter at fastlægge bestemmelser, som udelukker anvendelsen af vikarer i strejkeramte virksomheder.

4.5.2. Udvalget konstaterer, at direktivforslagets ordlyd er vag hvad angår eksisterende restriktioner, som skal revurderes i henhold til artikel 4. De skal ikke nødvendigvis afskaffes, ligesom der også kan indføres nye restriktioner, hvis særlige forhold nødvendiggør det inden for bestemte økonomiske aktivitetsområder. Det kan ikke udelukkes, at man med tiden, på grund af den teknologiske udvikling, folkesundheden og befolkningens sikkerhed(11) og den foreliggende viden om bioteknologi, bliver nødt til at indføre nye restriktioner, som ikke var nødvendige ved den foregående revurdering. I denne forbindelse tænker Udvalget f.eks. på behandling af hospitalsaffald og risiko for bakteriologisk forurening. Udvalget gør opmærksom på, at bestemmelser om restriktioner eller afskaffelse heraf også skal overholde Rådets direktiv 91/383(12), navnlig hvad angår ioniserende stråling.

5. Arbejds- og ansættelsesvilkår

5.1. Princippet om ikke-forskelsbehandling (artikel 5)

5.1.1. Udvalget støtter princippet om ikke-forskelsbehandling, som er i overensstemmelse med bestemmelserne om grundlæggende menneskerettigheder.

Udvalget erkender, at det er vigtigt af hensyn til målet om en bedre beskyttelse af vikaransatte, at man knæsætter dette generelle princip. Dog finder Udvalget det beklageligt, at de undtagelser, som omtales i selvsamme artikel 5, neutraliserer dette princip om ikke-forskelsbehandling.

5.1.2. Når vikarbureauer udstationerer vikarer i en anden medlemsstat end den, hvis love arbejdskontrakten er underlagt, bør arbejds- og ansættelsesvilkårene være underlagt den medlemsstat, som vikaren er udsendt til, medmindre oprindelseslandets regler er mere gunstige.

5.1.3. Når fastansatte fra et tredjeland udstationeres som led i grænseoverskridende tjenesteydelser eller en virksomhed med hjemsted i én medlemsstat stiller sådanne arbejdstageres arbejdskraft til rådighed i en anden medlemsstat, gælder "udstationeringsdirektivet"(13).

5.1.4. Udvalget beklager, at direktivbilagets konsekvensanalyse ikke omfatter en tilbundsgående analyse af det grænseoverskridende vikararbejdes arbejdsmarkedskonsekvenser på nationalt plan (f.eks. i St-Nazaire i Frankrig, Berlin i Tyskland, Trieste i Italien) eller på regionalt plan (i grænseområder).

5.1.5. Det skal bemærkes, at forskellene i brugen af vikaransatte fra land til land ikke må føre til, at deres repræsentation i arbejdsmarkedsdialogen vurderes fuldstændig uafhængigt fra andre arbejdstageres repræsentation.

5.1.5.1. Udvalget henstiller, at det præciseres, at den undtagelse (artikel 5, stk. 2), som gælder for vikarer, som har en tidsubegrænset kontrakt med en vikarvirksomhed, kun vedrører aflønningen, og det på den betingelse, at de berørte vikarer modtager en betaling i perioderne mellem missionerne, som er nedfældet i kollektive overenskomster og/eller i lovgivningen.

5.1.5.2. Efter Udvalgets opfattelse bør den gunstigste nationale praksis fortsat gælde, men det fremgår ikke klart af artikel 5, stk. 3. "En tilstrækkelig beskyttelse" er ikke præcist nok og kan i yderste fald blot betyde, at EF-Domstolen eller den europæiske menneskerettighedskonvention må inddrages, hvilket kan kaste vikaransatte og arbejdsgivere ud i årelange, vilkårlige procedurer. Udvalget opfordrer Kommissionen til at præcisere, hvorledes dette punkt skal fortolkes set på baggrund af udkastets artikel 9. Skal "en tilstrækkelig beskyttelse", som accepteres af mindretalsorganisationer, opfattes som at "udgøre tilstrækkelig begrundelse for at berettige et generelt ringere beskyttelsesniveau for arbejdstagerne på de områder, der er omfattet af direktivet"?

5.1.5.3. Udvalget kan ikke godkende undtagelsen i udkastets artikel 5, stk. 4, som i praksis udelukker hovedparten af de vikaransatte fra princippet om ikke-forskelsbehandling og indfører en diskriminerende varighedsbestemt bestemmelse, der er i strid med princippet om ikke-forskelsbehandling.

5.1.6. Afvigelsen i artikel 5, stk. 2: "for så vidt vikaren har en tidsubegrænset kontrakt med en vikarvirksomhed og aflønnes i perioderne mellem missionerne" og afvigelsen i artikel 5, stk. 4: "opgaver, som ikke overstiger 6 uger" kan, når de indgår i fællesskabslovgivningen, føre til, at medlemsstaterne forringer deres lovgivning eller overenskomster, som er fastlagt ved forhandling med arbejdsmarkedets parter, hvis de mindre gunstige fællesskabsbestemmelser efter deres opfattelse udgør en "tilstrækkelig beskyttelse" (artikel 5, stk. 3).

5.1.7. Eksistensen af et regelsæt eller af en konvention, som specielt gælder for vikarlønmodtagere, som har en tidsubegrænset kontrakt med en vikarvirksomhed, må ikke udgøre en hindring for, at de nyder godt af gunstigere bestemmelser, som er gældende i brugervirksomheden.

5.1.8. Det overlades til medlemsstaterne at fastsætte bestemmelser om gennemførelse af princippet om ikke-forskelsbehandling, jf. artikel 5, stk. 6. Udvalget godkender denne passus.

5.2. Adgang til fast beskæftigelse og kvalitet i ansættelsen (artikel 6)

5.2.1. Udvalget understreger, at der bør lægges stor vægt på at integrere vikaransatte i virksomhedens arbejdsfællesskab, og støtter fremgangsmåden i artikel 6, stk. 1, for at sikre arbejdstagerne de samme muligheder og den samme behandling.

5.2.2. Udvalget støtter også bestemmelserne i stk. 2 om forbud mod hindringer for ansættelse af vikarer i brugervirksomheden efter afslutning af vikaropgaverne for at forebygge, at udsatte arbejdstagere låses fast i usikre stillinger(14).

5.2.3. Udvalget er enig i, at ansvaret for vikarers videreuddannelse bør deles mellem brugervirksomheden og vikarbureauet i overensstemmelse med national praksis, og at adgangen til uddannelse kan forbedres af medlemsstaterne (det offentliges ansvar) og arbejdsmarkedets parter (delt ansvar)(15).

5.3. Vikaransattes repræsentation (artikel 7)

Udvalget understreger, at vikaransattes repræsentation skal respekteres og styrkes under overholdelse af det overordnede princip om organisationsfrihed, og Udvalget støtter artikel 7.

6. Afsluttende bestemmelser

6.1. Mindstekrav (artikel 9)

6.1.1. Det er vigtigt, at man ikke svækker beskyttelsen af vikaransatte i lande, hvor de beskyttes på passende vis af sociale bestemmelser, som er gældende i medlemsstaterne, og hvor aftalte og velafbalancerede ordninger allerede findes på tidspunktet for omsættelsen.

6.2. Gennemførelse (artikel 11)

Udvalget foreslår et nyt stk. 2 i artikel 11: "Medlemsstaterne rådfører sig med arbejdsmarkedets parter forud for ethvert initiativ til love eller administrative bestemmelser, som tages i en medlemsstat med henblik på at efterkomme direktivet".

7. Afsluttende bemærkninger

7.1. Udvalget mener på den ene side, at der er risiko for, at princippet om ikke-forskelsbehandling i forhold til sammenlignelige arbejdstagere i brugervirksomheden, som er et centralt princip, undergraves af de afvigelser, som forslaget tillader, navnlig i artikel 5, stk. 4, hvad angår vikaransatte, som varetager opgaver for en brugervirksomhed i en periode på højst seks uger. Udvalget frygter, at denne afvigelse i visse lande kan medføre, at vikaransatte forskelsbehandles i forhold til sammenlignelige arbejdstagere i brugervirksomheden. Det er efter Udvalgets opfattelse af central betydning at forhindre en sådan forskelsbehandling for at sikre vikaransattes juridiske stilling og undgå en underminering af de traditionelle systemer til fastlæggelse af arbejds- og lønforhold i brugervirksomhederne.

7.2. På den anden side er Udvalget klar over, at princippet om ikke-forskelsbehandling, som er et grundprincip i de europæiske traktater, ikke må bringes i tvivl. Dette skal sikres ved, at man baserer sig på det i direktivet valgte referencepunkt "sammenlignelige arbejdstagere i brugervirksomheden, for så vidt angår alle væsentlige arbejdsforhold". Men i betragtning af landenes forskelligartede juridiske og sociale situation og det forhold, at vikararbejde bl.a. adskiller sig fra andre arbejdsformer ved at omfatte tre parter, foreslår Udvalget, at det for at sikre en hensigtsmæssig gennemførelse i medlemsstaterne overlades til disse at gennemføre princippet, så man undgår at tage udgangspunkt i et for begrænset eller undtagelsespræget system og samtidig respekterer nationale love, overenskomster og skikke.

7.3. Disse to anbefalinger tager højde for de europæiske institutioners målsætning om forenkling af fællesskabslovgivningen(16), som Udvalget allerede har foregrebet i tre af sine udtalelser(17).

Bruxelles, den 19. september 2002.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 2 af 4.1.1980, s. 1, og EFT C 260 af 12.10.1981, s. 54.

(2) Tre rådsforslag om atypiske ansættelsesformer, KOM(90) 228 endelig udg. af 29.6.1990, EFT C 224 af 8.9.1990, s. 8.

(3) Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i Europa (UNICE). De Offentlige Arbejdsgiveres Europæiske Organisation (CEEP). Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation (ESF).

(4) Begrundelsen, kapitel III, pkt. 1B.

(5) "Vikararbejde i Den Europæiske Union", Donald Storrie, Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene (2002) og "Nye kontraktformer og disses konsekvenser for arbejdsmiljøet",Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur.

(6) "Travail temporaire, diagnostic et prévisions 2002", Institut Xerfi (Frankrig).

(7) Rådets direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, EFT L 303 af 2.12.2000, s. 16-22. Rådets direktiv 2000/43/EF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse, EFT L 180 af 19.7.2000, s. 22-26. Rådets afgørelse om Fællesskabets handlingsprogram for bekæmpelse af forskelsbehandling (2001-2006), EFT L 303 af 2.12.2000, s. 23-28.

(8) Især konventionerne C 87, C 98, C 111 og C 135.

(9) CES 686/2002 af 29. maj 2002, "Mulige alternativer i forbindelse med pensionsreformen", ordfører: Giacomina Cassina, medordfører: Harry Byrne.

(10) CIETT (den internationale sammenslutning af vikarbureauer). Adfærdskodeks.

(11) CES 843/2002 af 17. juli 2002 "Kontrol med lukkede højaktive strålekilder", ordfører Gerd Wolf. CES 1495/2001 af 29. november 2001 "Markedsadgang for havnetjenester", ordfører: Daniel Retureau EFT C 48 af 21.2.2002.

(12) Rådets direktiv 91/383/EØF, EFT L 206 af 29.7.1991, s. 19-21.

(13) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (EFT L 18 af 21. januar 1997).

(14) Kommissionens meddelelse om bekæmpelse af social udstødelse og fattigdom, KOM(2000) 368 endelig udg. - COD 2000/157.

(15) Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens memorandum om livslang læring", ordfører: Christoforos Koryfidis - EFT C 311 af 7.11.2001.

(16) Meddelelse fra Kommissionen om handlingsplan om "bedre og enklere lovgivningsmæssige rammer" KOM(2002) 278 endelig.

(17) Udtalelse om "Regelforenkling i det indre marked (Markedsobservatoriet)" - ordfører: Bruno Vever, EFT C 14 af 16.1.2001. Udtalelse om "Regelforenkling" - ordfører Kenneth Walker, EFT C 48 af 21.2.2002. Udtalelse om "Meddelelse fra Kommissionen om bedre og enklere lovgivningsmæssige rammer" - ordfører Kenneth Walker, EFT C 125 af 27.5.2002.

BILAG

til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne, men opnåede mindst en fjerdedel af de afgivne stemmer:

Hele sektionens udtalelse erstattes af følgende:

"Udvalget godkender i princippet et direktiv om vikararbejde, som på én gang skal garantere den vikaransattes retssikkerhed og opvurdere denne sektors jobpotentiale. Det mener dog, at Kommissionens forslag er et dårligt kompromis.

Udvalget ønsker at understrege, at nøgleprincippet om ikke-forskelsbehandling af den vikaransatte ikke er til debat. Det mener dog, at det kun vil kunne gennemføres rigtigt ved at lægge ansvaret ud til medlemsstaterne og give dem valget mellem enten at gennemføre dette princip set i forhold til en sammenlignelig arbejdstager i brugervirksomheden eller set i forhold til en sammenlignelig arbejdstager i vikarbureauet. Den mekanisme, som der lægges op til i Kommissionens forslag, bevirker, at man anser sammenligningen med den sammenlignelige arbejdstager fra brugervirksomheden for det eneste referencesystem, og at enhver anden metode anses for en undtagelse og følgelig skal fortolkes restriktivt.

Den løsning, som Udvalget anbefaler, tager udgangspunkt i de forskellige retlige forhold i medlemsstaterne. Det særlige ved vikararbejde ligger i, at tre parter er involveret. I modsætning til tidsbegrænsede kontrakter, der nævnes som reference, og som indgås af ligestillede parter, indgår der tre parter i et vikaransættelsesforhold: Den vikaransatte, vikarbureauet og brugervirksomheden. Medlemsstaterne har behandlet dette særlige forhold på forskellige måder i deres juridiske tilgang. Heraf følger efter Udvalgets mening, at man bør give medlemsstaterne et vist spillerum til at gennemføre princippet om ikke-forskelsbehandling, hvilket princip på ingen måde bestrides. Udvalgets synspunkt harmonerer i øvrigt med subsidiaritetsprincippet.

Endelig er Udvalget bange for, at man vil påtvinge nogle løsninger, der kan gå ud over jobskabelsen, som netop er det argument, Kommissionen benytter som begrundelse for sit forslag. Det understreges ligeledes, at forslagets pedantiske karakter vil medføre nye administrative byrder, som i første række vil ramme sektorens små og mellemstore virksomheder."

Afstemningsresultat

Stemmer for: 82, stemmer imod: 90, hverken for eller imod: 6.