Regionsudvalget udtalelse om »De kommende overordnede retningslinjer for den økonomiske politik« (1999/C 51/11)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til Kommissionens meddelelse om vækst og beskæftigelse i en stabilitetsorienteret ØMU - Økonomisk-politiske retningslinjer med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998 (KOM(98) 103 endelig udg.) og Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker (KOM(98) 279 endelig udg.),

under henvisning til Kommissionens beslutning af 27. februar 1998 om i henhold til artikel 198 C, stk. 1, i Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab at anmode om Regionsudvalgets udtalelse om ovennævnte emne,

under henvisning til præsidiets beslutning af 13. maj 1998 om at udarbejde en udtalelse om dette emne og at henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 6 »Beskæftigelse, Økonomisk Politik, Det Indre Marked, Industri, SMV«,

under henvisning til forslag til udtalelse (CdR 110/98 rev.) vedtaget af Underudvalg 6 den 20. juli 1998 (ordfører: Mercedes Bresso) -

på den 26. plenarforsamling den 18.-19. november 1998 (mødet den 19. november) vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning: Resumé af Kommissionens meddelelse

1.1. I meddelelsen antager Kommissionen, at det igangværende økonomiske opsving, der er stimuleret af lave rentesatser, som på deres side er resultatet af konvergensen og af den stramme økonomiske politik, vil kunne ændre sig til et varigt vækstforløb trukket af investeringerne. Men med en BNP-vækst for EU under ét på 2,6 % i 1997 og 3 % i 1998 er der kun registreret ganske små forbedringer i den samlede beskæftigelse: beskæftigelsesproblemet er og bliver derfor hovedproblemet i EU.

Beskæftigelsesproblemet i EU vil først kunne løses på mellemlang til lang sigt og vil kræve et varigt investeringsledet vækstforløb; dette mål kan nås, da der findes uudnyttet produktionskapacitet, som kan fremme en ikke-inflationær vækst.

Ud fra hensynet til dette mål for den økonomiske politik i EU må der ikke slækkes på de grundlæggende bindinger: den monetære stabilitet skal fastholdes, tilliden på markederne skal opretholdes, konvergensvirkemidlerne skal anvendes fuldt ud, lønudviklingen skal holdes i ave og der skal gennemføres strukturreformer.

1.2. Beskæftigelsesproblemet inden for EU har to sider: på den ene side var der i 1997 18 mio. arbejdsledige (svarende til en ledighedsgrad på 10,7 %), på den anden side var beskæftigelsesfrekvensen (de beskæftigede i procent af befolkningen i den erhvervsaktive alder) kun 60 % mod 74 % i USA og Japan.

EU's mål er på én gang at nedbringe ledighedsgraden til naturlige niveauer og at hæve beskæftigelsesfrekvensen til det, den lå på i 1961 (67 %), og gerne helt op i nærheden af det tilsvarende tal for USA og Japan (72 %), svarende til en tilgang til arbejdsmarkedet på 22-34 mio. personer, hvilket forudsætter et beskæftigelsespotentiale af tilsvarende størrelse.

Denne anden målsætning skal realiseres ved at stimulere beskæftigelsen blandt lønmodtagere og selvstændige erhvervsdrivende og skabe incitamenter til etablering af virksomheder; desuden er det nødvendigt at finde nye beskæftigelsesmuligheder inden for non-profit sektoren og søge at gøre de unges arbejdsudbud mere fleksibelt i forhold til en række job, som de generelt betragter som lidet tiltrækkende.

Et meget væsentligt punkt er udbuddet af kvindelig arbejdskraft, som er ret behersket i de sydlige lande i Europa; hvis kvindernes erhvervsdeltagelse kommer på et mere rimeligt niveau, vil det i sig selv afgørende hæve erhvervsfrekvensen i EU.

Mere overordnet er der behov for en uddannelsesindsats og for en forbedring af de menneskelige ressourcer, herunder for omskolingsprogrammer samt for en aktiv arbejdsmarkedspolitik og strukturpolitik, for at imødegå en utilstrækkelig nettojobskabelse.

Desuden er det nødvendigt, at substitutionen af arbejde med kapital, som er en proces, der har stået på de sidste tyve år, nedbremses. De teknologiske og organisatoriske fremskridt vil fortsætte, men hvis det sker i en ramme af løntilbageholdenhed, vil man samtidig kunne dæmpe hastigheden i substitutionsprocessen arbejde/kapital og hæve vækstraten.

1.3. Hvis der skal sikres en varig, bæredygtig investeringsvækst og beskæftigelsesfremgang uden inflationspres, vil det kræve en stabilitetsorienteret monetær politik, en vedholdende indsats for at sanere de offentlige finanser i medlemsstaterne, en udvikling i pengelønningerne i harmoni med hensynet til stabile priser samt en reallønsudvikling, der retter sig efter produktivitetsudviklingen.

I dette scenario vil ØMU'en have en positiv indvirkning på væksten, fordi den vil sikre et mindre risikobetonet investeringsmiljø, i og med at der ikke længere vil være svingende valutakurser eller risiko for konflikt mellem finans- og pengepolitikken. ØMU'ens rolle vil derfor være fundamental, når det handler om at igangsætte en »god« cirkel med stabilitet og vækst.

1.4. I ØMU'en vil den monetære politik være et ECB- og et ESCB-anliggende. Skal de lange renter fastholdes på et lavt niveau, er det afgørende, at ECB erhverver og bevarer uafhængighed og troværdighed. Hovedopgaven i den monetære politik vil være at opretholde stabile priser, men ECB skal også støtte den generelle økonomiske politik, herunder tilgodese hensynet til vækst og beskæftigelse.

Finanspolitikken vil fortsat falde ind under de nationale regeringers kompetence, men den skal føres inden for de bindinger, stabilitets- og vækstpagten lægger, såvel i som uden for ØMU'en. Finanspolitikkens opgaver vil være at frembringe et fald i de lange renter for at stimulere de private investeringer og nedbringe den offentlige gæld; de offentlige udgifter skal drejes over mod investeringer (erhvervsinvesteringer, investeringer i infrastruktur, menneskelig kapital og aktiv arbejdsmarkedspolitik); det offentlige forbrug (pensioner, sundhedsvæsen, arbejdsløshedsunderstøttelse og sociale udgifter) skal holdes i ave, og på længere sigt skal de skatter og sociale bidrag, der belaster virksomhedernes omkostninger, sænkes.

1.5. Denne proces stiller krav om, at lønudviklingen holdes under kontrol af hensyn til den fortsatte sanering af de offentlige budgetter og sikring af et højt beskæftigelsesniveau. Reallønsudviklingen skal derfor rette sig efter produktivitetsudviklingen, således at såvel investeringerne som købekraften kan øges, og samtidig skal udviklingen i pengelønningerne tilgodese hensynet til prisstabilitet. Kravet om løntilbageholdenhed gælder naturligvis også den offentlige sektor.

Skal disse mål nås, er det afgørende, at der dels er et gunstigt klima for den sociale dialog, dels at der i de kollektive lønoverenskomster tages hensyn til de produktivitetsforskelle, der er (og som varierer med færdighedsniveau, branche og region). I forbindelse med opbygningen af det indre marked må der også tages hensyn til de undertiden meget store forskelle i arbejdskraftomkostninger fra det ene EU-land til det andet, som i de fleste tilfælde skyldes forskelle i udformningen af de sociale tryghedssystemer.

1.6. Strukturpolitikken indtager en nøgleposition, når det drejer sig om at fremme den økonomiske vækst, genskabe konkurrenceevnen og øge beskæftigelsen, forudsat imidlertid at strukturpolitikken går hånd i hånd med en sund makroøkonomisk politik. Hidtil har de fremskridt, der er opnået med hensyn til strukturreformer, der skal øge fleksibiliteten og tilpasningsevnen på vare- og tjenestemarkederne og frem for alt arbejdsmarkedet, været utilfredsstillende i næsten samtlige EU-lande.

I ØMU-sammenhæng skulle strukturreformer rettet mod en varig nedbringelse af arbejdsledigheden - under forudsætning af at medlemsstaterne engagerer sig i fornødent omfang - i sidste ende kunne styrke såvel effektiviteten på markederne som den sociale sammenhængskraft.

Strukturpolitikken skal frem for alt tjene til at udbygge det indre marked fuldt ud gennem en harmonisering af nationale lovbestemmelser og incitamenter til spredning af ny teknologi, innovation, skabelse af hardware- og softwarenet og udvikling af en iværksætterkultur.

Derudover vil det være nødvendigt at gennemføre reformer på vare- og tjenestemarkederne ved at forstærke konkurrenceevnen (fjerne unødige byrder, der belaster erhvervslivet, og statsstøtte til hensygnende industrier), tilpasse lovgivningen til SMV-sektorens krav om regelforenkling og hurtige administrative procedurer samt fjerne hindringerne for en integration af de finansielle markeder.

For så vidt endelig angår arbejdsmarkedet er det nødvendig på sigt at sætte ind med en aktiv arbejdsmarkedspolitik (reform af arbejdsformidling, investeringer i uddannelse), lette skatte- og bidragstrykket på lønarbejde og reformere de sociale tryghedssystemer ved at øge incitamentet til at søge arbejde og nedbringe incitamenterne til at forblive i passiv forsørgelse.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Den overordnede kontekst, der bebudes i dokumentet, er utvivlsomt gunstig for lokal og regional udviklingspolitik, også selv om meddelelsen kun i forbifarten kommer ind på dette spørgsmål. På det globaliserede marked er den økonomiske konkurrence i stadig højere grad en konkurrence mellem regioner og lokale erhvervssystemer.

En decentralisering - og det er jo det, der ligger i subsidiaritetsprincippet - i politiktilgangen er nødvendig, når det drejer sig om reformer af vare-, tjeneste- og arbejdsmarkederne. Da det handler om national implementering af EU-direktiver vedrørende regulering af markeder, er de lokale og regionale myndigheder dem, der er bedst placeret til at kunne udarbejde og udmønte ad hoc-programmer, for så vidt som det er dem, der ligger inde med viden om det lokale områdes særlige kendetegn, begrænsninger og potentiale.

Derfor skal EU's strukturpolitik såsom de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen forhandles, tilpasses og gennemføres under hensyntagen til den lokale og regionale udvikling og den sociale sammenhængskraft og under overholdelse af konkurrenceprincippet og hensynet til budgetsaneringer.

Desuden vil den »gode« budgetsaneringscirkel, der skaber et positivt samspil mellem stabilitet og vækst, give de lokale og regionale myndigheder flere frihedsgrader, så de kan håndtere større, mere vidensbaserede investeringer i programmer til understøttelse af udviklingen. Afgørende er her, at de sættes i stand til at fungere autonomt på deres eget kompetenceniveau uden for mange bureaukratiske begrænsninger.

2.2. Skal de lokale og regionale udviklingsforløb understøttes på en effektiv måde, er der behov for en målrettet og konsensusbaseret politiktilgang: det vil sige, at udviklingsindsatsen skal bygge på et indgående kendskab til lokale forhold og fastlægges på en sådan måde, at den kan støttes af arbejdsmarkedets parter.

De tre institutionelle niveauer, som er fælles for de fleste EU-lande (regioner, provinser og kommuner), har hver sin specifikke rolle at spille, og der er behov for det bredest mulige samarbejde mellem dem, under respekt for subsidiaritetsprincippet.

2.3. Dimensionen i udformningen og udmøntningen af strukturpolitiske reformer for vare-, tjenesteydelses- og arbejdsmarkederne må nødvendigvis have et stærkt lokalt islæt.

På EU-planet, det nationale plan (og det regionale) vil interventioner til strukturel reform af markeder overvejende vedrøre regelværket og sigte på at lempe unødige byrder, der belaster erhvervslivet, og at styrke virksomhedernes tilpasningsevne og fleksibilitet, så de er gearet til de skiftende vilkår på det indre marked og på de globale markeder.

På det lokale og regionale plan har de lokale og regionale myndigheder i betragtning af, at den globale konkurrence er en konkurrence mellem regioner, stor handlefrihed til at gå ind og styrke både effektiviteten på markederne og den sociale sammenhængskraft, netop fordi de har nøje kendskab til lokale forhold.

Indsatsområderne vil specielt være non-profit sektoren og servicesektoren, som det påpeges i meddelelsen, men også de fire »søjler« i en aktiv arbejdsmarkedspolitik (forbedre arbejdskraftens »beskæftigelsesegnethed«, fremme iværksætterånden, stimulere virksomhedernes og lønmodtagernes tilpasningsevne samt sikre ligestilling) samt forstærket fleksibilitet og tilpasningsevne på vare- og tjenestemarkederne, under fuld respekt for konkurrenceprincippet.

2.4. At tildele de lokale og regionale myndigheder en central rolle i strategier, der sigter på strukturreformer på markederne og på den sociale sammenhængskraft, er ikke ensbetydende med at indrømme dem enekompetence på området. Tværtimod skal de lokale og regionale myndigheder primært udfylde en stimulerende og koordinerende opgave i samarbejde med andre aktører på stedet, det være sig offentlige som private.

Kommunernes og regionernes opgave med hensyn til stimulering af beskæftigelsen består ikke blot i at korrigere for såkaldte markedsfejl. Deres kernevirksomhed har også betydning for arbejdsmarkedet, ikke mindst børnepasningsordninger og sundhedsydelser m.v.

De lokale og regionale myndigheder skal ikke træde andre aktører i bedene, men derimod skabe sådanne rammevilkår, at de private virksomheder sættes i stand til at forbedre deres effektivitet og konkurrenceevne. Deres rolle er derfor af indirekte art - impulsgivende, koordinerende og formidlende - og de partnere, de arbejder sammen med, vil omfatte private virksomheder, offentlige organer, uddannelsesinstitutioner, aktører inden for non-profitsektoren m.v.

2.5. I denne sammenhæng er de regionale og lokale pagter en brugbar model, eftersom de repræsenterer en metode til gennemførelse af lokale udviklingsstrategier i store dele af EU.

Pagterne har som bekendt til formål at nyttiggøre den lokale viden og de lokale iværksætterressourcer ved, at der for området formuleres integrerede projekter, der gennemføres med sigte på den sociale sammenhængskraft og princippet om offentlige/private partnerskaber.

De rige piloterfaringer, der hidtil er indvundet i Italien og i en række andre EU-lande, synes - omend vi kun befinder os i en forsøgsfase - at vise, at pagterne, udover at være bygget op om specifikke projekter, overordnet sigter mod større fleksibilitet og tilpasningsevne i økonomien, større effektivitet på de lokale markeder og øget konkurrenceevne.

I et længere tidsperspektiv er de lokale pagters potentielle anvendelsesområde derfor meget bredere, end Kommissionens meddelelse lader ane (miljø og personlige tjenesteydelser), og de vil nødvendigvis også omfatte strategier til støtte af SMV'er inden for fremstillingsvirksomhed og erhvervsservice.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Den markedspolitik, der falder ind under de lokale og regionale myndigheders kompetenceområde, vedrører overvejende tre områder: administrative procedurer, gennemsigtighed på tjenestemarkederne og samordning af lokale udviklingsprojekter.

Tunge administrative procedurer er en ikke ubetydelig byrde for SMV'erne, såvel for eksisterende virksomheder som for virksomheder i etableringsfasen. En strømlining af procedurerne, skabelse af en »one-stop-shop« og etablering af konsulentserviceordninger er alle udspil, som falder inden for de lokale og regionale myndigheders opgaveområde, og som vil kunne nedbringe virksomhedernes driftsomkostninger og administrative byrder.

Gennemsigtighed på tjenstemarkederne er utvivlsomt et af de største problemer for SMV'erne i næsten hele EU. Det er kun sjældent, at de små virksomheder har tilstrækkelig tid, kompetence og ressourcer til at forhøre sig om, hvilke lokale servicetilbud der måtte være, når det drejer sig om at innovere virksomheden og styrke konkurrenceevnen. De lokale og regionale myndigheder kan gå ind med sådanne tilbud, specielt i tilfælde som Frankrig og Tyskland, hvor man mangler sådanne organer på nationalt plan, eller ad hoc-organer i øvrigt.

I øvrigt støder man i forsøget på at igangsætte en lokal udviklingsproces via et samspil mellem forskellige aktører (såsom en regional pagt) ofte ind i det problem, at de forskellige lokale aktører ikke har tilstrækkelig tillid til hinanden. Ved at påtage sig en rolle som koordinator og garant kan den lokale eller regionale myndighed igangsætte en »god« cirkel, hvor ansvaret for udvikling og beskæftigelse fordeles ligeligt på offentlige og private aktører.

3.2. Aktiv arbejdsmarkedspolitik

3.2.1. Forbedre arbejdsstyrkens beskæftigelsesegnethed: Programmerne skal søge at optimere ligevægten mellem udbud og efterspørgsel efter arbejdskraft og samtidig tage hensyn til tendenser i udbuddet (ønsker fra de unges side).

Der er to områder, hvor de lokale og regionale myndigheder med fordel kan spille en nøglerolle: i indsatsen over for de unge og over for de langtidsledige.

De unge skal sættes i stand til via uddannelse, specifik vejledning og kulturtilbud selv at foretage et erhvervsvalg - det være sig som selvstændig eller lønmodtager - som harmonerer med de muligheder, der er lokalt, og som tillige betyder, at de udnytter deres færdigheder og uddannelse.

I forhold til de langtidsledige kan de lokale og regionale myndigheder - ud over som i nogle medlemslande at sætte ind for, at de unge ikke fastholdes i passiv forsørgelse (ved f.eks. at give dem job inden for det sociale område) - fremme kendskabet til de muligheder, der er, og, hvor det er muligt, genopbygge den lediges evner og færdigheder, så han atter kan komme beskæftigelse.

For så vidt angår specielt uddannelse er det kun ved at satse på de lokale og regionale myndigheder, at der kan gennemføres en decentral uddannelsespolitik, der er gearet til behovene i det lokale område. Med udgangspunkt i en bred grunduddannelse kan de lokale og regionale myndigheder, i samarbejde med erhvervslivet og uddannelsesinstitutionerne, finde frem til specifikke omskolings- og opkvalificeringsforløb, som modsvarer erhvervslivets umiddelbare behov snarere end retter sig efter, hvilken uddannelsesretning der er særlig populær i det givne øjeblik.

Endelig kan de lokale og regionale myndigheder, stadig i samarbejde med de andre aktører i regionen, udvikle en række kulturelle tiltag, som kunne hjælpe med til at øge de unges ringe bevægelighed på det europæiske arbejdsmarked. Partnerskabsaftaler mellem lokale og regionale myndigheder i forskellige lande ville være særlig interessante og kunne støttes af relevante EU-programmer.

3.2.2. Fremme iværksætterånden: Der er dels tale om programmer, der skal fremme opkomsten af nye iværksætterinitiativer, dels en indsats, der skal fremme nyetablerede virksomheders overlevelse og vækst.

Specielt hvad angår små virksomheder, herunder mikrovirksomheder, skal fremme af foretagsomheden støttes af de lokale og regionale myndigheder, der som de eneste er i stand til at nå ud til de enkelte virksomheder i lokalområderne.

Desuden bør der gennemføres specifikke foranstaltninger til støtte for kvindelige iværksættere, nemlig ved at sætte ind over for de dele af arbejdsudbuddet, hvor ledighedsgraden er højst (eller over for de kvinder, der ikke deltager på arbejdsmarkedet).

Særlig opmærksomhed kræver gruppen af selvstændige med lønmodtagerlignende status. I de fleste tilfælde er det nødvendigt at skabe forsikringsmæssige ordninger uden for virksomheden, hvis den selvstændige skal sikres på lige fod med lønmodtagere (på dette område foreligger interessante erfaringer fra Finland); i nogle tilfælde bør man søge at finde frem til, hvordan man fremmer overgangen til egentlig selvstændig erhvervsvirksomhed og synliggør kooperativsektorens og erhversdrivende foreningers særlige karakteristika.

3.2.3. Stimulere virksomhedernes og arbejdstagernes tilpasningsevne: Der er tale om programmer, der skal forbedre virksomhedens driftsvilkår, fremme kendskabet til serviceudbuddet osv. Der tilkommer her de lokale og regionale myndigheder en koordinerende og stimulerende rolle inden for lokalområdet. Der henvises her til punkt 3.1.

3.2.4. Styrke ligestillingen: meddelelsen burde have været mere eksplicit på dette punkt, bl.a. fordi de programmer, der kan gennemføres på det lokale og regionale plan - hånd i hånd med strukturpolitiske tiltag - har et langt bredere målspektrum end arbejdsmarkedspolitikken (mere smidige former for serviceydelser rettet mod familien, incitamenter for at få flere til at vælge en teknisk og videnskabelig uddannelse, en politik rettet mod fordelingen af arbejdstid/fritid osv.).

Såvel i tilfældet med lønmodtagere og specielt i forbindelse med kvindelige virksomhedsledere er aktioner på det lokale og regionale plan af meget stor vigtighed.

Dels er det på dette plan, man kan finde løsningerne på familiernes, specielt småbørnsfamiliernes problemer; dels bør man beskytte kvinderne mod ansættelsesforhold (hjemmearbejde, distancearbejde, deltidsarbejde), som er forhandlet privat og derfor ofte vedrører mindre kvalificeret, lavtlønnet arbejde.

Udbuddet af børnepasningsordninger bør også nævnes som vigtigt for mænds og kvinders lige adgang til arbejdsmarkedet.

3.3. For så vidt angår en nedbringelse af lønomkostningerne er idéen om en øget lønspredning nedadtil normalt ikke en fremgangsmåde, der kan accepteres i en europæisk sammenhæng; en undtagelse kunne være områder, hvor leveomkostningerne er lave - til gengæld må det være en forudsætning, at der her sættes ind med et konsensusbaseret udviklingsprojekt/en indsats for at skabe økonomisk fremgang i området (i Italien har man her instrumentet »Contratti d'area«).

Under alle omstændigheder må minimumslønnen ikke fastsættes kunstigt, men skal være baseret på markedskræfterne og afspejle produktivitetsforskelle, som varierer efter færdighedsniveau, branche og region.

Desuden må der tilfælde for tilfælde ses på, om det er hensigtsmæssigt og korrekt at føre en lønpolitik, som udelukkende rammer de lavest lønnede.

3.4. Stillet over for disse opgaver oplever de kommunalt og regionalt ansatte rundt omkring i Europa, at deres erhvervsmæssige baggrund er utilstrækkelig, eftersom de dels skal kunne klare de sædvanlige arbejdsopgaver og dels leve op til nye europæiske krav.

Det er Regionsudvalgets opfattelse, at de kommunalt og regionalt ansattes rolle i en nær fremtid vil være afgørende, når det handler om at udmønte EU's strukturpolitiske tiltag i den lokale kontekst, hvor målene er lokal udvikling og beskæftigelse.

Derfor er det vigtigt, at de kommunalt og regionalt ansatte i Europa tilgodeses med relevante uddannelsesprogrammer, praktikophold og videnudveksling. Her tænkes særlig på programmet EUROTRAINING, som kunne ønskes udvidet til at omfatte de erhvervs- og beskæftigelsespolitiske områder. Man bør sikre de lokale og regionale myndigheders mulighed for at deltage Den Europæiske Socialfonds nye programmer med henblik på at fremme de faglige kundskaber og forbedre de lokale myndigheders forudsætninger for at udvikle sig.

Der skal dog samtidig mindes om, at de traditionelle arbejdsopgaver holder de ansatte tilbage, således at de ikke kan deltage i alt for langvarige og/eller komplicerede uddannelsesprogrammer.

Det vil derfor være hensigtsmæssigt at undersøge, om man ikke kunne formulere et uddannelsesforløb svarende til det, der henvender sig til kommunalt ansatte, men som retter sig mod de unge. Der kunne herved skabes en ny »europæisk« erhvervsprofil, der kan stå som model for de kommunalt ansatte og stimulere deltagelse i EU-programmer og bidrage til spredning af god forvaltningsskik samt fremme af partnerskaber og samarbejder mellem lokale og regionale myndigheder i de forskellige EU-lande.

Regionsudvalget håber, at disse henstillinger tages til følge af Kommissionen og omsættes i specifikke EU-udspil.

Bruxelles, den 19. november 1998.

Manfred DAMMEYER

Formand for Regionsudvalget