KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
t," Bruxelles, den 24 10 1997 
KOM(97) 523 endelig udg. 
2. beretning fra Kommissionen til Rådet, 
Europa-Parlamentet og det Økonomiske 
og Sociale Udvalg 
om anvendelsen af 
direktiv 89/552/EØF 
"Fjernsyn uden grænser" 

/. INDLEDNING 
2. BERETNINGENS FORMÅL 
3. UDVIKLINGEN AF TV-MARKEDETI EUROPA 
4. ANVENDELSEN AF DIREKTIVET 
4.1 Koordineringen mellem de nationale myndigheder og 
Kommissionen 
4.2 Beskyttelse af mindreårige: anvendelse af den særlige 
procedure, der er omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 2 
4.3 Anvendelsen af reglerne for reklame 
5. DOMSTOLENS RETSPRAKSIS 
5.1 Generelle bemærkninger 
5.2 Sag C-412/93 "Leclerc-Siplec" 
5.3 Domstolens afgørelser af 10. september 1996 i sagen 
Kommissionen/Det Forenede Kongerige og 
Sagerne C-14/96 "Paul Denuit" og C-56/96 "VT4" 
5.5 Sag C-320/94 m.fl. "RTI" 
5.6 Sagerne C-34, C-35 og C-36/95 "De Agostini" og "TV-Shop" 
6. KONKLUSIONER 
INDLEDNING 
I henhold til artikel 26 i direktiv 89/552/CEE om "fjernsyn uden grænser" (herefter 
benævnt "direktivet")1 skal Kommissionen senest fem år fra direktivets vedtagelse, 
og derefter hvert andet år, forelægge Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske 
og Sociale Udvalg en beretning om direktivets gennemførelse og eventuelt 
fremsætte forslag til ændringer af dette for at tilpasse det til udviklingen på tv-
spredningsområdet. 
I henhold til direktivets artikel 4, stk. 3, skal anvendelsen af direktivets artikel 4 og 
5 gøres til genstand for en særlig rapport2. 
Med nærværende meddelelse forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet, Rådet 
og Det Økonomiske og Sociale Udvalg den anden beretning om direktivets 
anvendelse. 
Den første beretning om direktivets anvendelse, som dækkede perioden indtil 
slutningen af 1994, konkluderede, at det var nødvendigt at ændre direktivet, bl.a. for 
at tilpasse det til udviklingen på det audiovisuelle område i Europa. Kommissionen 
forelagde følgelig et forslag til en sådan ændring3. Det vigtigste indhold af den 
ordning, som det nye direktiv indfører, og de årsager, der ligger til grund for 
forslaget til ændring, er detaljeret beskrevet i begrundelsen til forslaget. Derfor vil 
disse elementer og de aspekter af anvendelsen, som har været beskrevet i den første 
beretning, ikke blive taget op igen i nærværende beretning. 
Kommissionens forslag til ændring af direktivet har igennem de to sidste år været 
genstand for en indgående debat inden for EU-institutionerne. Den fælles 
beslutningsprocedure førte den 19. juni til vedtagelsen af Europa-Parlamentets og 
Rådets direktiv 97/36/EF. Det nye direktiv træder i kraft på dagen for 
offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabets Tidende4. 
Direktiv 97/36/EF ændrer artikel 26 i direktiv 89/552/EØF således, at den næste 
beretning om anvendelsen af direktivet skal forelægges senest ved slutningen af det 
3. år at regne fra dets vedtagelse (dvs. den 31.12.2000), 
For at undgå afbrydelser i kontinuiteten vil nærværende beretning omhandle 
anvendelsen af direktiv 89/552/EØF i perioden fra januar 1995 til det nye direktivs 
ikrafttrædelse, dvs. en periode på ca. 30 måneder. 
1 Rådets direktiv 89/552/EØF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative 
bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed (EFT L 298 af 
17.10.89, s. 23). 
2 For årene 1991 og 1992: KOM(94) 57 endelig udg. af 3.3.1994; for årene 1993 og 1994: KOM(96) 302 
endelig udg. af 15.07.1996. 
3 KOM(95) 86 endelig udg. af 31.05.1995. 
4 Ref. 
2. BERETNINGENS FORMÅL 
Selv om flere af medlemsstaternes lovgivninger endnu ikke er fuldt ud i 
overensstemmelse med direktiv 89/552/EØF5, har anvendelsen i praksis af de 
principper, der ligger til grund for direktivet, og Domstolens konsekvente retspraksis 
i høj grad bidraget til gradvis at skabe et reelt frit område for den europæiske tv-
industri, som er i hastig udvikling 
Princippet om fri bevægelighed i EU for tv-transmissioner under alle former og med 
anvendelse af alle transmissionsmåder er nu fastslået og undergivet en række klart 
definerede juridiske betingelser. 
Denne beretning beskriver og analyserer de væsentligste forhold i forbindelse med 
anvendelsen af direktivet i referenceperioden. Det er også hensigten at give et samlet 
overblik over de fremskridt, der er gjort med hensyn til fortolkningen af de normer, 
direktivet opstiller, med særlig vægt på Domstolens afgørelser. I betragtning af, at 
beretningen dækker en periode, som grundlæggende er en overgangsperiode, og at 
der for nylig er vedtaget et nyt direktiv, er formålet med beretningen ikke at foretage 
en dybtgående analyse af direktivets virkning, men blot at beskrive den vigtigste 
udvikling inden for retspraksis ved at sætte denne ind i den relevante sammenhæng, 
dvs. en av-sektor i forandring. 
3. UDVIKLINGEN PÅ TV-MARKEDETI EUROPA 
Sammen med en betydelig stigning i antallet af udbydere (Europa har nu mere end 
250 tv-kanaler, hvoraf 2/3 er private, og antallet i EU er reelt blevet fordoblet på 6 
år6) og i de ressourcer, der er mobiliseret inden for tv-sektoren (de samlede 
indtægter fra tv-sektoren i EU anslås for 1995 til 43,3 mia. dollars (38 mia. ECU), 
dvs. en stigning på 14% i forhold til 19947), har man i 1995 og 1996 været vidne til 
forberedelsen og igangsætningen af digitalt tv i Europa. 
I begyndelsen af 1997 var der omkring 330 digitale tjenester, som blev udsendt pr. 
satellit, mod blot ca. ti i 19968. 
Denne hastige udvikling inden for digitale tjenester har medført, at man i 
medlemsstaterne har fundet det nødvendigt at tilpasse de nationale lovgivninger til 
5 Der er i 1995 og 1996 indledt eller viderefort overtrædelsesprocedurer mod en række medlemsstater. 
6 IDATE, "Marché mondial de l'audiovisuel et du cinéma - Industries et Marchés", november 1996, s. 
114. 
7 Ibid, s. 111. 
8 Det Europæiske Observationsorgan for det Audiovisuelle Område, Statistisk Oversigt for 1997, s. 162. 
de nye tjenester, og i visse tilfælde er der besluttet og gennemført en række 
foranstaltninger9. 
Kommissionen lægger meget stor vægt på, at principperne om fri bevægelighed og 
ikke-diskrimination overholdes på dette område. Den ønsker især at understrege den 
stadig stigende betydning af, at princippet om "home country control" anvendes 
korrekt (tv-spredningsorganerne er udelukkende undergivet lovgivningen i det land, 
hvor de har hovedsæde) og dette i et audiovisuelt miljø som - på grund af den øgede 
transmissionskapacitet, der igen skyldes den digitale teknologi - befordrer 
udbredelsen af tværnationale tjenester. 
Desuden har Kommissionen i sin meddelelse om forsyningspligtsydelser i Europa 
(KOM(96) 443 endelig udg. af 11. september 1996) omtalt de mere specifikke 
områder af tv-sprcdning, og den skal ligeledes påpege, at finansieringen af public 
service-tv er omhandlet i en protokol til udkastet til Amsterdam-traktaten, som vil 
blive knyttet som bilag til EF-traktaten. 
4. ANVENDELSEN AF DIREKTIVET 
4.1 Koordineringen mellem de nationale myndigheder og Kommissionen. 
Det er de nationale myndigheder i de enkelte medlemsstater, der er 
ansvarlige for det audiovisuelle område, og som skal sikre, at direktivets 
regler overholdes. Der har været opretholdt en systematisk kontakt med de 
nationale instanser, bl.a. gennem den "ad hoc-gruppe", bestående af 
repræsentanter fra medlemsstaterne, som er oprettet inden for Kommissionen 
og på dennes initiativ. 
Arbejdet i gruppen har gjort det muligt at udveksle informationer om 
direktivets anvendelse i de forskellige lande og lettet fortolkningen af 
bestemmelserne (som observatører i gruppen har været indbudt 
repræsentanter for EFTA-landene, de central- og østeuropæiske lande, som 
er tilknyttet EU gennem associeringsaftaler, og for Europarådets 
Generalsekretariat). 
Gruppen har bl.a. beskæftiget sig med anvendelsen af artikel 4 og 5 
(foranstaltninger vedrørende fremme af distribution og produktion af 
europæiske tv-programmer), med reglerne for de nye former for reklame 
(bl.a. "virtual advertising") og med de drøftelser, der er i gang i forskellige 
internationale fora (Europarådet, Organisationen for Økonomisk Samarbejde 
og Udvikling (OECD), Verdenshandelsorganisationen mv.), som måtte have 
betydning for EU-lovgivningen på av-området. 
Kommissionen er specielt tilfreds med det administrative samarbejde, der er 
indledt med de nationale myndigheder, idet dette har gjort det muligt på en 
Dette er tilfældet i Det Forenede Kongerige, hvor Independent Television Commission netop har tildelt 
tilladelser til de første digitale "multiplexer" pa jordfrekvenscr som led i gennemforeisen af 
"Broadcasting Act" af 1996. 
effektiv måde at tage de problemer op, som opstår i forbindelse med tv-
spredningsaktiviteter i EU. 
Ad hoc-gruppen har endvidere planlagt det kommende arbejde i det 
"kontaktudvalg", som er oprettet ved direktiv 97/36/EF. Udvalget har bl.a. til 
opgave (den nye artikel 23a): 
a) at lette den praktiske gennemførelse af dette direktiv gennem 
regelmæssige drøftelser om praktiske problemer i forbindelse med dets 
anvendelse, navnlig anvendelsen af artikel 2, og om andre spørgsmål, hvor 
en udveksling af synspunkter skønnes gavnlig; 
b) at afgive udtalelse på eget initiativ eller efter anmodning fra 
Kommissionen om medlemsstaternes anvendelse af dette direktivs 
bestemmelser; 
c) at drøfte, hvilke emner der skal indgå i de rapporter, som 
medlemsstaterne skal aflægge i henhold til artikel 4, stk. 3, rapporternes 
metodologi, mandatet i forbindelse med den ualhængige undersøgelse, det­
er omhandlet i artikel 25a, vurderingen af tilbuddene vedrørende 
udførelsen af undersøgelsen og selve undersøgelsen; 
d) at drøfte resultatet af Kommissionens regelmæssige konsultationer med 
repræsentanter for tv-spredningsforetagender, producenter, forbrugere, 
fabrikanter, tjenesteydere, fagforeninger og de skabende kunstnere; 
e) at lette udvekslingen af oplysninger mellem medlemsstaterne og 
Kommissionen om situationen og udviklingen i lovgivningen om tv-
spredningstjenester under hensyntagen til Fællesskabets politik på det 
audiovisuelle område, og om enhver relevant udvikling på det tekniske 
område; 
i) at undersøge enhver udvikling inden for sektoren, som det måtte 
forekomme nyttigt at drøfte. 
4.2 Beskyttelse af mindreårige: anvendelse af den særlige procedure, der er 
omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 2 
Som undtagelse fra den generelle regel om modtagefrihed og uhindret 
adgang til at transmittere10 gør artikel 2, stk. 2, det muligt for 
medlemsstaterne - under forbehold af, at der anvendes en særlig procedure 
og som en undtagelse - at træffe foranstaltninger over for tv-
spredningsorganer, der henhører under en anden medlemsstats kompetence, 
såfremt disse foretager en "åbenlys, væsentlig og alvorlig" overtrædelse af 
direktivets artikel 22. Formålet hermed er at beskytte mindreårige mod 
programmer, som i alvorlig grad kan skade deres "fysiske, mentale eller 
moralske udvikling". 
10 Angående fortolkning af dette udtryk, se KOM(95) X6 endelig udg., s. 19. 
6 
Medlemsstaten skal skriftlig underrette tv-spredningsorganet og 
Kommissionen om de påståede overtrædelser og om de foranstaltninger, den 
har til hensigt træffe, hvis en sådan overtrædelse gentages. 
Der skal indledes konsultationer. Hvis disse ikke fører til en mindelig 
ordning inden for 15 dage efter underretningen, og den påståede 
overtrædelse fortsætter, kan modtagermedlemsstaten træffe ensidige 
foranstaltninger mod den pågældende tv-station. 
Kommissionen fører tilsyn med, at de trufne foranstaltninger er forenelige 
med EU-retten. I tilfælde af en negativ afgørelse kan den anmode 
modtagermedlemsstaten om omgående at bringe foranstaltningerne til ophør. 
Inden for den pågældende periode har en enkelt medlemsstat (Det Forenede 
Kongerige) fundet det nødvendigt at tage proceduren i anvendelse 3 gange. 
I de to første tilfælde førte samrådet ikke til noget resultat, og de britiske 
myndigheder fandt det nødvendigt at vedtage en "forbudsordre" mod tv-
stationer, der er undergivet en anden medlemsstats kompetence. 
Efter at have haft kontakt med de pågældende medlemsstater og efter at have 
vurderet virkningerne af de foranstaltninger, Det Forenede Kongerige havde 
truffet, fandt Kommissionen i begge tilfælde, at foranstaltningerne var i 
overensstemmelse med EU-relten. Vurderingen var bl.a. baseret på en 
proportionalitetstest og på en evaluering af foranstaltningernes eventuelle 
diskriminerende virkninger". 
Det tredje tilfælde, som Kommissionen blev underrettet om i henhold til 
artikel 2, stk. 2, var på tidspunktet for udarbejdelsen af nærværende 
beretning fortsat under behandling, eftersom myndighederne i den 
medlemsstat, hvor de anfægtede transmissioner stammede fra, har truffet 
strenge foranstaltninger for at bringe dem til ophør, samtidig med at de synes 
at fortsætte fra en anden medlemsstat. 
Kommissionen finder, al anvendelsen af artikel 2, stk. 2, i referenceperioden 
har været tilfredsstillende. Almenhedens interesser er blevet beskyttet med 
en minimal begrænsning i retten til fri udveksling af tjenesteydelser. 
Kommissionen skal imidlertid understrege, at dens vurdering af de 
foranstaltninger, der er truffet i henhold til artikel 2, stk. 2, er baseret på 
saglige og juridiske overvejelser; den moralske vurdering af programmernes 
indhold overlades til de enkelte medlemsstater, idet det er disse, der har 
hovedansvaret for at tillade eller forbyde visse tv-udsendelser, der stammer 
fra stationer under deres kompetence, og som kan falde ind under 
anvendelsesområdet for artikel 22. I direktivet betragtes det som 
uundgåeligt, at der kan forekomme forskelle mellem oprindelseslandenes og 
modtagerlandenes vurderinger. 
Jf. Kommissionens udtalelse nr. C(96)3933 endelig udg. i sagen "Rendez-Vous Télévision" og nr. 
C(95)2678 endelig udg. i sagen "XXXTV". 
Desuden vil de foranstaltninger, der træffes af modtagerlandet, ikke påvirke 
dem, der i givet fald træffes af den medlemsstat, der har kompetence over det 
pågældende tv-sprcdningsorgan. Der er derfor ikke tale om at over fore 
kompetence fra én medlemsstat til en anden, men om en undtagelsesvis 
mulighed for modtagerlandet for at træffe foranstaltninger til beskyttelse af 
sine interesser i tydeligt graverende situationer og under overholdelse af en 
ganske bestemt procedure. 
Det er ligeledes vigtigt at understrege, at i henhold til direktivet (artikel 2, 
stk. 1) må tv-spredningsorganerne ikke anvende diskriminerende moralske 
kriterier over for de tv-spredningsorganer, der er undergivet deres 
kompetence; det vil således ikke være acceptabelt, at de indtager en 
strengere holdning over for udsendelser bestemt for deres eget territorium 
end over for udsendelser bestemt for udlandet (typisk programmer, der 
udsendes af satellitkanaler). Tværtimod er medlemsstaterne forpligtet til at 
sikre, at alle tv-spredningsorganer, der henhører under deres kompetence, 
overholder bestemmelserne i artikel 22. 
4.3 Anvendelsen af reglerne for reklame 
Direktivet fastsætter regler for mængden af reklamer i tv, dvs. daglige kvoter 
og placeringer (artikel 18), antal reklamer og regler for afbrydelser artikel 
11) samt regler for indhold og præsentation af reklame (artikel 10, 12, 13, 
14, 15 og 16). Der gælder særlige regler for sponsorering (artikel 17). 
Kommissionen er blevet forelagt en række klager, der vedrører en påstået 
manglende overholdelse i visse medlemsstater af reglerne for reklame og 
sponsorering. 
Nogle af disse problemer, som vedrører fortolkningen af direktivets 
bestemmelser, er blevet løst gennem Domstolens afgørelser (jf. nedenstående 
punkt 5.5 "sagen RTI") eller gennem de ændringer, der er kommet til 
gennem direktiv 97/36/EF. I det første tilfælde drejer det sig bl.a. om 
problemer i forbindelse med angivelse af sponsorens navn og/eller logo i 
sponsorerede udsendelser og med "telepromotion". I det andet tilfælde drejer 
det sig bl.a. om de nye regler for teleshopping og annoncering for egne 
programmer. 
I andre tilfælde omhandler klagerne - som ofte stammer fra 
forbrugerorganisationer - konsekvente overskridelser af de kvantitative 
grænser. Disse problemer kan især henføres til visse tv-spredningsorganer i 
Spanien, Portugal og Grækenland. Kommissionen er i færd med at indhente 
de oplysninger, der er nødvendige for at kunne vurdere, i hvilket omfang de 
påståede overskridelser må anses for overtrædelser fra de pågældende 
medlemsstaters side, således at der kan træffes passende korrigerende 
foranstaltninger. 
Kommissionen skal minde om, at de enkelte medlemsstater er Ibrpligtet til at 
sørge for, at alle de udsendelser, der transmitteres af tv-spredningsorganer 
henhørende under deres kompetence, rent faktisk overholder direktivets 
regler og - mere generelt - den lovgivning, der gælder for udsendelser 
bestemt for offentligheden i den pågældende medlemsstat. 
Kommissionen betragter det som en absolut prioritet, at der etableres en 
ligevægt mellem udbydernes interesser og beskyttelsen af seernes interesser, 
der som et minimum opfylder direktivets krav. Den regner i denne 
forbindelse med at træffe foranstaltninger til at øge sin kapacitet til at følge 
klagerne på området op og til at kontrollere overholdelsen af EU-retten på 
området. 
5. DOMSTOLENS RETSPRAKSIS. 
5.1 Generelle bemærkninger 
Domstolen har truffet flere afgørelser vedrørende rækkevidden og 
fortolkningen af direktiv 89/552. 
Størstedelen af Domstolens domme, hvad enten de indgår i procedurer, der 
er indledt af Kommissionen på grund af manglende overholdelse af 
fællesskabsretten (artikel 169 i EF-traktaten), eller er præjudicielle afgørelser 
(traktatens artikel 177), vedrører hovedsagelig de forskellige elementer, der 
indgår i fordelingen mellem medlemsstaterne af kompetence over tv-
spredningsorganerne i EU, og især kriterierne for juridisk tilknytning. Med 
sin retspraksis har Domstolen bl.a. taget stilling til følgende områder: 
rækkevidden af "oprindelseslandets" jurisdiktion og kriterierne for tv-
spredningsorganernes tilknytning til disse landes lovgivning, 
medlemsstaternes mulighed for at vedtage strengere eller mere detaljerede 
regler for tv-spredningsorganer under deres kompetence og modtagerlandets 
beføjelser over for udsendelser fra andre medlemsstater. 
Generelt set har der været sammenfald mellem Domstolens fortolkning i de 
forskellige sager og Kommissionens fortolkninger. Endvidere er det vigtigt 
at understrege, at Domstolens stillingtagen supplerer og støtter de valg, der 
er foretaget af de lovgivende EU-instanser i forbindelse med vedtagelsen af 
det nye direktiv. En række af de ændringer, som dette direktiv medfører, har 
netop til formål at gøre teksten mere klar på baggrund af Domstolens 
retspraksis. Efter vedtagelsen af ændringerne til direktivet om "fjernsyn uden 
grænser" har Domstolens retspraksis på ingen måde mistet sin betydning, 
men den bevarer tværtimod sin værdi som referencemateriale for de 
nationale myndigheder, for Kommissionen og for de økonomiske 
beslutningstagere i forbindelse med gennemførelsen af det nye direktiv i den 
nationale lovgivning og i forbindelse med dettes anvendelse. 
5.2 Sag C-412/93 "Leclerc-Siplcc" 
Dommen af 9. februar 1995 i sagen "Leclerc-Siplec" er det første tilfælde af 
retspraksis på grundlag af direktiv 89/552/CEE. 
Der var tale om en klage indgivet af Société Leclerc-Siplec mod den 
omstændighed, at tv-kanalerne TF1 og M6 havde nægtet at udsende en 
reklame for salg af brændstof via supermarkedskæden Leclerc, hvilket er 
9 
overensstemmelse med den franske lovgivning. Domstolen blev forelagt 
sagen til præjudiciel afgørelse og fandt at artikel 30, 85, 86 og 3f i EF-
traktaten samt direktivets bestemmelser ikke forhindrede medlemsstaterne i 
at forbyde udsendelse af reklamer for distributionssektoren gennem tv-
spredningsorganer etableret på deres territorium. 
Dommen belyser forbindelsen mellem direktivets artikel 3, 19 og 20. Ifølge 
Domstolen bekræfter artikel 19 udelukkende den generelle bemyndigelse, 
som medlemsstaterne allerede tillægges i artikel 3, stk. 1, nemlig at kunne 
fastsætte strengere eller mere detaljerede regler end direktivets for så vidt 
angår tv-spredningsorganer, der henhører under deres kompetence. Artikel 
20 gør det derimod muligt at fastsætte mindre strenge regler end dem, der 
fremgår af artikel 11, stk. 2-5, og af artikel 18 for så vidt angår udsendelser, 
som udelukkende er bestemt for det nationale territorium, og som ikke kan 
modtages, hverken direkte eller indirekte, i en eller flere andre 
medlemsstater. 
Det fremgår således af Domstolens fortolkning, at under forbehold af, at 
traktatens regler overholdes (hvilket var tilfældet i det foreliggende tilfælde), 
og at friheden til modtagelse og videretransmission respekteres for kanaler 
henhørende under andre medlemsstaters kompetence, har medlemsstaterne 
en bred skønsmargen med hensyn til, hvilke interesser der kan begrunde 
strengere eller mere detaljerede foranstaltninger end direktivets12. 
Det skal bemærkes, at direktiv 97/36/CE ophæver artikel 19 i direktivet af 
1989. 
5.3 Domstolens afgorclscr af 10. september 1996 i sagen Kommissionen/Det 
Forenede Kongerige og Kommissionen/Kongeriget Belgien 
I to domme af 10. september 1996 (C-222/94, Kommissionen mod Det 
Forenede Kongerige og C-ll/95, Kommissionen mod Belgien) fik 
Domstolen mulighed for at udtrykke en generel stillingtagen til direktivet. 
En samlet gennemgang af disse to domme gør det muligt bedre at vurdere 
deres rækkevidde og deres betydning for direktivets anvendelse. 
Domstolen udtrykker sig bl.a. således: 
"Direktiv H9/552, som har til formål at sikre fri udveksling af fjernsynsudsendelser i overensstemmelse 
med bestemte mindsteregler i direktivets bestemmelser, og som med henblik herpå pålægger dels de 
medlemsstater, hvorfra udsendelserne sendes, at overholde direktivets bestemmelser, dels de 
medlemsstater, hvor udsendelserne modtages, at sikre modtagefrihed og ikke at hindre retransmission, 
giver i artikel 3, stk. I, medlemsstaterne ret til, for så vidt angår de tv-radiospredningsorganer, der 
horer under deres myndighed, at indføre strengere eller mere detaljerede bestemmelser på de områder, 
der er omfattet af direktivet. Denne ret, som er indrammet i en generel direktivbestemmelse, og hvis 
udøvelse ikke kan påvirke den med direktivet tilsigtede frie adgang til udsendelse af 
fjernsynsudsendelser, der er i overensstemmelse med minimumsreglerne i direktivet, gælder med 
hensyn til reklamer ikke kun under de omstændigheder, der er angivet i artikel 19 og 20. 
Direktivet skal derfor fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en medlemsstat ved lov eller 
administrativt forbyder, at tv-radiospredningsorganer, der er etableret på dens område, udsender 
reklameindslag for distributionssektoren. 
10 
De er således et vigtigt bidrag, når det gælder om at fastslå direktivets 
rækkevidde, til belysningen af begrebet "kompetence" og anvendelsen af 
princippet om "etableringssted" for tv-spredningsorganerne i EU. 
I sag C-222/94 (Kommissionen mod Det Forenede Kongerige) fik 
Domstolen lejlighed til at foretage en dybtgående fortolkning af artikel 2. 
Det vigtigste punkt var at fastslå, på hvilken baggrund en medlemsstat bør 
påberåbe sig kompetence over et givet tv-spredningsorgan. Betydningen af 
en sådan præcisering er indlysende, eftersom forskelle mellem de nationale 
lovgivninger på dette punkt kan medføre både negative og positive 
kompctcncckonflikter, hvilket bl.a. vil kunne forhindre ordningen i at 
fungere effektivt. Da der ikke er nogen præcis bestemmelse i direktivet, har 
Kommissionen altid anbefalet anvendelsen af princippet om etableringssted. 
Den fortolkning, Domstolen har givet af artikel 2, stk. 1, fører til den 
konklusion, at begrebet "en medlemsstats kompetence" i første stykke 
nødvendigvis må forstås som dækkende en personel kompetence over selve 
tv-spredningsorganet, som kun kan være baseret på tv-spredingsorganets 
forbindelse med den pågældende medlemsstats retssystem. Begrebet kommer 
i praksis til udtryk gennem begrebet etablering i den forstand, det anvendes i 
artikel 59, stk. 1, i EF-traktaten. 
Ifølge Domstolen bør forskellen vedrørende dette punkt mellem direktivet og 
Europarådets konvention om grænseoverskridende fjernsyn (som 
hovedsagelig baserer sig på kriteriet om det oprindelige transmissionssted 
eller om det sted, hvor up link'cn er placeret ved satellittransmission) 
betragtes som et bevidst valg fra EU's side, som igen må tilskrives forskelle 
mellem de to tekster med hensyn til art og juridisk sammenhæng. 
Hvis en EU-medlemsstat vælger ethvert andet kriterium end 
etableringsstedet, specielt kriteriet om oprindeligt transmissionssted eller om 
målpublikum, kan dette medføre, at medlemsstaten udøver en "dobbelt 
kontrol" over de tv-spredningsorganer, der allerede henhører under et andet 
lands kompetence, eller at den tværtimod ikke sikrer, at dens lovgivning 
anvendes på alle de tv-spredningsorganer, der henhører under dens egen 
kompetence. Dette er årsagen til, at visse dele af den britiske lovgivning er 
blevet anset for ikke at være i overensstemmelse med direktivets artikel 2 og 
artikel 3, stk. 213. 
' 3 På baggrund af de af Kommissionen fremførte argumenter, udtalte Domstolen følgende: 
"En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. I og 2, og artikel 3, stk. 2, i 
direktiv 89/552 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne 
vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed, såfremt den indfører andre kriterier end 
etablerings-kriteriet for afgørelsen af, hvilke satellit-tv-institutioner der hører under dens myndighed, 
såsom kriterier baseret på udsendelsen eller modtagelsen af programmerne, således at den i strid med 
direktivet kommer til at udøve kontrol med udsendelser, der hører under en anden medlemsstats 
myndighed, og såfremt den med hensyn til de institutioner, den anser for at hore under dens 
myndighed, anvender mindre strenge regler for udenlandske satellitprogrammer end for indenlandske 
satellitprogrammer. 
11 
Den anden dom (Kommissionen mod Belgien) rejser det grundlæggende 
spørgsmål om, hvorvidt en generel ordning med betinget forudgående 
tilladelse til transmission af tv-udsendelserne henhørende under en anden 
medlemsstats kompetence, er forenelig med fællesskabsretten. 
Kommissionen mente, at kravet om en forudgående tilladelse fra 
modtagerlandets myndigheder, som indrømmes på betingelse af, at tv-
stationen opfylder forskellige betingelser (som i tilfældet med det 
fransksprogede samfund i Belgien: at der var indgået aftaler med den 
regionale regering om kulturelle forpligtelser, som i alle tilfælde kan 
tilbagekaldes), udgjorde en alvorlig begrænsning af muligheden for tv-
transmission fra andre medlemsstater, og at det var i modstrid med 
direktivets artikel 2, stk. 2. 
Den belgiske regering påberåbte sig en række argumenter til forsvar for 
etableringen af en sådan ordning. 
Med hensyn til det fransksprogede samfunds bestemmelser inden for kabel-
tv blev det fremført, at transmission pr. kabel ikke faldt ind under direktivets 
anvendelsesområde. Men Domstolen fandt tværtimod, at den 9. og 10. 
betragtning sammen med artikel 1, litra a), og artikel 2, stk. 2, nødvendigvis 
måtte føre til den konklusion, at direktivet rent faktisk vedrører transmission 
af tv-programmer pr. kabel.14. 
Dette synspunkt bekræftes også i tredje, femte og tolvte betragtning i 
direktiv 93/88/EØF (om samordning af visse bestemmelser vedrørende 
ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med 
radio- og tv-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel) og af 
Europarådets konvention om grænseoverskridende fjernsyn (som nævnes i 
fjerde betragtning i direktivet om "fjernsyn uden grænser"), hvis 
anvendelsesområde entydigt omfatter transmission pr. kabel. 
De øvrige fremsatte argumenter tog sigte på at hævde 
modtagermedlemsstaternes ret til at udøve en vis form for kontrol over 
udsendelser fra andre medlemsstater. Der er anført forskellige begrundelser 
for denne "sekundære kontrol": f.eks. at det er nødvendigt at kontrollere, om 
For det første skal det i direktivets artikel 2, stk. I, første led, anvendte begreb en medlemsstats 
myndighed forstås således, at det nødvendigvis omfatter en personel kompetence overfor tv-
radiospredningsorganerne, som kun kan være baseret på disse organers tilknytning til medlemsstatens 
retsorden, hvilket er hovedindholdet i etableringsbegrebet i traktatens artikel 59, stk. 1, som efter sin 
ordlyd forudsætter, at tjenesteyderen og modtageren af en tjenesteydelse er bosat i forskellige 
medlemsstater. For det andet kan en medlemsstat ganske vist i medfør af direktivets artikel 3, stk. 1, 
indføre strengere regler på de områder, der er reguleret ved direktivet, men ifølge artikel 2, stk. 1, skal 
alle udsendelser, der sendes af tv-radiospredningsorganer, som hører under den pågældende 
medlemsstats myndighed, eller overfor hvilke medlemsstaten har kompetence i medfør af 
bestemmelsens andet led, være i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for 
offentligheden i den pågældende medlemsstat. " 
14 Domstolen kunne ikke udtrykke det mere klart: 
"Direktiv 89/552 skal fortolkes således, al del omfatter viderespredning af tv-programmer gennem 
kabelanlæg" 
12 
et tv-spredningsorgan rent faktisk kan påberåbe sig den frihed, der garanteres 
i kraft af traktaten, og - hvis dette er tilfældet - under hvilken medlemsstats 
kompetence. Andre begrundelser er hensynet til pluralisme inden for 
medierne, beskyttelse af ophavsret og nødvendigheden af at sikre, at der 
tages hensyn til den offentlige orden og moral. 
Domstolen har klart fastslået - uden at dette berører den særlige procedure i 
direktivets artikel 2, stk. 2 - at det udelukkende tilfalder 
"etableringsmedlemsstaten" (som den defineres i sagen vedrørende Det 
Forenede Kongerige) at sikre, at dens egne love overholdes af de tv-
spredningsorganer, der henhører under dens kompetence. Hvis 
modtagermedlemsstaten mener, at en anden medlemsstat ikke har opfyldt 
sine forpligtelser i henhold til direktivet om "fjernsyn uden grænser", kan 
den altid anvende procedurerne i EF-traktatens artikel 169, 170 og 186. 
Domstolen har ikke udelukket, at i visse tilfælde (f.eks. for at kontrollere, om 
udsendelserne kommer fra en anden medlemsstat, for at sikre pluralisme, 
ophavsrettigheder eller hensynet til den offentlige orden, moral eller endog 
sikkerhed) kan modtagermedlemsstaten være berettiget til at udøve en form 
for kontrol, der er forenelig med fællesskabsretten, over tv-udsendelscr, der 
modtages på dens territorium. 
Men i det foreliggende tilfælde mente Domstolen ikke, at den belgiske 
regering havde bevist, at beskyttelsen af disse interesser kunne berettige en 
generel ordning med forudgående tilladelse til programmer stammende fra 
andre medlemsstater, idet dette medfører en reel afskaffelse af friheden til at 
yde tjenester15. 
1 ^ "De mest relevante punkler i dommen er følgende: 
"Direktiv 89/552 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne 
vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed skal under hensyn til den ordning, der ved 
direktivets artikel 2, stk. I og 2, og artikel 3, stk. 2, er indført for fordelingen af forpligtelserne mellem 
de medlemsstater, hvorfra programmerne udsendes, og de medlemsstater, hvori de modtages fortolkes 
således, at kontrollen med, al udsendelsesmedlemsstatens retsregler om tv-udsendelser bringes i 
anvendelse, og med, at bestemmelserne i direktivet overholdes, kun skal fores af den medlemsstat, 
hvorfra udsendelserne bringes, og således at modtagermedlemsstaten, bortset fra det i artikel 2, stk. 2, 
andet punktum, nævnte tilfælde, ikke har ret til selv at fore en sådan kontrol. 
Heraffølger, at en medlemsstat tilsidesætler de forpligtelser, der påhviler den i henhold til direktivets 
artikel 2, såfremt den: 
opretholder bestemmelser om forudgående tilladelse (il viderespredning gennem kabelanlæg af tv­
udsendelser fra andre medlemsstater; 
opretholder bestemmelser om forudgående udtrykkelig tilladelse, hvortil der kan knyttes betingelser, til 
viderespredning gennem kabelanlæg af tv-udsendelser fra andre medlemsstater, som indeholder 
kommercielle reklamer eller et telcshoppingprogram, som særlig retter sig til seere i medlemsstaten. 
En medlemsstat er under ingen omstændigheder beretliget til ensidigt at træffe udlignings- eller 
beskyttelsesforanstaltninger for at imødegå en anden medlemsstats eventuelle overtrædelse af 
traktatens bestemmelser. " 
13 
5.4 Sagerne C-14/96 "Paul Denuit" og C-56/96 "VT4" 
Retten har bekræftet den nævnte retspraksis i to nyligt afsagte præjudicielle 
afgørelser ("Paul Denuit" C-14/96 af 29. maj 1997 og C-56/96 af 5. juni 
1997, "VT4") samtidig med, at den er gået et skridt videre. 
I sag C-14/96 nægtede de belgiske myndigheder (det fransktalende samfund) 
kabel tv-selskabet Coditel Brabant at distribuere programmer fra et tv-
spredningsorgan henhørende under britisk kompetence (TNT/Cartoon) med 
den begrundelse, at det ikke overholdt direktivets bestemmelser, specielt 
bestemmelserne om fremme af europæiske produktioner (artikel 4 og 5). Da 
den belgiske domstol annullerede t\cn "kongelige anordning" om forbud, 
anmodede handelsretten i Bruxelles EF-I)omstolen om en præjudiciel 
afgørelse. 
Domstolen havde i sine domme af 10. september 1996 delvis svaret på de 
spørgsmål, handelsretten rejste. Således havde Domstolen allerede truffet 
afgørelse om det retlige spørgsmål om modtagerlandets kontrolbeføjelser 
over for et tv-spredningsorgan, der henhørte under en anden medlemsstat 
kompetence. Den havde ligeledes taget stilling til , spørgsmålet om 
kompetence, idet den havde anvendt kriteriet vedrørende etablering. 
I det foreliggende tilfælde mente de belgiske myndigheder endvidere ikke, at 
TNT/Cartoon's programmer henhørte under en medlemsstats kompetence i 
den forstand, begrebet er anvendt i direktivet om "fjernsyn uden grænser", 
bl.a. fordi programmerne ikke opfyldte kravene i artikel 4 og 5 (overholdelse 
af programkvoter), og at hovedparten af Turner's programmer ikke hidrørte 
fra et EU-land. Domstolen udtalte meget klart, at "el tv-
radiospredningsorgan horer under den medlemsstats myndighed, i hvilken 
det er etableret. De af lv-radiospredningorganet udsendte programmers 
oprindelse eller deres overensstemmelse med direktivets artikel 4 og 5 har 
ingen betydning ved fastlæggelsen af under hvilken medlemsstats 
myndighed el sådant organ hører i henhold til artikel 2, stk. I. " 
Den omstændighed, at et tv-spredningsorgan, som er etableret i en 
medlemsstat, og dermed er under dennes reelle eller formodede kontrol, 
udsender programmer af ikke-europæisk oprindelse til en anden medlemsstat 
giver ikke modtagerlandet ret til at kontrollere programmernes indhold, 
naturligvis med forbehold af de undtagelser, der gælder i tilfælde af 
overtrædelse af artikel 22. 
I sag C-56/96 nægtede de belgiske myndigheder (det flamsktalende 
samfund) at give de flamske kabelnet tilladelse til at distribuere programmer 
fra VT4, som er etableret i Det Forenede Kongerige. Under henvisning til 
TV 1 O-dommen af 5. oktober 1994 (sag C-23/93) mente den flamske 
kulturminister, at VT4, hvis aktiviteter udelukkende eller hovedsagelig er 
rettet mod del flamsktalende samfund, forsøgte at omgå den flamske 
lovgivning. VT4 henviste på sin side til direktivets artikel 2, ifølge hvilket 
modtagerlandet ikke har ret til at nægte adgang til sit nationale kabelnet, hvis 
det udenlandske tv-spredningsorgan har tilladelse i en anden medlemsstat. 
Desuden afviste VT4 den argumentation, der var baseret på retspraksis 
14 
vedrørende TV 10 med den begrundelse, at undtagelsen baseret på 
"almenhedens interesse" ikke kan anvendes med økonomiske formål, som 
f.eks. beskyttelse af det nationale reklamemarked eller beskyttelse af et 
nationalt kommercielt tv-organs monopol. 
Det mest interessant aspekt ved denne sag er (ligesom ved den foregående 
præjudicielle afgørelse), at det drejer sig om et konkret tilfælde, hvor 
kompetencen skal fastslås (her for tv-spredningsorganet VT4), og dette giver 
Domstolen lejlighed til at præcisere begrebet "etablering" (specielt i det 
tilfælde, hvor et tv-spredningsorgan er etableret i mere end én medlemsstat). 
I sin dom siger Domstolen for det første, at den omstændighed, at alle VT5's 
udsendelser og reklamer udelukkende er bestemt for det flamske publikum, 
ikke kan begrunde, at VT4 ikke skulle anses for etableret i Det Forenede 
Kongerige. For det andet bekræfter og præciserer den sin retspraksis i den 
ovenfor nævnte sag (Kommissionen mod Det Forenede Kongerige), idet den 
fastslår, at når et tv-spredningsorgan er etableret i mere end én medlemsstat, 
hører det under den medlemsstat, på hvis område organet har midtpunktet for 
sin virksomhed16. Selv når alle et tv-spredningsorgans programmer er 
udformet udelukkende med henblik på publikum i en anden medlemsstat, er 
det således kun oprindelsesmedlemsstaten, der kan tage stilling til, hvorvidt 
de er forenelige med den nationale lovgivning (herunder med 
bestemmelserne til gennemførelse af direktivet) 
Det skal nævnes, at hele denne retspraksis bekræfter de grundlæggende valg, 
der blev foretaget af EU-instanserne ved vedtagelsen af direktiv 97/36/EF, 
som ændrer artikel 2, stk. 1, i direktivet af 1989, bl.a. for så vidt angår 
etablering af et udtømmende system af kriterier for jurisdiktion baseret på 
begrebet etablering (også selv om de specifikke kriterier i artikel 2, stk. 3, i 
det ændrede direktiv ikke nøjagtig svarer til Domstolens kriterier i sagen om 
VT4). 
16 Domstolen udtalte: "Artikel 2, stk. I, i direktivet 89/552/EØF skal fortolkes således, at et tv-
radiospredningsorgan hører under den medlemsstats myndighed, i hvilken det er etableret. I tilfælde, 
hvor et tv-radiospredningsorgan er etableret i mere en én medlemsstat, hører det under den 
medlemsstats myndighed, på hvis område organet har midtpunktet for sin virksomhed, særlig dér, hvor 
afgørelserne om programpolitikken og den endelige sammensætning af programmerne træffes. "Det 
skal bemærkes, at disse specifikke kriterier ikke helt svarer til dem, der er anvendt i artikel 2, stk. 3, i 
direktiv 97/36/EF, nemlig det sted, hvor organet har sit faktiske hovedkontor, stedet hvor de 
redaktionelle beslutninger om programlægningen træffes, og i visse tilfælde det sted, hvor en betydelig 
del af det personale, der er beskæftiget med tv-spredningsvirksomhed, arbejder. 
15 
5.5 Sag C-320/94 m.fl. "RTI" 17 
I denne sag udtalte Domstolen sig ved sin dom af 12. december 1996 om 
visse af direktivets bestemmelser om reklame og sponsorering (præjudiciel 
afgørelse i de forenede sager C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-
338/94 og C-339/94 "Reti Tclevisivc Italiane"). 
Den regionale administrative domstol for Lazio (Italien) havde indgivet flere 
anmodninger til Domstolen i henhold til EF-traktatcns artikel 177 om 
præjudiciel fortolkning af direktivet, specielt vedrørende sponsorering og 
"telepromotion". 
'Telepromotion" er en meget almindelig form for tv-reklame i Italien, som 
går ud på, at studieprogrammer (specielt konkurrencer) albrydes i bestemte 
perioder, hvor man præsenterer et eller liere produkter eller tjenesteydelser. 
Programpræsentatorerne træder midlertidigt ud af deres rolle som ledere af 
konkurrencen og bliver til "promotors" for de varer eller tjenester, der 
reklameres for. 
De spørgsmål, der blev forelagt af Lazio's regionale domstol vedrørte især: 
1) fortolkningen af direktivets artikel 17, litra b), (kan angivelsen af 
sponsorens navn og/eller logo indsættes på andre tidspunkter end 
i begyndelsen og/eller slutningen af den sponsorede udsendelse?) 
2) er direktivets artikel 18, og specielt udtrykket "reklameformer 
som direkte tilbud seerne" af rent illustrerende art - således at det 
kan omfatte "telepromotion" - eller refererer det kun til direkte 
tilbud i egentlig forstand? 
Domstolen afsagde sin dom den 12. december 1996 og fastslog, at: 
1) direktivets artikel 17, stk. 1, litra b, skal fortolkes således, at det ikke er til 
hinder for, at sponsorens navn og/eller logo indsættes på andre tidspunkter 
end ved begyndelsen og/eller slutningen af det sponsorerede program; 
2) direktivets artikel 1, litra b), og artikel 18 skal fortolkes således, at 
udtrykket "reklameformer som direkte tilbud til seerne", der anvendes i 
artikel 18, er af illustrerende art. Heraf følger, al andre former for reklame, 
der ligesom teleshopping ("direkte tilbud") er karakteristiske ved, at de varer 
længere end reklamespots (som tilfældet er med "telepromotion") kan 
komme i betragtning i forbindelse med en udvidelse af den daglige 
reklametid fra 15% til 20%. 
17 Domstolens dom (sjette afdeling) af 12. december 1996 - Reti Televisive Italiane SpA (RTI) (C-
320/94), Radio Torre (C-328/94), Rete A Sri (C-329/94), Vallau Italiana Promomarket Sri (C-337/94), 
Radio Italia Solo Musica Sri m.n. (C-338/94) og G F/TE Sri (C-339/94) mod Ministcro delle Poste c 
Telecommunicazioni. Forenede sager C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 og C-
339/94. Samling af Domstolens afgørelser 1996, s. 1-6471 
16 
Domstolen mindede \ øvrigt om, at denne udvidelse er en mulighed for 
medlemsstaterne, som de ikke behøver at benytte sig af,x. 
Det skal bemærkes, at i det nye direktiv er alle former for reklame undergivet 
den samme daglige maksimumsbegrænsning, og udtrykket "reklameformer 
som direkte tilbud til seerne" forekommer ikke længere. Det daglige loft på 
en time for teleshopping (artikel 18, stk. 3) er ligeledes udeladt og erstattet af 
nye tilpassede bestemmelser for dels generelle tv-kanaler, dels kanaler, der 
udelukkende indeholder teleshopping. 
5.6 Sagerne C-34, C-35 og C-36/95 "De Agostini" og "TV-Shop" 
I de forenede sager C-34, C-35 og C-36/95 (Konsumentombudsmannen mod 
henholdsvis De Agostini Svenska Forlag AB og TV-Shop i Sverige AB) 
havde den svenske forbrugerombudsmand fundet, at visse reklame- og 
teleshoppingudsendelser modtaget i Sverige udgjorde en illoyal konkurrence 
i henhold til loven om handelspraksis (marknadsfôringslagen 1975:1418), 
dels fordi de tog direkte sigte på børn (sag C-34/95, den svenske lovgivning 
18 Domstolens argumenter kan resumeres således: 
"Direktiv 89/552 om udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed, særlig direktivets artikel 1, litra 
b), og artikel 18, skal fortolkes således, at udtrykket "sådanne reklameformer som direkte tilbud til 
seerne" i direktivets artikel 18 i fællesskabsbestemmelsernes forstand, for så vidt angår 
muligheden for at forhøje den procentsats, reklameudsendelser højst må udgøre af den daglige 
sendetid, til 20%, har karakter af et eksempel, således at det også kan omfatte andre former for 
reklame som produktpræsentation mv. ("telepromotions"), der i lighed med "direkte tilbud til 
seerne", på grund af deres form kræver en længere varighed end reklameindslag. 
Grunden til, at man i fællesskabsbestemmelserne har givet mulighed for en forhøjelse af den 
tilladte sendetid for direkte tilbud til seerne, er, at denne reklameform kræver længere sendetid 
end sædvanlige reklameindslag, og ikke, at der er tale om en præsentation af produkter, der 
direkte kan bestilles pr. telefon, ved brev eller elektronisk, således at de skal leveres på seernes 
adresse, da bestillingen af.produkterne er en helt anden disposition end den tv-præsentation, der 
reguleres i direktivet. Det må derfor antages, at andre former for reklame, der også kræver 
længere sendetid end sædvanlige reklameindslag, kan være omfattet af den adgang til at forhøje 
sendetiden, som udtrykkeligt, men ikke udelukkende er hjemlet for direkte tilbud til seerne. Det 
tilkommer dog den enkelte medlemsstat, såfremt den ønsker at gøre brug af muligheden for i 
henhold til artikel 18 at forhøje den del af den daglige sendetid, der må benyttes til reklamer, til 
20% - for så vidt angår de tv-radiospredningsorganer, der hører under dens myndighed - at 
bestemme, om en sådan forhøjelse skal gælde for reklameformer, som ikke er sædvanlige 
reklameindslag, men heller ikke direkte tilbud til seerne. Sådanne regler skal være forenelige med 
traktatens bestemmelser. 
Bestemmelserne i direktiv 89/552 om udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed og særlig i dels 
artikel 17, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at de -for så vidt angår sponsorerede udsendelser 
- ikke indeholder el forhud mod at angive sponsorens navn og/eller logo på andre tidspunkter end 
ved programmets begyndelse og/eller slutning. Medlemsstaterne kan dog i henhold til direktivels 
artikel 3, stk. 1, for så vidt angår de tv-radiospredningsorganer, der hører under deres myndighed, 
indføre strengere bestemmelser på området, dog på betingelse af at disse bestemmelser ikke 
griber ind i de friheder, der er sikret ved traktaten, herunder særlig retlen til fri udveksling af 
tjenesteydelser og de frie varebevægelser. Denne fortolkning har dog ingen indvirkning på, al 
sponsorerede tv-programmer ikke må tilskynde til køb eller leje af sponsorens eller tredjemands 
produkter eller tjenesteydelser og især ikke må indeholde særlige reklamehenvisninger til disse 
produkter eller tjenesteydelser. " 
17 
forbyder reklameudsendelser, der henvender sig til børn under 12 år), dels 
fordi de af andre grunde (bl.a. annoncernes klarhed, præcision og 
udtømmende indhold) ville kunne skade forbrugernes interesser. 
Den svenske domstol, som havde fået sagen forelagt (Marknadsdomstolen i 
Stockholm) havde besluttet at henvise et spørgsmål i hver af de tre sager til 
EFTA-domstolen. Efter Sveriges tiltrædelse af EU var sagerne blevet 
overført til Domstolen i Luxembourg19. 
Den svenske domstol anmodede Domstolen om at tage stilling til følgende 
spørgsmål: 
"Skal artikel 30 eller artikel 59 i traktaten eller direktiv 89/552/EØF af 3 
oktober 1989 fortolkes således, at de: 
a) er til hinder for, at en medlemsstat træffer foranstaltninger over for en tv-
reklame, som en annoncør udsender fra en anden medlemsstat (alle tre 
sager); 
b) er til hinder for anvendelse af den regel, der er omhandlet i artikel 11, stk. 
1, i den svenske radiolovgivning, og som forbyder reklame rettet mod børn 
(sag C-34/95)?" 
Det vigtigste ved sagerne var således spørgsmålet om anvendelse af den 
nationale svenske lovgivning i forbindelse med dels vildledende reklame, 
dels tv-reklame rettet mod børn under 12 år i to tilfælde, hvor de svenske 
annoncører rettede deres reklamer mod det svenske publikum. I de tre sager 
blev de pågældende reklamer udsendt af et tv-spredningsorgan, som 
henhørte under en anden medlemsstats kompetence (TV3 - UK), og samtidig 
af organer henhørende under svensk kompetence (TV4 i sag C-34/95 og 
Homeshopping Channel i sagerne C-35/95 og C-36/95). 
Domstolen minder i sin dom af 9. juli 1997 først om, at god handelspraksis 
og beskyttelsen af forbrugerne er grundlæggende krav af almen interesse, der 
- under visse omstændigheder - kan gøre det berettiget at anvende hindringer 
for de frie varebevægelser og for den frie udveksling af tjenesteydelser20. 
For så vidt angår tv-reklame omfatter direktivet om "fjernsyn uden grænser" 
"et fuldstændigt system af bestemmelser, der specielt angår beskyttelse af 
19 EFTA-domstolen havde allerede udtalt sig om det norske element i sagerne den 16. juni 1995 i de 
forenede sager E-8/94 og E-9/94, som vedrørte en række spørgsmål, der var forelagt EFTA-domstolen 
til præjudiciel afgørelse af "Markedsrådet" i Oslo. EFTA-domstolen havde udtalt, at direktivets artikel 
2, stk. 2, og artikel 16, som er inkorporeret i Aftalen om Det Europæiske Økonomiske 
Samarbejdsområde (EØS), skulle fortolkes således, at de er til hinder for et forbud over for en 
annoncør, som forhindrer ham i udsende en annonce i forbindelse med tv-udsendelser, der transmitters 
af et tv-spredningsorgan etableret i et andet EØS-Iand, hvis denne hindring er et resultat af et generelt 
forbud i den nationale lovgivning, som gælder for annoncer, der specifikt er rettet mod mindreårige. 
20 Punkt 46, s. 12 og 53, s. 13 i dommen. 
18 
mindreårige"21. Det er udsendelsesmedlemsstaten, der skal sikre, at disse 
bestemmelser overholdes22. Som følge heraf har modtagermedlemsstaten 
ikke længere ret til over for en anden medlemsstat at anvende bestemmelser, 
som specifikt har til formål at kontrollere fjernsynsreklamers indhold set i 
forhold til mindreårige21. Derimod tillader direktivets artikel 3 
medlemsstaterne at anvende mere restriktive regler over for tv-
spredningsorganer, der henhører under deres kompetence. 
Direktivet ikke er til hinder for, at en medlemsstat i henhold til generelle 
bestemmelser om beskyttelse af forbrugerne mod vildledende reklame 
træffer foranstaltninger over for en annoncør på grund af en 
fjernsynsreklame, som udsendes fra en anden medlemsstat. 
Foranstaltningerne kan dog ikke gå så vidt, at de forhindrer retransmission til 
medlemsstaten af udsendelser fra den anden medlemsstat24. 
Mere generelt udtaler Domstolen, at nationale foranstaltninger, som forbyder 
reklame rettet mod børn under 12 år og vildledende reklame kan have en 
indvirkning på den frie udveksling af tjenesteydelser25, og de kan endog -
hvis det bevises, at sådanne foranstaltninger påvirker afsætningen af 
nationale varer og af varer fra andre medlemsstater på forskellig måde -
udgøre en restriktion for de frie varebevægelser26. 
For at kunne vurdere den svenske lovgivnings forenelighed med EF-
traktatens artikel 30 og 59 i det foreliggende tilfælde, mente Domstolen, at 
det tilkommer det den forelæggende ret at efterprøve, om bestemmelserne er 
nødvendige for at varetage tvingende almene hensyn eller et af de mål, der er 
anført i EF-traktatens artikel 36 og 56, om de står i rimeligt forhold til det 
tilsigtede mål, og om disse mål eller tvingende hensyn ikke kunne nås eller 
varetages ved andre, mindre restriktive foranstaltninger27. 
Domstolen har således fastslået nogle generelle principper, bl.a. at nationale 
foranstaltninger, som har en restriktiv virkning på udvekslingen af varer eller 
tjenesteydelser, skal være specifikt begrundet og ikke mere videregående, 
end hvad der er nødvendigt for at opnå den fastsatte målsætning. 
I de tilfælde, hvor den alledte EU-ret (her direktivet om "fjernsyn uden 
grænser") fastsætter harmoniseringsforanstaltninger på det pågældende 
21 Punkt 57, s. 14. 
22 Punkt 58, s.14. 
23 Punkt 60 og 62, s. 14 og 15. 
24 Punkt 38, s.ll. 
25 Punkt50,s.l3. 
26 Punkt 44, s. 12. 
27 Punkt 45 og 52, s. 12 og 13. 
19 
område og en kompetencefordeling mellem medlemsstaterne med henblik på 
anvendelse af de fælles regler, skal alle medlemsstater respektere denne 
fordeling og afholde sig fra at anvende deres egne regler på tv-
spredningsorganer, der henhører under en anden medlemsstats kompetence. 
Hvad specielt direktivet angår udtalte Domstolen således, at dette "ikke er til 
hinder for, at en medlemsstat i henhold til generelle bestemmelser om 
beskyttelse af forbrugerne mod vildledende reklame træffer foranstaltninger 
over for en annoncør på grund af en fjernsynsreklame, som udsendes fra en 
anden medlemsstat, på betingelse af at sådanne foranstaltninger ikke 
hindrer selve retransmissionen på medlemsstatens område af 
fjernsynsudsendelser fra den anden medlemsstat ". 11 vad angår reklame rettet 
mod børn udtalte Domstolen, at "direktiv H9/552 skal fortolkes således, at 
det er til hinder for at bringe en bestemmelse i en national lov om radio- og 
fjernsynsvirksomhed, hvorefter en fjernsynsreklame, der udsendes 
reklamesendetiden, ikke må være beregnet jut at fange ojmiærksomheden hos 
børn under 12 år, i anvendelse j?å fjernsynsudsendelser fra andre 
medlemsstater. " 
Med andre ord sondrer Domstolen mellem en generel lovgivning, som ikke 
har givet anledning til specifikke bestemmelser i direktivet (bl.a. beskyttelse 
af forbrugerne mod vildledende reklame, som allerede var omfattet af 
direktiv 84/450/EØF ved vedtagelsen af direktiv 89/552), og et område, som 
er genstand for "et komplet sæt" af foranstaltninger i direktivet (dvs. de 
specifikke bestemmelser om beskyttelse af mindreårige mod visse former for 
programmer og tv-reklame, jf. artikel 16 og 22). I det første tilfælde kan 
modtagerlandet træffe foranstaltninger - med henblik på forbrugerbeskyttelse 
- over for (nationale) annoncører, men ikke anvende endnu en kontrol af tv­
udsendelser over for (ikke-nationale) tv-spredningsorganer, idet disse skal 
kontrolleres af udsendelsesmedlemsstaten. I det andet tilfælde er det opnåede 
harmoniseringsniveati tilstrækkeligt til, at Domstolen anser, at direktivet 
forhindrer modtagermedlemsstaten i at anvende foranstaltninger til 
beskyttelse af mindreårige, der er fastsat i en lv-spredningslov, uanset hvem 
udbyderne er. 1 de to tilfælde bekræfter Domstolen på ny princippet om, at 
tv-spredningsorganerne udelukkende skal kontrolleres af den medlemsstat, 
de henhører under (udsendelsesmedlemsstaten, dvs. åen medlemsstat, hvori 
tv-spredningsorganet er etableret). 
6. KONKLUSIONER 
I løbet af referenceperioden har Domstolen regelmæssigt og i vid udstrækning givet 
udtryk for sin retspraksis. Principperne for det europæiske audiovisuelle område28 -
dvs. fri bevægelighed baseret på kontrol fra oprindelseslandets side, fælles regler for 
beskyttelse af almenhedens interesse, hvor det er nødvendigt - er blevet bekræftet og 
2H Etableringen af dette onin'icie blev slottet - for så vidt angår ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede 
rettigheder - gennem vedtagelsen af direktiv 93/83/EØF, som i øjeblikket er ved at blive gennemfort i 
medlemsstaterne. Forslaget til direktiv om retlig beskyttelse af adgaiigsstyrcdc tjenester, som blev 
vedtaget af Kommissionen den 9. juli 1997, har delvis samme målsætning (K()M(97)356 endelig udg.). 
20 
taget i anvendelse. Denne retspraksis vil fortsat have betydning som 
referencemateriale for udbyderne, de nationale myndigheder og Kommissionen i den 
fase, hvor det nye direktiv skal gennemføres i de nationale lovgivninger. I den 
tidsalder med digitalt tv, som vi er trådt ind i, er Europa på vej mod en større 
bevægelsesfrihed for tv-programmer og reklamer, og direktivet om "fjernsyn uden 
grænser" bidrager hertil ved at fastsætte den nødvendige EU-lovgivning på området. 
21 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 523 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 02 08 10 15 
Katalognummer : CB-CO-97-533-DA-C 
ISBN 92-78-25897-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
2Z