Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2013/36/EU og 2009/110/EF og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





BEGRUNDELSE 1. Baggrund for forslaget Begrundelse og formål Europas marked for elektroniske betalinger byder på store muligheder for innovation. Forbrugernes betalingsvaner har allerede ændret sig meget i de seneste år. Ud over det stadigt stigende antal kredit- og debetkortbetalinger har den voksende udbredelse af e-handel og smartphones banet vejen for nye betalingsmidler. Der er væsentlige fordele at hente ved bedre markedsintegration og mindre fragmentering på dette område på europæisk plan. Dette tiltag vil gøre det muligt for forbrugere og handlende at udnytte det indre marked fuldt ud, især med hensyn til e-handel. Formålet med forslaget er at fremme den videre udvikling af et EU-dækkende marked for elektroniske betalinger, så forbrugere, handlende og andre markedsaktører kan nyde godt af alle fordelene ved EU's indre marked i overensstemmelse med Europa 2020 og den digitale dagsorden. Sådan yderligere integration får stadigt større betydning, i takt med at verden skifter fra den håndgribelige handel til e-handel. For at opnå dette og skabe større konkurrence, effektivitet og innovation på området for e-betalinger, bør der være retssikkerhed og lige vilkår, som kan få omkostninger og priser for betalingstjenestebrugere til at konvergere nedad. På den måde lettes udbud af innovative betalingstjenester, og der skabes sikre og gennemsigtige betalingstjenester. Målene opnås gennem opdatering og udbygning af de nuværende rammer for betalingstjenester, fastsættelse af regler, der forbedrer gennemsigtighed, innovation og sikkerhed for detailbetalinger og forbedrer overensstemmelsen mellem de nationale bestemmelser, idet der fokuseres på forbrugernes legitime behov. De foreslåede tiltag søger at gøre dette på en teknologisk neutral måde, der fortsat vil være relevant, når betalingstjenesterne udvikles yderligere. Ved dette forslag indarbejdes og ophæves Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF (det såkaldte "betalingstjenestedirektiv")[1], der danner grundlag for en harmoniseret juridisk ramme for oprettelsen af et integreret betalingsmarked, gør vilkårene mere lige og forbedrer adgangen til det nuværende betalingssystem for alle parter. I en tid, hvor sondringen mellem betalingsinstitutter (underlagt betalingstjenestedirektivet) og e-pengeinstitutter (underlagt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF[2], "det andet direktiv om elektroniske penge") udviskes mere og mere, efterhånden som teknologien og forrentningsmodellerne konvergerer, vil det være optimalt med en fuldstændig modernisering af rammerne for digitale betalinger, så begge kategorier af aktører og de respektive lovgivningsrammer smelter sammen. Dette forudsætter imidlertid at det andet direktiv om elektroniske penge revideres, så der sikres sammenhængende retlige rammer. Desværre er der på grund af mange medlemsstaters sene gennemførelse af det andet direktiv om elektroniske penge ikke indhentet tilstrækkelig erfaring med direktivet til, at det kan vurderes sammen med betalingstjenestedirektivet, og til, at der kan overvejes mulige synergier i forbindelse med gennemgangen. Der er planlagt en gennemgang af direktiv 2009/110/EF i 2014. Generel baggrund Der er i løbet af de sidste 12 år sket væsentlige fremskridt og integrering af detailbetalinger i EU på grundlag af de gældende regler om betalinger. Den retlige ramme, der er etableret ved betalingstjenestedirektivet, forordning (EF) nr. 924/2009 om grænseoverskridende betalinger[3] og det andet direktiv om elektroniske penge, har allerede medført store fremskridt i retning af integrationen af det europæiske marked for detailbetalinger. Forordningen om SEPA-omstillingsfristen, forordning (EU) nr. 260/2012[4], bragte udviklingen et skridt videre ved at fassætte omstillingsfrister for paneuropæiske kreditoverførsler og direkte debiteringer, hvorved nationale ordninger for indenlandske og grænseoverskridende betalinger i euro i EU blev erstattet (den 1. februar 2014 for euroområdet). Disse retlige rammer suppleres af EU-Domstolens praksis og Kommissionens afgørelser om detailbetalinger i henhold til konkurrencelovgivningen. Detailbetalingsmarkedet er meget dynamisk, og der er sket væsentlige innovationer i hurtigt tempo inden for de seneste år. Samtidig er vigtige områder af betalingsmarkedet, især kortbetalinger og nye betalingsmidler såsom internet- og mobilbetalinger, stadig ofte fragmenterede langs landegrænserne, hvilket gør det vanskeligt for innovative og brugervenlige digitale betalingstjenester at udvikle sig effektivt og give forbrugere og detailhandlende praktiske og sikre betalingsmetoder (med kreditkort som mulig undtagelse) i hele Europa, så de kan købe et voksende udvalg af varer og tjenesteydelser. Den seneste udvikling på disse markeder har også fremhævet en række huller i de nuværende retlige rammer for betalinger og mangler på markederne for kort-, internet- og mobilbetalinger, der skal løses i dette initiativ. Ud fra gennemgangen af den europæiske ramme og især betalingstjenestedirektivet og høringen om Kommissionens grønbog "På vej mod et integreret europæisk marked for kort-, internet- og mobilbetalinger"[5] i 2012 er det konkluderet, at flere tiltag og opdateringer af bestemmelserne, herunder justeringer af betalingstjenestedirektivet, er nødvendige, for at betalingsrammerne bedre kan tage højde for et effektivt europæisk betalingsmarkeds behov og på den måde bidrage fuldt ud til et betalingsmiljø, der fremmer konkurrence, innovation og sikkerhed. I Kommissionens meddelelse "Akten for det indre marked II – Sammen om fornyet vækst" fra 2012"[6] identificeres moderniseringen af lovgivningsrammen for detailbetalinger som en central prioritet på grund af potentialet for ny vækst og innovation. Gennemgangen af betalingstjenestedirektivet og udarbejdelsen af et forslag til lovgivning om multilaterale interbankgebyrer for kortbetalinger blev defineret som en af Kommissionens vigtigste opgaver for 2013. Gældende bestemmelser på det område, som forslaget vedrører Dette initiativ er et led i en bredere pakke af lovgivningsmæssige foranstaltninger om betalingstjenester. Det vil supplere og opdatere de eksisterende retlige rammer for betalingstjenester i EU og navnlig: – direktiv 2007/64/EF, der skabte harmoniserede retlige rammer, så betalinger kunne gennemføres hurtigere og lettere i hele EU, hvilket styrker konkurrencen i forbindelse med betalingssystemer og giver bedre muligheder for stordriftsfordele. Det muliggjorde også den operationelle gennemførelse af det fælles eurobetalingsområde (SEPA) – forordning (EF) nr. 924/2009 om grænseoverskridende betalinger der ophævede forordning (EF) nr. 2560/2001 og udvidede forordningens anvendelsesområde til også at omfatte direkte debiteringer. Den fjernede forskellene i de betalingsgebyrer, betalingstjenestebrugere skulle betale for indenlandske og grænseoverskridende betalinger i euro i Den Europæiske Union. Den gælder for alle elektronisk behandlede betalinger – forordning (EU) nr. 260/2012, der fassætter omstillingsfrister for paneuropæiske kreditoverførsler og paneuropæiske direkte debiteringer og erstatter nationale ordninger for indenlandske og grænseoverskridende eurobetalinger i Den Europæiske Union – direktiv 2009/110/EF om elektroniske penge, der fastsætter de retlige rammer for udstedelse og indløsning af e-penge og bringer tilsynsreglerne for e-pengeinstitutter i overensstemmelse med betalingstjenestedirektivets krav til betalingsinstitutter – forordning (EF) nr. 1781/2006, der fastsætter regler om, at betalingsformidlere medsender oplysninger om betaleren igennem hele betalingskæden med henblik på forebyggelse, undersøgelse og konstatering af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme. Ud over de retlige rammer har en række konkurrencesager på europæisk og nationalt plan behandlet konkurrencebegrænsende praksis på betalingsmarkedet. Overensstemmelse med andre EU-politikker og -mål Forslagets målsætninger er i fuld overensstemmelse med EU's øvrige politikker og mål. For det første vil dette forslag få det indre marked til at fungere bedre for betalingstjenester og mere generelt for alle varer og tjenesteydelser i lyset af behovet for innovative, effektive og sikre betalingsmåder. Ved at lette økonomiske transaktioner i Unionen vil det også bidrage til at opfylde de mere overordnede mål i EU 2020-strategien og fremme ny vækst. For det andet understøtter dette initiativ EU-politikkerne på andre områder såsom databeskyttelse, administrative sanktioner, bekæmpelse af hvidvaskning af penge og af finansiering af terrorisme med mere, især: – Kommissionens lovgivningsmæssige initiativer vedrørende den digitale dagsorden for Europa[7] og særligt Kommissionens forslag til retlige rammer for elektronisk identifikation og tillidstjenester til brug for elektroniske transaktioner[8] og dens forslag vedrørende foranstaltninger, der skal sikre et højt fælles niveau for net- og informationssikkerhed i hele EU[9] og de væsentlige prioriteringer, der blev identificeret i meddelelsen om e-handel og onlinetjenester[10], der søger at skabe et digitalt indre marked. – Kommissionens indsats for at øge konkurrencen ved at give markedsaktørerne de samme forpligtelser, rettigheder og muligheder og lette grænseoverskridende udbud af betalingstjenester. – Kommissionens forslag til lovgivning om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner og om brugen af visse restriktive forretningsregler og ‑skikke, der udarbejdes sideløbende og i tæt samarbejde med dette forslag. – Direktiv 2011/83/EU om forbrugerrettigheder[11], der søger at fremme et reelt indre marked for erhvervsdrivende og forbrugere og at sikre den rette balance mellem et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og virksomhedernes konkurrenceevne, således at de handlendes mulighed for at opkræve gebyrer for betalingsinstrumenter begrænses til de faktiske omkostninger. 2. Høring af interesserede parter og konsekvensanalyse Høring af interesserede parter Den 11. januar 2012 offentliggjorde Kommissionen en grønbog, "På vej mod et integreret europæisk marked for kort-, internet- og mobilbetalinger"[12], der blev fulgt af en omfattende offentlig høring. Kommissionen modtog over 300 svar fra myndigheder, civilsamfundet, brancheorganisationer og virksomheder inden for forskellige områder, der repræsenterer et bredt udvalg af interessenter. Der blev modtaget yderligere bemærkninger, holdningsdokumenter og bidrag uden for høringsregi. De omfattende tilbagemeldinger fra interessenterne[13] indeholdt relevante oplysninger om nye udviklinger og om ændringer, der kunne være nødvendige at foretage i den nuværende betalingslovgivning. Der blev også foretaget en offentlig høring den 4. maj 2012, hvor ca. 350 interesserede parter deltog. Den 20. november 2012 vedtog Europa-Parlamentet en beslutning, "På vej mod et integreret europæisk marked for kort-, internet- og mobilbetalinger"[14]. I beslutningen fastslås målene og hindringerne for integration i henhold til grønbogen, og der tilskyndes til at vedtage lovgivning på forskellige områder vedrørende kortbetalinger, mens der rådes til forsigtighed vedrørende internet- og mobilbetalinger, da disse markeder ikke har eksisteret lige så længe. Derudover tilskynder beslutningen også til reform af governancemodellen for det fælles eurobetalingsområde (SEPA). Ifølge resultaterne af høringerne bør der foretages væsentlige justeringer af den eksisterende lovgivning for at gøre det europæiske betalingsmarked mere effektivt og bidrage til et betalingsmiljø, der fremmer konkurrence, innovation og sikkerhed. Ekspertbistand Med hensyn til gennemgangen af betalingstjenestedirektivet og forordningen om grænseoverskridende betalinger i det indre marked og det eventuelle behov for revision af begge retsakter har Kommissionen gjort en yderligere indsats for at indsamle oplysninger på området og sikre, at alle interesserede parter inddrages fuldt ud. Kommissionens gennemgang af virkningerne af betalingstjenestedirektivet og forordningen om grænseoverskridende betalinger i det indre marked er baseret på to eksterne undersøgelser. Disse undersøgelser har givet Kommissionen et detaljeret overblik over betalingstjenestedirektivets økonomiske og retlige følger. I den første undersøgelse, der blev udført af det eksterne konsulentfirma Tipik i 2011, blev det undersøgt, om de 27 medlemsstater overholder de juridiske bestemmelser i gennemførelsen af betalingstjenestedirektivet[15]. I 2012 blev det i anden undersøgelse, der blev udført af London Economics og iff i samarbejde med PaySys, undersøgt, hvordan betalingstjenestedirektivet påvirkede betalingstjenester i det indre marked, og hvordan forordningen om grænseoverskridende betalinger i Fællesskabet blev anvendt. Endvidere indsamlede man tilbagemeldinger fra medlemsstaterne og relevante markedsaktører gennem Kommissionens rådgivende udvalg for betalingspolitikker, dvs. Betalingsudvalget (der består af repræsentanter fra EU-landene) og Markedsekspertgruppen vedrørende Betalingssystemer (der består af markedsrepræsentanter fra både udbuds- og efterspørgselssiden). Derudover hørte Kommissionen også andre interessenter om særlige områder, hvor det var relevant. Konsekvensanalyse Kommissionen udførte en konsekvensanalyse[16], hvor den analyserede de mulige følger af et opsplittet europæisk betalingsmarked. Navnlig følgende problemområder blev undersøgt: – forskellig anvendelse af de eksisterende regler i medlemsstaterne på grund af mange muligheder og ofte meget generelle anvendelseskriterier. For eksempel synes nogle undtagelser i betalingstjenestedirektivet at være for generelle eller forældede sammenlignet med markedsudviklingen, og de fortolkes på meget forskellige måder. Der er også huller i anvendelsesområdet hvad angår betalinger, hvor den ene deltager i transaktionen befinder sig uden for EØS, og betalinger i andre valutaer end EU's, hvilket medfører forsat markedsfragmentering, regelarbitrage og konkurrenceforvridning – retligt tomrum for nogle nye internettjenesteudbydere, såsom tredjemandsbetalingstjenesteudbydere, der tilbyder initiering af betalinger baseret på netbanksystemer. Disse tjenester er et brugbart og ofte billigere alternativ til kort som betalingsmiddel og er også fordelagtige for kunder, der ikke har kort. Størstedelen af disse udbydere er i øjeblikket ikke underlagt de nuværende retlige rammer, da de på intet tidspunkt er i besiddelse af midler. Det retlige tomrum risikerer at hindre innovation og passende vilkår for markedsadgang – manglende standardisering og interoperabilitet mellem forskellige betalingsløsninger (kort-, internet- og mobilbetalinger) ud fra forskellige aspekter og i forskellig grad, især tværnationalt, hvilket forværres af svage governancerammer for EU's detailbetalingsmarked – forskellig og inkonsekvent praksis for, hvordan de handlende opkræver gebyrer (for anvendelse af et bestemt betalingsmiddel) fra medlemsstat til medlemsstat (ca. halvdelen tillader opkrævning af brugergebyrer, mens resten forbyder det), hvilket fører til forvirring hos forbrugerne, når de handler i udlandet eller på internettet. Det forårsager også ulige konkurrencevilkår – mange restriktive forretningsregler og ‑praksisser for kortbetalinger, hvilket forvrider konkurrencen (med hensyn til multilaterale interbankgebyrer og regler for de handlendes valgmuligheder og fleksibilitet med hensyn til accept af kort). De identificerede problemer, som er beskrevet ovenfor, påvirker forbrugerne, de handlende, nye betalingstjenesteudbydere og markedet for betalingstjenester samlet set. Konsekvensanalysens konklusion er, at de bedste løsningsmodeller til at forbedre den aktuelle situation i forbindelse med betalingstjenestedirektivet – ved at i) fremme lige konkurrencevilkår mellem etablerede og nye udbydere af kort-, internet- og mobilbetalinger, ii) give betalingstjenestebrugere (forbrugere og handlende) større udvalg af betalingsinstrumenter og gøre instrumenterne mere effektive og gennemsigtige, og iii) sikre en høj grad af beskyttelse af betalingstjenestebrugere – vil være: – at styrke SEPA-projektet og gøre alle interessenter i stand til at være mere aktive i udarbejdelsen og udførelsen af politikken vedrørende detailbetalinger (governance) – at lette standardisering gennem passende governancerammer og gennem bedre inddragelse af de europæiske standardiseringsorganisationer (standardisering) – at give retssikkerhed angående interbankgebyrer for kortbaserede betalinger og præcisere en acceptabel forretningsmodel for aktuelle og fremtidige betalingsinitiativer, der er baseret på kort (interbankgebyrer) – at fjerne restriktive forretningsregler for kortbetalinger, der giver markedsskævheder (ledsageforanstaltninger for interbankgebyrer) – at harmonisere medlemsstaternes politikker for brugergebyrer i overensstemmelse med de afgørelser, der træffes om interbankgebyrer (ledsageforanstaltninger for interbankgebyrer) – at definere betingelserne for tredjemandsbetalingstjenesteudbyderes adgang til oplysninger om disponible midler, herunder tjenester til at initiere betalinger (betalingstjenestedirektivets anvendelsesområde) – at tilpasse anvendelsesområdet og gøre lovgivningen mere konsekvent (betalingstjenestedirektivets anvendelsesområde) – at forbedre gennemførelsen af det aktuelle betalingstjenestedirektiv (finjustering af betalingstjenestedirektivet) – at styrke betalingstjenestebrugernes rettigheder og beskytte forbrugernes rettigheder i lyset af ændringerne i lovgivningen (betalingstjenestedirektivets anvendelsesområde, ledsageforanstaltninger for interbankgebyrer). Konsekvensanalysen fik også en positiv udtalelse fra konsekvensanalyseudvalget ved en høring den 20. marts 2013. I overensstemmelse med udvalgets anbefalinger blev der foretaget flere ændringer i dokumentet, bl.a. i forbindelse med: – at fremhæve vigtigheden af at revidere betalingstjenestedirektivet og grundene til at regulere multilaterale interbankgebyrer gennem lovgivning – at strømline den måde, konsekvenserne kommer til udtryk på, ved at fokusere på virkningerne af de vigtigste valgmuligheder i hovedteksten og flytte mindre vigtige anliggender til bilag – at give en bedre forklaring af den indbyrdes afhængighed mellem forskellige muligheder og pakker. De fleste af de foreslåede løsningsmodeller behandles i det aktuelle forslag. Det gælder især de områder, der allerede nu er dækket af betalingstjenestedirektivet, for eksempel markedsadgang for tredjemandsbetalingstjenesteudbydere, opkrævning af brugergebyrer og regler for betalingsinstitutter. Andre tiltag, især reguleringen af multilaterale interbankgebyrer og hjælpetiltag, vil blive dækket af et særligt lovforslag, der forelægges sideløbende. Nogle af de ovenfor beskrevne tiltag bør gennemføres uden lovgivning, for eksempel tiltag vedrørende europæiske standardiseringsorganisationer og SEPA-governance. De eksisterende SEPA-governanceordninger skal styrkes. Det gælder bl.a. det nuværende SEPA-Råd, et ad hoc-forvaltningsorgan på højt niveau, som er oprettet under Kommissionens og Den Europæiske Centralbanks fælles formandskab, i første omgang for en periode på tre år, for at inddrage interessenterne mere i SEPA. I det øjemed skal SEPA-Rådets mandat præciseres, dets sammensætning skal gennemgås, og der skal opnås en bedre afbalancering af udbuds-og efterspørgselssidens interesser, for at sikre, at Kommissionen og Den Europæiske Centralbank modtager effektiv rådgivning om SEPA-projektets fremtidige orientering, og for at lette oprettelsen af et integreret, konkurrencedygtigt og innovativt marked for detailbetalinger, især i euroområdet. Kommissionen vil samarbejde med Den Europæiske Centralbank for at identificere passende metoder til at indkredse SEPA's opgaver, sammensætning, formandskab og governanceordninger. 3. JURIDISKE ASPEKTER AF FORSLAGET Retsgrundlag Dette forslag er baseret på artikel 114 i TEUF. Nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet Et integreret EU-marked for elektroniske detailbetalinger bidrager til opfyldelsen af målet i artikel 3 i traktaten om Den Europæiske Union, der fastsætter et indre marked. Markedsintegration er nødvendig for, at europæiske borgere kan udnytte en række fordele fuldt ud. Disse fordele omfatter større konkurrence mellem betalingstjenesteudbydere og større udvalg, innovation og sikkerhed for betalingstjenestebrugere, især forbrugere. Et integreret betalingsmarked letter i sidste ende den grænseoverskridende levering af varer og tjenesteydelser og fremmer dermed et reelt indre marked. Omfanget af revisionen af betalingstjenestedirektivet er passende for de til dato opståede problemer. Direktivet er overordnet set stadig egnet til formålet. EU's retlige rammer skal dog også udvikles for at tage højde for den seneste teknologiske og forretningsmæssige udvikling inden for detailbetalinger. Et integreret betalingsmarked, der er baseret på net på tværs af nationale grænser, kræver i sagens natur en tilgang på EU-plan, da de relevante principper, regler, processer og standarder skal være ensartede i alle medlemsstater af hensyn til retssikkerheden og for at opnå lige vilkår for alle markedsaktører. Med den aktuelle markedsfragmentering vil det ikke være tilstrækkeligt med en individuel indsats på nationalt plan for at opfylde målet om et integreret og effektivt betalingsmarked for både nationale og grænseoverskridende varer og tjenesteydelser. Tilgangen bidrager til yderligere forbedring af SEPA og er i overensstemmelse med den digitale dagsorden, herunder oprettelsen af et digitalt indre marked. Den vil fremme den teknologiske innovation og bidrage til ny vækst og nye job, især inden for e- og m-handel. 4. VIRKNINGER FOR BUDGETTET Direktivet har virkninger for budgettet som vist i den finansieringsoversigt, der hører til forslaget. 5. Yderligere oplysninger Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde Den foreslåede retsakt er relevant for EØS og bør derfor omfatte hele EØS-området. Forklarende dokumenter Det foreslåede nye direktiv indeholder flere tilpasninger af det eksisterende direktiv og visse nye forpligtelser for medlemsstaterne med et rimeligt råderum med hensyn til, hvordan disse forpligtelser gennemføres i national lovgivning, såsom de nye bestemmelser om sikkerhed. Medlemsstaterne anmodes derfor om at fremsende forklarende dokumenter om de gennemførelsesforanstaltninger, der skal vedtages, for at give Kommissionen bedre muligheder for at identificere de relevante nationale foranstaltninger og overvåge, at direktivet gennemføres korrekt. Nærmere redegørelse for forslaget Følgende korte resumé har til formål at lette beslutningsprocessen ved at skitsere de væsentligste ændringer sammenlignet med det betalingstjenestedirektiv, der skal ophæves: Artikel 2 – Anvendelsesområde: Det foreslås at udvide anvendelsesområdet både for så vidt angår det geografiske anvendelsesområde og de omfattede valutaer. Artikel 2, stk. 1: Betalingstjenestedirektivets bestemmelser om gennemsigtigheds- og oplysningskrav vil også finde anvendelse på betalingstransaktioner til tredjelande, hvor kun en af betalingstjenesteudbyderne er beliggende i Den Europæiske Union, for så vidt angår de dele af betalingstransaktionen, der gennemføres i Unionen. Artikel 2, stk. 2: Anvendelsen af betalingstjenestedirektivets bestemmelser om gennemsigtigheds- og oplysningskrav vil blive udvidet til at omfatte alle valutaer, og ikke, som er tilfældet nu, udelukkende gælde for EU's valutaer. Artikel 3 – Uden for anvendelsesområdet: Denne bestemmelse præciserer og opdaterer det "negative anvendelsesområde", som er fastsat i det nuværende direktiv, der fritager en række betalingsaktiviteter (og aktiviteter forbundet med betaling) fra betalingstjenestedirektivets anvendelsesområde: Artikel 3, litra b): Undtagelsen for handelsagenter ændres til kun at finde anvendelse for handelsagenter, der optræder på enten betalerens eller betalingsmodtagerens vegne, og ikke for dem, der optræder for både betaleren og betalingsmodtageren. Undtagelsen efter det nuværende betalingstjenestedirektiv er i stigende grad blevet anvendt med hensyn til betalingstransaktioner, der håndteres af e-handelsplatforme på vegne af både sælgeren (betalingsmodtageren) og køberen (betaleren). Denne anvendelse går ud over formålet med undtagelsen og bør derfor afgrænses yderligere. Artikel 3, litra k): Undtagelsen for begrænsede net er i stigende grad blevet anvendt for omfattende net med store betalingsmængder og et bredt udvalg af varer og tjenesteydelser. Dette rækker klart ud over undtagelsens oprindelige formål og efterlader derved store mængder betalinger uden for de retlige rammer og hæmmer regulerede markedsaktørers konkurrencedygtighed. Den nye definition, som er i tråd med definitionen af begrænsede net i direktiv 2009/110/EF, burde bidrage til at mindske disse risici. Artikel 3, litra l): Den nuværende undtagelse for digitalt indhold eller telekommunikation omdefineres med et mere begrænset fokusområde, da den kun vil gælde for accessoriske betalingstjenester, der gennemføres af en udbyder af elektroniske kommunikationsnetværk eller ‑tjenester, for eksempel telekommunikationsoperatører. Undtagelsen vil gælde for udbud af digitalt indhold, der leveres af tredjemand, underlagt visse tærskler i dette direktiv. Den nye definition burde resultere i lige konkurrencevilkår mellem forskellige udbydere og på mere effektiv vis opfylde behovene for forbrugerbeskyttelse hvad angår betalinger. Tidligere artikel 3, litra o), udgår: Betalingstjenestedirektivets undtagelse for kontantautomattjenester, der udbydes af uafhængige kontantautomattjenesteudbydere, medførte oprettelse af net af kontantautomater, hvor forbrugerne blev opkrævet høje gebyrer for hævninger fra kontantautomater. Denne bestemmelse har tilsyneladende tilskyndet eksisterende net af kontantautomater, der ejes af banker, til at opsige deres aktuelle kontraktforhold med andre betalingstjenesteudbydere for at kunne opkræve højere gebyrer direkte fra forbrugerne. Derfor bør undtagelsen udgå. Artikel 9 – Beskyttelseskrav: Disse krav vil blive strømlinet, og beskyttelseskravene for betalingsinstitutter med tilladelse efter betalingstjenestedirektivet vil blive yderligere harmoniseret og vil bl.a. indskrænke medlemsstaternes aktuelle muligheder for at begrænse beskyttelseskrav og mindske antallet af mulige beskyttelsesmetoder med henblik på mere lige vilkår og forbedret retssikkerhed. Artikel 14 – europæisk elektronisk indgangsportal hos EBA: En fælles elektronisk indgangsportal burde give større gennemsigtighed for autoriserede og registrerede betalingsinstitutter ved at sørge for forbindelse mellem nationale offentlige registre på EU-plan. Artikel 27 – Betingelser: Muligheden for at avende en mere lempelig ordning for "små betalingsinstitutter" vil blive udvidet til at dække et stort antal af små institutter, da nogle medlemsstater har dårlige erfaringer (såsom insolvens) med små betalingstjenesteudbydere med aktiviteter, der lå over den nuværende tærskel for undtagelsesordningen. Formålet er at opnå den rette balance og på den ene side undgå unødvendige reguleringsbyrder for meget små institutter og på den anden side sørge for, at betalingstjenestebrugerne er tilstrækkeligt beskyttet. Artikel 29 – Adgang til betalingssystemer: Denne artikel finjusterer reglerne for adgang til betalingssystemer ved at præcisere betingelserne for betalingsinstitutters indirekte adgang til de i direktiv 98/26/EF (direktivet om endelig afregning) omhandlede betalingssystemer på en måde, der kan sammenlignes med mindre kreditinstitutters adgang. Artikel 55, stk. 3 og 4 – Gebyrer: Denne bestemmelse vil yderligere harmonisere praksis for opkrævning af brugergebyrer, idet der tages højde for direktiv 2011/83/EU om forbrugerrettigheder og Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. XXX om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner, der forelægges sideløbende. Råderummet i henhold til det nuværende betalingstjenestedirektiv, der giver handlende mulighed for at opkræve et gebyr fra betaleren, tilbyde denne en rabat eller på anden måde styre betaleren i retning af brug af de mest effektive betalingsmidler, med det forbehold, at medlemsstaterne kan forbyde eller begrænse opkrævning af brugergebyrer på deres område, har ført til vidt forskellige forhold på markedet. Tretten medlemsstater har gjort brug af denne mulighed for at forbyde brugergebyrer i henhold til det nuværende betalingstjenestedirektiv. De forskellige ordninger i medlemsstaterne forårsager problemer og forvirring for både handlende og forbrugere, især ved grænseoverskridende internetsalg eller ‑køb af varer og tjenesteydelser. Det foreslåede forbud mod opkrævning af brugergebyrer er direkte forbundet med loftet over interbankgebyrer i overensstemmelse med ovennævnte forslag til en forordning om interbankgebyrer for kortbaserede betalingstransaktioner. I betragtning af de væsentligt reducerede gebyrer, som de handlende skal betale til bankerne, er brugergebyrer ikke længere berettiget for kort, der er omfattet af reguleringen af multilaterale interbankgebyrer. Disse kort vil tegne sig for over 95 % af forbrugerkortmarkedet. De foreslåede regler vil dermed bidrage til at give forbrugerne bedre oplevelser, når de betaler med kort i Unionen, og til mere udbredt anvendelse af betalingskort frem for kontanter. For så vidt angår kort, der ikke er omfattet af forordningen om interbankgebyrer efter ovennævnte forslag vedrørende interbankgebyrer for kortbaserede transaktioner, dvs. firmakort og kort udstedt af betalingskortordninger med tre parter, vil de handlende stadig kunne opkræve brugergebyrer, hvis brugergebyret svarer til den reelle omkostning, idet der tages højde for direktiv 2011/83/EU. Artikel 65 og 66 – Betalingstjenesteudbyderens og betalerens hæftelse for uautoriserede betalingstransaktioner: De foreslåede ændringer vil strømline og yderligere harmonisere reglerne for hæftelse i tilfælde af uautoriserede transaktioner, hvilket vil give bedre beskyttelse af betalingstjenestebrugernes legitime interesser. Med undtagelse af svig og grov forsømmelse vil det maksimale beløb, en betalingstjenestebruger under nogen omstændigheder kan forpligtes til at betale i tilfælde af en uautoriseret betalingstransaktion, blive nedsat fra det nuværende beløb på 150 EUR til 50 EUR. Det klargøres også, at forsinkede betalinger ikke nødvendigvis medfører tilbagebetaling. Artikel 67 – Tilbagebetalinger af betalingstransaktioner initieret af eller via en betalingsmodtager: Denne bestemmelse præciserer tilbagebetalingsretten ved direkte debiteringstransaktioner og bringer den dermed i overensstemmelse med SEPA-regelsættet for direkte debiteringer, forudsat at den vare eller tjenesteydelse, der er betalt for, endnu ikke er forbrugt. Efter de nuværende bestemmelser finder forskellige tilbagebetalingsordninger anvendelse med hensyn til direkte debiteringer, afhængigt af om der er givet forudgående autorisation, beløbet overstiger det forventede beløb, eller om der er indgået aftale om en anden rettighed. Artikel 85 – Sikkerhedsforanstaltninger: De foreslåede regler behandler sikkerhedsanliggender og anliggender vedrørende autentifikation på linje med Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om net- og informationssikkerhed. Afsnit I-V og bilag I, punkt 7: Dækning af nye tjenester og tjenesteudbydere, der giver adgang til betalingskonti: Det nuværende betalingstjenestedirektiv dækker ikke disse aktører, da de på intet tidspunkt råder over betalerens eller betalingsmodtagerens midler. Det forhold, at disse tredjemandsbetalingstjenesteudbydere i øjeblikket ikke er dækket af lovgivningen, har i det mindste i visse medlemsstater vakt bekymring vedrørende sikkerhed, beskyttelse af personoplysninger og hæftelse, på trods af de potentielle fordele, disse tjenester og tjenesteudbydere kan levere. Forslaget bringer tredjemandstjenesteudbydere, der tilbyder bl.a. betalingsinitieringstjenester baseret på netbanksystemer ind under betalingstjenestedirektivets anvendelsesområde (bilag I, punkt 7). Det burde styrke nye billige e-betalingsløsninger på internettet, mens der sørges for tilstrækkelige standarder for sikkerhed, beskyttelse af personoplysninger og hæftelse. For at kunne udbyde betalingsinitieringstjenester skal tredjemandsbetalingstjenesteudbydere have tilladelse eller registreres og overvåges som betalingsinstitutter (afsnit II). Som andre betalingstjenesteudbydere vil de være underlagt harmoniserede regler og forpligtelser, især sikkerhedskrav (artikel 85 og 86). De påtænkte regler vil bl.a. behandle betingelser for adgang til kontooplysninger (artikel 58), krav vedrørende autentifikation (artikel 87) og tilbagebetaling af transaktioner (artikel 63 og 64) og en afbalanceret ansvarsfordeling (artikel 65 og 66). Nye betalingstjenesteudbydere vil drage fordel af denne nye ordning, uanset om de på noget tidspunkt råder over betalerens eller betalingsmodtagerens midler. Kapitel 6 – Udenretslige klage- og erstatningsprocedurer i forbindelse med tvistbilæggelse: Disse har til formål at forbedre den faktiske overholdelse af direktivet. De nye tiltag opdaterer kravene for udenretslige klage- og erstatningsprocedurer og passende sanktioner. Artikel 92 – Sanktioner: På linje med andre nylige forslag angående sektoren for finansielle tjenesteydelser skal medlemsstaterne afpasse deres administrative sanktioner, sørge for, at der findes passende administrative foranstaltninger og sanktioner i tilfælde af overtrædelse af direktivet og sørge for, at disse sanktioner anvendes korrekt. Den Europæiske Banktilsynsmyndighed: Direktivet omfatter flere områder, hvor EBA i kraft af sit arbejde med at bidrage til ensartet og sammenhængende gennemførelse af tilsyn (som omtalt i forordning (EU) nr. 1093/2010), skal inddrages. EBA vil bl.a. blive anmodet om at udstede retningslinjer og udarbejde udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder på forskellige områder, for eksempel for at præcisere reglerne om "pas" for betalingsinstitutter, der driver virksomhed i flere medlemsstater, eller for at sikre, at der opstilles tilstrækkelige sikkerhedskrav. 2013/0264 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2013/36/EU og 2009/110/EF og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[17], under henvisning til udtalelse fra Den Europæiske Centralbank,[18] efter at have hørt Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1) I de seneste år er der gjort store fremskridt i retning af integration af detailbetalinger i Unionen, især i sammenhæng med EU-retsakterne om betalinger, især Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF[19], Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 924/2009[20], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF[21] og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 260/2012[22]. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU[23] har yderligere udbygget de retlige rammer for betalingstjenester ved at sætte en specifik begrænsning for de handlendes mulighed for at opkræve brugergebyrer hos deres kunder for anvendelse af et bestemt betalingsmiddel. (2) Direktiv 2007/64/EF blev vedtaget i december 2007 på grundlag af et forslag fra Kommissionen fra december 2005. Siden da er der på detailbetalingsmarkedet sket væsentlig teknisk innovation med det hurtigt stigende antal elektroniske betalinger og mobilbetalinger og fremkomsten af nye typer betalingstjenester på markedet. (3) Gennemgangen af EU's retlige rammer for betalingstjenester og særlig konsekvensanalysen af direktiv 2007/64/EF og høringen om Kommissionens grønbog "På vej mod et integreret europæisk marked for kort-, internet- og mobilbetalinger"[24] har vist, at udviklingen har medført væsentlige udfordringer for lovgivningen. Store dele af betalingsmarkedet – kort-, internet- og mobilbetalinger – er stadig ofte fragmenteret langs landegrænserne. Mange innovative betalingstjenesteprodukter eller -tjenester hører slet ikke eller kun i mindre grad ind under anvendelsesområdet for direktiv 2007/64/EF. Endvidere viste det sig, at direktiv 2007/64/EF vedrørende anvendelsesområdet og især de undtagne elementer med hensyn til visse betalingsrelaterede aktiviteter, der er undtaget for bestemmelserne, i nogle få tilfælde er for tvetydigt, for generelt eller blot forældet i lyset af markedsudviklingen. Det har medført retsusikkerhed, potentielle sikkerhedsrisici i betalingskæden og manglende forbrugerbeskyttelse på nogle områder. Det har også vist sig at være vanskeligt for innovative og brugervenlige digitale betalingstjenester at få fodfæste på markedet og give forbrugere og handlende effektive, praktiske og sikre betalingsmetoder i Unionen. (4) Det er af afgørende betydning, at der oprettes et integreret indre marked for elektroniske betalinger for at sikre, at forbrugerne, de handlende og virksomhederne kan udnytte det indre marked fuldt ud set i lyset af udviklingen i den digitale økonomi. (5) Der bør fastsættes nye regler for at lukke hullerne i lovgivningen og samtidig give større retssikkerhed og sikre ensartet anvendelse af de retlige rammer i hele Unionen. Der bør garanteres lige forretningsvilkår for både eksisterende og nye markedsaktører, så det bliver nemmere for nye betalingsmidler at nå ud til et større marked, så der sikres en høj grad af forbrugerbeskyttelse i forbindelse med betalingstjenester i hele Unionen. Det forventes at presse omkostninger og priser for betalingstjenestebrugere nedad samt give større udvalg af og gennemsigtighed i betalingstjenester. (6) I de seneste år er de sikkerhedsrisici, der er forbundet med elektroniske betalinger blevet større, hvilket skyldes deres større tekniske kompleksitet, de stadigt stigende mængder af elektroniske betalinger i hele verden og de nye typer betalingstjenester. Da sikre betalingstjenester er en forudsætning for et velfungerende betalingstjenestemarked, bør betalingstjenestebrugere være tilstrækkeligt beskyttet mod sådanne risici. Betalingstjenester er nødvendige for opretholdelsen af centrale økonomiske og samfundsmæssige aktiviteter, og derfor er betalingstjenesteudbydere såsom kreditinstitutter blevet klassificeret som markedsoperatører i henhold til artikel 3, nr. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv [pls insert number of NIS Directive after adoption][25]. (7) I tillæg til de generelle foranstaltninger, der skal træffes på nationalt plan i henhold til direktiv [pls insert number of NIS Directive after adoption], bør de sikkerhedsrisici, der er forbundet med betalingstransaktioner, også imødegås af betalingstjenesteudbyderne. De sikkerhedsforanstaltninger, der skal træffes af betalingstjenesteudbyderne, skal stå i forhold til de pågældende sikkerhedsrisici. Der bør indføres en mekanisme til regelmæssig rapportering, så betalingstjenesteudbyderne årligt giver de kompetente myndigheder opdaterede oplysninger om vurderingen af deres sikkerhedsrisici og de (yderligere) foranstaltninger, de har truffet for at imødegå disse risici. Endvidere er det for at sikre, at skadevirkninger for andre betalingstjenesteudbydere og betalingssystemer, såsom væsentlige forstyrrelser af et betalingssystem, og skadevirkninger for brugerne holdes på et minimum, nødvendigt at forpligte betalingstjenesteudbyderne til uden unødig forsinkelse at underrette Den Europæiske Banktilsynsmyndighed om alvorlige sikkerhedshændelser. (8) Den reviderede retlige ramme for betalingstjenester suppleres af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. [XX/XX/XX][26]. Forordningen indfører regler vedrørende opkrævning af multilaterale og bilaterale interbankgebyrer for alle debet- og kreditkorttransaktioner, der foretages af forbrugere, og elektroniske betalinger og mobilbetalinger i tilknytning til sådanne transaktioner, og begrænser brugen af en række forretningsregler vedrørende korttransaktioner. Nævnte forordning søger at fremskynde opnåelsen af et effektivt integreret marked for alle kortbaserede betalinger. (9) For at undgå forskellige praksisser i medlemsstaterne til skade for forbrugerne bør bestemmelserne om gennemsigtigheds- og oplysningskrav i dette direktiv også gælde for transaktioner, hvor betalerens eller betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder befinder sig inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (i det følgende benævnt "EØS"), og den anden betalingstjenesteudbyder befinder sig uden for EØS. Det er også hensigtsmæssigt at udvide anvendelsen af bestemmelserne om gennemsigtighed og oplysning til transaktioner i alle valutaer mellem betalingstjenesteudbydere, der befinder sig inden for EØS. (10) Definitionen af betalingstjenester bør være teknologisk neutral og give plads til yderligere udvikling af nye typer betalingstjenester, samtidig med at der sikres lige forretningsvilkår for både eksisterende og nye betalingstjenesteudbydere. (11) Undtagelsen for betalingstransaktioner via en handelsagent på betalerens eller betalingsmodtagerens vegne som fastsat i direktiv 2007/64/EF anvendes på vidt forskellige måder i medlemsstaterne. Nogle medlemsstater tillader, at undtagelsen anvendes af e-handelsplatforme, der optræder som mellemled på vegne af både individuelle købere og sælgere uden reel mulighed for at forhandle eller indgå aftale om salg eller køb af varer eller tjenesteydelser. Det rækker ud over undtagelsens tiltænkte anvendelsesområde og kan øge risiciene for forbrugerne, da disse udbydere står uden for den lovgivningsmæssige beskyttelse. Forskellige anvendelser forvrider også konkurrencen på betalingsmarkedet. Definitionen bør præciseres og gøres klarere for at løse disse problemer. (12) Tilbagemeldinger fra markederne viser, at de betalingsaktiviteter, der dækkes af undtagelsen om begrænsede net, ofte omfatter store betalingsmængder og -værdier og tilbyder forbrugerne hundreder eller tusinder af forskellige produkter og tjenester, der ikke passer til formålet med den undtagelse for begrænsede net, der er indført ved direktiv 2007/64/EF. Det medfører større risici og ingen retlig beskyttelse for betalingstjenestebrugere, især for forbrugerne, og væsentlige ulemper for regulerede markedsaktører. Det er nødvendigt med en mere præcis beskrivelse af et begrænset net, i overensstemmelse med direktiv 2009/110/EF, for at begrænse disse risici. Et betalingsinstrument bør derfor betragtes som et instrument, der benyttes inden for et begrænset net, hvis det kun kan benyttes til erhvervelse af varer og tjenester i en bestemt forretning eller forretningskæde eller til erhvervelse af et begrænset udvalg af varer og tjenester, uanset salgsstedets geografiske placering. Sådanne instrumenter kunne omfatte butikskort, benzinkort, medlemskort, kort til den kollektive trafik, spisebilletter eller billetter til specifikke tjenester, der eventuelt er omfattet af bestemte skatte- eller arbejdsmarkedsregler, der er udformet med henblik på at fremme anvendelsen af sådanne instrumenter for at opfylde målsætningerne i social- og arbejdsmarkedslovgivningen. I de tilfælde hvor et sådant specifikt instrument udvikler sig til et generelt instrument, bør undtagelsen fra dette direktivs anvendelsesområde ikke længere finde anvendelse. Instrumenter, der kan benyttes i forretninger, der optræder på en liste, bør ikke undtages fra dette direktivs anvendelsesområde, da sådanne instrumenter typisk er beregnet til anvendelse blandt et net af tjenesteudbydere, der er i stadig vækst. Undtagelsen bør anvendes sammen med et krav om, at potentielle betalingstjenesteudbydere oplyser om aktiviteter, der hører ind under definitionen af et begrænset net. (13) I anvendelsesområdet for direktiv 2007/64/EF er der en undtagelse for visse betalingstransaktioner, der udføres ved hjælp af telekommunikations- eller it-udstyr, hvor netværksoperatøren ikke udelukkende agerer som formidler ved leveringen af digitale varer og tjenesteydelser gennem det pågældende udstyr, men også tilføjer værdi til disse varer eller tjenesteydelser. Denne undtagelse giver bl.a. mulighed for såkaldt operatørfakturering eller køb, der opkræves direkte på telefonregningen, hvilket bidrager til udviklingen af nye forretningsmodeller, der er baseret på salg af digitalt indhold af mindre værdi, hvilket allerede er tilfældet med ringetoner og sms-særtjenester. Tilbagemeldinger fra markedet tyder ikke på, at denne betalingsmetode, som forbrugerne anser for praktisk for betalinger af små beløb, er blevet til en generel betalingsformidlingstjeneste. Imidlertid anvendes denne bestemmelse forskelligt i medlemsstaterne på grund af den nuværende undtagelses tvetydige ordlyd. Det giver juridisk uklarhed for operatørerne og forbrugerne og har undertiden gjort det muligt for andre betalingsformidlingstjenester at kræve undtagelse fra direktiv 2007/64/EF. Direktivets anvendelsesområde bør derfor indskrænkes. Undtagelsen bør specifikt fokusere på mikrobetalinger for digitalt indhold, såsom ringetoner, baggrunde, musik, spil, videoer eller applikationer. Undtagelsen bør kun gælde for betalingstjenester, når de udbydes som accessoriske tjenester til elektroniske kommunikationstjenester (dvs. den pågældende operatørs kernevirksomhed). (14) I anvendelsesområdet for direktiv 2007/64/EF er der også en undtagelse for betalingstjenester, der udbydes ved hjælp af pengeautomater, der er uafhængige af banker eller andre betalingstjenesteudbydere. Bestemmelsen var oprindelig tiltænkt som incitament til at opstille uafhængige pengeautomater i afsidesliggende og tyndt befolkede egne ved at tillade opkrævning af ekstra gebyrer ud over de gebyrer, der betales til de betalingstjenesteudbydere, der har udstedt kortet, og skulle altså ikke anvendes af pengeautomatudbydere med net, der omfatter hundreder eller endda tusinder af pengeautomater i en eller flere medlemsstater. Det medfører, at store dele af pengeautomatmarkedet falder uden for det nævnte direktivs anvendelsesområde, hvilket påvirker forbrugerbeskyttelsen negativt. Det tilskynder også eksisterende pengeautomatudbydere til at ændre deres forretningsmodel og annullere det sædvanlige kontraktforhold til betalingstjenesteudbydere for at opkræve højere gebyrer direkte hos forbrugerne. Undtagelsen bør derfor udgå. (15) Tjenesteudbydere, der søger at udnytte en undtagelse i direktiv 2007/64/EF, henvender sig ofte ikke til myndighederne for at høre, om deres aktiviteter er dækket af eller undtaget fra direktivet, men forlader sig på deres egne vurderinger. Det kunne se ud til, at nogle undtagelser kan være blevet anvendt af betalingstjenesteudbydere til at ændre deres forretningsmodeller, så de udbudte betalingstjenester ville falde uden for direktivets anvendelsesområde. Det kan medføre flere risici for betalingstjenestebrugere og uensartede betingelser for betalingstjenesteudbydere i det indre marked. Derfor bør tjenesteudbydere forpligtes til at meddele visse aktiviteter til de kompetente myndigheder for at sikre ensartet fortolkning af reglerne i hele det indre marked. (16) Det er vigtigt at medtage et krav om, at potentielle betalingstjenesteudbydere skal meddele, at de har til hensigt at levere aktiviteter inden for rammerne af et begrænset net, hvis mængden af betalingstransaktioner er over en bestemt tærskel. De kompetente myndigheder bør undersøge og træffe en motiveret beslutning på grundlag af kriterierne i artikel 3, litra k), uanset om de pågældende aktiviteter kan anses for at være aktiviteter, der leveres inden for rammerne af et begrænset net. (17) De nye regler bør følge samme fremgangsmåde som i direktiv 2007/64/EF, så alle typer af elektroniske betalingstjenester dækkes. Det er derfor stadig ikke hensigtsmæssigt, at de nye regler finder anvendelse på tjenester, hvor overførslen af penge fra betaler til betalingsmodtager eller transporten af penge gennemføres udelukkende i sedler og mønter, eller hvor overførslen er baseret på papircheck, papirveksler, solaveksler eller andre instrumenter, papirvouchers eller kort trukket på en betalingstjenesteudbyder eller en anden part med henblik på at stille midlerne til betalingsmodtagerens disposition. (18) Siden vedtagelsen af direktiv 2007/64/EF er der kommet nye typer betalingstjenester, især inden for internetbetalinger. Blandt andet tredjemandsbetalingstjenesteudbydere er kommet til og tilbyder såkaldte betalingsinitieringstjenester til forbrugere og handlende, ofte uden at de kommer i besiddelse af de midler, der skal overføres. Disse tjenester letter betalinger ved e-handel ved at oprette en softwarebro mellem den handlendes websted og forbrugerens netbank platform for at initiere internetbetalinger på grundlag af kreditoverførsler eller direkte debiteringer. Tredjemandsbetalingstjenesteudbyderne udgør et billigt alternativ til kortbetalinger for både handlende og forbrugere og giver forbrugerne mulighed for at foretage onlinekøb, selv hvis de ikke ejer et kreditkort. Da tredjemandstjenesteudbydere ikke er underlagt direktiv 2007/64/EF, er de imidlertid ikke nødvendigvis under tilsyn af en kompetent myndighed og retter sig ikke efter kravene i direktiv 2007/64/EF. Det rejser en række juridiske spørgsmål vedrørende bl.a. forbrugerbeskyttelse, sikkerhed og ansvar, samt konkurrence- og databeskyttelsesspørgsmål. De nye regler bør derfor tage disse spørgsmål op. (19) Pengeoverførsel er en simpel betalingstjeneste, der sædvanligvis er baseret på kontant indbetaling fra en betaler til en betalingstjenesteudbyder, der viderebetaler det tilsvarende beløb, for eksempel via et kommunikationsnet, til en betalingsmodtager eller en anden betalingstjenesteudbyder, der handler på vegne af betalingsmodtageren. I nogle medlemsstater udbyder supermarkeder og andre handlende en tilsvarende tjeneste til borgerne, idet de formidler betaling af regninger fra offentlige tjenesteudbydere og andre almindelige regninger. Disse regningsbetalingstjenester bør behandles som en pengeoverførsel, medmindre de kompetente myndigheder anser denne aktivitet for at henhøre under en anden betalingstjeneste. (20) Det er nødvendigt at præcisere de kategorier af betalingstjenesteudbydere, der lovligt kan udbyde betalingstjenester i hele Unionen, nemlig kreditinstitutter, der modtager indskud fra brugere, der kan bruges til finansiering af betalingstransaktioner, og som fortsat bør være omfattet af tilsynskravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU[27], e-pengeinstitutter, der udsteder elektroniske penge, der kan bruges til finansiering af betalingstransaktioner, og som fortsat bør være omfattet af tilsynskravene i direktiv 2009/110/EF, betalingsinstitutter og postgirokontorer, der har tilladelse hertil efter nationale regler. (21) Ved dette direktiv bør der fastsættes regler for gennemførelsen af betalingstransaktioner, hvor midlerne er elektroniske penge som defineret i direktiv 2009/110/EF. Ved dette direktiv bør der imidlertid hverken fastsættes regler for udstedelse af elektroniske penge eller ændres i reglerne for tilsyn med e-pengeinstitutter som fastlagt i nævnte direktiv. Betalingsinstitutter bør derfor ikke have tilladelse til at udstede elektroniske penge. (22) I direktiv 2007/64/EF er der fastsat en tilsynsordning, der indfører én enkelt tilladelse for alle betalingstjenesteudbydere, der ikke modtager indskud eller udsteder elektroniske penge. Med henblik herpå indførte direktiv 2007/64/EF en ny kategori af betalingstjenesteudbydere, "betalingsinstitutter", ved at give mulighed for at meddele tilladelse til juridiske personer uden for de eksisterende kategorier til at udbyde betalingstjenester i Unionen, forudsat at en række strenge og omfattende betingelser er opfyldt. De samme betingelser bør gælde for disse tjenester i hele Unionen. (23) Betingelserne for at få meddelt og bevare en tilladelse som betalingsinstitut er ikke ændret væsentligt. Som i direktiv 2007/64/EF omfatter betingelserne tilsynskrav, der står i et rimeligt forhold til de operationelle og finansielle risici, disse institutter løber i forbindelse med deres virksomhed. Her er det nødvendigt med en forsvarlig startkapitalordning i kombination med løbende kapital, der senere vil kunne videreudvikles på mere sofistikeret vis i takt med markedsbehovene. På grund af de store forskelligheder, der gør sig gældende inden for betalingstjenester, bør direktivet åbne mulighed for forskellige metoder i kombination med en vis skønsmargen i forbindelse med tilsyn for at sikre, at de samme risici behandles ens for alle betalingstjenesteudbydere. Kravene til betalingsinstitutterne bør tage hensyn til, at betalingsinstitutters virkefelt er mere specialiseret og aktiviteterne mere begrænsede, hvilket medfører et snævrere risikoområde, der er nemmere at overvåge og kontrollere end de risici, der opstår i forbindelse med kreditinstitutters bredere virksomhed. Det bør for eksempel være forbudt for betalingsinstitutter at modtage indskud fra brugere, og de må kun anvende de midler, brugerne indbetaler, til udførelse af betalingstjenester. De påkrævede tilsynsbestemmelser, herunder med hensyn til startkapital, bør stå i forhold til den betalingstjeneste, der ydes af betalingsinstituttet. Tjenester, der kun giver adgang til betalingskonti, men uden at tilbyde nogen konto, bør anses for at have middelstor risiko med hensyn til startkapital. (24) Det bør foreskrives, at kundernes midler skal holdes adskilt fra betalingsinstituttets midler til andre forretningsaktiviteter. Imidlertid synes beskyttelseskrav kun at være nødvendige, når et betalingsinstitut er i besiddelse af kundens midler. Betalingsinstitutter bør ligeledes opfylde krav om en effektiv bekæmpelse af hvidvaskning af penge og af finansiering af terrorisme. (25) Dette direktiv bør ikke indføre ændringer i betalingsinstitutternes forpligtelser vedrørende regnskabsaflæggelse og revision af deres årsregnskaber og konsoliderede regnskaber. Betalingsinstitutterne bør udarbejde deres årsregnskaber og konsoliderede regnskaber i overensstemmelse med Rådets direktiv 78/660/EØF[28] og, hvor det er relevant, Rådets direktiv 83/349/EØF[29] og Rådets direktiv 86/635/EØF[30]. Årsregnskaberne og de konsoliderede regnskaber bør revideres, medmindre betalingsinstituttet er undtaget fra denne forpligtelse i henhold til direktiv 78/660/EØF samt, hvor det er relevant, direktiv 83/349/EØF og 86/635/EØF. (26) I takt med den teknologiske udvikling er der fremkommet et udvalg af supplerende tjenester i de senere år, såsom kontooplysningstjenester og kontosammenlægningstjenester. Disse tjenester bør også være omfattet af dette direktiv for at give forbrugerne tilstrækkelig beskyttelse og juridisk klarhed om deres status. (27) I tilfælde hvor betalingsinstitutter beskæftiger sig med udbud af en eller flere af de betalingstjenester, som er omfattet af dette direktiv, må de kun være i besiddelse af betalingskonti, der udelukkende anvendes til betalingstransaktioner. For at betalingsinstitutter kan udbyde betalingstjenester, skal de have adgang til betalingskonti. Medlemsstaterne bør sikre, at sådan en adgang stilles til rådighed på en måde, der står i forhold til det legitime mål, der søges opfyldt. (28) Dette direktiv bør kun regulere betalingsinstitutters ydelse af kredit, dvs. ydelse af kreditlinjer og udstedelse af kreditkort, hvis de er kædet tæt sammen med betalingstjenester. Kun hvis der ydes kredit for at lette betalingstjenester, og denne kredit er af kortfristet art og ydes for en periode, der ikke overstiger 12 måneder, herunder med indbygget automatisk forlængelse, er det hensigtsmæssigt at tillade betalingsinstitutter at yde en sådan kredit med hensyn til deres grænseoverskridende aktiviteter, på betingelse af at refinansiering fortrinsvis sker med betalingsinstituttets egne midler samt midler fra kapitalmarkederne, men ikke med midler, som betalingsinstituttet ligger inde med for kunder med henblik på betalingstjenester. Sådanne regler bør ikke berøre Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF[31] eller anden relevant EU-lovgivning eller national lovgivning om betingelser for kreditydelse til forbrugere, der ikke er harmoniseret ved dette direktiv. (29) Overordnet set har samarbejdet mellem de kompetente nationale myndigheder, der har ansvaret for at meddele tilladelse til betalingsinstitutter, udøve den løbende kontrol og træffe beslutning om inddragelse af en tilladelse, vist sig at fungere tilfredsstillende. Samarbejdet mellem de kompetente myndigheder bør dog forbedres, både med hensyn til de oplysninger, der udveksles, og med hensyn til ensartet anvendelse og fortolkning af direktivet, i tilfælde hvor det betalingsinstitut, der er meddelt tilladelse, ønsker at yde betalingstjenester i en anden medlemsstat end sit hjemland ved at gøre brug af etableringsretten eller den frie udveksling af tjenesteydelser (pasordningen). Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) bør pålægges at udarbejde retningslinjer for samarbejdet og dataudvekslingen. (30) For at forbedre gennemsigtigheden vedrørende de betalingsinstitutter, der har fået meddelt tilladelse af eller er registreret hos de kompetente myndigheder, herunder deres agenter og filialer, bør der hos EBA oprettes en webportal, som tjener som europæisk elektronisk indgangsportal, der forbinder de nationale registre. Foranstaltningerne bør søge at bidrage til at forbedre samarbejdet mellem de kompetente myndigheder. (31) Tilgængeligheden af nøjagtige, ajourførte oplysninger bør forbedres ved at pålægge betalingsinstitutterne uden unødig forsinkelse at oplyse den kompetente myndighed i deres hjemland om ændringer, der påvirker nøjagtigheden af de oplysninger og data, der er givet med henblik på tilladelsen, herunder yderligere agenter, filialer eller enheder, hvortil aktiviteter er outsourcet. De kompetente myndigheder bør også i tvivlstilfælde verificere, at de modtagne oplysninger er korrekte. (32) I dette direktiv fastsættes de minimumsbeføjelser, de kompetente myndigheder bør have, når de fører tilsyn med betalingsinstitutternes overholdelse af de gældende regler, men disse beføjelser skal dog udøves under hensyntagen til grundlæggende rettigheder, herunder beskyttelse af privatlivets fred. Med hensyn til udøvelsen af disse beføjelser, der kan udgøre en alvorlig indgriben i retten til respekt for privatliv og familieliv, hjem og kommunikation, bør medlemsstaterne iværksætte tilstrækkelig og effektiv beskyttelse mod ethvert misbrug eller enhver vilkårlighed, for eksempel gennem forudgående tilladelse fra den pågældende medlemsstats retsmyndighed. (33) Det er vigtigt at sikre, at alle personer, der yder pengeoverførselstjenester, bringes inden for rammerne af et vist minimum af lov- og reguleringskrav. Det er derfor ønskeligt at registrere identitet og opholdssted for alle personer, der udbyder pengeoverførselstjenester, også af personer, der ikke kan opfylde alle betingelser for meddelelse af tilladelse som betalingsinstitut. Denne strategi er i overensstemmelse med den logiske begrundelse for den særlige anbefaling VI fra Den Finansielle Aktionsgruppe vedrørende Hvidvaskning af Penge, der anbefaler at indføre en mekanisme, ifølge hvilken betalingstjenesteudbydere, der ikke kan opfylde alle betingelserne i anbefalingen, ikke desto mindre kan behandles som betalingsinstitutter. I den henseende bør medlemsstaterne opføre sådanne personer i registret over betalingsinstitutter uden at lade alle betingelserne for tilladelse gælde. Det er imidlertid vigtigt at lade muligheden for undtagelse være betinget af strenge krav vedrørende omfanget af betalingstransaktioner. Undtagne betalingsinstitutter bør hverken have ret til etablering eller fri udveksling af tjenesteydelser og bør heller ikke indirekte udøve disse rettigheder som medlemmer af et betalingssystem. (34) Det er vigtigt for betalingstjenesteudbydere at have adgang til betalingssystemernes tekniske infrastrukturtjenester. En sådan adgang bør imidlertid være underlagt de nødvendige krav for at sikre systemernes integritet og stabilitet. Betalingstjenesteudbydere, der søger om at deltage i et betalingssystem, bør over for deltagerne i betalingssystemet dokumentere, at deres interne ordninger er tilstrækkelig modstandsdygtige over for alle former for risici. Disse betalingssystemer omfatter typisk for eksempel kortordninger med fire parter og store systemer, der behandler kreditoverførsler og direkte debitering. For at sikre ens behandling i hele Unionen af de forskellige kategorier af betalingstjenesteudbydere med tilladelse i overensstemmelse med betingelserne i deres tilladelse er det nødvendigt at afklare reglerne om adgang til at udbyde betalingstjenester og adgang til betalingssystemer. (35) Det bør foreskrives, at der ikke må ske forskelsbehandling af betalingsinstitutter og kreditinstitutter med tilladelse, så enhver betalingstjenesteudbyder, der konkurrerer på det indre marked, kan anvende disse betalingssystemers tekniske infrastrukturtjenester på samme vilkår. Der bør fastsættes regler om forskellig behandling af betalingstjenesteudbydere med tilladelse og dem, der er omfattet af undtagelsen i dette direktiv samt af undtagelsen i artikel 3 i direktiv 2009/110/EF, på grund af forskellene i deres tilsynsmæssige rammer. Under alle omstændigheder bør forskelle i prisvilkår kun tillades, hvis det er begrundet i forskelle i de omkostninger, betalingstjenesteudbyderne pådrager sig. Dette bør ikke berøre medlemsstaternes ret til at begrænse adgangen til systemisk betydningsfulde systemer i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/26/EF[32] og heller ikke Den Europæiske Centralbanks (ECB) og Det Europæiske System af Centralbankers (ESCB) kompetencer med hensyn til adgang til betalingssystemer. (36) I nogle tilfælde har medlemsstaterne givet bestemte betalingstjenesteudbydere indirekte adgang til angivne betalingssystemer analogt med bestemmelserne i direktiv 98/26/EF. Denne afgørelse træffes efter den pågældende medlemsstats skøn. For at sikre fair konkurrence mellem betalingstjenesteudbydere bør dette direktiv dog fastsætte, at hvis en medlemsstat har givet en betalingstjenesteudbyder indirekte adgang til sådanne systemer, bør andre betalingstjenesteudbydere, der befinder sig i samme situation, få samme ikke-diskriminerende behandling. (37) Inden for de seneste år er betalingssystemer med tre parter, hvor systemet fungerer som den eneste betalingstjenesteudbyder for både betaleren og betalingsmodtageren, blevet anselige aktører på markedet for behandling af betalinger. Der er derfor ikke længere nogen begrundelse for at anvende en undtagelse for disse systemer med hensyn til at give adgang til andre betalingstjenesteudbydere, når andre betalingssystemer ikke kan drage fordel af sådan en undtagelse. (38) Der bør indføres regler for at sikre gennemsigtighed i forretningsbetingelserne og oplysningskravene vedrørende betalingstjenester. (39) Dette direktiv bør ikke finde anvendelse på kontante betalingstransaktioner, da der allerede findes et indre marked for kontantbetalinger, og heller ikke på betalingstransaktioner baseret på papirchecks, da disse i sagens natur ikke kan behandles så effektivt som andre betalingsmidler. God praksis inden for dette område bør dog baseres på principperne i dette direktiv. (40) Da forbrugere og virksomheder ikke er i samme situation, har de ikke behov for det samme beskyttelsesniveau. Mens det er vigtigt at sikre forbrugernes rettigheder i bestemmelser, der ikke kan fraviges ved aftale, er det rimeligt at give virksomheder og organisationer mulighed for at indgå andre aftaler, når de ikke har at gøre med forbrugere. Imidlertid bør medlemsstaterne kunne bestemme, at mikrovirksomheder som defineret i Kommissionens henstilling 2003/361/EF[33] bør behandles på samme måde som forbrugere. Under alle omstændigheder bør visse centrale bestemmelser i dette direktiv altid finde anvendelse, uanset hvilken status brugeren har. (41) Ved dette direktiv bør det præciseres, hvilke forpligtelser der gælder for betalingstjenesteudbydere hvad angår oplysningerne til betalingstjenestebrugere, der bør have samme høje niveau af klare oplysninger om betalingstjenester for at kunne foretage velinformerede valg og kunne vælge frit i hele Unionen. Af hensyn til gennemsigtigheden bør direktivet fastsætte de harmoniserede krav, der er nødvendige for at sikre, at betalingstjenestebrugerne får de nødvendige og tilstrækkelige oplysninger, hvad angår betalingstjenesteaftalen og betalingstransaktionerne. For at fremme et velfungerende indre marked for betalingstjenester bør medlemsstaterne ikke kunne vedtage andre bestemmelser om oplysningskrav end de krav, der er fastsat i dette direktiv. (42) Forbrugerne bør beskyttes mod urimelig eller vildledende praksis i tråd med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF[34] samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF[35] og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF[36]. De supplerende bestemmelser i disse direktiver finder fortsat anvendelse. Forbindelsen mellem informationskravene forud for aftalen i dette direktiv og direktiv 2002/65/EF bør dog præciseres. (43) De krævede oplysninger bør stå i et rimeligt forhold til brugernes behov og gives i et standardiseret format. Oplysningskravene for en enkelt betalingstransaktion bør imidlertid være forskellige fra kravene i en rammeaftale om flere betalingstransaktioner. (44) I praksis er rammeaftaler og betalingstransaktioner omfattet heraf langt mere almindelige og økonomisk vigtige end enkeltstående betalingstransaktioner. Hvis der findes en betalingskonto eller et specifikt betalingsinstrument, kræves der en rammeaftale. Kravene om forudgående oplysninger om rammeaftaler bør derfor være relativt omfattende, og oplysningerne bør altid gives på papir eller på et andet varigt medium, for eksempel udskrifter, cd-rom'er, dvd'er og harddiskdrev på personlige computere, hvor der kan lagres e-mail, og fra websteder, når blot sådanne websteder er tilgængelige for senere konsultation i en periode, der er tilstrækkelig i forhold til oplysningernes formål, og de lagrede oplysninger kan reproduceres uændret. Den måde, hvorpå efterfølgende oplysninger om gennemførte betalingstransaktioner gives, bør imidlertid kunne aftales i rammeaftalen mellem betalingstjenesteudbyderen og betalingstjenestebrugeren, for eksempel at alle oplysninger om en betalingskonto stilles til rådighed online, når det drejer sig om netbankydelser. (45) I forbindelse med enkeltstående betalingstransaktioner bør kun de væsentlige oplysninger altid gives på betalingstjenesteudbyderens eget initiativ. Da betaleren sædvanligvis er til stede, når denne giver betalingsordren, er det ikke nødvendigt at kræve, at oplysningerne i alle tilfælde skal gives på papir eller på et andet varigt medium. Betalingstjenesteudbyderen kan give oplysningerne mundtligt ved disken eller på anden måde gøre dem lettilgængelige, for eksempel ved at slå betingelserne op på en opslagstavle på stedet. Der bør også gives oplysninger om, hvor der findes mere detaljerede oplysninger (for eksempel en webadresse). Hvis forbrugeren anmoder derom, bør de vigtigste oplysninger imidlertid gives på papir eller på et andet varigt medium. (46) Ved dette direktiv bør forbrugeren gives ret til at modtage relevante oplysninger vederlagsfrit, før den pågældende bindes af en betalingstjenesteaftale. Forbrugeren bør også til enhver tid under aftaleforholdet kunne anmode om forudgående oplysninger og om at få rammeaftalen på papir vederlagsfrit for at have mulighed for at sammenligne betalingstjenesteudbydernes tjenester og betingelser og i tilfælde af tvister kunne efterprøve sine aftalemæssige rettigheder og forpligtelser. Disse bestemmelser bør være forenelige med direktiv 2002/65/EF. De udtrykkelige bestemmelser om vederlagsfri oplysninger i dette direktiv bør ikke bevirke, at der gives tilladelse til at opkræve gebyrer for levering af oplysninger til forbrugerne i henhold til andre gældende direktiver. (47) Den måde, som betalingstjenesteudbyderen giver betalingstjenestebrugeren de ønskede oplysninger på, bør tage hensyn til brugerens behov samt til praktiske tekniske aspekter og til omkostningseffektivitet, afhængigt af hvad der er fastlagt i den pågældende betalingstjenesteaftale. I direktivet bør der således skelnes mellem to måder, hvorpå betalingstjenesteudbyderen giver oplysninger: Enten bør oplysningerne gives, dvs. aktivt meddeles af betalingstjenesteudbyderen på det relevante tidspunkt, som det kræves i dette direktiv, og uden at betalingstjenestebrugeren anmoder yderligere herom, eller også bør oplysningerne stilles til rådighed for betalingstjenestebrugeren, idet der tages hensyn til dennes eventuelle anmodninger om yderligere oplysninger. I sådanne tilfælde bør betalingstjenestebrugeren aktivt tage skridt til at skaffe oplysningerne for eksempel ved udtrykkeligt at anmode betalingstjenesteudbyderen herom, logge på netbanken eller indsætte et hævekort i en kortlæser for at få et kontoudtog. Betalingstjenesteudbyderen bør med henblik herpå sørge for, at det er muligt at få adgang til oplysningerne, og at oplysningerne er til rådighed for betalingstjenestebrugeren. (48) Forbrugerne bør modtage basale oplysninger om gennemførte betalingstransaktioner uden yderligere gebyrer. I tilfælde af en enkeltstående betalingstransaktion bør betalingstjenesteudbyderen ikke opkræve særskilte gebyrer for disse oplysninger. De efterfølgende månedlige oplysninger om betalingstransaktioner i henhold til en rammeaftale bør tilsvarende gives vederlagsfrit. Under hensyntagen til betydningen af gennemsigtighed i prisfastsættelsen og forskellige forbrugerbehov bør parterne dog kunne indgå aftale om, at der opkræves gebyrer for hyppigere eller supplerende oplysninger. For at tage højde for forskelle i national praksis bør det derfor tillades medlemsstaterne at fastsætte bestemmelser om, at månedlige papirbaserede betalingskontoudtog altid skal udsendes vederlagsfrit. (49) For at fremme kundemobiliteten bør forbrugerne kunne opsige en rammeaftale efter et år, uden at det medfører gebyrer. For forbrugerne bør opsigelsesperioden ikke være mere end en måned, og for betalingstjenesteudbydere bør opsigelsesperioden være på mindst to måneder. Dette direktiv berører ikke den forpligtelse, som betalingstjenesteudbyderen har til under ekstraordinære omstændigheder at opsige betalingstjenesteaftalen i henhold til anden relevant EU-lovgivning eller national lovgivning, herunder lovgivning om hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, alle foranstaltninger vedrørende indefrysning af pengemidler og alle særlige foranstaltninger, der knytter sig til forebyggelse og efterforskning af kriminalitet. (50) Betalingsinstrumenter til små betalinger bør være et billigt og brugervenligt alternativ i forbindelse med billige varer og tjenester og bør ikke behæftes med en række urimelige krav. De relevante oplysningskrav og reglerne om gennemførelse bør derfor begrænses til væsentlige oplysninger, idet der også tages hensyn til de tekniske muligheder, der er grund til at forvente af instrumenter, der udelukkende anvendes til små betalinger. Trods den lempede ordning bør der ydes betalingstjenestebrugerne tilstrækkelig beskyttelse set i lyset af de begrænsede risici, der er forbundet med disse betalingsinstrumenter, navnlig for så vidt angår forudbetalte betalingsinstrumenter. (51) Det er nødvendigt at fastsætte de kriterier, i henhold til hvilke tredjemandsbetalingstjenesteudbydere har adgang til og kan bruge oplysningerne om disponible midler på betalingstjenestebrugerens konto hos en anden betalingstjenesteudbyder. For eksempel bør de nødvendige databeskyttelses- og sikkerhedskrav, der er fastsat i dette direktiv, eller som er inkluderet i EBA's retningslinjer, opfyldes af både tredjemandsbetalingstjenesteudbyderen og den betalingstjenesteudbyder, der fører betalingstjenestebrugerens konto. Betalerne bør give udtrykkeligt samtykke til tredjemandsbetalingstjenesteudbyderens adgang til deres betalingskonti og bør oplyses om adgangens omfang. For at muliggøre udviklingen af andre betalingstjenesteudbydere, der ikke kan modtage indlån, er det nødvendigt, at kreditinstitutter giver dem oplysninger om de disponible midler, hvis betaleren har indvilliget i, at disse oplysninger videregives til den betalingstjenesteudbyder, der har udstedt betalingstjenesteinstrumentet. (52) Betalingstjenestebrugeres og betalingstjenesteudbyderes rettigheder og forpligtelser bør justeres for at tage højde for tredjemandsbetalingstjenesteudbyderens deltagelse i transaktionen, når betalingsinitieringstjenesten bruges. En afbalanceret ansvarsfordeling mellem den kontoførende betalingstjenesteudbyder, og den tredjemandsbetalingstjenesteudbyder, der indgår i transaktionen, bør forpligte dem til at tage ansvar for de respektive dele af transaktionen, der er under deres kontrol og tydeligt angive den ansvarlige part i tilfælde af hændelser. I tilfælde af svig eller tvister bør tredjemandsbetalingstjenesteudbyderen have en særlig forpligtelse til at give betaleren og den kontoførende betalingstjenesteudbyder transaktionernes referencer og oplysningerne om den med transaktionen forbundne autorisation. (53) Med henblik på at begrænse risiciene for og konsekvenserne af uautoriserede eller fejlbehæftede betalingstransaktioner bør betalingstjenestebrugeren snarest muligt orientere betalingstjenesteudbyderen om eventuelle indsigelser, der gøres mod betalingstransaktioner, som angiveligt er uautoriserede eller fejlbehæftede, forudsat at betalingstjenesteudbyderen har opfyldt sine oplysningsforpligtelser efter dette direktiv. Hvis betalingstjenestebrugeren overholder denne underretningsfrist, bør vedkommende kunne påberåbe sig de pågældende krav, så længe forældelsesfristen ikke er overskredet i henhold til national ret. Dette direktiv berører ikke andre krav mellem betalingstjenestebrugere og betalingstjenesteudbydere. (54) I tilfælde af autoriserede betalingstransaktioner bør betaleren omgående få tilbagebetalt beløbet for den pågældende transaktion. For at forhindre, at betaleren stilles ugunstigt, bør valørdatoen for kreditering ikke være senere end den dato, hvor det pågældende beløb blev debiteret. For at tilskynde betalingstjenestebrugeren til snarest muligt at underrette udbyderen om et eventuelt tyveri eller tab af et betalingsinstrument og således mindske risikoen for uautoriserede betalingstransaktioner bør brugeren kun hæfte for et begrænset beløb, medmindre betalingstjenestebrugeren har handlet svigagtigt eller groft forsømmeligt. I den sammenhæng synes et beløb på 50 EUR at være tilstrækkeligt for at sikre en harmoniseret og omfattende brugerbeskyttelse i Unionen. Når brugeren har meddelt betalingstjenesteudbyderen, at vedkommendes betalingsinstrument kan være misbrugt, bør brugeren ikke længere skulle dække tab som følge af uautoriseret brug af instrumentet. Dette direktiv bør ikke berøre betalingstjenesteudbyderens ansvar for den tekniske sikkerhed vedrørende egne produkter. (55) For at vurdere eventuel forsømmelse fra betalingstjenestebrugerens side bør der tages hensyn til alle omstændigheder. Beviset for og graden af den påståede forsømmelse bør generelt vurderes i henhold til national ret. Aftalevilkår og betingelser vedrørende levering og brug af et betalingsinstrument, som pålægger forbrugeren en større bevisbyrde, eller som reducerer udstederens bevisbyrde, bør betragtes som ugyldige. Ydermere er det i specifikke situationer, især hvis betalingsinstrumentet ikke er til stede ved salgsstedet, som ved onlinebetalinger over internettet, hensigtsmæssigt, at betalingstjenesteudbyderen er forpligtet til at forelægge beviser for angivelig forsømmelighed, da betalerens mulighed for at gøre det er meget begrænset i sådanne tilfælde. (56) Der bør indføres bestemmelser om fordeling af tab i tilfælde af uautoriserede betalingstransaktioner. Med undtagelse af svig og grov forsømmelighed bør en forbruger aldrig være forpligtet til at betale mere end 50 EUR i tilfælde af en uautoriseret transaktion fra vedkommendes konto. Der kan gælde andre bestemmelser for betalingstjenestebrugere, der ikke er forbrugere, idet sådanne brugere normalt har større mulighed for at vurdere risikoen for svig og træffe modforanstaltninger. (57) Dette direktiv bør fastsætte regler om tilbagebetaling, der beskytter forbrugeren, når den gennemførte betalingstransaktion overstiger det beløb, der med rimelighed kunne forventes. For at undgå et finansielt tab for betaleren skal det sikres, at valørdatoen for kreditering af en tilbagebetaling ikke ligger senere end den dato, hvor det pågældende beløb blev debiteret. Med hensyn til direkte debiteringer bør betalingstjenesteudbydere kunne give kunderne endnu gunstigere vilkår, hvor kunderne har ubetinget ret til tilbagebetaling af enhver betalingstransaktion, der gøres indsigelse mod. Denne ubetingede ret til tilbagebetaling, der sikrer det højeste forbrugerbeskyttelsesniveau, er dog ikke berettiget i tilfælde, hvor den handlende allerede har opfyldt aftalen, og den pågældende vare eller tjenesteydelse allerede er forbrugt. Hvis brugeren kræver tilbagebetaling af en betalingstransaktion, bør retten til tilbagebetaling hverken påvirke betalerens ansvar over for betalingsmodtageren fra det underliggende forhold, for eksempel hvad angår varer og tjenester, som er bestilt, forbrugt eller retmæssigt faktureret, eller brugerens rettigheder hvad angår tilbagekaldelse af en betalingsordre. (58) Med henblik på likviditetsstyring og rettidig opfyldelse af betalingsforpligtelser skal forbrugere og virksomheder vide præcist, hvor længe det tager at gennemføre en betalingsordre. Ved dette direktiv bør der derfor indføres et tidspunkt, fra hvilket rettigheder og forpligtelser får virkning, nemlig når betalingstjenesteudbyderen modtager betalingsordren, herunder når denne har haft lejlighed til at modtage den via de kommunikationsmidler, der er fastlagt i betalingstjenesteaftalen, uanset en eventuel forudgående andel i den proces, der førte til oprettelse og overførsel af betalingsordren, for eksempel kontrol af sikkerhed og adgang til midler, information om brugen af PIN-kode eller udstedelse af et betalingstilsagn. Desuden bør modtagelsen af en betalingsordre finde sted, når betalerens betalingstjenesteudbyder modtager den betalingsordre, der skal debiteres betalerens konto. Datoen eller tidspunktet for, hvornår en betalingsmodtager sender sin betalingstjenesteudbyder betalingsordrer vedrørende opkrævning af for eksempel kortbetalinger og direkte debiteringer, eller hvornår en betalingstjenesteudbyder indrømmer en betalingsmodtager forfinansiering af de pågældende beløb (via en betinget kreditering af vedkommendes konto), bør i den forbindelse være uden betydning. Brugerne bør kunne stole på, at en fuldstændig og gyldig betalingsordre gennemføres korrekt, hvis betalingstjenesteudbyderen ikke har en aftalemæssig eller retmæssig afvisningsgrund. Hvis betalingstjenesteudbyderen afviser en betalingsordre, bør betalingstjenestebrugeren snarest have meddelelse herom samt en begrundelse herfor i henhold til kravene i EU-retten og national ret. (59) Da moderne fuldautomatiske betalingssystemer behandler betalingstransaktioner hurtigt, således at betalingsordrer på et givet tidspunkt ikke længere kan tilbagekaldes uden store omkostninger til manuel intervention, er det nødvendigt at fastsætte en klar frist for tilbagekaldelse af betalingen. Afhængigt af betalingstjenestens og betalingsordrens art kan tidspunktet dog ændres efter aftale mellem parterne. Tilbagekaldelse i denne forstand bør kun gælde i forholdet mellem betalingstjenestebrugeren og betalingstjenesteudbyderen, og dette anfægter således ikke, at betalingstransaktioner i betalingssystemer er uigenkaldelige og endelige. (60) En sådan uigenkaldelighed bør ikke berøre de rettigheder eller forpligtelser efter nogle medlemsstaters lovgivning, som en betalingstjenesteudbyder i henhold til betalerens rammeaftale eller nationale love, administrative bestemmelser eller retningslinjer har til at tilbagebetale betaleren beløbet for den gennemførte betalingstransaktion i tilfælde af en tvist mellem betaleren og betalingsmodtageren. En sådan tilbagebetaling bør betragtes som en ny betalingsordre. Bortset fra sådanne tilfælde bør retstvister, der opstår inden for det forhold, der ligger til grund for betalingsordren, udelukkende afgøres mellem betaleren og betalingsmodtageren. (61) Det er af afgørende betydning for en fuldt integreret straight-through processing af betalinger og for retssikkerheden hvad angår opfyldelsen af eventuelle underliggende forpligtelser mellem betalingstjenestebrugere, at hele det beløb, betaleren overfører, bør krediteres betalingsmodtagerens konto. Det bør derfor ikke være muligt for nogen af de parter, der indgår i gennemførelsen af betalingstransaktioner, at foretage fradrag i det overførte beløb. Det bør imidlertid være muligt for betalingsmodtageren at indgå en aftale med sin betalingstjenesteudbyder, hvorved denne får ret til at fratrække sine egne gebyrer. For at betalingsmodtageren kan kontrollere, at det skyldige beløb er indbetalt korrekt, bør efterfølgende oplysninger om betalingstransaktionen ikke blot angive det fulde overførte beløb, men også eventuelle gebyrer. (62) Hvad angår gebyrer har erfaringen vist, at deling af gebyrer mellem betaler og betalingsmodtager er det mest effektive system, da det letter straight-through processing af betalinger. Det bør derfor foreskrives, at gebyrer under normale forhold kan opkræves direkte hos betaler og betalingsmodtager af deres respektive betalingstjenesteudbydere. Det bør imidlertid kun gælde, når betalingstransaktionen ikke omfatter omregning af valuta. Gebyrerne kan også være nul, da bestemmelserne i dette direktiv ikke bør berøre praksis, hvor betalingstjenesteudbyderen undlader at opkræve gebyrer hos forbrugerne, når deres konti krediteres. Afhængigt af kontraktvilkårene kan en betalingstjenesteudbyder vælge alene at opkræve gebyrer hos betalingsmodtageren (den handlende) for brug af betalingstjenester med den konsekvens, at der ikke opkræves gebyr hos betaleren. Betalingssystemernes gebyrer kan antage form af et abonnementsgebyr. Bestemmelserne om det overførte beløb eller opkrævede gebyrer har ingen direkte virkning på prissætningen mellem betalingstjenesteudbydere eller andre mellemmænd. (63) Forskelle i national praksis vedrørende gebyropkrævning for anvendelse af et givet betalingsinstrument (i det følgende benævnt "opkrævning af brugergebyrer") har ført til vidt forskellige forhold på EU's betalingsmarkeder og er blevet en kilde til forvirring for forbrugerne, især med hensyn til e-handel og grænseoverskridende handel. Handlende i medlemsstater, hvor det er tilladt at opkræve brugergebyrer, udbyder produkter og tjenesteydelser i medlemsstater, hvor det er forbudt, og opkræver alligevel brugergebyr fra forbrugeren. En anden god grund til at revidere praksis for opkrævning af brugergebyrer er, at forordning (EU) nr. xxx/yyyy fastsætter regler for multilaterale interbankgebyrer for kortbaserede betalinger. Da interbankgebyrer er hovedårsagen til, at de fleste kortbetalinger er dyre, og opkrævning af brugergebyrer i praksis er begrænset til kortbaserede betalinger, bør reglerne om interbankgebyrer ledsages af en revidering af reglerne om opkrævning af brugergebyrer. For at fremme gennemsigtighed i omkostningerne og brugen af de mest effektive betalingsinstrumenter bør medlemsstaterne og betalingstjenesteudbyderne ikke forhindre betalingsmodtageren i at opkræve et gebyr fra betaleren for brug af et specifikt betalingsprodukt, idet der tages hensyn til bestemmelserne i direktiv 2011/83/EU. Imidlertid bør betalingsmodtagerens ret til at opkræve et sådan brugergebyr kun gælde for betalingsinstrumenter, for hvilke interbankgebyrer ikke er regulerede. Dette forventes at fungere som styringsmekanisme hen imod de billigste betalingsmidler. (64) For at gøre betalinger i Unionen mere effektive bør der for alle betalingsordrer, der initieres af betaleren, og som foretages i euro eller i en valuta i en medlemsstat uden for euroområdet, herunder kredittransaktioner og pengeoverførsler, gælde en maksimal gennemførelsestid på én dag. For alle andre betalinger, eksempelvis betalinger initieret af eller via betalingsmodtageren, herunder direkte debiteringer og kortbetalinger, bør samme gennemførelsestid på én dag gælde, hvis der ikke foreligger en udtrykkelig aftale mellem betalingstjenesteudbyderen og betaleren, der fastsætter en længere gennemførelsestid. Disse tidsfrister bør kunne forlænges med én arbejdsdag, hvis betalingsordren gives på papir. Dette giver mulighed for fortsat udbud af betalingstjenester til de forbrugere, der kun er vant til papirbaserede dokumenter. Når der anvendes en ordning med direkte debitering, bør betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder sende opkrævningsordren inden for den tidsfrist, der er aftalt mellem betalingsmodtageren og dennes betalingstjenesteudbyder, således at afregningen kan gennemføres på den aftalte forfaldsdato. Da betalingsinfrastrukturer imidlertid ofte er særdeles effektive, bør medlemsstaterne om nødvendigt kunne beholde eller fastsætte bestemmelser om en kortere gennemførelsestid end én arbejdsdag for at undgå en forringelse af det nuværende serviceniveau. (65) Bestemmelserne om gennemførelse af det fulde beløb og om gennemførelsestider bør betragtes som god praksis, når en af betalingstjenesteudbyderne ikke er etableret i Unionen. (66) Det er vigtigt, at betalingstjenestebrugerne kender de faktiske omkostninger og gebyrer for betalingstjenester, for at de kan træffe deres valg. Derfor bør det ikke være tilladt at bruge ugennemsigtige prissætningsmetoder, da det er den almindelige opfattelse, at sådanne metoder gør det særdeles vanskeligt for brugerne at fastslå den faktiske pris for en betalingstjeneste. Navnlig bør brugen af valørdatoer til skade for brugerne ikke være tilladt. (67) For at betalingssystemet kan fungere smidigt og effektivt, må brugeren have tillid til, at betalingstjenesteudbyderen vil gennemføre betalingstransaktionen korrekt og inden for den aftalte tid. Sædvanligvis har udbyderen forudsætningerne for at vurdere de risici, der følger med en betalingstransaktion. Det er udbyderen, der stiller betalingssystemet til rådighed, indgår aftaler om tilbagekaldelse af fejlagtigt placerede midler og i de fleste tilfælde beslutter, hvilke mellemmænd der indgår i gennemførelsen af betalingstransaktionen. I lyset af alle disse overvejelser er det fuldt ud relevant, undtagen under usædvanlige eller uforudsigelige omstændigheder, at tillægge betalingstjenesteudbyderen ansvaret for gennemførelsen af en betalingstransaktion, som vedkommende har accepteret fra brugeren, undtagen med hensyn til betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyders handlinger og undladelser, for hvilke alene betalingsmodtageren er ansvarlig. For at betaleren ikke skal være ubeskyttet i usandsynlige konstellationer, hvor det kan være uafklaret (non liquet), om betalingen blev behørigt modtaget af betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder, bør den tilsvarende bevisbyrde påhvile betalerens betalingstjenesteudbyder. Som hovedregel kan det forventes, at den formidlende institution, sædvanligvis et "neutralt" organ såsom en centralbank eller et fælles clearinghus, der overfører betalingsbeløbet fra den afsendende betalingstjenesteudbyder til den modtagende betalingstjenesteudbyder, vil lagre posteringsoplysninger og være i stand til at stille disse til rådighed, når som helst det er nødvendigt. Uanset hvornår betalingsbeløbet er blevet krediteret den modtagende betalingstjenesteudbyders konto, bør betalingsmodtageren øjeblikkeligt have et krav på sin betalingstjenesteudbyder for så vidt angår kreditering på kontoen. (68) Betalerens betalingstjenesteudbyder bør påtage sig ansvaret for, at betalingen gennemføres korrekt, herunder navnlig det fulde transaktionsbeløb og gennemførelsestiden, og det fulde ansvar for forsømmelser begået af andre parter i betalingskæden indtil betalingsmodtagerens konto. På grund af dette ansvar bør betalerens betalingstjenesteudbyder, når det fulde beløb ikke eller først sent krediteres betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder, rette betalingstransaktionen eller snarest muligt tilbagebetale betaleren det relevante transaktionsbeløb, uden at dette berører andre krav, der kan påberåbes i henhold til national ret. På grund af betalingstjenesteudbyderens ansvar bør betaleren eller betalingsmodtageren ikke pålægges nogen omkostninger i forbindelse med den fejlbehæftede betaling. Ved en manglende, fejlbehæftet eller for sent gennemført betalingstransaktion bør medlemsstaterne sikre, at valørdatoen for betalingstjenesteudbyderens efterbetalinger altid er den samme som valørdatoen ved en korrekt gennemførelse. (69) Dette direktiv bør kun vedrøre aftalemæssige forpligtelser og ansvar mellem betalingstjenestebrugeren og betalingstjenesteudbyderen. Hvis pengeoverførsler og andre betalingstjenester skal fungere korrekt, skal betalingstjenesteudbydere og deres mellemmænd, såsom udbydere af databehandling, imidlertid have indgået aftaler, som fastsætter deres indbyrdes rettigheder og forpligtelser. Spørgsmål vedrørende erstatningsansvar udgør en væsentlig del af disse ensartede aftaler. For at sikre troværdigheden mellem betalingstjenesteudbydere og mellemmænd, der indgår i en betalingstransaktion, er det nødvendigt, at der er retssikkerhed for, at en ikke-ansvarlig betalingstjenesteudbyder holdes skadesløs for tab eller beløb betalt i henhold til dette direktivs bestemmelser om hæftelse. Yderligere rettigheder og detaljer om indholdet af denne regres og proceduren for behandling af klager mod den betalingstjenesteudbyder eller den mellemmand, der har ansvaret for en mangelfuld betalingstransaktion, bør fastlægges i de indgåede aftaler. (70) Det bør være muligt for betalingstjenesteudbyderen utvetydigt at præcisere, hvilke oplysninger der er nødvendige for at gennemføre en betalingsordre korrekt. For at undgå opsplitning og for ikke at sætte indførelsen af integrerede betalingssystemer i Unionen på spil, bør medlemsstaterne på den anden side ikke have mulighed for at kræve en særlig identifikationskode for betalingstransaktioner. Dette bør dog ikke afholde medlemsstaterne fra at kræve, at betalerens betalingstjenesteudbyder handler med den nødvendige omhu og, når det er teknisk muligt og ikke kræver manuel intervention, kontrollerer sammenhængen i den entydige identifikationskode og, når der ikke er sammenhæng i den entydige identifikationskode, afviser en betalingsordre og underretter betaleren herom. Betalingstjenesteudbyderens ansvar bør være begrænset til en pligt til at gennemføre betalingstransaktionen korrekt i overensstemmelse med betalingsordren fra betalingstjenestebrugeren. (71) For at fremme en effektiv forebyggelse af svig og bekæmpe betalingssvig i Unionen bør der indføres bestemmelser om en effektiv udveksling af oplysninger mellem betalingstjenesteudbydere, der bør have mulighed for at indsamle, behandle og udveksle personoplysninger om de personer, der er involveret i betalingssvig. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF [37], de nationale regler, der gennemfører direktiv 95/46/EF, og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001[38] finder anvendelse på behandling af personoplysninger i forbindelse med dette direktiv. (72) I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, herunder respekten for privatliv og familieliv, retten til beskyttelse af personoplysninger, friheden til at oprette og drive egen virksomhed, retten til effektive retsmidler og retten til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse Direktivet skal gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper. (73) Det er nødvendigt at sikre en effektiv håndhævelse af de nationale bestemmelser, der vedtages i medfør af dette direktiv. Der bør derfor indføres egnede procedurer, der giver mulighed for at klage over betalingstjenesteudbydere, der ikke overholder disse bestemmelser, og for at sikre, at der i givet fald pålægges sanktioner, der er effektive, forholdsmæssige og har afskrækkende virkning. Med henblik på at sikre effektiv overholdelse af dette direktiv bør medlemsstaterne udpege kompetente myndigheder, der opfylder betingelserne i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010[39], og som handler uafhængigt af betalingstjenesteudbyderne. Af hensyn til gennemsigtigheden bør medlemsstaterne meddele Kommissionen, hvilke autoriteter der er udpeget, med en klar beskrivelse af deres pligter i henhold til dette direktiv. (74) Uden at det berører brugernes ret til at anlægge sag ved en domstol, bør medlemsstaterne sikre, at konflikter mellem betalingstjenesteudbydere og forbrugere vedrørende de rettigheder og forpligtelser, der følger af dette direktiv, kan løses med begrænsede omkostninger og på en lettilgængelig og udenretslig måde. I Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008[40] fastsættes det, at den forbrugerbeskyttelse, som de obligatoriske lovregler i det land, hvor de pågældende har deres sædvanlige opholdssted, giver, ikke kan tilsidesættes af eventuelle aftalemæssige bestemmelser om lovvalg. Med hensyn til etablering af en effektiv procedure for tvistbilæggelse bør medlemsstaterne sikre, at betalingstjenesteudbyderne iværksætter en effektiv procedure for kundeklager, der kan følges af deres forbrugere, før tvisten indbringes til bilæggelse ved en udenretslig procedure eller for en domstol. Klageproceduren bør indeholde korte og klart definerede tidsrammer, inden for hvilke betalingstjenesteudbyderen bør besvare en klage. (75) Medlemsstaterne bør fastsætte, om de kompetente myndigheder, der er udpeget til at meddele tilladelse til betalingsinstitutter, også kan være de kompetente myndigheder i forbindelse med udenretslige klagemuligheder og erstatningsprocedurer. (76) Dette direktiv bør ikke berøre bestemmelserne i national lovgivning om følgerne for så vidt angår ansvar for unøjagtige formuleringer eller fejl ved fremsendelsen af opgørelser. (77) Dette direktiv bør ikke berøre bestemmelserne vedrørende momsbehandlingen af betalingstjenester i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/112/EF[41]. (78) Af hensyn til retssikkerheden bør der indføres overgangsbestemmelser, der giver personer, som har påbegyndt virksomhed som betalingsinstitut i overensstemmelse med gældende national lovgivning til gennemførelse af direktiv 2007/64/EF før dette direktivs ikrafttrædelse, ret til at fortsætte denne virksomhed i den pågældende medlemsstat i en fastsat periode. (79) Beføjelsen til at vedtage retsakter bør delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår ændring af henvisningerne til henstilling 2003/361/EF, hvis den pågældende henstilling ændres, og med henblik på at opdatere det gennemsnitsbeløb for betalingstransaktioner, der gennemføres af betalingstjenesteudbyderne, der bruges som grænseværdi af de medlemsstater, der anvender muligheden for at fritage mindre betalingsinstitutter fra (dele af) tilladelseskravene. Det er navnlig vigtigt, at Kommissionen gennemfører relevante høringer under sit forberedende arbejde, herunder på ekspertniveau. Kommissionen bør i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af delegerede retsakter sørge for samtidig, rettidig og hensigtsmæssig fremsendelse af relevante dokumenter til Europa-Parlamentet og til Rådet. (80) Med henblik på ensartet anvendelse af dette direktiv bør Kommissionen kunne benytte sig af ekspertise og støtte fra EBA, der bør have til opgave at udarbejde retningslinjer og reguleringsmæssige tekniske standarder om sikkerhedsaspekter ved betalingstjenester og om samarbejdet mellem medlemsstaterne vedrørende udbud af tjenesteydelser og etablering af betalingsinstitutter med tilladelse i andre medlemsstater. Kommissionen bør bemyndiges til at vedtage disse lovgivningsmæssige tekniske standarder. Disse specifikke opgaver er i fuld overensstemmelse med EBA's rolle og ansvarsområder som defineret i forordning (EU) nr. 1093/2010, i henhold til hvilken EBA er oprettet. (81) Målet for dette direktiv, nemlig yderligere integration af et indre marked for betalingstjenester, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne, da det kræver harmonisering af en lang række forskellige regler, der på nuværende tidspunkt findes i de forskellige medlemsstaters retssystemer, og kan derfor bedre nås på EU-plan; Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går direktivet ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. (82) I henhold til den fælles politiske erklæring af 28. september 2011 fra medlemsstaterne og Kommissionen om forklarende dokumenter[42] har medlemsstaterne forpligtet sig til, i tilfælde hvor det er berettiget, at lade meddelelsen af gennemførelsesforanstaltninger ledsage af et eller flere dokumenter, der forklarer forholdet mellem et direktivs bestanddele og de tilsvarende dele i de nationale gennemførelsesinstrumenter. I forbindelse med dette direktiv finder lovgiver, at fremsendelsen af sådanne dokumenter er berettiget. (83) I betragtning af antallet af nødvendige ændringer i direktiv 2007/64/EF bør direktivet ophæves og erstattes — VEDTAGET DETTE DIREKTIV: AFSNIT I GENSTAND, ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER Artikel 1 Genstand 1. Ved dette direktiv fastsættes der regler for medlemsstaternes sondring mellem følgende seks kategorier af betalingstjenesteudbydere: a) kreditinstitutter i den i artikel 4, stk. 1, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013[43] fastsatte betydning, herunder filialer i den i nævnte forordnings artikel 4, stk. 1, nr. 17), fastsatte betydning, som er beliggende i Unionen, til kreditinstitutter, der har hovedsæde inden for eller, i henhold til artikel 47 i direktiv 2013/36/EU, uden for Unionen b) e-pengeinstitutter som defineret i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2009/110/EF c) postgirokontorer, der ifølge national lov har ret til at udbyde betalingstjenester d) betalingsinstitutter som defineret i artikel 4, nr. 4), i dette direktiv e) Den Europæiske Centralbank og de nationale centralbanker, når de ikke handler i deres egenskab af pengepolitiske myndigheder eller andre offentlige myndigheder f) medlemsstater eller deres regionale og lokale myndigheder, når de ikke handler i deres egenskab af offentlige myndigheder. 2. Dette direktiv fastsætter endvidere regler for gennemsigtighed i betingelserne for og oplysningskravene til betalingstjenester og betalingstjenestebrugeres og betalingstjenesteudbyderes respektive rettigheder og forpligtelser, hvad angår udbud af betalingstjenester som fast beskæftigelse eller forretningsaktivitet. Artikel 2 Anvendelsesområde 1. Dette direktiv finder anvendelse på betalingstjenester, der udbydes inden