•ir -tf KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 23.07.1997 
KOM(97) 399 endelig udg. 
Midlertidig beretning 
om gennemførelsen af 
Leonardo da Vinci-programmet 
(Forelagt af Kommissionen) 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
1. INDLEDNING 3 
2. UDVIKLING OG TENDENSER INDEN FOR 
ERHVERVSUDDANNELSESSYSTEMERS 3 
2.1 GENERELLE TENDENSER 3 
2.2 SÆRLIGE TENDENSER 4 
2.2.1 Tendenser inden for det erhvervsmæssige 
grunduddannelsessystem 4 
2.2.2 Tendenser inden for de erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelsessys terner 6 
2.2.3 Tendenser vedrørende forbindelsen mellem skole, 
uddannelse og job 8 
2.2.4 Tendenser vedrørende de mest udsatte målgrupper ±o 
2.3 KONKLUSION 11 
3. GENNEMFØRELSEN OG VIRKNINGERNE AF LEONARDO DA VINCI-
PROGRAMMET 13 
3.1 BESKRIVELSE AF LEONARDO DA VINCI-
PROGRAMMETS STRUKTURER OG GENNEMFØRELSESPROCES 13 
3.1.1 Processen på fællesskabsplan 13 
3.1.1.1 De europæiske strukturers organisation 13 
3.1.1.2 De europæiske strukturers aktiviteter 14 
3.1.2 Processen på medlemsstatsplan 14 
3.1.2.1 De nationale strukturers organisation 14 
3.1.2.2 De nationale strukturers aktiviteter 15 
3.2 BUDGETMÆSSIGE DATA 16 
3.3 LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMETS FØRSTE RESULTATER 16 
3.4 VIRKNINGERNE AF LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMET 19 
3.4.1 Systemernes indvirkning og udvikling 20 
3.4.2 Virkninger og nyskabelse 20 
3.4.3 Virkning på systemerne og på praksis 21 
3.4.4 Programmets virkninger og struktur 21 
3.4.5 Indvirkning og mobilitet 23 
3.4.6 Indvirkning, samlet fremgangsmåde og nye 
uddannelsesmetoder 24 
3.4.7 Reel og fornemmet indvirkning 24 
4. FORBINDELSEN TIL DE GAMLE PROGRAMMER OG KOMPLEMENTARI­
TET MED DE ANDRE FÆLLESSKABSPROGRAMMER OG -INITIATIVER. 27 
5. KONKLUSIONER 2 9 
1. INDLEDNING 
Ved sin afgørelse af 6. december 
1994 etablerede Rådet Leonardo da 
Vinci-programmet for gennemførelse 
af en erhvervsuddannelsespolitik i 
Det Europæiske Fællesskab (1995-
1999) . Dette program bygger videre 
på de tidligere programmer Petra 
(forberedelse af unge til samfunds-
og arbejdslivet) , Force (efter- og 
videreuddannelse), Comett 
(samarbejde mellem universiteter og 
virksomheder om uddannelse på 
teknologiområdet), Eurotecnet 
(teknologiske forandringer inden 
for erhvervsuddannelsen) og Lingua 
(fremme af kendskabet til 
fremmedsprog). Det blev vedtaget 
samtidig med SOCRATES-programmet 
inden for det almene 
uddannelsesområde. Det er åbent for 
medlemsstaterne i Den Europæiske 
Union såvel som landene i Det 
Europæiske Økonomiske 
Samarbejdsområde (Island, 
Liechtenstein, Norge). Og der er 
planer om at udvide det til også at 
omfatte de associerede lande i 
Central- og Østeuropa såvel som 
Cypern. 
Ovennævnte rådsafgørelse fastslår 
en regelmæssig evaluering af 
programmet baseret på rapporter 
afgivet af medlemsstaterne og de 
deltagende lande og en ekstern 
evaluering. 
Nærværende dokument udgør den 
første foreløbige 
evalueringsrapport. Den omfatter 
perioden 1995-1996. Den består af 
to dele: dels "en kort præsentation 
og analyse af udviklingen og 
tendenserne inden for 
erhvervsuddannelses sys ternerne og 
foranstaltningerne i 
medlemsstaterne og de lande, der 
del tager i Leonardo da Vinci -
programmet" og dels - i 
overensstemmelse med Rådets krav -
en analyse af "gennemførelsen og 
virkningerne af programmet". 2.UDVIKLING OG TENDENSER INDEN FOR 
ERHVERVSUDDANNELSESSYSTEMERNE 
En tværgående analyse af 
medlemsstaternes og de deltagende 
landes rapporter gør det muligt at 
pege på en række fælles tendenser 
og udviklinger, som man dog kun vil 
give en kortfattet sammenfatning af 
i det følgende. 
2.1 Generelle tendenser 
De forskellige medlemsstaters og 
deltagende landes 
erhvervsuddannelsessystemer er 
karakteriseret ved deres 
kompleksitet og en vis 
forskelligartethed. De står ikke 
desto mindre over for næsten 
identiske udfordringer. 
Således fremgår det klart, at 
hensynet til beskæftigelsen og 
jobegnetheden bliver stadig mere 
fremherskende i 
erhvervsuddannelsespolitikkerne. 
Denne allestedsnærværende tendens 
antager ikke desto mindre mange og 
meget forskellige former og 
følgevirkninger og implementeres på 
forskellig vis: det være sig i form 
af særlige programmer til 
bekæmpelse af udstødelse, 
fremgangsmåder med henblik på at 
tilnærme skoler og virksomheder til 
hinanden, forsøg på anerkendelse af 
kompetencer m.v. Disse tendenser 
har som fælles træk den stadig mere 
udviskede sondring mellem almen 
uddannelse og livslang uddannelse 
og en indsnævring af den inddeling, 
der sædvanligvis foretages mellem 
erhvervsmæssig grunduddannelse og 
erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse. 
De reformer, der i de seneste år er 
blevet igangsat i de deltagende 
stater, har 'i væsentlig grad sigtet 
på at anerkende 
erhvervsuddannelserne og garantere 
deres kvalitet især gennem større 
fleksibilitet og yderligere 
modernisering. 
Overordnet kan man hvad systemernes 
udvikling angår konstatere en 
dobbelt tendens, der følger af de 
forskellige nationale systemers 
opbygning.. Der er enten tale om 
omfattende og gennemgribende 
reformprogrammer som i Luxembourg 
og Liechtenstein; eller om en 
styrkelse af de eksisterende 
systemer ofte ledsaget af et ønske 
om forenkling af procedurer og 
strukturer som f.eks. i Frankrig. 
Pragmatisme og effektivitet, 
fleksibilitet og et ønske om hurtig 
reaktion i tilbuddet af en egnet 
uddannelse viser sig at være 
fællestræk i alle systemer. 
Man kan for nærværende konstatere 
forskelle i engagement og 
deltagelse i de forskellige 
aktørers (arbejdsmarkedsparters, 
lokale og regionale aktørers) 
medlemsstater og deltagende lande, 
men man konstaterer imidlertid også 
en klar tendens til et øget 
engagement fra samtlige aktører, 
hvilket er en del af en overordnet 
tendens til regionalisering, 
decentralisering eller 
individualisering af 
erhvervsuddannelsen. 
En af de væsentligste forskelle 
mellem de forskellige nationale 
måder at gribe sagen an på ligger i 
viljen eller en manglende sådan til 
at lovgive på dette område. Således 
bevæger man sig fra medlemsstater 
og deltagende lande, hvor der er en 
fast og stærk vilje til at lovgive, 
som i Frankrig, til medlemsstater, 
hvor viljen til ikke at lovgive er 
ligeså fast, som i Tyskland og Det 
Forenede Kongerige, med alle mulige 
former for mellemløsninger 
derimellem. 
2.2 Særlige tendenser 
2.2.1 Tendenser inden for det 
erhvervsmæssige 
grunduddannelsessystem Tysklands rapport peger på de store 
spørgsmål, der er oppe og vende 
lige nu inden for det 
erhvervsmæssige grunduddannelses -
system: etablering af et 
tilstrækkeligt antal 
praktikpladser; behovet for at 
indføre differentiering i systemet 
for at gøre det muligt at tage 
hensyn til de personlige 
færdigheder, evner og kompetencer; 
tilpasning af de eksisterende 
erhvervsprofiler; nyt indhold og 
nye pædagogiske metoder ; 
ækvivalensproblemer mellem det 
almene uddannelsessystem og 
erhvervsuddannelsessystemet og en 
åbning fra for eksempel 
lærlingeuddannelserne inden for 
håndværksområdet til de 
videregående især tekniske 
uddannelser. 
To væsentlige tendenser kan 
identificeres inden for den 
erhvervsmæssige grunduddannelse: 
viljen til at styrke valideringen 
og anerkendelsen af den 
erhvervsmæssige grunduddannelse og 
en større tilnærmelse mellem skolen 
og virksomhederne. 
Det er i denne sammenhæng, man bør 
mærke sig tiltagene inden for 
vekselsuddannelsesområdet. Man 
konstaterer en stadig styrkelse af 
de eksisterende systemer og en 
differentiering af 
vekseluddannelsen, der går videre 
end den traditionelle 
lærlingeuddannelse imod nye former 
for erhvervsuddannelse og nye 
målgrupper. Vekseluddannelse i dens 
forskellige former (herunder 
lærlingeuddannelse) genfinder man 
således på alle den erhvervsmæssige 
grunduddannelses niveuer (helt op 
til universitetsniveau). 
Sideløbende hermed bemærker man 
også, at enhver for tidlig 
specialisering forkastes. Som 
Grækenland understreger det, 
prioriteres erhvervelsen af en 
kombination af på én gang tekniske 
og adfærdsmæssige færdigheder med 
henblik på livslang uddannelse. 
Vekseluddannelsen anerkendes 
således mere for dens evne til at 
fremme erhvervelsen af tværgående 
færdigheder end for at forberede 
til bestemte fag. På samme måde 
nævner Italien, at den nye 
udvikling i dets erhvervsmæssige 
grunduddannelsessystem sigter på at 
forbedre grunduddannelsen og fremme 
multifærdigheder med henblik på 
tilpasning til nye faglige og 
organisatoriske profiler. 
Der er også en klar tendens til at 
anvende vekseluddannelse i de 
fleste aftaler om erhvervs- og 
samfundsmæssig integration både af 
unge og personer, der er udelukket 
fra arbejdsmarkedet. I denne 
sammenhæng understreger Tyskland, 
at ajourføringen af indholdet og 
udviklingen af nye pædagogiske 
metoder støttet af en række 
modelforsøg ligeledes er en 
prioritet for aktørerne i det 
erhvervsmæssige 
grunduddannelsessystem. I Det 
Forenede Kongerige gør den moderne 
lærlingeuddannelse i England og 
Wales for eksempel det muligt for 
de unge at erhverve en lang række 
færdigheder, der er relevante for 
alle fagenes niveauer - lige fra 
håndværkeren til teknikeren over 
lederniveauet: denne 
uddannelsesmåde forener 
traditionelle metoder og moderne 
metoder for kvalificering og 
læring. 
Skolesystemerne har for nærværende 
en tendens til at fremme en vis 
åbning af de forskellige 
uddannelsesretninger. Det er 
naturligvis alt for tidligt at tale 
om en integration af de almene og 
de erhvervsfaglige retninger, men 
viljen til at bygge broer imellem 
dem er helt åbenlys. 
I Portugal fører alle de tre 
længerevarende (3 år) tekniske og 
erhvervsfaglige uddannelsesretninger efter den 
obligatoriske skolegang frem til et 
svendebrev og et bevis for 
afsluttet gymnasial uddannelse, 
hvilket gør det muligt både at gå 
direkte ud i erhvervslivet og at 
starte på en videregående 
uddannelse på samme vilkår, som 
havde det været de almene 
uddannelsesretninger. 
Den samme tendens finder vi i de 
projekter,, der sigter på at give en 
dobbelt kvalifikation, dvs. en 
almen såvel som en erhvervsrettet 
kvalifikation, der gør det muligt 
for de studerende at tilrettelægge 
deres uddannelse enten direkte mod 
et erhverv eller mod akademiske 
studier. 
Irland har i den henseende til 
hensigt at igangsætte en radikal 
reform af sit grundlæggende 
erhvervsuddannelsessystem. Den nye 
model, der består af en 
modulstruktur, og som trådte i 
kraft for alle håndværksfagene i 
1995, er baseret på fælles 
standarder og består af syv faser, 
der veksler mellem uddannelse på og 
uden for arbejdsstedet. 
Tyskland arbejder således for 
eksempel på at modernisere omkring 
90 fag, og arbejdsmarkedets parter 
undersøger for nærværende 
muligheden for at indføre 3 0 nye 
fag fra 1997. Spanien har lige 
udarbejdet et katalog over 
erhvervsuddannelsesbeviser, der 
omfatter mere end 135 
erhvervsprofiler. 
Parallelt med den generelle tendens 
til differentiering af 
erhvervsprofilerne findes der 
eksempler, der illustrerer, at der 
er ved at opstå behov for en mere 
almen og mere alsidig grundlæggende 
viden. Det er her målet ved hjælp 
af differentierede 
uddannelsesmetoder at gøre det 
muligt for så mange unge som muligt 
at erhverve et diplom eller et 
erhvervsuddannelsesbevis alt efter 
deres kognitive evner og personlige 
interesse. Et andet eksempel her er 
Østrig, der fører en politik, der 
har til formål at gøre 
erhvervsuddannelserne mere 
attraktive ved at indføre fleksible 
strukturelle tilgange 
(skoleperioder og praktikperioder 
vekslende igennem ugen eller året) 
og differentierede tilgange (i 
forhold til deltagernes evner), der 
etablerer tydeligere forbindelser 
til andre uddannelsesformer - især 
på videregående uddannelsesniveau -
og alt dette med det mål for øje at 
sikre, at så mange som muligt får 
en u,ddannelse. Danmark understreger 
betydningen af en bred adgang til 
grundlæggende 
uddannelsesforanstaltninger og 
nødvendigheden af en 
individualisering af 
uddannelsesforløbene for de unge, 
hvilket giver sig udtryk i 
initiativer som programmerne 
"uddannelse til alle" og "den fri 
ungdomsuddannelse". Desuden har 
Finland tilkendegivet dets ønske om 
at udvikle et system til validering 
af kvalifikationer i form af 
diplomer og uddannelsesbeviser, 
især inden for 
erhvervsuddannelsesområdet 
hvilket er en tendens, der på mange 
måder går igen i de fleste 
medlemsstater og deltagende lande. 
Tyskland nævner belejligt, at det 
er nødvendigt at uddanne de unge i 
perspektivet om en europæisk 
dimension. Dette skulle nås ved at 
fremme mobiliteten på tværs af 
grænserne i Europa, ved at øge 
kendskabet til sprog og ved at 
integrere praktikophold i udlandet 
i erhvervsuddannelserne. 
Endelig understreges det, at det 
inden for den erhvervsmæssige 
grunduddannelse er nødvendigt at 
skabe grundlaget for at udvikle en 
mere udbredt vilje til at deltage i 
erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelsesforanstaltninger. 2.2.2 Tendenser inden for de 
erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelsessysterner 
Det første, der bør bemærkes, er, 
at de deltagende landes rapporter 
alle understreger, at antallet af 
personer, der deltager i 
uddannelsesforanstaltninger, er 
steget regelmæssigt i de seneste 
år. 
Tre tendenser synes at tegne sig 
inden for det erhvervsmæssige 
efter- og videreuddannelsesområde: 
decentralisering, tragten efter 
kvalitet og efter et fleksibelt og 
skræddersyet uddannelsestilbud. 
Virksomhederne søger stadig mere en 
direkte forbindelse mellem 
uddannelsesforanstaltningerne og 
arbejdsstedet. Heraf følger en 
decentralisering af 
uddannelsestiltagene, og de stiller 
økonomiske krav til deres 
uddannelsesforanstaltninger, 
hvilket får dem til at rette deres 
opmærksomhed mod en 
kvalitetsuddannelse, hvor de får 
noget for pengene. Følgelig er det 
nødvendigt med en større 
ansvarliggøreise af de lokale og 
regionale aktører såvel som 
arbejdsmarkedets parter. 
Decentraliseringen af den 
erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelse antager især form 
af regionalisering. Således bliver 
regionen i mange deltagende lande 
mere og mere stedet, hvor der 
udvikles uddannelsespolitikker, og 
heraf følger ligeledes betydningen 
af, at der etableres 
ledsageforanstaltninger på 
regionalt plan. Belgien har for 
eksempel i de senere år oplevet 
dybtgående forandringer og råder i 
dag over national og regional 
lovgivning på 
erhvervsuddannelsesområdet. En 
lignende tendens kan ses i Spanien, 
hvor visse selvstyrende regioner 
har ret frie rammer, når det gælder 
tilrettelæggelsen af deres eget 
almene og 
erhvervsuddannelsessystem. I 
Italien har man ligeledes tildelt 
regionerne nye funktioner, og 
udover de unges grundlæggende 
uddannelse er de begyndt at udbyde 
uddannelser for personer, der 
allerede har en uddannelse, og 
voksne, og de er fuldt ud 
ansvarlige for planlægningen og 
iværksættelsen af deres 
uddannelsesaktiviteter. Alt dette 
sker ud fra et ønske om at tilnærme 
erhvervsuddannelserne mest muligt 
til arbejdsmarkedets dynamik. I 
Sverige og Norge spiller de lokale 
og regionale aktører ligeledes en 
betydelig rolle i 
voksenuddannelserne, idet de 
iværksætter tiltag, der er klart 
rettet mod arbejdsmarkedet. imidlertid et vis problem i 
relation til kvalitetskontrol. 
Uddannelsesudbuddet er helt klart 
ved at udvides og differentieres. 
Man kan iagttage, at statslige 
instanser mere og mere bliver 
egentlige kursusudbydere. 
Luxembourg fremsætter i den 
anledning hypotesen, at det, når 
alt kommer til alt, er den 
luxembourgske stat med alle dens 
institutioner, der henhører under 
forskellige ministerier, der vil 
være den største udbyder af 
uddannelsesforanstaltninger. 
Således har regeringsmyndighederne 
i adskillige deltagende lande 
oprettet organer til støtte af 
erhvervsuddannelsen, der selv 
bliver udbydere af uddannelse. 
Erhvervsuddannelsens økonomiske 
dimension spiller en betydelig 
rolle i de fleste tilfælde. Det har 
ført til en vilje til at sikre 
kvaliteten i tilbuddet og et ønske 
om at få noget for pengene. 
Overordnet konstaterer man, at der 
er en efterspørgsel efter meget 
fleksible løsninger, hvor der tys 
til modulopbyggede forløb og til 
nye teknologier. Således kan man 
notere en meget tydelig tendens 
henimod fjernundervisning og kurser 
for voksne, der holdes uden for 
arbejdstiden, med henblik på 
erhvervelse af skolebaserede 
kvalifikationer som for eksempel i 
Finland. 
Man står ligeledes over for en 
udvidelse, en erhvervsorientering 
og differentiering af tilbuddet af 
uddannelser både i relation til 
aktørerne og til deres 
uddannelsesudbud med en tendens til 
individualisering og skræddersyede 
uddannelsesforløb, der fortrinsvis 
fører til nye kvalifikationer, og 
hvortil en bred vifte af målgrupper 
har adgang. Her rejser der sig En anden tendens kommer af den 
stadig større rolle, som 
universiteterne spiller i 
forbindelse med udbuddet af 
erhvervsuddannelse. Således 
opfordrer den lovgivende magt i 
Sverige eksplicit universiteterne 
til at blive aktører inden for 
erhvervsuddannelsesområdet. Denne 
tendens kan forklares næsten logisk 
ved, at de svenske videregående 
uddannelsesinstitutioner altid har 
tilbudt uddannelser, der var 
erhvervsrettede. 
Der er flere og flere aktører på 
uddannelsesmarkedet, herunder mange 
specialiserede mikro-virksomheder 
inden for meget præcise områder. 
Dette medfører også, at det bliver 
nødvendigt med en større 
gennemsigtighed på 
uddannelsesmarkedet. 
Det bør også bemærkes, at visse 
medlemsstater er i færd med at 
igangsætte radikale reformer af 
deres erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelsessystemer og 
etablere særlig lovgivning i form 
af rammelove, som det nu er 
tilfældet i Luxembourg og i 
Liechtenstein såvel som i Spanien, 
der siden 1993 har iværksat en 
reformplan for dets 
erhvervsuddannelser. Denne nye 
institutionelle kurs forfølger 
flere mål på samme tid, nemlig at 
garantere en erhvervsuddannelse, 
der er i stand til at imødegå de 
sociale og økonomiske forandringer, 
der er forbundet med indførelsen af 
ny teknologi på alle niveauer af 
produktionsprocessen, såvel som de 
nye former for tilrettelæggelse af 
arbejdet; at gøre det muligt for 
arbejdstagerne at tilpasse deres 
kompetencer og kvalifikationer til 
de niveauer, der kræves af de nye 
erhvervsprofiler; at få de 
erhvervserfaringer og -uddannelser, 
der er opnået igennem hele livet, 
valideret, certificeret og 
anerkendt ved hjælp af diplomer og 
eksamensbeviser; og endelig * at 
regulere 
erhvervsuddannelsesmarkederne i et 
ønske om at forbedre udbuddets 
kvalitet. På samme måde har 
Portugal lige - i 1997 - iværksat 
en politik, der sigter på at styre 
erhvervsuddannelserne tilbage imod 
en større effektivitet og imod 
fleksible og individualiserede 
løsninger på et højt 
kvalitetsniveau, der især skal 
gavne SMV. 
Generelt er der, som det bliver 
nævnt i Det Forenede Kongeriges 
rapport, ved at blive udtænkt 
strategier, hvis mål det er at 
udvikle sammenhængende 
uddannelsessystemer, der er i stand 
til at imødegå de forandringer, der 
er i gang. Disse systemer bygger på 
partnerskaber mellem regeringen, 
arbejdsmarkedets parter, 
kursusudbyderne og enkeltpersoner. 
Det overordnede mål er at tilskynde 
arbejdsgivere og enkeltpersoner til 
at investere effektivt i 
udviklingen af nye kompetencer men 
også at forberede de mest udsatte 
til beskæftigelse. Det er målet at 
gøre det muligt for unge at 
erhverve de tekniske, teknologiske og adfærdsmæssige færdigheder, der 
er nødvendige for deres indtræden 
på arbejdsmarkedet. Det store antal 
uddannelser og de strategier, der 
ligger til grund for dem, er blevet 
iværksat i mål 1-6-regioner med 
bidrag fra Den Europæiske 
Socialfond. 
Der drejer .sig såleden om at sikre, 
at uddannelsen er tilpasset og er i 
direkte forbindelse med 
arbejdsmiljøets behov, og at den 
bliver udbudt inden for et 
fornuftigt prisniveau uden at 
forglemme nødvendigheden af, at 
investeringen også skal give 
afkast. 
2.2.3 Tendenser vedrørende 
forbindelsen mellem skole, 
uddannelse og job 
Grænsen mellem erhvervsmæssig 
grund- og efter- og 
videreuddannelse begynder at 
udviskes. Talrige projekter hjælper 
unge, der forlader erhvervsskoler 
eller videregående 
uddannelsesinstitutioner, i deres 
erhvervsmæssige integrerings- og 
stabiliseringsfase eller sigter på 
erhvervsmæssig integrering i 
virksomheden via uddannelse. 
Det mest markante eksempel gives af 
Sverige, hvor man næsten ikke kan 
se nogen adskillelse mellem 
erhvervsuddannelse og almen 
uddannelse. Den grundlæggende idé 
herfor er at reducere den kløft 
mest muligt, der findes mellem 
disse to typer uddannelser. 
Følgelig sker specialiseringen 
først på de øverste niveauer af 
sekundærtrinnet. 
Således er der i Nederlandene 
forslag om en forsøgsretning, der 
skal gøre det muligt for studerende 
i de videregående 
erhvervsuddannelser at følge en 
vekseluddannelse (HBO-MKB-
retningen). I Det Forenede 
Kongerige tilbyder de nationale 
kvalifikationsrammer effektive og 
fleksible retninger, der strækker 
sig fra grundlæggende uddannelser 
til erhvervsmæssige 
specialiseringer. Tre 
kvalifikationstyper, dvs. 
studieforberedende (GCSE/GCE), 
almene erhvervskvalifikationer 
(General National Vocational 
Qualifications) og særlige 
erhvervskvalifikationer (National 
Vocational Qualifications) - kan 
føre til beskæftigelse og 
uddannelse eller til en 
videreuddannelse på højere niveau. 
Andre medlemsstater og deltagende 
lande lader forstå, at de søger 
måder, hvorpå man kan bygge broer 
mellem hidtil adskilte elementer. 
Dette ønske kommer også til udtryk 
i forbindelse med en udvidelse af 
udbuddet i et perspektiv, der 
svarer til det, som afgørelsen for 
gennemførelse af Leonardo-
programmet definerer som "livslang 
uddannelse". Denne tendens kan 
ligeledes ses i det, at man søger 
supplerende metoder til 
anerkendelse af kvalifikationer i 
forhold til de mere traditionelle 
uddannelsesbeviser eller diplomer. 
Man kan ligeledes se en fornyet 
dialog mellem uddannelses­
institutioner og virksomheder, 
hvilket giver sig udtryk i et 
stadigt mere snævert samarbejde om 
iværksættelse af vekseluddannelser, 
praktikophold og tværnationale 
udvekslinger især på 
universitetsniveau. Samarbejdet med 
virksomheder, der er de mest 
efterspurgte uddannelsessteder, 
finder også sted med henblik på at 
integrere 
uddannelseskvalifikationer og 
erhvervserfaring. 
Med henblik på livslang læring og 
en tilnærmelse mellem de almene 
uddannelser og 
erhvervsuddannelserne og 
arbejdslivet har der i Portugal 
siden 1989 eksisteret en ny 
erhvervsuddannelsesretning baseret på erhvervsfaglige skoler, hvor de 
lokale myndigheder, virksomhederne 
og arbejdsmarkedsorganisationerne i 
højere grad er inde i billedet. 
Dette kommer til udtryk i en vilje 
til at arbejde på at finde et 
alternativ til diplomerne, til at 
søge at bygge broer mellem de to 
systemer, til at etablere en 
dobbelt almen og erhvervsmæssig 
kvalifikation med henblik på at 
sikre en maksimal åbning af 
studierne og en validering af 
erhvervet erhvervserfaring. 
I denne sammenhæng kan man tale om 
den umiddelbare erkendelse af det 
uformelle, hvilket betyder, at det 
ikke er tilstrækkeligt kun at have 
diplomer for afsluttet skolegang. 
Som det er angivet i Frankrigs 
rapport er der en tendens til at 
søge at udvikle værktøjer, der gør 
det muligt at analysere og gøre 
status over erhvervede 
erhvervserfaringer og betragte dem 
som værende på lige fod med de 
uddannelsesmæssige kvalifikationer. 
På linje hermed bør man nævne 
Norge, hvor der er etableret et 
kompetenceafklaringssystem, hvor 
der tildeles beviser uafhængigt af, 
hvordan denne kompetence er 
erhvervet. 
I Tyskland er der for eksempel 
igangsat en debat om udviklingen af 
regler, der gør det muligt for 
indehavere af håndværksmestertitlen 
at få adgang til højere tekniske 
uddannelser uden først at have 
afsluttet en erhvervsrettet 
uddannelse på sekundært niveau. 
Generelt er universiteternes rolle 
ved at ændre sig. Ikke blot søger 
universiteterne meget aktivt at 
indgå samarbejde med 
erhvervsvirksomheder på 
forskningsområdet, men de bliver 
også mere og mere involveret i 
erhvervsuddannelsesaktiviteter, 
således at dette ved siden af 
forskning og ren akademisk 
undervisning bliver deres tredje 
større aktivitetsområde. Det bør 
bemærkes, at de fleste 
medlemsstater og deltagende lande 
er i færd med at give deres 
universiteter større selvstyre. For 
eksempel blev der i 1994 grundlagt 
et særligt 
erhvervsuddannelsesuniversitet i 
Østrig for personer med en 
afsluttet universitetsuddannelse. I 
Finland som i de fleste 
medlemsstater og deltagende lande 
er undervisningsministeriet i gang 
med at udvide dets net af 
videregående ikke-akademiske 
tekniske uddannelsesinstitutioner. 
2.2.4 Tendenser vedrørende de mest 
udsatte målgrupper 
Alle medlemsstater og deltagende 
lande udtrykker en yderligere 
interesse i at etablere 
hensigtsmæssige aktioner og 
programmer, der er tilpasset de 
forskellige målgruppers særlige 
behov, det være sig unge uden 
kvalifikationer, unge arbejdsløse, 
langtidsledige, handicappede og 
indvandrere. 
I målsætningen om at give 
kvalifikationer til alle lægges der 
vægt på bekæmpelsen af 
skolenederlag og således udstødelse 
fra arbejdsmarkedet. 
Indpasning på arbejdsmarkedet, 
forbedring af jobegnetheden og 
beskæftigelsesstabilisering er de 
punkter, der giver mest anledning 
til bekymring. Det drejer sig om at 
overhale de kortsigtede 
kvalifikationsmål (især tilpasning 
til arbejdspladsen ved hjælp af 
erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse) og sigte på en 
bredere tilpasning af 
enkeltpersoner ' til omlægninger 
inden for produktions- og 
arbejdstilrettelæggelsessysternerne. 
Et aspekt af dette spørgsmål angår 
metoderne til regulering af 
uddannelserne, der hviler på en effektiv fælles planlægning mellem 
staten, arbejdsmarkedets parter og 
den økonomiske verdens og 
uddannelsesverdenens aktører. 
Det er målet at give 
uddannelsesaktørerne faste 
udgangspunkter, der gør det muligt 
for dem at tilrettelægge deres 
uddannelsesforløb og -retninger. 
I 1996 etablerede Nederlandene et 
nyt system, der indførte kriterier 
for kvalificering i 
erhvervsuddannelserne på 
sekundærtrinnet. Disse kriterier er 
fastsat af uddannelses- og 
arbejdsverdenen i fællesskab og 
inddelt i sektorer. Dette 
kvalifikationssystem er blevet 
gennemført efter iværksættelsen af 
WEB (lov om 
voksenerhvervsuddannelse). Det 
Forenede Kongerige har indført en 
ramme for nationale 
erhvervsstandarder, som dets 
nationale 
erhvervskvalifikationssystem (NVQ -
National Vocational Qualifications 
(og SWQ i Skotland) hviler på. 
Evaluerings- og 
certificeringsprocessen er 
uafhængig af selve 
uddannelsesprocessen. 
For det andet drejer det sig også, 
som Belgien bemærker det, om at øge 
investeringerne i dette nye felt, 
der kaldes overgang til og 
genindpasning på arbejdsmarkedet. 
Der er tale om foranstaltninger, 
der henvender sig til de unge, der 
ikke har haft held med at få 
fodfæste på arbejdsmarkedet, eller 
til arbejdstagere, der er blevet 
udstødt derfra. 
Medlemsstaternes og de deltagende 
landes rapporter understreger alle 
betydningen af 
uddannelsesforanstaltninger og 
forløb, der er tilpasset de 
forskellige målgrupper som et 
instrument i kampen imod 
arbejdsløshed og social udstødelse. 
10 
Alle disse foranstaltninger sigter, 
selv om de er meget 
forskelligartede, på at forbedre 
mulighederne for at indsluse disse 
målgrupper i samfundet og på 
arbejdsmarkedet. De finansieres 
almindeligvis af statslige 
instanser eller via 
fællesskabsprogrammer eller 
initiativer. 
2.3 Konklusion 
Organiseringen af 
erhvervsuddannelsessystemerne er et 
emne, der er i fuld udvikling, og 
som stadig er genstand for 
betydelige drøftelser mellem de 
offentlige myndigheder og 
arbejdsmarkedets parter. Dette er 
særligt klart hvad angår formålet 
med uddannelsen eller dens 
finansiering. 
Rapporterne tillægger virksomhedens 
rolle i den fulgte 
erhvervsuddannelsespolitik stor 
betydning. Men denne rolle kommer 
til udtryk på forskellig måde i de 
forskellige systemer, som har 
forskellige former for adgang til 
uddannelserne. Således kan man ikke 
betragte systemer som Belgiens 
(fælles fonde til fordel for 
risikogrupperne), Frankrigs 
(generel forpligtelse til at 
bidrage til uddanne1sesudgifterne), 
Irlands (afgifter/tilskud i visse 
erhvervssektorer) eller 
Nederlandenes ("O og 0"-
uddannelses- og udviklingsfonde til 
finansiering af 
uddannelsesaktioner) som værende 
ensartede systemer. 
Virksomhedernes og i endnu større 
grad de faglige organisationers 
deltagelse i fastsættelsen af mål 
og indhold for uddannelsen 
forbliver derfor et centralt tema i 
flere medlemsstater og deltagende 
lande. 
På det tværeuropæiske plan 
forbliver eksporten af erfaringer og nationale lovgivninger til andre 
lande begrænset. Som eksempel er 
"jobrotationsordningen" kendt i de 
skandinaviske lande fra Danmarks 
erfaring hermed, men det forbliver 
punktuelt i form af enkeltprojekter 
i andre lande. Dette gælder 
ligeledes de nationale 
erhvervskvalifikationer (NVQ'erne i 
Det Forenede Kongerige) , der trods 
initiativtagernes bestræbelser 
endnu ikke har formået at slå 
igennem i andre EU-medlemslande. 
Der er mange grunde til disse 
vanskeligheder. De kan helt sikkert 
tilskrives, at hovedparten af disse 
programmer er opstået i meget 
karakteristiske nationale 
sammenhænge og kulturer, der 
vanskeliggør deres omsætning til 
andre miljøer. 
Til gengæld kan man skelne mellem 
to typer konvergenselementer. Den 
første type vedrører selve 
erhvervsuddannelsesområdet og den 
anden forbindelsen mellem dette og 
de socioøkonomiske 
aktivitetsområder. 
Hvad angår den første 
konvergenskategori kan man rent 
faktisk konstatere, at pædagogikken 
og en forbedring af denne konstant 
synes at være et emne for uro i de 
forskellige systemer. Udviklingen 
af modulopbyggede uddannelser og 
etableringen af individualiserede 
uddannelsesforløb som de åbne 
værkstedskurser i Danmark er en 
illustration herpå. Denne tendens 
går hånd i hånd med den massive 
anvendelse af de ny informations-
og kommunikationsteknologier som 
uddannelsesværktøjer. 
Man kan ligeledes i denne 
sammenhæng pege på overgangen fra 
en kvalifikationsproblematik til en 
kompetenceproblematik såvel som en 
tendens til validering og 
anerkendelse af erhvervserfaring. 
Dette punkt synes at være 
afgørende, for så vidt som adgangen 
til adskillige erhvervsuddannelser 
11 
hviler på skole- og 
studieforberedende forudsætninger. 
Tendensen går i retning af 
etablering af 
kompetenceevalueringssystemer, der 
ikke tager hensyn til den måde, 
hvorpå disse kompetencer er 
erhvervet. Udover NVQ i Det 
Forenede Kongerige kan man nævne 
Irland som eksempel. Her har man 
etableret en national 
certificeringsstruktur, der 
omfatter samtlige højere 
uddannelser uden for 
universitetssektoren såvel som 
efter- og videreuddannelser. I 1991 
indførte Frankrig en "personlig 
kompetencestatus" som et instrument 
for virksomheder og arbejdstagere, 
der fremover har mulighed for at få 
finansieret en individuel 
"kompetencestatus" uden for 
arbejdstiden. 
Særlig betydning tillægges 
endvidere selvstudier og livslange 
læringsprojekter, hvilket bekræfter 
viljen til at placere den lærende i 
centrum for læreprocessen. Denne 
tendens er blevet styrket ved 
etableringen af ledsagestrukturer: 
modtagelse, information, vejledning 
og rådgivning. I Det Forenede 
Kongerige er der oprettet generelle 
uddannelsesvejledningstjenester 
under kontrakt med regeringen via 
et net af offentlige og private 
organisationer. De leverer 
omfattende oplysninger og 
vejledning på lokalt plan i 
overensstemmelse med de 
individuelle behov. den enkeltes jobegnethed. Hvis man 
ligeledes tager hensyn til visse 
målgrupper, især de mest udsatte 
bliver uddannelse et element til 
brug for en beskæftigelsespolitik 
eller en socialpolitik. Der er 
således tale om en udvidelse af 
uddannelsestilbuddet, der antager 
en dobbelt form, nemlig med en 
åbning imod nye målgrupper og nyt 
indhold i uddannelserne. 
Grækenlands rapport understreger 
især betydningen af 
overensstemmelsen mellem udbuddet 
af uddannelse og arbejdsmarkedets 
reelle behov for kvalifikationer og 
kompetencer. 
I Italien har den 
arbejdsoverenskomst, der blev 
indgået mellem regeringen og 
arbejdsmarkedets parter i 1996, 
netop til formål at etablere 
snævrere forbindelser mellem 
uddannelserne og arbejdsmarkedet i 
form af en fælles aktion. 
Et andet element viser sig 
tydeligt. Antallet af dem, der har 
nydt godt af 
uddannelsesforanstaltningerne, er 
øget regelmæssigt i de senere år. 
Dette gælder både for de 
grundlæggende uddannelser og for 
efter- og videreuddannelserne, og 
det fremgår meget klart af de 
deltagende landes rapporter, at 
regeringsinstanserne har til 
hensigt yderligere at styrke denne 
vilje til at øge antallet af unge, 
der forlader uddannelsessystemerne 
med et uddannelsesbevis i hånden. 
Det andet konvergenspunkt vedrører 
forbindelsen mellem 
erhvervsuddannelsesområdet og 
socioøkonomiske aktivitetsområder 
som arbejdsverdenen og 
beskæftigelsespolitikkerne. Det 
fremgår rent faktisk af de 
deltagende landes rapporter, at der 
i stadig højere grad træffes 
uddannelsesforanstaltninger og 
initiativer med det formål at 
bevare arbejdspladser og forbedre Det er i øvrigt interessant at 
sammenligne de forskellige aktørers 
roller i forhold til de målgrupper, 
som uddannelsesforanstaltningerne 
henvender sig til. De statslige 
instanser spiller i forskellig grad 
en rolle i 
erhvervskvalificeringsprocessen i 
alle de deltagende lande. Staten 
bidrager med at planlægge, 
tilrettelægge og kontrollere 
erhvervsuddannelsen især med hensyn 
12 
til kvalitet. Den fastsætter som 
oftest de generelle rammer, som 
erhvervsuddannelsesmarkedet kan 
udvikle sig indenfor. Den forbliver 
en fremtrædende aktør især hvad 
angår foranstaltninger til fordel 
for de mest udsatte målgrupper. Men 
dens rolle synes at have en tendens 
til at blive mindre fremtrædende, 
hvilket kan tilskrives tendensen 
til regionalisering af 
erhvervsuddannelserne og til en 
øget inddragelse af 
arbejdsmarkedets parter i hele 
beslutningsprocessen. 
I alt fald må udviklingen af 
statens rolle ses i forbindelse med 
inddragelsen af arbejdsmarkedets 
parter og af de lokale og regionale 
aktører. Statens rolle synes alt 
efter hvilket publikum, der er tale 
om, og især de roller, der 
tillægges arbejdsmarkedets parter, 
at være mere eller mindre 
fremtrædende i 
erhvervskvalificeringsprocessen. 
Men det forbliver yderst vanskelig 
at klassificere medlemsstaternes og 
de deltagende landes 
erhvervsuddannelsessystemer under 
fælles rubrikker. Det ville være 
mere nyttigt at udvikle 
evalueringsinstrumenter end at 
udtænke komplekse instrumenter til 
en sådan klassificering, der skal 
gøre det muligt for 
uddannelsessystemerne at placere 
sig i forhold til hinanden såvel 
som i forhold til de store 
udviklinger, der er i gang. målsætningsramme og ved de 
prioriteter, der årligt fastsættes 
i forbindelse med indkaldelsen af 
forslag. 
I det store og hele sigter 
prioriteterne, der henhører under 
bestemmelserne i artikel 127 i 
Traktaten om Den Europæiske Union, 
på at gøre Leonardo da Vinci-
programmet til et instrument for 
gennemførelse af en 
erhvervsuddannelsespolitik i Den 
Europæiske Union, især i sammenhæng 
med konklusionerne fra Det 
Europæiske Råd i Essen i 1994, 
Tillidspagten for beskæftigelse i 
Europa (1996) og de retningslinjer, 
der blev fastsat af Kommissionen i 
dens hvidbøger "Vækst, 
konkurrenceevne, beskæftigelse" 
(1994) og "At undervise og lære -
På vej mod det kognitive samfund" 
(1995) . 
Disse prioriteter fastsættes i tæt 
samarbejde med Leonardo da Vinci-
udvalget. I 1996 var de som i 1997: 
tilskyndelse til at erhverve ny 
viden; tilnærmelse mellem skolen og 
virksomheden; kampen mod 
udstødelse; lige behandling af 
fysiske investeringer og 
investeringer i uddannelse; en mere 
udbredt adgang til viden ved hjælp 
af informationssamfundets 
værktøjer. Programmets horisontale 
dimension går på lige muligheder, 
social dialog, regional udvikling 
og industrielle forandringer. 
3.1.1 Processen på fællesskabsplan 
3. GENNEMFØRELSEN OG VIRKNINGERNE 
AF LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMET 
3.1 Beskrivelse af Leonardo da 
Vinci-programmets strukturer og 
gennemførelsesproces 
Fællesskabsforanstaltningerne inden 
for Leonardo da Vinci-programmet er 
underopdelt i områder og 
foranstaltninger. Programmets store 
linjer er fastsat ved den fælles 3.1.1.1 De europæiske strukturers 
organisation 
Det er Kommissionen, der står for 
gennemførelsen af Leonardo da 
Vinci-programmet, der til det 
formål får støtte fra Leonardo da 
Vinci-programmets centrale tekniske 
kontor. Ifølge Rådets afgørelse er 
det op til Kommissionen at 
fastlægge programmets brede 
politiske retningslinjer, sikre 
13 
administrationen og koordineringen 
af processen omkring indkaldelse af 
forslag og in fine udvælgelsen at 
de forslag, der skal have tildelt 
.•:» ø» t.e . 
I udførelsen af dens forskellige 
opgaver assisteres Kommissionen af 
et udvalg bestående af 
repræsentanter for medlemsstaterne 
og landene i Det Europæiske 
Økonomiske Samarbejdsområde og i 
visse tilfælde arbejdsmarkedets 
parter, hvis funktioner er nøje 
præciseret i Rådets afgørelse. 
I overensstemmelse med denne 
afgørelse er der ligeledes nedsat 
underudvalg. Underudvalgene for 
erhvervsmæssig grunduddannelse, 
erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse og samarbejdet 
mellem universiteter og 
virksomheder mødes med regelmæssige 
mellemrum og har drøftet spørgsmål 
vedrørende især fastsættelse af 
prioriteter og analyse af 
resultaterne af indkaldelsen af 
forslag. 
3.1.1.2 De europæiske strukturers 
aktiviteter 
Kommissionen sikrer inden for 
rammerne af dens ansvar og med 
støtte fra Leonardo da Vinci-
programmets centrale tekniske 
kontor forberedelsen og styringen 
af indkaldelserne af forslag, 
gennemførelsen af 
evalueringsprocessen for de 
indkomne projekter, tilskyndelses-
og opfølgningsaktiviteter i 
forbindelse med de udvalgte 
projekter samt spredning af deres 
resultater. Der er med dette for 
øje etableret en fast forbindelse 
til de nationale 
koordineringsorganer. 
Rent praktisk består disse 
aktiviteter i at bistå 
initiativtagerne med at få gang i 
deres projekter, tilrettelægge 
kontakt-, tema- og disseminationsseminarer; sikre en 
forbindelse til landene i Central -
og Østeuropa og Cypern med henblik 
på at sikre deres integration i 
prnqr ammet- ; gennemføre analyser og 
udarbejde informationsmateriale om 
de forskellige indkaldelser af 
forslag. 
Kommissionen udarbejder i øvrigt i 
samarbejde med Leonardo da Vinci-
programmets centrale tekniske 
kontor til stadighed en lang række 
publikationer såsom kompendier, der 
indeholder beskrivelser af 
initiativtagere og projekter efter 
indkaldelse af forslag, analytiske 
brochurer over resultaterne af 
indkaldelserne og generelle 
informationsbrochurer. Der er 
ligeledes udarbejdet en database, 
der omfatter produkterne fra 
tidligere programmer. Disse 
produkter kan frit konsulteres i 
Multiemedie-centret i programmets 
centrale tekniske kontor. 
3.1.2 Processen på medlemsstatsplan 
Medlemsstaterne og de deltagende 
lande har for deres vedkommende 
etableret informations, 
administrations-, tilskyndelses- og 
opfølgningsstrukturer: de nationale 
koordineringsinstanser (NKI). 
3.1.2.1 De nationale strukturers 
organisation 
Det erhvervsmæssige grund- og 
efter- og videreuddannelsesområde 
henhører ikke nødvendigvis under de 
samme ministerier eller alene under 
de offentlige myndigheders ansvar i 
alle medlemsstater og deltagende 
lande. I visse deltagende lande 
henhører de erhvervsmæssige 
grunduddannelser for eksempel rent 
faktisk fortrinsvis under 
Undervisningsministeriet som i 
Tyskland eller i Nederlandene, 
hvorimod dette ansvar i andre 
medlemsstater og deltagende lande 
er delt mellem forskellige 
ministerier - undervisnings- og 
14 
arbejdsministeriet især, som i 
Frankrig. Denne forskelligartede 
struktur genfindes også i 
programmets administration og i 
tilskyndelsesforanstaltningerne L 
medlemsstaterne og de deltagende 
lande. 
I øvrigt har hovedparten af de 
deltagende lande nedsat nationale 
rådgivende og styrende 
trepartsudvalg, der sikrer bistand 
i forbindelse med fastsættelsen af 
de nationale prioriteter såvel som 
en forbindelse til de politiske 
beslutningstagere og de 
væsentligste aktører inden for 
erhvervsuddannelsesområdet. Disse 
udvalg deltager normalt - ved siden 
af de nationale 
koordineringsinstanser - i 
udarbejdelsen af de nationale 
prioriteter under område I, i 
evalueringsprocessen og i den 
forudgående udvælgelse på nationalt 
plan. 
De nationale 
koordineringsinstanser, der støttes 
økonomisk af Kommissionen, har som 
hovedopgave at yde bistand til de 
nationale myndigheder, til 
Kommissionen såvel som til 
potentielle initiativtagere og de 
kontraherende parter i projekterne. 
De nationale kontaktinstanser 
(NKI1erne) spiller en vigtig rolle 
i flere henseender: de bidrager til 
at sikre programmets indvirkning på 
de nationale politikker og 
strukturer; de tilrettelægger 
promotionsaktiviteter; de leverer 
teknisk bistand og sørger for 
dissemination til de kontraherende 
parter i projekterne; de hjælper 
med at udvikle tema- og sektor-
såvel som nationale og 
tværnationale netværk. 
Disse instansers art og 
organisation varierer fra land til 
land. I en række af de deltagende 
lande som Irland, Danmark, Sverige 
og Norge styrer de etablerede 
NKI'er ikke blot Leonardo da Vinci-programmet men også Socrates-
programmet og 
fællesskabsinitiativerne Adapt og 
Employment. Visse andre landes 
NKI'er er knyttet til 
institutioner, fortrinsvis på 
nationalt plan, og styrer 
selvstændigt programmet som i 
Tyskland. Nogle deltagende lande 
råder over flere NKI'er, hvis 
kompetence er fordelt enten efter 
de forskellige typer målgrupper 
eller efter programmets 
foranstaltninger - som i Frankrig, 
Luxembourg eller Tyskland. 
3.1.2.2 De nationale strukturers 
aktiviteter 
NKI'ernes væsentligste aktiviteter 
består i at tilrettelægge 
konferencer til lancering af 
programmet, udarbejde en national 
arbejdsplan, herunder en 
disseminationsplan, sørge for 
offentliggørelse af indkaldelserne 
af forslag, tilrettelægge nationale 
eller tværnationale 
kontaktseminarer, evaluere 
fremsatte projekter og 
tilrettelægge tilskyndelses- og 
opfølgningsmøder med de godkendte 
projekter. Hertil får de tildelt en 
driftsbevilling fra Kommissionen på 
basis af indgåede 
udbudsbetingelser. 
Formålet med disse aktiviteter er 
således - i partnerskab med 
Kommissionen - at overvåge 
projekternes afvikling hvad angår 
aktiviteter og resultater samt at 
bidrage til løsning af de 
problemer, som de kontraherende 
parter måtte støde på under hele 
projektforløbet. NKI'erne bidrager 
endvidere til nationale eller 
tværnationale tematiske 
tilskyndelsesaktiviteter i relation 
til programmet. 
NKI'erne har desuden til opgave at 
styre uddannelsesopholds- og 
udvekslingsprogrammerne under 
område I. Til dette formål modtager 
15 
de efter at have forelagt 
Kommissionen en driftsplan en 
samlet bevilling til de forskellige 
omfattede målgrupper. Tabel_lj. 
Leonardo da Vinci-budgettets 
fordeling i 1995 og 1996 
NKI'erne offentliggør ligeledes 
kompendier om de nationale 
projekter, informationsbrochurer og 
almindeligvis 
informationsbulletiner. 
3.2 Budgetmæssige data 
De nødvendige finansielle midler på 
fællesskabsniveau til 
gennemførelsen af Leonardo da 
Vinci-programmet blev i Rådets 
afgørelse skønnet til at beløbe sig 
til 620 MECU mellem 1995 og 1999. 
Fordelingen af beløbene, der skal 
tildeles de forskellige områder og 
foranstaltninger, afgøres af 
Kommissionen efter høring af 
Leonardo da Vinci-udvalget. 
Det bør bemærkes, at budgettets 
fordeling mellem de forskellige 
områders forskellige 
foranstaltninger er underkastet 
visse begrænsninger i form af 
maksimums- og minimumstærskler. Et 
minimum af 35% af det samlede 
budget skal tildeles 
pilotprojekter, minimum 30% skal 
tildeles uddannelsesopholds- og 
udvekslingsprogrammer, og maksimum 
20% kan tildeles andre 
foranstaltninger, herunder især 
undersøgelses- og analyseprojekter, 
programmer til udveksling af 
sammenlignelige data såvel som til 
NKI'erne under område IV.1. 
I programmets to første år har 
budgetmyndigheden tildelt en 
rammebevilling på 139,5 MECU i 1995 
og 154,4 MECU i 1996. 1995 1996 
Pilotprojekter 75,2 84 
Område I 27,2 33,6 
Område II 38,6 43,9 
Område III 9,5 6,5 
Uddannelsesophold og 45,7 51,4 
udvekslinger 
Område I 28,6 2 9,4 
Område II 17 22 
Område III 0,1 0,03 
Andet 18,5 19 
III.2.a 6,9 6,2 
III.2.b 0 1,3 
Område IV 11,6 9 
lait (MECU) 139,5 154,4 
3.3 Leonardo da Vinci-programmets 
første resultater 
Leonardo da Vinci-programmet har 
indtil nu haft tre indkaldelser af 
forslag i 1995, 1996 og 1997. De to 
første (1995 og 1996) førte til 
fremsættelse af 7600 forslag. De 
evaluerings- og 
udvælgelsesprocedurer, der var 
etableret af Kommissionen i 
forbindelse med de deltagende 
lande, førte til finansiering af 
1542 projekter til et samlet beløb 
af 201,8 MECU. 
Tabellen nedenfor giver i 
sammenfattet form den budgetmæssige 
fordeling af programmet i de to 
første år. 
16 
Tabel 2: 
Resultaterne 
indkaldelser 
1996 af de to 
af forslag i første 
1995 og 
1995 1996 
Antal udvalgte 749 793 
projekter 
Procedure I 319 299 
Procedure II 430 494 
Pilotprojekter 581 582 
Uddannelsesopholds- 121 17 0 
og 
udvekslingsprogrammer 
(område II og III) 
Undersøgelser og 47 41 
analyser 
Antal partnere 13212 10267 
Procedure I 2210 2131 
Procedure II 11002 8136 
Disse data viser, at programmet har 
nået en ret så betydelig størrelse 
med hensyn til antal af projekter, 
tværnationale partnere og aktører 
fra de involverede 
erhvervsuddannelser. 
Analysen af Leonardo da Vinci-
programmets to første år viser, at 
programmet udvikler sig henimod en 
større hensyntagen til de reelle 
udfordringer, som 
erhvervsuddannelsen i Europa står 
overfor. Men for at denne 
hensyntagen kan konsolidere sig og 
føre til en forbedring af systemer, 
ordninger og uddannelsespraksis er 
det nødvendigt, at gennemførelsen 
af de 1542 udvalgte projekter 
ledsages af en kvalitativ 
evaluering af deres evne til at nå 
de mål, der er sat, såvel som deres 
evne til at føre til konkrete 
resultater, der kan overføres til 
alle de 18 deltagende lande. Tiden er inde til en opfølgning, 
tilskyndelse og refleksion over 
indhold og metoder, der kan gøre 
Leonardo da Vinci til et sandt 
"europæisk laboratorium for 
nyskabelse". 
Man kan inddele de udvalgte 
projekter i tre store kategorier: 
de projekter, der fokuserer på at 
lave prognoser over behov for 
uddannelse og vejledning i relation 
til et særligt miljø; de projekter, 
der sigter på udformningen af 
nyskabende foranstaltninger og 
uddannelsesmoduler ved udarbejdelse 
af uddannelsesprodukter, der meget 
ofte er baseret på 
multimedieindlæringssystemer; og de 
projekter, der sigter direkte på 
og 
Man 
aktiv 
fra 
såvel 
af virksomhederne 
uddannelsesinstitutionerne. 
bemærker ligeledes en 
deltagelse i programmet 
arbejdsmarkedsparternes side 
som en øget etablering 
tværnationale uddannelsesnet 
(regionale net eller sektornet). 
Disse to faktorer skulle få en 
betydelig indvirkning på 
promoveringen og udbredelsen af ny 
viden og knowhow. 
En mere dybtgående analyse gør det 
muligt at konkludere, at 
størstedelen af projekterne går i 
retning af en integrering af disse 
tre dimensioner. Projekterne 
omhandler stadig oftere udviklingen 
af løsninger i procesform, idet man 
går ud fra en konstatering af et 
særligt behov for så via 
iværksættelse af mere globale 
pædagogiske metoder at nå frem til 
udarbejdelse og gennemførelse af 
målrettede løsninger, som er 
afpasset særlige sammenhænge. 
Hvad angår samtlige projekter kan 
man ligeledes nævne, at 13.212 
partnere deltog i 749 udvalgte 
projekter i 1995 og 10.267 i 793 
projekter i 1996. 
17 
Når man tager i betragtning, at det 
fortrinsvis er SMV, der bidrager 
til skabelsen af nye 
arbejdspladser, må man efter 
modtagelsen af de første 
projektforslag konstatere, at deres 
inddragelse i programmet er yderst 
beskeden. I lyset af denne 
utilstrækkelige deltagelse burde 
samtlige aktører med ansvar for 
Leonardo da Vinci-programmet 
tilskyndes aktivt til at foretage 
den yderligere investering, der 
skal til for at sikre en større 
SMV-deltagelse i partnerskaberne. 
Men man må nuancere denne 
konstatering. Hvis det er sandt, at 
udbuddet af uddannelse via samtlige 
programmets foranstaltninger (alle 
tre områder kombineret) er større 
end efterspørgslen, må man ikke 
glemme, at den foranstaltning, der 
er bedst egnet for virksomhedernes 
(og herunder SMV's) deltagelse er 
område II "Støtte til forbedring af 
erhvervsuddannelsesaktionerne" især 
under foranstaltning II.1.1.a 
"nyskabelse inden for 
erhvervsuddannelse" og II.1.1.c 
"overførsel af teknologiske 
nyskabelser". Den samme 
konstatering gælder for område II's 
programmer for uddannelsesophold og 
udvekslinger. 
Ved sine uddannelsesopholds- og 
udvekslingsområder bidrager 
Leonardo da Vinci-programmet 
ligeledes betydeligt til 
forskellige målgruppers mobilitet 
inden for Europa. Tabel 3; 
Antal programmer og deltagere i 
uddannelsesophold og udvekslinger i 
1995 og 1996 
Antal programmer Antal modtagere 
1995 | 1996 ~ 1995 | I996 
I.1.2.a - uddannelsesophold 
for ungt; under erhvervsmæssig 
grunduddannel :;<• •- af kort 
variglind 
| 604 | * | 9943 | 10063 
I.1.2.a - uddannelsesophold for unge under 
erhvervsmæssig grunduddannelse - af længere 
varighed 
[ 96 | * | 982 | 1009 
I.1.2.b - uddannelsesophold for unge 
arbejdstagere 
| 293 | * | 4704 | 5333 
I.1.2.c - udveksling af undervisere 
| 293 | * | 2242 | 2379 
II.1.2.a - Uddannelsesophold i virksomheder 
for personer under universitetsuddannelse 
og personer, der har afsluttet en 
universitetsuddannelse 
| 102 | 144 [ 5175 [ 7731 
II.1.2.b - udvekslinger mellem virksomheder 
og universiteter/uddannelsesinstitutioner 
| 11 | 11 | 121 | 146 
II.1.2.c - udvekslinger for ansvarlige for 
uddannelse 
[ 11 | 12 | 47 | 231 
* endnu ikke tilgængelige tal 
Det kan bemærkes, at Leonardo da 
Vinci-programmet i 1995 og 1996 har 
gjort det muligt for mere end 
50.000 personer - heraf 22.000 unge 
i erhvervsmæssig grunduddannelse, 
10.000 unge arbejdstagere og 13.000 
personer under 
universitetsuddannelse og personer 
med afsluttet 
universitetsuddannelse - at nyde 
godt af et europæisk 
mobilitetsstipendium til 
vejlednings- og uddannelsesophold 
på tværs af medlemsstaterne og de 
de1tagende 1ånde. 
Leonardo da Vinci-programmet 
fastslår desuden gennemførelsen af 
et statistikprogram under område 
III.2.b og et studiebesøgsprogram 
administreret af Cedefop under 
område III.3.b. 
18 
Rådets afgørelse af 6. december 
1994 gør det muligt for 
Kommissionen at foreslå et 
arbejdsprogram under overskriften 
"Udveksling af sammenlignelige 
data" under foranstaltning III.2.b. 
Efter Kommissionens forslag vedtog 
Leonardo da Vinci-udvalget et 
tipunktsarbejdsprogram, og dets 
iværksættelse blev forestået af en 
arbejdsgruppe, Statistik i almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse" 
bestående af repræsentanter for 
medlemsstaterne og Kommissionen. I 
1995 blev der offentliggjort et 
udbud, der førte til gennemførelsen 
af tre projekter, der startede i 
1996, om "undersøgelsen af den 
grundlæggende erhvervsuddannelse", 
"undersøgelsen af efter- og 
videreuddannelse" og om "overgang 
til det erhvervsaktive liv". Et 
projekt om sammenlignelige 
kvalifikationer er blevet 
administreret af CEDEFOP.I 1996 
blev tre temaer medtaget i et 
særligt offentligt udbud, nemlig 
"uddannelsesudbud", "læring af 
sprog" og "læseundervisning for 
voksne". De beløb, der blev 
investeret i dette første budgetår, 
var i en størrelsesorden af 1.3 
MECU, og der er planer om at udvide 
dimensionen og undersøgelsesfeltet 
i 1996 og 1997 til et yderligere 
beløb på 2,1 MECU. 
Fællesskabsprogrammet for 
studiebesøg for eksperter inden for 
erhvervsuddannelsesområdet 
(foranstaltning III.3.b) i Den 
Europæiske Union koordineres af 
Cedefop. I samarbejde med et net af 
nationale besøgsansvarlige fastslår 
dette program tilrettelæggelsen af 
studiebesøg af en varighed på tre 
til fem arbejdsdage, som fokuserer 
på temaer såsom ungdomsuddannelse, 
voksenuddannelse eller de nye 
teknologiers indvirkning på 
erhvervsuddannelsen. Inden for 
rammerne af disse studiebesøg har 
1225 erhvervsuddannelseseksperter 
fordelt på 116 grupper nydt godt af 
et stipendium på i gennemsnit 13 50 ECU i 1995 og 1996. Det samlede 
budget, der var afsat til 
studiebesøgene, beløb sig til 2,3 
MECU i den samme periode. 
3.4 Virkningerne af Leonardo da 
Vinci-programmet 
Som angivet i begyndelsen af denne 
interimsrapport drejer analysen sig 
om programmets to første år. I 
betragtning dels af, at de første 
projekter først kom i gang i 
begyndelsen af 1996 og dels af, at 
deres gennemsnitsvarighed er på 
mere end to år, kan de elementer, 
der bliver fremdraget her, ikke 
betragtes som endelige. 
Et andet element bør fremhæves : som 
"europæisk laboratorium for 
nyskabelse" er det hensigten med 
programmet, at det skal støtte 
aktioner, der sigter på en 
forbedring af medlemsstaternes 
eller erhvervsuddannelsesaktørernes 
erhvervsuddannelsessystemer og 
ordninger. Det er klart, at der 
skal gå en vis tid, før en sådan 
indvirkning kan blive til noget. 
Til gengæld vil det fremover via 
medlemsstaternes og de deltagende 
landes rapporter og den eksterne 
evalueringsrapport være muligt at 
pege på de tekniske og 
administrative svagheder, der har 
vist sig i forbindelse med 
programmets gennemførelse. Her bør 
det bemærkes, at rapporterne især 
støtter sig på interviews og 
spørgeskemaer, der er sendt til 
programmets initiativtagere og 
nøgleaktører. 
De resultater, der således opnås, 
drejer sig således snarere om de 
vanskeligheder, man er stødt på i 
forbindelse med gennemførelsen af 
projekterne end om virkningerne af 
programmet. 
Når dette er sagt, er det muligt at 
fremdrage adskillige elementer, der 
19 
gør det muligt at pege på 
virkningerne af programmet. 
3.4.1 Systemernes indvirkning og 
udvikling 
Det fremgår klart af analysen af de 
nationale rapporter, at 
pilotprojekterne er en del af 
udviklingen af medlemsstaternes 
erhvervsuddannelsessystemer og 
ordninger især hvad angår de 
generelle tendenser, der nævnes i 
begyndelsen af rapporten. 
Programmet afspejler en udvikling 
inden for det samlede 
erhvervsuddannelsesområde, og det 
er dets mål at bidrage til, at et 
flertal af institutioner og 
enkeltpersoner kan nyde godt af 
resultaterne af denne udvikling. 
Desuden, og dette gælder især 
projekterne under område I, er de 
aktiviteter, der er udviklet af 
initiativtagerne, i stor 
udstrækning forankret i de 
nationale 
erhvervsuddannelsesordninger; det 
er således normalt, at disse er i 
fodslag med de store linier i 
erhvervsuddannelsessystemerne. 
Dette positive samspil betyder 
ikke, at de valgte pilotprojekter 
blot er en udvidelse eller kopi af 
nationale operationer. De 
tværnationale projekter sigter både 
hvad angår mål og metoder og 
indhold på udvikling af nyskabende 
tiltag. Deres forskelligartethed er 
ikke derved i modstrid med 
prioriteter af fælles interesse i 
en sammenhæng, der kræver meget 
hurtige justeringer og udviklinger. 
Ved at foreslå nyskabende svar hvad 
angår nye kvalifikationer, nye 
erhvervsprofiler, nye 
adgangsprocedurer, tilnærmelse 
mellem institutioner og 
virksomheder, nye indpasnings- og 
erhvervsstabiliseringsforløb, især 
ved lærlinge- og vekseluddannelse, 
giver de tværnationale projekter en vis fremdrift til 
erhvervsuddannelsens daglige 
realitet. 
Det er ligeledes karakteristisk, at 
programmet tiltrækker de vigtigste 
aktører fra 
erhvervsuddannelsesområdet, som ser 
en investeringsprioritet heri. 
3.4.2 Virkninger og nyskabelse 
Leonardo da Vinci-programmet 
defineres som "det europæiske 
laboratorium for nyskabelse" inden 
for erhvervsuddannelsesområdet. 
En analyse af de nationale 
rapporter og af 
evalueringsrapporten gør det muligt 
at konkludere, at den væsentligste 
virkning af programmet befinder sig 
på dette niveau. For at nå 
prioriterede mål som for eksempel 
de nye kvalifikationer, de nye 
erhvervsprofiler, en bedre adgang 
til uddannelse - og især til efter-
og videreuddannelse - , ny veje til 
forberedelse til arbejdslivet, 
anerkendelse af kvalifikationer 
m.v. støtter Leonardo da Vinci-
programmet adskillige nye tiltag. 
Udviklingen af nyt indhold, af nye 
produkter, metoder og 
tjenesteydelser vidner for eksempel 
om, at der tages hensyn til en 
bredere vifte af målgrupper og 
spørgsmålet om lige muligheder samt 
en mere markant kurs henimod 
projekter med regionale kendetegn. 
Under alle omstændigheder er 
nyskabelsen ved Leonardo da Vinci-
programmet og følgelig også dets 
indvirkning mest udviklet hvad 
angår etableringen af projekter, 
der gør det muligt sammen at 
integrere og anvende metoder og 
værktøjer, der er rettet mod 
særlige målgrupper. Således er 
udviklingen og anvendelsen af en 
CD-ROM i vore dage ikke mere 
nyskabende i sig selv, men 
kombinerer man anvendelsen af denne 
med fjernundervisning, der 
henvender sig til et publikum, hvis 
20 
bopæl ligger meget langt fra de 
store uddannelsescentre, kan den 
udgøre en nyskabende faktor. 
Leonardo da Vinci-programmet 
påviser nyskabelsens særegenhed 
inden for 
erhvervsuddannelsesområdet. Dels er 
den relativ: det, der viser sig at 
være meget nyskabende i en vis 
sammenhæng, kan allerede være 
forældet i en anden. Og dels er den 
udviklende. På trods af tidligere 
programmers mulige virkninger på 
Leonardo da Vinci-programmet så gør 
de elementer, vi ligger inde med, 
det muligt for os at notere os, at 
gennemførelsen af det nye program 
har foretaget et sandt kvalitativt 
spring fremad. For øvrigt lader 
iagttagelsen af de år under 
Leonardo da Vinci-programmet, der 
er tale om, forudsige, at der er 
startet en dynamik, der kun kan 
konkretiseres på mellemlang sigt. 
3.4.3 Virkning på systemerne og på 
praksis 
Størsteparten af projekterne udgør 
svar eller foreløbige reaktioner på 
konkrete situationer, der kræver 
nye løsninger, det være sig 
forberedelse af unge uden 
kvalifikationer, efter- og 
videreuddannelse i SMV m.v. 
Disse projekters størrelse og deres 
sonderende karakter gør det kun 
sjældent muligt for dem at få en 
direkte indvirkning på 
erhvervsuddannelsessystemerne. Men 
aktørerne er som følge af den 
skabte dynamik drevet til at 
adspørge systemerne. Det er første 
skridt af en potentiel dynamik i 
systemet, og altså af en større 
potentiel betydning. Det er af 
særlig betydning, at Leonardo da 
Vinci-programmets indvirkning er 
mere markant i forbindelse med de 
meget lidt udviklede systemer. 
Visse lande, som Luxembourg og 
Liechtenstein, der er i færd med at omforme deres 
erhvervsuddannelsessystemer, 
bemærker, at de gennemførte 
projekter under Leonardo da Vinci-
programmet eller under tidligere 
programmer ikke påvirker 
overvejelserne vedrørende 
indførelse af ny lovgivning om 
erhvervsuddannelsessystemerne, og 
at beslutningerne om de nye 
retningslinjer er truffet 
andetsteds. 
På kort sigt er indvirkningen dog 
reel i . marken. To dimensioner i 
forbindelse med projekterne 
fortjener at blive fremhævet. Visse 
projekter er i alt væsentligt 
fokuseret på at afprøve nye 
modeller, det være sig modeller 
eller koncepter importeret fra 
udlandet, gennemførelse af en idé, 
udbredelse af erfaringer m.v. Andre 
projekter sigter som prioritet på 
at søge reelt nyskabende løsninger 
med fare for manglende resultater. 
Endelig bliver undersøgelses- og 
analyseprojektérne ofte igangsat 
med henblik på at analysere 
betingelserne for en heldig 
gennemførelse af senere 
pilotproj ekter. 
Fordelen ved tværnationalitet er, 
at man lettere kan frigøre sig fra 
de territoriale begrænsninger, som 
alle de nationale systemer oplever. 
Således er det af betydning, at 
mange projekter indskriver sig i en 
sammenhængende logik (uden at de 
nødvendigvis anvender konceptet) 
eller støtter sig på oprindelige 
partnerskaber. 
3.4.4 Programmets virkninger og 
struktur 
Frankrig nævner, at Leonardo da 
Vinci-programmet for det største 
flertal af initiativtagerne har 
fremstået som en mulighed for at 
udvide og bygge videre på et 
allerede eksisterende projekt. 
21 
Denne bemærkning kan forsvares, for 
så vidt som de nationale rapporter 
kun omhandler projekterne fra den 
første indkaldelse af forslag. Ikke 
desto mindre giver visse 
bemærkninger os besked om, 
hvorledes Leonardo da Vinci-
programmets struktur begunstiger 
projekter med indvirkning eller ej. 
Selv om overholdelsen af målene 
udgør et af udvælgelseskriterierne, 
fremgår det ved læsningen af de 
nationale rapporter, at projekterne 
hænger sammen med den fælles 
målramme. På samme måde og også 
mere generelt lever de op til det 
grundlæggende engagement for 
erhvervsmæssig integrering, nye 
kvalifikationer og jobegnethed. 
To andre aspekter bliver endvidere 
fremhævet : det tværnationale aspekt 
og partnerskabernes karakter af 
partnerskaber bestående af mange 
aktører. 
Selv om rapporterne ikke glemmer at 
understrege vanskelighederne i 
forbindelse med det tværnationale 
aspekt for administrationen af 
projekterne, så peger de imidlertid 
især på deres rigdom. 
Den europæiske dimension i 
projekterne fremstår således fra 
fire vinkler: 
1. For at nå målene om integration, 
jobegnethed, adgang m.v. vælger 
initiativtagerne og partnerne med 
vilje den tværnationale vej for 
at afprøve nye tilgange, der kan 
give et svar på de forandringer, 
der er i gang. 
2. Etableringen af værktøjer, 
referencemateriale eller fælles 
uddannelsesmoduler er det 
væsentlige mål. Over for 
problemer, der ofte (men ikke 
altid) har deres oprindelse på 
nationalt plan, er det givne svar 
grundlæggende tværnationalt. i . Den europæiske dimension søges 
mere som en berigelse end som en 
fælles konstruktion inden for 
projekterne. 
4 . Endelig søges og fremmes den 
europæiske dimension via 
mobilitet, ved udvekslinger og 
midler til at fremme disse 
udvekslinger. 
Et andet væsentligt resultat kommer 
af komplementariteten mellem de 
aktører, der arbejder i disse 
projekter. Disse partnerskabers 
multiaktørkarakter gør det muligt 
for projekterne at søge at nå 
høj ere mål. 
Man ser således nye 
partnerskabsstrukturer dukke frem, 
hvor der inddrages forskellige 
institutioner, 
uddannelsesinstanser, fagiige 
organisationer, lokale myndigheder 
eller virksomheder. Hvad 
indvirkningen angår, er disse nye 
former i sig selv en følge af 
programmets måde at fungere på. 
I den henseende har programmet 
gjort det muligt at nå frem til et 
snævrere samarbejde mellem 
universiteter og virksomheder, hvor 
den ene. part bidrager med sin 
metodologi og den anden med sin 
viden og knowhow, og dette er både 
til gavn for virksomhederne for så 
vidt angår universiteternes 
systematiske metodologiske 
tilgange, og for universiteterne, 
der søger at mindske den afgrund, 
der stadig alt for ofte adskiller 
de højere uddannelser og 
arbejdsmarkedet i visse 
medlemsstater og deltagende lande. 
I øvrigt har projekterne en tendens 
til at åbne sig mere og mere over 
for nye aktivitetssektorer, der 
hidtil kun har været meget lidt 
åbne for uddannelsesaktiviteter. 
Man ser således nye 
erhvervsprofiler dukke frem inden 
for følgende sektorer: miljø, 
sundhed, restaurering af nationale 
kulturelle mindesmærker og 
22 
bygninger, sikkerhed, hjemmearbejde 
m.v., hvilket stemmer overens med 
de retningslinjer, der er defineret 
af Kommissionen inden for området 
lokal udvikling og nye 
jobforekomster. mobilitet, idet den skaber et øget 
knowhow hvad færdigheder angår både 
sproglige færdigheder og 
erhvervserfaring. Den giver især 
noget mere i relation til personlig 
erfaring og CV. 
Mere generelt konstaterer man en 
forøgelse af uddannelsesindsatsen 
til fordel for nye målgrupper, der 
sædvanligvis kun er lidet berørt af 
erhvervsuddannelsesforanstaltninger 
ne, nemlig de etniske minoriteter, 
folk der bor i mindre begunstigede 
områder og handicappede. Man kan 
imidlertid beklage, at der kun er 
meget få kvalitetsforslag i 
relation til lige muligheder. På 
samme måde synes de særlige 
henvisninger til samarbejde mellem 
universiteter og virksomheder med 
henblik på uddannelse i de 
foranstaltninger, der vil kunne 
modtage fællesskabsstøtte, at have 
kunnet skabe en vis tvetydighed i 
forhold til de "AUEF", der 
støttedes via det gamle COMETT-
program. Men programmets meget 
brede og åbne struktur, der giver 
plads til alle aktører inden for 
erhvervsuddannelsesområdet, er uden 
tvivl en positiv faktor både hvad 
angår udbuddet og efterspørgslen. 
3.4.5 Indvirkning og mobilitet 
En vis indvirkning ved programmet 
ligger i udviklingen af 
tværnational mobilitet. Unge under 
uddannelse, det være sig i 
lærlinge- eller skolebaseret 
uddannelse, unge arbejdstagere, 
studerende og unge med en afsluttet 
universitetsuddannelse er berørt af 
denne satsning i tværnational 
mobilitet for at forbedre eller 
bevare deres egen jobegnethed med 
henblik på at forbedre deres adgang 
til arbejdsmarkedet og bevare 
beskæftigelsesstabiliteten. Forsøg 
med nye vekseluddannelsesmodeller 
er særlig interessant. 
Således forbedres de unges 
erhvervsmæssige integrering via Virksomhederne vinder ved denne 
mobilitet gennem den øgede 
fleksibilitet i de modulopbyggede 
tiltag og de nye vekseluddannelser, 
der især retter sig imod allerede 
kvalificerede eller snarere meget 
kvalificerede mennesker. 
To aktivitetstyper dukker frem: 
dels etablering og konsolidering af 
netværk, der på én gang er 
ressource- og modtagelsesorganer, 
der direkte tjener målene om 
tilskyndelse til mobilitet og 
integration af praktikanter i 
arbejdslivet. Og dels stilles der 
informations- og -ledelsesværktøjer 
til rådighed for de lærende, der 
kan tjene som vektorer til at 
fremme integrationen på 
arbejdsmarkedet. 
I denne sammenhæng er projekternes 
nyskabende karakter stærkt afhængig 
af partnerskabstrukturerne. 
Mobilitetsprojekterne er kun i 
begrænset grad nyskabende, når de 
blot er en reproduktion af 
projekter, der udgår fra tidligere 
programmer; dette er tilfældet med 
visse projekter, der er støttet af 
tilbagevendende strukturer (samme 
problemstilling, samme 
partnerskab). De projekter, der 
placerer mobiliteten i en bredere 
sammenhæng med henblik på at 
imødegå særlige problemer ved at 
etablere hensigtsmæssige rammer og 
tilknytte arbejdsmarkedets parter, 
har derimod en meget betydelig 
potentiel indvirkning. 
Denne indvirkning sikres især, når 
programmerne for uddannelsesophold 
og udvekslinger integreres i nogle 
begrebsrammer, hvortil der er 
blevet udarbejdet et pilotprojekt. 
Programmet for uddannelsesophold og 
23 
udvekslinger støtter :;â J ede:; 
pilotprojektet. Det er en 
konkretisering af projektets 
tværnationale karakter og gør det 
muligt at integrere pilotprojektet 
i et netværk. Desuden kan det gøre 
det muligt for udenlandske partnere 
at nyde gavn af nationale 
erfaringer. 
3.4.6 Indvirkning, samlet 
fremgangsmåde og nye 
uddannelsesmetoder 
Indvirkningen viser sig at blive så 
meget større, hvis projektet er i 
stand til at udvikle reelle 
uddannelsesstrategier ved 
etablering af en eksplicit 
forbindelse mellem flere elementer: 
analyse af forandringerne i viden 
og knowhow; forståelse af fagene, 
jobbene, opgaverne og knowhowen, 
der er forbundet dermed; 
udarbejdelse af en metodologisk 
ramme, der skal bruges i analysen 
af fremtidige uddannelser og 
overvejelser, prognoser og 
prospektering af fagenes fremtidige 
former. Processen i forbindelse med 
etableringen af projekter er i 
stadig højere grad den logiske 
udvikling af en samlet 
arbejdsmetode, der består i at 
definere referencepunkterne for 
beskæftigelse, analysere jobbene, 
fastsætte den knowhow, der er 
nødvendig for de lønmodtagere, der 
bestrider disse job, analysere 
virksomhedernes behov for viden, 
udvikle undervisningsmateriale og 
anvende nye læringsværktøjer og 
midler til spredning af 
resultaterne alt sammen baseret på 
ny teknologi. Monografier og case studie.-, 
udarbejdes med dette for øje i de 
forskellige deltagende lande enten 
ved hjælp af spørgeskemaer, der gør 
det muligt at foretage 
undersøgelser i marken over for 
forud udvalgte virksomheder. På 
dette stadium identificeres de 
enkelte partneres behov for nye 
færdigheder, indførelse af ny 
teknik og nye værktøjer og for 
nyopståede jobtyper og tilsvarende 
uddannelsesbehov. I denne fase 
forekommer udvekslingerne mellem 
partnerne om de forskellige 
anvendte koncepter såvel som om den 
metodologi, der bør udvikles, at 
være givtige og talrige. Det drejer 
sig herefter om at udnytte 
analysens resultater og ud fra de 
nationale konklusioner at nå frem 
til en fælles syntese. 
Indvirkningen opstår af samlede 
konkrete og målrettede 
fremgangsmåder, der hviler på 
reelle strategier om at finde en 
løsning på et konkret problem, hvad 
enten der er tale om integration på 
arbejdsmarkedet, adgang til 
uddannelse for arbejdstagerne i SMV 
eller andre. Pædagogiske 
overvejelser og udarbejdelsen af 
undervisningsmateriale (f.eks. en 
CD-ROM) er elementer af en større 
helhed af opfindsomhed inden for 
erhvervsuddannelsesområdet. 
3.4.7 fornemmet Reel og 
indvirkning 
Leonardo da Vinci-programmet og 
erhvervsuddannelserne som helhed 
oplever et misforhold mellem de 
fremsatte ambitioner og de 
resultater, der opnås i marken. 
Indvirkning skulle være særlig 
mærkbar i forbindelse med 
udviklingen af et pilotprojekt 
eller et multiplikatorprojekt ud 
fra undersøgelser og analyser. 
Udgangspunktet for projekterne er 
sædvanligvis en analyse af det 
eksisterende inden for området. I dette perspektiv har programmets 
store åbenhed og generelle mål nok 
gjort det noget af en 
bjørnetjeneste. Det har muliggjort 
et hav af initiativer men også 
deres smuldren. Hvis man desuden 
tager kompleksiteten og 
mangfoldigheden inden for 
erhvervsuddannelsesområdet i 
24 
betragtning, forstår man let, at en 
reel indvirkning ikke nødvendigvis 
behøver at være en fornemmet 
indvirkning. 
I lyset af forskellige rapporter 
viser det samarbejde, der er blevet 
indledt, og de workshops, der er 
blevet åbnet med henblik på at 
levere svar på de igangværende 
forandringer, sig at være lovende. 
Dette bevidnes af det mylder af 
initiativer med hensyn til nye 
kvalifikationer, integrering på 
arbej dsmarkedet, vekseluddannelse, 
adgang og jobegnet, hvis konvergens 
nu bliver synlig. 
Spredningen af kendskab til god 
praksis på europæisk plan, sådan 
som den nu kan iagttages, giver 
ligeledes varsel om en stor base af 
høstede erfaringer og deres 
spredning. Iagttagelsen af disse 
nyskabelser er yderst vigtig. 
Generelt peger analysen på, at 
indvirkningen af de projekter, der 
tager deres udgangspunkt i Leonardo 
da Vinci-programmet, afhænger af 
flere faktorer: 
• projektets grad af åbning gennem 
dets tværnationale og tværgående 
karakter; 
• projekternes evne til at 
integrere de forskellige 
målgrupper (unge uden 
kvalifikationer, arbejdstagere i 
SMV m.v.), som de henvender sig 
til; 
• graden af inddragelse af 
arbejdsmarkedsparterne især men 
ikke udelukkende i forbindelse 
med iværksættelses- og 
gennemførelsesprocessen og 
disseminationen af projektets 
resultater; 
• graden af inddragelse af 
partnere, der bidrager direkte 
til definitionen af 
uddannelsessystemer ; 
• emnets relevans og projektets 
kvalitet; • projektadministrationens 
kvalitet; 
• strategien for dissemination af 
resultater og markedsføring af 
produkter såsom 
fjernundervisningsprodukter og 
produkter til computerstøttet 
undervisning. 
Da denne interimsrapport blev 
udarbejdet eller snarere da de 
nationale rapporter og 
evalueringsrapporten blev 
udarbejdet, var det for tidligt at 
stille spørgsmålet, om der var en 
forbindelse mellem nyskabelse, 
indvirkning og forandring, idet 
hovedparten af projekterne kun lige 
var begyndt. 
Endvidere bør man notere sig, at 
der er sket en udvikling i 
programmet i takt med de 
forskellige indkaldelser af 
forslag. Skematisk ville man kunne 
notere sig en tendens til et 
reduceret antal indkomne forslag 
til fordel for en bedre kvalitet og 
en bedre forståelse af programmet. 
De projekter, der blev fremsat i 
forbindelse med den første 
indkaldelse af forslag gentog 
åbenbart stadig ofte logikken i de 
gamle programmer. 
Det er der ikke noget unormalt ved, 
for det er logisk, at der 
eksisterer en vis kontinuitet. 
Erhvervsuddannelsesområdet opererer 
ikke med pludselige forandringer. 
Men man kan allerede nu konstatere, 
at Leonardo da Vinci-programmet har 
bidraget stærkt til sammenhæng 
inden for 
erhvervsuddannelsesområdet. Vi er 
nu kommet forbi det stadium, hvor 
enhver opfinder hjulet påny for sig 
selv, og dette især takket være 
programmets struktur, der 
tilskynder aktørerne til at arbejde 
sammen. I den forstand udgør 
samarbejdsforpligtelsen en garanti 
både for investeringerne og for at 
kunne fjerne sig fra den slagne 
landevej. 
25 
Det bør endelig bemærkes, at 
virkningen af de projekter, der 
støttes gennem Leonardo da Vinci-
programmet, ligeledes skyldes de 
disseminationsstrategier, der er 
iværksat af projektets 
initiativtagere. Den interesse, som 
programmet har rejst, og de 
uddannelsesmidler og -værktøjer, 
der vil komme ud af det gennem hele 
dets levetid, vil bestemt bidrage 
til en reel anerkendelse af 
resultaterne og være til gavn for 
udviklingen af erhvervsuddannelse i 
de deltagende lande. Men, som det 
fremgår af den eksterne 
evalueringsrapport, er 
disseminationen af resultaterne kun 
i sin vorden og er derfor stadig af 
ret så beskeden karakter. Selv om 
det udtrykkeligt er fastsat i 
ansøgningsskemaerne, er de 
projekter, der har fastsat en 
præcis strategi, og som øremærker 
særlige beløb til dissemination, 
stadig sjældne. Det er ligeledes 
sandsynligt, at initiativtagerne 
som følge af nedskæringer i 
budgetterne vil investere mindre i 
denne type aktivitet. 
For at gøre noget ved denne mangel 
er Kommissionen i samarbejde med 
alle programmets aktører i færd med 
at vende en særlig opmærksomhed mod 
aktiviteterne til validering og 
dissiminering af resultaterne på 
europæisk plan. I den anledning 
blev der i begyndelsen af Leonardo 
da Vinci-programmet afholdt en 
første produktmesse, der gjorde det 
muligt for interesserede at stifte 
bekendtskab med de forskellige 
resultater og produkter, der er 
kommet ud af hovedsagelig de gamle 
EF-uddannelsesprogrammer. 
I øvrigt peger den eksterne 
evalueringsrapport på fire 
refleksionsområder, der ville kunne 
bidrage direkte til at forbedre de 
disseminationsstrategier, der bør 
iværksættes af programmets og 
projekternes initiativtagere. Det 
drejer sig i dette tilfælde om: 1. Spredning af eksempler på god 
praksis. 
I den anledning anbefales det, at 
de mest effektive projekter 
identificeres, og at der 
udarbejdes vejledninger i god 
praksis, der er baseret på 
resultaterne af projekter, der 
ville kunne tjene som eksempel. 
2. Netværksprojekter. 
Hvert projekt bør i givet fald 
tilskyndes til at deltage i 
netværk på europæisk plan, der 
består af andre nationale eller 
fællesskabstiltag med henblik på 
dissemination og gensidig 
anerkendelse af de opnåede 
resultater. 
af de 3. Betydningen ar ae nye 
informations- og 
kommunikationsteknologier. 
Hidtil har man gjort meget lidt 
brug af de nye informations- og 
kommunikationsteknologier både 
til projektadministration og 
overordnet dissemination af 
projektresultater. Med dette for 
øje kunne man med fordel forbedre 
den nuværende internetadresse og 
indføre ikke blot en database med 
oplysninger om projekter fra de 
forskellige produktkompendier 
eller -kataloger men også 
etablere et egentligt forum for 
debat og udveksling af 
oplysninger mellem projekter. I 
samme forbindelse bør man styrke 
udviklingen af det nuværende 
system for søgning af partnere på 
fællesskabsplan. 
4 . Dissemination af produkter. 
Talrige projekter og især 
pilotprojekter udvikler 
produkter, der kunne have 
anvendelsesmuligheder uden for 
projektpartnerskabet. Leonardo da 
Vinci-programmets primære opgave 
er så at overføre 
erhvervsuddannelsesprodukter til 
europæisk plan og lette adgangen 
til dem ved hjælp af for eksempel 
oversættelse. 
26 
På denne måde skulle det være 
muligt, som det angives i den 
eksterne evalueringsrapport, at 
disseminere den lære, man har 
draget af samtlige projekter under 
Leonardo da Vinci-programmet og i 
visse tilfælde anvende 
projektresultaterne, efter at 
programmets projektbevilling er 
udløbet. 
4. Forbindelsen til de gamle 
programmer og komplementaritet 
med de andre 
fællesskabsprogrammer og 
initiativer 
Som helhed har overgangen fra de 
gamle uddannelsesprogrammer Force, 
Comett, Eurotecnet, Lingua og Petra 
til det nye program fundet sted med 
to ting for øje: 
For det første var denne overgang 
karakteriseret af en vilje til at 
sikre en vis kontinuitet mellem de 
store linjer i de gamle programmer 
og grundprincipperne i Leonardo da 
Vinci-programmet, som det er nævnt 
i artikel 4, stk. 2 i Rådets 
afgørelse. Således tages der hensyn 
til de erfaringer, der er høstet i 
løbet af de foregående programmer, 
idet adskillige partnerskaber 
fortsætter deres samarbejde - selv 
om det ofte sker på andre 
betingelser - for at udvikle nye 
fremgangsmåder. Det bør her 
bemærkes, at denne kontinuitet er 
blevet gjort lettere ved 
iværksættelsen af 
overgangsforanstaltninger. 
For det andet går etableringen af 
det nye program videre end til 
resultaterne af de gamle 
programmer. Leonardo da Vinci-
programmet gør det muligt at forene 
forskellige temaer og målgrupper 
takket været en lang række 
forskellige retningslinjer og 
aktioner. I den henseende støtter 
det mere end de tidligere 
programmer komplementariteten i 
uddannelsespolitikkerne ved at forbinde forskellige 
aktivitetsområder som for eksempel 
lige muligheder, regional og lokal 
udvikling, den sociale dialog m.v. 
Hvad angår Leonardo da Vinci-
programmets forbindelse til 
Socrates-programmet såvel som til 
fællesskabsinitiativer som Adapt og 
Employment eller det fjerde 
rammeprogram for forskning og 
udvikling er situationen en smule 
anderledes. Den afgørelse, der 
etablerede programmet, understreger 
nødvendigheden af, at der sørges 
for, at der er kohærens og 
operationel komplementaritet mellem 
dette program og 
handlingsprogrammet på 
uddannelsesområdet såvel som 
fællesskabsinitiativprogrammerne. 
For at sikre denne komplementaritet 
har Kommissionen iværksat 
forskellige foranstaltninger. Til 
det brug og inden udsendelsen af 
den første indkaldelse af forslag 
havde Kommissionens tjenestegrene 
udarbejdet et referencedokument, 
der anskueliggjorde de forskellige 
niveauer såvel som omfanget af 
komplementariteten. Dette dokument 
blev forelagt de forskellige 
programudvalg, og medlemsstaterne 
og de deltagende lande blev 
informeret om procedurer og planer 
for de forskellige programmer og 
initiativer. Endvidere blev 
medlemslandene og de deltagende 
lande gjort opmærksomme på 
nødvendigheden af at etablere 
hensigtsmæssige 
koordineringsstrukturer. 
Således har en række deltagende 
lande via deres nationale 
koordineringsstrukturer etableret 
procedurer på nationalt plan, der 
gør det muligt for dem at 
kontrollere eventuelle forbindelser 
mellem projekter fremsat inden for 
rammerne af indkaldelsen af forslag 
under Leonardo da Vinci-programmet 
og de andre fællesskabsprogrammer 
og -initiativer. Målet med dette 
27 
arbejde er hovedsageligt at undgå 
unødvendige overlapninger mellem 
projekterne under de forskellige 
programmer og initiativer. Det bør 
ligeledes bemærkes, at det efter de 
nationale bestemmelser er muligt 
for en repræsentant for Den 
Europæiske Socialfond at have 
adgang til de nationale Leonardo da 
Vinci-udvalg og for en repræsentant 
af Leonardo da Vinci-programmet at 
deltage i Den Europæiske 
Socialfonds 
proj ektovervågningsudvalg. 
På Kommissionsplan foregår denne 
fællesskab i planlægningen ved 
høring af de forskellige 
tjenestegrene om lister af 
forudvalgte projekter i form af en 
krydseksamination. Endvidere 
deltager en funktionær fra GD XXII, 
der er ansvarlig for Leonardo da 
Vinci-programmet, hvad de 
europæiske strukturfonde angår i 
møderne i de tjenestegrene, der er 
ansvarlige for iværksættelsen af 
Adapt og Employment. Det fjerde 
rammeprogram for forskning og 
udvikling og nærmere bestemt den 
anden del af det endelige program 
for socioøkonomisk forskning, der 
omfatter forskning i almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse, 
bidrager til den løbende 
grundforskning inden for dette 
område. 
Sådanne ordninger som for eksempel 
en fælles database i lighed med 
den, der for nærværende anvendes 
for Lingua-programmet, vil blive så 
meget mere nødvendige, som en stærk 
forøgelse af initiativerne kræver 
en særlig opmærksomhed rettet mod 
procedurerne såvel som budget- og 
regnskabsreglerne. 
I den henseende ville det være 
belejligt, hvis Kommissionen 
styrkede sin støtte til de 
nationale instanser for eksempel 
ved at stille sine centrale 
databaser til deres rådighed, 
således at respekten for 
komplementaritetsprincippet kunne sikres. I øvrigt syne:; det lie 1 t 
klart, at det virkelige arbejde med 
komplementariteten kun kan 
gennemføres effektivt på nationalt 
plan. 
Det burde også være muligt at 
begunstige en omgruppering af 
projekter, der er foreslået af 
forskellige partnerskaber, og som 
behandler nært beslægtede 
temaområder. 
Spørgsmålet om komplementariteten 
og det særlige interventionsområde 
for de enkelte intervenerende i 
fællesskabsprogrammer og 
initiativer er stadig åbent. Rent 
faktisk øges følelsen af, at der 
hersker konkurrence mellem 
fællesskabsprogrammer og 
initiativer ved den manglende 
overensstemmelse i retningslinier 
og i indholdet i de finansierende 
projekter. Man bør sørge for at nå 
frem til en komplementaritet, der 
for den enkelte aktør betyder en 
intervention på dennes 
kompetenceniveu, der ligger over 
eller under den andens 
intervention. 
En af de uundgåelige konklusioner 
er, at det er nødvendigt præcist at 
definere målene for de forskellige 
fællesskabsprogrammer og 
initiativer og fremhæve deres 
særegenheder og indbyrdes 
forskelle. 
Generelt ville det ligeledes være 
nyttigt at reflektere yderligere 
over måder, hvorpå man kan 
samarbejde på tværs af de 
forskellige fællesskabsprogrammer 
og -initiativer. Et eksempel herpå 
er den fælles indkaldelse af 
forslag inden for 
multimedieindlæringsområdet, der 
blev iværksat i 1997 af Multimedie-
taskforcen, og som inddrager seks 
fællesskabsprogrammer. Denne fælles 
indkaldelse af forslag har 
tilskyndet til 837 forslag, hvoraf 
371 indeholdt et Leonardo da Vinci-
element. 
28 
Et andet område, der er værd at 
reflektere over, er, om Leonardo da 
Vinci-programmet, der var tænkt som 
et "europæisk laboratorium for 
nyskabelse", skulle særligt 
forbeholdes udvikling af nye og 
nyskabende tilgange inden for 
erhvervsuddannelsesområdet til 
støtte af andre programmer og 
initiativer. Man ville således 
kunne forestille sig fælles 
tilgange til spredning, 
dissemination og tilskyndelse af 
projekter med henblik på at 
forbedre programmernes indvirkning 
ved dette fælles arbejde. 
Under henvisning til alle disse 
bemærkninger kunne man overveje 
Leonardo da Vinci-programmet som et 
led mellem videnskabsverdenens 
viden og spredningen af disponible 
nyskabende produkter til støtte for 
socioøkonomiske tiltag inden for 
Den Europæiske Union. 
5. Konklusioner 
Da de nationale rapporter og den 
eksterne evalueringsrapport blev 
skrevet, altså efter at Leonardo da 
Vinci-programmet havde eksisteret i 
næsten to år, gjorde en række 
konklusioner sig gældende: 
For det første må man bemærke, at 
alle programmets 
administrationsstrukturer både på 
fællesskabsplan og på nationalt 
plan bidrager meget aktivt til 
programmets udvikling og til 
målgruppernes adgang. 
For det andet har Leonardo da 
Vinci-programmet via sine to 
indkaldelser af forslag været en 
stor succes, hvilket har givet sig 
udtryk i finansieringen af ialt 
1542 pilotprojekter, programmer for 
uddannelsesophold og udvekslinger 
og undersøgelser og analyser såvel 
som i en stor spredning hvad 
støttemodtagerne angår. 
For det tredje er programmets 
indvirkning tydelig. Det er blevet fællesskabsprogrammet inden for 
erhvervsuddannelsesområdet og er 
accepteret vidt og bredt, selv om 
visse gruppers (SMV m.v.) 
deltagelse bør styrkes. Det fremgår 
klart af de første resultater af 
programmet, at der er ved at blive 
udviklet en reel kapacitet af 
europæisk ekspertise inden for 
erhvervsuddannelsesområdet. I den 
henseende er programmet begyndt at 
fungere som et "europæisk 
laboratorium for nyskabelse" . De 
mange nyskabende projekter er ikke 
blot forbundet med nye produkter 
men også med etableringen af 
komplette 
erhvervsuddannelsesprocesser, der 
strækker sig fra behovsanalyse til 
evaluering af investeringens afkast 
i forbindelse med de iværksatte 
aktioner. 
For det fjerde kan det ligeledes 
konkluderes, at Leonardo da Vinci-
programmet via sine forskellige 
projekter bidrager aktivt til en 
validering af 
erhvervsuddannelsesbilledet i 
Europa. Programmet har skabt et 
område for erhvervsuddannelse set 
isoleret ved at styrke en nødvendig 
øget ligebehandling dels af almen 
uddannelse og erhvervsuddannelse og 
dels af lærlingeuddannelse og 
erhvervsmæssig specialisering. Til 
denne tendens knytter sig den store 
vægt, der er lagt på at fremme 
mobiliteten, der går hånd i hånd 
med en styrkelse af kendskabet til 
fremmedsprog. Gennem samarbejde i 
transnationale netværk og 
iværksættelse af nyskabende 
projekter bidrager programmet til 
en tilpasning til omlægninger inden 
for industrien ved at udvikle nye 
modeller og ny praksis rettet imod 
nye aktivitetsområder, generelt med 
støtte i de nye teknologiske 
værktøjer. 
For det femte er det værd at nævne, 
at en af programmets stærke sider 
er dets store forskelligartethed. 
Dette kan påvises både hvad 
29 
programmets struktur angår ved dets 
forskellige mål og prioriteter og 
hvad produkterne, initiativtagerne 
og partnerne angår såvel som hvad 
målgrupperne angår. 
Denne forskelligartethed svarer dog 
til programmets komplekse karakter 
som sådan, idet det især er 
karakteriseret ved dets store antal 
mål, foranstaltninger og 
prioriteter. Hertil kommer, hvilket 
nødvendigvis er forbundet med den 
hurtige iværksættelse af Leonardo 
da Vinci-programmet i januar 1995 
efter afgørelsen i december 1994, 
en tidsmæssig bundethed, der har 
styrket de vanskeligheder, der er 
forbundet med etableringen af et så 
ambitiøst program. 
I øvrigt har eksistensen af en 
dobbelt evaluerings- og 
forudvælgelsesprocedure på 
Kommissions- og medlemsstatsplan i 
betragtning af programmets 
komplekse karakter skabt 
vanskeligheder, som man bør lade 
underkaste en grundig undersøgelse 
med henblik på at øge procedurernes 
gennemsigtighed. 
Det bør endvidere tilføjes, at 
administrations-, aftaleindgåelses-
og kontrolprocedurerne har medført 
forsinkelser i en række tilfælde og 
på forskellige niveauer, der har 
kunnet være til skade for 
projekternes smidige afvikling. 
Mere generelt har manglen på fælles 
databaser vedrørende forslagene 
mellem Kommissionen og 
medlemsstaterne og de deltagende 
lande, disses anvendelse af 
forskellige udvælgelseskriterier, 
det at de nationale prioriteter 
(for område I) kan divergere 
indbyrdes og ikke nødvendigvis 
svarer til de prioriteter, der er 
fastsat af Kommissionen efter 
høring af udvalget, her og der 
kunnet skabe 
funktionsforstyrrelser, som de 
nationale rapporter og den eksterne evalueringsrapport 
giver udtryk for. i vidt omfang 
Endelig har den fulgte 
budgetstrategi ført til en 
nedsættelse af det bidrag, som 
initiativtagerne har ansøgt om, til 
fordel for en forøgelse af antallet 
af projekter. Forpligtelsen til at 
omformulere projekterne har medført 
vanskeligheder og yderligere 
forsinkelser. 
Man bør heller ikke overse, at 
procedurerne for indkaldelse af 
forslag og udvælgelse af projekter 
har kunnet udgøre et handicap for 
en række potentielle 
initiativtagere, der kun har været 
lidet bekendt med de tidligere 
programmer. 
Disse vanskeligheder er blevet 
yderligere forstærket ved, at 
programmet skulle sættes i gang 
samtidig med administrationen af 
overgangsforanstaltningerne og de 
gamle programmers overgang til det 
nye Leonardo da Vinci-program. 
For øvrigt nævner den eksterne 
evalueringsrapport nogle svagheder, 
som der bør gøres noget ved, hvis 
man vil fremme nyskabelsen: 
• De forskellige nationale 
instanser har fastsat forskellige 
nationale prioriteter og anvendt 
forskellige dvælgelseskriterier. 
• Den endelige udvælgelse er 
forblevet stærkt påvirket af 
nationale hensyn med hensyn til 
antallet af projekter i de 
enkelte lande og fordelingen af 
ressourcer til landene. Følgelig 
er antallet af projekter øget og 
de enkelte projekters budgetter 
reduceret. 
• De eksperter, der har været med i 
udvælgelsesprocessen, har 
understreget, at en evaluering, 
der udelukkende foretages fra 
projekt til projekt, ikke gør det 
muligt at bedømme lignende 
30 
projekters respektive 
fortræffeligheder. 
Den tid, der er gået mellem 
modtagelsen af forslag og 
underrettelsen om de udvalgte 
projekter synes at have været for 
lang i betragtning af, at der er 
tale om et femårigt program, hvis 
projekter gennemsnitligt varer 
mellem to og tre år. 
Forslagenes administrative 
aspekter var relativt tunge, og 
evalueringerne støttede sig 
fuldstændig på skriftlige 
forslag. Under de givne 
omstændigheder har man måske søgt 
at udvælge projekter, der syntes 
at have de største chancer for at 
lykkes administrativt frem for 
projekter baseret på det mest 
stimulerende koncept. Leonardo da Vinci-programmet skal, 
som overskriften i Rådets afgørelse 
fra december 1994 meget præcist 
angiver det, være instrumentet til 
gennemførelse af en 
erhvervsuddannelsespolitik i Det 
Europæiske Fællesskab. 
Man må imidlertid her bemærke, at 
den lære, man kan drage fra 
erfaringerne fra de to første 
indkaldelser af forslag såvel som 
fra de nationale rapporter og den 
eksterne evalueringsrapport kun kan 
bidrage til at forbedre og berige 
de administrative procedurer, der 
er nødvendige for den effektive 
afvikling af programmet. Der bør 
tages hensyn til dette i 
forbindelse med fastsættelsen af en 
eventuel opfølgning til det 
nuværende program. Den eksterne 
evalueringsrapport præsenterer en 
række refleksionsområder, som bør 
underkastes en hurtig undersøgelse 
med henblik herpå. Det er i den 
henseende klart, at gennemførelsen 
og administrationen af et program 
af en sådan størrelsesorden 
ligeledes bør ske i et ønske om 
konstant forbedring af 
administrationsprocedurerne og 
metoderne, som alle de aktører, der 
er berørt af programmet, bidrager 
til. 
31 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 399 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 16 15 01 
Katalognummer : CB-CO-97-399-DA-C 
ISBN 92-78-23290-4 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
3.2,