Ændret forslag til Rådets direktiv om minimumsstandarder for procedurer i medlemsstaterne for
tildeling og fratagelse af flygtningestatus
(2002/C 291 E/06)
KOM(2002) 326 endelig udg. — 2000/0238(CNS)
(Forelagt af Kommissionen den 18. juni 2002)
BEGRUNDELSE
1.Baggrund
Den 20. september 2000 vedtog Kommissionen et forslag til Rådets direktiv om minimumsstandarder for
procedurer i medlemsstaterne for tildeling og fratagelse af flygtningestatus (1).
Forslaget blev sendt til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg.
Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav en positiv udtalelse den 25. og 26. april 2001 (CES 530/2001).På plenarmødet den 20. september 2001 vedtog Europa-Parlamentet sin udtalelse, hvori det godkendte
Kommissionens forslag med en række ændringsforslag og opfordrede Kommissionen til at ændre sit forslagi overensstemmelse hermed. På grundlag af en betænkning, som formanden for Udvalget om BorgernesFriheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, Graham R. Watson, fremlagde på plenarmødet,vedtog Europa-Parlamentet 106 ændringsforslag (A5-0291/2001)(
2).
I Rådet blev der forhandlet om forslaget i løbet af 2001. Under det belgiske formandskab vedtog Rådet på
sit møde i december 2001 en række konklusioner for så vidt angår linjen i det kommende direktiv (3).
Det Europæiske Råd i Laeken anmodede i sin erklæring Kommissionen om at fremsætte et ændret forslag.
2.Et overblik over det nye forslag
I overensstemmelse med Rådets konklusioner fastsættes der i dette forslag en anden struktur for asyl-
procedurerne i medlemsstaterne, og et stort antal af de minimumsstandarder, som Kommissionen havdeforeslået, ændres.
Desuden er en række af Europa-Parlamentets ændringsforslag medtaget, enten i betragtningerne eller i
teksten til forslaget.
Der er foretaget følgende vigtige ændringer:
1. På forslag af visse medlemsstater og Europa-Parlamentet er næsten alle garantierne i kapitel II blevet
ændret, dvs. enten forbedret med hensyn til det niveau af beskyttelse, der ydes til asylansøgere, eller
indskrænket for at tage hensyn til specifikke omstændigheder eller undtagelser, der forekommer i
praksis, metoder til bekæmpelse af eller garantier mod misbrug og visse vilkår eller særlige forhold imedlemsstaterne.
2. I overensstemmelse med Rådets konklusioner er systematikken for procedurerne i de tidligere kapitler
III og IV blevet ændret. I stedet for at blive behandlet i en særskilt indledende undersøgelsesprocedure
kan ansøgninger, der betragtes som uantagelige, behandles i hasteprocedurer.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/143
(1) KOM(2000) 578 endelig udg. (EFT C 62 E af 27.2.2001, s. 231).
(2) EFT C 77 E af 28.3.2002, s. 94.
(3) (15107/1/REV 1). Pressemeddelelse 14581/01 (Presse 444), 2396. møde i Rådet (retlige og indre anliggender og
civilbeskyttelse), Bruxelles, den 6. og 7. december 2001.
3. På forslag af visse medlemsstater indføres der særlige standarder for to nye former for hasteprocedurer,
nemlig en procedure for behandling af ansøgninger, der indgives ved grænsen eller ved indrejsen imedlemsstaten, og en procedure, hvor det vurderes, om der skal indledes en ny procedure i forbindelsemed gentagne ansøgninger.
4. Der indføres en række nye tilfælde, hvor ansøgningerne ikke kan behandles, mens andre tilfælde, hvor
der er bevis for forseelser eller misbrug af proceduren fra asylansøgerens side, også kan behandles ihasteprocedurer.
5. Forpligtelsen til at fastsætte en rimelig frist for, hvornår der skal træffes afgørelse i normalproceduren,
og til at betragte manglende overholdelse af denne frist som en negativ afgørelse, som ansøgeren kanpåklage, og klageorganernes pligt til at træffe afgørelse inden for en rimelig frist udgår.
6. Forpligtelsen til at indføre et klagesystem med to instanser, hvor en domstol mindst én gang har
kompetence til at prøve en afgørelse, erstattes i overensstemmelse med de generelle fællesskabsretligeprincipper af en bestemmelse om, at enhver asylansøger har ret til effektive retsmidler for en domstol iforbindelse med en afgørelse om hans ansøgning, idet det er op til medlemsstaterne at fastlægge deinstitutionelle rammer for klage eller anke.
7. På grundlag af et ændringsforslag fra Europa-Parlamentet foreslås det, at gennemførelsen af dette
specifikke asyldirektiv skal vurderes mindst hvert andet år.
Bemærkninger til artiklerne
Betragtningerne
Betragtningerne er blevet ændret for at tage hensyn til ændringerne i teksten. Desuden afspejler de (dele af)
Europa-Parlamentets ændringsforslag 2, 3, 4, 5, 8, 11, 17 og 21.
Kapitel I
Anvendelsesområde og definitioner
Artikel 1
I denne artikel defineres formålet med direktivet.
Artikel 2
Denne artikel indeholder definitioner af de forskellige begreber og udtryk, der bruges i forslaget. På grund
af ændringerne i kapitlet om klage- og ankeadgang udgår definitionerne af »ankeinstans«, »appelret« og»afgørelse«, da de nu er overflødige. Henvisningen til en besluttende myndighed med karakter af domstolog henvisningen til de forskellige steder, hvor frihedsberøvelse kan finde sted, udgår ligeledes, da de nu er
overflødige. Der indsættes en definition af »repræsentant« for klart at beskrive de forskellige personer eller
organisationer, der repræsenterer uledsagede mindreårige i medlemsstaterne. Den følger definitionen iresolutionen under søjle 3 fra 1997 om uledsagede mindreårige, der er statsborgere i tredjelande. Begrebet»flygtning« defineres i det ændrede forslag i sammenhæng med forslaget til Rådets direktiv om fastsættelseaf minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygtninge eller sompersoner, der af anden grund behøver international beskyttelse (KOM(2001) 510 endelig udg.). Derindsættes en særskilt definition af »endelig afgørelse« for at skabe større juridisk klarhed i teksten.
Artikel 3
Henvisningen til protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater, der er
knyttet som bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, flyttes til en betragtning.DA C 291 E/144 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Artikel 4
For at understrege, at medlemsstaterne frit kan fastsætte gunstigere standarder for procedurerne, hvilket
Europa-Parlamentet krævede i sit ændringsforslag 18, er der indsat en ny artikel herom.
Kapitel II
Grundlæggende principper og garantier
Artikel 5
Den tidligere artikel 4 er især blevet ændret for at tage hensyn til en række forslag, der er blevet drøftet på
ekspertniveau i Rådet.
1. Stk. 1 sikrer, at medlemsstaterne ikke afviser en asylansøgning eller udelukker den fra realitetsbehand-
ling, alene fordi den ikke er indgivet hurtigst muligt. Tidsfrister for indgivelse af ansøgninger ombeskyttelse er ikke forbudt som sådan, men kun for så vidt som de kan bruges til at omgå kravetom en passende behandling af en ansøgning.
2. Ifølge stk. 2 kan medlemsstaterne kræve, at asylansøgninger indgives personligt; i så fald kan en advokat
eller anden rådgiver ikke handle på vegne af den pågældende.
3. Selv om ansøgningerne normalt indgives personligt i overensstemmelse med stk. 2, tillader nogle
medlemsstat, at en person indgiver en ansøgning på en andens vegne. På grundlag af den tidligereartikel 4, stk. 4, ifølge hvilken denne praksis var tilladt, gives der i dette forslag en række yderligeregarantier i stk. 3 og 4. I stk. 3 fastsættes der regler for personer, der ikke kan indgive en ansøgning påegne vegne (mindreårige under en alder, der skal fastsættes ved national lov, og uledsagede mindreårige,hvis ansøgning skal indgives af en repræsentant).
4. Stk. 4 opstiller til gengæld minimumsgarantier, som finder anvendelse, hvis medlemsstaterne ønsker at
fastsætte ved lov, at en asylansøgning også kan indgives af en ansøger på vegne af personer, som hanhar forsørgerpligt over for (ægtefælle, mindreårige osv.). For at forebygge misforståelser og misbrug skalden pågældende eksplicit anmode om, at der indgives en asylansøgning på hans/hendes vegne. Detteindebærer, at den pågældende ikke længere kan indgive en særskilt ansøgning. Hvis den pågældendeindgiver en særskilt ansøgning, kan medlemsstaterne afvise ansøgningen med den begrundelse, at derallerede er indgivet en ansøgning.
5. Stk. 5 skal sikre, at proceduren for fastsættelse af flygtningestatus indledes hurtigst muligt efter, at en
ansøgning er indgivet i en medlemsstat, selv om der ifølge national lovgivning er formkrav, der skalopfyldes (f.eks. krav om, at den pågældende skal udfylde et asylansøgningsskema eller give møde etbestemt sted med henblikpå identifik ation).
6. Stk. 6 omfatter to forpligtelser, der tidligere optrådte i forskellige artikler, nemlig forpligtelsen til at
sikre, at alle myndigheder, der kan forventes at modtage henvendelser ved medlemsstatens grænse ellerpå dens område, har modtaget instrukser om at videresende ansøgninger til behandling hos denkompetente myndighed (tidligere artikel 4, stk. 3), og forpligtelsen til at give disse myndighederspersonale den nødvendige uddannelse (tidligere artikel 14, stk. 1, litra a)).
Artikel 6
1. Artiklens anvendelsesområde er blevet præciseret ved at tilføje en henvisning til den besluttende
myndighed. Forpligtelsen vedrører retten til at forblive i landet, indtil der træffes afgørelse i førsteinstans. Retten til at forblive i landet under klage eller anke afhænger af anvendelsen af artikel 39 og 40.
2. Stk. 2 henviser til en ny artikel, som giver medlemsstaterne mulighed for at have en særlig procedure
for gentagne ansøgninger (se artikel 33 og 34). En indledende undersøgelse vil gøre det muligt formedlemsstaterne at afgøre, om der er rimelig grund til at »indlede en ny asylprocedure«. Fra dettidspunkt, hvor det besluttes ikke at indlede en ny procedure, kan medlemsstaterne udsende ansøgernefra deres område på grundlag af en tidligere afgørelse. Spørgsmålet om, hvorvidt klage eller anke haropsættende virkning, behandles i kapitel IV.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/145
Artikel 7
Tidligere artikel 6, artikel 13, stk. 1, og artikel 14, stk. 1, litra d), samles i én artikel under overskriften
»krav til behandlingen af ansøgninger«. Standarderne afspejler nøgleelementerne i en retfærdig og effektivprocedure til fastsættelse af flygtningestatus og samles derfor i én artikel. I artikel 7, stk. 1, litra b), opdelesforpligtelsen i den tidligere artikel 14, stk. 1, litra d), i en forpligtelse til at indhente oplysninger omhjemlandet og en forpligtelse til at give det personale, der behandler og træffer afgørelse om ansøgnin-gerne, disse oplysninger. Der er kun foretaget mindre ændringer i indholdet i forpligtelsen i stk. 2.
Artikel 8
Begrebet »en retfærdig og effektiv procedure« skal også afspejles i standarderne for de formelle og mate-
rielle krav til selve afgørelserne. Disse standarder indgik tidligere i artiklen om proceduregarantier forasylansøgere. Det foreslås nu at indføre en særskilt artikel, som mere eller mindre overtager ordlydenfra den tidligere artikel 7, litra d).
Artikel 9
I denne artikel fastsættes der en række garantier for alle asylansøgere under den besluttende myndigheds
behandling af deres asylansøgning, både i hasteproceduren og i normalproceduren. Der er foretaget enrække ændringer i den tidligere artikel 7 på baggrund af drøftelserne i Rådet.
Der er foretaget følgende ændringer i stk. 1:a) Bestemmelsen om information understreger, at oplysningerne skal gives tidligt nok til, at ansøgeren
både kan udøve sine rettigheder og opfylde de forpligtelser, der er omhandlet i dette direktiv. Detfastsættes ikke, hvordan det skal ske. Som foreslået i Europa-Parlamentets ændringsforslag 23 kan detgøres i form af en standardskrivelse, f.eks. et standarddokument om proceduren på et sprog, somansøgeren med rimelighed kan formodes at forstå. Formålet med ændringen er også at understrege,at det ikke er nødvendigt at give alle oplysningerne på én gang, så længe de gives tidligt nok til, at denpågældende kan udøve sine rettigheder og opfylde sine forpligtelser.
b) Det præciseres nu, at medlemsstaterne mindst skal sørge for, at ansøgeren, når han indkaldes til en
samtale, inden der træffes afgørelse i første instans — uanset om der er tale om den samtale, der ernævnt i artikel 10-12, eller en anden samtale i denne fase af proceduren — skal have stillet en tolk tilrådighed.
c) I stedet for at skulle give ansøgeren mulighed for at kommunikere med (en repræsentant for) UNHCR
eller en anden organisation, der arbejder på vegne af UNHCR, er medlemsstaterne nu blot forpligtet tilikke at nægte ansøgeren en sådan mulighed.
d) Med litra d) indføres begrebet underretning, hvilket understreger behovet for, at ansøgeren officielt får
meddelelse om afgørelsen i sin sag. Det skal indgå i det sæt af minimumsstandarder, der skal indføres iførste fase af harmoniseringen. Der fastsættes to forpligtelser. For det første skal asylansøgeren under-rettes om afgørelsen i første instans inden for en rimelig frist, efter at afgørelsen er truffet. For det andetskal den pågældende underrettes om afgørelsen på en passende måde. Ved underretningen skal detsikres, at afgørelsen gives til den pågældende personligt. Dette kan ske ved at sende den med posten tilden adresse, ansøgeren har opgivet, eller ved rent fysiskat aflevere afgørelsen til ansøgeren selv (f.ek s.på et modtagecenter, hvor vedkommende afventer udfaldet af proceduren). For at sikre den nødvendige
smidighed ved gennemførelsen af denne potentielt vidtrækkende forpligtelse tilføjes det, at hvis en
advokat eller anden rådgiver repræsenterer ansøgeren, kan denne advokat eller rådgiver i stedet under-rettes om afgørelsen. Repræsentation betyder i denne forbindelse, at advokaten eller rådgiveren træder iansøgerens sted i forbindelse med visse formelle retshandlinger. Hvis ansøgeren ikke kan underrettesom afgørelsen på den måde, der er beskrevet ovenfor, f.eks. fordi han er forsvundet, skal underretningom afgørelsen ske på en anden passende måde. Alt efter national praksis kan det ske gennem offent-liggørelse i den pågældende medlemsstats statstidende, aflevering på ansøgerens sidste kendte adresseosv. Den pågældendes forsvinden bør ikke forhindre, at afgørelsen kundgøres.DA C 291 E/146 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
e) Ligesom i det oprindelige forslag er det ikke nødvendigt at oversætte selve afgørelsen til et sprog, som
ansøgeren forstår. Da det er de færreste ansøgere, der kan læse eller fuldt ud forstår medlemsstatensofficielle sprog, skal de i det mindste informeres om indholdet i afgørelsen på et sprog, som de medrimelighed kan formodes at forstå. Medlemsstaterne har foreslået, at teksten skal afspejle, at det iprincippet snarere bør være den pågældende advokat eller rådgiver, der (med hjælp fra en tolk) vare-tager denne opgave. Hvis ansøgeren ikke er repræsenteret, er det nødvendigt, at medlemsstaterne selvsørger for, at vedkommende underrettes på anden måde i overensstemmelse med princippet. Medlems-staterne kan f.eks. vedlægge afgørelsen et (standard) informationsark.
Stk. 2 træder i stedet for den tidligere artikel 8, stk. 3. I stk. 3 fastsættes det, at de fleste af garantierne også
gælder under klage eller anke. Det er imidlertid ikke nødvendigt at medtage hele listen over garantier.Forpligtelsen i litra a) til at informere ansøgeren om (hele) den procedure, der skal følges, er under alleomstændigheder allerede opfyldt i første instans. Hvad angår forpligtelsen i litra e), anses det for at væremere hensigtsmæssigt, at reglerne for, hvordan de pågældende skal underrettes om domme fra ankein-stanser, fastsættes på medlemsstatsniveau.
Artikel 10
Artikel 10, 11 og 12 indeholder standarder vedrørende den personlige samtale, som både giver ansøgerne
de nødvendige garantier og giver medlemsstaterne den nødvendige smidighed. Den tidligere artikel 8opdeles i tre forskellige bestemmelser, der vedrører henholdsvis det personlige anvendelsesområde forforpligtelsen til at afholde en samtale, de objektive krav til afholdelsen af samtalen og anvendelsen af(resultatet af) den personlige samtale, dvs. samtalereferatet, under processen til fastlæggelse af flygtninge-status.
Artikel 10 vedrører de personer, der indkaldes til en personlig samtale, inden den besluttende myndighed
træffer afgørelse. Artikel 10 træder i stedet for den tidligere artikel 8, stk. 1 og 5. Alt efter fasen i og artenaf proceduren henvises der i denne artikel til den personlige samtale om ansøgningens antagelighedog/eller sagens realitet eller til den personlige samtale om sagens realitet.
Princippet om, at enhver asylansøger skal have mulighed for at fremlægge sin sag under en personlig
samtale, fastholdes fuldt ud i stk. 1. Ligesom i alle andre administrative procedurer er en udveksling afoplysninger vigtig for, at der kan træffes afgørelse på grundlag af de relevante omstændigheder. Asyl-procedurerne adskiller sig generelt fra andre administrative procedurer ved, at asylansøgere ikke altid kangive myndighederne uigendrivelige skriftlige beviser for, at de har behov for international beskyttelse. Daden besluttende myndighed i langt de fleste asylsager skal vurdere forklaringernes og/eller ansøgerenstroværdighed ud fra alle de foreliggende oplysninger, er det afgørende for en korrekt vurdering, at
ansøgerne i videst muligt omfang har mulighed for at fremlægge disse personligt, dvs. under en samtale.
Muligheden for at udsætte personlige samtaler overlades til medlemsstaternes skøn.Det har i praksis vist sig, at det i en række tilfælde ikke er nødvendigt med en personlig samtale, og der
bør fastsættes regler herom i dette direktiv. De fire undtagelser fra princippet, der er fastsat i stk. 2, byggerpå de tilfælde, der er beskrevet i den tidligere artikel 8, stk. 5. Dette anses for at være en udtømmende listeover de tilfælde, hvor medlemsstaterne ikke er forpligtet til at give ansøgeren mulighed for at deltage i ensamtale. I alle andre tilfælde skal medlemsstaterne sørge for, at ansøgeren i det mindste har mulighed for atdeltage i en samtale. Om ansøgeren benytter sig af denne mulighed er ikke vigtigt for de formål, der sigtesmod her. Der er derfor indsat et stk. 4, hvori det fastsættes, at det forhold, at der ikke har været afholdt ensamtale, ikke forhindrer den besluttende myndighed i at træffe afgørelse; dette sikrer, at processen tilfastsættelse af flygtningestatus kan afsluttes i sådanne tilfælde.
For at sikre, at ovennævnte princip kan overholdes, er det nødvendigt med en bestemmelse, som anvendes,
hvis de relevante oplysninger af grunde, som ansøgeren ikke er herre over, ikke kan fremlægges under enpersonlig samtale. I stk. 3 fastsættes det derfor, at i de tilfælde, der er nævnt i stk. 1, andet led, og stk. 2,litra b), c) og d), skal ansøgeren tilbydes mulighed for, inden den besluttende myndighed træffer afgørelse,at fremsætte bemærkninger, som træder i stedet for en personlig samtale, om nødvendigt med bistand fraen advokat eller anden rådgiver og/eller, når der er tale om mindreårige, en repræsentant.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/147
Artikel 11
I artikel 11 samles alle bestemmelserne om kravene til tilrettelæggelsen af den personlige samtale. Stk. 1
gengiver den tidligere artikel 8, stk. 4, uden at ændre ordlyden. Stk. 2 sørger i generelle vendinger for, atpersonlige samtaler afholdes på betingelser, som giver ansøgerne mulighed for at give en fyldestgørenderedegørelse for deres asylmotiver; bl.a. nævnes spørgsmålet om valg af tolk. Dette stykke træder i stedet forden tidligere artikel 8, stk. 7, som blot regulerede det specifikke spørgsmål om opmærksomhed på kønsa-
spekter under samtalen. Stk. 2, litra b), sidste punktum, giver medlemsstaterne mulighed for af økonomiske
grunde at vælge en tolk, der tolker til og fra et mere almindeligt sprog, hvis det ikke skader ansøgerensinteresser.
Artikel 12
I denne artikel sondres der mellem to forskellige situationer vedrørende den status, som referatet af den
personlige samtale tillægges under proceduren. Den samler og præciserer stk. 2 og 6 i den tidligere artikel8.
1. Med stk. 1 indføres der en pligt til at udarbejde et referat af alle personlige samtaler.
2. For at tage hensyn til princippet om en retfærdig og effektiv procedure fastsættes der i stk. 2 en generel
regel om, at medlemsstaterne skal sikre, at ansøgerne i alle tilfælde i rette tid får adgang til referatet afden personlige samtale, som ligger eller vil komme til at ligge til grund for afgørelsen. Dette giveransøgeren mulighed for at udøve sin ret til at klage eller anke på en passende måde, og det giver klage-og ankeinstanserne mulighed for i givet fald at kontrollere, om afgørelsen hviler på relevante oplys-ninger. Det skal understreges, at forpligtelsen ikke længere er begrænset til normalproceduren.
3. Stk. 3 vedrører den specifikke situation i visse medlemsstater, hvor ansøgeren skal godkende indholdet
af referatet af den personlige samtale. Når der kræves en sådan godkendelse, skal det sikres, at ansø-geren har mulighed for at få rettet fejloversættelser og misforståelser i referatet. For at sikre, at beslut-ningsprocessen er effektiv, foreslås der en supplerende bestemmelse, som skal anvendes, hvis ansøgerennægter at godkende indholdet af referatet af den personlige samtale. Medlemsstaterne skal i så faldalligevel have mulighed for at træffe afgørelse om asylansøgningen.
Artikel 13
Den tidligere artikel 9 (juridisk bistand) opdeles i to artikler.
I artikel 13 fastsættes retten til juridisk bistand under asylproceduren, og i artikel 14 fastsættes advokaters
og andre rådgiveres rettigheder. Ved juridiskbistand forstås enhver form for bistand eller repræsentationydet af en person i forbindelse med behandlingen af asylansøgningen. Den kan ydes af en advokat eller enanden rådgiver, der er kvalificeret til det efter national ret.
I artikel 13 er der tilføjet en række yderligere betingelser, som ansøgeren skal opfylde for at have ret til
vederlagsfri juridiskbistand, når der er truffet en negativ afgørelse.
1. I stk. 1 fastsættes hovedreglen om retten til juridisk bistand og repræsentation. Enhver ansøger skal have
mulighed for på en effektiv måde at rådføre sig med (i stedet for at kontakte) en advokat eller en andenrådgiver om spørgsmål, der vedrører deres asylansøgninger, i alle faser af proceduren, herunder når derer truffet en negativ afgørelse.
2. I stk. 2 fastsættes reglerne for vederlagsfri juridisk bistand efter en negativ afgørelse. På forslag af visse
medlemsstater tilføjes der en række nye betingelser for, hvornår der kan ydes vederlagsfri juridiskbistand, efter at en besluttende myndighed har truffet en negativ afgørelse. For det første skal ansøgerneanmode om en sådan bistand. For det andet kan medlemsstaterne derefter undersøge, om det er
nødvendigt at yde vederlagsfri juridisk bistand. En sådan undersøgelse kan omfatte kontrol af, om
den pågældende har tilstrækkelige midler, og en vurdering af sagens realitet. Når medlemsstaterneforetager sådanne undersøgelser, bør fællesskabsretten ikke indeholde detaljerede bestemmelser omgrunde og procedurer, men blot fastsætte den generelle fremgangsmåde. Det foreslås derfor, at manblot medtager den standard, der er fastlagt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grund-læggende rettigheder. For det tredje har medlemsstaterne lov til at begrænse den vederlagsfri juridiskebistand til de advokater eller andre rådgivere, som specifikt i den nationale lovgivning er udpeget til atbistå og/eller repræsentere asylansøgere. Det betyder, at ansøgerne stadig frit kan vælge en advokat elleranden rådgiver, men i så fald ikke længere kan påberåbe sig retten til vederlagsfri juridisk bistand.DA C 291 E/148 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Artikel 14
I denne artikel fastsættes der tre rettigheder for advokater eller andre rådgivere, nemlig retten til aktindsigt i
ansøgerens sagsakter, retten til at besøge ansøgeren i lukkede områder og retten til at være til stede underen personlig samtale. Rettighederne i stk. 1 og 3 er nye.
1. Advokaten eller rådgiveren skal have adgang til oplysningerne i asylansøgerens sagsakter for i alle
situationer at kunne repræsentere sin klients interesser på en ordentlig måde. Denne regel betyderdog ikke, at sådanne personer har adgang til sagens akter når som helst, eller at de har adgang tilalle oplysninger. Medlemsstaterne har lov til at bibeholde deres praktiske forholdsregler på detteområde. Hvad angår de oplysninger, der indgår i ansøgerens sagsakter, vil medlemsstaterne kun væreforpligtet til at give adgang til de oplysninger, som kan forventes behandlet af de myndigheder, der ernævnt i kapitel IV.
Den tidligere artikel 9, stk. 2, er blevet revideret, så den bedre udtrykker det princip, som ligger til
grund for bestemmelsen, og beskriver medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til at give advokatereller andre rådgivere ret til at besøge asylansøgere i lukkede områder. For det første foreslås det nu, atmedlemsstaterne kun må begrænse retten til at besøge asylansøgere i lukkede områder, når det ernødvendigt for områdets sikkerhed eller for at sikre en effektiv sagsbehandling. Henvisningen til denjuridiske bistands kvalitet erstattes af en henvisning til sikkerheden i de pågældende områder. For atsikre en effektiv behandling af asylansøgninger i lukkede områder, herunder overholdelse af de fristerfor, hvornår der skal træffes afgørelse, der er fastsat i nationale love eller administrative bestemmelser,kan medlemsstaterne vælge at fastlægge regler for tidspunktet for og varigheden af advokaters ellerandre rådgiveres besøg hos asylansøgere. For det andet er denne ret ikke åben for en hvilken som helstadvokat eller rådgiver, men begrænset til de advokater og andre rådgivere, som rent faktisk bistårog/eller repræsenterer de ansøgere, der opholder sig i lukkede områder. Endelig tilføjes det på grundlagaf Europa-Parlamentets ændringsforslag 34, at begrænsninger, der indføres på grundlag af dette stykke,
skal være strengt nødvendige for de beskrevne formål og aldrig må medføre, at retten til juridisk bistand
i praksis ophæves.
2. I modsætning til den tidligere artikel 9, stk. 3, udvider denne bestemmelse advokatens eller rådiverens
ret til at være til stede under samtaler til også at gælde samtaler under hasteproceduren. Desuden erordlyden ændret.
Artikel 15
Denne artikel indeholder de nødvendige supplerende proceduregarantier for uledsagede mindreårige i
overensstemmelse med Wien-handlingsplanen fra december 1998 og resultattavlen.
I stk. 1 specificeres de proceduregarantier, der skal gælde for alle uledsagede mindreårige, uanset hvilken
form for procedure deres ansøgning behandles i. Definitionen er ændret (for at tage hensyn til indførelsenaf begrebet repræsentant), og det er nødvendigt med en krydshenvisning til artikel 10, stk. 3 (mulighedenfor ikke at indkalde en mindreårig til en personlig samtale om asylansøgningen). Idéen i det oprindeligeforslag om, at den repræsentant, der bistår en uledsaget mindreårige, i givet fald kan drøfte med denuledsagede mindreårige, om det er nødvendigt at fortsætte proceduren, når der ser ud til at være andremuligheder, bibeholdes fuldt ud.
Stk. 2 fokuserer på de betingelser, der skal være opfyldt, når en ansøgning fra en uledsaget mindreårig skal
behandles, og når der skal træffes afgørelse om den. Den tidligere artikel 10, stk. 2, og artikel 14, stk. 1,litra c) og d), samles i én bestemmelse. Der fastsættes en minimumsstandard om, at den personlige samtaleskal forestås af en person, der har den nødvendige viden om mindreåriges særlige behov (litra a)). Detgælder også for den embedsmand, der træffer afgørelse om ansøgningen (litra b)).
I stk. 3 fastsættes der to procedurestandarder, som skal anvendes, hvis en medlemsstat anvender lægeun-
dersøgelser til at bestemme uledsagede mindreåriges alder. Litra a) er blevet skåret ned til det væsentlige,
nemlig pligten til at informere den uledsagede mindreårige om muligheden for en sådan lægeundersøgelse.Selv om en uledsaget mindreårig kan nægte at lade sig undersøge, bør dette ikke forhindre den besluttendemyndighed i at træffe afgørelse om hans ansøgning. For at sikre en retfærdig vurdering foreslås det derforat indføre en garanti om, at et afslag på ansøgningen ikke udelukkende kan baseres på, at den mindreårigenægter at lade sig undersøge. Denne garanti svarer til den garanti, der gælder, når asylansøgeren nægter atgodkende referatet af samtalen, jf. artikel 12, stk. 2. Det er klart, at de metoder, der bruges ved lægeun-dersøgelser for at bestemme uledsagede mindreåriges alder, skal være sikre og respektere den menneskeligeværdighed. Den tidligere artikel 10, stk. 3, litra a) udgår.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/149
Artikel 16
I denne artikel fastlægges der undersøgelsesstandarder, der skal gælde for behandlingen af alle asylansøg-
ninger. De ændringer, der er foretaget i forhold til den tidligere artikel 25, vedrører især ordlyden. Artiklener imidlertid blevet flyttet fra afdelingen om normalprocedurer i kapitlet om procedurerne for realitets-behandling til kapitlet om grundlæggende principper og garantier, da sagsbehandlingen i hasteproceduren ioverensstemmelse med Rådets konklusioner skal omfatte en realitetsbehandling i lyset af Genève-konven-tionen. Standarderne finder derfor også fuldt ud anvendelse under hasteproceduren.
Artikel 17
I artikel 17 fastsættes der en minimumsramme for vurderingen af berettigelsen af frihedsberøvelse, men
indfaldsvinklen er en anden end i den tidligere artikel 11. I stedet for at opstille en udtømmende liste overfrihedsberøvelsesgrunde foreslås det at begrænse anvendelsesområdet for fællesskabslovgivningen i forbin-delse med første fase af harmoniseringen til fastsættelse af garantier med hensyn til undtagelserne fra
princippet om, at en ansøger ikke må frihedsberøves, alene fordi han er asylansøger. Stk. 1 omfatter to
former for garantier, nemlig en generel beskrivelse af formålet med frihedsberøvelse under en asylpro-cedure og proceduregarantier. Med hensyn til formålet bør medlemsstaterne enten basere de individuellefrihedsberøvelsesgrunde på behovet for en effektiv behandling af en asylansøgning eller forebyggelse af, atansøgeren forsvinder. Proceduregarantierne skal på den anden side sikre, at frihedsberøvelsen sker efter enprocedure, der er fastlagt ved nationale love eller administrative bestemmelser, som sikrer, at hver enkeltbeslutning om at frihedsberøve en bestemt asylansøger enten er objektivt nødvendig for en effektiv sags-behandling eller, hvis der er risiko for, at den pågældende forsvinder, udelukkende er baseret på envurdering af ansøgerens personlige adfærd. Desuden bør der foretages indledende og efterfølgendeprøvelser af beslutningen om frihedsberøvelse. De pågældende domstole skal have den nødvendige kompe-tence til at prøve beslutninger om frihedsberøvelse i medfør af denne bestemmelse.
På baggrund af praksis i visse medlemsstater indføres der med stk. 2 en mulighed for, at medlemsstaterne
kan frihedsberøve asylansøgere i begyndelsen af proceduren, for at der hurtigt kan træffes afgørelse.Tidsgrænsen på to uger tjener som grundlæggende garanti mod misbrug.
Det skal understreges, at anvendelsesområdet for denne artikel er begrænset til den fase, hvor den beslut-
tende myndighed behandler en asylansøgning. Det følger af ordlyden i stk. 1, at den nationale politik forfrihedsberøvelse af andre årsager (national sikkerhed, straffesager mv.) ikke berøres. Desuden kan medlems-staterne frit fastsætte bestemmelser om frihedsberøvelse i andre faser af proceduren, såsom frihedsberøvelsefor at sikre muligheden for udsendelse eller frihedsberøvelse af en asylansøger, som har fået afslag på sinansøgning.
Artikel 18
For at styrke proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en
asylansøgning i EU, foreslås det, at medlemsstaterne kan frihedsberøve en ansøger, der venter på at bliveoverført til en anden medlemsstat. Denne bestemmelse skal ikke inkorporeres i artikel 17, da det tids-mæssige anvendelsesområde adskiller sig fra de tilfælde, der er omhandlet i artikel 17, idet overførslen tilen anden medlemsstat vil finde sted, efter at der er givet afslag på at antage ansøgningen til realitets-behandling. I forslaget til Rådets forordning om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af,hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredje-landsstatsborger i en af medlemsstaterne (KOM(2001) 447 endelig udg.), hedder det, at overførslen skalfinde sted inden for seks måneder. I de tilfælde, hvor en ansøger frihedsberøves, skal overførslen frem-skyndes. Det foreslås derfor at begrænse frihedsberøvelsen i denne situation til én måned.
Artikel 19
Artikel 19 og 20 udgør en væsentlig tilføjelse til minimumsstandarderne i det oprindelige forslag. De er
resultatet af omfattende drøftelser på ekspertniveau om de principper, der er fastlagt i den tidligere artikel16. Af effektivitetshensyn anses det for afgørende, at der fastlægges klare og præcise standarder for, hvadman skal gøre, når procedurerne afbrydes, enten på grund af eksplicit frafald af ansøgningen (artikel 19)eller af andre årsager (artikel 20). Det beskrives udtømmende, hvilke proceduremæssige mulighedermedlemsstaterne har, og der fastsættes en række garantier, der er nødvendige for at sikre en passendebehandling af ansøgningerne i disse tilfælde.DA C 291 E/150 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Artikel 19 vedrører eksplicit frafald af en ansøgning, altså situationer, hvor det er ansøgeren selv, der
personligt eller gennem sin advokat eller anden rådgiver skriftligt eller mundtligt frafalder sin ansøgning.Drøftelserne på ekspertniveau viste, at medlemsstaterne har behov for fleksibilitet i disse tilfælde. Direktivetgiver derfor medlemsstaterne valget mellem, om de vil afbryde sagsbehandlingen eller afvise ansøgningen,hvis ansøgeren ønsker at frafalde sin ansøgning. Det antages, at der kun kan gives afslag på grundlag afsagens realitet (dvs. et afslag, som gives, fordi ansøgeren ikke har nogen velbegrundet frygt for forfølgelse iGenève-konventionens forstand), hvis den besluttende myndighed har tilstrækkelige oplysninger til at gøredet (i de fleste tilfælde formodentlig først efter den personlige samtale). Hvis behandlingen afbrydes efter
frafald, uden at der er truffet afgørelse, skal det anføres i sagens akter som bevis for frafaldet (stk. 2). Dette
er vigtigt, hvis ansøgeren senere dukker op og indgiver en ny ansøgning eller ønsker at få sin tidligereansøgning genoptaget. Denne artikel siger ikke noget om, hvad der sker i sådanne tilfælde. Medlems-staterne vil være nødt til at behandle ansøgningen i overensstemmelse med de andre standarder. Artikel 38(retten til effektive retsmidler) indeholder en mekanisme, som kan bruges i den forbindelse.
Artikel 20
Denne artikel drejer sig om den situation, hvor en asylansøger ikke eksplicit frafalder sin ansøgning, men
tilsyneladende ikke har nogen interesse i en afgørelse om hans ansøgning. En ansøgers adfærd kan jo godtføre til den konklusion, at han implicit ønsker at frafalde eller opgive sin ansøgning, og dette børanerkendes i direktivet.
I stk. 1 fastsættes de grunde, der kan retfærdiggøre en sådan antagelse om, at en ansøgning er frafaldet eller
opgivet. Generelt er der tale om tilfælde af manglende overholdelse (af forpligtelser, frister osv.) eller
manglende samarbejde, herunder tilfælde, hvor en person er forsvundet (uden tilladelse). Ligesom iartikel 19, stk. 1, har medlemsstaterne mulighed for enten at træffe afgørelse om at afbryde behandlingenaf ansøgningen eller at afvise den.
Stk. 2 drejer sig om, hvad der skal ske, hvis ansøgeren dukker op igen. Uanset de nationale forholdsregler,
der måtte være truffet i forbindelse med den slags sager, skal den grundlæggende garanti være, at den
pågældende ikke kan udsendes til sit hjemland, før det er fastslået, at han ikke har nogen velbegrundetfrygt for forfølgelse. Selv om denne idé ligger til grund for hele direktivet, er den særligt vigtig her, når enindividuel sag ikke genoptages. Hvis sagen genoptages, kan medlemsstaterne beslutte at gå videre medsagsbehandlingen på det stadium, hvor den tidligere blev afbrudt, eller de kan vælge at starte forfra. Hvisder ikke er tale om, at sagsbehandlingen er afbrudt, men at der er givet afslag på ansøgningen, og afslageter blevet endeligt, kan medlemsstaterne anvende den særlige procedure for gentagne ansøgninger, jf. artikel33 og 34.
Artikel 21
Der er foretaget en række mindre ændringer i ordlyden i første sætning og i litra c). Den oprindelige ordlyd
i artikel 17, litra c), er blevet ændret til »at fremlægge sine synspunkter« for at undgå at give indtryk af, atmedlemsstaterne er forpligtet til at involvere UNHCR i klage- og ankeprocedurerne på samme måde, somansøgeren og den besluttende myndighed er involveret i sådanne procedurer.
Artikel 22
I en betragtning anerkendes det, at bestemmelserne i Rådets direktiv 95/47/EF om beskyttelse af fysiske
personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysningerfinder anvendelse på fremsendelse af oplysninger i henhold til dette direktiv, og at dette også bør gælde forfremsendelse af oplysninger til UNHCR. Den tidligere artikel 15, stk. 1 og 4, udgår derfor. UNHCR's egenanvendelse af oplysninger er ikke underlagt national ret, men er underlagt strenge fortrolighedsnormer, derer fastlagt af FN's Generalforsamling.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/151
Kapitel III
Procedurer i første instans
Artikel 23
Artikel 23, som angiver, hvilke procedurer medlemsstaterne kan vælge imellem, er en ny bestemmelse. Den
tager hensyn til Rådets konklusioner, hvori det understreges, at direktivet skal indeholde en hasteprocedurefor ansøgninger, der ikke kan antages til behandling, og for åbenbart grundløse ansøgninger (tidligerekapitel III og kapitel IV, afdeling 2) og en normalprocedure (tidligere kapitel IV, afdeling 1), og tagerdesuden hensyn til senere drøftelser om særlige regler for gentagne asylansøgninger og asylansøgninger,der behandles ved de ydre grænser. Fordi der fokuseres på hasteprocedurerne, henhører normalproceduren
stadig under medlemsstaternes ansvarsområde med forbehold af bestemmelserne i kapitel II (grundlæg-
gende principper og garantier) og kapitel IV (klage- og ankeadgang).
Artikel 24
Denne artikel, som består af elementer fra tidligere artikel 23 og 29, er blevet forenklet og er blevet ændret
betydeligt som følge af Rådets konklusioner. Ordlyden i stk. 1-3 følger konklusionerne.
Det tilføjes i stk. 2, at en forlængelse af fristen kun er gyldig, når den er forkyndt for ansøgeren eller
dennes advokat eller anden rådgiver; dermed medtager man formuleringen i den tidligere artikel 24, stk. 3,sidste punktum, og tager hensyn til de ændringer, der er foretaget i den tidligere artikel 7 vedrørende denrolle, som den juridiske bistand spiller med hensyn til at underrette ansøgeren. Denne standard tjener det
legitime formål at øge retssikkerheden.
Stk. 3 vedrører konsekvenserne af, at fristerne ikke overholdes. Desuden tilføjes det i overensstemmelse
med Rådets konklusioner, at en ansøger, der selv er årsag til, at fristen ikke overholdes, ikke kan påberåbesig følgerne af den manglende overholdelse af fristen. Denne bestemmelse må kun anvendes i tilfælde afmisbrug.
Stk. 4 indfører en særlig mekanisme for en bestemt form for sager, hvor det ikke har været muligt at træffe
afgørelse efter hasteproceduren, selv om det burde have været tilfældet. Det anerkendes, at fristerneindebærer den risiko, at visse ansøgere fristes til at forhale behandlingen af deres sag, f.eks. ved bevidstat tilbageholde relevante oplysninger for at få deres sag behandlet i normalproceduren, selv om ansøg-ningen på grundlag af sagens realitet burde behandles i hasteproceduren. Medlemsstaterne bør i nogle afdisse tilfælde have mulighed for at betragte en afgørelse om ansøgningen som en afgørelse, der er truffet ihasteproceduren, selv om den ikke er truffet inden fristens udløb. Til det formål skal det fastslås, atansøgeren a) har tilbageholdt afgørende oplysninger og b) har gjort det uden rimelig grund og i ond
tro. Artikel 37 i det oprindelige forslag indeholdt en tilsvarende bestemmelse, der dog teknisk set adskilte
sig fra den nye bestemmelse ved, at den var anbragt i kapitlet om klage- og ankeadgang. Det skal under-streges, at dette stykke ikke finder anvendelse, hvis ansøgeren ikke kunne have fremlagt de pågældendeoplysninger tidligere, f.eks. fordi han først modtog den relevante dokumentation efter fire måneder. Isådanne tilfælde vil det være mere hensigtsmæssigt at forlænge fristen.
Stk. 5 fastslår, at ethvert afslag på en ansøgning, som baseres på forslaget til Dublin II-forordningen,
betragtes som en afgørelse, der er truffet i hasteproceduren, uanset hvilken tidsramme afgørelsen blev
truffet inden for.
Artikel 25
I artikel 25 opstilles alle de tilfælde, hvor medlemsstaterne kan afvise at antage en asylansøgning til
realitetsbehandling. I kategori a) vedrørende uantagelighed i forbindelse med den procedure, der erindført med Dublin-konventionen, og som snart bliver en del af fællesskabslovgivningen, tilføjes der enhenvisning til Norge og Island under hensyntagen til vedtagelsen af Rådets afgørelse om indgåelse af enaftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Island og Kongeriget Norge om kriterier ogmekanismer for fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning indgivet ien medlemsstat eller i Island eller Norge (Rådets afgørelse af 15. marts 2001 (2001/258/EF)). Desudenændres ordlyden (»har anerkendt ansvaret« i stedet for »er ansvarlig«) i overensstemmelse med ånden iEuropa-Parlamentets ændringsforslag 56.DA C 291 E/152 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Derudover suppleres kategorierne i den tidligere artikel 18 efter drøftelser med medlemsstaterne med to
kategorier, som der er fremsat forslag om i Kommissionens arbejdsdokument om forholdet mellembeskyttelse af den indre sikkerhed og efterlevelse af internationale beskyttelsesforpligtelser og -instrumenter(KOM(2001) 743 endelig udg.). Der er tale om to former for sager, nemlig a) når en internationalstraffedomstol har rejst tiltale mod den person, der har ansøgt om asyl, og b) når der foreligger enbegæring om udlevering fra et andet land end ansøgerens hjemland. Der kan være behov for yderligeredrøftelser af disse nye grunde.
Artikel 26
Den tidligere artikel 20 er blevet ændret lidt. Det fastsættes, at beskyttelsesniveauet i det første asylland skal
stemme overens med de standarder, der er fastsat i folkeretten.
Artikel 27
Den tidligere artikel 21 er uændret med undtagelse af stk. 3, sidste led. I overensstemmelse med Europa-
Parlamentets ændringsforslag 58 tilføjes det, at medlemsstaterne skal begrunde enhver ændring i udpe-gelsen af et land som sikkert tredjeland. Der er foretaget en lignende ændring i den tidligere artikel 30 (nuartikel 30) vedrørende udpegelse af sikre oprindelseslande.
Artikel 28
Der er foretaget en række mindre ændringer i den tidligere artikel 22. For det første udgår henvisningen til
»et tidligere ophold« i litra a), da den ikke er nødvendig. For det andet tilføjes ordet »indrejse« for at tagehensyn til den situation, hvor en person aldrig har været i tredjelandet før, men kun har tilknytning eller
tæt forbindelse til landet. For det tredje flyttes den tidligere artikel 23, stk. 5, til denne artikel, mens »kan«
ændres til »skal« i overensstemmelse med Europa-Parlamentets ændringsforslag 63. På trods af disseændringer forventes det, at der er behov for yderligere drøftelser.
Artikel 29
Den tidligere artikel om åbenbart grundløse asylansøgninger opdeles i to særskilte artikler, en om afvisning
af åbenbart grundløse sager (artikel 29) og en om afvisning af andre sager på grund af sagens realitet ihasteproceduren (artikel 32). Begrebet »åbenbart grundløs« forudsætter, at en ansøger ikke har bevist, athans sag ud fra en foreløbig vurdering kan give ret til flygtningestatus; det har forbindelse med, at der ikkeer noget retligt grundlag for asylansøgningen. De tre situationer, der er beskrevet i litra a)-c), er eksemplerpå dette begreb, men det er situationerne i artikel 32 ikke.
På grund af den nye fremgangsmåde i artikel 29 og 32 er det ikke længere nødvendigt at bibeholde
undtagelsen i den tidligere artikel 28, stk. 2, litra a) (alternativ flugtmulighed i hjemlandet). Den ændredefremgangsmåde i forbindelse med undtagelsen i den tidligere artikel 28, stk. 2, litra b), som henviser tiludelukkelse fra flygtningestatus, følger af Kommissionens arbejdsdokument om forholdet mellem beskyt-telse af den indre sikkerhed og efterlevelse af internationale beskyttelsesforpligtelser og -instrumenter(KOM(2001) 743 endelig udg.).
Artikel 30 og 31
Artikel 30 og 31 (tidligere artikel 30 og 31) fastlægger i fællesskab den foreslåede fælles fremgangsmåde
vedrørende sikre oprindelseslande. Fremgangsmåden er uændret, men teksten er omformuleret lidt.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/153
Artikel 32
Artikel 32 gør det klart, at en ansøgning kun kan afvises på grund af sagens realitet i hasteproceduren, hvis
det først er fastslået, at asylansøgeren ikke har nogen velbegrundet frygt for forfølgelse i Genève-konven-tionens forstand. Denne fremgangsmåde stammer fra Rådets konklusioner. Visse former for adfærd hosansøgeren kan retfærdiggøre et afslag i hasteproceduren, hvis sagen er grundløs. Denne adfærd kan dogikke i sig selv medføre et afslag på ansøgningen, for ansøgeren kan godt være flygtning trods sin adfærd.
Samtidig har drøftelserne i Rådet om hasteprocedurens karakter medført, at alle de garantier, der var fastsat
i forslagets kapitel II, nu også gælder i hasteproceduren. På grund af den anderledes tilgang til begrebetåbenbart grundløs ansøgning og denne væsentlige ændring i bestemmelserne i kapitel II anses det forrimeligt at føje fem nye grunde til listen.
Artikel 33 og 34
I Rådets konklusioner hedder det, at »muligheden for inden for en særlig ramme at behandle asylansøg-
ninger, der indgives, efter at en medlemsstat har afvist en tidligere ansøgning, bør uddybes for at sikre en
hurtig behandling af denne type ansøgninger« (II.1.10). Ifølge forslaget til artikel 33 og 34 er det op tilmedlemsstaterne at afgøre, om de skal have en særlig procedure for gentagne ansøgninger, bestående af enindledende undersøgelse af, om bestemte betingelser er opfyldt (svarende til undersøgelsen af, om en sagkan antages til realitetsbehandling). Hvis betingelserne er opfyldt, skal medlemsstaterne derefter realitets-behandle ansøgningen i overensstemmelse med standarderne i dette direktiv, jf. kapitel II (i nogle medlems-stater kaldes dette »at indlede en ny procedure«). Når medlemsstaterne har en sådan procedure, skal destandarder, der er fastsat i disse artikler, overholdes. Grundidéen er, at medlemsstaterne, hvis visse betin-gelser er opfyldt, kan fravige kravene til behandlingen af en første ansøgning (se kapitel II) under denindledende undersøgelse, hvilket kan fremskynde beslutningsprocessen, også med hensyn til udsendelse (seartikel 40, stk. 3). Denne procedure er inspireret af tysk praksis. Det skal understreges, at medlemsstaterneikke er forpligtet til at vedtage disse regler og kan fortsætte med at behandle gentagne ansøgninger påsamme måde som alle andre asylansøgninger. Nogle medlemsstater vil måske foretrække at gøre dette ogafvise gentagne ansøgninger som åbenbart grundløse i hasteproceduren, når betingelserne i artikel 30, stk.2, litra d), er opfyldt.
Artikel 35
I Rådets konklusioner hedder det, at »der endnu ikke er taget stilling til, om direktivet skal anvendes på
asylansøgninger, der indgives ved en medlemsstats grænse« (II.1.6). På grundlag af senere drøftelser medmedlemsstaterne foreslås der en særlig fremgangsmåde i forbindelse med asylansøgninger, der indgives vedgrænsen. Udgangspunktet for denne fremgangsmåde er den nationale lovgivnings forrang og mulighedenfor at bevare særlige nationale trækved sådanne procedurer og administrative ordninger.
Men da denne fremgangsmåde giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte et niveau, der er lavere end
de fælles procedurestandarder, er det nødvendigt at indføre en såkaldt standstill-klausul. De medlemsstater,der ved vedtagelsen af direktivet allerede har lovgivning om procedurer for ansøgninger, der indgives vedgrænserne, kan således fravige minimumsstandarderne i kapitel II med undtagelse af de standarder, derudtrykkeligt er nævnt i denne artikel, men de andre medlemsstater har ikke denne mulighed. Denneexceptionelle ordning er udtrykfor den (vansk elige) balancegang mellem de pågældende medlemsstatersbehov for at bibeholde en særlig procedure ved grænseovergangsstederne og beskyttelsen af de grund-læggende garantier, som alle asylansøgere bør sikres i hele EU, uanset hvordan de pågældende praktiskeforanstaltninger i medlemsstaterne er udformet.
Artikel 36 og 37
Den tidligere artikel 26, som drejer sig om fratagelse eller ophævelse af flygtningestatus som omhandlet i
EF-traktatens artikel 63, stk. 1, nr. 1, litra d), er kun blevet ændret for at dække den situation, hvor det eren domstol eller et andet organ og ikke den besluttende myndighed, der træffer afgørelse om fratagelseeller ophævelse.
Udtrykket »fratagelse eller ophævelse« skal også dække »bortfald« af flygtningestatus.DA C 291 E/154 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Kapitel IV
Klage- og ankeadgang
Artikel 38
Rådets konklusioner har været det vigtigste grundlag for en fuldstændig omstrukturering af kapitlet om
klage- og ankeadgang. Medlemsstaterne kunne ikke acceptere udgangspunktet for det oprindelige forslag,nemlig at fællesskabslovgivningen om asylprocedurer skulle indeholde bestemmelser om et system med treinstanser, som indebar, at der skulle være mulighed for at indbringe afgørelsen for en klageinstans, hvis artskulle fastlægges af medlemsstaterne, og at alle asylansøgere i medlemsstaterne yderligere skulle haveadgang til at indbringe afgørelsen for en domstol. Tidligere artikel 38-40 er således blevet overflødige.Desuden strømlines kapitlet om klage- og ankeadgang, og det skæres ned til det strengt nødvendige.Bestemmelserne i den tidligere artikel 35 om frister for, hvornår klageinstanserne skal træffe afgørelse,og om følgerne af manglende overholdelse af fristerne, den frivillige procedure med automatiskprøvelse iden tidligere artikel 36 og henvisningen til hasteprocedurer for sager ved grænseovergangssteder i den
tidligere artikel 34, stk. 5, og artikel 39, stk. 4, udgår.
Det ændrede forslag nøjes med at fastslå princippet om retten til effektive retsmidler for en domstol i
stedet for den oprindelige »institutionelle« fremgangsmåde. Princippet defineres i artikel 38, stk. 1, og detudbygges i de resterende stykker i artikel 38 og de andre artikler i dette kapitel. Begrebet »effektiveretsmidler for en domstol« er inspireret af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggenderettigheder, som er baseret på artikel 13 i den europæiske menneskerettighedskonvention (EMRK). Artikel13 henviser til »effektiv oprejsning for en national myndighed«. Chartrets artikel 47 henviser til enuafhængig og upartisk domstol. Beskyttelsen i fællesskabslovgivningen er mere omfattende end beskyttelseni EMRK, da den garanterer retten til effektive retsmidler for en domstol. Domstolen har knæsat detteprincip i sin retspraksis (sag 222/84, Johnston mod Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary, ogsag 222/86, Unectef mod Heylens). Ifølge Domstolen finder princippet også anvendelse på medlemssta-
terne, når de gennemfører fællesskabslovgivningen. Elementerne »uafhængig og upartisk« er formelle krav
til effektive retsmidler og kan anses for at indgå i begrebet »domstol«. Ifølge Domstolens retspraksis er derandre krav, som skal være opfyldt, for at retsmidlerne er effektive, såsom kompetence til at stadfæste elleromstøde en afgørelse.
På baggrund af, at Rådet har valgt ikke at pålægge medlemsstaterne at have et system med to ankeinstanser
i asylsager, og i lyset af ovennævnte retspraksis må det fastslås, at i de lande, hvor der kun er énankemulighed, f.eks. i nogle lande i forbindelse med åbenbart grundløse ansøgninger eller ansøgninger,der ikke kan antages til realitetsbehandling, skal ankeinstansen være en domstol. I den henseende kanKommissionen ikke følge Rådets konklusioner, som omfattede muligheden for at indbringe sagen for en»domstolslignende myndighed«.
Princippet om effektive retsmidler for en domstol udelukker ikke medlemsstaterne fra at have en admini-
strativ instans, der er ansvarlig for at behandle en klage, inden sagen indbringes for en domstol. Detbetyder, at effektive retsmidler enten kan indebære anke til en domstol eller klage til en administrativinstans efterfulgt af anke til en domstol. Det er dog ikke nødvendigt at angive dette i selve teksten.
I stk. 2 fastslås det, at effektive retsmidler altid skal omfatte muligheden for, at domstolen både behandler
realitetsspørgsmål og retlige spørgsmål, uanset om afgørelsen træffes i normalproceduren eller hastepro-ceduren.
Stk. 3 sikrer, at det altid er muligt at anke afgørelser fra myndighederne i medlemsstaterne om, at en sag
ikke kan genoptages, efter at sagsbehandlingen er blevet afbrudt. Tilsvarende skal det være muligt at ankeafgørelser vedrørende tidsfrister og forlængelsen heraf i henhold til artikel 24 til en domstol. Litra a)medfører en ret til domstolsprøvelse af afslag på realitetsbehandling af gentagne ansøgninger i overens-stemmelse med kapitel II, jf. artikel 33 og 34.
Artikel 39 og 40
Som følge af opfordringen i Rådets konklusioner til at foretage en tilstrækkelig sondring mellem normal-
proceduren og hasteproceduren foreslås det, at der indføres særskilte artikler om påklage og anke afafgørelser, der træffes efter disse procedurer.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/155
Den vigtigste forskel mellem klage- og ankeproceduren i hasteproceduren og klage- og ankeproceduren i
normalproceduren vedrører retten til at forblive på medlemsstatens område, i transitområder i havne ellerlufthavne eller ved den pågældende medlemsstats grænse, indtil udfaldet af klagen eller anken foreligger (idet følgende kaldet opsættende virkning). Hvis der er truffet afgørelse i normalproceduren, antages det, atklage eller anke automatisk har opsættende virkning (artikel 39, stk. 1; medlemsstaterne kan kun fravigedenne bestemmelse i medfør af love eller bestemmelser, som allerede var trådt i kraft på datoen forvedtagelsen af dette direktiv). Selv om denne antagelse også gælder for hasteprocedurer, foreslås derikke nogen standstill-klausul, og bestemmelserne pålægger blot medlemsstaterne at fastsætte i national
lovgivning, i hvilke tilfælde klage eller anke ikke tillægges opsættende virkning (artikel 40, stk. 1).
Den anden forskel vedrører de tilfælde, hvor der kan gøres en undtagelse fra reglen om, at når klage eller
anke ikke tillægges (automatisk) opsættende virkning, kan den pågældende ikke udvises, før en domstol hartruffet afgørelse om en begæring om, at klagen eller anken alligevel tillægges opsættende virkning i enbestemt sag. Dette følger af det forhold, at der træffes flere forskellige afgørelser under proceduren.
Afgørelser, der vedrører undtagelserne i artikel 40, stk. 3, træffes altid i hasteprocedurer.
Artikel 41
I denne artikel samles og ændres stk. 1-4 i den tidligere artikel 34, ifølge hvilke medlemsstaterne af
retssikkerhedshensyn på forhånd skal fastsætte regler om frister og om kompetencen for de nationaledomstole eller administrative instanser, der er ansvarlige for henholdsvis anke og klage i overensstemmelsemed den nye artikel 38. Der er indsat et nyt stk. 2 efter drøftelser om spørgsmålet om frafald elleropgivelse under klageprocedurerne.
Kapitel V
Almindelige og afsluttende bestemmelser
Artikel 42
Den tidligere artikel 41 om gennemførelsen af direktivet uden forskelsbehandling ændres for at tage
hensyn til ordlyden i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der
blev højtideligt proklameret efter vedtagelsen af det oprindelige direktivforslag.
Artikel 43
Den tidligere artikel 42 om sanktioner er uændret.
Artikel 44
Den tidligere artikel 43 om Kommissionens rapport om anvendelsen af direktivet er uændret bortset fra
nogle mindre ændringer i ordlyden og i intervallet mellem rapporterne. På grundlag af Europa-Parlamentets
ændringsforslag 8 og 101 foreslås det, at der aflægges rapport om anvendelsen af direktivet hvert andet år.
Kommissionen støtter denne ændring under forudsætning af, at den ikke skaber præcedens for al fælles-skabslovgivning på asylområdet. Den mener, at dette direktiv er særlig vigtigt for det fælles europæiskeasylsystem, da procedurereglerne går forud for og udgør en betingelse for udøvelsen af rettigheder ihenhold til andre fællesskabsretsakter, såsom forslaget til Rådets direktiv om minimumsstandarder foranerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygtninge eller som personer, der af andengrund behøver international beskyttelse (KOM(2001) 510 endelig udg.).
Artikel 45
Der indsættes en regel om, at medlemsstaterne skal meddele Kommissionen teksten til de nationale rets-
forskrifter, som de vedtager på det område, der er omfattet af dette direktiv, og fristen for gennemførelse inational lovgivning ændres.DA C 291 E/156 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Artikel 46 og 47
Tidligere artikel 45 og 46 er uændret.
Bilag I
Bilag I ændres for det første på grundlag af Europa-Parlamentets ændringsforslag (nr. 102, 108 og 110).
For det andet har Rådet foreslået en række ændringer. I det oprindelige bilag var der ikke taget hensyn tilden situation, hvor et land har ratificeret Genève-konventionen, men endnu ikke har indført passede regler.Hvis et sådant land alligevel i praksis konsekvent overholder de standarder, der er fastlagt i Genève-konven-tionen med hensyn til rettigheder for personer, der har behov for international beskyttelse i konventionensforstand, og dette bekræftes af UNHCR, skal landet kunne få status som sikkert tredjeland.
Hvad angår del II i bilag I, er der indsat en bestemmelse, som betyder, at det eksplicit fastsættes i direktivet,
at det for de medlemsstater, som vurderer, om et tredjeland er sikkert, i hvert enkelt tilfælde i stedet for atbenytte sig af en liste over sikre tredjelande, ikke er nødvendigt at begrunde hver enkelt afgørelse på dengenerelle og offentlige måde, der er beskrevet i denne del af bilaget. Der er indsat en tilsvarende bestem-melse i del II i bilag II.
Bilag II
Ændringerne (»generelt overholder« erstattes af »konsekvent overholder«, og »institutioner« erstattes af
»strukturer«) følger af Europa-Parlamentets ændringsforslag 111.
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det EuropæiskeFællesskab, særlig artikel 63, stk. 1, nr. 1), litra d),
under henvisning til forslag fra Kommissionen,
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet,
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale
Udvalg,
ud fra følgende betragtninger:
(1) En fælles asylpolitik, herunder et fælles europæisk asylsy-
stem, er en grundlæggende del af EU's målsætning omgradvis at etablere et område med frihed, sikkerhed ogretfærdighed, der er åbent for alle, der på grund afomstændighederne legitimt søger beskyttelse i Fælles-skabet.
(2) Det Europæiske Råds nåede på sit særlige møde i
Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 til enighedom at arbejde i retning af at oprette et fælles europæiskasylsystem, som bygger på en fuldstændig og inklusivanvendelse af Genève-konventionen af 28. juli 1951 omflygtninges retsstilling, suppleret ved New York-proto-
kollen af 31. januar 1967, således at non-refoulement-
princippet opretholdes, og det garanteres, at ingensendes tilbage til forfølgelse.
(3) I konklusionerne fra Tammerfors hedder det, at et fælles
europæiskasylsystem på k ort sigt bør indebære fællesstandarder for en retfærdig og effektiv asylprocedure i
medlemsstaterne, og at fællesskabsbestemmelserne pålængere sigt bør føre til en fælles asylprocedure i DetEuropæiske Fællesskab.
(4) Minimumsstandarder for procedurer i medlemsstaterne for
tildeling og fratagelse af flygtningestatus er derfor enførste foranstaltning vedrørende asylprocedurer, som dogikke berører andre foranstaltninger, der skal træffes for atgennemføre traktatens artikel 63, stk. 1, nr. 1), litra d),eller opfylde målsætningen om en fælles asylprocedure,som blev fastlagt i konklusionerne fra Tammerfors.
(5) Hovedformålet med dette direktiv er at indføre mini-
mumsrammer i Det Europæiske Fællesskab for procedurerfor fastsættelse af flygtningestatus, som sikrer, at ingenmedlemsstat på nogen som helst måde udviser ellerudsender en asylansøger til grænserne for territorier,hvor den pågældendes liv eller frihed måtte være truetpå grund af vedkommendes race, religion, nationalitet,tilhørsforhold til en særlig social gruppe eller politiskeanskuelser.
(6) Med henblikpå at nå dette mål understreges det i Rådets
konklusioner vedrørende procedurerne for tildeling ogfratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne af
7. december 2001 (som revideret den 18. december
2001), at der er behov for bestemmelser, som sikrer, atasylansøgerne får betydelige garantier med hensyn tilbeslutningsprocessen, og at afgørelsernes kvalitet eroptimal, uden at det bringer målet om effektive proce-durer i fare. Disse bestemmelser skal også indeholde mini-mumsstander for en normalprocedure, gøre det muligt atvedtage eller bibeholde hasteprocedurer og muliggøre entilstrækkelig sondring mellem disse typer procedurer.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/157
(7) I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder
og de principper, som bl.a. Den Europæiske Unionscharter om grundlæggende rettigheder anerkender somfællesskabsrettens almindelige principper. Dette direktivtilsigter især, at den menneskelige værdighed, retten tilasyl for asylansøgere og de personer, de har forsørgerpligtover for, og beskyttelse i tilfælde af udsendelse, udvisningog udlevering respekteres fuldt ud, således at anvendelsen
af chartrets artikel 1, 18 og 19 fremmes.
(8) Dette direktiv skal gennemføres under overholdelse af
medlemsstaternes eksisterende internationale forpligtelseri henhold til menneskerettighedsinstrumenterne.
(9) Dette direktiv berører ikke protokollen om asyl for stats-
borgere i Den Europæiske Unions medlemsstater, der erknyttet som bilag til traktaten om oprettelse af Det Euro-pæiske Fællesskab.
(10) Asylprocedurerne bør ikke være så langvarige, at det
medfører, at personer med behov for international beskyt-telse må vente i uvished i en længere periode, inden dertræffes afgørelse i deres sager, mens personer, som ikkehar behov for beskyttelse, men som ønsker at forblive påmedlemsstaternes område, ser en asylansøgning som etmiddel til at forlænge deres ophold med flere år. Samtidigbør asylprocedurerne omfatte de garantier, der er nødven-dige for at sikre, at man korrekt kan identificere dem, derhar behov for beskyttelse.
(11) De minimumsstandarder, der er fastsat i dette direktiv, bør
derfor gøre det muligt for medlemsstaterne at anvende et
hurtigt og enkelt system, hvor asylansøgninger behandleshurtigt og korrekt i overensstemmelse med medlemssta-ternes forfatninger og internationale forpligtelser.
(12) Et hurtigt og enkelt system for procedurer i medlemssta-
terne kan, hvis der er indført de nødvendige garantier,omfatte én ankeinstans, der skal være en domstol.
(13) For at gøre det muligt at identificere dem, der har behov
for beskyttelse som flygtninge efter Genève-konventionensartikel 1 A, skal de nødvendige garantier sikre, at alleasylansøgere har effektiv adgang til procedurerne,mulighed for at samarbejde og kommunikere på enpassende måde med de kompetente myndigheder, så dekan fremlægge de relevante oplysninger i sagen, ogtilstrækkelige proceduregarantier til, at de kan gå videremed sagen i alle faser af proceduren.
(14) På den anden side skal det for at sikre et system med
hurtig anerkendelse af de ansøgere, der har behov for
beskyttelse som flygtninge efter Genève-konventionens
artikel 1 A, fastsættes, at medlemsstaterne skal anvendehasteprocedurer til at behandle en række forskellige kate-gorier af ansøgninger i overensstemmelse med klare, påforhånd fastsatte kriterier, herunder ansøgninger, som detikke er nødvendigt at realitetsbehandle, ansøgninger, derser ud til at være åbenbart grundløse, og ansøgninger frapersoner, hvis ret til indrejse på medlemsstaternes områdeer ved at blive undersøgt.(15) Det er af afgørende betydning, at hasteprocedurerne
omfatter de garantier, der er nødvendige for at sikre, attidligere tvivl hos den besluttende myndighed, der fast-sætter status, fjernes, således at de personer, der harbehov for beskyttelse, stadig kan identificeres korrekt.De bør derfor i princippet indeholde de samme mini-mumsproceduregarantier og krav til beslutningsprocessensom normalprocedurer, hvis dette er nødvendigt i forbin-
delse med den pågældende procedure. Standarderne for
procedurer for behandling af gentagne ansøgninger,hvor der ikke er fremlagt nye beviser eller argumenter,og for procedurer, hvorved det afgøres, om en asylansøgerhar ret til at indrejse, står således i et rimeligt forhold tildet særlige formål med disse procedurer.
(16) Minimumsproceduregarantierne for alle asylansøgere i alle
procedurerne bør bl.a. omfatte adgang til proceduren,retten til at forblive i landet, indtil den besluttendemyndighed træffer afgørelse, adgang til tolkebistand ved
fremlæggelsen af sagen under samtaler med myndighe-
derne, mulighed for at kommunikere med De ForenedeNationers Flygtningehøjkommissær (UNHCR) eller med enorganisation, der arbejder på UNHCR's vegne, retten tilpassende underretning om en afgørelse, begrundelse afafgørelsen, både hvad realitetsspørgsmål og retligespørgsmål angår, mulighed for at rådføre sig med enadvokat eller anden rådgiver og retten til at blive orien-teret om deres retsstilling på afgørende tidspunkter iproceduren på et sprog, som de med rimelighed kanformodes at forstå.
(17) Der bør endvidere fastsættes specifikke proceduregarantier
for personer med særlige behov, såsom uledsagedemindreårige.
(18) Et minimumskrav til beslutningsprocessen i alle procedu-
rerne må være, at afgørelserne træffes på grundlag afsagens realitet af myndigheder, der er kompetente medhensyn til asyl- og flygtningespørgsmål.
(19) De afgørelser, der træffes om en asylansøgning, skal
kunne ankes til en domstol, som både behandler realitets-spørgsmål og retlige spørgsmål. Ansøgeren skal have rettil ikke at blive udvist, før en domstol har udtalt sig omden pågældendes ret til at forblive i landet, indtil udfaldetaf anken foreligger, undtagen i et begrænset antal tilfælde,der er fastlagt i dette direktiv, herunder hensynet til dennationale sikkerhed eller den offentlige orden.
(20) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af
24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer iforbindelse med behandling af personoplysninger og omfri udveksling af sådanne oplysninger (
1) finder anvendelse
på personoplysninger, der behandles i medfør af dettedirektiv. Direktiv 95/46/EF finder også anvendelse påfremsendelse af oplysninger fra medlemsstaterne tilUNHCR under udøvelsen af dennes mandat i henhold tilGenève-konventionen. En sådan fremsendelse forudsætter,at beskyttelsesniveauet for personoplysninger i UNHCRbetragtes som tilstrækkeligt.DA C 291 E/158 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
(1) EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31.
(21) Det ligger i minimumsstandarders natur, at medlemssta-
terne kan indføre eller bibeholde gunstige bestemmelserfor personer, der anmoder om international beskyttelse fraen medlemsstat, når en sådan anmodning anses for atvære begrundet i, at den pågældende er flygtning efterGenève-konventionens artikel 1 A.
(22) I denne ånd bør medlemsstaterne tilskyndes til at anvende
bestemmelserne i dette direktiv på procedurerne for afgø-relser om ansøgninger om andre former for beskyttelse
end den, der følger af Genève-konventionen, for personer,
som ikke anses for at være flygtninge, særlig underhensyntagen til Rådets direktiv . . . [Forslag til Rådetsdirektiv om minimumsstandarder for anerkendelse af tred-jelandsstatsborgere og statsløse som flygtninge eller sompersoner, der af anden grund behøver internationalbeskyttelse].
(23) Medlemsstaterne bør indføre sanktioner for overtrædelse
af de nationale bestemmelser, der vedtages i medfør afdette direktiv.
(24) Anvendelsen af dette direktiv bør evalueres mindst hvert
andet år.
(25) I overensstemmelse med principperne om subsidiaritet og
proportionalitet, jf. traktatens artikel 5, kan målene forden påtænkte handling, nemlig indførelse af minimums-standarder for procedurer i medlemsstaterne for tildelingog fratagelse af flygtningestatus, ikke i tilstrækkelig gradopfyldes af medlemsstaterne. De kan derfor på grund afforanstaltningens omfang og virkninger bedre gennem-føres på fællesskabsplan. Dette direktiv omfatter kun,hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, og er ikkemere vidtgående, end hvad der kræves hertil —
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
KAPITEL I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Formål
Formålet med dette direktiv er at fastsætte minimumsstandarder
for procedurer i medlemsstaterne for tildeling og fratagelse afflygtningestatus.
Artikel 2
Definitioner
I dette direktiv forstås ved:
a) »Genève-konventionen«: konventionen om flygtninges rets-
stilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951, somsuppleret ved New York-protokollen af 31. januar 1967;
b) »asylansøgning«: en ansøgning indgivet af en person, når
der er grundlag for at antage, at der er tale om en anmod-ning om international beskyttelse fra en medlemsstaterne
efter Genève-konventionen. Enhver anmodning om inter-national beskyttelse formodes at være en asylansøgning,medmindre den pågældende udtrykkelig anmoder om enanden form for beskyttelse, som der kan ansøges omsærskilt;
c) »ansøger« eller »asylansøger«: en person, som har indgivet
en asylansøgning, med hensyn til hvilken der endnu ikke ertruffet en endelig afgørelse;
d) »endelig afgørelse«: en afgørelse, med hensyn til hvilken alle
de retsmidler, der er omhandlet i dette direktiv, er udtømt;
e) »besluttende myndighed«: enhver domstolslignende eller
administrativ instans i en medlemsstat, der er ansvarlig
for behandlingen af asylansøgninger, og som er kompetenttil at træffe afgørelse i første instans i sådanne sager;
f) »flygtning«: en person, som opfylder kravene i Genève-
konventionens artikel 1 A, jf. Rådets direktiv . . . [Forslagtil Rådets direktiv om minimumsstandarder for anerken-delse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygtningeeller som personer, der af anden grund behøver inter-national beskyttelse];
g) »flygtningestatus«: den status, en medlemsstat tildeler en
person, der er flygtning, og som får adgang til den pågæl-dende medlemsstats område som sådan;
h) »uledsaget mindreårig«: en person under 18 år, som
ankommer til medlemsstaternes område uden ledsagelseaf en voksen, der er ansvarlig for ham ifølge lov ellersædvane, så længe han ikke reelt befinder sig i en sådanpersons varetægt, eller en mindreårig, der er blevet efterladtuden ledsagelse, efter at han er rejst ind på medlemssta-ternes område;
i) »repræsentant«: en person eller en organisation, der repræ-
senterer en uledsaget mindreårig som værge, en nationalorganisation, der er ansvarlig for den mindreåriges omsorgog trivsel, eller en anden passende repræsentation, der erudpeget til at varetage den mindreåriges tarv;
j) »frihedsberøvelse«: en medlemsstats indespærring af en
asylansøger på et begrænset område, hvor ansøgerensbevægelsesfrihed er væsentligt indskrænket;
k) »fratagelse af flygtningestatus«: en afgørelse truffet af en
kompetent myndighed om at fratage en person flygtninge-status på grundlag af Genève-konventionens artikel 1 Celler Genève-konventionens artikel 33, stk. 2;
l) »ophævelse af flygtningestatus«: en afgørelse truffet af en
kompetent myndighed om at ophæve en persons flygtnin-gestatus med den begrundelse, at der er fremkommet oplys-ninger om forhold, som viser, at den pågældende slet ikkeburde have været anerkendt som flygtning;
m) »forblive på medlemsstatens område«: at forblive ved
grænsen til den medlemsstat, hvor asylansøgningen erindgivet eller behandles, eller i transitområder i lufthavneeller havne i den pågældende medlemsstat eller på denpågældende medlemsstats område.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/159
Artikel 3
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv finder anvendelse på alle asylansøgninger,
der indgives ved grænsen til medlemsstaterne, i transitområderi havne og lufthavne i medlemsstaterne eller på medlemssta-ternes område.
2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på anmodninger om
diplomatiskeller territorialt asyl, der indgives til medlemssta-ternes diplomatiske eller konsulære repræsentationer.
3. Medlemsstaterne kan beslutte at anvende bestemmelserne
i dette direktiv på procedurer for behandling af ansøgningerom andre former for beskyttelse end den, der følger af Genève-konventionen, for personer, som ikke kan betragtes som flygt-ninge.
Artikel 4
Gunstigere bestemmelser
Medlemsstaterne kan indføre eller bibeholde gunstigere stan-
darder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtninge-status, hvis disse standarder er forenelige med dette direktiv.
KAPITEL II
GRUNDLÆGGENDE PRINCIPPER OG GARANTIER
Artikel 5
Adgang til proceduren
1. Medlemsstaterne sikrer, at asylansøgninger hverken
afvises eller udelukkes fra behandling, alene fordi de ikke erindgivet hurtigst muligt.
2. Medlemsstaterne kan kræve, at asylansøgninger indgives
personligt.
3. Medlemsstaterne sikrer, at hver enkelt myndig person har
ret til at indgive en særskilt asylansøgning på egne vegne.
Medlemsstaterne kan dog ved lov fastsætte:
a) de tilfælde, hvor en mindreårig ikke kan indgive en ansøg-
ning på egne vegne, og hvor ansøgningen skal indgives afen anden person på den mindreåriges vegne,
b) de tilfælde, hvor ansøgningen fra en uledsaget mindreårig
skal indgives af en repræsentant, jf. artikel 15, stk. 1.
4. Medlemsstaterne kan ved lov fastsætte, at en ansøger kan
indgive en ansøgning på vegne af de personer, ansøgeren harforsørgerpligt over for, herunder mindreårige. I sådanne tilfældesikrer medlemsstaterne, at myndige personer, som ansøgerenhar forsørgerpligt over for, og mindreårige, som ansøgeren harforsørgerpligt over for, og som ikke er omfattet af stk. 3, litraa), samtykker i, at ansøgeren indgiver en ansøgning på deresvegne; i modsat fald skal de have mulighed for at indgive enansøgning på egne vegne.Når en person, som en asylansøger har forsørgerpligt over for,
indgiver en ansøgning på egne vegne efter at have samtykket i,at der indgives en ansøgning på vedkommendes vegne, kan dennye ansøgning afvises med den begrundelse, at der allerede erindgivet en asylansøgning på vedkommendes vegne.
5. Medlemsstaterne sikrer, at de procedurer, der er
omhandlet i dette direktiv, indledes hurtigst muligt.
6. Medlemsstaterne sørger for, at:
a) alle myndigheder, der kan forventes at modtage henven-
delser fra ansøgeren ved medlemsstatens grænse eller pådens område, har modtaget instrukser om, hvordan deskal håndtere asylansøgninger, herunder instrukser om atvideresende ansøgninger og alle relevante oplysninger tilden kompetente myndighed til behandling,
b) personalet i de pågældende myndigheder har modtaget den
uddannelse, der er nødvendig for at konstatere, at der er taleom en asylansøgning, og foretage de nødvendige skridt ioverensstemmelse med de nævnte instrukser.
Artikel 6
Retten til at forblive i medlemsstaten under behandlingen
af ansøgningen
1. Asylansøgere har lov til at forblive på medlemsstatens
område, indtil den besluttende myndighed har truffet afgørelse.
2. Medlemsstaterne kan kun gøre en undtagelse fra denne
regel, når en ny ansøgning ikke vil blive realitetsbehandlet, jf.artikel 33 og 34.
Artikel 7
Krav til behandlingen af ansøgninger
1. Medlemsstaterne sikrer, at den besluttende myndigheds
afgørelser om asylansøgninger træffes efter en passendebehandling af ansøgningerne. Til det formål sikrer medlems-staterne, at:
a) ansøgningerne behandles og afgørelserne træffes individuelt,
objektivt og upartisk,
b) der indhentes præcise og ajourførte oplysninger fra forskel-
lige kilder, herunder oplysninger fra De Forenede NationersFlygtningehøjkommissær (UNHCR), om den generelle situa-tion i asylansøgernes hjemlande og om nødvendigt i delande, de er rejst igennem, og at disse oplysninger stillestil rådighed for det personale, der har ansvaret for at
behandle ansøgningerne og træffe afgørelse,
c) det personale, der behandler ansøgningerne og træffer afgø-
relse, har den nødvendige viden om de relevante standarder,der finder anvendelse inden for asyl- og flygtningeretten.
2. Medlemsstaterne sikrer, at de myndigheder, der er nævnt i
kapitel IV, får adgang til de generelle oplysninger, der er nævnti stk. 1, litra b), og som er nødvendige for, at de kan udførederes opgaver.DA C 291 E/160 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Artikel 8
Krav til den besluttende myndigheds afgørelser
1. Medlemsstaterne sikrer, at afgørelser om asylansøgninger
meddeles skriftligt.
2. De sikrer også, at de faktiske og retlige grunde anføres i
afgørelsen i tilfælde af afslag på ansøgninger, og at der givesskriftlige oplysninger om, hvordan der kan gøres indsigelsemod en negativ afgørelse.
Artikel 9
Garantier for asylansøgere
1. I forbindelse med de procedurer, der er omhandlet i
kapitel III i dette direktiv, sikrer medlemsstaterne, at alle asylan-søgere er omfattet af følgende garantier:
a) De skal informeres om den procedure, der skal følges, og
om deres rettigheder og forpligtelser under proceduren, på
et sprog, som de med rimelighed kan formodes at forstå.
Oplysningerne skal gives tidligt nok til, at de kan udøve derettigheder, der er garanteret i dette direktiv, og opfylde deforpligtelser, der er fastsat i artikel 16 og artikel 20, stk. 1.
b) De skal, når det er rimeligt, have stillet en tolk til rådighed,
når de forelægger deres sag for de kompetente myndig-heder. Medlemsstaterne betragter det som rimeligt at stilleen tolktil rådighed, hvis den besluttende myndighedindkalder ansøgeren til en samtale, inden der træffes afgø-relse om ansøgningen. I dette tilfælde og i andre tilfælde,hvor de kompetente myndigheder gør brug af en tolk, skal
udgifterne til tolkning afholdes af det offentlige.
c) De må ikke nægtes mulighed for at kommunikere med
UNHCR eller med en anden organisation, der arbejder påvegne af UNHCR på medlemsstatens område efter aftalemed den pågældende medlemsstat.
d) De skal inden for en rimelig frist og på en passende måde
underrettes om den besluttende myndigheds afgørelse om
deres asylansøgning. Hvis en advokat eller anden rådgiverlovmæssigt repræsenterer ansøgeren, kan medlemsstaternevælge at underrette denne om afgørelsen i stedet for asylan-søgeren.
e) De skal underrettes om den besluttende myndigheds afgø-
relse på et sprog, som de med rimelighed kan formodes atforstå, når de ikke bistås eller repræsenteres af en advokateller en anden rådgiver. De oplysninger, der gives, skalomfatte oplysninger om, hvordan der kan gøres indsigelsemod en negativ afgørelse.
2. Hver af de myndige personer, der er omhandlet i artikel
5, stk. 4, informeres i fortrolighed om muligheden for at givede kompetente myndigheder oplysninger om asylansøgningen,inden den besluttende myndighed træffer afgørelse.Hvad angår procedurerne i kapitel IV sikrer medlemsstaterne, at
alle asylansøgere også nyder de garantier, der er nævnt i stk. 1,litra b), c) og d).
Artikel 10
Personer, der indkaldes til personlig samtale
1. Inden den besluttende myndighed træffer afgørelse, skal
asylansøgeren tilbydes en personlig samtale om sin asylansøg-ning med en person, der i henhold til den nationale lovgivninger kompetent til at forestå en sådan samtale.
Medlemsstaterne kan dog fastsætte, at det ikke er nødvendigt at
afholde en samtale med mindreårige under en bestemt alder.
2. Det kan undlades at afholde en personlig samtale, hvis en
individuel vurdering viser, at
a) den besluttende myndighed kan træffe en positiv afgørelse
på grundlag af de foreliggende bevismidler,
b) den kompetente myndighed mener, at ansøgeren er uegnet
eller ude af stand til at deltage i en samtale på grund afomstændigheder, som ansøgeren ikke er herre over. I tvivls-
tilfælde kan medlemsstaterne kræve en læge- eller psykolog-
erklæring,
c) den kompetente myndighed ikke inden for en rimelig frist
kan stille en tolk til rådighed i overensstemmelse med artikel11, stk. 2, litra b),
d) den kompetente myndighed ikke kan afholde samtalen,
fordi ansøgeren uden gyldig grund er udeblevet frasamtalen.
3. I de tilfælde, der er nævnt i stk. 1, andet led, og stk. 2,
litra b), c) og d), skal ansøgeren tilbydes mulighed for, indenden besluttende myndighed træffer afgørelse, at fremsætte
bemærkninger, som træder i stedet for en personlig samtale,
om nødvendigt med bistand fra en advokat eller anden rådgiverog/eller, når der er tale om en mindreårig, en repræsentant.
Hvis der ikke kan afholdes en samtale med ansøgeren, fordi
den kompetente myndighed ikke inden for en rimelig frist kanstille en tolktil rådighed i overensstemmelse med artik el 11,stk. 2, litra b), sikrer medlemsstaterne den pågældende veder-lagsfri bistand fra en advokat eller anden rådgiver og/eller, nårder er tale om en uledsaget mindreårig, en repræsentant, oggiver advokaten eller rådgiveren mulighed for, inden der træffesafgørelse, på ansøgerens vegne at fremsætte bemærkninger,som træder i stedet for personlig samtale.
4. Det forhold, at der ikke er afholdt en personlig samtale af
en af de grunde, der er nævnt i stk. 2, og at der ikke ermodtaget bemærkninger efter stk. 3, forhindrer ikke den beslut-tende myndighed i at træffe afgørelse om en asylansøgning.
Det forhold, at der ikke er afholdt en personlig samtale af de
grunde, der er nævnt i stk. 2 eller 3, har ikke i sig selv negativindvirkning på den besluttende myndigheds afgørelse.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/161
Artikel 11
Krav til den personlige samtale
1. En personlig samtale finder normalt sted, uden at der er
andre familiemedlemmer til stede.
2. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger
til at sikre, at personlige samtaler afholdes under forhold,som giver ansøgerne mulighed for at give en fyldestgørenderedegørelse for grundene til deres ansøgning. Til det formålskal medlemsstaterne:
a) når de udpeger den person, som skal forestå samtalen, og
tolken, bestræbe sig på at tage hensyn til de personlige eller
generelle omstændigheder i forbindelse med ansøgningen,herunder ansøgerens kulturelle oprindelse eller sårbarhed,for så vidt som det er muligt at gøre dette på forhånd, ogden kompetente myndighed har kendskab til de pågældendeomstændigheder,
b) vælge en tolk, der kan sikre en tilfredsstillende kommuni-
kation mellem ansøgeren og den person, der forestårsamtalen. Kommunikationen behøver ikke nødvendigvis at
finde sted på det sprog, som asylansøgeren foretrækker, hvis
der er et andet sprog, som han med rimelighed kanformodes at forstå.
Artikel 12
Den status, som referatet af den personlige samtale
tillægges under proceduren
1. Medlemsstaterne sikrer, at der udarbejdes et referat af alle
personlige samtaler.
2. Medlemsstaterne sikrer, at ansøgerne i rette tid får adgang
til referatet af den personlige samtale, som ligger eller vilkomme til at ligge til grund for afgørelsen.
3. Medlemsstaterne kan anmode ansøgeren om at godkende
indholdet af referatet af den personlige samtale.
I så fald sikrer medlemsstaterne, at ansøgeren har mulighed for
at anmode om eller foreslå rettelser af fejloversættelser ellermisforståelser i referatet.
Hvis ansøgeren nægter at godkende indholdet af referatet af
den personlige samtale, hindrer det ikke den besluttendemyndighed i at træffe afgørelse om den pågældendes ansøg-ning.
Artikel 13
Retten til juridisk bistand og repræsentation
1. Medlemsstaterne giver asylansøgerne mulighed for på en
effektiv måde at rådføre sig med en advokat eller andenrådgiver om spørgsmål, der vedrører deres asylansøgninger, ialle faser af proceduren, herunder når der er truffet en negativafgørelse.
2. Hvis den besluttende myndighed har truffet en negativ
afgørelse, sikrer medlemsstaterne, at den juridiske bistand påbegæring ydes vederlagsfrit, jf. dog bestemmelserne i dette
stykke.
Medlemsstaterne kan:
a) vælge kun at stille vederlagsfri juridisk bistand til rådighed
for dem, der ikke råder over tilstrækkelige midler, for så vidtsom denne bistand er nødvendig for at sikre dem effektiv
adgang til domstolsprøvelse,
b) fastsætte, at vederlagsfri juridisk bistand kun kan ydes af de
advokater eller andre rådgivere, som specifikt i den natio-nale lovgivning er udpeget til at bistå og/eller repræsentereasylansøgere.
Artikel 14
Advokatens eller rådgiverens rettigheder
1. Medlemsstaterne sikrer, at en advokat eller anden
rådgiver, som bistår eller repræsenterer en asylansøger i over-ensstemmelse med national lovgivning, har adgang til de oplys-ninger i ansøgerens sagsakter, som kan forventes at blivebehandlet af de myndigheder, der er nævnt i kapitel IV.
Medlemsstaterne sikrer, at den advokat eller anden rådgiver,
som bistår eller repræsenterer en asylansøger, har adgang tillukkede områder med henblik på at besøge ansøgeren.Medlemsstaterne kan kun begrænse mulighederne for atbesøge ansøgere i lukkede områder, når en sådan begrænsningi henhold til nationale love eller bestemmelser er objektivtnødvendig for områdets sikkerhed eller for at sikre en effektivbehandling af ansøgningen, og advokatens eller rådgiverensadgang ikke derved begrænses væsentligt eller umuliggøres.
2. Medlemsstaterne sikrer, at den advokat eller anden
rådgiver, som bistår eller repræsenterer en asylansøger, rettidigtinformeres om, hvor og hvornår den personlige samtale, der eromhandlet i artikel 10, 11 og 12, afholdes, og har tilladelse tilat være til stede under samtalen.
Medlemsstaterne fastsætter regler for advokaters eller andre
rådgiveres tilstedeværelse under alle andre samtaler underproceduren, uden at dette i øvrigt berører denne artikel ellerartikel 15, stk. 1, litra b).
Artikel 15
Garantier for uledsagede mindreårige
1. I forbindelse med alle de procedurer, der er omhandlet i
dette direktiv, sørger medlemsstaterne for, at alle uledsagedemindreårige sikres følgende garantier, jf. dog artikel 10 og 12:
a) der skal snarest muligt udpeges en repræsentant, der skal
repræsentere og/eller bistå dem i forbindelse med behand-lingen af ansøgningen,
b) repræsentanten skal have mulighed for at hjælpe dem med
at forberede sig på den personlige samtale. Medlemsstaternetillader repræsentanten at være til stede under samtalen ogstille spørgsmål eller fremsætte bemærkninger.DA C 291 E/162 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
2. Medlemsstaterne sikrer, at:
a) hvis en uledsaget mindreårig deltager i en personlig samtale
om sin asylansøgning i overensstemmelse med artikel 10,11 og 12, forestås samtalen af en person, der har detnødvendige kendskab til mindreåriges særlige behov,
b) det er en embedsmand, der er uddannet i mindreåriges
særlige behov, der træffer afgørelse om ansøgningen fra
en uledsaget mindreårig.
3. Medlemsstater, der benytter sig af lægeundersøgelser til at
bestemme uledsagede mindreåriges alder, skal sikre, at:
a) uledsagede mindreårige inden behandlingen af deres asylan-
søgning underrettes om muligheden for aldersbestemmelsegennem en lægeundersøgelse på et sprog, som de medrimelighed kan formodes at forstå,
b) afgørelsen om at afvise en asylansøgning fra en uledsaget
mindreårig, som har nægtet at lade sig underkaste dennelægeundersøgelse, ikke udelukkende baseres på dennevægring.
Artikel 16
Fastlæggelse af sagens konkrete omstændigheder under
proceduren
1. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at
gøre det muligt for asylansøgeren at opfylde sin pligt til atsamarbejde for at hjælpe de kompetente myndigheder med atfastlægge sagens konkrete omstændigheder.
En ansøger anses for at have opfyldt denne pligt, hvis vedkom-
mende har fremlagt alle de konkrete omstændigheder i sin sag,der er relevante for sagsbehandlingen, så fyldestgørende sommuligt og underbygget disse med alle de bevismidler, han råderover, tidligt noktil, at den besluttende myndighed k an træffeafgørelse.
2. En asylansøger anses for at have fremlagt alle relevante
omstændigheder i sin sag, hvis vedkommende har afgivetforklaringer om sin alder, baggrund, identitet, nationalitet,rejseruter og identitets- og rejsedokumenter og fremlagt grun-dene til sin frygt for forfølgelse.
Når ansøgeren har bestræbt sig på at underbygge sine erklæ-
ringer om de relevante omstændigheder med alle de bevis-midler, han råder over, og givet en tilfredsstillende forklaringpå en eventuel mangel på bevismidler, vurderer den besluttendemyndighed ud fra en vurdering af bevismidlerne, om frygtenfor forfølgelse er velbegrundet.
3. Medlemsstaterne sikrer, at den besluttende myndighed,
selv om der måtte mangle bevis for visse af ansøgerens forkla-ringer, lader tvivlen komme ansøgeren til gode, hvis følgendebetingelser er opfyldt:
a) ansøgeren har oprigtigt bestræbt sig på at underbygge sin
påstand,
b) alle de bevismidler, ansøgeren råder over, er fremlagt og om
muligt kontrolleret,
c) sagsbehandleren skønner, at ansøgerens forklaringer er
sammenhængende og troværdige og ikke strider imodalment kendte fakta, der er relevante for den pågældendessag.Artikel 17
Frihedsberøvelse i afventning af en afgørelse fra den
besluttende myndighed
1. Uden at dette i øvrigt berører artikel 18, frihedsberøver
medlemsstaterne ikke en asylansøger, alene fordi hans asylan-søgning skal behandles, inden den besluttende myndighedtræffer afgørelse.
Medlemsstaterne kan dog kun frihedsberøve en asylansøger
under behandlingen af ansøgningen, hvis frihedsberøvelsen ioverensstemmelse med en procedure, der er fastlagt i nationalelove eller bestemmelser, er objektivt nødvendig for en effektivbehandling af ansøgningen, eller hvis der i betragtning af ansø-gerens personlige adfærd er stor sandsynlighed for, at hanforsvinder.
2. Medlemsstaterne kan også frihedsberøve en asylansøger
under behandlingen af den pågældendes ansøgning, hvis derer grund til at mene, at en sådan begrænsning af ansøgerensbevægelsesfrihed er nødvendig for, at der hurtigt kan træffesafgørelse. Frihedsberøvelse på dette grundlag kan højst opret-holdes i to uger.
3. Medlemsstaterne fastlægger muligheden for en indledende
domstolsprøvelse og efterfølgende regelmæssige domstolsprø-velser af beslutningen om frihedsberøvelse af asylansøgere,der frihedsberøves i medfør af stk. 1.
Medlemsstaterne sikrer, at den domstol, der skal prøve beslut-
ningen om frihedsberøvelse, er kompetent til at prøve, omfrihedsberøvelsen er forenelig med bestemmelserne i denneartikel.
Artikel 18
Frihedsberøvelse efter accept af overtagelse i henhold til
Rådets forordning ...
1. Medlemsstaterne kan frihedsberøve ansøgeren for at
forhindre, at han forsvinder eller tager ulovligt ophold, fradet tidspunkt, hvor en anden medlemsstat har accepteret atovertage eller tilbagetage ansøgeren i overensstemmelse medRådets forordning . . . [om fastsættelse af kriterier og proce-durer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig forbehandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredje-landsstatsborger i en af medlemsstaterne], indtil ansøgerenoverføres til den anden medlemsstat. Frihedsberøvelse pådette grundlag kan højst opretholdes i en måned.
2. Medlemsstaterne sikrer, at den myndighed, der skal prøve
beslutningen om frihedsberøvelse, er kompetent til at prøve,om frihedsberøvelsen er lovlig efter bestemmelserne i denneartikel.
Artikel 19
Procedure i tilfælde af frafald af ansøgningen
1. Når en asylansøger eksplicit frafalder sin asylansøgning,
sikrer medlemsstaterne, at den besluttende myndighed træfferafgørelse om enten at afbryde sagsbehandlingen eller, hvis derforeligger oplysninger, som muliggør dette, at afvise ansøg-ningen af en anden grund i overensstemmelse med dettedirektiv.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/163
2. Medlemsstaterne kan også fastsætte, at den besluttende
myndighed kan beslutte at afbryde sagsbehandlingen uden attræffe afgørelse. I så fald sikrer medlemsstaterne, at den beslut-tende myndighed anfører dette i sagens akter.
Artikel 20
Procedure i tilfælde af implicit frafald eller opgivelse af
ansøgningen
1. Når der er rimelig grund til at antage, at en asylansøger
implicit har frafaldet eller opgivet sin asylansøgning, sikrermedlemsstaterne, at den besluttende myndighed træffer afgø-relse om enten at afbryde sagsbehandlingen eller, hvis derforeligger oplysninger, som muliggør dette, at afvise ansøg-ningen af en anden grund i overensstemmelse med dettedirektiv.
Medlemsstaterne kan antage, at ansøgeren implicit har frafaldet
eller opgivet sin asylansøgning, når det konstateres, at:
a) ansøgeren ikke inden for et rimeligt tidsrum har overholdt
sin meldepligt eller andre forpligtelser til at kommunikere,ikke har besvaret anmodninger om oplysninger, der er afgø-rende for den pågældendes ansøgning, jf. artikel 16, ellerikke er mødt op til en personlig samtale, jf. artikel 10, 11og 12,
b) ansøgeren er forsvundet eller uden tilladelse har forladt det
sted, hvor vedkommende var indkvarteret eller blev holdtfrihedsberøvet, uden at have kontaktet den kompetentemyndighed inden for et rimeligt tidsrum.
2. Medlemsstaterne sikrer, at en ansøger, der igen melder sig
til den kompetente myndighed, efter at der er truffet afgørelse
om at afbryde sagsbehandlingen, jf. stk. 1, har ret til at anmode
om at få sin sag genoptaget.
Medlemsstaterne sikrer, at den pågældende ikke udsendes i
modstrid med princippet om non-refoulement.
Medlemsstaterne kan tillade, at den besluttende myndighed
genoptager sagsbehandlingen på det stadium, hvor den blevafbrudt.
Artikel 21
UNHCR's rolle
1. Medlemsstaterne giver UNHCR mulighed for:
a) at besøge asylansøgere, herunder asylansøgere, der er
frihedsberøvet eller befinder sig i transitområder i lufthavneeller havne,
b) at få adgang til oplysninger om individuelle asylansøgninger,
om udviklingen i proceduren og om afgørelser, der træffes,forudsat at asylansøgeren indvilger heri,
c) som led i udførelsen af sine overvågningsopgaver i henhold
til Genève-konventionens artikel 35 at fremlægge sine syns-punkter om individuelle asylansøgninger for enhver kompe-tent myndighed i en hvilken som helst fase af proceduren.
2. Stk. 1 finder også anvendelse på en organisation, der
arbejder på medlemsstatens område på vegne af UNHCR efteraftale med den pågældende medlemsstat.
Artikel 22
Databeskyttelse
1. Medlemsstaterne må ikke give oplysninger om individu-
elle asylansøgninger til myndighederne i asylansøgerens hjem-land.
2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at
sikre, at der ikke i forbindelse med behandlingen af en indivi-duel ansøgers sag indhentes oplysninger fra myndighederne iansøgerens hjemland på en måde, der vil føre til, at det afsløresover for disse myndigheder, at den pågældende har ansøgt omasyl.
KAPITEL III
PROCEDURER I FØRSTE INSTANS
Afdeling I
Artikel 23
Formålet med hasteprocedurer
1. Medlemsstaterne kan vedtage eller bibeholde hastepro-
cedurer med henblikpå at:
a) behandle asylansøgninger, der betragtes som uantagelige i
henhold til afdeling II
b) behandle asylansøgninger, der betragtes som åbenbart
grundløse i henhold til afdeling III
c) behandle grundløse ansøgninger i henhold til afdeling IV
d) behandle gentagne asylansøgninger i overensstemmelse med
bestemmelserne i afdeling V
e) træffe afgørelse om, hvorvidt asylansøgere skal have tilla-
delse til at indrejse på en medlemsstats område, i overens-stemmelse med afdeling VI.
2. Medlemsstaterne betragter alle andre procedurer for
behandling af asylansøgninger som normalprocedurer.
Artikel 24
Tidsfrister i hasteprocedurer
1. Medlemsstaterne sikrer, at den besluttende myndighed
træffer afgørelse i hasteproceduren senest tre måneder efterindgivelsen af en asylansøgning.
2. Den tidsfrist, der er nævnt i stk. 1, kan forlænges med tre
måneder, hvis der er gyldige grunde til det.DA C 291 E/164 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
En forlængelse af fristen i en bestemt sag er kun gyldig, hvis
den forkyndes for ansøgeren eller for den advokat eller andenrådgiver, som bistår eller repræsenterer ham.
3. Manglende overholdelse af fristerne i stk. 1 og 2
medfører, at asylansøgningen behandles efter normalpro-ceduren, medmindre medlemsstaterne fastlægger, at en ansøger,som selv er årsag til den manglende overholdelse af de frister,der er nævnt i stk. 1 og 2, ikke kan påberåbe sig følgerne afden manglende overholdelse af fristerne, særlig hvis han ikkeafgiver de oplysninger, han med rimelighed kan forventes atfremlægge, jf. artikel 16, eller hvis han udebliver fra enpersonlig samtale, jf. artikel 10, 11 og 12.
4. Medlemsstaterne kan fastlægge, at en afgørelse anses for
at være truffet i hasteproceduren i de tilfælde, hvor det efterudløbet af de tidsfrister, der er nævnt i stk. 1 og 2, kan fastslås,at ansøgeren uden rimelig grund og i ond tro har tilbageholdtoplysninger, som, hvis de havde været kendt i den fase afproceduren, ville have medført, at der var blevet truffet afgø-relse i hasteproceduren.
5. Denne artikel finder ikke anvendelse, når en af medlems-
staterne anmoder en anden medlemsstat om at overtage enasylansøger i overensstemmelse med Rådets forordning . . .[om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af,hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af enasylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger ien af medlemsstaterne].
Afdeling II
Artikel 25
Uantagelige ansøgninger
Medlemsstaterne kan afvise at antage en bestemt asylansøgning
til behandling, hvis:
a) en anden medlemsstat eller Norge eller Island har anerkendt
ansvaret for behandlingen af ansøgningen i overensstem-melse med kriterierne og procedurerne til afgørelse af,hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen afen asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstats-borger eller en statsløs i en af medlemsstaterne,
b) et land, der ikke er en medlemsstat, i henhold til artikel 26
betragtes som ansøgerens første asylland,
c) et land, der ikke er en medlemsstat, i henhold til artikel 27
og 28 betragtes som et sikkert tredjeland for ansøgeren,
d) et andet land end ansøgerens hjemland har fremsat en
anmodning om udlevering, og det pågældende land entener en anden medlemsstat eller et tredjeland, der kanbetragtes som et sikkert tredjeland efter principperne ibilag I, forudsat at udleveringen til det pågældende land erlovlig,
e) en international straffedomstol har rejst tiltale mod den
pågældende.Artikel 26
Anvendelse af begrebet første asylland
Et land kan betragtes som en asylansøgers første asylland, hvis
asylansøgeren har fået tilladelse til indrejse i det pågældendeland som flygtning eller af andre årsager, der berettiger denpågældende til beskyttelse, og asylansøgeren i det pågældendeland stadig kan nyde en beskyttelse, der er i overensstemmelsemed de relevante folkeretlige standarder.
Artikel 27
Udpegelse af lande som sikre tredjelande
1. Medlemsstaterne kan kun betragte et tredjeland som et
sikkert tredjeland i forbindelse med behandlingen af asylansøg-ninger, når det sker i overensstemmelse med de principper, derer fastsat i bilag I.
2. Medlemsstaterne kan bibeholde eller indføre lovgivning,
der gør det muligt at udpege sikre tredjelande ved lov elleradministrative bestemmelser. Disse love eller administrativebestemmelser skal være forenelige med artikel 28.
3. Medlemsstater, som på datoen for dette direktivs ikraft-
træden har gældende love eller administrative bestemmelser,der udpeger sikre tredjelande, og som ønsker at bibeholde
disse love eller administrative bestemmelser, giver Kommis-
sionen meddelelse om disse love eller administrative bestem-melser senest seks måneder efter vedtagelsen af dette direktivog underretter den straks om enhver senere relevant ændring.
Medlemsstaterne giver hurtigst muligt Kommissionen medde-
lelse om enhver lov eller administrativ bestemmelse, derudpeger lande som sikre tredjelande, og som indføres eftervedtagelsen af dette direktiv, og underretter den straks omenhver senere relevant ændring.
Medlemsstaterne angiver specifikke grunde til udpegelsen af
lande som sikre tredjelande og for senere udelukkelse ellertilføjelse af sådanne lande.
Artikel 28
Anvendelse af begrebet sikkert tredjeland
1. Et land, der ifølge principperne i bilag I er et sikkert
tredjeland, kan, uanset eventuelle lister, kun betragtes som etsikkert tredjeland for en bestemt asylansøger, hvis:
a) ansøgeren enten har forbindelse eller nær tilknytning til
landet eller har haft lejlighed til at nyde beskyttelse framyndighederne i det pågældende land,
b) der er grund til at formode, at den pågældende ansøger vil
få tilladelse til indrejse eller genindrejse i landet, og
c) der ikke er grund til at formode, at landet ikke er et sikkert
tredjeland under hensyntagen til ansøgerens særligeomstændigheder.
2. Når medlemsstaterne fuldbyrder en afgørelse, der hviler
på denne artikel, giver de ansøgeren et dokument på tredjelan-dets sprog, der informerer myndighederne i det pågældendeland om, at ansøgningen ikke har været realitetsbehandlet.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/165
Afdeling III
Artikel 29
Åbenbart grundløse ansøgninger
Medlemsstaterne kan afvise en asylansøgning som værende
åbenbart grundløs, hvis den besluttende myndighed har fast-
slået, at:
a) ansøgeren ved indgivelsen af sin ansøgning og fremlæg-
gelsen af sagens konkrete omstændigheder kun har fremlagtelementer, der tydeligvis ikke er relevante i forhold tilGenève-konventionen,
b) ansøgeren kommer fra et sikkert oprindelsesland, jf. artikel
30 og 31,
c) ansøgeren ud fra en foreløbig vurdering er udelukket fra
flygtningestatus i henhold til Rådets direktiv . . . [Forslagtil Rådets direktiv om fastsættelse af minimumsstandarderfor anerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløsesom flygtninge eller som personer, der af anden grundbehøver international beskyttelse].
Artikel 30
Udpegelse af lande som sikre oprindelseslande
1. Medlemsstaterne kan kun betragte et land som et sikkert
oprindelsesland i forbindelse med behandlingen af asylansøg-ninger, når det sker i overensstemmelse med de principper, derer fastsat i bilag II.
2. Medlemsstaterne kan bibeholde eller indføre lovgivning,
der gør det muligt at udpege sikre oprindelseslande ved loveller administrative bestemmelser. Sådanne love eller admini-strative bestemmelser skal være forenelige med artikel 31.
3. Medlemsstater, som på datoen for dette direktivs ikraft-
træden har gældende love eller administrative bestemmelser,der udpeger sikre oprindelseslande, og som ønsker at bibeholdedisse love eller administrative bestemmelser, giver Kommis-
sionen meddelelse om disse love eller administrative bestem-
melser senest seks måneder efter vedtagelsen af dette direktivog underretter den straks om enhver senere relevant ændring.
Medlemsstaterne underretter hurtigst muligt Kommissionen om
enhver lov eller administrativ bestemmelse, der udpeger landesom sikre oprindelseslande, og som indføres efter vedtagelsenaf dette direktiv, og underretter den straks om enhver senererelevant ændring.
Medlemsstaterne angiver specifikke grunde til udpegelsen af
lande som sikre oprindelseslande og for senere udelukkelseeller tilføjelse af sådanne lande.
Artikel 31
Anvendelse af begrebet sikkert oprindelsesland
Et land, der i overensstemmelse med principperne i bilag II er
et sikkert oprindelsesland, kan kun betragtes som et sikkertoprindelsesland for en bestemt asylansøger, hvis han er stats-borger i det pågældende land, eller, hvis han er statsløs, hvis
der er tale om det land, hvor han tidligere havde fast bopæl, ogder ikke er grund til at antage, at landet ikke er et sikkertoprindelsesland under hensyntagen til hans særlige omstændig-heder.
Afdeling IV
Artikel 32
Andre ansøgninger, der kan behandles i hasteproceduren
Medlemsstaterne kan behandle en asylansøgning i hastepro-
ceduren, hvis:
a) ansøgeren uden gyldig grund har vildledt myndighederne
med hensyn til sin identitet og/eller nationalitet ved at frem-lægge falske oplysninger eller ved at tilbageholde relevanteoplysninger, som kunne have fået negativ indvirkning påafgørelsen,
b) ansøgeren ikke har fremlagt oplysninger, der gør det muligt
at fastslå den pågældendes identitet eller nationalitet med
rimelig sikkerhed, og der er alvorlig grund til at antage, atansøgeren i ond tro har tilintetgjort eller bortskaffet et iden-titets- eller rejsedokument, der ville have medvirket til atfastslå den pågældendes identitet eller nationalitet,
c) ansøgeren bevidst har fremsat falske eller vildledende forkla-
ringer af væsentlig art vedrørende de bevismidler, han harfremlag til støtte for sin asylansøgning,
d) ansøgeren har indgivet en ny ansøgning, der ikke inde-
holder relevante nye oplysninger om vedkommendessærlige forhold eller om situationen i hjemlandet,
e) ansøgeren uden gyldig grund har undladt at indgive sin
ansøgning tidligere, selv om den pågældende havde rigeligmulighed for at gøre det, og udelukkende indgiver enansøgning for at forsinke eller forhindre fuldbyrdelse af entidligere eller forestående afgørelse, som ville medføre
udsendelse af den pågældende,
f) ansøgeren ikke har opfyldt de forpligtelser, der er
omhandlet i artikel 16 og artikel 20, stk. 1,
g) ansøgeren er indrejst ulovligt på medlemsstaternes område
eller uden tilladelse har forlænget sit ophold og uden gyldig
grund ikke har meldt sig til myndighederne, så snart det varmuligt i betragtning af omstændighederne omkring hansindrejse, eller
h) ansøgeren udgør en fare for medlemsstatens sikkerhed eller
efter en endelig dom for en særlig farlig forbrydelse udgøren fare for samfundet i medlemsstaten.
Ansøgningen kan kun afvises, hvis den besluttende myndighed
har fastslået, at ansøgeren ikke har nogen velbegrundet frygtfor forfølgelse i henhold til Rådets direktiv . . . [Forslag tilRådets direktiv om fastsættelse af minimumsstandarder foranerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygt-ninge eller som personer, der af anden grund behøver inter-national beskyttelse].DA C 291 E/166 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
Afdeling V
Artikel 33
Gentagne ansøgninger
1. Medlemsstaterne kan vedtage eller bibeholde en særlig
procedure, som medfører, at der skal foretages en indledende
undersøgelse, jf. stk. 2, når en person på ny indgiver en asylan-
søgning:
a) efter at have frafaldet sin tidligere ansøgning, jf. artikel 19
eller 20, eller
b) efter at der er truffet endelig afgørelse om den pågældendes
tidligere ansøgning.
2. En ny asylansøgning underkastes først en indledende
undersøgelse af, om det, efter at den pågældende har frafaldetsin tidligere ansøgning, eller efter at der er truffet endeligafgørelse om den pågældendes ansøgning, kan konstateres, at:
a) ansøgerens personlige forhold eller retlige situation er
ændret,
b) der er fremkommet nye oplysninger, som viser, at der
kunne være truffet en afgørelse, som var gunstigere foransøgeren,
c) afgørelsen om en tidligere asylansøgning blev truffet på et
forkert eller falsk grundlag, eller
d) der efter national lovgivning er andre grunde til at realitets-
behandle den nye ansøgning.
Hvis en af de grunde, der er nævnt i litra a), b), c) og d), finder
anvendelse, og ansøgeren uden egen skyld var ude af stand tilat gøre de grunde, der er nævnt i dette stykke, gældende underden tidligere procedure, specielt ved at indbringe sagen for endomstol, realitetsbehandles ansøgningen i overensstemmelsemed kapitel II.
Artikel 34
Procedureregler
1. Medlemsstaterne sikrer, at asylansøgere, hvis ansøgning
underkastes en indledende undersøgelse, jf. artikel 33, nyderde garantier, der er nævnt i artikel 9.
2. Medlemsstaterne kan i national lovgivning fastsætte regler
for den indledende undersøgelse, der er omhandlet i artikel 33.Disse regler kan bl.a.:
a) pålægge ansøgeren at oplyse om konkrete omstændigheder
og fremlægge bevismidler, som retfærdiggør, at der indledesen ny procedure,
b) kræve, at ansøgeren fremlægger de nye oplysninger inden
for en bestemt frist efter, at den pågældende har fået oplys-ningerne,
c) tillade, at den indledende undersøgelse udelukkende fore-
tages på et skriftligt grundlag uden en personlig samtale.
Reglerne må ikke gøre det umuligt for en asylansøger at få
adgang til en ny procedure eller medføre, at denne adgang ipraksis bortfalder eller begrænses væsentligt.3. Medlemsstaterne sikrer, at:
a) den besluttende myndighed, som har truffet afgørelse om
den tidligere ansøgning, er ansvarlig for den indledendebehandling,
b) ansøgeren på passende måde underrettes om udfaldet af den
indledende undersøgelse og, hvis ansøgningen ikke vil bliverealitetsbehandlet, om grundende hertil og om mulighe-derne for klage eller anke,
c) den besluttende myndighed snarest muligt realitetsbehandler
den nye ansøgning i overensstemmelse med bestemmelsernei kapitel II, hvis der foreligger en af de situationer, der ernævnt i artikel 33, stk. 2.
Afdeling VI
Artikel 35
Grænseprocedurer
1. Med forbehold af bestemmelserne i denne artikel kan
medlemsstaterne i overensstemmelse med de love eller admini-strative bestemmelser, der er gældende på datoen for vedta-gelsen af dette direktiv, bibeholde specifikke procedurer med
henblikpå ved grænsen at træffe afgørelse om tilladelse til
indrejse på deres område for asylansøgere, der er ankommetog har indgivet en asylansøgning, for så vidt som disse loveeller administrative bestemmelser er forenelige med artikel 5,artikel 6, artikel 8, stk. 2, artikel 13, stk. 1, artikel 14, stk. 1 og2, og artikel 15, 17, 21 og 22.
2. Denne procedure kan også anvendes på asylansøgere, der
ankommer til transitområder i lufthavne og havne.
3. Medlemsstaterne sikrer, at lovene eller de administrative
bestemmelser indeholder regler for de pågældende specifikke
procedurer med hensyn til behandlingen af ansøgningerne ogafgørelsen om ansøgningen, adgang til juridiskbistand ogrepræsentation, proceduren for, varigheden af og betingelsernefor frihedsberøvelse og eventuelle tidsfrister.
4. Medlemsstaterne sikrer, at en beslutning om at nægte en
person tilladelse til indrejse på en medlemsstats område af engrund, der følger af asylansøgningen, træffes inden for en fristpå to uger, idet fristen dog med godkendelse fra en kompetentdomstol efter en procedure, der er fastsat ved lov, kanforlænges med højst to uger.
5. Manglende overholdelse af de frister, der er fastsat i stk.
4, medfører, at asylansøgeren får tilladelse til indrejse påmedlemsstatens område, således at den pågældendes ansøgningkan behandles i overensstemmelse med de øvrige bestemmelseri dette direktiv. Medlemsstaterne sikrer, at asylansøgere, dernægtes tilladelse til indrejse efter denne procedure, nyder degarantier, der er nævnt i kapitel IV.
6. Afslaget på tilladelse til indrejse på medlemsstatens
område kan ikke have forrang for afgørelsen om asylansøg-ningen, medmindre det hviler på et afslag på asylansøgningenefter en realitetsbehandling af sagen foretaget af myndigheder,der er kompetente med hensyn til asyl- og flygtningeretten.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/167
Afdeling VII
Artikel 36
Fratagelse eller ophævelse af flygtningestatus
Medlemsstaterne sikrer, at der kan indledes en undersøgelse
med henblikpå fratagelse eller ophævelse af en bestemt
persons flygtningestatus, når der fremkommer oplysninger,
som viser, at der er grund til at tage gyldigheden af hansflygtningestatus op til fornyet overvejelse.
Artikel 37
Procedureregler
1. Når en besluttende myndighed i en medlemsstat tager en
flygtnings ret til flygtningestatus op til fornyet overvejelse,behandles spørgsmålet om bortfald eller fratagelse af flygtnin-gestatus i normalproceduren i overensstemmelse med bestem-melserne i dette direktiv.
Når en domstol eller et andet organ i en medlemsstat tager en
flygtnings ret til flygtningestatus op til fornyet overvejelse,behandles spørgsmålet om bortfald eller fratagelse af flygtnin-gestatus på de samme betingelser som prøvelsen af afgørelser,der er truffet i normalproceduren.
2. Medlemsstaterne kan fravige artikel 9-12, når det er
teknisk umuligt for den kompetente myndighed at overholdebestemmelserne i de pågældende artikler.
KAPITEL IV
KLAGE- OG ANKEADGANG
Artikel 38
Retten til effektive retsmidler for en domstol
1. Medlemsstaterne sikrer, at asylansøgere har ret til effek-
tive retsmidler for en domstol med hensyn til en afgørelse, der
er truffet om deres asylansøgning.
2. Medlemsstaterne sikrer, at de effektive retsmidler, der er
nævnt i stk. 1, omfatter muligheden for behandling af båderealitetsspørgsmål og retlige spørgsmål.
3. Medlemsstaterne sikrer, at:a) et afslag på genoptagelse af behandlingen af en ansøgning,
efter at den er afbrudt i medfør af artikel 19 og 20, og
b) en forlængelse af den frist, der er fastsat i artikel 24,
også kan underkastes domstolsprøvelse.Artikel 39
Klage- og ankeprocedurer vedrørende afgørelser truffet i
normalproceduren
1. Medlemsstaterne tillader asylansøgere, der anker en afgø-
relse, der er truffet efter normalproceduren, til en domstol, atforblive på den pågældende medlemsstats område, mens deafventer sagens udfald. Medlemsstaterne tillader også asylansø-gere, der påklager en afgørelse, der er truffet i normalpro-ceduren, til et administrativt organ, inden sagen ankes til en
domstol, at forblive på den pågældende medlemsstats område,
mens de afventer sagens udfald.
2. Medlemsstaterne kan fravige stk. 1 i medfør af love eller
administrative bestemmelser, der er gældende på datoen forvedtagelsen af dette direktiv.
3. Når det er fastsat i national lovgivning, at en asylansøger
ikke har ret til at forblive på den pågældende medlemsstatsområde, indtil udfaldet af anken eller klagen foreligger, sikrer
medlemsstaterne, at domstolen har kompetence til enten på
begæring af ansøgeren eller ex officio at afgøre, om ansøgerenunder hensyntagen til sagens særlige omstændigheder kanforblive på den pågældende medlemsstats område.
4. Udvisning må ikke ske, før domstolen har truffet afgø-
relse om den sag, der er nævnt i stk. 3. Medlemsstaterne kanvedtage en undtagelse herfra, når det er besluttet, at asylansø-geren på grund af hensynet til den nationale sikkerhed eller denoffentlige orden er udelukket fra at forblive på den pågældendemedlemsstats område.
Artikel 40
Klage- og ankeprocedurer vedrørende afgørelser truffet i
hasteproceduren
1. Medlemsstaterne fastsætter i national lovgivning bestem-
melser om, i hvilke tilfælde asylansøgere, der anker ellerpåklager en afgørelse, der er truffet i hasteproceduren, til endomstol eller en administrativ myndighed, ikke har lov til atforblive på den pågældende medlemsstats område, mens deafventer sagens udfald.
2. I sådanne tilfælde sikrer medlemsstaterne, at en domstol
har kompetence til enten på begæring af ansøgeren eller exofficio at afgøre, om denne asylansøger i betragtning afsagens særlige omstændigheder kan forblive på den pågældende
medlemsstats område.
3. Udvisning må ikke finde sted, før domstolen har udtalt
sig om den sag, der er nævnt i stk. 2. Medlemsstaterne kanvedtage undtagelser herfra i følgende tilfælde:
a) når det er besluttet, at en asylansøgning ikke kan antages til
behandling, jf. artikel 25,
b) når en domstol allerede har afvist en anmodning fra den
pågældende asylansøger om tilladelse til at forblive på denpågældende medlemsstats område, og det er besluttet, at derikke siden afvisningen er fremlagt nye relevante oplysningervedrørende ansøgerens særlige forhold eller hans hjemland,DA C 291 E/168 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
c) når en ny ansøgning ikke vil blive realitetsbehandlet i over-
ensstemmelse med kapitel II, jf. artikel 33,
d) når det er besluttet, at asylansøgeren på grund af hensynet
til den nationale sikkerhed eller den offentlige orden erudelukket fra at forblive ved grænsen til den pågældendemedlemsstat, i transitområder i lufthavne eller havne i denpågældende medlemsstat eller på den pågældende medlems-stats område.
Artikel 41
Frister for og omfang af sagsbehandlingen ved klage eller
anke
1. Medlemsstaterne:
a) fastsætter rimelige frister for indgivelse af anke og i givet
fald indgivelse af klage; der kan fastsættes kortere frister forindgivelse af anke i forbindelse med afgørelser, der er truffeti hasteproceduren,
b) fastsætter alle andre nødvendige regler for indgivelse af anke
og i givet fald indgivelse af klage,
c) tildeler domstolen beføjelser til at stadfæste eller omstøde
den besluttende myndigheds afgørelse eller beføjelser tilbegge dele,
d) fastsætter regler om, at domstolen, hvis den omstøder en
afgørelse, enten skal hjemvise sagen til den besluttendemyndighed med henblikpå en ny afgørelse eller selv sk altræffe afgørelse om ansøgningens substans.
2. Medlemsstaterne fastsætter betingelserne for, hvornår det
kan antages, at en ansøger implicit har frafaldet eller opgivetsin klage eller anke, samt regler for den procedure, der skalfølges i sådanne tilfælde.
KAPITEL V
ALMINDELIGE OG AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 42
Ikke-forskelsbehandling
Medlemsstaterne gennemfører dette direktiv uden forskels-
behandling på grund af køn, race, nationalitet, tilhørsforholdtil en særlig social gruppe, helbredstilstand, hudfarve, etniskeller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion ellertro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et natio-nalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder ellerseksuel orientering.Artikel 43
Sanktioner
Medlemsstaterne fastsætter de sanktioner, der skal anvendes i
tilfælde af overtrædelse af de nationale bestemmelser, der ervedtaget i medfør af dette direktiv, og træffer enhver fornødenforanstaltning til at sikre, at de håndhæves. Sanktionerne skalvære effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen oghave afskrækkende virkning. Medlemsstaterne giver senest påden dato, der er nævnt i artikel 45, Kommissionen meddelelse
om disse bestemmelser, og underretter den straks om enhver
senere ændring af bestemmelserne.
Artikel 44
Rapport
Senest to år efter den i artikel 45 fastsatte dato aflægger
Kommissionen rapport til Europa-Parlamentet og Rådet omanvendelsen af dette direktiv i medlemsstaterne og foreslår igivet fald de nødvendige ændringer. Medlemsstaterne sender
Kommissionen alle de oplysninger, der er relevante for udarbej-
delsen af denne rapport. Efter fremlæggelsen af denne rapportaflægger Kommissionen mindst hvert andet år rapport tilEuropa-Parlamentet og Rådet om anvendelsen af dette direktivi medlemsstaterne.
Artikel 45
Gennemførelse
Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative
bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senestden 1. januar 2005. De underretter straks Kommissionenherom.
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en
henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsenledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvis-ningen fastsættes af medlemsstaterne.
Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de natio-
nale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der eromfattet af dette direktiv.
Artikel 46
Ikrafttræden
Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggø-
relsen iDe Europæiske Fællesskabers Tidende .
Artikel 47
Adressater
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/169
BILAG I
PRINCIPPER FOR UDPEGELSE AF SIKRE TREDJELANDE
I.Betingelser for udpegelse
Et land betragtes som et sikkert tredjeland, hvis det opfylder følgende to betingelser, for så vidt angår de udenlandske
statsborgere eller statsløse personer, som udpegelsen gælder for:
A. det overholder konsekvent folkerettens standarder for beskyttelse af flygtninge,B. det overholder konsekvent de grundlæggende standarder i den internationale menneskeret, som ikke kan fraviges
under krig eller anden offentlig faretilstand, der truer nationens eksistens.
A.Folkerettens standarder for beskyttelse af flygtninge
1. Et sikkert tredjeland er ethvert land, som har ratificeret Genève-konventionen, overholder denne konventions bestem-
melser om rettigheder for personer, der anerkendes og gives tilladelse til indrejse som flygtninge, og har indført enasylprocedure for personer, der ønsker at blive anerkendt og få tilladelse til indrejse som flygtninge, i overensstem-
melse med følgende principper:
— Asylproceduren er lovfæstet.
— Afgørelser om asylansøgninger træffes objektivt og upartisk.— Asylansøgere har lov til at forblive ved landets grænse eller på dets område, så længe der ikke er truffet afgørelse
om deres asylansøgning.
— Asylansøgere har ret til en personlig samtale, om nødvendigt med bistand fra en tolk.
— Asylansøgere nægtes ikke mulighed for at kommunikere med UNHCR eller andre organisationer, der arbejder på
vegne af UNHCR efter aftale med det pågældende land.
— Der er mulighed for at indbringe afgørelsen om hver enkelt asylansøgning for en højere administrativ myndighed
eller en domstol, eller der findes en effektiv mulighed for at få afgørelsen prøvet.
— UNHCR eller andre organisationer, der arbejder på vegne af UNHCR efter aftale med det pågældende land, har
generelt ret til at besøge asylansøgere og kan anmode myndighederne om oplysninger om individuelle ansøg-ninger, udviklingen i proceduren og de afgørelser, der træffes, og kan under udøvelsen af det overvågningsansvar,der påhviler dem efter Genève-konventionens artikel 35, rette henvendelse til disse myndigheder angående
individuelle asylansøgninger.
2. Uanset ovenstående kan et land, der ikke har ratificeret Genève-konventionen, stadig betragtes som et sikkert
tredjeland, hvis:
— det konsekvent overholder princippet om non-refoulement som fastlagt i OAU's konvention af 10. september
1969 om specifikke aspekter af flygtningeproblemer i Afrika og har indført en procedure, der overholder
ovennævnte principper, for personer, der anmoder om asyl, eller
— det har fulgt konklusionerne i Cartagena-deklarationen om flygtninge af 19.-22. november 1984, således at det
sikres, at de nationale love og administrative bestemmelser afspejler Genève-konventionens principper og krite-
rier, og at der indføres en minimumsstandard for behandling af flygtninge, eller
— det ikke desto mindre i praksis konsekvent overholder de standarder, der er fastlagt i Genève-konventionen med
hensyn til rettigheder for personer, der har behov for international beskyttelse, som defineret i denne konvention,og har indført en procedure for personer, der søger beskyttelse, der er i overensstemmelse med ovennævnte
principper, eller
— det som bekræftet af UNHCR på anden måde imødekommer disse personers behov for international beskyttelse,
enten gennem samarbejde med UNHCR eller med andre organisationer, der arbejder på vegne af UNHCR, eller påandre måder, der af UNHCR anses for at være egnede til dette formål.
I forbindelse med del A er et sikkert tredjeland også et land, der har ratificeret Genève-konventionen, og som, skønt
det (endnu) ikke har indført en procedure i overensstemmelse med principperne i punkt 1), alligevel i praksiskonsekvent overholder Genève-konventionens standarder for de rettigheder, der tilkommer personer, der harbehov for international beskyttelse i Genève-konventionens forstand som bekræftet af UNHCR.
B.Den internationale menneskerets grundlæggende standarder
1. Ethvert land, som har ratificeret enten den europæiske konvention fra 1950 til beskyttelse af menneskerettigheder og
grundlæggende frihedsrettigheder (i det følgende kaldet den europæiske menneskerettighedskonvention) eller bådeden internationale konvention fra 1966 om borgerlige og politiske rettigheder og konventionen fra 1984 om tortur
og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf (i det følgende kaldet torturkonventionen),
og som konsekvent overholder de standarder, der er er fastsat deri, hvad angår retten til livet, frihed for tortur oggrusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling, frihed for slaveri og trældom, forbud mod strafferetligebestemmelser med tilbagevirkende kraft, retten til at blive anerkendt som retssubjekt, frihed for fængsling blot
som følge af manglende evne til at opfylde en kontraktmæssig forpligtelse og retten til at tænke frit og til samvittig-
heds- og religionsfrihed.DA C 291 E/170 De Europæiske FællesskabersTidende 26.11.2002
2. Overholdelse af standarderne med henblik på udpegelse som sikkert tredjeland indebærer også, at det pågældende
land skal sørge for effektive retsmidler, der sikrer, at sådanne udenlandske statsborgere eller statsløse ikke udsendes i
strid med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 3 eller artikel 7 i den internationale konvention omborgerlige og politiske rettigheder og torturkonventionens artikel 3.
II.Udpegelsesprocedure
Enhver generel vurdering af overholdelsen af disse standarder med henblik på udpegelse af et land som et sikkert
tredjeland generelt eller specifikt for bestemte udenlandske statsborgere eller statsløse skal baseres på en række infor-
mationskilder, herunder for eksempel rapporter fra diplomatiske repræsentationer, internationale organisationer og
ikke-statslige organisationer samt presserapporter. Medlemsstaterne kan specielt tage hensyn til oplysninger fra UNHCR.
Rapporten om den generelle vurdering skal være offentligt tilgængelig.Når medlemsstaterne i en individuel afgørelse udelukkende vurderer, om et tredjeland er sikkert hvad angår en bestemt
ansøger, er det ikke nødvendigt at begrunde afgørelsen ud fra en generel vurdering, jf. ovenfor.
BILAG II
PRINCIPPER FOR UDPEGELSE AF SIKRE OPRINDELSESLANDE
I.Betingelser for udpegelse
Et land betragtes som et sikkert oprindelsesland, hvis det konsekvent overholder de grundlæggende standarder i den
internationale menneskeret, som ikke kan fraviges under krig eller anden offentlig faretilstand, der truer nationenseksistens, og det:
A. har demokratiske strukturer, og følgende rettigheder konsekvent overholdes i landet: retten til at tænke frit og til
samvittigheds- og religionsfrihed, retten til ytringsfrihed, retten til frit at deltage i fredelige forsamlinger, retten til
foreningsfrihed, herunder retten til at oprette og slutte sig til fagforeninger, og retten til at deltage i sit lands styre
enten direkte eller gennem frit valgte repræsentanter,
B. tillader, at internationale organisationer og NGO'er fører tilsyn med overholdelsen af menneskerettighederne,C. er et retssamfund, og følgende rettigheder konsekvent overholdes i landet: retten til frihed og personlig sikkerhed,
retten til at blive anerkendt som retssubjekt og lighed for loven,
D. råder over generelt effektive retsmidler mod krænkelser af disse borgerlige og politiske rettigheder og i givet fald
ekstraordinære retsmidler,
E. er et stabilt land.
II.Udpegelsesprocedure
Enhver generel vurdering af overholdelsen af disse standarder med henblik på udpegelse af et land som et sikkert
oprindelsesland skal baseres på en række informationskilder, herunder f.eks. rapporter fra diplomatiske repræsentationer,internationale organisationer og ikke-statslige organisationer samt presserapporter. Medlemsstaterne kan specielt tage
hensyn til oplysninger fra UNHCR.
Rapporten om den generelle vurdering skal være offentligt tilgængelig.Når medlemsstaterne i en individuel afgørelse udelukkende vurderer, om et oprindelsesland er sikkert, hvad angår en
bestemt ansøger, er det ikke nødvendigt at begrunde afgørelsen ud fra en generel vurdering, jf. ovenfor.DA 26.11.2002 De Europæiske FællesskabersTidende C 291 E/171