EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 18.12.2018 COM(2018) 858 final RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om gennemførelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager



1.Indledning 1.1.Baggrund Direktiv 2012/13/EU om ret til information under straffesager ("Direktivet") er det andet instrument, der er blevet vedtaget i henhold til køreplanen med henblik på at styrke mistænktes eller tiltaltes proceduremæssige rettigheder i straffesager . Den 11. december 2009 udtrykte Det Europæiske Råd tilfredshed med køreplanen og gjorde den til en del af Stockholmprogrammet — Et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse . Den første foranstaltning, som blev vedtaget i henhold til køreplanen, var direktiv 2010/64/EU om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager . Efter vedtagelsen af disse første to direktiver er arbejdet vedrørende proceduremæssige rettigheder fortsat. EU har siden vedtaget yderligere fire direktiver om ret til adgang til advokatbistand og til at kommunikere med tredjemand under frihedsberøvelse , om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen , om retssikkerhedsgarantier for børn og om retshjælp . De seks direktiver skal tilsammen bidrage til at nå den generelle målsætning om at øge den gensidige tillid ved at sikre en bedre anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse, der udgør hjørnestenen i EU som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det gør direktiverne ved at fastsætte fælles mindstestandarder for proceduremæssige rettigheder i alle straffesager og ved at sikre en mere ensartet gennemførelse af retten til en retfærdig rettergang i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention (EMRK). 1.2.Direktivets formål og hovedelementer Direktiv 2012/13/EU skal bidrage til at sikre, at mistænktes og tiltaltes ret til information i straffesager overholdes i praksis. Ved at fastsætte fælles minimumsregler vedrørende retten til information i straffesager (og i sager angående europæiske arrestordrer) sigter direktivet mod at øge medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer. Med henblik herpå bygger direktivet på og søger at fremme de rettigheder, der for eksempel er fastsat i artikel 47 og 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder . Direktivet fastsætter mindstestandarder for alle mistænkte og tiltalte personer i EU uanset deres retlige status, statsborgerskab eller nationalitet. Det er udarbejdet med det formål at forhindre rettergangsfejl og nedbringe antallet af appelsager. Direktivet fastsætter retten til information i straffesager og sager angående europæiske arrestordrer. Denne ret oppebæres fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en lovovertrædelse, og indtil sagens afslutning. Direktivet fastsætter retten til information om de proceduremæssige rettigheder, hvilket kan ske mundtligt (artikel 3) eller skriftligt i forbindelse med frihedsberøvelse (artikel 4) samt i sager angående en europæisk arrestordre (artikel 5), retten til information om tiltalen (artikel 6) og retten til adgang til aktindsigt i materiale i sagen (artikel 7). 1.3.Gennemførelsesrapportens omfang Denne evaluering af gennemførelsen af direktivet er foretaget i henhold til direktivets artikel 12, hvori det bestemmes, at Kommissionen skal aflægge rapport til Europa-Parlamentet og Rådet med en vurdering af, i hvilket omfang medlemsstaterne har truffet de nødvendige foranstaltninger til at opfylde direktivet. Beskrivelser og analyser i nærværende rapport er overvejende baseret på oplysninger forelagt af medlemsstaterne. De er blevet suppleret med offentligt tilgængelige undersøgelser foretaget af Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder eller af eksterne interessenter, der har foretaget en vurdering af gennemførelsen af direktiverne om proceduremæssige rettigheder med projekttilskud fra programmet for retlige anliggender . Rapporten sætter fokus på de tiltag, som medlemsstaterne har iværksat indtil nu til gennemførelse af direktivet. Den evaluerer, hvorvidt medlemsstaterne har gennemført direktivet inden for den fastlagte tidsramme, og om de nationale lovgivninger indfrier målsætningen og opfylder direktivets krav. 2.Generel vurdering I medfør af artikel 11 skulle medlemsstaterne indarbejde direktivet i den nationale lovgivning senest den 2. juni 2014. På datoen for gennemførelsesperiodens udløb havde syv medlemsstater ikke meddelt de nødvendige foranstaltninger til Kommissionen: Cypern, Den Tjekkiske Republik, Luxembourg, Malta, Slovenien, Slovakiet og Spanien. Kommissionen besluttede derfor i juli 2014 at indlede traktatbrudssager i henhold til artikel 258 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde mod de syv nævnte medlemsstater for at have undladt at meddele deres gennemførelsesforanstaltninger. Kommissionens primære mål var at sikre, at alle medlemsstater indarbejder direktivets krav i deres nationale lovgivning, så de rettigheder, direktivet fastsætter, beskyttes i hele Den Europæiske Union. Gennemførelsen af direktivet er en forudsætning for en korrekt evaluering af, i hvilket omfang medlemsstaterne har gennemført de nødvendige foranstaltninger til overholdelse af direktivet.

Kommissionen indledte evalueringen af, hvorvidt de nationale foranstaltninger er i overensstemmelse med direktivet, straks efter modtagelse af meddelelse fra medlemsstaterne. Imidlertid indarbejdede Luxembourg for eksempel først direktivet i lovgivningen i marts 2017, og Rumænien afsluttede den indledningsvist delvise meddelelse af gennemførelsesforanstaltninger den 12. juli 2016 og den 6. oktober 2017. Forsinkelserne i gennemførelsen har ført til forsinkelse af den samlede evalueringsproces. De sidste traktatbrudssager vedrørende manglende indberetning kunne først afsluttes i januar 2018. Under disse omstændigheder og henset til den komplekse karakter af vurderingen af samtlige de foranstaltninger, der er blevet meddelt af de 27 medlemsstater, der er bundet af direktivet, særligt med hensyn til deres forskellige nationale retssystemer, har Kommissionen ikke været i stand til at forelægge denne rapport på et tidligere tidspunkt. Selv om direktivets virkninger afgrænses til fastsættelse af minimumsregler, og der dermed stadig er mulighed for afvigelser mellem de enkelte landes nationale strafferetsplejelovgivning, pålægger det dog medlemsstaterne en række klare forpligtelser. Evalueringen har afdækket en række problemer med overholdelse af direktivet i flere medlemsstater, navnlig vedrørende meddelelse om rettigheder i straffesager og sager angående europæiske arrestordrer, retten til information om tiltalen og retten til aktindsigt i materiale i sagen. Med mindre problemerne bliver afhjulpet, kan sådanne forskelle have en negativ effekt på den reelle udøvelse af de rettigheder, som fastsættes med direktivet. Kommissionen træffer alle passende foranstaltninger for at sikre overensstemmelse med direktivet i hele Den Europæiske Union og indleder traktatbrudssager i henhold til artikel 258 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, hvor det måtte være nødvendigt. I medfør af artikel 1 og 2 i protokol (nr. 22) deltager Danmark ikke i vedtagelsen af direktivet, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark. Derfor er Danmark ikke medtaget i den følgende evaluering. I medfør af artikel 3 i protokol (nr. 21) om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed har Det Forenede Kongerige og Irland meddelt, at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af direktivet. 3.Særlige vurderingspunkter 3.1.Direktivets genstand (artikel 1) Ifølge direktivets artikel 1 fastsætter direktivet regler om retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder i straffesager og tiltalen mod dem samt for personer i sager vedrørende en europæisk arrestordre. De fleste medlemsstater havde eksisterende lovgivning vedrørende retten til information. I forbindelse med gennemførelsesprocessen skulle medlemsstaterne således tilpasse eventuel eksisterende lovgivning eller vedtage en mere specifik lovgivning. 3.2.Anvendelse (artikel 2) Direktivets artikel 2 beskriver direktivets anvendelsesområde. 3.2.1.Anvendelsesområde — artikel 2, stk. 1 Det fastlægges i direktivets artikel 2, stk. 1, at retten til information i straffesager og sager vedrørende fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre finder anvendelse fra det tidspunkt, hvor en person af de kompetente myndigheder i en medlemsstat bliver gjort opmærksom på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt for at have begået en strafbar handling, og indtil sagen afsluttes, dvs. indtil sagen er endeligt afgjort. Ifølge direktivets betragtning 19 bør de kompetente myndigheder "straks informere den mistænkte eller tiltalte […] og senest inden politiets eller en anden kompetent myndigheds første officielle afhøring […]2. De fleste medlemsstater tager ikke specifikt højde for det tidspunkt, hvor en mistænkt eller tiltalt person "bliver gjort opmærksom" på, at vedkommende er mistænkt eller tiltalt, og de angiver heller ikke specifikt, at retten til information gælder i hele straffesagens forløb. En systematisk analyse af de forskellige stadier af en straffesag i de forskellige nationale lovgivninger viser dog, at bestemmelserne overholdes for en lang række medlemsstaters vedkommende. Der er imidlertid problemer i tre medlemsstater , der kun fastsætter en forpligtelse til at give information om rettigheder, når en person frihedsberøves. Den samme beskyttelse gælder ikke for personer, der ikke frihedsberøves. Med hensyn til det personlige anvendelsesområde er der visse uoverensstemmelser i medlemsstaternes lovgivning med hensyn til begrebet "mistænkt" og "tiltalt". Et overvejende flertal af medlemsstaterne skelner mellem de to begreber ved henvisning til personer, der er genstand for en straffesag. To medlemsstater bruger imidlertid kun begrebet "tiltalt" i deres retssystemer, men ikke begrebet "mistænkt". En person betragtes som tiltalt, når vedkommende er blevet anklaget for en kriminel handling. 3.2.2.Mindre alvorlige strafbare handlinger — artikel 2, stk. 2 Direktivets artikel 2, stk. 2, bestemmer, at hvis lovgivningen i en medlemsstat fastsætter, at andre myndigheder end en domstol med kompetence til afgørelse af straffesager kan pålægge sanktioner for mindre alvorlige strafbare handlinger, og pålægningen af sanktioner kan appelleres til en sådan domstol, sikres retten til information i appelsagen.

Denne bestemmelse er relevant i de medlemsstater, hvor administrative myndigheder, politi og domstole med kompetence i ikke-strafferetlige sager har ansvar for at behandle sager vedrørende mindre alvorlige strafbare handlinger. For de øvrige medlemsstater er bestemmelsen ikke relevant, da sanktioner for mindre alvorlige strafbare handlinger pålægges af domstole med kompetence til afgørelse af straffesager. 3.3.Retten til information om rettigheder (artikel 3) Direktivets artikel 3 bestemmer, at mistænkte og tiltalte straks skal informeres om mindst de processuelle rettigheder, der er nævnt i artiklen. Informationerne skal gives mundtligt eller skriftligt i et enkelt og letforståeligt sprog, og der skal tages hensyn til sårbare mistænkte eller sårbare tiltalte personers særlige behov. 3.3.1.Information om processuelle rettigheder — artikel 3, stk. 1 I henhold til direktivets artikel 3, stk. 1, og på baggrund af betragtning 19 i skal mistænkte og tiltalte personer informeres straks. De fleste medlemsstater har gennemført denne bestemmelse i medfør af direktivet. Selv om flere medlemsstater ikke eksplicit nævner kravet om, at information skal gives "straks", kan det udledes af bestemmelser om, at mistænkte og tiltalte skal informeres om deres rettigheder senest før den første afhøring. I tre medlemsstater gives information om rettigheder kun, når personen frihedsberøves (se afsnit 3.2.1). 3.3.1.1. Information om retten til at få adgang til en advokat — artikel 3, stk. 1, litra a) Artikel 3, stk. 1, litra a), er blevet fuldt indarbejdet i lovgivningen af næsten alle medlemsstater. Dog har tre medlemsstater enten ikke indarbejdet bestemmelsen i lovgivningen eller ikke indarbejdet den i lovgivningen om sager vedrørende mindre alvorlige strafbare handlinger. I tre medlemsstater gives information om rettigheder ikke til mistænkte og tiltalte, der ikke frihedsberøves. 3.3.1.2. Information om eventuelle rettigheder til gratis retshjælp og betingelserne for at få sådan retshjælp — artikel 3, stk. 1, litra b) 25 medlemsstater har indført regler om information til mistænkte og tiltalte personer vedrørende ret til gratis retshjælp, men to medlemsstater har ingen bestemmelser på området. I nogle medlemsstater er der konstateret uoverensstemmelse, da den nationale lovgivning ikke klart beskriver, at information om betingelserne for at opnå gratis retshjælp skal gives til den mistænkte eller tiltalte person. I en enkelt medlemsstat sikres information om retten til gratis retshjælp ikke i sager vedrørende mindre alvorlige strafbare handlinger. Endelig gives den relevante information i tre medlemsstater kun til personer, der frihedsberøves. 3.3.1.3. Information om retten til at blive informeret om tiltalen — artikel 3, stk. 1, litra c) Næsten alle medlemsstater har indarbejdet denne bestemmelse i lovgivningen. I tre medlemsstater gives denne information dog kun, når personen frihedsberøves. 3.3.1.4. Information om retten til tolkning og oversættelse — artikel 3, stk. 1, litra d) Størstedelen af medlemsstaterne har overholdt denne bestemmelse. Der konstateres dog problemer med manglende overholdelse i få medlemsstater, hvor der ikke foreligger entydig lovgivning om retten til information om tolkning og oversættelse. I to medlemsstater sikrer den nationale lovgivning hverken retten til oversættelse eller retten til information herom. 3.3.1.5. Information om retten til ikke at udtale sig — artikel 3, stk. 1, litra e) Alle medlemsstater på nær en enkelt har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. Mange medlemsstater har indarbejdet bestemmelsen i deres lovgivning med større detaljeringsgrad, f.eks. med tilføjelse af, at retten til ikke at udtale sig ledsages af retten til at kommentere tiltalen eller retten til at udtale sig eller indvilge i eller nægte at besvare spørgsmål. 3.3.2.Informationerne gives i et "enkelt og letforståeligt" sprog, og der tages hensyn til sårbare mistænkte eller sårbare tiltalte personers særlige behov — artikel 3, stk. 2 De fleste medlemsstater har indarbejdet denne bestemmelse i lovgivningen, dog på forskellige måder. I nogle medlemsstater indeholder lovgivningen en generel reference til sårbare personer uden at definere sårbarhed eller nævne konkrete grupper . Flere medlemsstaters lovgivning nævner specifikke grupper af sårbare personer, f.eks.: ·høre- og talehæmmede ·synshæmmede

·mentalt handicappede ·personer med intelligenshandicap ·personer med psykiske problemer ·personer over 75 år ·gravide kvinder ·enlige forældre med mindreårige børn ·personer, der har været udsat for tortur, voldtægt eller andre alvorlige former for psykisk, fysisk eller seksuel vold. Nogle medlemsstater sikrer dog ikke sårbare personer særbehandling, og det er i modstrid med direktivet. I en enkelt medlemsstat skal der kun tages hensyn til sårbare personers særlige behov, hvis personen arresteres. Nogle få retskredse mangler klar lovgivning om, hvem der beskyttes og hvornår. Elleve medlemsstater nævner i den nationale lovgivning eksplicit kravet om, at information om rettigheder skal gives i et "enkelt og letforståeligt sprog". 14 medlemsstater opfylder imidlertid ikke kravet om, at den relevante information skal gives på et sprog, som personen forstår, eller det fremgår ikke af lovgivningen, at informationen skal gives på et "enkelt og letforståeligt sprog". 3.4.Meddelelse om rettigheder i forbindelse med anholdelse (artikel 4) I henhold til direktivets artikel 4 skal medlemsstaterne sikre, at en person, der anholdes eller tilbageholdes, straks modtager en skriftlig meddelelse med information om de yderligere specifikke rettigheder i henhold til direktivet. Direktivets bilag indeholder standardformuleringer til meddelelsen om rettigheder til (I) personer, der er anholdes eller tilbageholdes, og (II) personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre. 3.4.1.Bestemmelser om meddelelse om rettigheder — artikel 4, stk. 1 I medfør at direktivets artikel 4, stk. 1, skal medlemsstaterne sikre, at en mistænkt eller tiltalt person, der anholdes eller tilbageholdes, straks modtager en skriftlig meddelelse om rettigheder. Den pågældende skal have lejlighed til at læse meddelelsen om rettigheder og skal have lov til at beholde den hos sig i al den tid, vedkommende er frihedsberøvet. Næsten alle medlemsstaterne har nationale regler vedrørende meddelelse om rettigheder. Nogle medlemsstater anvender begrebet meddelelse om rettigheder, og nogle anvender andre begreber såsom "erklæring", "skriftlig information, meddelelse eller underretning" eller "folder". Trods anvendelsen af forskellige begreber opfylder alle de dokumenter, der henvises til i medlemsstaternes respektive nationale lovgivning, kravene til en meddelelse om rettigheder i henhold til direktivet. I en enkelt medlemsstat indeholder lovgivningen ikke bestemmelser specifikt om en meddelelse om rettigheder. Der henvises til en skriftlig erklæring om rettigheder, men formålet er ikke udelukkende at give information. Erklæringen udleveres til en person, når denne formelt bliver tiltalt, og forelægges sammen med et anklageskrift og en forhørsrapport, der skal underskrives. Dokumentet nævner nogle af tiltaltes rettigheder, men følger ikke den liste, der fremgår af direktivet. En yderligere medlemsstat benytter ikke en enslydende meddelelse om rettigheder. Domstolene og politiet benytter forskellige standardmeddelelser, og det er uklart, om de forskellige standardmeddelelser nævner alle de rettigheder, der kræves i medfør af direktivet. Derudover sikres det ikke, at personen har ret til at beholde meddelelsen. De fleste medlemsstater har i deres lovgivning indarbejdet kravet om, at meddelelsen om rettigheder skal modtages "straks"; dog er det formuleret på forskellige måder i landenes nationale lovgivninger. I nogle få medlemsstater fastsætter lovgivningen ikke, hvornår meddelelsen skal gives, eller myndighedernes forpligtelse varierer afhængigt af straffesagens art. Det er ikke alle medlemsstater, der eksplicit har indarbejdet kravet om, at mistænkte og tiltalte skal have mulighed for at læse og beholde meddelelsen om rettigheder. Derudover tillader en enkelt medlemsstat afvigelse fra kravet om at sikre, at personen modtager informationen skriftligt (heller ikke på et senere tidspunkt) i sager, hvor det med rimelighed kan gøres gældende, at skriftlig information ikke kan gives, og mundtlig information vurderes som værende tilstrækkelig. 3.4.2.Indholdet i meddelelse om rettigheder — artikel 4, stk. 2 Direktivets artikel 4, stk. 2, indeholder en liste over rettigheder, som meddelelsen om rettigheder skal nævne, ud over informationen i medfør af direktivets artikel 3, nemlig:

(a)retten til aktindsigt i materiale i sagen (b)retten til, at konsulære myndigheder og én person underrettes (c)retten til at få adgang til akut lægehjælp samt (d)det maksimale antal timer eller dage, den pågældende vil kunne være frihedsberøvet, inden vedkommende stilles for en retslig myndighed. 3.4.2.1. Information om retten til aktindsigt i materiale i sagen — artikel 4, stk. 2, litra a) Flertallet af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. Nogle medlemsstater henviser generelt til retten til aktindsigt i materiale i sagen, f.eks. retten til gennemse eller gennemgå sagens akter eller retten til aktindsigt i bevismaterialer eller retslige dokumenter, dokumenter vedrørende straffesagen eller information indhentet i forbindelse med den strafferetlige efterforskning. Der er dog en række problemstillinger i otte medlemsstater. Den medlemsstat, der ikke anvender en "meddelelse om rettigheder" (se afsnit 3.4.1), har ikke indført bestemmelser vedrørende retten til aktindsigt i materiale om sagen. Fire medlemsstater tilbyder aktindsigt i væsentlige dokumenter vedrørende anholdelse og tilbageholdelse i stedet for generel information om aktindsigt i materiale om sagen. Endelig er det i en enkelt medlemsstat uklart, om information om retten til aktindsigt i materiale om sagen i visse typer straffesager er inkluderet i meddelelsen om rettigheder. 3.4.2.2. Information om retten til, at konsulære myndigheder og én person underrettes — artikel 4, stk. 2, litra b) Et overvejende flertal af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i den nationale lovgivning. Der var i nogle få medlemsstater problemer med overensstemmelse med direktivet, for eksempel som følge af begrænset ret til kun at kontakte familiemedlemmer eller til at kontakte en slægtning, uddannelsesinstitution eller arbejdsgiver. I en enkelt medlemsstat indgår information om retten til at kontakte konsulære myndigheder ikke i meddelelsen om rettigheder. 3.4.2.3. Information om retten til at få adgang til akut lægehjælp — artikel 4, stk. 2, litra c) Næsten alle medlemsstater (undtaget en enkelt) har indarbejdet denne bestemmelse i lovgivningen. En enkelt medlemsstat giver ret til lægehjælp, men det er ikke nævnt i selve meddelelsen om rettigheder. 3.4.2.4.Information om det maksimale antal timer eller dage, den pågældende vil kunne være frihedsberøvet, inden vedkommende stilles for en retslig myndighed — artikel 4, stk. 2, litra b) Et overvejende flertal af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. Den nationale lovgivning i de enkelte lande varierer dog en del, da direktivet ikke fastsætter en øverste tidsgrænse for, hvor længe en person må være frihedsberøvet, før vedkommende stilles for en retslig myndighed. Der foreligger problemstillinger i fem medlemsstater, da de nationale udgaver af meddelelsen om rettigheder ikke indeholder information om længden af denne tidsperiode. I en enkelt medlemsstat indeholder den meddelelse om rettigheder, der gives til tilbageholdte personer, relevant information, hvorimod meddelelsen om rettigheder, der gives til anholdte personer, ikke omtaler den øverste tidsgrænse for frihedsberøvelse. 3.4.3.Grundlæggende information om mulighed for at anfægte anholdelsens eller tilbageholdelsens lovlighed og anmode om midlertidig løsladelse — artikel 4, stk. 3 I henhold til direktivets artikel 4, stk. 3, skal meddelelsen om rettigheder indeholde information om enhver mulighed for i henhold til national lovgivning at anfægte anholdelsens lovlighed opnå en prøvelse af tilbageholdelsen eller anmode om midlertidig løsladelse. Flertallet af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. I fem medlemsstater sikrer de nationale bestemmelser dog ikke, at meddelelsen om rettigheder indeholder information om muligheden for at anfægte anholdelsens lovlighed, opnå en prøvelse af tilbageholdelsen eller anmode om midlertidig løsladelse. En enkelt medlemsstat anvender ikke en meddelelse om rettigheder som krævet, (se afsnit 3.4.1), og information gives ikke til den mistænkte eller tiltalte person. 3.4.4.Indholdet i meddelelse om rettigheder — vejledende standardformulering — artikel 4, stk. 4 Direktivets artikel 4, stk. 4, bestemmer, at meddelelsen om rettigheder skal affattes i et enkelt og letforståeligt sprog. Derudover indeholder bilag I til direktivet en vejledende standardformulering til meddelelsen om rettigheder. De fleste medlemsstater anvender en meddelelse om rettigheder, der er affattet på et enkelt og letforståeligt sprog. Tolv medlemsstater nævner eksplicit kravet herom i den nationale lovgivning, og i otte medlemsstater kan dette udledes af det faktiske indhold i standardformuleringen til meddelelsen om rettigheder.

I fem medlemsstater stiller den nationale lovgivning dog ikke krav om, at den skriftlige information gives i et enkelt og letforståeligt sprog, og da der ikke foreligger en national standardformulering i de lande, kan det ikke konstateres, om dette krav er opfyldt. En enkelt medlemsstat anvender ikke en meddelelse om rettigheder som krævet, (se afsnit 3.4.1), og kravet er dermed ikke opfylde. 3.4.5.Det anvendte sprog i meddelelse om rettigheder — artikel 4, stk. 5 I medfør af direktivets artikel 4, stk. 5, skal medlemsstaterne sikre, at den mistænkte eller tiltalte modtager meddelelsen om rettigheder skriftligt på et sprog, vedkommende forstår. Hvis meddelelsen om rettigheder ikke foreligger på det relevante sprog, skal den mistænkte eller tiltalte informeres om sine rettigheder mundtligt på et sprog, vedkommende forstår. I så faldt skal den pågældende have udleveret en meddelelse om rettigheder på et sprog, vedkommende forstår, uden unødigt ophold. Tretten medlemsstater har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. Tre medlemsstater har ikke indarbejdet den i den nationale lovgivning. Nogle medlemsstater har ikke i fuldt omfang indarbejdet denne artikel i den nationale lovgivning, da de for eksempel ikke sikrer, at den mistænkte eller tiltalte informeres om sine rettigheder mundtligt på et sprog, vedkommende forstår, hvis meddelelsen om rettigheder ikke foreligger på det relevante sprog, og at dette følges op med en oversat udgave af meddelelsen om rettigheder. Derudover kræver nogle medlemsstater ikke, at en oversat udgave af meddelelsen om rettigheder udleveres "uden unødigt ophold". Endelig stilles der i en enkelt medlemsstat kun krav om, at meddelelsen om rettigheder fremsættes mundtligt, hvis personen ikke kan læse eller skrive, og ikke hvis informationen ikke foreligger på det relevante sprog. 3.5.Meddelelse om rettigheder under sager angående en europæisk arrestordre (artikel 5) I medfør af direktivets artikel 5 skal personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, modtage en meddelelse om rettigheder indeholdende information om den pågældendes rettigheder i henhold til national lovgivning om gennemførelse af rammeafgørelse 2002/584/RIA . I medfør af afsnit (1) skal informationen gives straks, og i medfør af afsnit (2) skal meddelelsen om rettigheder affattes på et enkelt og letforståeligt sprog med udgangspunkt standardformuleringen, der fremgår af bilag II. 3.5.1.Meddelelse om rettigheder under sager angående en europæisk arrestordre — artikel 5, stk. 1 Flertallet af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. Flere medlemsstater anvender specifikt begrebet meddelelse om rettigheder, og nogle anvender andre begreber såsom "erklæring", "skriftlig information", "skriftlig meddelelse", "skriftlig underretning" eller "folder". Kravet om, at det skal ske "straks" (i nogle tilfælde omskrevet til "med det samme", "uden unødigt ophold", "på tidspunktet for underretningen om frihedsberøvelse", "ved modtagelsen", "så hurtigt som muligt" eller "snarest muligt") er indarbejdet korrekt i de fleste medlemsstaters lovgivning. Tre medlemsstater opfylder imidlertid ikke kravet. Flere medlemsstater har ingen særskilte bestemmelser vedrørende pligten til at give information om mistænktes og tiltaltes rettigheder i sager angående en europæisk arrestordre. En "sammenkædende bestemmelse" indebærer, at reglerne vedrørende straffesager også gælder i sager angående en europæisk arrestordre. Det giver anledning til bekymring, da indholdet i meddelelsen om rettigheder i henhold til direktivets artikel 4 afviger fra det indhold, der kræves i henhold til artikel 5. En enkelt medlemsstat kræver ikke anvendelse af en meddelelse om rettigheder i sager angående en europæisk arrestordre. I to andre medlemsstater er det uklart, om den relevante information gives skriftligt. 3.5.2.Indholdet i meddelelse om rettigheder — vejledende standardformulering — artikel 5, stk. 2 I medfør af direktivets artikel 5, stk. 2, skal meddelelsen om rettigheder i sager angående en europæisk arrestordre affattes i et enkelt og letforståeligt sprog. Derudover indeholder bilag II til direktivet en vejledende standardformulering til meddelelsen om rettigheder. De fleste medlemsstater sikrer anvendelse af en meddelelse om rettigheder, der er affattet på et enkelt og letforståeligt sprog. Elleve medlemsstater nævner eksplicit kravet herom i den nationale lovgivning, og i seks medlemsstater kan dette udledes af det faktiske indhold i standardformuleringen til meddelelsen om rettigheder. I de resterende medlemsstater sikrer lovgivningen imidlertid ikke, at den skriftlige information gives på et enkelt og letforståeligt sprog. Da der ikke foreligger en national standardformulering, kan det ikke fastslås, om dette krav er opfyldt. 3.6.Retten til information om tiltalen (artikel 6) Direktivets artikel 6 fastsætter en forpligtelse til at informere mistænkte og tiltalte personer om mistanken eller tiltalen, samt ændringer af denne. 3.6.1.Information om den strafbare handling straks og i tilstrækkeligt detaljeret form — artikel 6, stk. 1 I medfør af direktivets artikel 6, stk. 1, skal medlemsstaterne sikre, at en mistænkt eller tiltalt person modtager information om den strafbare handling, som de er mistænkt eller tiltalt for at have begået. Denne information gives straks og i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen, og at forsvaret effektivt kan håndhæve personens rettigheder. Alle medlemsstater på nær to opfylder forpligtelsen til at give information om tiltalen straks. Mange medlemsstater bruger i stedet formuleringer som "så hurtigt som muligt", "med det samme", "uden unødigt ophold", "efter kortest mulig tid" eller "snarest", men dog generelt senest før første afhøring.

Omfang og indhold af den information, der gives, varierer afhængigt af den nationale lovgivning. Nogle medlemsstater har valgt at indføre strengere regler, og der gives information til mistænkte eller tiltalte, der overstiger direktivets krav. 3.6.2.Information om anholdelsen eller tilbageholdelsen og om den strafbare handling — artikel 6, stk. 2 I medfør af direktivets artikel 6, stk. 2, har mistænkte eller tiltalte personer, der anholdes eller tilbageholdes, ret til at blive informeret om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen, herunder den strafbare handling, som vedkommende mistænkes eller tiltales for at have begået. Flertallet af medlemsstater har indført krav om, at en mistænkt eller tiltalt person, der frihedsberøves, skal informeres om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen. I to medlemsstater sikres denne ret dog ikke eksplicit for personer, der bliver anholdt, men kun for personer, der bliver tilbageholdt. I en enkelt medlemsstat gives information om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen først, når personen overdrages til en fængselsinstitution. I en anden medlemsstat kræver den nationale lovgivning, at den anholdte eller tilbageholdte person skal informeres om sagens kendsgerninger, men det fremgår ikke specifikt, at grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen skal oplyses. 3.6.3.Information om tiltalen: den strafbare handlings art og den juridiske kvalificering af den samt den påståede deltagelse i den strafbare handling — artikel 6, stk. 3 I medfør af direktivets artikel 6, stk. 3, skal medlemsstaterne sikre, at der gives detaljeret information om tiltalen, herunder den strafbare handlings art og juridiske kvalificering, og om karakteren af den tiltalte persons påståede deltagelse. Det skal ske, senest når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol. Flertallet af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. Der konstateres forskelle i en række medlemsstater med hensyn til, hvornår denne information om tiltalen skal gives. I seks medlemsstater sendes information om grundlaget for sagen først fra anklageren til domstolen og først derefter til den tiltalte. I en enkelt medlemsstat er det muligt, at den tiltalte først underrettes om tiltalen umiddelbart før, vedkommende stilles for en domstol. I to medlemsstater er det uklart, om afgørelsen meddeles til den tiltalte person senest, når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol. I en enkelt medlemsstat gives detaljeret information om tiltalen senest ved domstolens afsluttende behandling af sagen. Fortolkningen af formuleringen "senest når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol" var genstand for en præjudiciel afgørelse ved Domstolen . Domstolen fastslog, at "Artikel 6, stk. 3, i direktiv 2012/13 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at detaljeret information om tiltalen meddeles forsvaret efter indgivelsen af anklageskriftet for retten, men før denne har påbegyndt behandlingen af tiltalens realitet, og før de mundtlige forhandlinger indledes for retten eller endog efter disse forhandlingers påbegyndelse, men inden voteringsfasen, såfremt de informationer, der således er blevet meddelt, senere er blevet ændret, med forbehold for, at retten træffer alle de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at retten til forsvar og retten til en retfærdig rettergang overholdes". I nogle få medlemsstater er der problemer vedrørende indholdet i den information, der gives. For eksempel bestemmer den nationale lovgivning ikke, at den mistænkte eller tiltalte skal gives detaljeret information om tiltalen med angivelse af den strafbare handlings art og juridiske kvalificering og karakteren af den tiltalte persons påståede deltagelse. I nogle medlemsstaters nationale lovgivning hersker der usikkerhed med hensyn til detaljeringsgraden i indholdet i afgørelserne. Endelig har spørgsmålet om, hvordan man informerer personer, der ikke har fast bopæl eller opholdssted på en medlemsstats stedlige kompetenceområde, været genstand for to anmodninger om præjudiciel afgørelse ved Domstolen . 3.6.4.Ret til opdateret information — artikel 6, stk. 4 I medfør af direktivets artikel 6, stk. 4, skal medlemsstaterne sikre, at en mistænkt eller tiltalt straks informeres om enhver ændring i oplysningerne om tiltalen, hvis det er nødvendigt for at sikre en retfærdig behandling af sagen. Flertallet af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i den nationale lovgivning, men i fem medlemsstater kunne der ikke identificeres gennemførelsesforanstaltninger. I flere andre medlemsstater giver det anledning til bekymring, at kun udvalgte ændringer skal meddeles (f.eks. ændring af den juridiske kvalificering), eller fordi der ikke angives en tidsfrist for, hvornår informationen skal gives. 3.7.Adgang til aktindsigt i materiale i sagen (artikel 7) Direktivets artikel 7 fastsætter regler vedrørende adgang til aktindsigt i materiale i sagen. 3.7.1.Ret til aktindsigt i dokumenter, der er væsentlige for, at lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen kan anfægtes — artikel 7, stk. 1 I medfør af direktivets artikel 7, stk. 1, skal medlemsstaterne, når en person anholdes og tilbageholdes på et hvilket som helst stadium af straffesagen, sikre, at dokumenter vedrørende den konkrete sag, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, og som er væsentlige for, at lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen effektivt kan anfægtes i overensstemmelse med den nationale lovgivning, stilles til rådighed for anholdte personer eller deres advokater. Evalueringen af de enkelte medlemsstaters nationale gennemførelsestiltag viser, at fortolkningen af begrebet "dokumenter, der er væsentlige" samt aktindsigtens omfang generelt er forskellig i de forskellige medlemsstater. Kun få medlemsstater giver en forklaring på kriteriet "væsentlig". En enkelt medlemsstat angiver en liste over dokumenter, der anses som væsentlige. En anden medlemsstat definerer og nævner eksplicit dokumenter, der anses som væsentlige. To andre jurisdiktioner angiver også en definition, men afgørelsen i sagen ligger hos fængselsmyndigheden eller domstolen. De øvrige medlemsstater definerer ikke, hvilke dokumenter der anses som væsentlige. Derudover tillader nogle medlemsstater nægtelse af aktindsigt i dokumenter, der er væsentlige. I flere medlemsstater omfatter de eksisterende restriktioner for aktindsigt i materiale i sagen (se afsnit 3.7.2 vedrørende artikel 7, stk. 2, og 3.7.4 vedrørende artikel 7, stk. 4), også dokumenter, der er væsentlige for, at lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen kan anfægtes. Aktindsigt i dokumenter, der er væsentlige, kan nægtes af den kompetente myndighed i sagen, hvis andre personers grundlæggende rettigheder eller interesser kan blive krænket, eller en anden efterforskning kan blive væsentligt hindret. I overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols etablerede retspraksis er det ikke udelukket, at dele af materialerne i sagen kan hemmeligholdes for at forhindre mistænkte i at forvanske bevismaterialer eller hindre retsforfølgelsen. En sådan nægtelse af aktindsigt må dog ikke ske med en væsentlig indskrænkning af retten til forsvar som følge . I nogle sager henvises der til forekomst af "udlignende faktorer", der bør sikre, at personen eller dennes advokat har mulighed for effektivt at anfægte tilbageholdelsen .

Andre problemstillinger i forbindelse med denne bestemmelse vedrører primært tidsaspektet i forbindelse med aktindsigt i væsentlige dokumenter. Hvor artikel 7, stk. 1, omhandler "et hvilket som helst stadium af straffesagen", gives aktindsigt i dokumenter, der er væsentlige, i nogle medlemsstater først efter de første afhøringer eller først ved afslutningen af den indledende efterforskning. I en enkelt medlemsstat er det ikke alle væsentlige dokumenter, der stilles til rådighed for anholdte personer, der er i politiets varetægt. 3.7.2.Retten til aktindsigt i alt materiale — artikel 7, stk. 2 Direktivets artikel 7, stk. 2, forpligter medlemsstaterne til at sikre, at mistænkte eller tiltalte personer eller deres advokat gives aktindsigt som minimum i alt materiale, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, med henblik på at sikre en retfærdig behandling af sagen og på forberedelse af forsvaret. Flertallet af medlemsstaterne har i fuldt omfang indarbejdet denne bestemmelse i den nationale lovgivning. Der konstateres dog problemer med tilfælde, hvor aktindsigt i sagens akter tildeles, men disse ikke omfatter alt materiale i sagen. I nogle tilfælde indgår noget af materialet ikke i sagens akter, og gøres dermed ikke tilgængeligt eller først under selve straffesagen. Som nævnt tidligere (se afsnit 3.7.1.) er det i en enkelt medlemsstat kun advokaten, der har fuld aktindsigt i sagens akter. Hvis en mistænkt eller tiltalt person ikke er repræsenteret ved en advokat, har vedkommende ikke fuld adgang til sagens akter men kun til udvalgte dokumenter. Endelig giver det anledning til bekymring, at nogle medlemsstater anvender omfattende undtagelser fra retten til aktindsigt i sagens akter (se afsnit 3.7.4.). 3.7.3.Aktindsigt i alt materiale i tide — artikel 7, stk. 3 Direktivets artikel 7, stk. 3, bestemmer, at med forbehold af stk. 1 skal aktindsigt i det nævnte materiale gives i tide til, at det reelt bliver muligt at udøve retten til et forsvar, og senest, når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol til bedømmelse. Kommer de kompetente myndigheder i besiddelse af yderligere materiale, gives der aktindsigt heri i tide til, at materialet kan tages i betragtning. Flertallet af medlemsstaterne har indarbejdet denne bestemmelse korrekt i lovgivningen. En række afvigelser foreligger dog stadig i nogle nationale jurisdiktioner. En enkelt medlemsstat fastsætter ikke en tidsgrænse for aktindsigt i sagens akter, og i nogle få andre medlemsstater gives aktindsigt først efter afslutningen af den indledende efterforskning, og når anklageskriftet er blevet vedtaget eller forkyndt. I den sammenhæng har Domstolen truffet afgørelse om følgende i ovennævnte Kolev-sag: "Dette direktivs artikel 7, stk. 3, skal fortolkes således, at det tilkommer den nationale ret at sikre, at forsvaret har fået en reel mulighed for at få adgang til aktindsigt i materialet i sagen, idet en sådan adgang i givet fald vil kunne finde sted efter indgivelsen af anklageskriftet til retten, men inden denne påbegynder behandlingen af tiltalens realitet, og inden de mundtlige forhandlinger indledes eller endog efter indledningen af disse forhandlinger, men inden voteringsfasen, såfremt nye beviser er blevet tilføjet sagsakterne under retssagen, med forbehold for, at retten træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at retten til forsvar og retten til en retfærdig rettergang overholdes." I en anden medlemsstat er aktindsigt i fasen forud for domsafsigelsen kun muligt, hvis det er "i retfærdighedens interesse i forbindelse med en bestemt sag". Endelig gives der i to jurisdiktioner ikke entydigt aktindsigt i materiale i sagen, og det er uklart, hvornår og i hvilket omfang der gives aktindsigt i sagens akter. 3.7.4.Undtagelse fra retten til aktindsigt i materiale i sagen ved retsafgørelse eller anden afgørelse, der kan prøves ved en domstol — artikel 7, stk. 4 I medfør af direktivets artikel 7, stk. 4, kan aktindsigt i bestemt materiale afslås ved undtagelse fra artikel 7, stk. 2, og artikel 7, stk. 3, hvis sådan aktindsigt kunne medføre en alvorlig trussel imod en anden persons liv eller grundlæggende rettigheder, eller hvis et sådant afslag er strengt nødvendigt for at beskytte en vigtig offentlig interesse, f.eks. såfremt aktindsigten kunne hindre en igangværende efterforskning eller være til alvorlig skade for den nationale sikkerhed i den medlemsstat, hvor straffesagen indledes. Medlemsstaterne skal sikre, at afgørelsen om at afslå aktindsigt i bestemt materiale i medfør af dette stykke i overensstemmelse med procedurerne i national lovgivning træffes af en retslig myndighed eller i det mindste kan prøves ved en domstol. Undtagelsen i medfør af artikel 7, stk. 4, kan gøres gældende, forudsat at det ikke hindrer retten til en retfærdig rettergang. Gennemgangen af de nationale gennemførelsesforanstaltninger viser, at artikel 7, stk. 4, er en af de bestemmelser i direktivet, hvor der er størst forskel i gennemførelsen i medlemsstaterne. Ti medlemsstater giver mulighed for at afslå aktindsigt med de begrundelser, der er anført i direktivet, hvorimod andre anvender en mindre restriktiv tilgang. Med hensyn til afslag vedrørende aktindsigt i sagens akter med begrundelse i en alvorlig trussel imod en anden persons liv eller grundlæggende rettigheder kræver nogle medlemsstater, at der skal foreligge "alvorlig fare for en persons liv, helbred, fysiske integritet eller frihed" eller "en risiko for personer og en alvorlig krænkelse af deres privatliv". I andre jurisdiktioner stilles der ikke krav om at "risikoen" for andre personer skal være alvorlig. Nogle jurisdiktioner giver mulighed for, at "private interesser eller andres interesse" kan påberåbes. I flere medlemsstater kan aktindsigt begrænses med begrundelse i "risiko for påvirkning af eller trusler mod ofre, vidner, efterforskere, eksperter eller andre personer, der er involveret i sagen." Med hensyn til at nægte aktindsigt i sagens akter med begrundelse i behovet for at sikre en vigtig offentlig interesse nævner kun få medlemsstater eksplicit behovet for at sikre en "vigtig" offentlig interesse, hvor de øvrige anvender generelle formuleringer som "offentlig interesse" eller "samfundets interesse". I nogle medlemsstater betragtes "hensyn til national sikkerhed" som gyldig begrundelse for at afslå aktindsigt, og en enkelt jurisdiktion giver endvidere mulighed for at anvende "forsvar" som begrundelse. I mange medlemsstater kan aktindsigt ligeledes afslås, hvis det kan hindre en igangværende efterforskning. De nationale lovgivninger giver mulighed for at anvende formuleringer såsom generelle hindringer, fare eller skade for selve sagens efterforskning. I nogle jurisdiktioner kan begrundelsen ligeledes gælde andre efterforskninger. Der anvendes ligeledes mere generelle begreber såsom "alvorlige årsager" uden yderligere beskrivelse af, hvad årsagerne kan indebære. Endelig overholder næsten alle medlemsstater kravet om, at afgørelsen om at afslå aktindsigt i materiale i sagen skal træffes af en retslig myndighed eller i det mindste kunne prøves ved en domstol. Nogle få medlemsstater giver ikke mulighed for prøvelse af en sådan afgørelse ved en domstol under politiets efterforskning. I sådanne tilfælde efterprøves retsmidlerne af anklageren eller en senioranklager. 3.7.5.Gratis aktindsigt — artikel 7, stk. 5