Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Håndværket og små og mellemstore virksomheder« (97/C 158/09)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 19. december 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Håndværket og de små og mellemstore virksomheder«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Antonello Pezzini til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. februar 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 344. plenarforsamling af 19. og 20. marts 1997, mødet den 20. marts 1997, med 112 stemmer for, 1 imod og 3 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Rom-traktaten fra 1957 rummede ikke nogen fælles virksomhedspolitik. En sådan blev først udformet i løbet af 1980'erne på baggrund af hvidbogen om det indre marked () og nye politikudspil fra EF's side, der overordnet sigtede på at forbedre rammevilkårene for de europæiske små og mellemstore virksomheder, så de kunne være rustet til det indre marked, der gik fra start i 1992.

1.2. De mindre virksomheder og håndværkets centrale plads på den europæiske erhvervsscene blev for alvor anerkendt på Det Europæiske Råds møder i Edinburgh i december 1992, i København i juni 1993 og på Korfu i juni 1994. På disse topmøder vedtog man en række initiativer, herunder som de vigtigste »Flerårigt handlingsprogram 1993-1996« for SMV og en resolution med afsæt i det belgiske rådsformandskabs memorandum, der lagde op til en styrkelse af erhvervslivets, og specielt de mindre virksomheders og håndværkets konkurrenceevne med sigte på øget beskæftigelse - som senere udkrystalliserede sig i »En handlingsplan for SMV«.

1.3. De mindre virksomheder og håndværkets vægt i det europæiske erhvervsbillede kan anskueliggøres med nogle tal (): 99 % af de europæiske virksomheder har under 250 ansatte, og størstedelen af disse virksomheder er tilmed små og håndværksprægede, eftersom 93 % af Den Europæiske Unions virksomheder har mindre end 10 ansatte.

1.4. I europæisk økonomi tegner SMV sig for mere end 2/3 af den samlede beskæftigelse, og mikrovirksomhederne (virksomheder med 0-9 ansatte) bidrager næsten lige så meget til beskæftigelsen som de store virksomheder (nemlig med 29 %). I de seneste tre år er 3/4 af de nye arbejdspladser i Europa skabt af SMV og håndværket. Når man i øvrigt betænker, at SMV skriver sig for mere end 70 % af den samlede omsætning i EU, vil det stå klart, at SMV og håndværket er intet mindre end det økonomiske og sociale fundament for Den Europæiske Union.

1.5. Når Den Europæiske Union for nogle år siden iværksatte en politik med fokus på de små og mellemstore virksomheder og håndværket, var det for at imødekomme konkrete behov hos de mindre virksomheder og samtidig et udtryk for en anerkendelse af deres vigtige rolle i erhvervsudviklingen og jobskabelsen.

2. Fra Avignon-konferencen til Berlin-konferencen

2.1. Siden den første konference i Avignon i oktober 1990 har Kommissionen i tæt samarbejde med brancheforeningerne arbejdet på at tilgodese håndværksvirksomhedernes behov. Konferencen gav stødet til en lang række initiativer: »Vejledning for håndværkets og de små og mellemstore virksomheders organisationer«, pilotaktioner med sigte på uddannelse af medhjælpende ægtefæller, grænseoverskridende uddannelser samt standardisering og kvalitetscertificering. At de forløbne års indsats har kastet positive resultater af sig, er uden for enhver tvivl. Men selv om Kommissionen er begyndt at reagere på de mindre virksomheders krav, har de ændringer, der er sket siden den første europæiske håndværkskonference i Avignon, gjort det klart, at samvirket og dialogen mellem virksomhederne, mellem deres nationale og europæiske repræsentanter og med EU's medlemsstater skal udbygges yderligere. Hertil kommer, at de strukturmæssige udfordringer, mikrovirksomhederne stilles over for i de kommende år, vil rejse en lang række problemer.

2.2. Disse udfordringer kan underopdeles i eksterne og interne. Eksternt vil virksomhederne stå over for en skærpet konkurrence som følge af:

- det indre marked;

- store virksomheders erobring af nicher, som SMV traditionelt har siddet på;

- oprettelsen af store detailhandelsenheder (supermarkeder og hypermarkeder), som for hver arbejdsplads, de skaber, fortrænger 3-4 arbejdspladser i håndværks- og handelssektoren;

- udviklingen af halvprofessionelle gør-det-selv-aktiviteter;

- en betydelig tilvækst i sort arbejde.

2.3. Desuden udsættes håndværkere og ledere af mindre virksomheder for konkurrenceforvridninger, fordi de ikke har tilstrækkelig mulighed for rettidigt at indhente oplysninger af relevans for virksomhedens drift, det være sig om standarder og kvalitetscertificering, miljølovgivning eller arbejdsmiljøregler m.v. Indadtil står håndværket og de mindre virksomheder over for:

- mangel på kapital;

- store skattemæssige og administrative byrder;

- for ringe kendskab til strategisk virksomhedsledelse og -organisation;

- problemer med hensyn til personaleuddannelse.

2.4. Den anden konference, der fandt sted i Berlin i september 1994, kastede lys over de vigtigste årsager til, at de ændrede økonomiske og sociale rammevilkår i Den Europæiske Union vækker bekymring hos virksomhederne. Konferencen var et vigtigt skridt mod en opprioritering af håndværket i EU's politik () og repræsenterede et kvalitetsmæssigt løft i den måde, hvorpå man forbereder sådanne aktiviteter (forberedende konferencer). På konferencen blev der fremlagt 144 forslag med adresse til EU-Kommissionen, andre EU-institutioner og medlemsstaterne. Forslagene lader sig opsummere som følger:

- højere grad af inddragelse af de mindre virksomheders og håndværkets repræsentanter i udarbejdelsen af EU-regler;

- internationalisering af mindre virksomheder og af håndværksvirksomheder;

- samarbejde med de central- og østeuropæiske lande;

- forbedring af håndværkets profil i samfundet;

- bevidstgørelse om sektorens rolle i samfundsøkonomien;

- de mindre virksomheders og håndværkets integration i det indre marked;

- erhvervsmæssig uddannelse;

- administrative forenklinger;

- grænseområder;

- finansiering og adgang til långivning;

- synliggørelse af de relevante tjenestegrene i Kommissionen.

2.5. Kommissionen har gennemgået ovennævnte forslag og kommer til den konklusion, at der allerede er taget højde for omkring 50 % af forslagene i kraft af den almindelige EU-politik og de initiativer, der blev taget umiddelbart forud for konferencen. ØSU anmoder Kommissionen om at foretage en analyse af de forslag, der allerede er taget højde for, og at præcisere sine planer med hensyn til de øvrige foranstaltninger, der skal træffes.

2.6. Sammenfattende kan det siges, at den anden europæiske konference om håndværk og den lille virksomhed i Berlin har været et vigtigt skridt i retningen af at sikre håndværket en bedre plads i Den Europæiske Unions økonomiske, sociale og politiske liv, ligesom konferencen også har medvirket til at øge bevidstheden om sektorens problemer og til at fremlægge løsninger på disse. Næste station på vejen er den tredje konference om håndværket, som vil blive afholdt i Milano.

3. SMV og håndværket i EU-politikken

3.1. Medlemsstaternes brug af udtrykket »håndværket« dækker ikke samme aktivitetsområder, ligesom der heller ikke er sammenfald mellem de nationale lovgivningers (eventuelle) definition af håndværkssektoren. Det Økonomiske og Sociale Udvalg indkredsede i sin udtalelse fra oktober 1992 om SMV og håndværksvirksomhederne () en række kendetegn, som er fælles for »virksomheder med håndværkspræg« og mindre virksomheder i medlemsstaterne:

- der er typisk tale om små virksomheder (undtagen i visse regioner og lande);

- de er grundpillen i det lokale erhvervsliv og/eller indtager en plads i højteknologiske sektorer;

- de fremstiller enkeltprodukter ifølge ordre eller producerer i mindre serier;

- virksomheden er juridisk og finansielt uafhængig;

- stærkt islæt af familieengagement, hvorved den medhjælpende ægtefælle indtager en vigtig plads;

- virksomhedslederen har særlige færdigheder og indgår i tæt interaktion med sine ansatte.

3.2. I øvrigt følger især mikrovirksomhedernes og håndværkets betydning ikke kun af den vægt, hvormed disse virksomheder indgår i det økonomiske liv, af deres talstærke repræsentation, af det antal arbejdspladser, de tegner sig for, eller af deres bidrag til samfundsøkonomien målt i værditilvækst. Deres rolle skal også tilskrives den dynamik, de skaber i EU's økonomi. I kraft af deres interne organisationsform og deres fodfæste på vækstmarkeder spiller mikrovirksomhederne og håndværket en fundamental rolle for produktiviteten, innovationsprocessen og omstillingsevnen i samfundsøkonomien - alle væsentlige faktorer bag vellykkede strukturændringer i den samlede økonomi og ikke mindst i kriseramte regioner.

3.3. Håndværket står imidlertid over for problemer, som er væsensforskellige fra dem, som de mellemstore og store virksomheder er konfronteret med. Nogle af disse problemer knytter sig til det stadigt voksende krav til virksomhederne om at overskride grænserne for det lokale, traditionelle marked og gøre sig gældende på det store europæiske marked.

3.4. Sammenlignet med mellemstore og store virksomheder har de mindre virksomheder større problemer med at leve op til komplicerede administrative og lovgivningsmæssige krav, specielt på områderne miljø og det indre marked.

3.5. Håndværksvirksomhedernes problemer er større, når det gælder finansiering og adgang til kredit, adgang til EU-oplysninger og deltagelse i internationalt samarbejde. Det er også vanskeligere for disse virksomheders ledere at udvikle en strategi for deres aktiviteter på europæisk plan. Det er netop for at overvinde disse vanskeligheder og sikre håndværkets integration i det indre marked, at Kommissionen har udformet en EU-politik rettet mod SMV og håndværket. Der bør derfor under alle omstændigheder foretages en undersøgelse af håndværkets adgang til finansieringskilder og kredit og af kvindelige virksomhedslederes vilkår.

3.5.1. Hvad angår forskning og teknologisk udvikling, rummer det fjerde FTU-rammeprogram 1994-1998 foranstaltninger til fordel for SMV, der skal ses i lyset af de positive erfaringer, man har haft med CRAFT-programmet (der tænkes fx på gennemførlighedspræmier). Foranstaltningerne er rettet imod SMV i såvel traditionelle som højteknologiske sektorer og sigter på at fremme disse virksomheders deltagelse i alle nye FTU-programmer i EU-regi.

3.6. Den indsats, EU-institutionerne nødvendigvis må gøre for at sikre, at deres politiktiltag har de tilsigtede virkninger på produktionslivet, må differentieres efter, om der er tale om mikrovirksomheder/små virksomheder eller om mellemstore virksomheder, da disse to kategorier af virksomheder frembyder væsensforskelle i såvel produktions- og forretningsmæssig som organisatorisk og ledelsesmæssig henseende.

3.7. Her har Kommissionen valgt ikke at gå ind med direkte støtte til den enkelte virksomhed, men at understøtte virksomhedernes repræsentative organisationer, dvs. erhvervsorganisationer og brancheforeninger.

3.8. Der er taget initiativer af forskellig art: lige fra Euro-Info-Centre (informationsnetværk) over BC-net og BRE (virksomhedssamarbejdsnet) til Europartnerskabsarrangementer og Interprise-programmet (virksomhedssamarbejde). Hertil kommer aktioner til fordel for underentreprenører og pilotaktioner (EUROMANAGEMENT, Commerce 2000-programmet og Startkapital). Herudover har EU oprettet 24 »startkapitalfonde«, hvis opgave det er at investere i virksomheder, der er i opstartfasen eller er helt nyetablerede og dermed har brug for ledelsesmæssig og finansiel støtte for at kunne realisere projekter, som stiller udvikling og innovation i udsigt.

3.9. Håndværket støttes også - omend i et omfang, der ikke står i rimeligt forhold til dets vægt i EU-økonomien - gennem EU's regionalpolitik under brug af instrumenterne Fællesskabsstøtterammer (FSR) og programmer under EF-initiativerne samt lån fra EIB (Den Europæiske Investeringsbank), især globallån.

3.10. Strukturfondene råder over bevillinger til et samlet beløb af 141 mia. ecu for perioden 1994-1999. Størstedelen af denne betydelige bevillingsmasse (strukturfondene skriver sig for ca. 35 % af EU's samlede årsbudget) går til finansiering af de nationale Fællesskabsstøtterammer (FSR), herunder navnlig til infrastrukturinterventioner. Det er dog kun en lille andel af disse midler, der går til udvikling af SMV og håndværket. 9 % af fondenes samlede bevillinger, eller 13,45 mia. ecu, er øremærket til programmer under EF-initiativerne.

3.11. For så vidt angår de seneste års indsats, bør man fremhæve EF-initiativerne til fordel for SMV, hvortil der er afsat 1 mia. ecu, som bruges til medfinansiering af en række støttetiltag til gunst for SMV og håndværket.

3.12. Herudover rejser der sig selvsagt det spørgsmål, om den brede vifte af tilbud til håndværksvirksomhederne udnyttes effektivt, så de får fuldt udbytte af de aktioner og programmer, der køres, jf. de krav, der stilles af Kommissionen (meddelelse (95) 502) og af Europa-Parlamentet (Thyssen-betænkningen). Kun administrative forenklinger, afkortelse af den tid, der går, før støtten udbetales, bedre understøttelse og et bredere og tættere samarbejde med EU-myndighederne, med de nationale og regionale myndigheder og med brancheorganisationerne vil kunne sikre en massiv gennemslagskraft, en bedre konvergens mellem aktioner på lokalt, nationalt og europæisk plan samt en synliggørelse, som er en væsentlig forudsætning for, at de interesserede virksomheder kan deltage med større udbytte.

3.13. Det integrerede program for SMV og håndværksfagene () går i den retning. Programmet lægger op til en samlet ramme, der sigter på bedre at identificere og integrere de forskellige bidrag, Den Europæiske Union kan yde for at fremme disse virksomheders etablering og udvikling. I programmet har Kommissionen især forpligtet sig til at bidrage til at udforme en lovgivningsmæssig og administrativ ramme, der tilgodeser håndværksvirksomheden. Rammen fører ikke nye udgifter med sig, men samler alle aktioner på andre politikområder, som kan bidrage til udviklingen af SMV og håndværksvirksomheder, såsom strukturfondene, forskning og teknologisk udvikling og erhvervsmæssig uddannelse. Finansieringen af de nye foreslåede aktioner vil ske via allerede eksisterende instrumenter. ØSU opfordrer Kommissionen til i en meddelelse at analysere håndværkets deltagelse i fællesskabsprogrammerne med henblik på at tilpasse programmerne endnu bedre til håndværkets og SMV'ernes særlige karakteristika.

3.14. I de seneste år har håndværkets og de mindre virksomheders europæiske paraplyorganisationer, som i stadig højere grad medinddrages i EU's arbejde, spillet en vigtig rolle i implementeringen af disse politikinitiativer. Håndværkets organisationer er medlemmer af en lang række komiteer og udvalg i EU-institutionerne. I den forbindelse er Kommissionens intentioner klare: den støtter enhver form for samarbejde mellem de nationale organisationer og tilskynder dem til at forene deres kræfter og ekspertise.

3.15. EU-aktionernes praktiske implikationer for håndværksvirksomhederne

Gennemgangen af de aktioner, EU i de seneste år har iværksat med henblik på SMV og håndværket, og en vurdering af den effekt, de har haft på håndværkserhvervets rammevilkår, viser, at aktionerne kan fremvise en lang række positive resultater, men at følgende væsentlige problemer udestår:

- initiativerne til gunst for håndværket indgår fortsat i en alt for generel kontekst; det gør det vanskeligere at identificere kredsen af støtteberettigede, hvorved effekten reduceres; desuden tages initiativerne ofte uden, at erhvervets organisationer er blevet konsulteret;

- aktionerne er ikke særligt specifikke i deres sigte og tager derved ikke højde for håndværkets eller generelt for mikrovirksomhedernes specifikke behov;

- der er en myriade af støttetilbud, som ikke er indbyrdes koordineret, hvorfor det er meget svært for virksomhedslederen at finde rundt i dem; sektoren høster derfor ikke det tilsigtede udbytte af ordningerne. En koordinering af EU-initiativerne er derfor ønskelig. Nedsættelsen af en EP/ØSU-arbejdsgruppe vedrørende håndværket og små og mellemstore virksomheder samt oprettelsen af en gruppe på tværs af Europa-Kommissionens tjenestegrene, som under ledelse af GD XXIII skulle koordinere Kommissionens tiltag til fordel for håndværket og de små virksomheder, skulle i den sammenhæng kunne bidrage til at øge effektiviteten i aktioner på lokalt, nationalt og EU-plan.

3.15.1. Det sætter fokus på to fundamentale problemer. Det første er, at man ikke fortsat kan tillade sig at operere med en generel definition af små og mellemstore virksomheder (herunder mikrovirksomheder, hvadenten de er håndværks- eller handelsvirksomheder). Det andet er, at det er nødvendigt at justere initiativerne, så de retter sig mod håndværksvirksomhedernes specifikke natur og behov.

3.15.2. Med hensyn til det første problem kommer EU-Kommissionens henstilling »En fælles definition af europæiske SMV« os delvist til undsætning. Henstillingen understreger, at der inden for SMV bør sondres mellem mellemstore virksomheder på den ene side og små virksomheder og mikrovirksomheder på den anden; imidlertid peger den på, at man ikke kan bruge begrebet håndværksvirksomhed som inddelingskriterium, eftersom den enkelte medlemsstat har sin egen specifikke definition af denne virksomhedstype. Henstillingen klassificerer alle virksomheder med mindre end 10 ansatte som mikrovirksomheder (omsætningen tages ikke i betragtning); små virksomheder er virksomheder med 10-49 ansatte og med en omsætning på højst 7 mio. ecu; mellemstore virksomheder er virksomheder med 50-249 ansatte og en omsætning på ikke over 40 mio. ecu. Alle virksomheder med mere end 250 ansatte betragtes som store virksomheder.

3.15.3. Med hensyn til det andet problem betyder Kommissionens meget generelt anlagte interventioner over for SMV og håndværket, at de, der forvalter bevillingerne på lokalt plan, savner klare regler at gå efter, og at potentielle støttemodtagere mister regeloverblikket. Programmerne er med andre ord ikke formuleret, så de tilgodeser håndværksvirksomhedernes reelle behov. Det sætter spørgsmålstegn ved effekten af det nye flerårige handlingsprogram for SMV (1997-2000), endnu inden det overhovedet er kommet fra start.

4. Lovgivningens definition af håndværksvirksomheder

4.1. Det er ikke alle lande, der i deres lovgivning har en definition af begrebet »håndværksvirksomheder«, og de definitioner, der findes, er langt fra sammenfaldende. En gennemgang af relevant national lovgivning viser, at begrebet »håndværksvirksomhed« defineres ud fra et af følgende tre kriterier: 1) sektor/størrelse 2) det håndværksmæssige islæt 3) det kunstneriske islæt.

4.2. Disse forskelle må ikke betragtes som et problem, men afspejler mangfoldigheden i den europæiske kulturelle og erhvervsmæssige arv og danner et udmærket afsæt for en fælles strategi, der styrker og beriger europæisk håndværks identitet.

4.3. Den sektor-/størrelsesorienterede tilgang er kendetegnet ved, at definitionen dækker virksomheder af begrænset størrelse (antal ansatte). Den adskiller sig herved fra den håndværksfaglige tilgang, som ikke kræver, at håndværksvirksomhederne skal være mikrovirksomheder, men derimod være knyttet til bestemte fag. Den tredje tilgang er snævrere, eftersom den kun finder anvendelse på virksomheder () inden for kunsthåndværk.

4.4. Kriterium: sektor/størrelse

Som hovedkriterium for definitionen af håndværksvirksomhed benyttes virksomhedens størrelse målt ved antallet af ansatte [som er det samme for alle sektorer (Frankrig, Holland) eller varierer afhængigt af erhvervssektor (Italien)]. Denne definitionstype anvendes i Italien, Frankrig og Holland.

4.4.1. I Italien fik man en første samlet lovgivningsramme for håndværket ved lov nr. 860 af 25. juli 1956, der indeholder bestemmelser til regulering af håndværksvirksomheder. Den nugældende lov er fra 1985 (lov nr. 443 af 8. august 1985). 1985-loven stipulerer, at håndværksvirksomhed også kan drives med arbejdspræstationer fra ansatte, der arbejder direkte under virksomhedslederen, eller virksomhedens interessenter, i det omfang følgende krav er opfyldt:

a) for virksomheder, der ikke producerer seriefremstillede varer: højst 18 ansatte inklusive lærlinge, hvis antal ikke må overstige 9; antallet af ansatte kan dog forhøjes til 22, forudsat de supplerende arbejdskraftenheder er lærlinge;

b) for virksomheder, der producerer seriefremstillede varer, forudsat fremstillingsprocessen ikke på nogen måde er automatiseret: et maksimum på 9 ansatte, herunder højst 5 lærlinge; det maksimale antal ansatte kan forhøjes op til 12, forudsat de supplerende enheder er lærlinge;

c) for virksomheder, der fremstiller kunsthåndværk, traditionelt håndværk og beklædningsgenstande efter mål: højst 32 ansatte, heraf højst 16 lærlinge; det maksimale antal ansatte kan hæves til 40, forudsat de supplerende arbejdskraftenheder er lærlinge. Sektorer, der fremstiller de ovennævnte varer, defineres ved præsidentielt dekret efter høring af regionerne og det nationale håndværksråd;

d) for transportvirksomheder: højst 8 ansatte;

e) for virksomheder inden for byggefagene: højst 10 ansatte, herunder højst 5 lærlinge; det maksimale antal ansatte kan sættes op til 14, forudsat de supplerende enheder er lærlinge.

4.4.2. I Frankrig er håndværkssektoren i al væsentlighed reguleret af loven om håndværk (dekreter nr. 55-656 og nr. 55-657 af 20. maj 1955 - som har fået lovvirkning ved lov nr. 58-346 af 3. april 1958 - med senere ændringer) og af dekret nr. 83-487 af 10. juni 1983 (som ændret ved dekret nr. 88-109 af 2. februar 1988). Dekret nr. 62-235 af 1. marts 1962 bestemte, at en håndværksvirksomhed højst måtte have 5 ansatte, hvilket ved dekret nr. 76-879 af 21. september 1976 blev forhøjet til 10 ansatte. Et dekret, der sigter på at forhøje det maksimale antal ansatte fra 10 til 15, er i mellemtiden blevet vedtaget (Følgeret - Dekret af december 1995 og lov af 5. juli 1996). I mellemtiden er lov nr. 96/603 af 5. juli 1996 om udvikling og fremme af handel og håndværk blevet vedtaget: loven fastholder følgerettens regler uden ændringer.

4.4.3. Holland (administrativ, men ikke lovfæstet definition) ligger med hensyn til tilgang mellem den »latinske« og den »germanske« metode, omend størrelseskriteriet er det afgørende; i praksis betragtes alle virksomheder med ikke over 10 ansatte og inden for nærmere bestemte sektorer som håndværksvirksomheder.

4.5. Kriterium: »det håndværksmæssige islæt«

4.5.1. I dette tilfælde er tilgangen meget dynamisk, eftersom reguleringen sker ved statslig lovgivning (i Tyskland »Handwerksordnung 127« af 28. december 1965, i Østrig »Gewerbeordnung 1994« og i Luxembourg lov af 1990). Lovgivningerne definerer de sektorer, der kan betragtes som håndværkssektorer, og opererer ikke med nogen maksimumsgrænse for virksomhedsstørrelse. Afgrænsningen bygger på »håndværksfag« (i Tysklands tilfælde 127, i Luxembourg 151), hvis udøvelse kræver særlige kvalifikationsbeviser. De lande, der følger denne indgangsvinkel, er Tyskland, Østrig og Luxembourg.

4.5.2. De i Tyskland gældende lovregler blev indført med lov om »Handwerksordnung« af 28. december 1965, som er blevet ændret flere gange i årenes løb, senest ved lov af 20. december 1993 og 5. oktober 1994.

4.5.3. I første kapitel, afsnit I, stk. 1, i loven om adgang til udøvelse af selvstændig håndværksvirksomhed, er de vigtigste elementer i begrebet »Handwerksbetrieb« i henhold til tysk tradition fastlagt. I medfør af denne bestemmelse har kun fysiske og juridiske personer samt personselskaber, der er optaget i håndværksregisteret, adgang til selvstændig udøvelse af et håndværksfag som fast erhvervsmæssig beskæftigelse (første stykke). Et erhverv er et håndværksfag i lovens forstand, når det udøves håndværksmæssigt og helt eller overvejende vedrører et af de fag, der er opført i bilag A til denne lov (andet stykke).

4.5.4. I Østrig er håndværksfagene defineret i stk. 1 i »Gewerbeordnung«; adgang til udøvelse af håndværksvirksomhed forudsætter, at man har erhvervet færdigheder ved at følge erhvervsfaglig undervisning, og at man har omfattende praktiske erfaringer inden for faget.

4.5.5. I Luxembourg kræver udøvelse af håndværksvirksomhed en skriftlig autorisation fra ministeriet for håndværk og handel, som er lovpligtig for fysiske og juridiske personer; adgang til håndværksfag kræver, at man er i besiddelse af de tilsvarende faglige kvalifikationer og opfylder de erhvervsmæssige vandelskrav.

4.6. Kriterium: kunstnerisk islæt

Den spanske definition af håndværksvirksomheder er meget restriktiv, eftersom den kun dækker virksomheder inden for kunsthåndværk. Den gængse brug af begrebet håndværk i Spanien refererer til alle former for kunsthåndværk og håndværksmæssigt designarbejde, som udøves som selvstændig erhvervsvirksomhed (kongeligt dekret af 1982). På baggrund af det regionale selvstyre blev der fra 1985 (den førgældende lov var fra 1968) udstedt love, som regulerer håndværket under hensyntagen til de specifikke lokale forhold; siden 1995 er udviklingen gået i retning af en opblødning af den tidligere definition i form af anvendelse af bredere og mere fleksible kriterier. Kriterierne, der tager udgangspunkt i Schleyer-rapportens oplæg (), er følgende ():

- snævre bånd mellem virksomhedens ejere og ledelse;

- en betydelig indsats af arbejdskraft i forbindelse med eventuel anvendelse af moderne produktionsteknikker og ledelsesmetoder;

- lederen opfylder de egnetheds- og færdighedskrav, der stilles i forbindelse med driften af virksomheden og produktionsprocessen;

- lederen tager direkte og afgørende del i produktionstilrettelæggelsen.

4.6.1. Den britiske og delvis den irske definition retter sig efter lignende kriterier, omend den ikke er lovfæstet. I Storbritannien og Irland omfatter håndværk kun selvstændig virksomhed bestående i håndværksmæssig fremstilling af traditionelle produkter og kunstgenstande; herudover har man selvsagt gruppen af små og mellemstore produktionsvirksomheder - »small business« - der på mange måder har karakter af industrivirksomheder. Det håndværksmæssige præg er således frem for alt kendetegnende for de virksomheder, der fremstiller traditionelle varer og kunstgenstande.

>TABELPOSITION>

4.7. I øvrigt er der lande, som af forskellige grunde ikke lader sig passe ind i nogen af de tre definitioner.

4.7.1. Den belgiske lovregulering af håndværket er meget restriktiv og tillægger kun håndværket en begrænset samfundsøkonomisk og erhvervsmæssig betydning. Begrebet håndværk associeres i vidt omfang med begrebet SMV, som igen falder ind under det mere overordnede begreb »classe moyenne/middenstand«.

4.7.2. I Grækenland anvendes en administrativ, ikke-lovfæstet definition, medens der i Portugal og Finland hverken er en lovgivningsmæssig eller en administrativ definition af håndværk. I Sverige er betingelserne for opnåelse af svendebrev fastsat i kongelig anordning nr. 596 af 26. juni 1973. Her anerkendes forskellige former for håndværksvirksomhed officielt som håndværksfag.

I Danmark findes der ingen generel definition af håndværk, men der anvendes en række kriterier i forbindelse med anvendelsen af særlige bestemmelser. Det hyppigst anvendte kriterium er størrelsen. I rapporten »Håndværket og den mindre industri« er således medtaget enhver virksomhed inden for fremstillingssektoren med 1-5 ansatte samt alle virksomheder inden for reparationsarbejde, service og byggefag, uanset antallet af ansatte.

>TABELPOSITION>

4.7.3. I betragtning af de enorme forskelle, der er mellem de nationale lovgivninger, ville det være ønskeligt at arbejde frem mod en fælles regelramme i alle EU-landene, især med sigte på at sikre en bedre kvantitativ kortlægning af sektorens samfundsøkonomiske betydning i Europa og forbedre den økonomiske og sociale effekt af den støttepolitik, EU og medlemsstaterne fører for at fremme denne sektor.

5. Statistisk kortlægning af håndværket i Den Europæiske Union

5.1. Virksomhedernes antal og deres bidrag til beskæftigelsen

5.1.1. I modsætning til den erhvervsøkonomiske kortlægning af SMV-sektoren i Europa, som er udmærket, er den statistiske belysning af håndværkserhvervet utilstrækkelig (undtagen i ganske få europæiske lande). Håndværkets vigtige rolle i europæisk samfundsøkonomi lader sig ofte ikke kvantificere tilstrækkeligt og på et sammenligneligt grundlag. Det skyldes, at den statistiske belysning af håndværket ikke er tilstrækkelig koordineret de enkelte lande imellem, og at opgørelsesmetoderne er meget forskellige. Det betyder, at det ofte er vanskeligt at sammenligne oplysningerne, for så vidt de overhovedet foreligger; problemet bliver ikke mindre af, at EU på sigt udvides med de central- og østeuropæiske lande.

5.1.2. I Den Europæiske Union skriver byerhvervene sig for ca. 16 mio. virksomheder (16 030 000 virksomheder i 1995) ().

5.1.3. Ca. halvdelen af disse virksomheder er enmandsvirksomheder, håndværksvirksomheder, små handelsvirksomheder og små virksomheder inden for liberale erhverv uden nogen ansatte ud over ejeren. Den anden halvdel består overvejende af mikrovirksomheder: heraf beskæftiger 7 mio. enheder 1-9 ansatte og 1 mio. enheder 10-49 ansatte. De mellemstore virksomheder (50-249 ansatte) og de store virksomheder (mere end 250 ansatte) er relativt betragtet ikke talrige, idet de tegner sig for henholdsvis 155 000 og 35 000 enheder, men de vejer naturligvis tungt til i økonomisk henseende; de repræsenterer 45-50 % af byerhvervenes beskæftigelse og omsætning. Det skal tilføjes, at den europæiske gennemsnitsvirksomhed har ca. 6 ansatte.

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

De tre nye lande i Den Europæiske Union (Østrig, Sverige og Finland) skriver sig for i alt 900 000 virksomheder, svarende til 5,6 % af totalen; disse virksomheder har 5,55 mio. ansatte, svarende til 6,3 % af totalen.

5.1.4. På basis af dette statistiske materiale er det således muligt at tegne et kvantitativt billede af de europæiske virksomheder - men når det mere specifikt drejer sig om håndværksvirksomheder, mangler man de fornødne statistiske oplysninger. I en række lande er det skønnede antal virksomheder og antallet af ansatte undervurderet på grund af de anvendte definitioner eller kriterier. Fx er det officielle tal for antallet af håndværksvirksomheder i Spanien 14 920, hvilket synes at undervurdere de faktiske forhold (). I andre lande, hvor antallet af håndværksvirksomheder er beregnet ud fra antallet af virksomheder med mindre end 9 ansatte, vil skønnet omvendt ligge i overkanten.

5.1.5. Den type definition, der anvendes i lovgivningen, påvirker i øvrigt gennemsnitsstørrelsen af de medregnede virksomheder. I lande, hvor lovgivningen ikke opererer med en maksimumsstørrelse i definitionen af håndværksvirksomheder, er gennemsnitsstørrelsen af de virksomheder, der betragtes som håndværksvirksomheder, meget højere end i lande, hvor klassifikationen som håndværksvirksomhed er undergivet en størrelsesmæssig begrænsning.

5.1.6. Ovennævnte viser, at manglen på en europæisk regulering af håndværksvirksomheder har konsekvenser for den kvantitative afgrænsning af sektoren, hvilket på sin side skaber tre hovedproblemer:

- en kvantitativ belysning af håndværket i europæisk målestok er umulig (dels på grund af forskelle i referenceår, dels i opgørelsesmetoder);

- der mangler en statistisk opgørelsesmetode byggende på et fælles mindstegrundlag;

- sektorens dimensioner forvrides.

5.1.7. Slutresolutionen fra det andet seminar om håndværksstatistik i Europa (), der blev vedtaget af de 15 deltagende europæiske eksperter (en for hver medlemsstat), går da også netop i retning af at anbefale, at der gøres en fælles indsats for at finde en løsning på bl.a. statistikproblemet.

5.1.8. På seminaret forsøgte man ud fra de tilgængelige statistiske oplysninger at give en kvantitativ beskrivelse af håndværket under brug af de definitionsmæssige tilgange, der er omtalt ovenfor. Forsøget viser:

1) at dataene ikke er erhvervsøkonomisk sammenlignelige;

2) at de tilgængelige data giver et skøn, der ligger i underkanten;

3) at håndværkets vægt i samfundsøkonomien er meget synlig i de lande, hvor der er en specifik lovregulering af håndværksvirksomheder.

5.1.9. En interessant indikator er erhvervets vægt målt ved antallet af virksomheder og antallet af ansatte i forhold til de tilsvarende tal for samtlige virksomheder.

>TABELPOSITION>

5.1.10. En sådan opstilling vil, alle sine begrænsninger til trods (bemærkningen gælder især lande, hvor håndværket ikke er reguleret), give et illustrativt - omend approksimativt (over- eller undervurderet) - billede af håndværksvirksomhedernes profil i Europa.

5.1.11. Tabellen giver anledning til tre interessante konstateringer:

- i lande, hvor der er en lovgivningsmæssig definition af håndværk, indgår håndværksvirksomhederne antalsmæssigt med højere vægt end i andre lande;

- i lande som Spanien og Storbritannien undervurderer tallene formentlig håndværkets rolle. Baggrunden er, at begge lande overvejende lægger vægt på det kunstneriske islæt i definitionen af virksomheder med håndværkspræg;

- i lande, der bruger det håndværksmæssige islæt som kriterium i deres definition, skriver håndværksvirksomhederne sig for en større andel af SMV-beskæftigelsen end i de øvrige lande, undtagen i Italien. Det viser, at denne sektor i Italien beskæftigelsesmæssigt indtager en strukturelt vigtig plads i den nationale erhvervsøkonomi - uanset begrebsdefinitionen.

>TABELPOSITION>

5.2. Håndværkets bidrag til BNP og til eksporten

5.2.1. En anden interessant indikator er håndværkets bidrag til BNP. Tilgængelige oplysninger til belysning heraf foreligger desværre kun i nogle lande. Sektoren spiller en vigtig rolle i Italien, hvor den tegner sig for 12 % af BNP mod 9,6 % i Tyskland og 5,6 % i Østrig. En mellemstilling indtager Holland med 3,5 %, Frankrig med 5,1 % og Grækenland med 3 %. Det spanske tal forekommer undervurderet (0,33 %). I mange af disse lande er håndværkets bidrag til BNP større end landbrugets (det er fx tilfældet i Italien).

Udviklingen i antallet af håndværksvirksomheder og i håndværkets beskæftigelse (1991 = 100)

Kriterium: håndværksmæssigt islæt

Virksomheder

Beskæftigede

Østrig

Østrig

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra IfG

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra IfG

>SLUT GRAFIK>

Tyskland

Tyskland

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Zentralverband des Deutschen Handwerks

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Zentralverband des Deutschen Handwerks

>SLUT GRAFIK>

Luxembourg

Luxembourg

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Chambre des Métiers, Storhertugdommet Luxembourg

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Chambre des Métiers, Storhertugdommet Luxembourg

>SLUT GRAFIK>

Udviklingen i antallet af håndværksvirksomheder og i håndværkets beskæftigelse (1991 = 100)

Kriterium: størrelse/sektor

Virksomheder

Beskæftigede

Frankrig

Frankrig

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra SIRENE/INSEE

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra SIRENE/INSEE >SLUT GRAFIK>

Italien

Italien

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Istat/CERVED

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Istat/CERVED

>SLUT GRAFIK>

Holland

Holland

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra EIM, Yearbook of craft

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra EIM, Yearbook of craft

>SLUT GRAFIK>

Udviklingen i antallet af håndværksvirksomheder og i håndværkets beskæftigelse (1991 = 100)

Kriterium: kuntnerisk islæt

Virksomheder Beskæftigede

Spanien

Spanien

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Fundación Cultural Española para el fomento de la artesania

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra Fundación Cultural Española para el fomento de la artesania

>SLUT GRAFIK>

Irland

>START GRAFIK>

Beregnet af Ist. Tagliacarne på grundlag af data fra CSO

>SLUT GRAFIK>

>TABELPOSITION>

5.2.2. Nogle lande har data, der belyser håndværkets bidrag til eksporten. Det fremgår af disse tal, at små virksomheder og selv mikrovirksomheder er engageret på eksportsiden, og at de større virksomheder således ikke har eneret på de udenlandske markeder. Et talende eksempel er Italien, hvor håndværksvirksomhedernes eksport i 1994 udgjorde 18,3 % af den samlede eksport, en andel, der er højere end sektorens BNP-bidrag. Håndværket spiller også en meget stor rolle i Danmark, hvor erhvervet skriver sig for 6 % af landets samlede eksport. Langt lavere end BNP-bidraget er håndværkssektorens eksportbidrag derimod i Tyskland (2 % af den samlede eksport) og i Frankrig (4,2 % af den samlede eksport). Tallet for Østrig er 2,8 %.

>TABELPOSITION>

5.3. Udviklingstrenden inden for den europæiske håndværkssektor i de seneste fem år

5.3.1. Betragtet over tid kan der registreres en vækst inden for håndværkssektoren i mange europæiske lande målt ved antallet af virksomheder. De disponible data for 8 lande (Frankrig, Holland Irland, Italien, Luxembourg, Spanien, Tyskland og Østrig) viser, at der har været en tilvækst i antallet af virksomheder i stort set samtlige lande i perioden 1991-1994/1995. Frankrig og Spanien danner undtagelsen, idet der ikke er nogen kontinuerlig vækst i antallet. I Frankrig var der først et fald i antallet af virksomheder fra 1991-1993, dernæst en stigning fra 1994/1995, som dog ikke kunne opveje den forudgående nedgang. I Spanien var der først en stigning i 1992, dernæst en lille nedgang i 1993 og en stigning i 1994 og 1995. Ser vi derimod på antallet af beskæftigede, er tendensen ikke ensartet: vækst i Luxembourg, Tyskland og Østrig, fald i de øvrige lande. I Frankrig, Holland og Italien udviser udviklingen i antallet af virksomheder og i antal beskæftigede en modsatrettet tendens: flere virksomheder, færre beskæftigede. En del af forklaringen herpå er, at mange faglærte arbejdere har etableret egen virksomhed og således skiftet status fra lønmodtager til selvstændig.

5.4. Regionale aspekter

5.4.1. Håndværksvirksomhedernes fordeling på de europæiske regioner er mindre lige, end man umiddelbart skulle tro. I Italien, Tyskland og Østrig er der en direkte sammenhæng mellem udviklingsgrad målt ved BNP per capita og virksomhedskoncentration; i Frankrig er korrelationen negativ, idet det er regionerne med lav/middel indkomst pr. indbygger, der har den største tæthed af erhvervsvirksomheder. I praksis og modsat, hvad man normalt ville antage, er håndværket til stede i såvel højtudviklede som tilbagestående regioner; det har således lagt kimen til megen erhvervsaktivitet (ikke mindst i Italien). Tager vi Italien som eksempel, er håndværksvirksomhederne især koncentreret i regionerne Toscana, Marche og Veneto, dvs. regioner, der befinder sig på et middelhøjt til højt økonomisk udviklingsstade (). Håndværket er en vigtig faktor bag udviklingen af erhvervsområder og industrizoner. En analyse foretaget af Istituto Tagliacarne viser, at det netop er de mest dynamiske industriområder eller de industriområder, der yder en tiltrækningskraft over middel, som har en stor tæthed af håndværksvirksomheder; eksempler herpå er regionerne i Nordøst- (Veneto) og Mellemitalien (Toscana og Marche) (). Det samme gælder i Tyskland, hvor regioner som Baden-Württemberg og Bayern (nogle af de europæiske regioner, der har det højeste per capita-indkomstniveau) har den højeste koncentration af håndværksvirksomheder. I Østrig er det Wien-området og Niederösterreich, der opviser den største koncentration af denne virksomhedstype. I Frankrig er det derimod Corsica, Midi-Pyrénées, Limousin og Languedoc-Roussillon, der ligger i spidsen med håndværksvirksomheder til trods for, at indkomsten pr. indbygger ligger middel til lavt i forhold til landsgennemsnittet ().

5.4.2. Sammenlignet med andre tilbagestående regioner i EU er tætheden af håndværksvirksomheder i Syditalien relativt beskeden. I Spanien er håndværksvirksomhederne omvendt koncentreret i Andalusien (en region med udviklingsefterslæb) og i Storbritannien er det Skotland, der kan fremvise den højeste tæthed af håndværksvirksomheder på landsplan.

>TABELPOSITION>

5.5. Det statistiske billede, der her tegnes af håndværket, er ufuldstændigt som følge af manglen på disponible data. Det understreger kravet om, at der udarbejdes et EU-program sigtende på bedre statistiske oplysninger om håndværkssektoren.

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

6. Håndværksvirksomheder: krav om uddannelse - indledende bemærkninger

6.1. I håndværket, hvor virksomheden - måske mere end i andre sektorer - er omdrejningspunktet for uddannelsesaktiviteter, stilles et specifikt krav om faglige færdigheder og kompetencer som en forudsætning for at kunne udøve erhvervet. De regler, der regulerer adgangen til faget, tager som oftest afsæt i et system af bestemmelser, godkendelser, autorisationer m.v., som på et formaliseret grundlag fastlægger de færdigheder, der kræves for at kunne udøve det pågældende erhverv. Uddannelse er for så vidt en afgørende forudsætning for sektorens stadige vækst og udvikling, specielt set på baggrund af de muligheder og tilbud, der ligger i det samlede uddannelsessystem: bibringelse af formaliseret viden - fra grundskoleundervisning til specialiseret undervisning - og af færdigheder (herunder også manuelle) til formidling af modeller for forretningsførelse og virksomhedsledelse.

6.2. Erhvervsuddannelsen i de enkelte medlemsstater, såvel grunduddannelse som efteruddannelse, står således som garant for tilstedeværelsen, fastholdelsen og udviklingen af faglig kompetence hos ledere af små og mellemstore virksomheder - herunder ikke mindst håndværksvirksomheder.

6.3. Centralt i dette uddannelsessystem står samspillet mellem teori og praksis, der sikres af duale systemer som vekseluddannelse, lærlingeuddannelse, uddannelsesaftaler som en del af ansættelseskontrakten samt løbende efteruddannelse. Den livslange uddannelse tjener to formål: den ansattes færdigheder holdes ajour (så uddannelsen ikke forældes), ligesom der bygges videre på allerede indlært viden, som ofte er unik og formidlet ad uformelle kanaler.

6.4. Endelig er begrebet »håndværker« i en række lande reguleret af et system med præcise bestemmelser og strenge procedurer (krav om eksaminer, kvalifikationsbeviser, praktiske prøver etc.). Det er et vidnesbyrd om, at mange lande føler, at det er nødvendigt, at der stilles en række ensartede krav til håndværksfagene, så man kan fastholde deres særlige karakteristika. Det er også en forudsætning for, at der kan holdes et højt og anerkendt kvalitetsniveau inden for håndværkssektoren, til gunst for dem, der modtager håndværksydelser som endelige forbrugere. Sverige er her et talende eksempel med over hundrede håndværksfag - i spektret lige fra bager til konsumisproducent, hvor der stilles krav om svende- eller mesterprøve.

6.5. Institutionelt

6.5.1. En række aktører, der indgår i en struktureret helhed, er involveret i planlægning, tilrettelæggelse og iværksættelse af faglig uddannelse - både grund-, efter- og videreuddannelse - på tre niveauer: a) staten - ministerier, departementer og andre statslige organer, b) de lokale forvaltninger, c) brancheforeninger m.v. (på landsplan og forskellige lokale niveauer, ofte med egne uddannelsescentre over hele landet).

6.5.2. En fremtrædende rolle spiller de særlige institutter og centre for erhvervsfaglig uddannelse (eksempler er: AMU-centre i Danmark, som findes i de fleste større byer i landet, håndværkskamrene i Tyskland, de nationale erhvervsuddannelsescentre COLO i Holland samt Local Education Authorities i England).

Der er et tydeligt bånd mellem de faglige uddannelsessystemer (grund- som videregående uddannelser) og de små og mellemstore virksomheder, specielt håndværket. Dog skal det understreges, at man i nogle lande ikke har en faglig uddannelsesstruktur, der udelukkende sigter på håndværksvirksomheder: i Irland er den faglige uddannelse for håndværkssektoren indbygget i uddannelserne på det gymnasiale niveau og i uddannelsestilbudene til arbejdsledige; i Danmark indgår håndværksuddannelsen i de erhvervsfaglige grunduddannelser (EUD), i de højere tekniske eksamenskurser (HTX) og i arbejdsmarkedsuddannelserne (AMU-systemet, der først og fremmest sigter på uddannelse og efteruddannelse af specialarbejdere og faglærte).

6.5.3. Ud fra kriteriet målgruppe kan der sondres mellem to erhvervsuddannelsessystemer: erhvervsfaglig grunduddannelse rettet til unge og erhvervsmæssig videre- og efteruddannelse rettet til voksne. Grund- og efteruddannelsessystemerne adskiller sig også med hensyn til sigte: grunduddannelse er en erhvervsforberedende uddannelse, der bibringer eleven den teoretiske og praktiske grundviden, der er nødvendig for at kunne udøve erhvervsmæssig beskæftigelse, herunder inden for et bestemt fag; uddannelsens force er det kraftigt erhvervsrettede islæt. Efter- og videreuddannelse sigter mod at opretholde og ajourføre færdigheder samt mod opkvalificering og udmærker sig ved at strække sig over hele det erhvervsaktive forløb, dvs. ved at være livslang uddannelse.

6.5.4. En effektiv grænseflade mellem erhvervsliv og uddannelse vil der være i det duale system og/eller vekseluddannelsessystemet (praktisk uddannelse på en virksomhed kombineret med erhvervsfaglig/teknisk undervisning på skole).

I det duale system er virksomheden og uddannelsesinstitutionen partnere, der deler roller og ansvar. Denne uddannelsesform - der altså forudsætter en osmose mellem de to systemer - er det ideelle afsæt for en aktiv uddannelsespolitik, der understøtter udviklingen af erhvervssektorer.

6.5.5. Denne vekslen mellem arbejde og uddannelse forudsætter i øvrigt, at de to systemer er opbygget sådan, at det ene system er ansvarligt for det andets videreudvikling og optimering.

Lærlingeuddannelsen er givetvis den mest almindelige måde at sikre denne vekselvirkning mellem erhverv og uddannelse på. Der er tale om en kombination af arbejde og uddannelse, som skal sikre, at de unge via lærlingekontrakten erhverver de grundfærdigheder, der kræves for at arbejde i en virksomhed. Lærlingens uddannelses- og arbejdsforhold er reguleret af en aftale (eller en kontrakt) indgået mellem virksomhedsledelsen og eleven (via de respektive lovmæssige repræsentanter).

6.5.6. Inden for håndværkssektoren har virksomhedslederen en vigtig uddannelsesmæssig rolle at spille. Han bibringer lærlingen specifikke faglige kundskaber kombineret med indføring i drifts- og ledelsesmetoder, som er typiske for mindre virksomheder. Udviklingen af færdigheder inden for det pågældende håndværksfag kræver dels en intensiv interaktiv vejledning understøttet af detaljeret uddannelse dels bibringelse af særlige færdigheder inden for planlægning, marketing og ledelse i al almindelighed.

I de fleste tilfælde er lærlingeuddannelsen blevet til som resultatet af et tæt samarbejde mellem de offentlige myndigheder på den ene side og de involverede brancheforeninger og fagforeninger på den anden.

6.5.7. Lærlingeuddannelse er ofte - også uden for håndværkssektoren - et krav for at kunne udøve virksomhed inden for et bestemt fag. I Østrig er over 200 fag omfattet af lærlingeuddannelsen. I Storbritannien er den »moderne« lærlingeuddannelse (modern apprenticeship system) - der blev indført i september 1995 - en del af National Vocational Qualification System (NVQ), som garanterer, at en person opfylder de færdighedskrav, der stilles for at kunne udøve en beskæftigelse på et givent kompetenceniveau (der er i øjeblikket i Storbritannien 500 NVQ for 150 fag, som dækker mere end 80 % af samtlige fag). I Irland foregår det meste af lærlingeuddannelserne siden 1995 inden for et enhedssystem, Standard Based Apprenticeship Programme; FAS - statens kontor for arbejde og beskæftigelse - står for planlægningen af alle forløb i de forskellige lærlingeuddannelsesfaser og for de teoretiske uddannelseskurser, der flankerer den praktiske uddannelse i virksomheden. Undervisningen foregår på Vocational Schools, Regional Technical Colleges og på Dublin Institute of Technology.

6.5.8. Lærlingeuddannelsen afsluttes hyppigt med aflæggelsen af en teoretisk/praktisk prøve (i Tyskland og Østrig skal lærlingen for at bestå den afsluttende eksamen, der giver ham brev på, at han besidder de til faget - som specificeres nærmere, fx »snedker/tømrer« - krævede færdigheder, aflægge en teoretisk og en praktisk prøve, der viser, om han er i stand til at udføre et svendestykke eller konkret at udøve en beskæftigelse for at afgøre, om vedkommende opfylder de færdighedskrav, der stilles inden for det pågældende fag).

6.5.9. I mange tilfælde opretter og driver brancheforeninger og fagorganisationer specialiserede erhvervsuddannelsescentre (fx i Finland: Craft Trades Training Foundation; i Frankrig Centres de formation d'apprentis; i Italien centre, der ejes af de to toneangivende erhvervsorganisationer inden for håndværket, dvs. »Confartigianato« (Confederazione Nazionale dell'Artigianato) og »CNA« (Confederazione Nazionale dell'Artigianato); i andre tilfælde tager de aktiv del i fremme af håndværksuddannelse (i Storbritannien fremmer Craft Councils - der drives med statslig støtte - undervisning i håndværksfag på alle niveauer inden for den formelle og uformelle erhvervsuddannelse).

6.5.10. I følgende lande er virksomhed inden for håndværkssektoren frem for alt aktiviteter, der kræver erhvervsmæssig uddannelse reguleret ved national lovgivning: i Spanien ved lov om obligatorisk undervisning på sekundærtrinnet (ESO), der indeholder grundregler for uddannelsen inden for håndværksfag og design, i Italien rammeloven for håndværket (Legge Quadro per l'Artigianato), i Østrig loven om erhvervsmæssig uddannelse (Berufsausbildungsgesetz), i Tyskland programmet for erhvervsfaglig uddannelse (Handwerksordnung und Berufsausbildungsgesetz), i Holland rammeloven for faglig uddannelse (KBS) (Kaderregeling Bedrijfstakgewijze Scholing, i kraft fra 1. januar 1995) osv.

I Frankrig findes der en paritetisk aftale (af september 1994) indgået mellem håndværket (Union Professionelle de l'Artisanat) og fagforeningerne, hvis formål er at fremme lærlingeuddannelsen; beskæftigede inden for håndværk kan ifølge denne lov bl.a. trække på en »klippekortordning« vedrørende betalt uddannelsesorlov.

6.5.11. Lærlingelønnen fastsættes som hovedregel ud fra den pågældende funktion og stiger hvert år. I Danmark fx fastsættes lærlingelønnen af særlige brancheudvalg, hvor arbejdsmarkedets parter også sidder; lønnens størrelse afhænger af arten af den pågældende beskæftigelse, uddannelsens varighed og lærlingens alder (over eller under 18 år).

6.6. Håndværksvirksomhedernes deltagelse i uddannelsesaktiviteter

Nøgleprincippet i enhver erhvervsmæssig uddannelsesstrategi må være, at håndværksvirksomheden er krumtappen i uddannelsesforanstaltningen.

Det er ikke nogen tilfældighed, som understreget i Europa-Parlamentets Thyssen-betænkning, at Parlamentets udvalg for sociale anliggender fordrer, at støtte til uddannelse først og fremmest rettes mod håndværksvirksomheden, begyndende med følgende foranstaltninger:

- opvurdering af virksomhedens rolle som underviser med henblik på statut som »læremester«;

- udveksling af viden og knowhow;

- anerkendelse på europæisk plan af lærebrev.

6.6.1. Uddannelsesinitiativer, der sigter på at understøtte og opmuntre til etablering af håndværksvirksomheder, indgår normalt i statslige eller regionale erhvervsfremmeinitiativer rettet imod iværksættere. Uddannelse er derfor et af hovedredskaberne - der indgår i et kompleks af serviceydelser rettet mod etableringen af virksomheder, såsom økonomiske incitamenter, rådgivning og teknisk bistand samt tutorship - der sigter mod at bibringe iværksætteren den grundviden, der kræves for at kunne drive egen virksomhed.

6.6.2. Det hovedproblem, der skal tackles, når der skal lægges et uddannelsesforløb af denne art, er frem for alt af kulturel art, thi:

- håndværksmesterens virksomhedsstrategi er som hovedregel orienteret mod produktion i snæver forstand;

- håndværksvirksomhederne fokuserer i al for høj grad på produktet;

- specielt nye virksomheder, der er vokset frem af allerede bestående virksomheder, føler dette som en hæmsko.

6.6.3. Uddannelse bliver derfor et vækstinstrument for håndværkeren, specielt iværksætteren, og må derfor målrettes mod at:

- forbedre evnen til at indkredse og løse problemer i virksomheden, som ikke er snævert relateret til selve produktionen;

- bibringe iværksætteren et mere overordnet syn på drifts- og markedsstrategi;

- fremme samarbejdet mellem mikrovirksomheder for at forbedre de forretningsmæssige relationer, videnudvekslingen m.v.;

- bibringe håndværkeren sproglige kundskaber, så han kan gå ud på udenlandske markeder.

6.6.4. Disse uddannelsesforløb må ikke være ad hoc-prægede eller tage form af engangsforanstaltninger, men skal som noget fundamentalt tilbydes kontinuerligt. I praksis må der derfor lægges en strategi, der sikrer, at iværksættere videre- og efteruddannes.

6.6.5. På dette sted skal nævnes tre eksempler på uddannelsesaktioner i Europa: I Irland fx ydes der under de vigtigste programmer for små og mellemstore virksomheder (Enterprise Development Programme, Training Support Scheme, Plato Programme og Country Enterprise Board) bistand til virksomhedsledelse, uddannelse, råd og vejledning og støtte til (kommende) små virksomheder. I Grækenland er OAED (Organisationen til fremme af beskæftigelsen) ansvarlig for et støtteprogram til nyetablerede virksomheder (medfinansieret af Den Europæiske Socialfond), der har som hovedformål at yde økonomisk støtte til personer, der etablerer egen virksomhed.

I Luxembourg er det handelskammerets virksomhedsetableringskontor (SCE), der har ansvaret for at yde individuel råd og vejledning til unge håndværkere, der står over for at skulle etablere egen virksomhed.

7. Medlemsstaternes politik til fremme af håndværket og SMV

7.1. SMV's og håndværkets vigtige bidrag til den økonomiske udvikling i Den Europæiske Union høster på EU-plan for alvor anerkendelse i Jacques Delors Hvidbog om konkurrenceevne, vækst og beskæftigelse. Også i medlemsstatsregi er man bevidst om, at de mindre virksomheder er en motor for den økonomiske udvikling, specielt i mere udviklingssvage områder, og en af de sektorer, der rummer nøglen til skabelse af nye arbejdspladser. I denne sammenhæng kan håndværket yde og har ydet et betydeligt bidrag. En italiensk undersøgelse fra 1988 () viser således, at to tredjedele af iværksætterne har en fortid inden for håndværket. Andre undersøgelser bekræfter, at mindre virksomheder og mikrovirksomheder i højere grad end mellemstore til store virksomheder er i stand til at fastholde beskæftigelsen under en lavkonjunktur.

7.2. Hvis SMV og håndværksvirksomhederne støttes gennem en selektiv, målrettet og helhedspræget politik, vil de derfor kunne yde et betydeligt bidrag til etablering af nye virksomheder og oprettelse af nye arbejdspladser.

7.3. Medlemsstaternes erhvervspolitik søger groft taget at:

- forbedre erhvervslivets konkurrenceevne;

- forbedre de mindre virksomheders evne til at tilpasse sig den økonomiske og teknologiske udvikling;

- fastholde og skabe arbejdspladser;

- sikre et større og bedre udbud af varer og tjenester til befolkningen.

7.4. Nedenfor gives en kort beskrivelse af de fremmetiltag, de enkelte medlemsstater har tilgodeset SMV og håndværket med i de seneste år:

7.5. Østrig

- Støtte til SMV (KMU-Förderungsgesetz 1996).

- Lempelige lånevilkår.

- Tilskud til rådgivning og undervisning.

- Støtte til forskning og udvikling.

- Støtte til internationalisering.

7.6. Belgien

- Indførelse af et SMV-barometer for at fremme kendskabet til problemerne i SMV-sektoren og fremme målrettede politiktiltag.

- Smidiggørelse af tildelingskriterierne for og øgede finansielle ressourcer til »overdragelsesfonden« for at lette virksomhedsoverdragelser.

- Reform af den sociale sikring.

7.7. Danmark

- Reformer på det skattepolitiske område - øgede offentlige investeringer og skattereform.

- Særlige lempelser for SMV.

7.8. Tyskland

- Skattelettelser for virksomheder.

- Rentelettelser.

- Sænkning af beskatningen af virksomhedsoverskud.

- 30-punktsprogram til implementering af Jacques Delors' hvidbog og lempelser for nyetablerede virksomheder.

7.9. Grækenland

- Reformer på områderne privatisering, beskatning og konkurrence.

- Støtte i regionalt regi.

7.10. Finland

- Udviklingsfond - særlige garantier for serviceydelser til virksomheder.

- Lempelser med hensyn til forsikringer for SMV.

- Lempelser for mindretalsaktionærer.

7.11. Frankrig

- Madelin-planen: skattereform, kreditadgang, konkurrence, administrative rutiner, virksomhedssamarbejde.

- Garantifond for erhvervsinvesteringer.

- FFCGA.

- Flerårigt vejledende program for håndværket (skattereform, kreditadgang, konkurrence, administrative procedurer).

- SMV-plan 1995.

- Lov af juli 1995 om udvikling og fremme af handelen og håndværket.

7.12. Irland

- Lettelse af skattebelastningen af virksomhedsoverskud.

- Støtte til nyetablerede virksomheder (Seed Capital Scheme).

7.13. Italien

- Incitamenter til indførelse af ny teknologi ved hjælp af en udviklingsplan bestående af 8 delprogrammer for skattelettelser, direkte tilskud m.v.

- Artigiancassas finansieringsprogram (hjælp til unge og kvindelige iværksættere, miljøtiltag, forretningsservice, indførelse af ny teknologi m.v.) og tilskud (til betaling af renter og gebyrer m.v., ydelse af lånegarantier) til fordel for håndværksvirksomheder (i 1995 blev der ydet rentegodtgørelse i 26 878 tilfælde og lånegaranti i 2 214 tilfælde).

- Lov nr. 488 og 341 - skattelettelser, tilskud.

7.14. Holland

- Udarbejdelse af en plan »Meer werk, weer werk« (»mere arbejde, flere i arbejde«), for at øge fleksibiliteten på arbejdsmarkedet.

- Tilskud til forskning og udvikling.

- Lærlingeplan.

- Skattelettelser.

7.15. Portugal

- PEDIP II-programmet (SMV-fremme).

- PROCOM-programmet (fremme af handelen).

- Eksportfremme.

- Finansieringsstøtte.

7.16. Storbritannien

- Samarbejde og konkurrenceevneforbedring.

- Bankgarantiplan.

- Investeringsfremme.

- Uniform Business Rate.

7.17. Spanien

- Kreditbevillinger til SMV formidlet gennem ICO (Instituto de Crédito Oficial).

- Investeringstilskud.

- Regionalpolitiske tiltag.

8. Hvilke målsætninger for europæisk håndværk? Nogle debatoplæg

8.1. På baggrund af håndværkets særtræk og særlige problemer - som der ved flere lejligheder er redegjort for af såvel ØSU som Kommissionen og Europa-Parlamentet - og dets betydning for europæisk økonomi målt ved antallet af virksomheder, antal beskæftigede og BFI-bidrag, bør der iværksættes en egnet europæisk politik, der er specifik, men samtidig et supplement til SMV-politikken, som tager hensyn til de involverede virksomheders specificitet og opprioriterer håndværkets økonomiske og sociale rolle, herunder specielt støtter erhvervet som en effektiv rugekasse for nye virksomheder og som en vigtig faktor i jobskabelsen.

8.2. Indsatsen til fremme af håndværket har fire overordnede mål:

- understrege håndværkets særtræk i forhold til SMV både i forbindelse med konsultationer og forhandlinger i EU-regi, på nationalt og lokalt plan, og når det drejer sig om føringen af den økonomiske og sociale politik;

- fremme udviklingen af en europæisk håndværksidentitet og -kultur;

- støtte håndværksvirksomhedernes økonomiske udvikling ved at forbedre deres konkurrenceevne og lette deres integration i det indre marked;

- opmuntre håndværksvirksomhederne og deres repræsentanter til at deltage i udvekslings- og samrådsprocesser på tværs af de indre grænser og - som led i Den Europæiske Unions relationer til tredjelande - på tværs af de ydre grænser.

8.3. På dette sted foreslås elleve aktionslinjer. De skal ikke foregive at være udtømmende i forhold til de europæiske mikrovirksomheders behov, men kan danne udgangspunkt for indkredsningen af konkrete politiktiltag, som imødekommer en række behov hos mikrovirksomheden.

8.4. De elleve foreslåede indsatsområder er:

8.4.1. Arbejdsmarkedsdialog

Sikre repræsentation af SMV, herunder af håndværkets interesser under de forhandlinger, der er forudset i artikel 4 i Aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er vedføjet traktaten om Den Europæiske Union, forudsat de pågældende organisationer er repræsentative på europæisk plan ().

8.4.2. Styrke virksomhedernes konkurrenceevne

Understøtte virksomhedslederen med målrettet rådgivning fra konsulenter, der følger virksomheden og dens ansatte over virksomhedens livscyklus (»life long advising«), herunder om virksomhedsoverførsel.

I det øjemed vil det være nødvendigt:

1) at indføre og understøtte specifikke ordninger under de pågældende ressortministerier til finansiering af erhvervskonsulentordninger med deltagelse af ESF og strukturfondene;

2) at støtte uddannelse og oplæring af erhvervskonsulenter i brancheforeningerne samt opmuntre til samarbejde mellem og udveksling af konsulenter i de forskellige EU-lande.

8.4.3. Stifte et europæisk akademi for håndværket og den mindre virksomhed

Der skal være tale om et koordineringscenter for europæiske uddannelses- og forskningsinstitutioner med relation til håndværket, som går ind i en erhvervsfremmerolle, men samtidig også om et forum, der drøfter, analyserer og fremlægger løsninger på det europæiske håndværks problemer og forslag til EU-projekter.

8.4.4. Støtte håndværket og den mindre virksomhed i opbygningen af en egen europæisk identitet og kultur

De aktioner, der foreslås på dette område, er:

1) op- og udbygning af uddannelsescentre i de forskellige medlemsstater, som er specielt orienteret mod udvikling og anvendelse af ny teknologi;

2) forbedring af kendskabet til de mindre virksomheders og håndværkets rolle i samfundsøkonomien gennem en bedre statistisk belysning og temaundersøgelser med særlig henblik på den rolle, sektoren spiller, når det gælder kvindelige virksomhedsledere og arbejdspladser til unge og handicappede;

3) oprettelse af et permanent observationscenter for håndværket i Europa inden for rammerne af det europæiske observationscenter for SMV;

4) fremme etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser som fastsat i direktiv 64/427/EØF af 7. juli 1964 ().

8.4.5. Opprioritere lærlingeuddannelse og fremme vekseluddannelse

Da det må anerkendes, at lærlingeuddannelsen er et privilegeret middel til overførsel af den viden, der opbygges i håndværksvirksomheden, og at vekseluddannelsesforløb er et fundamentalt instrument til udvikling af sektoren, kan der peges på følgende fire indsatsområder:

1) opvurdere den rolle, virksomheden har på uddannelsesområdet ved med bidrag fra håndværkets repræsentative organisationer at skabe et europæisk kvalifikationsbevis;

2) fremme udvekslingen af kompetencer og viden mellem virksomheder, specielt mellem unge nyuddannede og deres undervisere på virksomheden og/eller på erhvervsfaglige uddannelsesinstitutioner;

3) fremme anerkendelsen af eksamensbeviser og arbejde på at indføre et europæisk svendebrev (erfaringerne med jævnføringen af det franske APCM (Assemblée Permanente des Chambres de Métiers) og det tyske ZDH (Zentralverband des Deutschen Handwerks) kunne tjene som en udmærket model i denne sammenhæng);

4) forstærke foranstaltninger til fremme af beskæftigelsen og etablering af nye virksomheder gennem en indsats på finansieringssiden, øget fleksibilitet i indsatsen af arbejdskraft og videre- og efteruddannelse for lærlinge og iværksættere.

8.4.6. Forbedre spredningen af informationer til mikrovirksomheder

De mindre og meget små virksomheders særkender, som har ØSU's bevågenhed, og som blev understreget på Berlin-konferencen, afslører et klart behov for en bedre kanalisering af informationer ud til mikrovirksomheden. På den baggrund foreslås det:

1) gennem forstærket samarbejde med brancheorganisationerne at forbedre Euro-Info-Centrenes indsats, der skal fokusere på formidling af udvalgte, målrettede oplysninger, hvor vægten er lagt på kvaliteten frem for på mængden, og hvor der bruges såvel konventionelle som elektroniske medier;

2) at gøre bedre brug af det videnpotentiale, som håndværkets og de små virksomheders organisationer og netværk ligger inde med, når det drejer sig om at formidle information og rådgivning og at anvende tilskudsmidlerne fra EU og medlemsstaterne, især de midler, der sigter mod innovation og overførsel af ny teknologi;

3) at opbygge en innovationskultur for at stimulere mikrovirksomheder til at indføre ny teknologi og kvalitetscertificering;

4) at nyttiggøre resultaterne af den forberedende konference i Monaco, der blev afholdt som optakt til den 3. europæiske konference om håndværket i Milano, hvis tema er håndværket og dets indpasning i informationssamfundet.

8.4.7. Forenkle administrative procedurer

På dette område har ØSU indkredset følgende målsætninger:

1) implementere EU-regler på en sådan måde, at mikrovirksomheder, såfremt det ikke berører arbejdsretlige bestemmelser, indrømmes en længere frist end de større virksomheder til at indrette sig efter regler, der ofte er omkostningsbelastende og vanskelige at efterleve for håndværket og de selvstændige næringsdrivende i forhold til deres omsætning;

2) forbedre støtten til virksomhedsetablering og -overførsel ved hjælp af skatteordninger, der letter start og opbygning af egen virksomhed med specielt henblik på virksomheder med grænseoverskridende aktiviteter;

3) opmuntre til oprettelse af centre for virksomhedsledelse, der kan gøre ledere af mindre virksomheder mere fortrolige med de gældende regnskabs- og skatteregler, således at de kan leve op til kravene;

4) holde øje med den effekt, nye EU-retsregler har for håndværksvirksomheder, herunder specielt overvåge, om regelgivningen tager hensyn til SMV, således at man sikrer en effektiv gennemførelse af de pågældende retsforskrifter og undgår, at håndværksvirksomhederne belastes med unødigt papirarbejde og høje administrationsomkostninger.

8.4.8. Tilskynde til samarbejde og udvekslinger mellem mikrovirksomheder og deres organisationer

Hvis mikrovirksomhederne skal kunne holde trit med den udvikling, der sker i deres erhvervsøkonomiske rammevilkår, er det nødvendigt at styrke samarbejdet og interaktionen med virksomheder uden for EU.

Her foreslås det at:

1) støtte samarbejdet mellem håndværkets organisationer og mellem teknologiske institutter og servicecentre med særlig berøringsflade til håndværket;

2) give højeste prioritet inden for strukturfondenes rammer til incitamenter af økonomisk og finansiel art til mikrovirksomheder og små virksomheder;

3) fremme virksomhedernes indbyrdes organisering og udviklingen af en samarbejdsånd ved at hjælpe håndværket med at organisere sig som joint ventures, herunder også medlemsstaterne.

Fremme af en sådan strategi skal ske gennem en koordineret indsats fra lokale, nationale og EU-instanser.

8.4.9. Fremme innovationskulturen hos håndværkere og i mindre virksomheder

Økonomisk vækst, konkurrenceevne og nye arbejdspladser forudsætter forstærket innovationslyst. Det kræver, at der breder sig en innovationskultur, både hvad angår produktion, organisation og markedsføring.

8.4.10. Fremme forbedringen og udbygningen af transport- og kommunikationsnet

Virksomhedernes internationalisering og økonomiens globalisering forudsætter navnlig, at de forskellige aktører i det økonomiske liv tilgodeses med effektive transportnet og gode kommunikationsfaciliteter. At tilgodese håndværksvirksomheden med rammevilkår, der sætter den i stand til at bringe sine varer ud til markedet til de lavest mulige omkostninger og at kommunikere let og uhindret med andre håndværksvirksomheder ved hjælp af de mest moderne kommunikationsmidler (Internet, e-mail...), er at give den et kraftigt skub i ryggen.

8.4.11. Styrke tiltag, som understøtter jobskabelsen i håndværksvirksomheder

Der kan indføres enkle foranstaltninger, som letter overtagelse og etablering af virksomheder, i form af:

- finansiel støtte, såsom adgang til lån på lempelige vilkår, lånegaranti samt beskyttelse af familieformuen;

- sikring af ægte lighed på skatteområdet, når det gælder realisationsfortjenester, kapitalindkomster, overdragelsesafgifter og momsgodtgørelse;

- mere fair konkurrence.

Bruxelles, den 20. marts 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, hvidbog om det indre marked, Bruxelles, 1985.

() Tallene er hentet fra Eurostat.

() EU-Kommissionen, Håndværksfagene og de små virksomheder og den europæiske integration, resultaterne af den anden europæiske konference om håndværk og den lille virksomhed, Berlin, den 4. september 1994.

() Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »SMV og håndværksvirksomhederne«, EFT nr. C 322 af 16. 12. 1992.

() Jf. KOM(94) 207 endelig udg. af 3. 6. 1994; Rådets resolution af 10. oktober 1994, EFT nr. C 294 af 22. 10. 1994; KOM(95)362 endelig udg. af 8. 9. 1995.

() Med hensyn til detaljerne i lovgivningen om håndværksvirksomheder i Italien, Frankrig og Tyskland henvises der til G. Giacomelli, G. Scudier, Giovanna Giacomelli og L. Casella: L'impresa artigiana in Europa, Padova 1995 (håndværksvirksomheden i Europa).

() ØSU's udtalelse om »SMV og håndværksvirksomheder«, EFT nr. C 322 af 16. 12. 1992.

() De fire kriterier, spansk lovgivning har lagt sig fast på, svarer til de kriterier, man indkredsede på »første seminar om statistik over håndværket i Europa« arrangeret af Istituto G. Tagliacarne, under protektion af EU-Kommissionen - GD XXIII, afholdt i Rom i september 1994.

() Tallet for virksomheder i EU-15 omfatter også virksomheder med mere end 250 ansatte. I henseende til antal repræsenterer de imidlertid kun 0,22 % af totalen eller 35 000 enheder.

() Skønnet for Spanien er foretaget af IKEI i San Sebastian.

() Afholdt af Istituto Guglielmo Tagliacarne under protektion af Kommissionens GD XXIII, afholdt i Rom den 20. og 21. marts 1996.

() Der henvises til Istituto G. Tagliacarne, Reddito e occupazione nell'artigianato (indkomst og beskæftigelse i håndværket), Rom 1995.

() Ist. Guglielmo Tagliacarne-Unioncamere, Rapporto sull'impresa e sulle economie locali, Rom 1995.

() Kilde: Ministère des PME - Direction de l'Artisanat, La France de l'Artisanat, Paris, 1995.

() Landsdækkende stikprøveundersøgelse foretaget af Istituto G. Tagliacarne.

() Jf. punkt 1.8 i ØSU's udtalelse om »den sociale dialog på fællesskabsplan«, EFT nr. C 89 af 19. 3. 1997.

() Dette direktiv var et af de første, der blev udstedt af Det Europæiske Fællesskab. I årene fra 1964 til 1982 udstedte EF seks direktiver om selvstændig virksomhed inden for industri og håndværk, hvormed det knæsatte princippet om etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser for det store flertal af håndværksfag.