Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Tekniske standarder og gensidig anerkendelse« (96/C 212/02)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 4. juli 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 2, at afgive udtalelse om »Tekniske standarder og gensidig anerkendelse«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Johannes M. Jaschick til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. maj 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 336. plenarforsamling af 29.-30. maj 1996, mødet den 29. maj 1996, med et flertal med 101 stemmer for, og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Princippet om fri varesamhandel

1.1. Allerede længe inden nærhedsprincippet blev vedtaget, var standardisering, prøvning, certificering og kontrol hovedsageligt lagt ud i nationalt regi, og det blev oftest varetaget af de berørte parter og i mindre grad af statslige instanser.

1.2. I medfør af EF-traktatens artikel 30 og 36 skal alle kvantitative restriktioner og alle foranstaltninger med tilsvarende virkning principielt ophæves inden for EU. Som grundlag for, hvad der skal forstås ved en »foranstaltning med tilsvarende virkning«, gælder den såkaldte »Dassonville-formel«, som Domstolen har opstillet. Den lyder som følger: »Enhver handelsregulering fra medlemsstaternes side, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt har til formål at begrænse samhandelen i Fællesskabet, skal anses for en foranstaltning med samme virkning som en kvantitativ restriktion.«

1.3. Denne beslutning er suppleret med Domstolens retspraksis, som beror på Cassis de Dijon-dommen fra 1979 () og lyder som følger:

»Da der ikke findes en fælles ordning, må hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet, der beror på forskelle i de nationale lovgivninger vedrørende afsætningen af et produkt, accepteres i det omfang, disse bestemmelser er uomgængeligt nødvendige af hensyn til især en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse.«

2. ØSU's arbejde på området

2.1. I udtalelsen om Kommissionens første beretning om det indre marked () foretog ØSU en grundlæggende situationsanalyse. Resultatet af indsatsen høstede stor anerkendelse i Europa-Parlamentet, Ministerrådet og Kommissionen og førte til, at Rådet i juni 1995 bifaldt forslaget om at etablere et Observationscenter for Det Indre Marked i ØSU-regi. Kernen i ovennævnte udtalelse var en liste med 62 væsentlige hindringer for, at borgerne og de økonomiske aktører kunne drage fordel af et europæisk marked uden indre grænser.

2.2. Med baggrund i den erhvervede viden har ØSU's præsidium pålagt Sektionen for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser at udarbejde en særskilt udtalelse om tekniske handelshindringer. I alt væsentligt drejer det sig dels om indskrænkninger i den frie varesamhandel inden for EU som følge af forskelle i de nationale love og lovenes eventuelle henvisninger og krav med hensyn til standarder, prøvnings-, certificerings- og kontrolmetoder, dels om spørgsmålet om manglende gensidig anerkendelse medlemsstaterne imellem.

2.3. Tekniske handelshindringer udgør fortsat et stort problem i det indre marked, selv om den ihærdige indsats på området har givet mange positive resultater. Handelshindringerne skyldes dels tekniske, dels mere generelle forhold. Et typisk eksempel på et område, der endnu ikke er tilstrækkeligt harmoniseret, er procedurerne for prøvning af byggeelementers brandbestandighed. Men også kunders og private instansers holdninger kan hindre samhandelen, f.eks. når forsikringsselskaber står fast på visse specifikationer for tyverisikring af motorkøretøjer, som ikke er harmoniserede (). Som ØSU allerede har påpeget i sin udtalelse om Kommissionens beretning om det indre marked 1995, er den konstante vækst i antallet af tekniske regler, som fastsættes på nationalt plan, foruroligende (). For at finde frem til mulige løsninger må man have god indsigt i dette meget specielle emne. Det vil nærværende udtalelse bidrage til.

2.4. Som led i det forberedende arbejde med denne udtalelse blev der arrangeret to høringer, hhv. den 23. januar 1996 i Stockholm og den 25. januar 1996 i Milano. Der blev desuden udsendt et spørgeskema til berørte kredse, der endvidere blev opfordret til at indgive yderligere kommentarer. Formålet var at få indsigt i henholdsvis en ny og en gammel medlemsstats aktuelle erfaringer og problemer. De bidrag, som fremkom ved høringerne, er blevet indarbejdet i udtalelsen.

3. Begreber

3.1. I udtalelsen anvendes en række begreber i den betydning, der angives nedenfor. Definitionerne stammer i vid udstrækning fra direktiver, standarder og anerkendt faglitteratur, men anføres i nogle tilfælde i en forkortet og forenklet form for at lette læsningen.

3.2. De væsentlige krav (sikkerhedskrav eller andre krav, der er begrundet i hensynet til almenvellet) er bindende tekniske kriterier, der fastlægges i generel form i direktiverne efter den nye metode. Markedsførte produkter, der falder ind under disse direktiver, skal opfylde de væsentlige krav.

3.3. En standard er en teknisk specifikation, som et godkendt standardiseringsorgan har vedtaget med henblik på gentagen eller vedvarende anvendelse, men som der ikke er nogen lovfæstet pligt til at overholde.

3.4. »Harmoniserede standarder« er tekniske specifikationer, der er udarbejdet af et europæisk standardiseringsorgan på grundlag af et mandat, som Kommissionen har meddelt i overensstemmelse med direktiv 83/189/EØF, og på grundlag af de generelle retningslinjer for samarbejdet mellem de europæiske standardiseringsorganer og Kommissionen. Så snart Kommissionen har offentliggjort referencen til den pågældende standard i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT), og standarden er anvendt i mindst en medlemsstat, medfører standardens overholdelse en formodning om, at de pågældende væsentlige krav er opfyldt ().

3.5. På det lovregulerede område er markedsføringen af produkter reguleret af love, forordninger o.lign. for at beskytte borgerne. Man skelner mellem det lovregulerede område, der er harmoniseret gennem EU-direktiver, og det ikke-harmoniserede, lovregulerede område, der er reguleret af national lovgivning. En del af det harmoniserede, lovregulerede område udgøres af »notifikationsområdet«, hvor der på grundlag af EU-direktiver udpeges organer, som skal gennemføre de lovbefalede overensstemmelsesvurderinger, og som Kommissionen skal underrettes om.

3.6. På det ikke-lovregulerede område reguleres produkternes markedsføring ikke af love, forordninger og lignende, eftersom produkterne ikke frembyder nogen risici for borgerne.

4. Hidtidige forsøg på at rydde tekniske handelshindringer af vejen

4.1. Den gamle metode

EU's indsats for at fjerne hindringer for den frie samhandel gennem harmonisering af nationale love har høj prioritet. I direktiver, der blev udarbejdet efter den gamle metode, fastlagde man ikke blot de væsentlige krav, men også alle tekniske specifikationer i form af bilag, f.eks. de konkrete metoder til måling af plæneklipperes støjemissioner. Denne metode var imidlertid for tidskrævende, omstændelig og detaljeret. Alligevel bibeholdes den gamle metode inden for en række sektorer, hvor den har vist sig velegnet, f.eks. i forbindelse med motorkøretøjer.

4.2. En ny metode inden for teknisk harmonisering og standardisering

4.2.1. Med programmet for det indre marked fastlagde Fællesskabet de fremtidige højtprioriterede aktionsområder. Dermed blev der imidlertid også behov for at udvikle en ny, hurtig harmoniseringsmetode i forbindelse med tekniske handelshindringer i lyset af Cassis de Dijon-dommen. For at imødekomme dette behov vedtog Ministerrådet i 1985 den såkaldte nye metode () inden for teknisk harmonisering og standardisering.

4.2.2. Med den nye metode gik man bort fra den gamle, detaljerede regelgivning. Fællesskabets direktiver, der fortrinsvist tjener til harmonisering, begrænser sig nu til at fastlægge de væsentlige krav (), f.eks. krav til sikkerhedsniveauet. Anerkendte potentielle tekniske løsninger, der kan sikre opfyldelsen af de væsentlige krav, beskrives særskilt i harmoniserede standarder (), som de europæiske standardiseringsorganer (CEN, CENELEC og ETSI) udarbejder på grundlag af et mandat fra Kommissionen.

4.2.3. Harmoniserede standarder er ikke bindende, de anvendes på frivillig basis. Hvis de anvendes, opereres der med en formodning om overholdelse af direktivets væsentlige krav til produktet, omend formodningen kan anfægtes. Harmoniserede europæiske standarder er altså ikke det eneste middel til at sikre overensstemmelse med de væsentlige krav i et direktiv. Producenterne og de organer, der er bemyndiget til at foretage overensstemmelsesvurderinger, kan også vælge andre egnede tekniske løsninger, f.eks. ved at anvende andre - oftest nationale - standarder. Så opereres der dog ikke med en formodning om overensstemmelse, og producenten må i givet fald selv godtgøre, at direktivets væsentlige krav er opfyldt. Det kan nødvendiggøre, at der anvendes strengere procedurer for overensstemmelsesvurdering.

4.2.4. Visse produkters sikkerheds- og sundhedsaspekter er så vigtige, at det kunne medføre problemer, hvis de pågældende produkter blev bragt i omsætning uden at opfylde konkrete tekniske specifikationer. Det er vanskeligere at gennemføre prøvningen direkte på grundlag af direktivet, og en sådan fremgangsmåde kan føre til forskellige fortolkninger. Det gælder ikke mindst direktivet om medicinske anordninger og direktivet om personlige værnemidler. Derfor er europæiske - og så vidt muligt internationale - standarder for sundheds-, sikkerheds- og miljøbeskyttelse af stor betydning for det indre markeds succes. Netop på disse områder er det vigtigt, at de offentlige instansers ansvar på ingen måde svækkes.

4.3. Den globale metode inden for overensstemmelsesattestering

4.3.1. Prøvning og certificering går hånd i hånd med standarderne. På området prøvning og certificering blev den nye metode inden for teknisk harmonisering og standardisering derfor i 1990 suppleret med den såkaldte globale metode inden for overensstemmelsesvurdering. Formålet med den globale metode er at tilvejebringe forudsætningerne for, at den gensidige anerkendelse kan fungere uden problemer på såvel det lovregulerede () som det ikke-lovregulerede område ().

4.3.2. På det ikke-regulerede område er der mulighed for, at overensstemmelsesvurderingsorganerne kan få indbyrdes aftaler om gensidig anerkendelse godkendt hos de kompetente sektorudvalg under Den Europæiske Organisation for Prøvning og Certificering, som er oprettet til formålet og anvender principper og procedurer, der nyder alle berørte parters tillid. Dette giver mulighed for et gennemsigtigt overensstemmelsesvurderingssystem, som har gyldighed for hele det europæiske marked og dermed kun skal anvendes én gang.

4.3.3. På det område, der er reguleret af EU-direktiver, opererer den globale metode med et modulsystem. For hvert enkelt direktiv fastlægges der på grundlag heraf procedurer til overensstemmelsesvurdering under hensyntagen til de risici, der måtte være knyttet til et givet produkt. Når disse procedurer er gennemført, må den pågældende producent forsyne sit produkt med CE-mærket og markedsføre det i alle EØS-lande uden yderligere nationale prøvninger eller godkendelser. Producenten kan frit vælge certificeringsorganer, bemyndigede organer eller andre godkendelsesorganer i enten hjemlandet eller ét af de andre EØS-lande.

5. Den nuværende situation inden for standarder, prøvnings- og certificeringsprocedurer

5.1. Den generelle situation

5.1.1. Den generelle situation er især præget af, at standardisering, prøvning og certificering i vid udstrækning foretages af ikke-statslige organisationer. Udarbejdelsen og anvendelsen af standarder og i mange tilfælde også gennemførelsen af prøvning, certificering og kontrol sker på frivillig basis.

5.1.2. De lovgivende instanser kan henholde sig til de eksisterende frivillige standarder og med visse forbehold godkende dem som løsninger til opfyldelse af lovkrav. Hvis det skønnes nødvendigt, kan de lovgivende instanser på eget ansvar give ordningerne juridisk bindende kraft med en specifik, dateret henvisning til dem.

5.2. Standardisering og handelspolitik

5.2.1. Den erklærede målsætning med europæisk standardisering er ikke blot at sikre et effektivt indre marked, men også at fremme udvekslingen af varer og tjenesteydelser på verdensplan. Europæisk standardisering bygger derfor så vidt muligt på internationale standarder, som omsættes til europæiske standarder, om fornødent med visse ændringer.

5.2.2. Der er et nært samarbejde mellem de europæiske standardiseringsorganer og de relevante internationale organisationer, som bygger på særlige aftaler. Samarbejdet sikres især ved, at de samme nationale standardiseringsorganer og interesserede parter deltager i arbejdet på begge niveauer.

5.3. Gensidig anerkendelse af nationale retsforskrifter, bemyndigede organer og prøvningsresultater

5.3.1. På det lovregulerede, ikke-harmoniserede område () gælder princippet om gensidig anerkendelse af retsforskrifter på grundlag af EF-traktatens artikel 30 og 100 B.

5.3.2. På det lovregulerede, harmoniserede område () sikres den gensidige anerkendelse af overensstemmelsesvurderingen og af de bemyndigede organers kompetence gennem EU-direktiver. Høringerne og reaktionerne på spørgeskemaerne viser klart, at den gensidige anerkendelse stadig er mangelfuld og ikke nyder den fornødne tillid ().

5.3.3. Selv om aftaler om gensidig anerkendelse nyder fremme, er der på det ikke-lovregulerede område () fortsat store vanskeligheder med anerkendelsen af prøvningsresultater og certifikater og med certificering af virksomheder og deres kvalitetsstyringssystemer. Den nuværende situation er også kendetegnet ved, at man ikke kan gennemtvinge brugernes gensidige anerkendelse af overensstemmelsesattester ad lovgivningens vej, så længe der ikke er tilstrækkelig tillid til prøvningsorganernes kompetence.

5.4. Stort behov for standarder

5.4.1. Den tiltagende konkurrence, brugernes voksende kvalitetskrav og sikkerhedsbehov, de indviklede produkter og brugernes krav om overensstemmelsesattester er blot nogle af årsagerne til det stigende antal standardiseringsønsker til de europæiske og internationale standardiseringsorganer. På det seneste har man også kunnet registrere en stigende efterspørgsel inden for tjenesteydelsessektoren, der får stadig større økonomisk vægt.

5.4.2. I alt arbejdes der for tiden på langt over 10 000 europæiske standardiseringstiltag. Initiativet til langt størstedelen (ca. to tredjedele) af standardiseringstiltagene hidrører fra industrien og andre interesserede parter. Som led i direktiver efter den nye metode eller med henblik på at realisere andre EU-politikker har Kommissionen givet mandat til udarbejdelse af flere tusinde europæiske standarder, der må forventes at blive færdige inden år 2000.5.4.3. Selv om der arbejdes meget intensivt på europæiske standarder, kritiseres det gang på gang i industrikredse, at udarbejdelsen af europæiske standarder er for tidskrævende, og at procedurerne er for tunge. Navnlig industrien lægger et stadig større pres på de europæiske standardiseringsorganer for at få dem til at revidere deres strukturer, politik og arbejdsmetoder. De kompetente organer i de europæiske standardiseringsorganer drøfter for øjeblikket forslag, der skal effektivisere og forenkle standardiseringsarbejdet.

6. Det Økonomiske og Sociale Udvalgs anbefalinger

6.1. Standardisering og handelspolitik

6.1.1. ØSU bifalder og støtter enhver bestræbelse på at gøre procedurerne og arbejdsmetoderne på standardiseringsområdet bedre og mere fleksible - f.eks. ved at anvende elektroniske hjælpemidler. Også de strategier, procedurer og strukturer, der findes inden for og i samarbejdet mellem de europæiske standardiseringsorganer, bør til stadighed evalueres og forbedres. ØSU understreger, at der er behov for effektive mekanismer til bedømmelse af konkrete markedsresultater, så de europæiske standardiseringsorganers og deres medlemmers begrænsede midler kan anvendes optimalt.

6.1.2. Det europæiske standardiseringssystems nuværende struktur, hvor nationale organer er samlet under en europæisk paraply, har efter ØSU's mening stået sin prøve. Der lægges stor vægt på samarbejdet med de internationale standardiseringsorganer og på, at europæiske standarder ikke strider mod internationale standarder.

6.2. Standardernes gennemsigtighed og retlige status

6.2.1. Det ligger mange brugere på sinde, at retsakterne indeholder udtrykkelige, gennemsigtige henvisninger til standarderne, og at standardernes retlige status afklares (). En forveksling af frivillige tekniske standarder og bindende tekniske forskrifter kan føre til misforståelser og en negativ holdning til den nye metode.

6.2.2. ØSU kræver, at henvisninger til standarder i retsforskrifter ledsages af klare og entydige udsagn om sammenhængen mellem de to områder og standardernes retlige status i det pågældende tilfælde. Det skal være hævet over enhver tvivl, at de lovgivende instanser ikke på utilstedelig vis videredelegerer deres beføjelser til private standardiseringsorganer. I de tilfælde, hvor standarder de facto får bindende virkning, må det sikres, at alle berørte kredse inddrages på passende vis i standardiseringsarbejdet ().

6.3. Direktivernes sammenhæng og ensartede anvendelse

6.3.1. Markedsføringen og afsætningen af et produkt er til tider underkastet forskellige direktiver. Det er vigtigt, at de tekniske forskrifters formål og anvendelsesområde fastlægges nøje.

6.3.2. ØSU finder det nødvendigt, at EU i sit arbejde med direktiver er opmærksom på kravet om sammenhæng og ensartethed, så produkter, som er omfattet af direktiver i medfør af EF-traktatens artikel 100 A, og som markedsføres på legal vis, ikke udsættes for brugshindringer og dermed for handelshindringer som følge af forskrifter på andre områder, hvor medlemsstaterne har lov til at stille strengere krav. Det samme gælder for supplerende nationale standarder, som der henvises til i den nationale lovgivning.

6.3.3. ØSU går ind for, at principperne bag den nye metode også anvendes på andre områder end direktiver i medfør af EF-traktatens artikel 100 A, og henstiller, at der konsekvent arbejdes videre på de overvejelser, Kommissionen har indledt på området, og at de anvendes i det praktiske direktivarbejde.

6.3.4. ØSU erindrer om, at det allerede i sin udtalelse () af 26. maj 1993 om anden ændring af direktiv 83/189/EØF henstillede, at der blev udarbejdet regler inden for sundheds-, forbruger- og miljøbeskyttelse, og at der blev satset mere på aktiv udvikling af europæiske standarder for udledninger fra virksomheder og andre beskyttelsesforanstaltninger. På nogle områder er der fortsat et stort behov for regler ().

6.3.5. ØSU pointerer, at en rettidig og indholdstro omsætning af EU-direktiverne til national ret er en væsentlig forudsætning for et velfungerende indre marked. Der må ikke opstå handelshindringer som følge af forskellige nationale udlægninger af direktiverne. Et bedre samarbejde mellem de nationale myndigheder, der er ansvarlige for direktivbestemmelsernes anvendelse, er derfor påkrævet. Det er utilfredsstillende, at der findes tilfælde som direktivet om byggematerialer, der blev vedtaget allerede i 1988, men som til dato ikke har bidraget væsentligt til den frie udveksling af byggematerialer, fordi det fungerer dårligt, og der ikke findes nogen harmoniserede standarder.

6.3.6. Da der også fremover må forventes at være problemer med at sikre en rettidig og indholdstro omsætning af EU's direktiver, foreslår ØSU, at man i højere grad anvender forordningen som retsakt.

6.4. Et klart og rettidigt mandat

6.4.1. ØSU gør opmærksom på, at man i forbindelse med tildelingen af mandater skal give tilstrækkeligt klare instrukser, så der ikke opstår problemer. Det skal navnlig påses, at uløste politiske spørgsmål ikke blot væltes over på det efterfølgende niveau.

6.4.2. Mandater til udarbejdelse af standarder som led i EU-direktiver skal gives så tidligt som muligt, så standardiseringsorganerne får den fornødne tid til de tekniske drøftelser og til at nå til enighed, og standarderne kan foreligge i behørig tid forud for direktivets ikrafttræden.

6.5. Inddragelse af de berørte parter

6.5.1. Hvis der skal udarbejdes afbalancerede standarder, som kan anvendes af alle parter, er det yderst vigtigt, at de berørte parter, uafhængigt af deres finansielle styrke, inddrages aktivt i det fagtekniske arbejde. Da standardiseringsarbejdet som nævnt kræver megen tid, er det imidlertid især en forudsætning, at de europæiske standardiseringsorganer undgår forsinkelser i standardiseringsarbejdet ved hjælp af effektive procedurer.

6.5.2. Arbejdstagere, SMV og forbrugere skal selvsagt også inddrages i udarbejdelsen af europæiske standarder, og det skal ske allerede på nationalt plan i forbindelse med den indledende opinionsdannelse i standardiseringsorganerne. De skal deltage i de nationale delegationer og medvirke ved resultaternes omsætning i praksis og være med til at udforme programmerne og sætte prioriteterne.

6.5.3. De nationale regeringer bør fremme de berørte parters deltagelse i standardiseringsarbejdet og - såfremt de ikke selv råder over tilstrækkelige midler - yde økonomisk støtte hertil, således som det allerede sker i andre tilfælde.

6.5.4. ØSU bifalder og støtter Kommissionens og Europa-Parlamentets initiativ til at yde støtte, også af økonomisk karakter, til interesserede parter som SMV, fagforeninger og forbrugerorganisationer (), så de kan deltage i såvel udarbejdelsen som anvendelsen og udbredelsen af de europæiske standarder. ØSU henstiller, at Kommissionen forhøjer den økonomiske støtte til ovennævnte parter yderligere.

6.6. Sproglige barrierer og mangel på informationer

6.6.1. Sprogbarrierer og oversættelsesproblemer viser, at centraliserede strukturer er problematiske, ikke mindst for SMV og borgerne. Når arbejdsresultaterne forelægges de nationale instanser og omsættes i praksis af disse, er det normalt nødvendigt at anvende det pågældende lands sprog.

6.6.2. Det er særligt vigtigt at stille målrettede og gennemsigtige informationer til rådighed. Det drejer sig om at informere offentligheden om de gældende tekniske forskrifter og om at informere myndighederne om de tekniske forskrifter, der gælder inden for deres respektive områder, og forskrifternes talrige indbyrdes sammenhænge.

6.6.3. Det er også vigtigt at informere om de tekniske forskrifter, der er under udarbejdelse i de forskellige organer, så alle berørte parter får lejlighed til at deltage på passende vis i udformningsprocessen.

6.6.4. Endelig skal der nødvendigvis sørges for rådgivning, information og praktisk anvendelsesbistand på stedet, ligesom der skal stilles nationale fagtekster til rådighed, der er oversat til det pågældende sprog under anvendelse af den gængse terminologi.

6.6.5. ØSU erindrer om, at det allerede i tidligere udtalelser () har peget på behovet for egnede databanker, som indeholder oplysninger om nationale og europæiske standarder og kan give et overblik over det igangværende standardiseringsarbejde.

6.7. Bemyndigede organer og CE-mærkning

6.7.1. Det må undgås, at de bemyndigede organer, der tillægges store beføjelser i direktiverne efter den nye metode, er underlagt divergerende nationale krav, da det ellers kan have konsekvenser for den gensidige tillid til arbejdsresultaterne. Der er behov for en intens udveksling af erfaringer og informationer mellem disse organer. Det påpeges, at ikke blot CE-mærkningen, men også andre overensstemmelsesmærkninger, f.eks. nationale kvalitetsmærker, er tilladte, men at kun CE-mærkningen giver ret til markedsføring på det indre marked.

6.8. Markedsovervågningssystemer

6.8.1. På det lovregulerede område bør man tilstræbe at sikre øget samarbejde og koordination mellem de nationale markedsovervågningssystemer, herunder fælles målsætninger for brugernes og produkternes sikkerhed, så produkter, der er behørigt CE-mærkede, eller som er behørigt fremstillet i en medlemsstat inden for rammerne af den gensidige anerkendelse, sikres adgang til markedet på ensartede vilkår.

6.8.2. Det vil vise sig, om EU's nyligt iværksatte informationssystem om foranstaltninger, der fraviger princippet om frie varebevægelser (), bliver en succes. Om nødvendigt må der som supplement oprettes hensigtsmæssige instanser til behandling af klager eller udpeges eksisterende instanser, som kan varetage denne opgave.

6.8.3. Det påpeges, at et intensivt samarbejde mellem de nationale markedsovervågningsmyndigheder og de instanser, der godkender prøvningslaboratorier samt certificerings- og kontrolorganer, er påkrævet.

6.8.4. ØSU bifalder og støtter alle foranstaltninger, der kan styrke den gensidige tillid og føre til generel anerkendelse af resultaterne af én gang gennemførte overensstemmelsesvurderinger, især på det ikke-lovregulerede område. ØSU foreslår i den forbindelse, at der iværksættes programmer, som kan bidrage til at øge den gensidige tillid. Målet må være, at én gang tildelte certifikater anerkendes på hele det indre marked, og at gentagne prøvninger og certificeringer - det være sig af produkter eller kvalitetsstyringssystemer - undgås. Valget mellem de forskellige procedurer (fabrikanterklæring, gensidig anerkendelse af prøvningsresultater og certifikater eller tildeling af ensartede europæiske mærker) skal i den forbindelse baseres på kravene på det pågældende marked.

Bruxelles, den 29. maj 1996.

Carlos FERRER

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Sag 120/78, Domstolens dom af 20. februar 1979.

() EFT nr. C 393 af 31. 12. 1994. ØSU er efterfølgende kommet ind på emnet standardisering i forskellige udtalelser, f.eks. udtalelsen af 22. november 1995 (EFT nr. C 39 af 12. 2. 1996) om Kommissionens anden beretning om det indre marked, der bl.a. omfatter et afsnit om »fysiske barrierer af teknisk karakter«.

() De berørte kredse peger i den forbindelse også på cykelhjelme, plæneklippere, mikrobølgeovne og børneudstyr, f.eks. barnevogne.

() Punkt 3.2.6 i ØSU's udtalelse om »Det indre marked 1995 - Kommissionens beretning til Rådet og Europa-Parlamentet« (efterstående).

() Ovenstående begreb adskiller sig fra begrebet »harmoniseret standard« i henhold til lavspændingsdirektivet samt fra begrebet »harmoniseret standard« i henhold til ISO/IEC Guide 2.

() EFT nr. C 136 af 4. 6. 1985.

() Begreber: jf. punkt 3, s. 8.

() Det gælder f.eks. svenske dieselmotorer i Italien. Der er også fortolkningsproblemer i forbindelse med nationale certifikater. Svenske automobilproducenter klager over de overdrevne formelle krav, der stilles til dokumentationen ved prøvning af køretøjer i Tyskland og Italien.

() Kommissionen gennemfører for indeværende en undersøgelse af emnet.

() Jf. de mere udførlige bemærkninger i punkt 6.5, s. 11.

() EFT nr. C 201 af 26. 7. 1993.

() F.eks. børns sikkerhed, terrængående køretøjer, byggestilladser og el-hæftemaskiner.

() Som det allerede er tilfældet for ANEC som forbrugerorganisation, TUTB som fagforeningsrepræsentation og NORMAPME under UEAPME.

() EFT nr. C 120 af 6. 5. 1991; EFT nr. C 201 af 26. 7. 1993.

() EFT nr. L 321 af 30. 12. 1995; ØSU's udtalelse: EFT nr. C 195 af 18. 7. 1994.