Forslag til RÅDETS AFGØRELSE om undertegnelse på Fællesskabets vegne af en aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Amerikas Forenede Stater om gensidig anerkendelse af overensstemmelsescertifikater for udstyr på skibe

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

I. Resumé

Det Europæiske Fællesskab (EF) og Amerikas Forenede Stater (USA) har forhandlet sig frem til og paraferet en aftale om gensidig anerkendelse af overensstemmelsescertifikater for udstyr på skibe, som nu bør godkendes. Forhandlingerne er foregået i overensstemmelse med det forhandlingsmandat, som Rådet fastsatte i henhold til handlingsplanen for det transatlantiske økonomiske partnerskab (TEP). Retsgrundlaget for aftalen er traktatens artikel 133 og 300.

Hovedformålet med denne aftale er at lette samhandelen mellem EU og USA med udstyr på skibe. Dette opnås ved at sikre anerkendelse af overensstemmelsescertifikater baseret på ækvivalens mellem parternes respektive forskrifter og overensstemmelsesvurderingskrav vedrørende en bestemt vare. En part vil således anerkende overensstemmelsescertifikater udstedt af den anden parts overensstemmelsesvurderingsorganer på grundlag af denne parts tekniske forskrifter. Dette betyder, at en producent kan nå flere markeder ved efterlevelse af ét sæt forskriftsmæssige krav i stedet for flere sæt krav, som det ville have været tilfældet uden en aftale. Dette kan direkte føre til lavere udgifter for producenterne til prøvning og certificering. Indirekte vil det også nedbringe udgifterne som følge af uvisheden og byrderne ved at kontakte et overensstemmelsesvurderingsorgan i importlandet og de forsinkelser, dette er ensbetydende med for udbydelsen af en given vare på markedet.

Det er muligt at basere aftalen på ækvivalens mellem EU's og USA's tekniske forskrifter, fordi begge parter har baseret deres lovgivninger (for EU's vedkommende direktiv 96/98/EF om udstyr på skibe) på Den Internationale Søfartsorganisations (IMO) konventioner og de relevante internationale standarder. Aftalen tager også sigte på at fremme samarbejdet og effektiviteten på forskriftsområdet.

Kommissionen og USA har foretaget adskillige detaljerede analyser af deres respektive tekniske forskrifter med henblik på at fastlægge ækvivalens, hvor dette har været muligt. Fastlæggelsen af ækvivalens har fundet sted på grundlag af EU's og USA's gennemførelse af Den Internationale Søfartsorganisations (IMO) relevante internationale instrumenter. De varer, der er opført i bilag II til aftalen, omfatter de første resultater af analysen, og listen vil blive udvidet i takt med, at der fastlægges ækvivalens for yderligere varer. Aftalen omfatter mekanismer for såvel opretholdelse som suspension af ækvivalens, samtidig med at parternes autonomi på forskriftsområdet respekteres.

I sin vurdering af aftalen drager Kommissionen den generelle konklusion, at aftalen kan tilbyde de økonomiske beslutningstagere betydelige fordele med hensyn til at lette samhandelen ved at nedbringe omkostningerne og byrderne ved overensstemmelsesvurdering, kan øge gennemsigtigheden og forudsigeligheden med hensyn til forskrifter, vil fremme samarbejdet på forskriftsområdet og ikke vil bringe de forskriftsmæssige mål for direktivet om udstyr på skibe, dvs. at øge sikkerheden til havs og forbedre forebyggelsen af havforurening, i fare.

II. Aftalen

II.1 Grundlaget for aftalen

Rådet tilsluttede sig den 9. november 1998 handlingsplanen for det transatlantiske økonomiske partnerskab og bemyndigede Kommissionen til at indlede forhandlinger med USA med henblik på indgåelse af bilaterale aftaler, bl.a. på området tekniske handelshindringer. Efter samråd med 113-Udvalget og i overensstemmelse med bemyndigelsen til at føre forhandlinger indledte Kommissionen i september 1999 forhandlinger med USA om en aftale om gensidig anerkendelse af udstyr på skibe. Aftalen blev paraferet den 21. marts 2003.

Fællesskabets retsgrundlag for indgåelsen af aftalen er traktatens artikel 133 og 300.

II.2 Aftalens formål

Aftalens formål er at lette samhandelen mellem EU og USA med udstyr på skibe. Dette sker ved at give EU's producenter mulighed for at opnå godkendelse af deres varer på USA's marked via et overensstemmelsesvurderingsorgan beliggende i EU og i overensstemmelse med de tekniske forskrifter i direktiv 96/98/EF om udstyr på skibe [1]. USA's producenter vil omvendt kunne opnå godkendelse i USA af deres varer på EU's marked på grundlag af en efterlevelse af USA's relevante love og forskrifter. Dette vil nedbringe omkostningerne ved prøvning og certificering, der kun skal foretages én gang for flere markeder, samt den uvished, det tidsforbrug og den administrative byrde, der er forbundet med at kontakte godkendelsesorganer i importlandet.

[1] EFT L 46 af 17.2.1997, s. 25.

Aftalen tager også sigte på at fremme samarbejdet og effektiviteten på forskriftsområdet, samtidig med at parternes forskriftsmæssige autonomi respekteres. Dette er nødvendigt for at sikre aftalens funktionsmåde og især for at drage omsorg for, at ækvivalensen kan opretholdes, samtidig med at der sikres omfattende beskyttelse af sundhed, sikkerhed og miljø.

II.3 Aftalens tekst

Aftalen består af en hovedtekst i form af enogtyve artikler i syv kapitler og tre bilag. En beskrivelse og vurdering af hver enkelt artikel i aftalens tekst følger nedenfor. I næste kapitel følger en mere dybtgående drøftelse af ækvivalens og aftalens anvendelsesområde.

Præambel: Denne indeholder aftalens grundlæggende mål og principper, dvs. lettelse af parternes indbyrdes samhandel med udstyr på skibe.

Kapitel 1 Definitioner og formål

Artikel 1 Definitioner: Indeholder definitionen af de centrale begreber, der er nødvendige for at sikre en tydelig forståelse af aftalen, og henviser desuden til ISO/IEC Guide 2 med hensyn til definitioner af generelle begreber vedrørende standarder og overensstemmelsesvurdering.

Artikel 2 Aftalens formål: Denne artikel indeholder aftalens generelle mål - at fremme samhandelen med udstyr på skibe ved gensidig anerkendelse af overensstemmelsescertifikater og sikring af det forskriftsmæssige samarbejde, der er nødvendigt til sikring af aftalens hensigtsmæssige funktion.

Kapitel 2 Gensidig anerkendelse

Artikel 3 Grundlæggende forpligtelser: Denne artikel er sammen med artikel 4, 6 og 10 en central bestemmelse i aftalen, fordi den indeholder forpligtelserne til gensidig anerkendelse og en fastsættelse af de varer, som den gælder for. Hver part er forpligtet til at godtage de overensstemmelsescertifikater, der er udstedt af et overensstemmelsesvurderingsorgan hos den anden part i overensstemmelse med den pågældende parts retlige krav. Denne forpligtelse gælder kun for de varer, der er anført i bilag II til aftalen.

Artikel 4 Ækvivalens mellem tekniske forskrifter: Heri lægges grunden til den forpligtelse til gensidig anerkendelse, der er fastsat i artikel 3, dvs. at der er fastlagt ækvivalens mellem EF's og USA's respektive tekniske krav (f.eks. præstationskrav, prøvningsstandarder, overensstemmelsesvurderingskrav) til en bestemt vare. Grundlaget for fastlæggelsen af ækvivalens er IMO's regler for udstyr på skibe og disse reglers gennemførelse i parternes respektive tekniske forskrifter.

Artikel 5 Mærkning: Det slås heri fast, at parterne opretholder deres respektive krav til mærkning, nummerering og identifikation af varer. Der kunne have været anlagt det generelle synspunkt, at eftersom der foreligger ækvivalens mellem de tekniske krav til en vare, burde den mærkning, der kræves i henholdsvis EU's og USA's forskrifter, også være gensidigt anerkendt. Det blev imidlertid anset for bedre at opretholde de respektive mærkningskrav, fordi der forelå en risiko for forveksling - navnlig hos håndhævelsesmyndighederne - med hensyn til, hvilke krav en vare levede op til i henhold til mærkningen. Artiklen gør en gensidig tildeling af mærker og identifikationsnumre mulig.

Artikel 6 Overensstemmelsesvurderingsorganer: I henhold til denne artikel anerkender EU og USA som overensstemmelsesvurderingsorganer hinandens organer, som er anerkendt i henhold til deres respektive forskrifter. I denne henseende vil USA's kystvagt (USCG) være USA's eneste overensstemmelsesvurderingsorgan, da det ifølge USA's lovgivning kun er USGC, der kan udstede overensstemmelsescertifikater. USCG vil udføre dette hverv i samarbejde med de uafhængige laboratorier, som den har anerkendt i henhold til sine forskrifter. Ud fra EU's synspunkt er alle anmeldte organer, der arbejder under direktivet om udstyr på skibe, både berettigede og anerkendte under aftalen.

Kapitel 3 Blandet udvalg

Artikel 7 Blandet udvalg: Ved denne artikel nedsættes Det Blandede Udvalg, der skal forvalte aftalen. Det Blandede Udvalg kan træffe afgørelser om at ændre aftalens bilag, men skal også fungere som forum for drøftelse af tekniske spørgsmål og sikring af de klarlæggelser og den vejledning, der er nødvendige for at sikre, at aftalen fungerer efter hensigten. Desuden åbner artiklen mulighed for at nedsætte blandede arbejdsgrupper, der om fornødent kan yde Det Blandede Udvalg ekspertrådgivning i særlige spørgsmål.

Kapitel 4 Samarbejde om regeludstedelse

Artikel 8 Opretholdelse af regeludstedende myndighed: Det gøres her klart, at parterne ikke giver afkald på deres regeludstedende myndighed eller autonomi med hensyn til sikkerhed til havs eller forebyggelse af havforurening.

Artikel 9 Udveksling af oplysninger og kontaktpunkter: Denne artikel gør det muligt for parterne at oprette de nødvendige kontaktpunkter og sikre de nødvendige midler til udveksling af oplysninger. Desuden slås det fast, at parterne på World Wide Web skal offentliggøre, hvilke varer der er godkendt i henhold til deres respektive forskrifter.

Artikel 10 Ændringer af forskrifter: Dette er en vigtig artikel i aftalen. Da ækvivalensen fastlægges på grundlag af EU- og USA-forskrifter, der er i kraft på et givet tidspunkt, skal ækvivalensen vurderes på ny, når disse forskrifter ændres, eller når der vedtages nye forskrifter, som kan øve indflydelse på ækvivalensen. I den henseende fastsættes det i artiklen, at parterne skal basere deres forskrifter på IMO's internationale instrumenter. Artiklen pålægger parterne at give hinanden meddelelse, når der foretages forskriftsmæssige ændringer, og opfordrer dem til at rådføre sig med hinanden. Det slås i denne artikel fast, at Det Blandede Udvalg skal overveje, om ækvivalensen opretholdes, når der finder ændringer af forskrifter sted, og det fastlægges i den sammenhæng, hvad resultatet af overvejelserne skal munde ud i: 1) at ækvivalensen opretholdes, og at varen bevares i bilag II til aftalen, 2) at varen - dersom ækvivalensen ikke opretholdes - udgår af bilag II til aftalen, eller 3) at det - dersom der ikke kan opnås enighed om, hvorvidt ækvivalensen opretholdes eller ej - skal gøres muligt at suspendere den gensidige anerkendelse af den pågældende vare.

Artikel 11 Forskriftssamarbejde: Det slås i denne artikel fast, at parterne skal samarbejde i de relevante internationale organisationer med det formål at skabe internationale regler for udstyr på skibe. Desuden muliggør den et bilateralt forskriftsmæssigt samarbejde mellem EU og USA, herunder om fornødent en undersøgelse af deres respektive tekniske forskrifter med henblik på at fastlægge ækvivalens for varer, der ikke var medtaget i aftalens anvendelsesområde ved dens ikrafttræden, eller for hvis vedkommende ækvivalensen er ophørt eller suspenderet. Desuden gør artiklen det muligt for Det Blandede Udvalg at træffe afgørelse om at optage varer i bilag II, når ækvivalensen af de relevante tekniske forskrifter er slået fast.

Artikel 12 Samarbejde om overensstemmelsesvurdering: For at bevare tilliden til overensstemmelsesvurderingsorganerne og parternes procedurer for overensstemmelsesvurdering opfordres parternes relevante myndigheder i denne artikel til at rådføre sig med hinanden og træffe andre fornødne foranstaltninger. Desuden opfordres parterne i artiklen til at anspore deres overensstemmelsesvurderingsorganer til at deltage i samarbejds- og koordinationsaktiviteter.

Kapitel 5 Tilsyns- og beskyttelsesforanstaltninger

Artikel 13 Tilsyn med overensstemmelsesvurderingsorganer: I denne artikel slås det fast, at parterne til stadighed via inspektioner og revisioner skal overvåge deres overensstemmelsesvurderingsorganers kompetence. Artiklen gør det muligt for en part på grundlag af objektive forhold at anfægte den tekniske kompetence hos et overensstemmelsesvurderingsorgan henhørende under den anden part.

Artikel 14 Markedsovervågning: I denne artikel slås det fast, at aftalen på ingen måde afskærer parternes forskriftsmyndigheder fra at træffe håndhævelsesforanstaltninger (f.eks. forbud mod udbydelse på markedet eller tilbagekaldelse af varer) over for varer, der er til fare for helbredet eller miljøsikkerheden eller på anden måde strider mod relevante forskrifter. Parterne underretter hinanden om sådanne foranstaltninger.

Artikel 15 Suspension af gensidig anerkendelse: I denne artikel fastlægges de procedurer, der skal følges, hvis ækvivalensen af de tekniske forskrifter for de varer, der er anført i bilag II, efter den ene eller begge parters opfattelse ikke er opretholdt eller ikke kan opretholdes. Hvis ækvivalensen ikke opretholdes, udgår varen af bilag II, og forpligtelsen til gensidig anerkendelse suspenderes for den pågældende vares vedkommende. Parterne forpligter sig til at samarbejde med henblik på i videst mulig udstrækning at genskabe ækvivalensen.

Artikel 16 Varslingssystem: Parterne opretter et tovejs-varslingssystem for at underrette hinanden om varer, der er anset for ikke at være i overensstemmelse med relevante tekniske forskrifter eller kan udgøre en umiddelbar fare for sundheden, sikkerheden eller miljøet.

Kapitel 6 Yderligere bestemmelser

Artikel 17 Fortrolighed: Denne artikel indeholder standardklausuler og tager sigte på at beskytte fortroligheden af de oplysninger, der udveksles mellem parterne eller deres overensstemmelsesvurderingsorganer.

Artikel 18 Gebyrer: Denne artikel sikrer, at gebyrer ikke er diskriminerende og ikke opkræves for overensstemmelsesvurderingstjenester, der allerede er ydet af den anden part.

Artikel 19 Geografisk anvendelsesområde: Der er tale om en standardartikel. Det skal dog bemærkes, at der er taget hensyn til søfartssektorens særlige egenart under henvisning til det forhold, at aftalen finder anvendelse på skibe i international sejlads, som har ret til at føre en af parternes eller en af parternes medlemsstaters flag.

Artikel 20 Aftaler med andre lande: I henhold til stk. 1 i denne artikel har aftaler om gensidig anerkendelse mellem parter i denne aftale og andre lande ingen gyldighed for den anden part i aftalen. I henhold til stk. 2 forpligter EF og USA sig til at undersøge mulighederne for at indgå en aftale om gensidig anerkendelse på et multilateralt grundlag.

Kapitel 7 Afsluttende bestemmelser

Artikel 21 Ikrafttræden, ændringer og udløb: Der er tale om standardbestemmelser.

Artikel 22 Afsluttende bestemmelser: Der er tale om institutionelle og retlige standardbestemmelser. Det skal bemærkes, at parterne i stk. 2 opfordres til med jævne mellemrum og første gang senest to år efter aftalens ikrafttrædelse at vurdere dens funktionsmåde.

Bilag

Bilag I Love, forskrifter og administrative bestemmelser: Der henvises til parternes grundlæggende bestemmelser i form af love, forskrifter og administrative bestemmelser vedrørende udstyr på skibe.

Bilag II Varedækning for gensidig anerkendelse: I dette bilag angives specifikt, hvilke varer der falder ind under aftalens anvendelsesområde. Kun de i bilag II anførte varer er omfattet af de forpligtelser til gensidig anerkendelse, der er beskrevet i artikel 3. Dette bilag vil blive udbygget i takt med udviklingen i parternes programmer og forskrifter. De varer, der er anført i dette forslag, udgør en indledende vareliste, for hvis vedkommende ækvivalensen kan fastlægges på nuværende tidspunkt.

Bilag III Regeludstedende myndigheder: Liste over parternes regeludstedende myndigheder.

III Fastlæggelse af ækvivalens og varedækning

III.1 Grundlaget for fastlæggelsen af ækvivalens

Som påpeget ovenfor er det et centralt særtræk ved aftalen, at forpligtelsen til gensidig anerkendelse er baseret på det forhold, at EU's og USA's respektive tekniske forskrifter vedrørende en bestemt vare er ækvivalente. Først når ækvivalensen er fastlagt og opretholdt, kan en vare blive optaget i bilag II til aftalen og opretholdt dér. Når dette er muligt, skyldes det, at EU og USA i meget høj grad har baseret deres respektive tekniske forskrifter vedrørende udstyr på skibe på de internationale konventioner om sikkerhed til havs og forebyggelse af havforurening, der er udstedt i IMO's regi, navnlig konventionerne om sikkerhed for menneskeliv på søen (SOLAS) og forebyggelse af forurening fra skibe (MARPOL), sammen med de relevante prøvningsmetoder (f.eks. de metoder, der benyttes af Den Internationale Telekommunikationsunion (ITU), Den Internationale Standardiseringsorganisation (ISO) og Den Internationale Elektrotekniske Kommission (IEC)), der er omhandlet i IMO's resolutioner, cirkulærer, kodekser osv.

I EU er udstyr på skibe reguleret af Rådets direktiv 96/98/EF om udstyr på skibe som ændret. Ud fra EU's synspunkt fastlægges aftalens potentielle varedækning af bilag A.1 til direktivet om udstyr på skibe. I USA er størstedelen af udstyret på skibe reguleret af USA's kystvagt (USCG) i US Code of Federal Register (CFR) 46 CFR, del 159 til 165, medens radiokommunikationsudstyr og navigationsudstyr baseret på radio er reguleret af US Federal Communications Commission (FCC) i 47 CFR, del 2 og 80.

Artikel 4, stk. 2, i aftalen er affattet som følger:

"Fastlæggelsen af ækvivalensen mellem parternes tekniske forskrifter baseres på deres gennemførelse af de relevante internationale instrumenter i deres respektive love, forskrifter og administrative bestemmelser, medmindre en part finder, at instrumentet er et ineffektivt eller uegnet middel til at opfylde dens lovgivningsmæssige mål. I sidstnævnte tilfælde bestemmes ækvivalensen på et gensidigt acceptabelt grundlag."

Kriterierne for fastlæggelse af ækvivalens er med andre ord "omfanget" af EU's og USA's gennemførelse af IMO's krav i deres respektive tekniske forskrifter vedrørende en given vare. Hovedreglen er således, at EU og USA vil basere deres tekniske forskrifter på IMO's instrumenter (tillige fastsat i artikel 10, stk. 1, i aftalen). På et ekstraordinært grundlag kan parterne, som det også er tilladt i WTO-aftalen om tekniske handelshindringer, vælge ikke at benytte IMO's regler, hvis disse anses for uegnede eller ineffektive set i forhold til de tilsigtede forskriftsmæssige mål. I sådanne tilfælde skal kriterierne for fastlæggelse af ækvivalens aftales af parterne. Desuden skal det understreges, at der i forbindelse med fastlæggelse af ækvivalens skal foretages en undersøgelse af alle forskriftsmæssige krav med tilknytning til en given vare, og at alle disse krav skal findes ækvivalente med hensyn til selve varen, prøvnings- og resultatstandarder og procedurer for overensstemmelsesvurdering.

Ifølge definitionen af "ækvivalens mellem tekniske forskrifter" i artikel 1, stk. 1, litra e), i aftalen er det ikke nødvendigt, at EU's og USA's tekniske forskrifter er identiske; de skal blot være tilstrækkeligt sammenlignelige til at sikre, at målene derfor er opfyldt. Hvis EU med andre ord foreskriver en bestemt standard for at opnå et givet omfang af sikkerhed eller miljøbeskyttelse, skal USA's standarder kunne sikre samme omfang af sikkerhed og beskyttelse.

III.2 Fastlæggelse af varedækning

På grundlag af det ovenstående er der foretaget en række detaljerede undersøgelser og analyser for at vurdere ækvivalensen mellem EU's og USA's tekniske forskrifter vedrørende udstyr på skibe. USCG foretog en analyse af de varer, som den regulerer. Denne analyse blev efterprøvet af Kommissionen, der efter en procedure med offentligt udbud indgik kontrakt med en ekspert om arbejdets udførelse. Kommissionen indgik også (ligeledes efter en offentlig indkaldelse af tilbud) kontrakt om udførelse af en analyse om radiokommunikations- og navigationsudstyr på skibe. Resultaterne af alle disse undersøgelser er stillet til rådighed for offentligheden.

Den analyse og de undersøgelser, som Kommissionen og USA har foretaget, er mundet ud i den konklusion, at de i bilag II til dette forslag omhandlede varer udgør en indledende liste over varer, for hvis vedkommende der foreligger ækvivalens. Denne liste indeholder 43 varer, hvoraf 11 er redningsmidler, 12 er udstyr til beskyttelse mod brand, og 20 er navigationsudstyr. Det skal påpeges, at den endelige analyse er foretaget på grundlag af den tredje ændring af direktivet om skibsudstyr. Selv om ændringsdirektivet ikke formelt er vedtaget, er dets tekniske indhold kendt. I den henseende skulle aftalen om gensidig anerkendelse træde i kraft i forbindelse med ændringsdirektivets ikrafttrædelse.

For de resterende varer, der er omfattet af direktivet om udstyr på skibe, er det fundet godtgjort, at ækvivalensen enten kan fastlægges efter yderligere tekniske undersøgelser, der kan finde sted inden for en forholdsvis kort tidsramme efter aftalens ikrafttræden (1-2 år), eller ikke kan fastlægges inden for en overskuelig tidsramme. Der er omkring 50 udstyrsposter, som kan komme på tale til fremtidig optagelse i bilag II til aftalen, heraf 24 redningsmidler, 5 varer til forebyggelse af forurening, 10 varer til beskyttelse mod brand, 9 varer i form af navigationsudstyr og 1 vare i form af radiokommunikationsudstyr. Det er navnlig på området radiokommunikationsudstyr, at ækvivalensen ikke kan fastlægges. Dette skyldes især, at USA's procedurer for overensstemmelsesvurdering for disse varer på nuværende tidspunkt ikke skønnes at være ækvivalente med dem, der er fastsat i direktivet om udstyr på skibe, og at USA's relevante tekniske forskrifter ikke altid er i overensstemmelse med de gældende ITU-henstillinger.

III.3 Opretholdelse af ækvivalens og ændring af varedækning

Parternes tekniske forskrifter vil udvikle sig over tiden, navnlig som svar på nye eller ændrede IMO-regler. Hvis en parts tekniske forskrifter ændres, og dette kan have betydning for ækvivalensen, skal det undersøges, om ækvivalensen opretholdes på baggrund af én af parternes eller begge parters nye eller ændrede forskrifter. Som beskrevet ovenfor fastsættes der i artikel 10 i aftalen en mekanisme for, hvorledes ændringer af parternes tekniske forskrifter skal behandles i henhold til aftalen. Det skal understreges, at intet i aftalen er til skade for eller begrænser EU's eller USA's forskriftsmæssige beføjelser med hensyn til virkeliggørelse af deres respektive forskriftsmæssige mål og fastsættelse af det beskyttelsesniveau, som de anser for hensigtsmæssigt (der henvises til artikel 8 i aftalen).

Nøgleelementerne i opretholdelsen af ækvivalens er notifikation og udveksling af oplysninger om den forskriftsmæssige udvikling og sikring af en mulighed for at rådføre sig om sådanne udviklingsforløb inden for de grænser, der fastsættes af parternes lovgivningsprocedurer, og - hvilket er af særlig betydning - forskriftsmæssigt samarbejde og et fælles engagement i IMO's arbejde. Som hovedregel skal samarbejdet om fastsættelse af regler for udstyr på skibe finde sted i IMO samt i ITU, ISO og IEC. Aftalen åbner imidlertid også mulighed for et bilateralt forskriftsmæssigt samarbejde mellem EU og USA, og dette vil ikke kun være nødvendigt for at opretholde ækvivalensen, men kan også bidrage til at forbedre forskrifternes kvalitet ved udveksling af erfaringer og "best practices".

Et vigtigt element i det bilaterale samarbejde, der i høj grad vil afhænge af arbejdet på internationalt plan, er en fastsættelse og gennemførelse af en arbejdsplan for fastlæggelse af ækvivalens for de varer, der ikke er optaget i bilag II til aftalen. Når først et sådant arbejde er afsluttet, og parterne finder det godtgjort, at ækvivalensen mellem deres respektive tekniske forskrifter vedrørende en bestemt vare er fastlagt, kan den pågældende vare optages i bilag II ved afgørelse truffet af Det Blandede Udvalg (artikel 11, stk. 4, i aftalen).

Det siger sig selv, at hvis ækvivalensen ikke kan opretholdes eller fastlægges som følge af objektive forhold, vil varen udgå af eller ikke blive optaget i bilag II. For varer, der er udgået af bilag II, ophører forpligtelserne til gensidig anerkendelse i artikel 3 i aftalen med at finde anvendelse, men parterne skal vedblive med at anerkende tidligere udstedte certifikater, medmindre forhold med tilknytning til sundhedsbeskyttelse, sikkerhed eller miljø gør det nødvendigt med en anden afgørelse. Dette kan skabe vanskeligheder for de økonomiske beslutningstagere, der måske bliver nødt til på ny at søge den importerende part om godkendelse. Det skal imidlertid gøres klart, at aftalen ikke kan være til skade for eller sætte spørgsmålstegn ved integriteten i parternes forskriftsmæssige mål.

IV. Vurdering af aftalen

IV.1 Generelle bemærkninger

I almindelighed har aftaler om gensidig anerkendelse to formål: at lette samhandelen ved nedbringelse af omkostningerne ved overensstemmelsesvurdering og at fremme samarbejdet og effektiviteten på forskriftsområdet. Efter Kommissionens opfattelse kan den aftale, der fremlægges med henblik på godkendelse, af de nedenfor skitserede årsager opfylde disse mål.

Aftalen er i en vis forstand innoverende, fordi der er tale om den første internationale aftale om varer, som Fællesskabet i påkommende tilfælde indgår, der er baseret på ækvivalens med et andet lands forskriftsmæssige krav.

Generelt kan aftalen tilbyde EU's producenter og importører betydelige fordele. En EU-producent af en vare, der er dækket af aftalen, vil med hensyn til forskriftsmæssige krav have direkte adgang til USA's marked på grundlag af sin efterlevelse af EU's krav i henhold til direktivet om udstyr på skibe. Dette betyder, at producenten kan få adgang til adskillige markeder ved efterlevelse af ét sæt forskriftsmæssige krav og en godkendelse i stedet for flere sæt krav og godkendelser, således som det ville være tilfældet uden en aftale. Dette kan direkte føre til en nedbringelse af prøvnings- og certificeringsomkostningerne for producenterne. Indirekte vil det også nedbringe de omkostninger, der knytter sig til uvisheden og byrden ved at kontakte et overensstemmelsesvurderingsorgan i importlandet og de forsinkelser, dette er ensbetydende med for udbydelsen af en given vare på markedet.

Som det er nævnt ovenfor og vil blive yderligere behandlet nedenfor, vil aftalen ikke øve indflydelse på det omfang af sundhed, sikkerhed og miljøbeskyttelse, som er fastsat af de respektive parter. Skønt parterne er fælles om at engagere sig i arbejdet i IMO og baserer deres respektive forskrifter vedrørende udstyr på skibe på de relevante internationale instrumenter, er aftalen hverken til skade for parternes forskriftsmæssige autonomi eller håndhævelsesrettigheder eller bringer denne/disse i fare.

IV.2 EF's og USA's samhandel med udstyr på skibe

Som følge af mangel på officielle statistikker har det været vanskeligt at vurdere den mængde- og værdimæssige samhandel mellem EF og USA med udstyr på skibe. Tabel 1 nedenfor giver et indtryk af samhandelen med visse varer.

Tabel 1: EF's og USA's samhandel med visse former for udstyr på skibe, år 2000 (i 1 000 EUR)

>TABELPOSITION>

Kilde: Eurostat, COMEXT database.

Ved vurderingen af de potentielle virkninger af aftalen om gensidig anerkendelse kunne en alternativ approach for undersøgelsen af handelstallene være at se på størrelsen af de respektive markeder for udstyr på skibe. Den omtrentlige størrelse af EU's og USA's respektive markeder for udstyr på skibe kan findes ved at se på antallet af skibe, der er registreret i EU's medlemsstater og i USA. Dette er vist i tabel 3 nedenfor, der både indeholder oplysninger om antallet af skibe og den samlede bruttotonnage (BT) i EF's og USA's registrerede flåder. Der mindes i den sammenhæng om, at aftalen kun gælder for de skibe henhørende under parterne, som skal bære udstyr, der er godkendt i henhold til IMO-konventionerne, dvs. skibe i international sejlads. Det har ikke været muligt umiddelbart at tilvejebringe data om antallet af skibe, der er udstyret med sikkerhedscertifikater i henhold til IMO-konventionerne. Det anslås imidlertid, at langt de fleste (mere end 90%) handelsskibe er udstyret med sikkerhedscertifikat. Der skal erindres om, at tallene ndf. kan omfatte skibe, der f.eks. anvendes til fiskeri eller på indenlandske vandveje og derfor er omfattet af andre EF-direktiver.

Det er først og fremmest skibenes antal, der er af interesse ved vurderingen af størrelsen af markedet for udstyr på skibe, eftersom omkostningerne ved at forsyne et skib med udstyr, der er krævet i IMO-konventionen, ikke varierer meget med skibets størrelse, navnlig for fragtskibenes vedkommende. Den største variation er mellem fragt- og passagerskibene, hvor der nødvendigvis knytter sig større omkostninger ved f.eks. redningsmidler og udstyr til beskyttelse mod brand til passagerskibene. Tabel 2 viser, at EF's flåde antalsmæssigt er dobbelt så stor som USA's, og navnlig at flåden af passagerskibe registreret i EF er væsentligt større end USA's tilsvarende flåde.

Tabel 2: EF's og USA's handelsflåder

>TABELPOSITION>

Kilde: Lloyd's Register of Shipping, World Fleet Statistics 2000.

Tallene i tabel 2 viser antallet af eksisterende skibe, som allerede er forsynet med det krævede udstyr på skibe. Det er derfor nyttigt også at se på udviklingen i antallet af skibe under bygning, da dette giver et indtryk af det potentielle marked for udstyr på skibe. Disse tal vises i tabel 3 og illustreres i diagram 1. Disse tal viser tydeligt, at EU's skibsbygning med hensyn til antal skibe er mindst dobbelt så stor som USA's.

Tabel 3: EU's og USA's skibe under bygning 1996-2000 (antal og bruttotonnage)

>TABELPOSITION>

Kilde: Lloyd's Register of Shipping, World Fleet Statistics 2000.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Lloyd's Register of Shipping, World Fleet Statistics 2000.

IV.3 Omkostninger ved overensstemmelsesvurdering af udstyr på skibe

Det har været vanskeligt at kvantificere omkostningerne ved typegodkendelse af udstyr på skibe. Hovedårsagen hertil er, at de forskellige former for udstyr på skibe inden for anvendelsesområdet for direktivet om udstyr på skibe dækker en bred vifte af meget forskellige teknologier (f.eks. redningsveste og radarudstyr), som nødvendigvis vil føre til forskellige godkendelsesomkostninger. Der er også en række andre omkostninger, f.eks. forsinkelse med udbydelse på markedet, administrative byrder og uvished, som aftalen om gensidig anerkendelse øver indflydelse på, men som er meget vanskelige at kvantificere. Kilder i industrien har imidlertid givet visse oplysninger om de pågældende omkostninger. Disse angives nedenfor til rent illustrative formål og skal betragtes som "hypotetiske" tal, fordi de ikke støttes med kontrollerbare kvantitative data.

- Generelt anslås det, at omkostningerne ved at forsyne et skib med det i IMO-konventionen fastsatte udstyr på skibe alt efter skibets type og størrelse varierer mellem 10% og 25% af omkostningerne ved at bygge skibet.

- For et stort passagerskib (krydstogtskib), som det koster 350 mio. EUR at bygge, anslås det, at 115 mio. EUR (30%) vedrører materialer, udstyr og godkendelser fra klassifikationsselskaber i henhold til IMO's regler. Af de 115 mio. EUR vedrører ca. 90 mio. EUR forskellige materialer (navnlig med tilknytning til beskyttelse mod brand), og 17 mio. EUR vedrører redningsmidler, navigationsudstyr og radioudstyr. Et interessant aspekt, som blev påpeget, var, at der kunne opnås en besparelse på omkostningerne ved godkendelse fra et klassifikationsselskab på op til 25 mio. EUR ved at benytte materialer og udstyr, som i forvejen var godkendt. For fragtskibe (containerskibe) anslås det, at det uanset størrelse koster 1 mio. EUR at forsyne et sådant skib med det udstyr, der kræves i IMO's regler.

- Omkostningerne ved at opnå USCG's godkendelse af komponenter til redningsmidler anslås til minimalt 50 000 EUR, og det kan tage op til 2 år at opnå denne godkendelse. Nogle redningsmidler såsom havevakueringssystemer og højhastighedsfartøjer med hejseværk skal afprøves under realistiske forhold, hvilket kan føre omkostninger på mere end 1 mio. EUR til godkendelse med sig.

- For radio- og navigationsudstyr til skibe er den generelle situation den, at udgifterne til godkendelse er høje, medens markedets størrelse er begrænset. Eksempelvis er udgifterne til godkendelsen af Immarsat B SES anslået til 150 000 EUR for en årlig afsætning på verdensplan på 500 stk. repræsenterende en værdi på ca. 13,5 mio. EUR. Et komplet radarsæt indebærer udgifter til godkendelse på henved 150 000 EUR for en årlig omsætning på verdensplan på 175 mio. EUR.

IV.4 Overordnet vurdering

Som led i en overordnet vurdering af aftalen om gensidig anerkendelse skal der tages hensyn til følgende hovedfaktorer:

- Den med aftalen om gensidig anerkendelse forbundne cost/benefit, eksempelvis hvad angår dens indvirkning på samhandelen, markedsadgangen, formindskelsen af omkostningerne osv. for EU's producenter.

- Den mulige indvirkning på EU's forskriftsmæssige mål.

- Virkningerne for andre interesserede parter.

Med hensyn til cost/benefit giver den ovennævnte information ikke i økonomiske termer støttet med kvantitative data et tydeligt billede af de virkninger, som aftalen om gensidig anerkendelse har på eksempelvis samhandelen og nedbringelsen af omkostningerne for producenterne. Den disponible information giver imidlertid et indtryk af, at de omkostninger, der knytter sig til at forsyne et skib med det i IMO-konventionen krævede udstyr på skibe, ikke er ubetydelige, og at de direkte omkostninger ved overensstemmelsesvurderingen er ganske betydelige for mange typer udstyr på skibe. Dertil skal føjes indirekte omkostninger i tilknytning til f.eks. forsinkelsen med udbydelsen på markedet, uvisheden og de administrative byrder, som aftalen om gensidig anerkendelse også bør nedbringe, men som er vanskelige at kvantificere. Dataene i tabel 2 og 3 ovenfor viser, at EU's handelsflåde er meget større end USA's, både hvad angår eksisterende skibe og skibe under bygning. Dette kan betragtes som en ubalance til ugunst for EU's producenter af af udstyr på skibe. Det skal imidlertid ses på baggrund af den overordnede situation for markedsadgangen. Desuden kan aftalen både give EU's og USA's producenter en mulighed for at blive mere konkurrencedygtige på modpartens markeder. Dette vil antagelig ikke kun være til fordel for EU's producenter af udstyr på skibe, men også for EU's skibsbyggere, der efter alt at dømme vil kunne nedbringe deres omkostninger (jf. ovenfor) og derved blive mere konkurrencedygtige på verdensmarkedet.

Det skal i den sammenhæng understreges, at aftalen om gensidig anerkendelse ikke i sig selv vil sikre de økonomiske beslutningstagere fordele. Den gør det muligt at lette markedsadgangen og omkostningsnedbringelsen, men det er op til de økonomiske beslutningstagere - navnlig producenterne - at udnytte de muligheder, der åbner sig. Desuden skal det påpeges, at erhvervslivets anvendelse af aftalen er frivillig. De relevante europæiske industrisammenslutninger har alle bakket aftalen om gensidig anerkendelse op. Kommissionen vurderer derfor, at aftalen kan give producenterne betydelige fordele, navnlig fordi den er baseret på ækvivalens mellem EU's og USA's forskriftsmæssige krav - en producent kan sikre sig adgang til adskillige markeder på grundlag af én godkendelse og én teknisk forskrift.

Hvad angår den mulige indvirkning på EU's forskriftsmæssige mål, gør artikel 8 i aftalen det særdeles klart, at parternes forskriftsmæssige autonomi eller beføjelser ikke begrænses på nogen som helst måde. Parterne er frit stillet med hensyn til at føre deres respektive forskriftsmæssige mål ud i livet og fastsætte det beskyttelsesniveau, som de finder hensigtsmæssigt. Aftalen er baseret på ækvivalens mellem EU's og USA's tekniske forskrifter, og fordelene for de økonomiske beslutningstagere følger af dette forhold. Hvis ækvivalensen ikke opretholdes, f.eks. som følge af forskriftsmæssige ændringer, kan disse fordele gå tabt. Dette kunne i påkommende tilfælde opfattes som noget, der afskrækkede en part fra at fastsætte et beskyttelsesniveau, der var højere end den anden parts, hvorved det ikke længere var muligt at opretholde ækvivalensen. Efter Kommissionens opfattelse er det af følgende årsager meget usandsynligt, at dette vil ske: 1) som anført ovenfor bevarer parterne deres forskriftsmæssige autonomi, 2) både EU og USA ønsker i høj grad at basere deres tekniske forskrifter på IMO's regler, 3) ækvivalensen vil blive opretholdt på grundlag af den enes eller begge parters ændrede forskrifter, således at aftalen påvirkes - eller ikke påvirkes - af disse ændringer og ikke omvendt, og 4) aftalen om gensidig anerkendelse hviler på et solidt grundlag i form af forskriftsmæssigt samarbejde.

Som det har været erfaringen med andre aftaler om gensidig anerkendelse indgået af Fællesskabet, har samarbejdet ikke kun ført til større gennemsigtighed i de relevante forskrifter, men også til en udveksling af viden og erfaringer mellem regeludstedende myndigheder, hvilket forhåbentlig kan føre til en forbedret anvendelse af forskriftsudstedelsesressourcer og forbedret kvalitet af forskrifterne.

Desuden er aftalen hverken til skade for håndhævelsen af parternes respektive tekniske forskrifter på deres områder eller bringer denne i fare. Det tovejs-varslingssystem, der er fastsat i artikel 16 i aftalen, kan endog bidrage til at gøre f.eks. markedsovervågningsaktiviteterne mere effektive, eftersom der derved stilles flere oplysninger om defekte varer til rådighed for håndhævelsesmyndighederne.

Det skal bemærkes, at den transatlantiske forbrugerdialog (TACD) [2] har været temmelig kritisk over for aftaler om gensidig anerkendelse i almindelighed samt over for begrebet ækvivalens mellem tekniske forskrifter. TACD's vigtigste indsigelser går på, at aftaler om gensidig anerkendelse og ækvivalens kan føre til 1) overførsel af forskriftsmæssige beføjelser til udenlandske enheder, der kan påvirkes af forskellige interessekonflikter, forskellig gennemsigtighed og forskellige ansvarlighedsregler, 2) privatisering af offentlige opgaver, 3) tab af indenlandsk forskriftsmæssig kontrol, 4) formindsket offentlig medvirken ved den forskriftsmæssige beslutningsproces, 5) forøgede muligheder for unddragelse af forskrifter fra industriens side og 6) formindskelse af omfanget af sundhed, sikkerhed og miljøbeskyttelse. Af de ovenfor nævnte årsager er Kommissionen ikke enig i de af TACD dragne konklusioner.

[2] Den transatlantiske forbrugerdialog er et forum for organisationer i EU og USA, der udarbejder og når til enighed om fælles forbrugerpolitiske henstillinger til USA's regering og Den Europæiske Union for at fremme forbrugernes interesser som led i EU's og USA's politikker.

Med hensyn til de mulige virkninger af EU's forskriftsmæssige mål er det derfor Kommissionens vurdering, at aftalen ikke vil bringe de forskriftsmæssige mål i direktivet om udstyr på skibe, dvs. at øge sikkerheden til havs og forbedre forebyggelsen af havforurening, i fare. Aftalen vil ikke øve negativ indflydelse på besætningens, passagerernes, andre personers eller havmiljøets sundhed og sikkerhed.

Med hensyn til de mulige virkninger for andre interesserede parter er det navnlig overensstemmelsesvurderingsorganer og skibsbyggere, der kan blive påvirket. Ifølge den konseskvensanalyse, der er vedlagt dette forslag, vil aftalen om gensidig anerkendelse give EU's overensstemmelsesvurderingsorganer (de anmeldte organer i henhold til direktivet om udstyr på skibe) mulighed for at tilbyde eksisterende og nye klienter yderligere tjenesteydelser. Aftalen om gensidig anerkendelse kan imidlertid også indebære, at de kan miste omsætning, fordi eksportørerne i USA ikke længere er nødt til at benytte deres tjenesteydelser til at dokumentere efterlevelsen af direktiv 96/98/EF. Som nævnt ovenfor vil EU's skibsbyggere antagelig få lavere omkostninger ved udstyr på skibe, bl.a. som følge af lavere overensstemmelsesvurderingsomkostninger og en forstærket konkurrence mellem EU's producenter og USA's eksportører.

Kommissionen drager den overordnede konklusion, at aftalen kan indebære betydelige fordele for de økonomiske beslutningstagere, idet den fremmer samhandelen ved at nedbringe omkostningerne og byrderne i forbindelse med overensstemmelsesvurdering, kan øge gennemsigtigheden og forudsigeligheden i forbindelse med forskrifter, vil fremme det forskriftsmæssige samarbejde og ikke vil udgøre nogen fare for de forskriftsmæssige mål med direktivet om udstyr på skibe, dvs. at øge sikkerheden til havs og forbedre forebyggelsen af havforureningen.

V. Forbindelserne med EFTA-staterne, medlemmerne af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde

I overensstemmelse med de almindelige informations- og konsultationsprocedurer, der er fastsat i EØS-aftalen og protokol 12 dertil, har Kommissionen regelmæssigt holdt EFTA/EØS-staterne underrettet om forløbet af forhandlingerne og har orienteret dem om de endelige forhandlingsresultater.

VI. Udkast til Rådets afgørelser

Der er vedlagt to forslag til Rådets afgørelser om undertegnelse og om indgåelse af aftalen.

Retsgrundlaget for begge afgørelser er traktatens artikel 133 og 300.

I afgørelsen om aftalens indgåelse skal der desuden fastlægges den egnede EU-procedure, som gør det muligt for Kommissionen, bistået af det særlige udvalg, der udpeges af Rådet, at repræsentere Fællesskabet i Det Blandede Udvalg og i enhver blandet arbejdsgruppe, der måtte blive nedsat.

VII. Konklusioner

Af de grunde, der er skitseret i denne begrundelse, foreslår Kommissionen Rådet at vedtage de to vedføjede afgørelser.

2003/0078 (ACC)

Forslag til RÅDETS AFGØRELSE om undertegnelse på Fællesskabets vegne af en aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Amerikas Forenede Stater om gensidig anerkendelse af overensstemmelsescertifikater for udstyr på skibe

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 133 sammenholdt med artikel 300, stk. 2, første afsnit, første punktum,

under henvisning til forslag fra Kommissionen, og

ud fra følgende betragtninger:

(1) Kommissionen har ført forhandlinger om en aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Amerikas Forenede Stater om gensidig anerkendelse af overensstemmelsescertifikater for udstyr på skibe.

(2) Med forbehold af senere indgåelse bør aftalen, der den 21. marts 2003 blev paraferet i Bruxelles, undertegnes -

TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:

Eneste artikel

Med forbehold af senere indgåelse bemyndiges formanden for Rådet til at udpege den person, der er beføjet til at undertegne aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Amerikas Forenede Stater om gensidig anerkendelse af overensstemmelsescertifikater for udstyr på skibe på Fællesskabets vegne.

Udfærdiget i Bruxelles,

På Rådets vegne

Formand