Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse aspekter af aftaler om levering af digitalt indhold

(COM(2015) 634 final — 2015/0287 (COD))

og om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse aspekter af aftaler om onlinesalg og andre former for fjernsalg af varer

(COM(2015) 635 final — 2015/0288 (COD))

(2016/C 264/07)

Europa-Parlamentet og Rådet besluttede henholdsvis den 18. januar 2016 og den 21. januar 2016 under henvisning til artikel 114 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

»Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse aspekter af aftaler om levering af digitalt indhold«

(COM(2015) 634 final — 2015/0287 (COD))

og om

»Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse aspekter af aftaler om onlinesalg og andre former for fjernsalg af varer«

(COM(2015) 635 final — 2015/0288 (COD)).

Det forberedende arbejde henvistes til Sektionen for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som vedtog sin udtalelse den 13. april 2016.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 516. plenarforsamling den 27.-28. april 2016, mødet den 27. april, følgende udtalelse med 146 stemmer for, 61 imod og 44 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og anbefalinger

2. Indledning: én meddelelse, to direktivforslag

Med den foreliggende meddelelse har Kommissionen taget det første skridt i gennemførelsen af strategien for det digitale indre marked for Europa (1) og konkretiserer hermed et af de vigtigste tiltag i sit arbejdsprogram for 2015 (2) . Forslaget har til formål at sikre »bedre adgang til onlinevarer og tjenesteydelser for forbrugere og virksomheder på tværs af grænserne i Europa« og består af følgende to retsakter:

Kommissionen erkender, at de centrale aspekter ved både levering af digitalt indhold og onlinesalg af varer set ud fra et systematisk synspunkt er nært knyttet til forbrugerkøbsdirektivet (3) , og understreger således, at de er »så sammenhængende som muligt«. Den forklarer dog, at den besluttede »at vedtage to retsakter«, eftersom »det digitale indholds særlige karakter kræver, at flere af bestemmelserne udformes anderledes end bestemmelserne for varer« og at »det digitale indholds hurtige teknologiske og kommercielle udvikling vil (…) kræve, at direktivets anvendelse gennemgås«, hvilket er grunden til, at bestemmelserne »alle er indarbejdet i en enkelt retsakt, nemlig direktivet om levering af digitalt indhold«.

Kommissionen begrænser udtrykkeligt anvendelsesområdet til de aftaleretlige bestemmelser i samspillet mellem virksomheder og forbrugere, da der som nævnt i konsekvensanalysen (s. 23) ikke er belæg for at antage, at forskelle i de aftaleretlige bestemmelser forhindrer virksomhederne i EU i at købe online i andre medlemsstater. Kommissionen erkender, at SMV'er, der er den svageste part i en forhandlingssituation, også støder på problemer af aftaleretlig art, især når de bruger digitalt indhold. Kommissionen har imidlertid besluttet at behandle dette område i forbindelse med andre initiativer, der indgår i strategien for det digitale indre marked. Her vil den tage hensyn til interesserede parters og medlemsstaternes holdninger.

For så vidt angår den valgte retsakt, begrunder Kommissionen valget af et direktiv i stedet for en forordning med, at direktiver er mere hensigtsmæssige, fordi de giver medlemsstaterne mulighed for at tilpasse gennemførelsen til deres nationale lovgivning. I Kommissionens øjne vil denne tilgang sammen med en målrettet fuld harmonisering af obligatoriske forbrugerrettigheder sikre den rette balance mellem et højt forbrugerbeskyttelsesniveau på EU-plan og flere muligheder for virksomhederne.

Endelig påpeger Kommissionen betydningen af at »reagere nu«, inden det er for sent, for så vidt som enhver forsinkelse vedrørende digitalt indhold skaber en risiko for, at der indføres nationale bestemmelser, som kan føre til en opsplitning af det indre marked og lægge hindringer i vejen for både forbrugere og leverandører i grænseoverskridende transaktioner.

3. Generelle bemærkninger

Det skulle angiveligt være i den vedlagte konsekvensanalyse, at man finder de økonomiske og holdningsmæssige argumenter for, at der kan påvises en sammenhæng mellem det foreslåede lovgivningstiltag og en vækst i e-handelen og dens afsmitning på væksten i Europa. En indgående analyse viser dog ikke klart og utvetydigt, og at de tal, som analysen baseres på og når frem til, er helt og aldeles pålidelige, at de ikke påvirkes af andre faktorer, og at andre alternativer ikke ville give bedre resultater.

Selv om man godtager de statistiske data, der tages udgangspunkt i, og ifølge hvilke 62 % (s. 10) af de europæiske erhvervsdrivende, svarende til over 122 000 virksomheder, og over 13,5 % (s. 13) af forbrugerne, dvs. mellem 8 og 13 millioner forbrugere, altså tilsammen 70 millioner, ville begynde at handle online tværs over grænserne, hvis de påståede hindringer og direkte ekstraomkostninger ved den nuværende retlige ramme blev fjernet, kan man ikke med sikkerhed fastslå omfanget af væksten i e-handelen og anslå, at denne nødvendigvis og i sig selv vil medføre en vækst i EU's BNP på 0,03 %, svarende til ca. 4 mia. EUR. Derimod kan det med sikkerhed fastslås, at det i gennemsnit vil koste hver enkelt virksomhed 7 000 EUR at tilpasse de nuværende kontraktinstrumenter til den nye ordning.

Endelig bliver den foreslåede model fremhævet i Kommissionens vurdering uden passende hensyntagen til de økonomiske konsekvenser af de fire andre mulige modeller (konsekvensanalysen s. 23 ff.), som ligeledes ville bidrage til at fjerne disse hindringer og dermed give mulighed for en sammenlignende analyse, især model 5 — en frivillig europæisk standardaftale kombineret med et EU-garantimærke (s. 25) på trods af, at den er et enkelt og billigt alternativ med begrænsede administrative byrder (s. 38 ff.). Det er med andre ord den model, som svarer bedst til principperne for pakken om »Bedre regulering« (7) og for REFIT (8) -programmet, og som fik støtte under de forberedende høringer.

Valget af direktiver om maksimal harmonisering forekommer heller ikke for at være ordentligt begrundet. EØSU har generelt lagt sig fast på, at det foretrækker vedtagelse af forordninger, der er så detaljerede som nødvendigt, når det drejer sig om at harmonisere områder, som grundlæggende vedrører det indre markeds funktion, men det har også givet udtryk for, at det på områder, som især vedrører forbrugerrettigheder, foretrækker direktiver om minimumsharmonisering, således som det i øvrigt følger af den udtrykkelige bestemmelse i TEUF (artikel 169, stk. 4).

Valget af to direktiver i stedet for ét forekommer heller ikke velbegrundet, da dette fordobler antallet af bestemmelser til ingen nytte, medfører en større gennemførelsesindsats for at være i overensstemmelse med de enkelte medlemsstaters nationale bestemmelser og kræver et større fortolkningsarbejde, som man helt kunne undgå, hvis man tog udgangspunkt i direktivet om onlinesalg af materielle varer og indføjede de særlige bestemmelser om salg af immaterielle goder som undtagelser fra den generelle ordning, idet der knap kan skelnes mellem en fysisk vare og et digitalt indhold, især når de er kædet sammen.

Ifølge de nu kendte og offentliggjorte resultater (12) er der dog ikke et klart flertal for den valgte model: Forbrugerorganisationerne er klart imod enhver form for anvendelse af sælgers lov, mens de fleste brancheorganisationer og nogle forskere går ind for denne model. For deres part stiller de fleste medlemsstater spørgsmålstegn ved nødvendigheden af en ny lovgivning om fjernsalg (som i forvejen omfattede onlinesalg) og navnlig ved egnetheden af de to direktiver i betragtning af vanskeligheden ved at uddrage præcise og klart definerede retningslinjer. Umiddelbart skulle man efter en objektiv analyse af høringssvarene tro, at der blandt erhvervsdrivende og forbrugere er generel konsensus om at foretrække model 5, især fordi det er den model, som vil indebære færrest omkostninger for de erhvervsdrivende. Naturligvis afhænger denne konsensus af bestemmelserne i de respektive standardaftaler, som skal vedtages af sektoren, og af i hvor høj grad EU-garantimærket bliver brugt og accepteret af EU's virksomheder.

4. Særlige bemærkninger

Ovenstående bemærkninger betyder dog ikke, at EØSU ikke er ganske enigt i, at det er nødvendigt og nyttigt at regulere en række af de områder, der er omhandlet i de to foreliggende forslag til direktiv, især hvad angår onlinesalg af digitalt indhold. Når det gælder onlinesalg salg af materielle varer, anbefaler EØSU, at der træffes foranstaltninger til sin tid inden for REFIT-programmets rammer. Af pladshensyn vedrører de bemærkninger, der nu fremsættes til hvert af de to forslag, kun de punkter i artiklerne, som EØSU er uenigt i.

4.2.5.1. Artikel 1 — Genstand

Indgåelse af aftaler om online- eller fjernsalg af visse tjenesteydelser bør ikke udelukkes fra anvendelsesområdet, f.eks. leasing af varer.

4.2.5.2. Artikel 2 — Definitioner

4.2.5.3. Artikel 3 — Harmoniseringsniveau

Harmoniseringen bør gå ud på at fastlægge et minimumsniveau med alt, hvad deraf følger for ordningen.

4.2.5.4. Artikel 4 og 5 — Overensstemmelse med aftalen

4.2.5.5. Artikel 7 — Tredjemands ret

Følgende tilføjes i slutningen: »… medmindre andet udtrykkeligt er aftalt mellem parterne og præcist angivet i aftalevilkårene«.

4.2.5.6. Artikel 8 — Relevant tidspunkt for mangelsbedømmelsen samt omvendt bevisbyrde

4.2.5.7. Artikel 9 — Forbrugerens beføjelser i tilfælde af mangler

Kommissionens forslag tager ikke hensyn til, at producenterne i henhold til national lov i flere lande (Frankrig, Malta, Grækenland, Rumænien, Portugal og Slovenien) er forpligtede til i hele produktets forventede levetid at have et passende reservedelslager eller inden for rimelig tid at levere reservedele til sælger. Dette hænger sammen med spørgsmålet om indbygget forældelse og garantiperioden for den udskiftede del.

4.2.5.8. Artikel 10 — Omlevering af varen

4.2.5.9. Artikel 11 — Forbrugerens valg af afhjælpning i form af enten reparation eller omlevering

4.2.5.10. Artikel 13 — Forbrugerens ret til at bringe aftalen til ophør

4.2.5.11. Artikel 14 — Tidsfrister

Ved fastlæggelsen af fristen bør der skeles til de eksisterende garantiperioder i visse medlemsstater (Finland, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige), som tager hensyn til produkternes holdbarhed og programmerede forældelse.

4.2.5.12. Artikel 15 — Handelsmæssige garantier

4.2.5.13. Artikel 16 — Regresret

4.2.5.14. Artikel 17 — Håndhævelse

Den manglende harmonisering af kontrollen med direktivets håndhævelse er en af de vigtigste hindringer for en effektiv beskyttelse af forbrugerne og en fair konkurrence.

4.3.2.1. Artikel 1 — Genstand

Genstandens åbenbare karakter af »tjenesteydelsesaftale«, som klart fremgår af definitionerne af »digitalt indhold« og »levering« i dette forslags artikel 2, stk. 1, og stk. 10, underbygger den foreslåede ændring til artikel 1 i ovenstående direktivforslag.

4.3.2.2. Artikel 2 — Definitioner

Forslaget om i definitionen af »forbruger« at medtage individuelle udøvere af liberale erhverv opretholdes.

4.3.2.3. Artikel 3 — Anvendelsesområde

Der skelnes heller ikke klart mellem situationer, hvor de opgivne personoplysninger kun tjener til at opfylde aftalen, og situationer, hvor de tjener til at opfylde lovgivningsmæssige krav. Derfor foreslår EØSU for en sikkerheds skyld, at direktivet anvendes på alle tjenesteydelser, der leveres med opgivelse af personoplysninger, og at man kun udelukker de tjenester, hvor leverandøren udtrykkeligt godtgør, at personoplysningerne blot tjener til at opfylde aftalen eller lovgivningsmæssige krav.

Endvidere vil det stadig mht. stk. 4 være nødvendigt at afklare, hvornår personoplysninger kræves oplyst med henblik på at opfylde aftalen eller lovgivningsmæssige krav, når det tages i betragtning, at personoplysninger i andre sektorer såsom telekommunikation og energi — omend det er tilladt at få dem oplyst for at opfylde aftalen — ofte bliver brugt i virksomhedernes egne markedsføringskampagner. Navnlig må det afklares, om indsamlingen af personoplysninger vedrører andre modydelser end penge.

4.3.2.4. Artikel 4 — Harmoniseringsniveau

EØSU godtager begrundelsen for at foreslå en maksimal harmonisering, hvis der garanteres et højere forbrugerbeskyttelsesniveau.

4.3.2.5. Artikel 5 — Levering af det digitale indhold

Det er ikke klart, om den udtrykkelige forpligtelse i stk. 2 til at »levere det digitale indhold straks« er i samklang med direktiv 2011/83/EU, hvorefter en omgående levering kræver forbrugerens samtykke, samtidig med at denne har en fortrydelsesret på 14 dage (direktivets artikel 16, litra m)). Det forekommer tilrådeligt at harmonisere reglerne på dette område for at eliminere risikoen for overlappende regler til skade for virksomheder og forbrugere.

4.3.2.6. Artikel 6 — Overensstemmelse

4.3.2.7. Artikel 9 — Bevisbyrde

I stk. 3 slettes ordene »muligt og«.

4.3.2.8. Artikel 11 — Beføjelser ved manglende levering

Ordlyden af denne artikel tager ikke hensyn til modellen for levering af digitalt indhold i tidbegrænsede pakker, hvor det er vanskeligt at kvantificere den manglende adgang til en film set i forhold til pakkens samlede pris. Muligheden for at levere andet indhold på samme prisniveau (foretrukket af brugere) kommer heller ikke på tale.

4.3.2.9. Artikel 12 — Beføjelser ved manglende overensstemmelse med aftalen

I stk. 2 erstattes udtrykket »inden for en rimelig frist« med »så hurtigt som muligt«.

4.3.2.10. Artikel 13 — Ophævelse

4.3.2.11. Artikel 16 — Ret til ophævelse af langsigtede aftaler

Perioden bør forkortes til 6 måneder.

Det bør udtrykkeligt angives, at det er uden omkostninger for forbrugeren.

(1) EØSU's udtalelse: EUT C 71 af 24.2.2016, s. 65.

(2) COM(2014) 910 final.

(3) EUT L 171 af 7.7.1999, s. 12.

(4) EUT L 165 af 18.6.2013, s. 1.

(5) EUT L 165 af 18.6.2013.

(6) Se fodnote 5.

(7) EØSU's udtalelse: EUT C 13 af 15.1.2016, s. 192.

(8) EØSU's udtalelse: EUT C 230 af 14.7.2015, s. 66.

(9) Se EØSU's udtalelser: EUT C 108 af 30.4.2009, s. 81, EUT C 317 af 23.12.2009, s. 54, og EUT C 181 af 21.6.2012, s. 75.

(10) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, senere ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011.

(11) EØSU's udtalelse: EUT C 383 af 17.11.2015, s. 57.

(12) http://ec.europa.eu/justice/newsroom/contract/opinion/.

(13) Direktiv 2011/83/EU, EUT L 304 af 22.11.2011, s. 64; direktiv 2009/125/EF, EUT L 285 af 31.10.2009, s. 10; direktiv 2010/30/EU, EUT L 153 af 18.6.2010, s. 1.

(14) Jf. EØSU's udtalelse EUT C 67 af 6.3.2014, s. 23.

(15) Sag C-404/06 — Domstolens dom (Først Afdeling) af 17. april 2008, http://eur-lex.europa.eu/legal-content/DA/TXT/?qid=1461850459727&uri=CELEX:62006CC0404.

(16) EUT L 165 af 18.6.2013, s. 1.

(17) EUT L 281 af 23.11.1995, s. 31.

(18) EUT L 201 af 31.7.2002, s. 37.

BILAG

I. Følgende punkt i sektionens udtalelse blev ændret til fordel for et kompromisændringsforslag vedtaget på plenarforsamlingen, men bevarelsen af det i dets oprindelige form fik dog tilslutning fra over en fjerdedel af de afgivne stemmer (forretningsordenens artikel 54, stk. 4):

a) Punkt 3.4.1

However, according to the known and published results there is not a clear majority in favour of the option chosen: consumer organisations are clearly opposed to any form of the application of the seller's law, although the majority of some business organisations and some academics support this option. For their part, the majority of Member States have cast doubt on the need for new legislation on distance purchases (which already includes online sales) and, in particular, on the appropriateness of the two directives, as it is difficult to extract precise and clearly defined guidelines. From an objective analysis of the responses to the consultations, at first glance it would appear that option 5 attracts a general consensus on the part of both professionals and consumers, depending of course on the content of the model contract rules to be agreed upon by the industry and on the degree of usage and acceptance of the trust mark by EU businesses, mainly because it is the one that entails the fewest costs for professionals.

Afstemningsresultat:

For: 115 Imod: 91 Hverken for eller imod: 18

II. Følgende kompromisændringsforslag blev forkastet på plenarforsamlingen, men opnåede over en fjerdedel af de afgivne stemmer (forretningsordenens artikel 54, stk. 4):

b) Punkt 4.2.1

As regards the legal basis, in keeping with previous EESC opinions, most EESC members, including consumer representatives — like most EESC members — consider that TFEU Article 169(2) would be a more appropriate basis, insofar as it is basically the definition and protection of consumers' rights that is at stake here, and not just the completion of the single market. Certain EESC members, namely business representatives more focused on the necessity for entrepreneurs to have a set of clear rules to comply with, on completing the single market, agree with the Commission.

Afstemningsresultat:

For: 110 Imod: 110 Hverken for eller imod: 10

Artikel 56, stk. 6, i EØSU's forretningsorden fastsætter, at hvis der under en afstemning er afgivet lige mange stemmer for og imod, afgiver mødeformanden den afgørende stemme. Med henvisning til denne bestemmelse besluttede formanden at forkaste kompromisændringsforslaget.

c) Punkt 4.2.2

The directive option having been chosen, most EESC members, including consumer representatives, at the EESC considers that it should be based on minimum harmonisation, along the lines of the current sales and guarantees directive (1999/44/CE), in that the option chosen here leads to greater »fragmentation«, less legal certainty. and two classes of protection, it being certain that the »improvements« introduced here would also have to apply to sales in the »physical world«. EESC b usiness representatives, however, agree with the proposal to apply maximum harmonisation, for alleged reasons of clarity in application of rights in the Single market.

Afstemningsresultat:

For: 102 Imod: 115 Hverken for eller imod: 14

d) Punkt 4.2.5.3

Article 3 — Level of harmonisation

Most EESC members, including consumer representatives, state that the level of harmonisation should be minimum, with all the necessary consequences for the regime. Business representatives favour maximum harmonisation.

Afstemningsresultat:

For: 112 Imod: 114 Hverken for eller imod: 12

e) Punkt 4.2.5.4

Articles 4 and 5 Conformity with the contract

1. The durability criteria should be incorporated, influencing the period of validity of the guarantee.

2. Most EESC members, including c onsumer representatives, state that the d efinition of the conformity requirements should be worded in the negative, so as to expressly exempt consumers from having to prove that the good does not conform to requirements: the onus here should be on the seller. Business representatives however, recommend that the definition of conformity requirements should be worded generally. For them, the main criterion for establishing conformity should be whether the goods correspond to what was deemed agreed (e.g. regarding type, quantity, quality and other characteristics).

3. The wording of exceptions to the article establishes a generic exclusion of seller liability which cannot be enforceable against consumers without prejudice to the right of recourse (applicable to the case of VW) .«

Afstemningsresultat:

For: 99 Imod: 126 Hverken for eller imod: 13

f) Punkt 4.2.5.7

Article 9 — Consumer's remedies for the lack of conformity with the contract

1. Consumer representatives notice t he provision excludes as an initial option the possibility of the good being returned immediately and payment reimbursed, which would go against consumer rights in various Member States, with significant variations (Greece, Portugal, Ireland, United Kingdom, Denmark and Lithuania). Business representatives agree — in line with maximum harmonisation — that this option has not been provided for.

2. Consumer representatives feel t he notion of »reasonable time« is a subjective one, and provides leeway for differing transpositions on this key subject, which is incompatible with maximum harmonisation. For example, in countries such as Bulgaria, France, Portugal and Luxembourg, the time period is 30 days; in Hungary, Romania, Greece and Estonia it is 15 days. The provision should establish a period corresponding to the maximum applying in some EU countries – 15 days. Business representatives state that the notion of »reasonable time« is objective legal wording, and at the same time provides leeway for application in differing situations.

3. The term »impossible« in paragraph 3(a) should be replaced with »technologically impossible«.

4. Consumer representatives l ikewise feel the notion of »significant inconvenience« is also subjective and should be removed or replaced with the wording found in Austrian law: »the least inconvenience possible« and accompanied by the possibility of a similar temporary replacement being made immediately available to the consumer until the repair is completed. Business representatives refer to the fact that this well-known legal wording provides leeway for application in differing situations.

5. The Commission proposal has not taken into consideration the existing requirement in various national legislations (France, Malta, Greece, Romania, Portugal and Slovenia) obliging manufacturers to maintain an adequate stock or ensure the timely delivery to sellers of spare parts for the expected lifetime of the product, a matter linked to built-in obsolescence and the guarantee period for the replaced part.«

6. The Commission should establish the obligation of the seller to provide a temporary replacement.

Afstemningsresultat:

For: 100 Imod: 135 Hverken for eller imod: 2

g) Punkt 4.2.5.10

Article 13 — The consumer's right to terminate the contract

1. Business representatives request that the provision of Directive 1999/44/EC, art.3§ 6 would be added, providing the consumer is not entitled to have the contract rescinded if the lack of conformity is minor.

1. The obligation on the consumer to pay for the use, deterioration or loss of a good in the event of the contract being terminated is highly questionable.

2. Moreover, the Court of Justice has already indicated that in the event of the right to replacement being exercised, consumers may not be required to pay compensation for using the defective product (Quelle case).

3. It is not clear what amount is to be reimbursed when the purchase has been made for an overall price for various goods without distinction.

4. Business representatives request that the provision of Directive 1999/44/EC, art.3§ 6 would be added, providing the consumer is not entitled to have the contract rescinded if the lack of conformity is minor.

Afstemningsresultat:

For: 110 Imod: 118 Hverken for eller imod: 18

h) Punkt 4.2.5.10

Article 13 — The consumer's right to terminate the contract

1. Most EESC members, including c onsumer representatives, feel t he obligation on the consumer to pay for the use, deterioration or loss of a good in the event of the contract being terminated is highly questionable. Business representatives, however, support this provision.

2. Moreover, the Court of Justice has already indicated that in the event of the right to replacement being exercised, consumers may not be required to pay compensation for using the defective product (Quelle case).

3. It is not clear what amount is to be reimbursed when the purchase has been made for an overall price for various goods without distinction.

Afstemningsresultat:

For: 101 Imod: 132 Hverken for eller imod: 10

i) Punkt 1.3 og 1.4

1.3 Moreover, with regard to the aspects addressed, the most EESC members, including consumer representatives, disagree s with the legal basis cited by the Commission, and proposes Article 169 TFEU instead. It therefore follows that, in principle, the measures adopted should be based on minimum harmonisation, in line with paragraph 2(a) and paragraph 4 of that Article, which has been generally accepted by the European legislator.

1.4 It therefore follows that, in principle, the measures adopted should be based on minimum harmonisation, in line with paragraph 2(a) and paragraph 4 of that Article, which has been generally accepted by the European legislator. However, business representatives agree with the legal basis cited by the Commission, since internal market issues are deemed to be dominant at stake and companies argue that they need one set of clear rules to comply with.«

Afstemningsresultat: