ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE - Analyse af medlemsstaternes svar på Kommissionens spørgeskemaer om inddragelse og orientering af de unge

INDHOLDSFORTEGNELSE

INDLEDNING

1. Deltagelse

1.1. Faktuelle elementer

1.1.1. Betragtninger og grundoplysninger

1.1.2. Retsgrundlag

1.1.3. Analyse af datakvaliteten

1.2. Inddragelse af de unge i det lokale samfundsliv

1.2.1. Medlemsstaternes analyse af situationen

1.2.2. Nationale tiltag og strategier

1.2.3. Medlemsstaternes forventninger til EU

1.2.4. God praksis

1.3. Inddragelse af de unge i det repræsentative demokratis institutionelle systemer

1.3.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

1.3.2. Tiltag og strategier på nationalt plan

1.3.3. Medlemsstaternes forventninger til EU

1.3.4. God praksis

1.4. Uddannelse i at deltage

1.4.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

1.4.2. Tiltag og strategier på nationalt plan

1.4.3. Medlemsstaternes forventninger til EU

1.4.4. God praksis

2. Information

2.1. Baggrund

2.1.1. Grundlæggende betragtninger vedrørende information

2.1.2. Retsgrundlag

2.1.3. Analyse af informationernes kvalitet

2.2. Adgang til informationer

2.2.1. Analyse af situation set ud fra medlemsstaternes synspunkt

2.2.2. Udfordringer og aktioner på nationalt plan

2.2.3. Forventninger til det europæiske niveau

2.2.4. God praksis

2.3. Kvalitetsinformationer

2.3.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

2.3.2. Udfordringer og aktioner på nationalt plan

2.3.3. Forventninger til det europæiske niveau

2.3.4. God praksis

2.4. Unges deltagelse i udarbejdelsen og formidlingen af informationer

2.4.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

2.4.2. Udfordringer og aktioner på nationalt plan

2.4.3. Forventninger til det europæiske niveau

2.4.4. God praksis

3. Høring af unge med henblik på besvarelse af spørgeskemaerne

4. Samarbejde på europæisk niveau

INDLEDNING

I Kommissionens hvidbog «Et nyt afsæt for europæisk ungdom», der blev vedtaget i november 2001, fastlægges unges deltagelse i samfundslivet og information som politiske ungdomsprioritetsområder. De unges stærke krav om deltagelse hænger uløseligt sammen med information, der er en nødvendig, men ikke tilstrækkelig betingelse herfor. Sammen skal de bidrage til den bredere målsætning om unges aktive medborgerskab og til at besvare spørgsmålet «Hvordan kan borgerne, og navnlig de unge, bringes nærmere på det europæiske projekt og de europæiske institutioner?» [1].

[1] Laeken-erklæringen, 14.-15.12.2001.

Medlemsstaterne har ved at beslutte at anvende den åbne koordinationsmetode på ungdomsområdet inden for disse to prioritetsområder givet udtryk for deres vilje til at styrke samarbejdet om gennemførelsen og opfølgningen af politikkerne på disse to områder. Dette skal ske «på en fleksibel måde, der er tilpasset [...] med behørig hensyntagen til medlemsstaternes beføjelser og subsidiaritetsprincippet» [2]. Derfor har Kommissionen også i henhold til det mandat, den har fået, i samarbejde med medlemsstaterne udarbejdet et spørgeskema for hvert enkelt af disse to prioritetsområder, som den har sendt til medlemsstaterne og kandidatlandene, der bør «inddrages i rammerne for samarbejdet på ungdomsområdet på europæisk plan».

[2] Rådets resolution af 27.06.2002.

Disse to særskilte spørgeskemaer er blevet udarbejdet ud fra en fælles tilgang og en identisk hovedstruktur. Man blev i første omgang bedt om at afgive basisoplysninger, dernæst at fremlægge retningslinjerne for de gældende politikker vedlagt eksempler på god praksis og endelig at redegøre for forventningerne til EU-indsatsen.

I forbindelse med beslutningen om at høre de unge skulle man ligeledes anføre, hvorledes man havde besluttet at gøre det nationalt.

Selvom den måde, spørgsmålene er blevet behandlet på, varierer fra land til land alt efter den den nationale ungdomspolitiske situation og de unges engagement, udgør de modtagne svar i form af indberettede data, argumenter, forslag og eksempler på god praksis et righoldigt og interessant grundlag for udarbejdelsen af denne analyse.

Formålet med dokumentet er at fremlægge en syntetisk analyse af svarene i spørgeskemaerne, der kan bruges som udgangspunkt for udarbejdelsen af et forslag til fælles målsætninger, for så vidt angår inddragelse og orientering, med henblik på vedtagelse i Rådet. I analysen af svarene inddeles hver af de to målsætninger i tre delmålsætninger og indledes af en præsentation af faktuelle elementer.

For så vidt angår inddragelse, er delmålsætningerne: de unges inddragelse i det lokale samfundsliv, de unges inddragelse i det repræsentative demokratis institutionelle systemer og lære at deltage.

For så vidt angår information, er de tre delmålsætninger: adgang til information, ungdomsinformationens kvalitet og de unges deltagelse i udarbejdelsen og formidlingen af information.

Svarene fra kandidatlandene integreres i analysen for de 15 medlemsstater.

1. Deltagelse

1.1. Faktuelle elementer

1.1.1. Betragtninger og grundoplysninger

Der er 50 mio. unge i de 15 medlemsstater, 60 mio. hvis man medregner de 10 lande, der tilslutter sig EU i 2004, og 75 mio. med alle kandidatlandene. Befolkningsandelen af 15-25-årige udgør for de 27 lande, der har udfyldt spørgeskemaerne, mellem 11 % og 19 % af landets befolkning alt efter land.

Stemmeret har man som 18-årig i samtlige lande til nationale valg og europaparlamentsvalg og som 16-årig i visse lande til lokalvalg. De unge udgør mellem 10,5 % og 17,5 % af vælgerkorpset, alt efter land.

De unges valgdeltagelse er ikke altid kendt, og når den er anført, er den beregnet ud fra forskellige metoder (forskellige slags undersøgelser, ad hoc-undersøgelser osv.), der vedrører forskellige aldersgrupper (18-25 år, 18-30 år osv.).

I de lande, hvor der ikke er stemmepligt, bekræftes tendensen til en udhuling af det samlede stemmekorps' valgdeltagelse med en valgdeltagelse fra de unges side på under middel (omkring 10 %) og en voksende dikrepans imellem de unges valgdeltagelse og de øvriges.

Hvis man betragter den procentvise andel af unge valgte (under 30 år), kan man konstatere, at den ligger på mellem 0 % og 7 % nationalt, på mellem 0 % og 5 % regionalt og på mellem 0 % og 10 % lokalt alt efter land. Mellem 0,5 % og 20 % af de unge er medlemmer af et politisk parti.

Det fremgår, at mellem 0,7 % og 16 % er medlemmer af en fagforening, men der er ingen oplysninger, der giver et samlet overblik over de unges engagement, så meget mere som det ofte er begrænset til visse områder og sporadisk.

Udbuddet af deltagelsesstrukturer er stort og forskelligartet. De mest udbredte er ungdomsråd, ungdomsparlamenter og ungdomsforeninger. Side om side med disse strukturer, der kun omfatter unge, er der ofte på kommunalt plan dukket råd og komitéer op, som er åbne for unges deltagelse, med rådgivende eller besluttende funktion. Elev- og studenterråd er der ligeledes mange af centreret om spørgsmål først og fremmest vedrørende livet i institutionerne. Endelig ønsker en række lande at lære de unges holdning og behov bedre at kende og anvender høringsformer såsom undersøgelser, fora, rundbordsdiskussioner, debatter osv.

1.1.2. Retsgrundlag

Retsgrundlaget i de enkelte lande er blevet klassificeret, alt efter om det bygger på international ret, national ret eller tekster af regionalt tilsnit.

Det retlige fundament for deltagelse er fordelt på denne skala.

Med udgangspunkt i det mest internationale plan finder man en række lande, der bygger deres nationale love på FN-konventionen om børns rettigheder. Et par lande nævner deltagelse i deres forfatningsbestemmelser.

For så vidt angår de nationale love, er det meget sjældent, at der findes en særlig ungdomslov. Derimod har en række lande bestemmelser vedrørende unge mennesker og inddragelse af dem i deres love på områderne uddannelse, familie, arbejde, men også medborgerskab, stemmeret og valgbarhed. Visse lande har også en juridisk dækning, for så vidt angår spørgsmål om unges repræsentation, ungdomsråd og foreninger, herunder om retlige finansieringsforpligtelser. Nationale særlove er sjældne, men lande med en føderal statsopbygning har generelt regionale eller lokale ungdomslove. Visse lande har ikke love som sådan, men snarere politiske erklæringer, som eventuelt er vedtaget af parlamentet.

1.1.3. Analyse af datakvaliteten

Alle lande råder over et stort antal data, men dataenes art og landenes indsamlingsmetoder og -hyppighed er langt fra homogene, hvilket gør sammenligneligheden problematisk.

For så vidt angår de unges deltagelse i det repræsentative demokratis institutionelle mekanismer, findes der flere forskellige tilgange. Dataene er oftest beregninger foretaget ud fra en vifte af instrumenter, der går fra indikatorer i forbindelse med rapporter om unge mennesker til resultater af undersøgelser eller punktundersøgelser eller studier oftest foretaget på universiteter eller af foreninger af og til i samarbejde med offentlige myndigheder.

For så vidt angår de unges deltagelse i lokalsamfundet, dækker de eksisterende statistikker oftest kun en bestemt form for engagement, såsom medlemsskab af en ngo eller en fagforening. Andre data om fritidsanvendelse f.eks. kan ligeledes bruges til at indkredse udviklingen i de unges deltagelse, men har den ulempe kun indirekte at vedrøre de faktiske deltagertal. Oplysningerne kan findes i nationale rapporter, men stammer oftest fra forskellige slags undersøgelser, studier og del- og punktundersøgelser.

For så vidt angår de unges deltagelse, er det et bredt felt, der skal dækkes for at få bedre kendskab til praksis på området og bedre blive i stand til at vurdere de samfundsmæssige og individuelle fordele heraf.

Skønt en række lande fremhæver, at de savner specifikke konsekvensanalyser, er alle enige om, at unges inddragelse bidrager til at udvikle offentlige politikker. For de hørte lande er det vigtigt at lære de unges ønsker og behov bedre at kende, så man har mulighed for at foretage en tilpasning af indholdet i de førte politikker. Når de unge inddrages i overvejelser om og fastlæggelse og gennemførelse af politikker - herunder forebyggende - forbedres beslutningstagningen. Det har en positiv indvirkning på beslutningsprocessens kvalitet. Det har endvidere den effekt at ændre samfundets opfattelse af de unge.

Visse lande er bekymrede over, at denne konstatering pga. manglende data, der bekræfter denne positive indvirkning, ikke bliver synlig og deles af alle, herunder de unge.

En anden betydelig virkning af de unges inddragelse, der fortjener at få større anerkendelse, er den kompetenceerhvervelse og -udbygning, som den medfører. Det er en kompetence, som de unge har gavn af fagligt og samfundsmæssigt, og som også har en positiv effekt på hele samfundet ved at bidrage «til opbygning af intelligent medborgerskab» [3].

[3] Citeret af Belgien.

Alle er enige om den positive virkning af inddragelsen på de unges integration i samfundet, men mange understreger, er der er lang vej endnu, for så vidt angår spørgsmålene om anerkendelse af disse kompetencer og navnlig om størstedelen af de unges adgang til dem.

Deltagelse er noget, der kan læres. Uddannelse i at deltage skal styrkes. Det er det tredje store område, hvorpå de hørte lande ønsker at foretage en bedre opfølgning og have flere data til rådighed med henblik på at være i stand til at måle de fremskridt, der er sket.

Målsætningen om øget inddragelse kan ikke opfyldes uden uddannelse i deltagelse, der kun er troværdig, hvis den følges op af konkrete initiativer, både hvad angår de unges inddragelse i det lokale samfundsliv, og hvad angår de unges deltagelse i det repræsentative demokratis institutionelle mekanismer.

Datakvaliteten skal forbedres i forbindelse med alle disse tiltag.

1.2. Inddragelse af de unge i det lokale samfundsliv

Hovedpunkter:

* Deltagelsen er forankret i det lokale samfundsliv

* Retten til deltagelse anerkendes, men der bør tildeles flere midler

* Deltagelsen bør ikke begrænse sig til en dialog, men inddrage de unge i beslutningsprocesserne

* De kontaktpersoner, der arbejder i marken sammen med de unge, spiller en afgørende rolle

* Alle lande har et udpræget ønske om at inddrage så mange unge som muligt

* En af de største vanskeligheder er koordineringen af de forskellige aktører og tiltag på området

* Blandt de foreslåede målsætninger har nogle til formål at gøre betingelserne for deltagelse bedre, mens andre vedrører projekter og tiltag til fordel herfor.

1.2.1. Medlemsstaternes analyse af situationen

De unges aktive medvirken til de beslutninger, der vedrører dem, begynder i deres nærmiljø.

Kvaliteten af de unges deltagelse i beslutningsprocesserne kan øges ved først og fremmest i højere grad at tage hensyn til deres specifikke behov og deres personlige udvikling.

Et af midlerne til gennemførelse af denne tilgang er etablering af medansvars- og medbestemmelsesstrukturer. Hvis disse strukturer åbnes for de unge, kan man nyde godt af deres dynamik, deres entusiasme og deres initiativ til at forny, forbedre og påvirke nye handlingsperspektiver.

Man må sørge for at sikre, at de unges indflydelse er reel. Spørgsmålet om repræsentativitet, navnlig marginaliserede eller udstødte unges, er centralt. Man bliver nødt til at tage de unge alvorligt og at indføre varige politiske tiltag.

Manglende eller dårligt lovgrundlag og manglende kvalitetsstandarder udgør en hindring for de unges deltagelse. De relativt komplekse deltagerbaserede demokratiske processer vanskeliggør også koordineringen af aktørerne på området og øger den tids- og ressourcemæssigt nødvendige indsats.

Skolen er fortsat et oplagt sted at deltage. De unge tilknyttes en række forskellige deltagelsesstrukturer f.eks som delegerede eller klasserepræsentanter. I de fleste af de lande, der har besvaret spørgeskemaet, findes et lovgrundlag for denne deltagelse i form af elev- eller studenterråd, normalt sammensluttet i nationale forbund.

Andre strukturer uden for uddannelsessystemet, såsom lokalråd og ungdomsorganisationer, af og til sportsorganisationer, forsvarer ligeledes de unges interesser.

Instanser, der er i dialog med de unge, findes i alle lande. Disse rådgivende instansers form og dialogens art varierer fra det ene land til det andet, men man genfinder overalt en kombination af specifikke ungdomsstrukturer - f.eks. ungdomsråd eller -parlamenter - og blandede strukturer bestående af unge, politisk ansvarlige, ungdomsmedarbejdere osv. Dialogen med de unge er mere eller mindre permanent og struktureret.

Der synes at være en voksende tendens til at betragte deltagelse som en målsætning i sig selv, der giver anledning til nationale initiativer helt ned på lokalt plan, selv når der ingen retlig forpligtelse er.

Øget inddragelse af de unge er en måde at gennemføre principperne om god regeringsførelse og åbenhed over for civilsamfundet på.

På lokalt plan har visse lande særlige ungdomsmyndigheder.

1.2.2. Nationale tiltag og strategier

Analysen af situationen omsættes politisk via en bred vifte af tiltag med det formål at øge de unges deltagelse i det lokale samfundsliv.

Uanset hvilke lovmæssige begrænsninger der gælder for deltagelse, støtter landene ungdomsarbejdet på lokalt plan, hvad enten det drejer sig om initiativer, projekter eller fora arrangeret af ngo'er, ungdomscentre eller lokale foreninger. Alle ønsker at bidrage til at styrke foreningslivet, hvor borgernes engagement har rod.

Den rolle, aktørerne i marken spiller, herunder socialrådgiverne, fremhæves. De er vigtige kontaktpersoner, der har til opgave at holde de unge orienteret om tiltag og programmer iværksat af de offentlige myndigheder, at støtte dem i forbindelse med gennemførelse af projekter og initiativer og at formidle og udnytte resultaterne. Partnerskaberne med ungdomsråd og -parlamenter, lokale myndigheder og skoler nævnes ligeledes som værende af betydning.

I virksomhederne er de deltagerbaserede mekanismer oftest valg af personaleudvalg, specialudvalg eller fagforeningsrepræsentant, og de udvikles ikke som led i ungdomspolitikkerne. Som hovedregel er der ikke informationstiltag rettet mod de unge om mulighederne for at deltage i virksomhederne.

De forskellige former for støtte med henblik på deltagelse omfatter informationstiltag, vejledning og rådgivning, men også uddannelse, herunder i projektstyring, og erfaringsudveksling. Visse instrumenter udvikles nationalt, men er tilgængelige lokalt, og har til formål at styrke de unges aktive medborgerskab i deres dagligliv.

De midler, der oftest nævnes, er internettet, forskellige typer møder, debatter, høringer og ikke-formelle uddannelsesprogrammer. Som eksempel nævnes hvidbogsprocessen. Der ydes også økonomisk støtte.

En af de største hindringer for udvikling af en strategi til fordel for inddragelse af de unge i det lokale samfundsliv er vanskeligheden ved at koordinere de forskellige interesseområder for unge de talrige lokale aktører imellem - da de ikke nødvendigvis har indgået partnerskaber - med henblik på at skabe sammenhæng imellem de forskellige beslutningsniveauer.

De nuværende politikkers andet svage punkt vedrører mekanismernes relative skrøbelighed, herunder de retlige mekanismers, der - ud over at forbedre betingelserne for deltagelse - skal sikre, at de unge inddrages i beslutningstagningen.

Spørgsmålet om kvalitet og om udarbejdelse af kvalitetsstandarder dukker op igen og igen.

Endelig ligger åbningen mod et større antal unge samtlige lande på sinde. Anerkendelsen af særlige vanskeligheder og behov kræver passende svar (særprojekter, ungdomscentre, arbejde i marken). En af de ideer, der er kommet frem, er i højere grad at benytte kontaktpersoner fra de berørte grupper. Hvis det skal lykkes, skal tiltagene iværksættes som led i integrerede tilgange, der kan samle unge, uanset om de er dårligt stillet eller ej, såsom sportsbegivenheder og kulturbegivenheder. For visse grupper af udstødte hænger målet om deltagelse sammen med bekæmpelse af vold.

Kønsaspektet behandles på samme måde som spørgsmål vedrørende andre grupper - det er vanskeligere at deltage især i beslutningstagningen - men der er delte meninger om, hvilke tiltag der skal iværksættes, idet visse lande slår til lyd for områder forbeholdt unge kvinder. Det bør bemærkes, at visse lande foreslår, at der iværksættes særlige tiltag for unge mænd.

Størstedelen af de tiltag, der har til formål at skabe lige muligheder for kvinder og mænd, hidrører fra offentlige eller private strukturer, der har specialiseret sig i denne problematik snarere end i ungdomsproblematikken.

1.2.3. Medlemsstaternes forventninger til EU

At fremme de unges deltagelse i det lokale samfundsliv ligger samtlige hørte lande på sinde.

Behandlingen af disse forventninger på EU-niveau svarer til den interesse landene har i at udveksle erfaringer, at foreslå løsninger på ensartede problematikker og sammen at konstatere, hvilke fremskridt der er gjort.

Europa, der for de unge er et værdifuldt sted, hvor de lever, studerer, arbejder og rejser, udgør en passende ramme for at tage fat på de problematikker, som alle unge EU-borgere er berørt af.

De tiltag, der slås til lyd for, er rettet mod målsætninger af forskellig art. Visse af disse målsætninger sigter mod at forbedre betingelserne for at kunne deltage, mens andre sigter mere direkte mod udvikling af deltagerbaserede tiltag og projekter. For at opfylde disse målsætninger slår medlemsstaterne til lyd for en bred vifte af instrumenter.

Orientering, vejledning og rådgivning skal kombineres med en dialog, hvor de unge spiller en aktiv rolle og kommer til orde og debatterer.

For så vidt angår uddannelse og støtte til de unge, foretrækker medlemsstaterne en skræddersyet tilgang, tilpasset den enkelte, der i højere grad bør anerkendes og fremmes. De unge skal have adgang til en specifik uddannelse, bl.a. i projektledelse, eftersom en af de grundlæggende målsætninger er, at de unge selv skal iværksætte deres egne deltagelsesprojekter.

Tilrettelæggelsen af disse projekter sker i deres nærmiljø. Støtten til ungdoms-ngo'er, der bidrager til et opsving i volontørtjenesten, ville vinde ved at blive suppleret med tiltag med henblik på netværkssamarbejde og udveksling af god praksis.

Det nuværende ungdomsprogram og et kommende program skal ligeledes bidrage til en styrkelse af de projekter, i forbindelse med hvilke medlemsstaterne er af den opfattelse, at kvaliteten går forud for kvantiteten.

Medlemsstaterne ønsker, at der fastlægges udbyggede strategier på de to ovennævnte områder: dels støttemekanismer og dels deltagelsesprojekter. Det forudsætter et bedre kendskab til deltagelsen (observationsorganer, overvejelser om kriterierne osv.).

Visse lande foreslår, at foranstaltninger og tiltag med henblik på at inddrage de unge indgår i planer om udvikling af ungdomsarbejde. Alle lægger vægt på, at man i disse strategier tager hensyn til udstødte eller dårligt stillede unge.

1.2.4. God praksis

Der findes et væld af gode praksisser i medlemsstaterne og i kandidatlandene, for så vidt angår inddragelse af de unge i det lokale samfundsliv. De gode praksisser kan dog generelt opdeles i fem hovedkategorier: kampagner og begivenheder, ungdomsarbejde, ungdomsorganisationers aktiviteter, ungdomsråd, information og kommunikation, direkte deltagelse i beslutningsprocessen.

Nogle medlemsstater forsøger at få unge mennesker til at deltage i det civile samfund ved at orientere dem om deres muligheder for at deltage i en afslappet, morsom atmosfære. De arrangerer kampagner og begivenheder med et højt indhold af originale ideer og en proaktiv tilgang.

Temmelig mange lande er af den opfattelse, at ungdomsarbejde i alle dets facetter kan bruges som bedste praksis, når det drejer sig om at få unge mennesker til at deltage, især på lokalt plan. Der er talrige eksempler på området blandt projekter, som har til formål at integrere unge mennesker med en mindre favorabel baggrund, der risikerer at blive udstødt.

Visse medlemsstater og kandidatlande har udviklet eller er ved at udvikle nationale ungdomsplaner. Næsten alle medlemsstater er enige om, at ungdomsorganisationer spiller en vigtig rolle med henblik på at opmuntre unge mennesker til at deltage i det civile samfund på alle niveauer. Ungdomsråd nævnes ret ofte og ligeledes ungdomsfora. Ungdomsråd opmuntrer på mange måder unge mennesker til at deltage: de orienterer unge mennesker om deres muligheder for at deltage, men de tilbyder også en mulighed for at lære at deltage ved at overtage funktioner og ansvar inden for selve organisationen.

Information og kommunikation er vigtige redskaber, når det drejer sig om at øge unge menneskers deltagelse i det civile samfund. Det er tværfaglige fænomener, der også indgår i de andre kategorier af bedste praksis. Eftersom information og kommunikation imidlertid ofte er en indledende måde at orientere folk om deres muligheder for og ret til at deltage, nævnes de i en separat kategori. Internettet er et informations- og kommunikationsværktøj i stadig udvikling. Det fremgår af svarene fra en lang række lande. En interessant og udfordrende måde at lære at deltage på er direkte at tage del i beslutningerne, f.eks. vedrørende planlægning af projekter i lokalsamfundet. Visse medlemsstater tilbyder denne mulighed og har foreslået den som bedste praksis.

Af de talrige eksempler på god praksis på området kunne man fremhæve følgende:

* «De nationale karavaner: unge mennesker, aktive borgere», Frankrig: med henblik på at opnå øget valgdeltagelse fra de unges side og orientere dem om deres medborgerrettigheder og -pligter har man indført «medborgerkaravaner». Tre karavaner kørte Frankrig tyndt i december 2001 for at møde så mange unge som muligt og sprede deres medborgerbudskab. Disse karavaner kom igennem de fleste store byer. De kom igennem Frankrig for at møde de unge og udveksle synspunkter, debattere, orientere og overbevise spækket med udstyr, brochurer, pjecer og plakater og med deltagelse af unge mennesker. Det var således unge, der mødte andre unge på vej hjem fra skole, i indkøbscentre, i klubber for unge arbejdstagere, på universiteter, kollegier og i biografer osv. i de unges miljø.

* Den irske regering har besluttet at gennemføre en national udviklingsplan for ungdomsarbejde med henblik på at fremme udvikling af strukturer og mekanismer for ungdomsdeltagelse ved hjælp af en regeringsplan for ungdomssektoren. En regerings tilsagn om at øge de unges deltagelse ved at gøre det til en klar og målelig politisk målsætning er virkelig et vigtigt signal til dem, der er beskæftiget i ungdomssektoren, som forstærker indsatsen på en lang række områder (ungdomsorganisationer, skoler osv.) for at få unge mennesker til at deltage i samfundslivet.

* For så vidt angår ungdomsråd, kunne der gives mange eksempler. Det flamske ungdomsråd i Belgien er åbent både for enkeltpersoner og ungdomsorganisationer. Enhver, der føler sig berørt af de spørgsmål, som det flamske ungdomsråd beskæftiger sig med, og som ønsker at underskrive dets demokratiske charter kan blive medlem af dette råd. Medlemmerne af generalforsamlingen vælges og overordnede politiske linjer fastlægges på den kongres, rådet afholder i henhold til vedtægterne. Generalforsamlingen består af enkeltpersoner, personer fra nationalt anerkendte ungdomsorganisationer, en ung fra "Scholierenkoepel" (paraplyorganisation for elever) og en ung fra foreningen af flamske studerende. Tre udvalg støtter generalforsamlingen: udvalget for ungdomsarbejdspolitik, udvalget for ungdomspolitik og det internationale udvalg. Generalforsamlingen, udvalgene og arbejdsgrupperne er åbne for alle.

* For så vidt angår information og kommunikation via internettet har Finland udviklet et projekt, der lanceres af ministerier, kommunale myndigheder og ngo'er, og som har til formål at forbedre både unge menneskers og andre borgeres muligheder for at deltage i den politiske proces. Projektet falder i tråd med loven om åbenhed i forvaltningen, der forpligter de offentlige myndigheder til at tilvejebringe tilgængelig information i spørgsmål af almen interesse, før der træffes en beslutning. På internettet har borgerne, beslutningstagerne og myndighederne et virtuelt forum for drøftelse af spørgsmål af almen interesse som udgangspunkt for beslutninger. Projektet omfatter samarbejde med skoler. Ideen er at orientere elever om offentlige myndigheders arbejde, gøre dem opmærksom på igangværende beslutningstagningsprocesser og få dem til at skrive rapporter om såvel procedurer som indhold.

* Solidarcité: SOS Jeunes er en hjælpetjeneste for unge i et åbent miljø i Bruxelles, Belgien. Projektet er rettet mod unge mellem 17 og 25 år, der har afbrudt skolegangen, uanset social baggrund. Det drejer sig om at tilbyde dem et medborgerskabsår, der i virkeligheden er en slags lang samfundstjeneste. I løbet af et skoleår fordeles de unge på blandede hold med 8 unge og en ansvarlig leder. 70 % af tiden bruges til at opbygge en tjeneste i lokalsamfundet, og de resterende 30 % af tiden anvendes til uddannelse, et modul til vejledning i samfundslivet, støtte til specifikke personlige projekter (f.eks. kørekort, indlæring af et sprog, færdigheder osv.) og endelig støtte til et eller flere hold til et internationalt projekt. De unge får penge for deres arbejde og modtager endvidere finansiel støtte til deres projekter.

1.3. Inddragelse af de unge i det repræsentative demokratis institutionelle systemer

Hovedpunkter:

* Unges inddragelse i institutionelle mekanismer for politisk repræsentation er af afgørende betydning for demokratiets vitalitet

* Højere grad af hensyntagen til de unges behov og interesser, men også til deres ideer og positive bidrag, er et middel, der opildner til øget deltagelse

* Etablering af en vedvarende og struktureret dialog mellem de unge og de politiske beslutningstagere er en nødvendighed

* De forskellige folkevalgte instanser bør i højere grad lukkes op for de unge

* Der bør slås til lyd for dialog og åbning på alle repræsentationsniveauer, herunder på EU-plan

* De processer, der fører til, at medborgere udstødes, bør analyseres bedre og følges op.

1.3.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

Hele samfundet bør kunne genfinde sig selv i det repræsentative demokrati. Det betyder, at inddragelse af de unge skal fremmes, så der i højere grad tages hensyn til deres behov, deres interesser og deres ideer. Denne øgede inddragelse af de unge bidrager ifølge størstedelen af medlemsstaterne til at gøre vore samfund velfungerende og til udvikling i de offentlige politikker. Derfor skal de unges deltagelse ses som led i udviklingen af bedre styreformer.

Visse medlemsstater fremhæver imidlertid, at de unge kun har en begrænset indflydelse på politikkerne, og at de ofte føler sig mere berørt af generelle og globale problemer end af lokalpolitik, som de har større mulighed for at få indflydelse på.

For at mindske afstanden imellem de unge og de politisk ansvarlige må man indledningsvis etablere og styrke en vedvarende og struktureret dialog mellem de politiske beslutningstagere og de unge.

Denne dialog kan indledes af de politisk ansvarlige på forskellige niveauer, om ikke andet så med repræsentanter for de unge, der allerede er organiseret og indgår i en struktur (f.eks. ungdomsråd og parlamenter). Den kan også igangsættes af myndigheder, i ungdomsudvalg, -grupper eller -kommissioner på det enkelte kompetenceniveau.

De politiske organisationer har en rolle at spille i forbindelse med etableringen af denne dialog og inddragelsen af ungdomsspørgsmål.

Ud over dialogen er spørgsmålet om de unges adgang til politisk ansvar og politiske beslutninger så meget desto mere relevant, som tendensen til faldende deltagelse fra de unges side ikke synes at ændre sig.

Spørgsmålet er endnu mere afgørende for dårligt stillede eller udstødte unge.

Som følge heraf vanskeliggøres fornyelsen af de traditionelle organisationer yderligere, uden at der dukker nye deltagerbaserede strukturer op, så man må frygte en krise for den demokratiske repræsentation med risiko for forskellige former for manglende medborgerskab, manglende samfundssind og styrkelse af individualistiske tendenser.

Det er i den forbindelse nødvendigt at få fastslået, hvori hindringerne for deltagelse består.

1.3.2. Tiltag og strategier på nationalt plan

Skønt tendensen til de unges svigtende deltagelse i det repræsentative demokratis mekanismer anerkendes og beklages af alle, er den kun sjældent genstand for en analyse baseret på en regelmæssig opfølgning af data og langt mindre for en national strategi med henblik på at modvirke den. De fleste lande råder kun over punktvise evalueringer eller delundersøgelser af de unges holdning til dette og hint.

Der er dog ved at opstå forskellige former for dialog mellem de unge og de politisk ansvarlige, både formelle og mere uformelle (rundbordssamtaler osv.).

De unge høres oftere og oftere på alle niveauer, og der anvendes teknikker såsom interview, spørgeskemaer og workshopper. I en lang række tilfælde anvendes udvalgte målgrupper.

De unge inviteres til at deltage i debatter, styringsgrupper, udvalg, paneler, konferencer, møder og arbejdsmøder.

De fleste lande benytter sig i stigende grad af innovative tiltag og tilgange: forslagskasser, lokalkomitéer, graffiti, rollespil, video, foto, åbent hus-dage osv.

I visse tilfælde anvendes strukturerede kanaler, såsom uddannelsessystemet, eller socialrådgivere til at etablere en dialog med særlige grupper af unge.

Massive aktioner på nationalt plan er ofte tidsbegrænsede og skræddersyet til en bestemt begivenhed (f.eks. kampagner for at få folk til at stemme i forbindelse med valg).

1.3.3. Medlemsstaternes forventninger til EU

Unges deltagelse i de institutionelle systemer er af fundamental betydning for demokratiet. For så vidt angår tiltag i medlemsstaterne, forventer de af EU, at det stiller rammer til rådighed med henblik på at gøre sig overvejelser og udveksle synspunkter og om muligt fastlægger principper og fælles målsætninger for hele EU, som alle kan acceptere.

Medlemsstaterne er i det store og hele af den opfattelse, at de eksisterende repræsentationsstrukturer bør styrkes, og at disse strukturer om muligt i højere grad bør tilknyttes beslutningstagningen. Det gælder ungdomsorganisationer, der spiller en vigtig repræsentativ rolle i civilsamfundet.

For så vidt angår de unges inddragelse i EU's institutionelle system, anerkender visse medlemsstater den rolle, som Det Europæiske Ungdomsforum spiller, men er af den opfattelse, at de grundlæggende repræsentative organisationer og de unge, der ikke er organiseret, bør have lettere adgang til EU-systemet.

Efter andres mening kunne den høringsmodel, der anvendes i forbindelse med hvidbogen «Et nyt afsæt for europæisk ungdom» være et middel til at skabe kontakt imellem ungdomsorganisationer og de unge, som ikke er organiseret. Oprettelse af netværk med henblik på debat mellem forskellige organisationer betragtes ligeledes som et nødvendigt element i retning af at fremme dynamisk deltagelse.

For at fremme ungdommens repræsentation som en bestanddel i civilsamfundet er en række medlemsstater af den opfattelse, at Det Europæiske Ungdomsforum i højere grad bør tilknyttes arbejdet i Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg.

For så vidt angår de unges øgede inddragelse i det repræsentative demokrati, understreger visse medlemsstater betydningen af at fremme tiltag, der har til formål at foretage en tilnærmelse imellem de unge og de offentlige institutioner, bl.a. i form af jævnlige høringer, som er koordineret med institutionerne selv.

1.3.4. God praksis

En bred vifte af praksisser vedrører unges øgede deltagelse i valg, da antallet af unge valgdeltagere generelt er lavt. Information og mediekampagner, internetsteder og offentlige debatter med unge mennesker er meget udbredt. De fleste medlemsstater stiler også efter at gøre det repræsentative demokrati mere tiltrækkende ved at tilbyde repræsentative strukturer for unge ved siden af de officielle repræsentative strukturer, f.eks. ungdomsparlamenter på forskellige niveauer, ungdomsborgmestre osv. Kreative tilgange, såsom simulationsspil, f.eks. til at vise, hvordan parlamenter arbejder, er meget velegnede til at tiltrække unge mennesker.

I visse tilfælde har stater, regioner og lokale myndigheder haft positive erfaringer med at sænke valgretsalderen til 16 for at øge unge menneskers interesse i offentlige anliggender.

For at fremme unge menneskers valgdeltagelse iværksættes initiativer dér, hvor de unge mennesker befinder sig, så de orienteres i deres eget miljø, f.eks. i skolen, i stedet for at de skal komme til et fastsat mødested. Andre arrangerer store festivaller, der tiltrækker unge mennesker ved en multikulturel tilgang og et bredt udbud af aktiviteter.

Her følger nogle af de eksempler på god praksis, som er blevet nævnt:

* Parlamentsspillet: Det drejer sig om et simulationsspil, der viser, hvordan et parlament fungerer, og som er arrangeret af ministeriet for ungdom og sport i Portugal. Ministeriet stiller en manual til rådighed for skolerne, som indeholder reglerne for indførelse af et nationalt parlament bestående af unge. Denne simulation giver de unge mulighed for at blive fortrolige med valgprocedurerne og med reglerne for beslutningsprocedurer. Det portugisiske parlament (Assembleia da República) har institutionaliseret et projekt kaldet "skole og parlament", bl.a. med henblik på gymnasieundervisningen. Valget af de unge sker i skolemiljøet. Siden inviteres de valgte unge ind i parlamentet, hvor de simulerer en parlamentsdebat.

* Vote4Future, Østrig: Ved parlamentsvalget i november 2002 blev omkring 1 mio. unge østrigere under 30 år opfordret til at stemme. Omkring 250 000 unge mennesker blev bedt om at stemme for første gang. I den forbindelse indledte det nationale ungdomsråd kampagnen «Vote4Future» med det formål at motivere unge mennesker til at deltage i valget. En egen hjemmeside - kampagnens hjerte - viser, hvorfor det er nødvendigt at stemme, men giver også detaljerede oplysninger om valget som sådan. Unge mennesker får via hjemmesiden en mulighed for at orientere sig om partiernes programmer, at debattere virtuelt med partierne og at chatte live med kandidaterne. Kampagnen er ikke afhængig af noget politisk parti og støttes af formandskabet for det nationale råd, en række medier og prominente østrigere.

* Ungdomsvalgdebatter i Nederlandene: Jeugdraad's ungdomsvalgdebat er en god måde at øge unge menneskers engagement i valget på. De indleder selv en debat med partilederne. Desuden når den ud til andre unge mennesker. Medierne giver den megen opmærksomhed. Jongeren-lagerhuisdebat [ungdomsparlamentdebat] er en anden succesfuld form for debat. Den sendes på nationalt tv hver uge. I det program diskuterer unge mennesker aktuelle politiske spørgsmål med hinanden og f.eks. med prominente gæster fra det politiske liv.

* Ungdomsparlamentet er et uddannnelsesprogram tilrettelagt af det græske parlament på årsbasis i samarbejde med det græske undervisningsministerium og Cyperns undervisnings- og kulturministerium. Det er rettet mod elever på 16-20 år. Programmets hovedformål er at skabe en positiv indstilling blandt unge mennesker over for værdien af at "deltage i samfundslivet" og at orientere dem om demokratiets værdier, regler og praksis. Der er blevet valgt 350 teenageparlamentsmedlemmer i Grækenland og på Cypern og blandt grækere i udlandet. Parlamentsforhandlingerne offentliggøres og formidles til alle græske parlamentsmedlemmer og ministre, til alle lokale myndigheder, til skoler, til kirkeadministrationen, til pressen og til alle interesserede parter. Ungdomsparlamentets plenarmøde sendes direkte i tv. De relevante parlamentsudvalg, den græske og den cypriotiske regering, en lang række politiske, sociale og lokale aktører mfl. modtager en kopi af den endelige rapport.

* Middlesbrough Young People's Mayor (YPM - ungdomsborgmester), Det Forenede Kongerige: Da Middlesbrough's voksne stemmeberettigede valgte en borgmester ved et direkte valg i maj 2002, fik unge mennesker også mulighed for at stemme for en ungdomsborgmester. Middlesbrough er den første by, der har valgt en ungdomsborgmester. Ungdomsborgmesteren har modtaget rådsstøtte i form af et budget på 30 000 £. Ungdomsborgmesteren følger byens borgmester og sikrer, at byens beslutningstagere orienteres om unge menneskers synspunkter. Ungdomsborgmesteren er også ansvarlig for Middlesbrough's ungdomsparlament, bestående af omkring 30 repræsentanter for skoler og lokalgrupper, der har været inddraget i ændringer vedrørende byen. Eftersom den voksne borgmester har andre forpligtelser, og ungdomsborgmesteren må prioritere sin skole og sine sociale forpligtelser, er der blevet udpeget en person til at bistå ungdomsborgmesteren i arbejdet.

1.4. Uddannelse i at deltage

Hovedpunkter:

* At deltage er et led i en individuel indlæringsproces

* Denne indlæring skal finde sted inden for det formelle uddannelsessystem, men også i forbindelse med ikke-formel og uformel uddannelse, der spiller en afgørende rolle i erhvervelsen af den samfundsmæssige kompetence, som er nødvendig for unges aktive deltagelse

* Der skal skabes en højere grad af symbiose imellem formel og ikke-formel uddannelse

* På hvert af disse unddannelsesområder bør man have et bedre kendskab til de unges erfaringer og deltagelsesprojekter, foretage en bedre evaluering og i højere grad udveksle erfaringer

* I disse indlæringsprocesser bør man være særlig opmærksom på vanskeligt stillede unge.

1.4.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

Skolen er et oplagt sted at lære at deltage. Medborgerskab burde indgå i læseplanerne. Men skolen skal også være et sted, hvor medborgerskab udøves. Eleverne kan inddrages i beslutningstagningen vedrørende skolelivet. Det er en lejlighed for dem til at påtage sig ansvar og opbygge selvtillid. De kan bidrage med deres potentiale og fremme innovative tilgange.

Mange lande er af den opfattelse, at der bør lægges større vægt på deltagelse og uddannelse i medborgerskab. Det forudsætter uddannelse af lærere på området. Der bør udvikles ad hoc-programmer og -støtte. Det er ønskeligt at fremme en åbning af skolerne mod lokalområdet og verden udenfor. Det er en af de væsentlige forudsætninger for, at skolen kan opfylde sin funktion og uddanne de unge til at blive aktive medborgere. Der bør opnås en symbiose imellem skolerne (formel uddannelse) og den ikke-formelle uddannelse. Samtidig bør der tages hensyn til de unge, som ikke er omfattet af den formelle uddannelse.

Uddannelse i deltagelse er en form for indlæring, der er nyttig for de unge og på længere sigt for hele samfundet. De færdigheder, der oftest nævnes, er evnen til at udforme og forsvare sine ideer, at tage ordet, lytte og forhandle og at tage initiativer og iværksætte projekter under hensyntagen til visse begrænsninger.

1.4.2. Tiltag og strategier på nationalt plan

Skønt deltagelse anerkendes som et vigtigt element i læseplanerne, indtager den stadig ikke nogen stor plads i programmerne. Medborgerskabskurser, kurser i samfundsforhold og politik findes, men er forskelligt udviklet, alt efter hvilket land og hvilken aldersgruppe det drejer sig om.

Elevers aktive deltagelse i skolelivet betragtes som nyttig, men lader sig ikke nødvendigvis gennemføre i praksis. Mange unge er ikke engageret, og det kan være vanskeligt at sikre, at de fleste unge deltager.

Visse lande fastlægger politikker, der har til formål at yde pædagogisk støtte til unge, som ønsker at udarbejde og gennemføre projekter. «Øvelse gør mester» eller at lære at deltage i forbindelse med spil eller simulationer er også fremgangsmåder, der griber om sig.

Den slags tiltag opstår oftest samtidigt, og de forskellige pædagogiske kontakt- og støttepersoner savner ofte nogen at udveksle erfaringer med. Spørgsmålet opstår også, hvordan de erhvervede færdigheder anerkendes.

Der er kun få uddannelsesstrategier, for så vidt angår deltagelse i samfundslivet, og de politiske beslutningstagere og de offentlige myndigheder orienteres for lidt om dette spørgsmål.

1.4.3. Medlemsstaternes forventninger til EU

Medlemsstaterne stiller forslag med henblik på at fremme, at de unge lærer at deltage. I størstedelen af tilfældene drejer det sig om forslag, der skal opildne de unge til at deltage i det sociale, økonomiske og politiske liv og styrke medborgerskabs- og deltagelseskulturen og -uddannelsen. De tiltag, der slås til lyd for med henblik på at fremme denne indlæring, forudsætter en åbning af beslutningssystemerne, lige fra simuleret deltagelse som led i rollespil (valg, ungdomsparlamenter osv.) til former for deltagelse i forbindelse med beslutningsprocedurer (høring eller fællesforvaltning).

Disse tiltag bygger først og fremmest på ikke-formel indlæring, hvilket får visse medlemsstater til at plædere for, at disse erhvervede færdigheder anerkendes af de formelle uddannelsessystemer som en form for værdsættelse af de unges engagement i deltagerbaserede aktiviteter. Medlemsstaternes forventninger til, hvad EU kan bidrage med ud over udveksling af god praksis, er, at det skaber betingelser for, at denne ikke-formelle uddannelse i at deltage gøres mere kendt, værdsat og anerkendt.

Noget, der ligger medlemsstaterne meget på sinde, er også at fremme dårligt stillede unges deltagelse. Nogle af dem understreger faktisk, at de unge følger en slags løbebane for unges deltagelse, der begynder i skolen og er rettet mod foreningslivet og evt. fører til et politisk engagement. Den form for løbebane følges af en mindre gruppe privilegerede unge (uddannelsesniveau osv.) og er i mindre grad inden for mindre godt stillede unges rækkevidde.FR

1.4.4. God praksis

God praksis på dette område omfatter formel og ikke-formel læring samt erhvervsmæssig uddannelse for unge, personer, hvis indsats har multiplikatorvirkning, og administratorer.

Integration af emner som medborgerskab, sociale og politiske forhold i den formelle uddannelse er et vigtigt middel til at lære unge om deltagelse i samfundet, og i nogle medlemsstater indgår emnerne som en del af den officielle læseplan.

Skolerne er fortsat det sted i alle medlemsstaterne, hvor deltagelse spiller den største rolle for at lære at deltage. I nogle tilfælde forbliver deltagelse dog et teoretisk emne i læseplanen i stedet for at være en god praksis med mulighed for at opleve deltagelse i det daglige liv på skolen. I de fleste lande giver valg til elev- og studenterråd eleverne og de studerende mulighed for at lære at deltage via "læring i praksis".

I den ikke-formelle sektor giver en lang række aktiviteter mulighed for at lære og for at praktisere deltagelse. I nogle medlemsstater spiller pilotprojekter en vigtig rolle med hensyn til at lære at deltage og til at finde innovative og nye løsninger for bedre deltagelsesstrategier.

Visse arbejdsinitiativer for unge, som kan karakteriseres som læringstilbud et sted mellem formel og ikke-formel læring, tager sigte på at integrere unge fra socialt dårligt stillede befolkningsgrupper og finde frem til strategier, som gør det muligt for socialt udstødte at deltage.

Der findes imidlertid ikke kun eksempler på god praksis i forbindelse med uddannelse af unge. Sommetider er det også tilfældet i forbindelse med erhvervsmæssig uddannelse af voksne, lærere, ungdomsmedarbejdere og forskellige arrangører, navnlig vejledere.

Følgende specifikke eksempler giver en idé om den brede vifte af eksempler på god praksis, der er identificeret:

* I Danmark har man lanceret et pilotprojekt, som omfatter en form for "skyggevalg" for unge. I 1998 afholdt en dansk tv-station i samarbejde med undervisningsministeriet og politiske ungdomsorganisationer et folketingsvalg for børn og unge i forbindelse med det "rigtige" folketingsvalg. Projektet blev lanceret for at give børn og unge mulighed for at give udtryk for deres meninger og få indblik i den demokratiske valgproces. Ca. 40% af alle skoler deltog, og mere end 120 000 børn og unge stemte. På grund af den store succes blev projektet gentaget i forbindelse med folketingsvalget i november 2001.

* I Sverige har man indhøstet værdifulde erfaringer fra skolevalg. Skolevalget 2002 blev arrangeret af Ungdomsstyrelsen, Skoleverket, Valmyndigheten og Sveriges elevråd. Afstemningen blev organiseret på nogenlunde samme måde som den nationale afstemning (stemme på de eksisterende politiske partier) og blev ledsaget af politisk debat på mange skoler. Der deltog 250 000 unge, og stemmedeltagelsen på de berørte skoler lå på over 90%. Det var en væsentlig stigning i forhold til skolevalget i 1998. Stemmetallene på forskellige skoler blev indsamlet og opgjort af Ungdomsstyrelsen som lokale, regionale og nationale tal.

* I Tyskland findes der et program for videreuddannelse af vejledere, som ønsker at specialisere sig i at få børn og unge til at deltage (i delstaten Rheinland-Pfalz). I perioden 1999-2002 blev der sammenlagt uddannet 53 eksperter, hvis opgave det er at motivere, ledsage og støtte unge i deltagelsesprocessen, etablere en dialog med voksenverdenen og sætte unge i stand til at deltage i planlægning og beslutningstagning. De fleste vejledere har en erhvervsmæssig baggrund især fra ungdomssektoren, hvor de arbejder i børnehaver, ungdomscentre, ungdomsforvaltninger etc. Uddannelsen omfatter juridiske og finansielle aspekter ved deltagelse, projektfinansiering og -planlægning, forskellige præsentations- og kommunikationsmetoder, PR og særlige pædagogiske tilgangsvinkler. Uddannelsen omfatter en praktikperiode i deltagernes arbejdsmiljø, hvor de gennemfører deres eget deltagelsesprojekt i marken.

* I Luxembourg yder den nationale ungdomstjeneste (Service National de la Jeunesse) støtte til pilotprojekter med det sigte at tilskynde ikke-formelle uddannelsesaktiviteter, som er et middel til at fremme erhvervelse af kvalifikationer og kompetencer, aktiv deltagelse og integration af unge i samfundet. Ungdomssammenslutninger og -organisationer, ungdomshuse, ungdomsgrupper og alle unge i alderen 12-26 år kan modtage støtte, enten på fællesbasis eller enkeltvis. Projekterne udvælges på grundlag af nøglekriterier som projektets målsætninger, målgrupper, de relevante kompetencer og erfaringer, evalueringsplanen. Projekterne skal være innovative og indebære afprøvning af nye tilgange eller nye modeller i overensstemmelse med ungdomsministeriets retningslinjer, dvs. aktiv deltagelse af unge i samfundet, lige muligheder for alle unge og fremme af grundlæggende værdier som demokrati, solidaritet og tolerance.

* I Spanien gennemfører Ungdomsrådet et program med betegnelsen "Uddannelse i deltagelse". Programmet tager sigte på at udvikle redskaber og strategier, som gør det muligt at samarbejde med unge omkring værdier og holdninger til deltagelse ud fra den betragtning, at deltagelse er en forudsætning for et fuldgyldigt medborgerskab. Der er planlagt to aktioner. Den ene går ud på at udarbejde en pædagogisk vejledning for uddannelse i deltagelse og den anden at gennemføre en række uddannelsesseminarer for formidlere af denne vejledning med henblik på at skabe den tilstræbte multiplikatorvirkning.

2. Information

2.1. Baggrund

2.1.1. Grundlæggende betragtninger vedrørende information

Kun få medlemsstater har en klart defineret strategi for ungdomsinformation, som gennemføres af nationale ungdomsinformationsnetværk, der sikrer koordinering mellem det nationale, regionale og lokale niveau. Hovedparten af medlemsstaterne og kandidatlandene mangler en egentlig, finansieret, systematisk, kohærent og integreret ungdomsinformationspolitik eller en overordnet ungdomsinformationsstrategi.

De fleste lande har udviklet instrumenter og redskaber (f.eks. informativ ungdomsdialog, uddannelses- og vejledningssystemer, ungdomssammenslutninger, særlige ngo'er etc.), som tilskynder til udarbejdelse på sigt af en egentlig og velkoordineret ungdomsinformationspolitik på forskellige niveauer. Der lader til at være en udbredt tendens til at uddelegere ansvaret for at udforme og formidle ungdomsinformation til det regionale og lokale niveau.

Langt størstedelen af medlemsstaterne og kandidatlandene understreger, at det er nødvendigt at udarbejde en særlig informationspolitik for unge. Kun et mindretal af landene afviser dette behov. Mange lande, som har en særlig ungdomsinformationspolitik, knytter denne politik til individuel vejledning af unge. Næsten alle lande er enige om, at ungdomsinformation fortsat indgår som led i den generelle informationspolitik. De supplerer hinanden, for den generelle informationspolitik udelukker ikke, at der kan udformes en særlig ungdomsinformationspolitik, og omvendt.

De fleste lande har defineret målgrupper for ungdomsinformationsaktiviteter. Målgrupperne er meget ofte defineret ud fra alder og omfatter mest unge i alderen 12-30 år. I et mindretal af landene er målgrupperne udvidet til at omfatte børn under 12 år.

En anden målgruppe, som i de fleste tilfælde er af sekundær betydning, består af dem, der arbejder med unge, f.eks. forældre, lærere, aktører på uddannelsesområdet, vejledere, bibliotekarer, socialrådgivere, ungdomsledere etc. Denne målgruppe stiller naturligvis andre krav til information.

2.1.2. Retsgrundlag

Langt de færreste medlemsstater og kandidatlande har et særligt retsgrundlag for ungdomsinformation. I de fleste lande indgår ungdomsinformation i forskellige retsakter (f.eks. love, forordninger og andre bekendtgørelser) og administrative bestemmelser om myndighedernes opbygning og drift på ungdomsområdet. Ungdomsinformation indgår meget ofte som led i retsakter vedrørende uddannelse, sociale anliggender, medier og forbindelser til ikke-statslige organisationer.

Endvidere omtaler mange lande FN's Konvention om børns rettigheder som en bindende ramme for deres aktiviteter. Det europæiske ungdomsinformationscharter, som blev vedtaget i 1993 af generalforsamlingen for Det europæiske ungdomsinformations- og rådgivningsagentur (ERYICA), er en anden vigtig referenceramme. Næsten alle lande tilslutter sig principperne i ERYICA-chartret.

2.1.3. Analyse af informationernes kvalitet

Medlemsstaterne og kandidatlandene har indsendt mange informationer som svar på spørgeskemaet om orientering af unge. Informationerne giver et godt overblik over situationen i de enkelte medlemsstater og kandidatlande på dette område. De gør det også muligt at identificere fælles tendenser, navnlig med hensyn til udfordringerne og målsætningerne i forbindelse med orientering af unge, tilrettelæggelsen heraf og de vigtigste redskaber.

Situationen er dog også kendetegnet ved store afgivelser. Det skyldes hovedsagelig de forskelle, der gør sig gældende med hensyn til de grundlæggende data (f.eks. finansielle ressourcer, retsgrundlag), aktørernes rolle i forbindelse med orientering af unge, distributionskanalerne og forventningerne til det europæiske niveau. I ret mange tilfælde mangler der præcise oplysninger som svar på specifikke spørgsmål (f.eks. om finansiering, indikatorer, aktiviteter på regionalt og lokalt niveau etc.), eller også kan svarene ikke sammenlignes på grund af forskellige nationale forhold inden for specifikke områder. Derfor er det meget ofte nødvendigt at se oplysningerne i en national sammenhæng.

2.2. Adgang til informationer

Hovedpunkter :

* Informationer er et redskab, som hjælper unge med at forberede sig på fremtiden og bidrager til at gøre dem til mere aktive medborgere.

* Mange landes største udfordring er at overvinde de sociale, økonomiske og kulturelle ulemper og hindringer, der er forbundet med afstand, således at alle unge får lige adgang til informationer og rådgivning uden forskelsbehandling.

* Samarbejde og koordinering i forbindelse med orientering og vejledning på nationalt og europæisk niveau skal forbedres med henblik på at bruge synergier og undgå overlapninger, således at der kan formidles kohærente og lettilgængelige tjenesteydelser, som er tilpasset til unges behov og miljø.

* Internettet skal i højere grad gøres til en vigtig informationskilde for unge, og det skal navnlig ske ved, at de eksisterende ungdomsinformationssteder på lokalt, regionalt og nationalt plan forbindes med den nye europæiske ungdomsportal.

2.2.1. Analyse af situation set ud fra medlemsstaternes synspunkt

Medlemsstaterne og kandidatlandene er stort set enige om, at det er nødvendigt med en specifik informationsstrategi for at dække unges behov for vejledning og langsigtet planlægning og for at opfylde deres ønske om at forme deres egen fremtid. Unge har behov for information for at forstå, hvilke muligheder de har, og træffe informerede valg.

Det er derfor en forudsætning, at alle unge har adgang til informationer, uafhængigt af sted, evner, social og økonomisk status. Alle unge har imidlertid ikke umiddelbar adgang til ungdomsinformation uden forskelsbehandling i de enkelte medlemsstater og kandidatlande.

Adgang til information er et spørgsmål om finansiering. Alle lande hylder princippet om, at ungdomsinformation og -vejledning skal være gratis.

Nogle medlemsstater er begyndt på at decentralisere formidlingen af ungdomsinformation og bringe den så tæt på de unge som muligt. Der er oprettet netværk med adgang til ungdomsinformation, som også tilbyder oplysninger til unge på regionalt og lokalt plan og i fjerntliggende områder, ofte landdistrikter. Formålet er at give unge mulighed for at få let adgang til information og vejledning, uafhængigt af deres uddannelsesmæssige eller sociale baggrund og geografiske placering.

Kandidatlandene synes at være særligt kendetegnet ved, at det ofte er problematisk for unge at få adgang til information (computere, internet, aviser, telefon etc.) på grund af deres lave levestandard i bestemte områder.

Adgang til information er også et spørgsmål om, hvordan man skal give unge viden om adgang til information og midler hertil, og om, hvordan man skal lære dem at håndtere og bruge informationer. Mange medlemsstater fremhæver faktisk, at unge skal forberedes på de "akademiske kvalifikationer", som informationssamfundet kræver. De skal forstå de forskellige dimensioner ved det "nye medium", og hvordan de skal bruge dem (internet, e-mail etc.). Det drejer sig om at "opbygge kapacitet" blandt de unge, for det spiller en afgørende rolle. Brug af nye informations- og kommunikationsteknologier letter nemlig den sociale og økonomiske integration. Nogle lande understreger, at en sådan viden ikke blot er et spørgsmål om ren teknisk knowhow, men også om undervisning i medier, social forståelse, etik, værdier og den enkeltes adfærd (særlig i forhold til spil med vold, racistiske netsider, etikette på internettet etc.).

Set i et bredere perspektiv er de fleste medlemsstater af den opfattelse, at adgang til information og vejledning bidrager til at lære de unge at forholde sig kritisk, navnlig til forbrug. På den måde bliver de mere selvstændige og tager i højere grad ansvaret for deres egne handlinger. Det overordnede mål er i den forbindelse at bruge informationer til at fremme alle unges frigørelse, gøre det lettere for dem at engagere sig så meget som muligt i samfundet og derigennem bidrage til udviklingen af ansvarlige medborgere.

Nogle lande pointerer, at der især er behov for adgang til særlig ungdomsinformation, således at unge lettere kan forstå "politiske emner", f.eks. hvordan politiske partier og institutioner fungerer, hvilken rolle valg spiller, den politiske beslutningsproces etc. Almindelige informationstjenester anses sommetider for at være bureaukratiske og upersonlige, og informationerne er ikke altid tilgængelige i et miljø, som tiltaler de unge, eller på et sprog, de forstår.

Endvidere har mange lande det indtryk, at der ikke er tilfredsstillende adgang til information om EU. Unge forstår ikke beslutningsprocessen på europæisk plan og de muligheder, der ligger i europæisk integration. Unge skal derfor have bedre informationer om de nye europæiske muligheder, de har. Derfor skal der være let adgang til brugervenlige oplysninger om europæiske spørgsmål, som nemt kan forstås.

2.2.2. Udfordringer og aktioner på nationalt plan

Medlemsstaterne og kandidatlandene er enige om at give alle unge adgang til relevante informationer. Det er dog ofte vanskeligt for mindre veluddannede unge, unge fra økonomisk dårligt stillede familier, unge af anden kulturel baggrund og unge i fjerntliggende områder at få hensigtsmæssige informationer. Den største udfordring ligger således for mange lande i at overvinde de sociale og økonomiske ulemper og de hindringer, der gør sig gældende for unge i fjerntliggende områder med hensyn til at få adgang til information.

Der ligger også en udfordring i udviklingen inden for informationssamfundet. Spørgsmålet om adgang til information hænger sammen med de unges kompetence og evne til at bruge moderne informations- og kommunikationsredskaber. Kompetence inden for brug af informations- og kommunikationsteknologi (IKT) er en forudsætning for at få adgang til den information, som i stigende grad tilbydes ved hjælp af moderne redskaber. Næsten alle lande anmoder derfor om, at alle unge undervises i IKT og får adgang til internettet der, hvor de bor, lærer og mødes (f.eks. hjemme, i skolen, i ungdomsorganisationer, klubber etc.). De traditionelle informationsprodukter (f.eks. brochurer, plakater, foldere) og distributionskanaler (f.eks. informationsstande, offentlige biblioteker) spiller dog fortsat en vigtig rolle.

Medlemsstaterne og kandidatlandene fremhæver endnu en udfordring i den forbindelse, og det er behovet for at udvikle unges evner og kompetence til at behandle informationer og bruge dem kritisk. Viden om, hvordan man skal bruge informations- og kommunikationsteknologi, skal suppleres med mere indholdsorienteret viden om, hvordan man finder informationer, udvælger relevante informationer (meget ofte af en informationsmasse) og drager konklusioner på grundlag heraf.

Stillet over for disse udfordringer har nogle medlemsstater og kandidatlande truffet en række foranstaltninger:

- lette adgangen til information for så mange unge som muligt, navnlig de dårligst stillede, ved at tilbyde informationstjenester, som er frit tilgængelige, letforståelige, uden forskelsbehandling (navnlig mod unge kvinder og personer af anden social og kulturel baggrund), anonyme og gratis

- udvikle foranstaltninger for særlige målgrupper, som giver bedre adgang til information og øger bevidstheden omkring brug af informations- og kommunikationsteknologi

- tilbyde let adgang til information ved hjælp af internettet, navnlig for dårligt stillede unge, ved at formidle hardware, software og internetadgang til informationstjenester og aktiviteter for unge inden for ikke-formel læring

- udvikle unges kompetence til at finde, indhente, forstå og analysere informationer, således at de bliver selvstændige, kritiske og frigjorte brugere af information

- lette alle unges adgang til information i deres nærmiljø, navnlig ved at oprette særlige informationsnetværk og distributionskanaler for unge, som er tilpasset de lokale og regionale forhold og specifikke målgruppers særlige karakteristika

- fremme samarbejdet, koordineringen og sammenhængen mellem offentlige og private aktører, som arbejder inden for ungdomsinformation (f.eks. myndigheder på ungdomsområdet, lokalforvaltninger, foreninger, børnehaver, førskoler, skoler, biblioteker, sportsklubber etc.) på de forskellige niveauer for at bruge synergier og undgå overflødig information

- forbedre koordineringen og samarbejdet i forbindelse med den generelle informationspolitik og den informationspolitik, der er specifikt rettet mod unge.

2.2.3. Forventninger til det europæiske niveau

Indtil videre er der ikke ret mange forbindelser mellem de eksisterende ungdomsinformationstjenester i medlemsstaterne og i kandidatlandene. Mange medlemsstater og kandidatlande vil derfor gerne forbedre samarbejdet og koordineringen mellem deres respektive ungdomsinformationstjenester. Det er bl.a. især tanken at skabe en fælles struktur for ungdomsinformationstjenester, som vil give unge let adgang til relevant information i alle medlemsstater og kandidatlande. For at kunne tilbyde omtrent de samme tjenester er det nødvendigt at udvikle fælles standarder for ungdomsinformation.

Mange medlemsstater og kandidatlande vil gerne give mere støtte til eksisterende netværk på europæisk plan, f.eks. til Det europæiske ungdomsinformations- og rådgivningsagentur (European Youth Information and Counselling Agency, ERYICA), Eurodesk-netværket og Den europæiske sammenslutning for ungdomskort (European Youth Card Association). Disse netværk bliver nødt til at udbygge deres samarbejde og dermed opnå en synergieffekt i videst muligt omfang. Endvidere fremhæver mange lande, at det er nødvendigt at udbygge samarbejdet mellem europæiske netværk og eksisterende nationale netværk af ungdomsinformationstjenester.

I den forbindelse støtter næsten alle medlemsstater og kandidatlande tanken om at oprette en europæisk ungdomsportal. De forventer, at dette redskab vil fremme ungdomsinformation og -vejledning ikke blot på europæisk plan, men også på nationalt, regionalt og lokalt plan. Portalen vil bidrage til unges adgang til informationssamfundet. Gennem denne portal vil unge kunne finde ud af, hvordan EU fungerer, og hvilke muligheder EU tilbyder dem (sprog, finansiering, rejseaktivitet, job etc.). Endvidere vil portalen udgøre en fælles platform for information og rådgivning (navnlig med hensyn til mobilitet, fritid, uddannelse, job) for de forskellige nationale ungdomsinformationstjenester og vil blive forsynet med links til informationsnetværk på europæisk, nationalt, regionalt og lokalt plan. Den europæiske ungdomsportal har mulighed for at blive katalysator for oprettelsen af et netværk af nationale og europæiske ungdomsportaler og styrke samarbejdet omkring formidling af ungdomsinformationstjenester. Mange medlemsstater understreger, at et sådant initiativ skal være velkoordineret og råde over tilstrækkelig finansiering for at blive en succes.

Mange medlemsstater anfører, at unges information og viden om Den Europæiske Union er utilstrækkelig. Der mangler navnlig informationer om Europa-Parlamentet og procedurerne for valg til Parlamentet for førstegangsvælgere. Derfor er det nødvendigt at forbedre informationerne om EU og bringe Unionen tættere på de unge.

Informationerne skal være letforståelige, opdaterede, gratis og frit tilgængelige. Nogle lande mener, at informationerne så vidt muligt skal gives på de unges modersmål. Nogle kandidatlande foreslår, at EU skal formidle informationer om udvidelsens konsekvenser for de unge.

Næsten alle lande forventer, at det nuværende program for unge og den fremtidige generation af programmer vedrørende uddannelse og ungdom fortsat støtter projekter, som sigter mod at formidle informationer til unge. Mange lande mener, at programmet for unge skal bidrage til netværkssamarbejde mellem ungdomsinformationstjenester på europæisk og nationalt plan. Nogle lande understreger, at det er nødvendigt at bruge programmet for unge til at støtte specifikke informationsforanstaltninger, som sigter mod at nå unge, som har vanskeligt ved at få adgang til informationer af geografiske, finansielle, kulturelle og sociale grunde.

2.2.4. God praksis

De fleste af medlemsstaternes og kandidatlandenes eksempler på god praksis vedrører adgang til information og rådgivning.

De beskrevne eksempler på god praksis vedrører hovedsagelig unges adgang til information og rådgivning, mens adgang til information for lærere, ungdomsinformationsmedarbejdere og andre, som beskæftigelser sig med unge, spiller en mindre vigtig rolle.

De omtalte eksempler er kun sjældent begrænset ene og alene til spørgsmål om adgang til information. De fleste af dem kombinerer forskellige målsætninger, f.eks. adgang til information og rådgivning og kvalitetsforbedring med hensyn til ungdomsinformation, uddannelse af personale, unges deltagelse i informationsarbejde, undervisning i medier, oprettelse af netværk og samarbejde mellem forskellige partnere, anvendelse af ny teknologi, reduktion af arbejdsløsheden etc.

Der er en fælles tendens til større brug af ny teknologi, f.eks. pc, internet, multimediepræsentationer, SMS, online-høring etc. i forbindelse med formidling af informationer og rådgivning. De traditionelle måder at formidle informationer på, f.eks. plakater, brochurer, seminarer, direkte individuel rådgivning etc., spiller fortsat en vigtig rolle.

Den mest fremsynede måde at informere unge på lader til at være en kombination af både traditionelle og moderne informations- og kommunikationsmetoder.

Følgende eksempler gives til illustration:

* I Tyskland har forskellige private og offentlige partnere på forbundsstatsniveau (Bund) og regionalt niveau (Länder) oprettet en ungdomsserver, den såkaldte "Jugendserver", som er en internet-baseret platform for information, kommunikation og samarbejde. Den dækker en bred vifte af emner og tjenester og kan betragtes som et eksempel på god praksis, for den er forbundet og godt koordineret med tilsvarende tjenester på regionalt og lokalt plan. Den bidrager til oprettelsen af en let anvendelig ungdomsinformationsstruktur og fremmer samarbejdet mellem forskellige ungdomsinformationsudbydere. "Jugendserver" kan let forbindes med den fremtidige europæiske ungdomsportal.

* I Belgien har det flamske fællesskab oprettet det såkaldte JIP-netværk (JIP = Jongeren Informatie Punten eller ungdomsinformationscentre), som omfatter ca. 95 ungdomsinformationscentre i Flanderen og Bruxelles. Unge kan stille alle mulige spørgsmål til JIP, som rådgiver dem om informationssøgning. JIP-projektet er et godt eksempel på samarbejde mellem tjenester og partnere, som supplerer hinanden, dvs. organisationer, som beskæftiger sig med ungdomsarbejde og omsorg for børn og unge. JIP-mærket er også et kvalitetsmærke, som der føres tilsyn med, og som overvåges. Det sker ved hjælp af uddannelse, høring og informationsressourcer, dvs. ungdomsinformationsvejledninger (edb-database), folderkataloger (skærm-foldere), formidling af foldere og pr-materiale.

* Ungdomsinformationscentrene i Frankrig har i flere år indrettet sig efter problemer og forhold på lokalt plan og sikrer information i nærmiljøet. I landdistrikterne anvendes der således "info-busser", som kører fra landsby til landsby for at formidle informationer til unge, som ikke kan tage ind til de traditionelle informationscentre i byerne. På samme måde er der oprettet ungdomsinformationscentre i følsomme kvarterer for at nå ud til vanskeligt stillede unge der, hvor de bor.

* I Spanien gennemføres der i øjeblikket et pilotprojekt i Palma de Mallorca, som omfatter informationscentre for socialt udstødte unge. Projektet må anses for at være et eksempel på god praksis, for det sigter mod at informere socialt udstødte unge, som ikke selv har adgang til ungdomsinformationstjenester. Der er således oprettet "informationscentre" i foreninger og instanser, som arbejder med socialt udstødte unge, indvandrere, handicappede etc. De unge står selv for disse informationscentre med hjælp fra aktører på undervisningsområdet.

* Arbejdsformidlingskontorer er et nyt fænomen på universiteterne i Grækenland og et godt eksempel på en informationstjeneste af høj kvalitet rettet mod studerende og unge kandidater. Kontorernes hovedformål er at skabe forbindelse mellem højere læreanstalter og samfundet. På Aristoteles-universitetet i Thessaloniki hjælper arbejdsformidlingskontoret studerende og kandidater med at få en glidende overgang til deres fremtidige karriere og finde et job, som svarer til den viden, de har erhvervet under deres studier. Kontoret har til opgave at give de studerende oplysninger om forhold, som vedrører deres karriere, og om forhold, som interesserer unge i almindelighed (f.eks. uddannelse, kultur, sociale anliggender etc.). Arbejdsformidlingskontoret følger særlige etiske regler, som sikrer fuldstændig åbenhed omkring dets aktiviteter og deltagelse af de lovpligtige studenterforeninger. De etiske regler skal anerkendes af alle universitetsmyndigheder. Det etiske udvalg, som udpeges af senatet hvert år, overvåger, at reglerne anvendes korrekt.

* "Cibercentros" i Portugal er informationscentre, som indgår i et netværk, der dækker mellemstore universitetsbyer. Centrene henvender sig til studerende og til befolkningen i almindelighed. De råder over av-studier, it-rum, rum til multimedieproduktion, digitale biblioteker etc. En "stipendieordning" giver unge mulighed for at arbejde på centrene, og på den måde kan der skabes et bedre forhold mellem brugerne af disse centre og personalet på de selvsamme centre. Endvidere kan de unge stipendiater frit producere de informationer og informationsredskaber, som centrene udsender og således leve op til de unges forventninger.

2.3. Kvalitetsinformationer

Hovedpunkter:

* Kvalitetsinformationer er målrettede informationer, som er afpasset efter de unges miljø, sprog og adfærd. Der benyttes en lang række formater og kræves ingen forhåndsviden.

* Mange lande overvejer, hvordan de kan forbedre de informations- og rådgivningstjenester, de tilbyder unge, navnlig hvordan de kan etablere effektive formidlingskanaler, uddanne ungdomsinformationsmedarbejdere, gøre effektiv brug af moderne informations- og kommunikationsredskaber, indføre en europæisk dimension i ungdomsinformation og øge unges interesse for informationer om deltagelse i det demokratiske samfund.

* Standarder for formidling af information og rådgivning til unge vil gøre det muligt at udvikle kvalitetskriterier og redskaber til brug ved kvalitetskontrol og medvirke til at skabe kvalitetsstandarder og kvalitetsmærker for ungdomsinformation.

* Personale, som beskæftiger sig med orientering og rådgivning af unge, skal have en bedre uddannelse, navnlig med hensyn til brug af moderne informations- og kommunikationsteknologi, sprog og udbygning af den europæiske dimension i ungdomsinformation.

2.3.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

Unge mister meget ofte overblikket i den almindelige strøm af informationer. De informationer, som er specifikt rettet til dem, appellerer ikke til dem, besvarer ikke deres spørgsmål eller er blot alt for overvældende. Næsten alle medlemsstater og kandidatlande lægger derfor vægt på, at informationer, som er specifikt rettet mod unge, nødvendigvis må være af kvalitet. Sidstnævnte indebærer, at informationerne skal være målrettede, have et passende tilsnit og præsenteres korrekt (varme, medfølelse). Informationerne skal afpasses efter de unges generelle karakteristika, deres uformelle miljø, deres sprog og deres adfærd. Kvalitetsinformationer er troværdige og letforståelige og kræver ingen forhåndsviden, navnlig ikke i forbindelse med dårligt stillede unge.

Unge udgør ikke en homogen masse, men derimod en meget forskelligartet gruppe. Ved formidling af informationer skal der derfor tages hensyn til forskelle mellem unge, som skyldes alder, køn, etnisk baggrund, kultur, religion, bopæl, sprog, seksuel orientering etc. Skal der ydes informationstjenester af kvalitet, så er det derfor nødvendigt at gøre brug af forskellige formater, som omfatter alt fra de traditionelle brochurer, foldere, plakater etc. til moderne informations- og kommunikationsteknologi.

Ungdomsinformation, som er skræddersyet til en gruppe såkaldt "almindelige unge", risikerer i høj grad ikke at nå målet, for en sådan gruppe findes nærmest ikke. Især dårligt stillede unge har særlige informationsbehov. Det er vigtigere med skræddersyet information og ekspertrådgivning til dårligt stillede unge end til de mere privilegerede. Informationstjenester af kvalitet skal tage hensyn til målgruppens forskellige behov og viden. Derfor er det nødvendigt at identificere den mest effektive måde til at formidle budskabet på og gøre brug af den mest hensigtsmæssige informationskanal for at nå den identificerede målgruppe mest effektivt.

Mange medlemsstater og kandidatlande er enige om, at ungdomsinformation ikke blot er rettet direkte mod unge, men også mod dem, som arbejder med unge (lærere, bibliotekarer, ungdomsledere, personer med opsøgende arbejde på gaden, peer-grupper etc.). Sidstnævnte er en vigtig målgruppe. Peer-grupper er værdifulde kontakter og hjælper unge, som søger informationer, og rådgiver dem. Personer, som arbejder med unge, har særlige behov, navnlig hvad angår kilder til ungdomsinformation, pædagogiske redskaber og kommunikation med unge.

2.3.2. Udfordringer og aktioner på nationalt plan

Den største udfordring er ikke så meget ungdomsinformationernes indhold, som den måde de tilbydes og formidles på. Det gælder i alle landene. Det er meget vigtigt for kvaliteten, at ungdomsinformationstjenesterne formidles på en professionel måde. Det forudsætter en koordinering af uddannelse, informations- og rådgivningstjenester, som udbydes af myndigheder med ansvar for ungdomsanliggender, lokale myndigheder, skoler, ngo'er, medier og familier på de forskellige niveauer. Nogle lande har det problem, at skolerne stort set er den eneste mulighed for at komme i kontakt med unge og give dem informationer. Man risikerer derfor at overbebyrde skolerne og lærerne med hensyn til formidling af informationer.

En anden stor udfordring er behovet for at uddanne dem, der specielt arbejder med ungdomsinformation. De skal uddannes i, hvordan man gør unge opmærksom på information, hvordan man hjælper dem med at tolke, udnytte og anvende information, og hvordan man vejleder og rådgiver unge. Der er tendens til at kombinere informationstjenester med personlig kontakt og individuel rådgivning, samtidig med at der gøres brug af moderne informations- og kommunikationsteknologi. Endvidere er det hele tiden nødvendigt at tilpasse ungdomsinformation til det moderne informations- og videnskabsorienterede samfund, til nye vaner, livsmønstre og unges kommunikationsmåder (mobiltelefon, internet etc.). Hidtil er kun få lande i stand til at tilbyde unge en sådan kvalitetsservice.

Næsten alle medlemsstater og kandidatlande erkender, at unge har behov for adgang til kvalitetsinformationer med et europæisk perspektiv inden for centrale områder som uddannelse og beskæftigelse for at kunne følge med den hurtige udvikling. Der er behov for informations- og rådgivningstjenester, som appellerer til unge, i forbindelse med følsomme emner som sundhed, sexualvejledning, alkohol, stoffer og trafiksikkerhed. Alle lande mener, at det er meget vigtigt at lære om demokrati og tolerance. En af de vigtigste udfordringer i forbindelse med ungdomsinformation er at øge de unges interesse for information om politiske spørgsmål og at bringe dem tættere på deltagelse i politik, herunder valg.

Der er behov for en læringsproces, som tager hensyn til unges særlige sociale og kulturelle baggrund, navnlig når det gælder dårligt stillede unge. Formidling af kvalitetsinformationer betyder i den sammenhæng, at de tilbudte produkter og tjenester etablerer en forbindelse mellem informationer om politiske spørgsmål og de unges miljø og tænkemåde.

De fleste medlemsstater og kandidatlande kan tilslutte sig princippet om, at jo bedre målgruppen beskrives, desto større er chancerne for, at informationerne formidles og tilpasses til den pågældende målgruppes behov. Målgrupperne beskrives hovedsageligt ud fra alder og ved at definere specifikke grupper (stofmisbrugere, indvandrere, unge i landdistrikter, unge kvinder etc.). Mange lande fokuserer på dårligt stillede unge. Mange medlemsstater og kandidatlande står over for den udfordring, der ligger i at foretage en nærmere undersøgelse af unges individuelle krav og behov, navnlig når det gælder dårligt stillede unge, og specifikke gruppers meninger, adfærd og behov med hensyn til information.

Stillet over for disse udfordringer har nogle medlemsstater og kandidatlande truffet en række foranstaltninger:

- tilbyde informationer om en lang række emner, f.eks. uddannelse, beskæftigelse, sundhed, seksualvejledning, stoffer, sociale anliggender, boligforhold, miljø, lovfæstede rettigheder, demokrati, bekæmpelse af racisme, sport, fritid, rejser og Europa

- tilpasse informationernes indhold til det særlige sociale og lokale miljø, de unge lever i

- formidle praktiske, præcise, opdaterede, neutrale og nyttige informationer uden at tale ned til de unge, og gøre det på et sprog, som de unge forstår, og med de midler, som de unge foretrækker (SMS, internet, tv, radio, reklame etc.)

- forbedre den finansielle situation for de aktører, som producerer og formidler kvalitetsinformation

- forbedre samarbejdet mellem de "traditionelle" formidlere af ungdomsinformationer og den "nye" medieverden (biografer, tv, radio, reklame)

- forbedre formidlingen af opdaterede informations- og rådgivningstjenester for unge, navnlig i overgangsfasen mellem skole og arbejdsliv på centrale områder som f.eks. uddannelse og beskæftigelse

- formidle informations- og rådgivningstjenester af høj kvalitet til unge med det formål at forebygge risici på følsomme områder som f.eks. svangerskabsforebyggelse, seksualvejledning, sundhed, alkohol, stoffer, trafiksikkerhed etc.

- tilbyde information og rådgivning, som rækker ud over de nationale grænser

- uddanne de personer, der er ansvarlige for at informere og rådgive unge, og andre personer, hvis indsats har multiplikatorvirkning, med det formål at yde service af høj kvalitet

- opstille regler om det ansvar, der påhviler journalister og formidlere af ungdomsinformation med hensyn til overholdelse af visse etiske standarder i forbindelse med information

- udarbejde fælles standarder, evalueringsprocedurer og uafhængig kvalitetskontrol for orientering og rådgivning af unge.

2.3.3. Forventninger til det europæiske niveau

Næsten alle medlemsstater foreslår regelmæssig udveksling af erfaringer, oplysninger om innovationer, standarder og eksempler på god praksis mellem fagfolk, som arbejder med orientering og rådgivning af unge. Det burde medvirke til at skabe ungdomspolitik af kvalitet på nationalt niveau. Erfaringer og eksempler på god praksis bør udveksles på en struktureret, systematisk og pragmatisk måde. Ansvarlige politikere og fagfolk, som arbejder med orientering og rådgivning af unge, bør høre om hinandens erfaringer. Der bør fokuseres på udveksling af oplysninger om nogle få topprioriteter på grundlag af en tidsplan udarbejdet i fællesskab. Kandidatlandene kan deltage i udvekslingen af erfaringer. Udvekslingen af erfaringer og eksempler på god praksis skal evalueres løbende. Det vil i givet fald åbne mulighed for nødvendige ændringer.

De vigtigste af de emner, som medlemsstaterne ønsker at drøfte på europæisk plan, er brug af ny teknologi, uddannelse af personale, som arbejder med ungdomsinformation, udbygning af den europæiske dimension i ungdomsinformation, iværksættelse af fælles informationskampagner rettet mod unge og indførelse af standarder, kvalitetskontrol og evalueringsredskaber (herunder indikatorer) i forbindelse med orientering og rådgivning af unge.

Enkelte medlemsstater går endnu længere og foreslår, at der udarbejdes en adfærdskodeks for orientering og rådgivning af unge, som alle formidlere af ungdomsinformation i Den Europæiske Union skal anvende. Kodeksen skal definere fælles kriterier og kvalitetssikring og muliggøre standardiseret certificering i hele Europa. Kodeksen kunne også blive et "middel til motivering" for andre partnere, som er involveret i ungdomsinformation, f.eks. lokale og regionale myndigheder, skoler, medier og virksomheder.

Mange lande er interesseret i mere specifikke aspekter, såsom etablering af en forbindelse mellem orientering og rådgivning med det formål at lære unge, hvordan man bliver en selvstændig informationsbruger, som tager ansvaret for egne handlinger.

En anden tanke er at få opdaterede informationer fra europæisk hold på forskellige sprog om bestemte europæiske spørgsmål, da de samme emner reproduceres igen og igen på nationalt niveau.

Næsten alle medlemsstater forventer, at et samarbejde på europæisk niveau vil forbedre uddannelsen af formidlere af ungdomsinformation på nationalt, regionalt og lokalt plan med hensyn til den "europæiske dimension" i informationsgivning. Nogle lande har mere specifikke forventninger, når det drejer sig om at få skabt en faglig profil for "formidlere af ungdomsinformation", lancere et netsted til udveksling af erfaringer og eksempler på god praksis mellem formidlere af ungdomsinformation samt skabe uddannelsesmuligheder på europæisk plan for formidlere af ungdomsinformation, navnlig inden for sprog, anvendelse af ny teknologi, udveksling af eksempler på god praksis og forskning.

2.3.4. God praksis

Medlemsstaterne og kandidatlandene har givet ret mange eksempler på god praksis, som vedrører ungdomsinformationernes kvalitet. De fleste handler om uddannelse af dem, der er beskæftiget med orientering af unge, eller dem, der ofte er i kontakt med unge, som f.eks. lærere, forældre, peer-grupper, ungdomsledere etc.

Der gives eksempler på god praksis, som indebærer, at unge selv lærer, hvordan man skal behandle informationer og bruge moderne informations- og kommunikationsteknologi.

Der fokuseres også i høj grad på produktion og formidling af "traditionelle" informationstjenester af kvalitet for unge (f.eks. kampagner, brochurer, vejledninger, info-kits, info-busser, seminarer etc.). Disse serviceydelser kombineres ret ofte med andre mere "moderne" metoder til at præsentere og formidle informationer på (f.eks. internet, cd-rom, databaser, tv, videoklip etc.).

Mange eksempler på god praksis handler endvidere om bedre netværkssamarbejde mellem forskellige formidlere af informationer (til unge), koordinering mellem ansvarlige aktører på forskellige niveauer, udarbejdelse af standarder og retningslinjer samt oprettelse af fælles informationstjenester.

Der gives kun enkelte eksempler på god praksis for forbindelsen mellem orientering og rådgivning. De viser navnlig, hvordan man kan forbedre forbindelsen ved at anvende moderne informations- og kommunikationsteknologi effektivt.

Følgende eksempler gives til illustration:

* I Irland er der udarbejdet standarder for ungdomsinformationscentre og ledsagende kvalitetskontrol. Det er et godt eksempel på, hvordan arbejdet med at orientere unge kan gøres mere professionelt ved at indføre standarder for kvalitet.

* I Luxembourg har de ansvarlige udarbejdet en vejledning for unge, som har til formål at give de unge visse holdepunkter og præcise anvisninger og lette deres vej gennem informationsjunglen. Vejledningen er gratis og henvender sig både til de unge og til de ansvarlige og giver svar på mange spørgsmål, som vedrører europæiske ungdomsprogrammer, arbejdspladser, beskæftigelse i udlandet, ledige job, studier, sundhed etc.

* Arbejdsgruppen for de østrigske ungdomsinformationscentre (ARGE österreichische Jugendinfos) besluttede i 2001 at oprette deres eget kursus i ungdomsinformation. Kurset er et godt eksempel på, hvordan man kan forbedre uddannelsen af dem, der arbejder med ungdomsinformation. Kurset omfatter 6 uddannelsesmoduler af hver 3 dages varighed, som skal afvikles i løbet af et år. De deltagere, der afslutter hele kurset, får et bevis. Kurset har ikke blot medvirket til at forbedre kvalifikationerne hos det personale, der beskæftiger sig med ungdomsinformation, men også til at få etableret et netværkssamarbejde mellem personer og organisationer, som arbejder inden for dette område.

* På ungdomsområdet er der i det franske fællesskab i Belgien praksis for individuelle samtaler med orientering og rådgivning. På den måde kan oplysningerne gives som et supplement til de unges viden og oven i købet få karakter af et bidrag til et personligt udviklingsprojekt. Endvidere er der praksis for kollektive arrangementer, som også kombinerer informationsgivning med bestræbelser på at sætte oplysningerne i perspektiv.

* I Italien må Circumlavorando-projektet under arbejds- og socialministeriet anses vor at være et godt eksempel på, hvordan de nye medier kan anvendes til at nå ud til så mange unge som muligt i forbindelse med spørgsmål, som vedrører dem. Projektet har til formål at formidle informationer om adgang til arbejdsmarkedet på en uformel måde ved hjælp af cd-rom.

* I 1991 gav den svenske regering Centrum för internationellt ungdomsutbyte, CIU, til opgave at designe, udvikle og indsamle oplysninger til en elektronisk database med informationer om det at studere, arbejde, rejse og bo i udlandet. Projektet er blevet et godt eksempel på, hvordan man kan kombinere behovet for kvalitetsinformationer med brug af ny teknologi. Databasen var færdigudviklet i 1994 og blev offentliggjort på en cd-rom under navnet Orbis. I dag er der adgang til den samme database (væsentligt forbedret og opdateret) via internettet, og basen er en af de vigtigste funktionaliteter, der findes. Databasen er udviklet og kvalitetssikret i kraft af direkte kontakt med unge.

2.4. Unges deltagelse i udarbejdelsen og formidlingen af informationer

Hovedpunkter:

* Informations- og rådgivningstjenester for unge skal ydes af unge til unge.

* Mange lande overvejer, hvordan de skal inddrage unge på rette måde i udarbejdelsen og formidlingen af ungdomsinformation, navnlig i forbindelse med brug af moderne informations- og kommunikationsteknologi.

* Ungdomorganisationer på europæisk, nationalt, regionalt og lokalt plan bør inddrages i tilrettelæggelsen og gennemførelsen af ungdomsinformationsstrategier.

* Unge bør selv deltage i udarbejdelsen og formidlingen af forståelige og brugervenlige ungdomsinformationsprodukter og bør inddrages i rådgivningen af ligestillede, navnlig dem der er dårligt stillede eller har vanskeligt ved at få adgang til informations- og rådgivningstjenester af sociale og kulturelle grunde.

2.4.1. Analyse af situationen set ud fra medlemsstaternes synspunkt

Det er den almindelige opfattelse i medlemsstaterne og kandidatlandene, at ungdomsinformation skal formidles af unge til unge for at være effektiv. Derfor skal de unge selv deltage i forberedelsen, udarbejdelsen og gennemførelsen af ungdomsinformationspolitikken. De skal ikke kun være med til at definere ungdomspolitikken. De skal f.eks. også være med til at afgøre, hvilken form for informationer, der er brug for, hvilken type "ungdomssprog", der skal anvendes, og hvilken form for design, der er mest hensigtsmæssig. Unge bør også inddrages i formidlingen af informationer til peer-grupper og rådgivning af andre unge om specifikke spørgsmål.

Det generelle indtryk er, at unge kun i et vist omfang inddrages i udarbejdelsen og gennemførelsen af nationale ungdomsinformationspolitikker. I nogle lande sikres inddragelse af unge ved høring af ungdomsorganisationer, ungdomsparlamenter og specifikke arbejdsgrupper bestående af unge, nedsat af de nationale myndigheder med ansvar for ungdomspolitik. De fleste ungdomsorganisationer og -initiativer på regionalt og lokalt niveau og unge, som ikke formelt er medlem af organisationer, er stort set udelukket og har ingen indflydelse på udarbejdelsen og gennemførelsen af ungdomsinformationspolitikkerne.

Den hyppigst omtalte måde at involvere unge på, når det drejer sig om fastlægge informationernes indhold, er feedback. Medlemsstaterne og kandidatlandene anvender hovedsageligt to former for feedback alt efter behov: enten direkte feedback via høringer, diskussioner, individuelle samtaler og undersøgelser eller indirekte feedback via ungdomscentre, ungdomsorganisationer, biblioteker og ungdomsledere. Moderne kommunikationsredskaber som f.eks. internet, telefonundersøgelser og videoer spiller en stadig større rolle. Nogle lande har indført "ungdomssamarbejdspartnere", som skaber forbindelse mellem unge og de offentlige myndigheder, særlig inden for undervisning i informationsgivning og forhandling. Andre lande har oprettet blandede grupper bestående af forældre, studerende og elever, som udarbejder specifikke forslag eller strategier. I enkelte lande har de unge mulighed for at producere deres egne ungdomspublikationer, cd-rom'er, netsider eller radioprogrammer eller indgår i personalet på lokale ungdomsinformationscentre.

Disse undtagelser bekræfter dog kun den generelle regel om, at unge ikke indgår som en integreret del i udarbejdelsen og gennemførelsen af offentlig orientering og rådgivning af unge. De unge inddrages ikke systematisk, men deltager i de fleste lande på ad-hoc basis. Ingen af landene er i henhold til deres lovgivning forpligtet til at inddrage unge i forberedelsen, udformningen og formidlingen af ungdomsinformation.

2.4.2. Udfordringer og aktioner på nationalt plan

Næsten alle medlemsstater og kandidatlande er enige om, at både udarbejdelsen og formidlingen af informationer bør være inspireret af unge. Alle landene står dog over for at skulle omsætte denne idé til praksis. Som nævnt udgør unge ikke en homogen masse. Der er forskellige behov, interesser og muligheder for at deltage blandt de unge, men også blandt dem, der arbejder med ungdomsinformation som erhverv. Man skal helt undgå at privilegere eller stemple særlige grupper af unge eller dataformidlere. Alle landene tager afstand fra rent symbolsk inddragelse af unge og inddragelse, som er begrænset til en ungdomselite, uden dem som af økonomiske sociale, kulturelle eller geografiske årsager har færre muligheder for at deltage.

Inddragelse af unge i orientering af unge skal højne de ydede produkters og tjenesters kvalitet. Orientering og rådgivning af unge har også en pædagogisk funktion og kan på visse områder kun varetages af uddannet personale (AIDS, familieplanlægning, afhængighed af stoffer, psykologisk hjælp etc.). Ungdomsinformation skal være en tjeneste af kvalitet og heller ikke fremover påvirkes af ideologiske, partipolitiske og kommercielle interesser.

Nogle kandidatlande har det problem, at unge ofte ikke gør sig den ulejlighed at skaffe de nødvendige informationer. Det gælder navnlig i forbindelse med forebyggende oplysninger om en bred vifte af emner som f.eks. psykologisk hjælp, stoffer, vold, kriminalitet, AIDS, familieplanlægning. Andre forsømte områder er aktivt medborgerskab, deltagelse i lokalsamfundet, lovgivning, unges rettigheder, internationale udvekslinger, praktikantophold, offentlig politik, EU og NATO. Nogle af kandidatlandene har derfor udviklet en strategi, som går ud på at få unge til at deltage mere aktivt i informationssøgning og produktion og formidling af informationer.

Nogle medlemsstater og kandidatlande har truffet en række foranstaltninger med henblik på disse udfordringer:

- bevidstgøre unge fra alle miljøer for at inddrage dem i udformningen og formidlingen af ungdomsinformationer på de forskellige niveauer

- opfordre unge til at tage aktivt del i orienteringen af unge, navnlig ved at give de unge flere og bedre muligheder for at blive inddraget og ved at forbedre læringen om, hvordan man skal behandle informationer og medier

- øge anvendelsen af interaktive informations- og formidlingstjenester og deltagelsen heri, navnlig ved hjælp af internettet og andre nye medieredskaber

- skabe forbindelse mellem anvendelsen af moderne informations- og kommunikationsredskaber og udviklingen af nye deltagelsesmekanismer for unge inden for politik og udarbejdelse af politikker

- tilbyde flere og bedre uddannelsesprogrammer for undervisere i ungdomsinformation

- omstrukturere og modernisere informationscentre for unge, navnlig ved at inddrage de unge

- udvide undersøgelsen af hindringerne for større deltagelse af unge i orientering og rådgivning af unge.

2.4.3. Forventninger til det europæiske niveau

Der stilles begrænsede forventninger til det europæiske niveau, når det drejer sig om at øge unges deltagelse i udformningen og formidlingen af ungdomsinformation. Medlemsstaterne er klar over, at det meste af arbejdet på dette område skal foregå på nationalt, regionalt og lokalt niveau.

Kandidatlandene tilslutter sig medlemsstaterne, som dog alle er enige om, at udveksling af erfaringer og eksempler på god praksis blandt fagfolk på området nok vil være til gavn og sandsynligvis kan medvirke til at skabe nye ideer og tilgange med hensyn til, hvordan unge bedre og i højere grad kan inddrages i orientering af unge. Det gælder navnlig i forbindelse med spørgsmålet om, hvordan samarbejdet kan forbedres mellem unge, ungdomsorganisationer og professionelle udbydere af informationstjenester. Nogle lande mener, at programmet for unge bør bidrage finansielt til udveksling af ideer og eksempler på god praksis. Nogle kandidatlande foreslår, at de fælles målsætninger, der skal opstilles inden for rammerne af den åbne koordinationsmetode, bør medvirke til at inddrage unge og ungdomsorganisationer aktivt i udarbejdelsen af informationsmateriale, som specielt tager sigte på at øge de unges deltagelse i samfundet.

Nogle af medlemsstaterne ønsker at få støtte til at uddanne personer, som arbejder med orientering og rådgivning af unge, for at motivere de unge til at engagere sig. Dette ønske imødekommes stort set af de omtalte foranstaltninger, som tager sigte på kvalitetsservice.

Andre medlemsstater har en mere legalistisk tilgangsvinkel og foreslår garanti på europæisk niveau for inddragelse af unge i ungdomsorientering og støtte til unge, således at de kan få adgang til at udforme og producere ungdomsinformation. På den måde vil inddragelse af unge i orientering og rådgivning af unge blive til en rettighed, som kan tilføjes til ERYICA-chartret om ungdomsinformation.

Mange medlemsstater tilslutter sig øget samarbejde med Europæisk Ungdomsforum. Forummet bør delagtiggøres i informationsbehandlings- og formidlingsstrategier på europæisk niveau og bør fortsat deltage i udviklingen og opdateringen af den europæiske ungdomsportal.

Enkelte lande forventer, at der ydes støtte til information og uddannelse for unge på nationalt, regionalt og lokalt niveau, således at de unge bliver i stand til selv at producere oplysninger om Europa og formidle dem til andre i deres miljø.

Nogle medlemsstater argumenterer mere generelt for, at unge og ungdomsorganisationer bør være mere aktivt involveret i formidlingen af informationer om fremtidige europæiske temaer og skabelsen af en europæisk identitet.

2.4.4. God praksis

Der kunne kun konstateres enkelte eksempler på god praksis med unge, som deltager i udformningen og formidlingen af ungdomsinformation. Det drejer sig hovedsagelig om unge, som spiller en mere aktiv rolle i forbindelse med feedback til eksisterende informations- og rådgivningstjenester og formidling af informationer til andre unge.

Mange af eksemplerne på god praksis findes på lokalt plan, som f.eks. i informationscentre for unge, og nogle af dem er ret innovative. Der fandtes ikke et eneste eksempel på god praksis med unge, som deltager i udformningen af en politik for ungdomsinformation.

Følgende eksempler gives til illustration:

* I Spanien afholdes der hvert år en udvælgelsesprøve på Zaragozas center for ungdomsinformation for at finde frem til 52 unge i alderen 15-26 år, som skal være informationsmedarbejdere. De skal forvalte et af de 52 mini-centre for ungdomsinformation (medarbejdere), som findes på universitetscentre, på uddannelsesinstitutioner på gymnasialt niveau og i ungdomsklubber. På den måde kan de unge selv deltage direkte i udarbejdelsen og formidlingen af informationer til unge.

* Ungdomscentret "Nappi" i Oulu i Finland har oprettet en internettjeneste med betegnelsen "NettiNappi". Det er en interaktiv informationstjeneste på internettet, som omfatter en bred vifte af emner og tjenester af interesse for unge. Den har en opslagstavle, hvor unge kan udveksle informationer og anbringe annoncer (køb og salg), et forum for unge, hvor de kan producere deres eget materiale, og orientering og rådgivning på forskellige sprog, således at indvandrere f.eks. får deres egne servicesider på internettet. NettiNappi vil blive tilpasset yderligere af unge i overensstemmelse med deres behov. To grupper af unge i alderen 14-24 vil teste NettiNappi og sikre, at den er praktisk anvendelig. Grupperne vil give feedback til dem, der er ansvarlige for NettiNappi. Sidstnævnte vil tage hensyn til de unges meninger og i givet fald foretage de nødvendige ændringer.

* På JIP (informationscenter for unge) i Rijnwaarden i Nederlandene deltager unge i orienteringen af unge på en ret innovativ måde. De orienterer sig om et emne på moderne vis ved at organisere deres eget talk-show, som dækker forskellige kategorier. De står også selv for showet og modtager hjælp hertil, hvis det er påkrævet.

* "U What?"-projektet er et initiativ under Children's Rights Alliance for England. Det blev lanceret i 2002. Projektet er et godt eksempel på, hvordan man kan hjælpe de unge, således at de fatter interesse for regeringens beslutningstagning. Det sker navnlig ved at "oversætte" regeringens hørings- og strategidokumenter til jævnt engelsk, således at de bliver lettere at forstå for de unge. Projektet ledes af et panel bestående af unge i alderen 12-18, som tager aktivt del i alle beslutninger vedrørende projektet, herunder ansættelse af personale (projektledere). Ud over at have kontakt med talrige ngo'er for at indhente råd og få input hører man også regeringsdepartementer for at sikre, at oplysningerne i de "oversatte" dokumenter er korrekte. Projektet åbner endvidere mulighed for rådgivning af unge om, hvordan man bliver involveret i politiske aktiviteter og kampagner mere generelt. Et nyhedsbrev udsendt med e-mail er under udarbejdelse. Det forfattes af panelet bestående af unge med henblik på deres peer-gruppe, og der er oprettet et netsted.

3. Høring af unge med henblik på besvarelse af spørgeskemaerne

Medlemsst