DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/1

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs Udtalelse om »Fremtidige investeringer i atomindustrien og deres rolle i EU's energipolitik«

(2009/C 175/01)

I et brev af 27. maj 2008 anmodede Kommissionen under henvisning til EF-traktatens artikel 262 Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om at udarbejde en sonderende udtalelse om:

Fremtidige investeringer i atomindustrien og deres rolle i EU's energipolitik.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Transport, Energi, Infrastruktur og Informationssamfundet, som udpegede Edgardo Maria IOZIA til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 10. november 2008.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 449. plenarforsamling den 3.-4. december 2008, mødet den 4. december, følgende udtalelse med 122 stemmer for, 15 stemmer imod og 16 hverken for eller imod:

1. Overvejelser og henstillinger

1.1 Der går ca. ti år med administrative procedurer og byggeri, før et atomkraftværk producerer elektricitet, og til et anlæg med en kapacitet på 1 000 MWe eller 1 600 MWe kræves der investeringer i størrelsesordenen 2 til 4,5 mia. euro. Det er absolut nødvendigt at sikre stabile lovgivningsmæssige rammer, der tager hensyn til den periode, der forløber, fra investeringerne foretages, til energien kan bringes i omsætning. Et stort flertal af borgerne og politikkerne bør stå bag såvel beslutningen om at anvende atomkraft som den dertil knyttede lovgivning.

1.2 Ifølge de gældende programmer skal ca. halvdelen af kraftværkerne afvikles inden 2030. EØSU mener ikke, at man kan komme uden om at vedtage stramme foranstaltninger, der både sikrer, at afviklingen tilføres tilstrækkelige økonomiske ressourcer efter princippet om, at forureneren betaler og et højt beskyttelsesniveau for arbejdstagere og borgere. Udvalget giver sin fulde støtte til Kommissionens forslag om, at henstilling 2006/851/Euratom hurtigt omdannes til et direktiv om oprettelse af en uafhængig myndighed, der skal forvalte midlerne til afvikling og nedrivning.

EØSU

1.3 gør opmærksom på, at de væsentligste hindringer skyldes den politiske usikkerhed og procedurerne for indhentelse af tilladelse, den manglende gennemsigtighed, manglen på fuldstændig, klar og sandfærdig information om de faktiske risici, samt det forhold, at der ikke er truffet beslutninger om endelige og sikre oplagringspladser for atomaffaldet. Risikoen er alt for høj for de private investorer, og den finansielle krise gør det på mellemlang og lang sigt endnu sværere at rejse den kapital, som atomindustrien har brug for. Ser man bort fra statsstøtte til sektoren, ville det være lettere at finde finansiering, hvis der var stabile og sikre lovrammer for investorerne og mulighed for at indgå langfristede forsyningsaftaler, som garanterer et investeringsafkast. De vanskeligheder, der har været forbundet med bare en lille øgning af de Euratom-midler, der anvendes til finansiering (Euratom-lån), tyder ikke på, at man skal forvente snarlige ændringer i EU's politik;

1.4 er overbevist om, at det er nødvendigt at inddrage borgerne i en demokratisk proces, hvor de får mulighed for at granske de risici og muligheder, der knytter sig til atomkraft, og dermed kan være med til at træffe bevidste valg vedrørende forhold, der har direkte betydning for dem. Dette er et krav, som EØSU vil insistere på, og det beder Kommissionen om at opfordre medlemsstaterne til at iværksætte en kampagne for gennemsigtighed og sikkerhed vedrørende energibehovet i Europa, energieffektiviteten og de forskellige muligheder, heriblandt atomenergi;

1.5 mener, at det i den aktuelle situation er økonomisk forsvarligt at forlænge kraftværkernes driftsperiode, så længe sikkerhedsstandarderne nøje overholdes, også selv om man derved giver afkald på en betydelig forøgelse af den termodynamiske effektivitet (15-20 %);

1.6 mener, at man bør fremme investeringer rettet mod forskning i sikkerhed og beskyttelse af arbejdstagere og borgere og i støtte til uddannelsesprogrammer, praktikophold og faglig udvikling, der skal sikre, at den tekniske kapacitet og teknologien inden for industrien og hos de nationale regulerings- og tilsynsmyndigheder hele tiden opretholdes på et højt niveau. Disse investeringer bør finansieres med midler fra såvel de nationale offentlige programmer som fra det 7. Euratom-rammeprogram;

1.7 finder, at de forskellige kompensationsordninger og procedurer for fastlæggelse af ansvar ved ulykker er mangelfulde og urimelige. Udvalget håber, at man som et første skridt harmoniserer bestemmelserne i Paris- og Wien-konventionen, idet de ikke fastlægger samme lovrammer og samme kompensationsforanstaltninger for skader fra atomkraft. Der bør vedtages et direktiv, som i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 98 i Euratom-traktaten om risikoforsikring klart fastlægger, at ansvaret ved ulykker påhviler atomkraftoperatørerne. I lyset af risikoens særlige art bør man overveje en risikodeling mellem de europæiske operatører inden for sektoren på grundlag af de allerede eksisterende modeller;

1.8 mener, at den europæiske industri for at være klar til en eventuel stærk vækst i efterspørgslen efter nye kraftværker bør planlægge betydelige investeringer i viden og uddannelse og forskning og udvikling, som er helt afgørende for sektorens fremtid i Europa. Det ville være uhensigtsmæssigt, hvis den andel af elektricitet, der produceres fra atomkraft, er mindre end 10-15 % af den årlige elproduktion, eftersom administrationsomkostningerne og affaldshåndteringen gør, at der er brug for en kritisk masse for at opnå stordriftsfordele;

1.9 er klar over, at det ikke kan lade sig gøre at udpege et enkelt eller flere fælleseuropæiske oplagringssteder, som man har gjort det i USA, og opfordrer medlemsstaterne til at fremskynde deres beslutning om endelige nationale oplagringspladser. Der bør fastlægges harmoniserede sikkerhedskrav i form af et direktiv som foreslået af sammenslutningen af tilsynsmyndigheder, WENRA (Western Europe Nuclear Regulators Association) og Europa-Parlamentet;

1.10 opfordrer Kommissionen til at støtte forsknings- og udviklingsprogrammer inden for især 4. generations atomkraft;

1.11 Der er heller ikke tilstrækkelige forskningsressourcer til rådighed for affaldsbehandling og beskyttelse mod ioniserende stråling. EØSU opfordrer Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet til at tilføre yderligere ressourcer til det 7. Euratom-rammeprogram til støtte for fælles, specifikke teknologiinitiativer, sådan som det f.eks. sker på området for brændselsceller og lægemidler. Udvalget opfordrer derudover medlemsstaterne til også på deres kompetenceområde at gøre betydeligt mere for at finde en løsning på disse problemer. I juli 2008 opjusterede Nuclear Decommissioning Authority (NDA) behovet for offentlige midler til afvikling med 30 % i forhold til 2003. NDA anslår, at der er brug for 73 mia. GBP svarende til 92 mia. EUR, og at beløbet højst sandsynligt vil stige (1). EDF, som har et højt standardiseringsniveau, anfører, at disse omkostninger svarer til 15-20 % af startomkostningerne ved opførelse;

1.12 Det er EØSU's opfattelse, at der er en række foranstaltninger, som EU og medlemsstaterne kunne overveje at træffe for at mindske usikkerheden:

— Fra politisk hold kunne man søge at skabe en solid politisk konsensus blandt alle de politiske fløje om, hvilken rolle atomkraft kan være nødt til at spille i kampen mod klimaforandringerne.

— For så vidt angår økonomien, kunne de klarlægge, hvilke krav de vil stille vedrørende afvikling og deponering af atomaffaldet, og hvilke finansielle hensættelser operatørerne skal foretage for omkostningerne på længere sigt. Endvidere kunne de i samarbejde med lovgiverne præcisere betingelserne for levering af atomkraft til forsyningsnettet, og hvilke langfristede forsyningsaftaler der vil være acceptable.

— Når det gælder forskning, vil EU og medlemsstaterne måske kunne yde mere støtte til forskning og udvikling i tredje og fjerde generations atomteknologi (herunder fusion), som vil være mere effektiv, miljøvenlig og sikker end den nuværende generation af atomkraftanlæg.

— For så vidt angår, den fysiske planlægning kunne de fremskynde de langtrukne procedurer med at finde frem til og godkende passende anlægspladser.

— Hvad angår finansieringer, vil de europæiske finansielle institutioner måske kunne rejse lånefinansiering, som vil tilskynde andre investorer til at vise interesse og deltage.

2. Finansieringer i atomsektoren

2.1 Energibehovet i Europa og den forventede stigning i omkostningerne

2.1.1 I de næste 20 år skal Europa investere ca. 800-1 000 mia. EUR i at erstatte de eksisterende elektricitetsværker, uanset hvilket brændstof der anvendes. Det anslås, at ca. 50-70 af de i alt 146 atomreaktorer skal erstattes (hvilket kan beløbe sig til mellem 100 og 200 mia. EUR).

2.1.2 Omkostningerne ved at forlænge driftsperioden for de atomkraftværker, der er i drift nu, svarer til ca. 25 % af omkostningerne ved opførelse af et nyt anlæg, og kraftværkerne kan herefter fortsætte i drift i endnu 10 til 20 år. En nylig undersøgelse (2) af projekter med en forlængelse af driftsperioden på 10 år viser, at omkostningerne varierer mellem 80 og 500 EUR pr. kWe afhængig af den anvendte teknologi.

2.1.3 På grund af usikkerheden omkring de fremtidige energivalg og muligheden for yderligere udbytte af investeringerne er operatørerne mere tilbøjelige til at søge om forlængelse af driftsperioden for de eksisterende anlæg end til at investere betydelige beløb i nye og mere effektive anlæg. En forlængelse af driftsperioden med garanti for mindst samme sikkerhedsniveau er helt sikkert økonomisk og klimapolitisk interessant, men løser ikke problemet med energibehovet på langt sigt; det udskyder det blot.

2.1.4 Hvis produktionen af elektricitet fra atomkraft gradvist nedbringes, skal denne produktion erstattes af andre energikilder, der sikrer samme emissionsniveauer og samme grundlast. Hvis de afviklede kraftværker erstattes, vil udgifterne hertil variere mellem 100 og 200 mia. EUR. Hvis atomkraftens andel af produktionen fastholdes på det aktuelle niveau, vil det koste mellem 200 og 400 mia. EUR alt afhængig af efterspørgslen efter elektricitet.

2.1.5 Omkostningerne til et nyt atomkraftværk anslås til mellem 2 og 4,5 mia. EUR. EIB mener, at udviklingen af atomkraft på lang sigt er usikker, og forudsiger, at atomkraften i EU i 2030 vil være drastisk reduceret med 40 % i forhold til 2004. Denne prognose blev for ganske nyligt bekræftet af EIB's direktør i forbindelse med en EØSU-høring. I samme periode forudsiger Det Internationale Atomenergiagentur, at atomkraftens elproduktionskapacitet vil stige fra 368 GW til 416 GW, hvilket på verdensplan svarer til en stigning på 13 %, mens man i Europa regner med et fald i produktionen på 15 GW (3).

2.2 Klimaforandringerne, CO2-emissioner og atomkraft

2.2.1 For at opfylde Kyoto-målene og de endnu skrappere mål, som skal fastlægges i København, bør 60 % af EU's elproduktion være uden CO2-udledning. Som det er nu, kommer ca. 40 % af udledningen af CO2 i EU fra energiproduktionen. Man kan ikke se bort fra atomkraftens rolle. Kommissionen håber på, at målet om, at vedvarende energikilder i 2020 skal tegne sig for 20 %, øges til 30 % inden 2030.

2.2.2 Man må regne med, at CO2-udledningen fra produktion og behandling af uran vil stige. Dette skyldes først og fremmest, at aflejringerne af mineraler med de højeste koncentrationer af uran efterhånden vil være udtømt, og at der vil være en stigning i drivhusgasserne fra anvendelsen af fluor og klor, som er påkrævet ved forberedelsen af uranhexafluorid og den rensning af zirkonium, der er nødvendig til de rør, der anvendes til den berigede uran.

2.2.3 CO2-aftrykket ved produktion af el fra atomkraft vil imidlertid fortsat være meget lille, hvilket der bør tages behørigt hensyn til.

2.2.4 Efterspørgslen efter elektricitet til offentlig og privat transport vil stige, det samme gælder produktionen af brint, der for nuværende for 95 %'s vedkommende fremstilles af kulbrinter. Brint vil medvirke til at løse problemet med lagring af elektricitet, forudsat at det fremstilles af brændstof med meget lave emissioner.

2.3 Problemerne for atomindustrien

2.3.1 De største problemer vedrører usikkerheden om de administrative og lovgivningsmæssige rammer. Procedurerne er forskellige fra land til land, hvilket i visse tilfælde kan fordoble eller tredoble den tid, det tager at opføre et anlæg. Kommissionen anslår, at det i Finland tager mindst 10 år, men fordi man er stødt på nogle byggeproblemer, er byggerierne sat i stå, og det anslås, at de vil blive forsinket med mindst 18 måneder. Den administrative sagsbehandling blev indledt i 2000, og tilslutning til nettet vil formentlig ikke ske før 2011.

2.3.2 Kendetegnende for investeringer i atomkraft er, at en særlig stor andel — omkring 60 % af de samlede investeringer — går til startkapital, og først efter 10 år påbegyndes salg af elektricitet. Der går ca. 20 år, før den investerede kapital og finansieringsomkostningerne er afskrevet. Dette viser betydningen af en tilstrækkelig lang løbetid, hvis denne teknik skal være økonomisk rentabel.

2.3.3 Der er tale om meget langsigtede investeringer; fra byggeriet iværksættes til idriftsætning, dekontaminering og nedrivning kan der gå mere end 100 år. Det er helt nødvendigt med garantier for operatørernes finansielle stabilitet over en længere periode, og at medlemsstaterne indgår langsigtede forpligtelser på atomenergiområdet.

2.3.4 Finansieringer i atomsektoren afhænger i højere grad end andre investeringer af de nationale regeringers politiske beslutninger. Den første usikkerhedsfaktor består netop i behovet for sikre og stabile juridiske rammer. Man kommer ikke uden om en politik, der inddrager og oplyser borgerne, således at de kan være med til at træffe valg på grundlag af fuldstændige, gennemsigtige, forståelige og sande informationer. Kun en demokratisk procedure kan sikre, at det valg, som skal danne grundlaget for den europæiske atomindustris fremtid, træffes på et velinformeret grundlag.

2.3.5 På grund af de store finansieringsomkostninger er det nødvendigt at »sælge« al den producerede energi, eftersom atomkraftværkerne skal fungere som grundlastværker, der leverer produceret elektricitet i et meget stort antal timer pr år. Dette skaber usikkerhed om rentabiliteten, som kan løses ved at åbne mulighed for langvarige kontrakter, som det er tilfældet i Finland.

2.3.6 En anden usikkerhedsfaktor er kompensationsordningen og ansvarsfordelingen mellem medlemsstaterne i tilfælde af ulykker. Der bør være et ensartet europæisk garantisystem, hvilket ville være en forbedring i forhold til de gældende ordninger og den nuværende forsikringsdækning, som er helt igennem utilstrækkelige ved alvorlige ulykker. Omkostningerne og ansvaret bør udelukkende påhvile producenterne på samme måde som inden for alle andre aktiviteter. Under hensyntagen til risikoens art (meget høje omkostninger ved alvorlige ulykker, men meget lille sandsynlighed herfor) bør gensidige samforsikringsformer mellem forskellige producenter af atomenergi fremmes.

2.3.7 Den offentlige mening. Den seneste meningsmåling (4) viser en ændring i holdningen til atomkraft med en udpræget positiv holdning i de lande, hvor teknologien anvendes. I EU27 er der dog stadig et lille flertal imod (45 % mod 44 %). Den manglende gennemsigtighed og nødvendigheden af klar og fuldstændig information er bl.a. blevet påpeget af det europæiske atomenergiforum.

2.4 Fællesskabsmidlerne

2.4.1 Euratom-traktaten indeholder under fællesskabets rammeprogram for atomenergi bestemmelser om særskilt finansiering af forskning, udvikling og demonstration.

Det første program (indirekte aktioner) vedrører følgende sektorer:

— kernespaltning og strålingsbeskyttelse.

Det andet program (direkte aktioner) fastlægger bestemmelser om investeringer i:

— fusion (1 947 mio. EUR, hvoraf mindst 900 mio. til aktiviteter knyttet til ITER-projektet);

— kernespaltning og strålingsbeskyttelse (287 mio. EUR);

— Det Fælles Forskningscenters aktiviteter på det nukleare område (517 mio. EUR).

2.4.2 EIB er et andet EU-finansieringsinstrument. Inden for sektoren har banken garanteret finansieringer, der samlet beløber sig til mere end 6 589 mio. EUR til såvel opførelse af kraftværker som bortskaffelse af affald. Hertil kommer 2 773 mio. EUR, som Euratom har stillet til rådighed til samme formål.

2.4.3 EIB's investeringsanalyser, der følger efter en positiv udtalelse fra Kommissionen, ser ikke kun på tilvejebringelsen af de meget store finansielle ressourcer, der er nødvendige til opførelsen, men også på omkostningerne ved affaldshåndteringen og afviklingen. Men den internalisering af omkostninger, som EIB bebuder, omfatter ikke andre indirekte omkostninger som f.eks. dem, der er forbundet med den ydre beskyttelse af kraftværkerne ved sikkerhedsvagter og tillægsarbejder som f.eks. nedrivning af floddæmninger, der skal sikre konstant vandtilførsel til reaktorerne selv i perioder med tørke.

2.4.4 De forskellige metoder til beregning af omkostningerne og behovet for et garanteret system for ad-hoc, øremærkede midler er tydeligt beskrevet i Kommissionens meddelelse »Anden Rapport om anvendelsen af de finansielle ressourcer beregnet til nedlæggelse af kernekraftværker« (6).

2.4.5 Rapporten fremhæver bl.a. nogle medlemsstaters »forvredne« anvendelse af midler øremærket til nedrivning og affaldshåndtering. I nogle medlemsstater kommer finansieringen fra offentlige midler, der ofte anvendes til andre formål. Dette medfører væsentlige konkurrenceforvridninger, idet disse omkostninger burde internaliseres efter princippet om, at forureneren betaler.

2.4.6 Kommissionens forslag fra 2002 om at samle beslutning 270 fra 1977 og beslutning 179 fra 1994 og hæve finansieringsniveauet har ikke fundet støtte fra alle medlemsstater i Rådet. De disponible Euratom-lån beløber sig fortsat til 600 mio. Der kan ansøges om dækning af op til 20 % af den samlede finansiering. 600 mio. er for lidt til at dække visse ansøgninger, som endnu ikke er fremsat formelt, men er genstand for indledende møder med Kommissionen.

2.4.7 Euratom-midlerne og Investeringsbanklånene burde anvendes til at fremme forskning og applikationer, der sikrer en sikker og bæredygtig udvikling af kernekraften. De aktuelle foranstaltninger synes ikke tilstrækkelige i forhold til det voksende finansieringsbehov med henblik på at garantere høje sikkerhedsnormer og reducere risiciene til et minimum. Sådanne midler bør specifikt gives til lande, som råder over en offentlig politik for behandlingen af radioaktivt affald.

2.5 National finansiering

2.5.1 Statsstøtteordningen giver ikke mulighed for at finansiere anlæggelsen af atomkraftværker, men offentlig finansiering er både mulig og ønskværdig, når sigtet er at forøge sikkerhedsforanstaltningerne, udvikle og indføre transparente metoder vedrørende udstedelse af licenser og valg af geografisk beliggenhed, samt støtte uddannelsesprogrammer og faglig udvikling. Det er ikke nok, at der bygges nye atomkraftanlæg, man må også kunne regne med højt specialiserede ingeniører og teknikere, som kan garantere en sikker forvaltning af atomkraftværkerne på langt sigt, såvel mens værkerne er i drift som når de tages ud af drift.

2.5.2 I Europa er 4 reaktorer i øjeblikket under opførelse (2 i Bulgarien, 1 i Finland og 1 i Frankrig). Det er i den nuværende situation vanskeligt at forestille sig en kraftig vækst i produktionskapaciteten, navnlig hvad angår fissionsenergi. Den britiske organisation NIA (7). har i en nylig undersøgelse slået fast, at den vil kunne understøtte 70-80 % af et nyt atomkraftprogram med undtagelse af visse nøglereaktorkomponenter som tryktanke, turbogeneratorer og andre vigtige komponenter. Manglen på teknikere og ingeniører er den vigtigste begrænsende faktor for mulighederne for kraftig vækst i sektoren. Denne mangel gør sig især gældende i de medlemsstater, som ikke eller kun i ringe omfang har udviklet atomkraft. Den kan dog afhjælpes, idet ingeniøruddannelsen gennemsnitligt varer fem år, mens der går omkring ti år, fra beslutningen om at opføre et atomkraftværk træffes, til det sættes i drift.

2.5.3 Der er brug for store investeringer i tekniske uddannelser og forskeruddannelser. Den unge generation er ikke særlig interesseret i at studere atomenergi, bortset vel at mærke fra de medlemsstater, som har udviklet et konsekvent atomprogram, der åbner reelle beskæftigelsesmuligheder. I den nærmeste fremtid bliver der brug for forskere, teknikere, ingeniører og eksperter i industriel konstruktion. Det er absolut nødvendigt, at de medlemsstater, der anvender atomteknologi og navnlig dem, som måtte vælge at udvikle denne teknologi, indfører specifikke og relevante investeringsprogrammer for uddannelse.

2.5.4 Atomenergiforummet har understreget betydningen af en harmonisering af sikkerhedskravene. Konventionen om nuklear sikkerhed CNS og AIEA-sikkerhedsstandarderne er anerkendte som grundlæggende referenceparametre. De Vesteuropæiske Nukleare Tilsynsmyndigheders Sammenslutning WENRA agter at gennemføre et harmoniseret program for EU-lande og Schweiz i 2010. På grundlag af en SWOT-analyse foreslås udstedelse af et EU-direktiv om grundlæggende sikkerhedsprincipper i forbindelse med atomkraftanlæg.

3. Muligheder

3.1 Spørgsmålet om anvendelsen af atomenergi og finansieringsvanskelighederne skal ses på baggrund af klimaforandringerne som følge af CO2-emissioner. Cirka en tredjedel af el-produktionen og 15 % af EU's samlede energiforbrug stammer fra atomenergi, der har et meget lavt CO2-emissionsniveau. Selv i lyset af den mulige vækst i bidraget fra fornyelige energikilder (den anden disponible kilde til CO2-fri energi, som der må satses på sammen med energibesparelser) synes det overordentligt vanskeligt at opnå en reduktion af CO2-emissionerne i de kommende årtier uden at opretholde den nukleare energiproduktion på det nuværende niveau.

3.2 Atomenergi er mindre følsom over for prisudsving, fordi prisen på uran kun udgør en lille del af de samlede omkostninger.

3.3 Et differentieret energimix øger mulighederne, især for de lande, som er stærkt afhængige af import.

3.4 Omkostningerne per kWh produceret ved atomkraft er ifølge Kommissionens og operatørernes oplysninger højere end for traditionelle kraftvarmeværker, men mindre end for energi produceret ved hjælp af fornyelige energikilder. Tallene tager ikke højde for de forudsigelige udgifter til CO2-emissionscertifikater eller delvis internalisering af udgifter til demontering og oprensning efter drift. Det vil blive nødvendigt at indføre en metode til internalisering af alle eksterne omkostninger for alle typer energikilder. Visse operatører og studier af ældre dato (8) hævder, at prisen pr kWh produceret ved atomkraft er lavere.

3.5 Brændstofreservernes varighed. Med det nuværende antal atomkraftværker og den eksisterende reaktorteknologi vil de kendte reserver ifølge vurderingerne kunne tillade en økonomisk rentabel drift med lavt CO2-udslip i et tidsrum, der varierer fra få årtier til flere århundreder (9) (10). Usikkerheden skyldes, at prisen på udvinding og raffinering af uran vil øges, efterhånden som de mere rene forekomster udtømmes — både i energimæssig henseende og i henseende til brugen af kemiske stoffer, der producerer drivhusgasser. Den kommende generation af atomkraftværker vil dog kunne reducere forbruget, især gennem udviklingen af formeringsreaktorer. Det kunne være interessant at anvende thorium som brændstof. Thorium findes nemlig i mere rigelige mængder, det giver et bedre neutronudbytte og har en bedre neutronabsorption. Det kræver således mindre berigelse af brændstoffet per enhed produceret energi. Det vil desuden kunne bruges som brændstof i formeringsreaktorer, hvorved produktionen af radioaktivt affald og plutonium, som kan anvendes militært, vil blive væsentligt reduceret.

4. Risici

4.1 Muligheden for katastrofer og radioaktivt nedfald: selv om udviklingen af reaktorteknologien objektivt set har reduceret risiciene til et minimum i kraft af omfattende kontrolforanstaltninger, kan man ikke udelukke den teoretiske mulighed for kernesmeltning. Passive sikkerhedssystemer som »core catcher«, der allerede er indført i den europæiske trykvandsreaktor (EPR), som i øjeblikket er under opførelse i Finland, forhindrer radioaktivt udslip også i tilfælde af en eventuel kernesmeltning (som jo er højst usandsynlig). Fremtidige reaktorer med »indbygget sikkerhed« vil kunne fjerne denne risiko. F.eks. vil det europæiske VHTR-projekt Raphael garantere en langsom varmeudvikling (også i tilfælde af at køleanlægget sætter ud) hen imod en ligevægtstilstand, hvor varmeudviklingen opvejer energiproduktionen, mens det i de nuværende reaktorer er nødvendigt med en hurtig indgriben for at stoppe temperaturens himmelflugt i kernen.

4.2 Helbredsrisici i forbindelse med normal drift af anlæggene: i en undersøgelse om forekomst af leukæmi blandt børn i omegnen af atomkraftværker i perioden 1990-1998 blev der konstateret 670 tilfælde, men der kunne ikke påvises nogen ekstra stor forekomst blandt børn, der boede inden for 20 km fra kraftværkerne. En epidemiologisk undersøgelse (KIKK) foretaget i Tyskland for nylig på initiativ af det føderale kontor for beskyttelse mod stråling (BfS) på et grundlag af et stort materiale (1 592 tilfælde og 4 735 kontroller) viste omvendt en sammenhæng mellem antallet af kræfttilfælde blandt børn under 5 år og afstanden mellem bopæl og et atomkraftanlæg. Forskerne konkluderede dog, at det målte strålingsniveau var så lavt, at man i lyset af den radiobiologiske viden ikke kunne konstatere, at kræften skyldtes eksponering for ioniserende stråling. Et panel af eksterne eksperter (11) har gennemgået KIKK-undersøgelsens resultater. Resultaterne var pålidelige, og det lave strålingsniveau, som blev målt, burde give anledning til mere dybtgående undersøgelser af en eventuel overpåvirkelighed blandt små børn i forbindelse med risiko for stråling samt konstant overvågning af mennesker, som bor tæt på atomkraftanlæg (12). I september 2008 lancerede den schweiziske regerings forbundssundhedskontor programmet Canupis (Childhood Cancer and Nuclear Power Plants in Switzerland), som trækker på resultaterne af den tyske undersøgelse og en analyse af den relevante forskning på området, på bestilling af ASN (den franske myndighed for nuklear sikkerhed) som reaktion på anbefalingerne i Vroussos-rapporten.

4.3 Affald: meget få EU-medlemsstater har løst problemet og udpeget definitive oplagringssteder. USA har måttet deklassificere oplagringen i New Mexico (Waste Isolation Pilot Plant), som har været i drift siden 1999, på grund af indtrængning af væske, som sammen med stensalt fra minen producerede en betydelig korrosionseffekt på tønderne, hvilket har bevirket, at steder med saltformationer nu regnes for geologisk ustabile. I Europa har kun Sverige og Finland meddelt, at de har udpeget definitive oplagringssteder. Oparbejdning af affaldet fortjener særlig opmærksomhed. Undersøgelserne af den definitive oplagring efter oparbejdningen af bestrålet brændsel bør videreføres. Kvaliteten af denne oplagring og konditionering af affaldet er afgørende elementer i sikkerheden og beskyttelsen af brændselskredsløbet.

4.4 Behandling og transport: andre problemer opstår i forbindelse med forvaltningen af oparbejdningsanlæg eller under transport af radioaktivt brændsel. De ansvarlige har på dette område udvist en kritisabel adfærd, som ikke kan sammenlignes med adfærden hos teknikerne på atomkraftværkerne. F.eks. har der været anvendt uegnede fragtskibe (et enkelt skib er sunket — heldigvis uden last af radioaktivt materiale) og farligt materiale er blevet dumpet i havet.

4.5 Geologiske og hydrogeologiske risici: et andet kritisk aspekt er, at mange atomkraftværker er beliggende i jordskælvszoner. Japan har besluttet at lukke Kashiwazaki-Kariwa-anlægget i Nigata-præfekturet — verdens største anlæg — hvorved landet går glip af en kapacitet på 8 000 MWe. Værket blev lukket efter jordskælvet den 16. juli 2007. Lukningen har reduceret el-produktet fra atomkraft med 25 TWh. Der arbejdes i øjeblikket på at sætte de to reaktorer tilbage i drift.

4.6 Spredning af nukleart materiale og terrorisme: bekymringen er vokset de senere år efter nye trusler fra terrorgrupper. De facto sikre værker bør være i stand til at klare sammenstød med en flyvemaskine uden at lække radioaktivt materiale.

4.7 Vand: et aspekt af ekstrem stor betydning er klimaforandringerne og den stigende mangel på vand. Som alle varmedrevne kraftværker — herunder kuldrevne, oliedrevne og solvarmedrevne — har også kernekraftværker et meget stort behov for vand til afkøling, medmindre man anvender den mindre effektive luftkølingsteknik. (I Frankrig udgør vandbehovet til el-produktion — herunder i vandkraftværker — 57 % af det samlede årlige forbrug, dvs. 19,3 milliarder kubikmeter ud af i alt 33,7 milliarder kubikmeter. Størstedelen af dette vand bliver ledt tilbage (93 %) efter at have været brugt til at afkøle spaltningsprocessen og el-produktionen (13)). Opvarmningen af store mængder vand i atomkraftværkerne og det foruroligende svind i overfladevandløb og vandførende lag giver yderligere problemer i forbindelse med valg af placering og får offentligheden til at kræve klare svar fra de offentlige myndigheders side. I nogle tilfælde vil man blive tvunget til at skære driften ned eller helt stoppe el-produktionen under tørke..

4.8 EU mangler uran: i 2007 blev kun 3 % af behovet dækket inden for EU's grænser. Rusland er hovedleverandør med ca. 25 % (5 144 tU), efterfulgt af Canada med 18 %, Niger med 17 % og Australien med 15 %. Atomenergi mindsker ikke afhængigheden af tredjelande, selv om leverandørlandene i det store og hele er politisk stabile lande.

4.9 Adgang til finansiering og kapital på langt sigt: Der er brug for betragtelige økonomiske ressourcer, men den lange planlægnings- og konstruktionstid for atomkraftværker, som kan bevirke, at der kan gå over 10 år, inden et atomkraftværk kan tages i brug, gør investeringer på området meget risikable. Den lovede konstruktionstid overholdes desuden aldrig. Den faktiske gennemsnitstid, indtil elektricitet produceret fra et atomkraftværk kan sendes på markedet, overgår altid prognoserne, hvilket selvfølgelig er ensbetydende med ekstraomkostninger.

4.10 Nylige hændelser: under udarbejdelsen af denne udtalelse har der været adskillige episoder: én i Slovenien og fire i Frankrig. Forbud mod at bruge vand og spise fisk fra floder, der har været forurenet med radioaktivt vand i Frankrig, har haft negativ effekt på den offentlige opinion i Europa. Disse episoder og den deraf følgende stærkt negative mediedækning viser, at man skal være særlig omhyggelig med vedligeholdelsesprocedurerne og ved valg af operatører for atomkraftværker.

5. EØSU's bemærkninger

5.1 Elektricitet produceret ved atomkraft har i dag så stor betydning, at det er utænkeligt, at bidraget fra denne energikilde, som er uundværligt for EU's energiregnskab, på kort sigt erstattes med andre former.

5.2 Finansieringer i kernekraftsektoren er i højere grad end andre investeringer afhængig af de nationale regeringers politiske beslutninger. Den første usikkerhedsfaktor består i behovet for en sikker og stabil nominativ ramme. Man kommer ikke uden om en politik, der inddrager og oplyser borgerne, således at de kan være med til at træffe valg på grundlag af fuldstændige, gennemsigtige, forståelige og sande informationer. Kun en demokratisk procedure kan sikre, at der træffes et velinformeret valg, som skal danne grundlaget for den europæiske kerneindustris fremtid.

5.3 Den manglende transparens og den sparsomme information, der strider mod tildelingen af bevillinger til bortskaffelse af affald og demontering af kraftværker under afvikling, er, som Kommissionen har påvist, med til at øge borgernes usikkerhed. EØSU beder Kommissionen om at opfordre medlemsstaterne til at iværksætte en kampagne for gennemsigtighed og sikkerhed vedrørende energibehovet i Europa, energieffektivitet og de forskellige muligheder, der bl.a. omfatter atomenergi.

5.4 Udvalget bemærker, at mange eksisterende kraftværker i Europa (det gælder såvel dem, der anvender fossilt brændstof, som dem, der anvender atomkraft) vil blive taget ud af drift i løbet af de næste 20 år, hvilket kan resultere i, at elforsyningen vil være utilstrækkelig, hvis der ikke foretages nye investeringer i betydeligt omfang.

5.5 Det har i adskillige udtalelser været udvalgets opfattelse, at de vigtigste prioriteter på energiområdet er at styrke indsatsen til forbedring af energieffektiviteten og øge de vedvarende energikilders andel af elproduktionen.

5.6 Udvalget er imidlertid klar over, at selv med en maksimal indsats vil øget anvendelse af vedvarende energikilder og øget energieffektivitet højst sandsynligt ikke kunne dække hele det potentielle hul i elforsyningen. Der vil i Europa som helhed være brug for nye investeringer i såvel kulbaseret kraftvarmeproduktion som atomkraftanlæg.

5.7 I begge tilfælde finder udvalget, at det er af fundamental betydning, at alle miljø- og sikkerhedsmæssige eksterne virkninger indgår som et element i vurderingen af investeringsprojekter og i driftsomkostningerne.

5.8 I lyset af de stadigt mere truende klimaforandringer bør det ved planlægningen af ethvert nyt kraftvarmeværk, der anvender fossile brændstoffer, sikres, at det er kompatibelt med systemer til udskillelse og lagring af kulstof, og omkostningerne hertil bør indgå i vurderingen og i virksomhedsplanen. Ligeledes bør omkostningerne til endelig afvikling og affaldsdeponering indgå i vurderingen og virksomhedsplanen for alle nye atomkraftværker, der godkendes. Der må ikke være nogen skjult støtte til nogen fuldt udviklede energisystemer.

5.9 Investorer og andre finansieringskilder er for tiden tilbageholdende med at give tilsagn om betydelige ressourcer til opførelsen af en ny generation af atomkraftanlæg i Europa på grund af de mange usikkerhedsfaktorer, der knytter sig til den økonomiske, politiske og lovgivningsmæssige situation og den store tidsmæssige forskydning mellem de meget store investeringer og den økonomiske tilbagebetaling.

5.10 Den finske model, hvor man har dannet et konsortium af store aftagere, som køber størstedelen af den producerede elektricitet til faste priser, bør fremmes og befordres.

5.11 Kommissionen opfordres til at støtte forsknings- og udviklingsprogrammer især inden for især 4. generations atomkraft og fusion, velvidende, at teknologien ikke vil kunne anvendes kommercielt før 2030 (14). 4. generations atomkraft forventes at blive renere og fjerne problemerne med affaldshåndtering og atomspredning, hvilket senere vil mindske risikoen for radioaktivt nedfald med mindre forbrug af spaltemateriale. 4. generations teknologien kan bidrage effektivt til produktionen af brint. Ligeledes må udviklingen af fusionsenergi videreføres beslutsomt, således at denne energiforms særlige fordele mht. sikkerhed og ressourceforbrug kan udnyttes i anden halvdel af dette århundrede.

5.12 De ressourcer, som Euratom rådede over med henblik på at garantere investeringerne og følgelig mindske de økonomiske byrder for selskaberne, der kan benytte EU-institutionernes meget høje rating, er blevet blokeret. De ville kunne dække de øgede omkostninger og inflationen i perioden, uden at det går ud over andre støtteprogrammer, f.eks. for energieffektivitet eller fornyelige energikilder, eventuelt suppleret med specifikke målrettede midler.

5.13 Ressourcerne og de forskningsprogrammer, der er til rådighed for affaldsbehandling og beskyttelse mod ioniserende stråling, er heller ikke tilstrækkelige. EØSU opfordrer Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet til at afsætte flere ressourcer under det 7. Euratom-rammeprogram til formålet, f.eks. via fælles, specifikke teknologiinitiativer, sådan som det f.eks. sker på området for brændselsceller og lægemidler. EØSU opfordrer endvidere medlemsstaterne til også at yde et bidrag ved at styrke de nationale forskningsprogrammer på områderne strålingsbiologi og strålingsbeskyttelse, epidemiologi og slutdeponering.

5.14 Finansieringsmodellen for atomkraft, der er uafhængig af andre rammeprogrammer, bør udstrækkes til programmerne for energieffektivitet og udvikling af fornyelig energi.

5.15 Medlemsstaterne bør arrangere et forum for atomenergi på nationalt niveau med de fora, som Kommissionen afholdt i Prag og Bratislava, som forbillede. På Kommissionens fora diskuterede man muligheder, risici, transparens og information.

5.16 Rationalisering af licensudstedelsen og udvælgelsen af placeringer via en fælles europæisk procedure vil med sikkerhed være positiv for investeringssikkerheden og indkøringstiden, men offentligheden ville under ingen omstændigheder gå med til en EU-regulering, der er mindre streng end den nationale. For så vidt angår sikkerheden, må man i lyset af de hermed forbundne risicis overnationale karakter overveje at fastsætte strenge ensartede standarder på europæisk plan. (For eksempel placering af atomkraftværker tæt på de nationale grænser). Man kan tilstræbe harmonisering af udformning og retningslinjer for den næste generation af reaktorer.

5.17 Forbrugerne bør have del i fordelene ved en billigere el-produktion. Den aktuelle pris på el-markedet er baseret på omkostningerne ved den dyreste form for el-produktion (kombineret kul- og gascyklus). De forskellige energikilder bør opføres hver for sig med differentierede priser.

Bruxelles, den 4. december 2008 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg Martin WESTLAKE Generalsekretær for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) 38. rapport fra Det Britiske Underhus' Committee of Public Accounts Nuclear Decomissioning Authority, 2007-2008, Storbritannien.

(2) Österreichisches Ökologie Institut Wien 2007.

(3) Rapport #:DOE/EIA-0484(2008) juni 2008.

(4) Særligt Eurobarometer 297 Holdninger til radioaktivt affald (juni 2008).

(5) P. Vandenplas, G. H. Wolf: 50 years of controlled nuclear fusion in the European Union, Europhysics News, 39, 21 (2008).

(6) KOM(2007) 794 endelig af 12. december 2007.

(7) NIA: Nuclear Industry association. The Uk capability to deliver a new nuclear build programme 2008 update.

(8) DGEMP — Couts de reference de la production electrique Ministère de l’économie des finances et de l’indstrie — Decembre 2003.

(9) Storm van Leeuwen, Nuclear power — the energy balance (2008), www.stormsmith.nl.

(10) World Nuclear Association, www.world-nuclear.org/info/info.html.

(11) Dr. Brüske-Hohlfeld, GSF, Neuherberg; Prof. Greiser BIPS, Bremen; Prof. Hoffmann, Uni Greifswald; Dr. Körblein, Umweltinstitut München; Prof. Jöckel, Uni Essen Duisburg; PD Dr. Küchenhoff, LMU München; Dr. Pflugbeil, Berlin; Dr. Scherb, GSF, Neuherberg; Dr. Straif IARC, Lyon; Prof. Walther; Uni München; Prof. Wirth, Wuppertal; Dr. Wurzbacher, Umweltinstituts München.

(12) Mélanie White-Koning, Denis Hémon, Dominique Laurier, Margot Tirmarche, Eric Jougla, Aurélie Goubin, Jacqueline Clave.

(13) Eau France e IFEN Institut Français de l’Environnement — data vedrørende forbruget i 2004.

(14) GIF Generation IV International Forum 2008.