KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 11.10.1995 
KOM(95)465 endelig udg. 
DEN EUROPÆISKE 
BESKÆFTIGELSESSTRATEGI: 
SENESTE FREMSKRIDT OG PERSPEKTIVER 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN OM 
TENDENSERNE OG UDVIKLINGEN INDEN FOR 
BESKÆFTIGELSESSYSTEMERNE I DEN EUROPÆISKE UNION 

INDHOLD 
I RESUME OG KONKLUSIONER 4 
II VÆKST OG BESKÆFTIGELSEN: 
MAKROØKONOMISKE UDSIGTER OG KRAV TIL DEN ØKONOMISKE 
POLITIK 10 
1) den nuværende opsvingsproces 10 
2) makroøkonomiske tiltag til fremme af vækst og beskæftigelse 11 
3) illustrative scenarier på mellemlang sigt 13 
4) makroøkonomiske risici for væksten og beskæftigelsen 15 
III. DET INDBYRDES FORHOLD MELLEM MAKROØKONOMISK 
POLITIK OG STRUKTURPOLITIK 16 
1) konkurrenceevnen og beskæftigelsen 18 
2) arbejdsmarkedspolitik 20 
IV. BESKÆFTIGELSEN OG DE FEM ESSEN-PRIORITER 28 
1) fremme af investering i erhvervsuddannelse 29 
2) større stigning i antallet af arbejdspladser 33 
3) reduktion af de indirekte lønomkostninger 39 
4) en mere effektiv arbejdsmarkedspolitik 43 
5) styrkelse af foranstaltningerne til fordel for grupper, der er særligt 
hårdt ramt af arbejdsløshed 47 
V. HORISONTALE SPØRGSMÅL 52 
1) tendenser vedrørende beskæftigelsen i små og mellemstore 
virksomheder (SMV) 51 
2) strukturfondene og beskæftigelsen 56 
3) økonomisk vækst, miljø og beskæftigelse 58 
4) sociale ydelser, beskatning og arbejdsmarkedet . 62 
BILAG: Konklusionerne vedrørende beskæftigelsen fra Det Europæiske Råds møde 
i ESSEN 

DEN EUROPÆISKE BESKÆFTIGELSESSTRATEGI: 
SENESTE FREMSKRIDT OG PERSPEKTIVER 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN OM 
TENDENSERNE OG UDVIKLINGEN INDEN FOR 
BESKÆFTIGELSESSYSTEMERNE I DEN EUROPÆISKE UNION 
På mødet den 9. og 10. december 1994 i Essen bekræftede Det Europæiske Råd igen, at 
det prioriterer bekæmpelse af arbejdsløshed og fremme af lige muligheder. For at sikre 
en afgørende forbedring af beskæftigelsessituationen er det ikke blot nødvendigt med 
vedvarende vækst på ny, der skal også gennemføres strukturelle reformer på 
arbejdsmarkedet, og derfor identificerede man fem prioriterede aktionsområdet med 
henblik på at løse de strukturelle beskæftigelsesproblemer (bilag 1). Det Europæiske Råd 
opfordrede medlemsstaterne til at omsætte henstillingerne på hvert af de pågældende 
områder til et flerårigt program. Det henstillede endvidere til Rådet (social- og 
arbejdsministrene), Rådet (økonomi og finans) samt Kommissionen at følge udviklingen 
i beskæftigelsen nøje, at undersøge medlemsstaternes tilsvarende politikker og at aflægge 
rapport til Det Europæiske Råd hvert år, første gang i december 1995, om nye fremskridt 
på arbejdsmarkedet. Endelig anmodede Det Europæiske Råd om en undersøgelse af 
beskatnings- og støtteordningernes betydning for mulighederne for at udbyde og tage 
arbejde på den ene side og forholdet mellem økonomisk vækst og miljø på den anden. 
På mødet i Cannes i juni 1995 fremhævede Det Europæiske Råd, at medlemsstaterne 
bliver nødt til at øge deres indsats for at gennemføre strukturelle reformer på 
arbejdsmarkedet i overensstemmelse med de fem retningslinjer, der blev fastlagt i Essen. 
Endvidere anmodede det Rådet og Kommissionen om dels at sikre, at der udfoldes store 
bestræbelser i forbindelse med udarbejdelsen af den rapport, der blev omtalt på mødet i 
Essen, om forholdet mellem økonomisk vækst og miljø samt konsekvenserne heraf for 
den økonomiske politik, dels at undersøge de gensidige fordele ved yderligere 
koordinering af den økonomiske politik og strukturpolitikken. 
Denne meddelelse er tænkt som Kommissionens første bidrag til den proces, der blev 
iværksat i Essen. Rapporten tager sigte på at analysere de vigtigste tendenser og 
væsentligste aspekter ved medlemsstaternes seneste politik på de områder, man 
prioriterede i Essen, med det formål at identificere eksempler på god praksis og fremme 
formidlingen heraf. Endvidere indeholder den Kommissionens første delsvar på det 
spørgsmål, der blev rejst i Cannes, om koordinering af den økonomiske politik og 
strukturpolitikken. 
Meddelelsen bør kunne give det nødvendige grundlag for udarbejdelsen af den første 
årsrapport om beskæftigelsen, som skal forelægges for Det Europæiske Råd på mødet i 
Madrid. 
I. RESUME OG KONKLUSIONER 
Konklusionen på denne rapport er, at Europas svar på krisen inden for beskæftigelsen 
ikke forudsætter et valg mellem stor vedvarende arbejdsløshed på den ene side og større 
uligheder og fattigdom på den anden. Det er muligt at bekæmpe arbejdsløshed og 
forbedre den samlede beskæftigelsessituation uden at skabe en nye klasse af fattige 
arbejdstagere og uden at opgive vore høje ambitioner med hensyn til social beskyttelse. 
For at nå dette mål er det nødvendigt at mobilisere alle kræfter og gøre en velkoordineret 
indsats på to områder samtidig: 
gennemføre en makroøkonomisk politik, som dels genopretter balancen i de 
offentlige finanser, dels giver erhvervslivet mulighed for at udvikle sig og skabe 
nye arbejdspladser, særlig små og mellemstore virksomheder 
gennemføre en omfattende strukturpolitik, først og fremmest ved at erstatte passiv 
arbejdsmarkedspolitik med aktiv. 
Ovennævnte er hovedformålet med den beskæftigelsesstrategi, som Det Europæiske Råd 
vedtog i Essen i 1994, en strategi, som nu er ved at blive gennemført. Medlemsstaterne 
er i færd med at indarbejde denne strategi i deres egne flerårige programmer, som alle 
skulle foreligge inden Det Europæiske Råds møde i Madrid. Denne generelle rapport viser 
tydeligt dybden og bredden i den løbende omlægning af arbejdsmarkedspolitikken i 
retning af en mere aktiv politik. Samtidig foregår der også en omlægning inden for 
socialsikringssystemerne. Endelig er arbejdsmarkedets parter ved at gennemføre ændringer 
inden for de kollektive forhandlingsordninger, ændringer som medvirker til at forbedre 
den makroøkonomiske balance og skabe arbejdspladser. 
I de kommende år vil resultaterne af denne proces skridt for skridt forbedre vilkårene for 
økonomisk vækst og beskæftigelse. Men for at sikre en mere effektiv bekæmpelse af 
arbejdsløsheden er det nødvendigt, at både medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter 
på ny påtager sig at gøre en stor indsats herfor. 
Ovennævnte er af indlysende økonomiske, sociale og politiske grunde af stor betydning 
på kort sigt, men er endnu vigtigere på lang sigt i betragtning af den demografiske 
udvikling i Unionen. 
Vækst og beskæftigelse: makroøkonomiske perspektiver og krav til den politik, der 
skal føres 
1. Arbejdsløsheden var på sit højeste, dvs. 11,4%, i midten af 1994, og er kun faldet 
langsomt for nu at ligge på 10,6%. Det er både nødvendigt med en indsats på det 
makroøkonomiske plan og på det strukturpolitiske område, hvis arbejdsløsheden 
skal reduceres til et acceptabelt niveau på længere sigt. Samspillet mellem 
makroøkonomiske og strukturelle foranstaltninger indebærer endvidere, at det er 
nødvendigt at koordinere gennemførelsen af aktioner, både inden for og mellem 
de enkelte lande indbyrdes. 
2. Det er muligt for Unionens økonomi at føre til tilfredsstillende vækst og dermed 
jobskabelse. Med henblik herpå bør de imponerende resultater i form af 
stabilitetsfremmende rammer bevares og styrkes, særlig for så vidt angår 
konsolideringen af de offentlige finanser. En sund offentlig økonomi går hånd i 
hånd med en tilfredsstillende vækst. En sund offentlig økonomi er en forudsætning 
for vedvarende vækst på mellemlang sigt. En sådan vækst er så igen en 
forudsætning for jobskabelse, men kan dog ikke løse arbejdsløshedsproblemet 
alene. Én tilfredsstillende vækst giver dog det spillerum, der skal til for at 
gennemføre effektiv arbejdsmarkedspolitik. 
3. Det tilfredsstillende væksttempo i slutningen af 1980erne blev afbrudt af en 
stabiliserende opbremsning i begyndelsen af 1990erne, men de grundlæggende 
positive vækstfaktorer har ikke ændret sig og er endog styrket med hensyn til 
visse aspekter. Selvom den seneste uro på valutamarkederne har givet anledning 
til større usikkerhed, oplever Unionen et eksportbaseret opsving, som tager 
udgangspunkt i europæiske virksomheders helt fundamentalt bedre 
konkurrencemæssige stilling og betingelserne for dynamisk vækst uden for 
Europa. Rentabiliteten er fortsat god og danner således grundlag for investeringer, 
som fører til jobskabelse. Renteniveauet er faldet, både for de korte og de lange 
renter, hvilket har haft en positiv virkning på forventningerne og tiltroen til den 
økonomiske udvikling. Endelig gennemføres der strukturforanstaltninger på mange 
områder, bl.a. på arbejdsmarkedet, som er ved at blive mere fleksibelt. 
4. Ligesom målet i 1980erne var lav inflation, er hovedhjørnestenen i 1990erne en 
sund offentlig økonomi. Alle medlemsstater har reduceret eller planlægger at 
reducere deres underskud til under 3% af BNP på mellemlang sigt. Denne politik 
skal videreføres - og udvides, hvis der registreres afvigelser fra 
konsolideringskursen. Endvidere skal strukturbetingede underskud reduceres 
betydeligt eller fjernes fuldt ud for at skabe det nødvendige spillerum. Der er 
enighed om, at en sund offentlig økonomi og vedvarende vækst er med til at 
skabe vækst på mellemlang sigt, men i rapporten konkluderes det, at den 
finanspolitiske konsolidering, forudsat at den er troværdig, kan have betydelige 
konsekvenser for investering og beskæftigelse selv på kort sigt i kraft af den tillid, 
foranstaltningen skaber i den private sektor, og den reduktion, der følger i 
risikopræmien for renter (den såkaldte "crowding-in effect"). 
5. Lønudviklingen spiller fortsat en vigtig rolle for udsigterne på arbejdsmarkedet. 
Nominelle lønstigninger, som er i overensstemmelse med lav inflation, og reelle 
lønstigninger, som ligger under produktivitetsstigningerne, som defineret i de 
brede retningslinjer for den økonomiske politik, er en forudsætning for en 
yderligere forbedring af rentabiliteten. 
6. Gennemføres hele den makroøkonomiske del under de omtalte brede 
retningslinjer, åbner det mulighed for en investeringsbaseret vækst på 3-3,5% pr. 
år i perioden 1995-2000. Investeringerne vil kunne stige fra 19 til ca. 23% af 
BNP, dvs. næsten op til den procentsats, der er angivet i Kommissionens hvidbog. 
Der vil således kunne skabes mere end 11 millioner nye arbejdspladser, hvilket 
vil føre til et fald i arbejdsløsheden til ca. 7,5 % inden udgangen af år 2000. Den 
meget positive udvikling i retning af budgetbalance skyldes to forhold: den 
tilfredsstillende vækst, som fjerner den konjunkturbetingede del af underskuddet, 
samt de foranstaltninger, der er truffet for at reducere den strukturbetingede del 
af underskuddet væsentligt. Men den politik, der er nødvendig på det 
makroøkonomiske område, skal suppleres med strukturelle foranstaltninger for at 
sætte hastighedsbegrænsningerne for vækst i vejret og gøre det lettere for 
arbejdstagerne at finde arbejde, og dermed åbne mulighed for at nå hvidbogens 
mål, som er at halvere arbejdsløsheden pr. år 2000. 
Samspillet mellem politikken på det makroøkonomiske plan og strukturpolitikken 
7. For at nå frem til dette gunstige resultat uden at skabe spændinger er 
Fællesskabets strategi på beskæftigelsesområdet karakteriseret ved en kombination 
af makroøkonomiske og strukturpolitiske foranstaltninger, som supplerer hinanden 
gensidigt både på nationalt plan og på fællesskabsplan. Strukturreformerne udvider 
produktionspotentialet og skaber dermed dynamik, og ved at reducere 
strukturarbejdsløsheden åbner de mulighed for en større beskæftigelsesgrad uden 
et negativt inflationspres, og således kan der med de stabile forhold føres en 
mindre restriktiv monetær politik. Ved at gennemføre sammenhængende 
strukturforanstaltninger samtidig i medlemsstaterne vil man følgelig få et større 
spillerum for de makroøkonomiske foranstaltninger både på nationalt plan og på 
fællesskabsplan. 
8. De strukturpolitiske foranstaltninger er koncentreret om to områder, (a) forbedring 
af konkurrenceevnen og tilskyndelse til nyskabelser, og det skal ske ved at 
fremme produktivitetsstigninger og omsætte dem til nye arbejdspladser gennem 
relative priser og sektorbestemte ændringer; (b) omlægning af 
arbejdsmarkedspolitikken, således at den bliver mere aktivt, og det skal ved at 
påvirke både udbud og efterspørgsel. 
På udbudssiden omfatter de pågældende foranstaltninger almen uddannelse, 
erhvervsuddannelse og omskoling, erhvervsvejledning og støtteundervisning samt 
mobilitetsfremmende foranstaltninger. Det drejer sig kort sagt om at anbringe den 
ønskede person med de nødvendige kvalifikationer i den rigtige stilling og dermed 
forbedre økonomiens vækstmuligheder. På efterspørgselssiden omfatter 
foranstaltningerne incitamenter til at skabe arbejdspladser, som er i 
overensstemmelse med ikke-inflationsskabende vækst. Det omfatter en mere 
fleksibel tilrettelæggelse af arbejdstiden og lokale initiativer, som tager sigte på 
at forbedre tjenesteydelserne, samt en tilpasning af de ikke-lønmæssige udgifter. 
Jo mere de pågældende foranstaltninger målrettes med henblik på at fa arbejdsløse 
i arbejde, jo lettere bliver det at forene stabile priser med øget beskæftigelse. 
9. Det er vigtigt at anerkende det samspil, der findes mellem makro- og 
mikrodimensionerne i den politik, der føres på det økonomiske område for at løse 
problemerne på arbejdsmarkedet. Begge dimensioner skal gennemføres samtidig 
for at undgå skadelige virkninger. Med en ukoordineret fremgangsmåde vil man 
mindske chancerne betydeligt for at udnytte de i grunden favorable 
vækstbetingelser, som gør sig gældende i øjeblikket. 
Beskæftigelsen og de fem prioriteter fra Essen-topmødet 
10. Med hensyn til den måde, arbejdsmarkedet fungerer på, viser meddelelsen, at 
medlemsstaterne har gjort en stor indsats for at definere sammenhængende 
nationale programmer for beskæftigelsen på mellemlang sigt samtidig med, at de 
har integreret de forskellige prioriteter fra Essen-topmødet i de seneste eller 
igangværende reformer af arbejdsmarkedet og beskæftigelsessystemerne. 
11. Udarbejdelsen af de pågældende programmer bør i høj grad videreføres, og man 
bør særlig koncentrere sig om: 
forpligtelserne til at øge og forbedre investeringerne i erhvervsuddannelse, 
med en prioritering af foranstaltninger til fordel for arbejdsløse og af 
erhvervsuddannelse, som virksomhederne organiserer for deres egne 
arbejdstagere; 
udvikling af og fremme af formidling af oplysninger om forskellige 
fremgangsmåder ved tilrettelæggelse af arbejdstiden, med øget 
beskæftigelse samt en vurdering af de pågældende arbejdspladser og uden 
negative følger for den sociale beskyttelse eller for fremme af lige 
muligheder; 
en mere detaljeret analyse af virkningerne af foranstaltninger til reduktion 
af lønomkostninger, særlig i forhold til målgrupper, og en mere 
systematisk gennemgang af alternativer til finansiering af social sikring; 
fremme af lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer, særlig ved 
forbedring af de retlige, skatte- og afgiftsmæssige samt finansielle rammer 
for de pågældende aktiviteter, og ved tilskyndelse af effektive lokale 
initiativer til fordel herfor; 
yderligere bestræbelser for at gøre beskæftigelsespolitikken aktiv - særlig 
ved at tilpasse arbejdsformidlingerne - samtidig med, at man bevarer et 
højt socialt beskyttelsesniveau; 
øget opmærksomhed omkring de mest berørte kategorier: 
• unge: alle bør sikres almen uddannelse, erhvervsuddannelse eller 
erhvervserfaring, som er tilstrækkelig til at gøre det muligt at finde 
arbejde; 
• langtidsledige, som bør tilbydes uddannelse, omskoling eller 
indslusning på arbejdsmarkedet, inden de når grænsen for 
langtidsledighed; 
• kvinder: man bør fortsat være opmærksom på bekæmpelse af 
kønsadskillelse på arbejdsmarkedet, i overensstemmelse med 
retningslinjerne, som blev vedtaget på konferencen i Peking, og det 
4. handlingsprogram for lige muligheder. 
Horisontale spørgsmål 
På topmøderne i Essen og Cannes anmodede Det Europæiske Råd om specifikke analyser 
af beskæftigelsen set i forhold til miljø, små og mellemstore virksomheder samt 
beskatnings- og socialsikringssystemerne. Disse temaer omtales i meddelelsen, hvor man 
også kommer ind på strukturfondenes bidrag til beskæftigelsen, da det er af stor 
betydning. 
12. Man bør maksimere små og mellemstore virksomheders bidrag til forbedring af 
beskæftigelsessituationen ved hjælp af hensigtsmæssige tilpasninger af deres 
retlige, skatte- og afgiftsmæssige samt finansielle rammer og ved at fremme deres 
investeringer i uddannelse. 
13. Jobskabelse i miljøsammenhæng forudsætter, at der udvikles tilskyndende 
foranstaltninger, herunder på det skattemæssige område, samt at der i højere grad 
tages hensyn til miljøet i forbindelse med den politik, der føres inden for de 
forskellige sektorer, særlig på energiområdet, på transportområdet og inden for 
landbruget. Denne form for integration anbefales i det femte handlingsprogram på 
miljøområdet og har vist sig at føre til netto jobskabelse. Man bør derfor i højere 
grad integrere miljøet for på den måde at gøre økologiske virksomheder mere 
konkurrencedygtige og bringe EU tættere på en vedvarende udvikling. 
14. Med bevillinger på 170 mia ECU for perioden 1994-1999 er strukturfondene et 
vigtigt led i fællesskabsstøtten til fremme af beskæftigelsen og de foranstaltninger, 
der blev identificeret på Det Europæiske Råds seneste møder i Essen og Cannes. 
Dette forhold indebærer større overensstemmelse mellem beskæftigelsesfremme 
og investeringer i fysisk kapital samt udvidelse af investeringer i menneskelige 
ressourcer. 
Med hensyn til strukturfondenes instrumenter bør man tilskynde de 
foranstaltninger, der tager sigte på at fremme basisuddannelse og efter- og 
videreuddannelse, vækst, som i højere grad er jobskabende, samt 
fremgangsmåder, der tilskynder solidaritet, integration og fremme af lige 
muligheder. 
15. I forbindelse med den igangværende undersøgelse af beskatnings- og 
støtteordninger skal der tages hensyn til forskellige forhold med henblik på at 
fjerne eventuelle hindringer for jobskabelse og jobsøgning. 
den tendens, der i de senere år har været til at øge beskatningen af 
arbejdskraften, særlig af de lave lønninger, skal vendes; 
balancen mellem beskatnings- og støttesystemer skal tilskynde til 
jobskabelse eller jobsøgning, således at man undgår negative virkninger, 
som f.eks. at arbejdstagere fanges i arbejdsløshed eller holdes fast i 
lavtlønnet arbejde; 
de europæiske socialsikringer skal bevare deres vigtigste funktioner, og det 
høje beskyttelsesniveau skal bibeholdes. 
Konklusioner 
16. Essen-processen er startet, både med hensyn til den politik, der føres på det 
makroøkoomiske plan, og strukturpolitikken. Medlemsstaterne må holde kursen 
med hensyn til politikken på det makroøkonomiske område, fortsætte 
sammenkædningen af den pågældende politik og strukturpolitikken på 
beskæftigelsesområdet og inden for arbejdsmarkedet, særlig i forbindelse med 
iværksættelsen og opfølgningen af de flerårige programmer, samt udvide 
foranstaltningerne vedrørende tilpasning af beskæftigelsessystemerne 
17. Den hyppige udveksling af synspunkter, som finder sted mellem medlemsstaterne 
og med Kommissionen om opfølgningen af henstillingerne fra Essen-topmødet, 
har vist, hvilken øget værdi der ligger i samråd på europæisk plan, som har til 
formål at identificere eksempler på optimal praksis og eventuelt åbne mulighed 
for at formidle oplysninger herom. Samråd om den politik, der føres på 
beskæftigelsesområdet, og om gennemførelsen af de fælles målsætninger, der er 
vedtaget på dette område, bør videreføres og udvides. 
Dette samråd indebærer analyser og evalueringer, særlig ved hjælp af fælles 
indikatorer, som udvikles efterhånden. 
18. Hvorvidt de offentlige myndigheders foranstaltninger på beskæftigelsesområdet er 
effektive, afhænger i høj grad af, om myndighederne kan mobilisere de 
samfundsøkonomiske aktører på alle niveauer. Det gælder for institutioner på 
samtlige geografiske niveauer, som skal indgå aktivt i beskæftigelsesstrategierne. 
Derudover har arbejdsmarkedets parter hovedansvaret for at udnytte de stadig flere 
muligheder, der findes inden for rammerne af arbejdsmarkedsreformen. Derfor 
lægger Kommissionen stor vægt på, at arbejdsmarkedets parter deltager aktivt i 
gennemførelsen af henstillingerne fra Essen-topmødet, og på det bidrag, de yder 
til opfølgningen heraf. Definition og gennemførelse af flerårige nationale 
programmer burde være det ideelle middel til en sådan mobilisering. 
II. VÆKST OG BESKÆFTIGELSEN: 
MAKROØKONOMISKE UDSIGTER OG KRAV TIL DEN ØKONOMISKE 
POLITIK 
1) DEN NUVÆRENDE OPSVINGSPROCES 
Efter en stagflationsperiode i kølvandet på det andet olieprischok kendetegnedes Unionens 
økonomi af en uafbrudt og jævnt accelererende proces igennem 1980'erne. Navnlig i 
sidste halvdel af 1980'erne skete der en stærk ekspansion i den økonomiske aktivitet og 
en forbedring af udviklingen på arbejdsmarkedet. I perioden 1986-1990 voksede BNP 
med 3,3% pr. år i Unionen. Denne stærke vækst medførte, at der blev skabt mere end 
9 millioner nye job, og at arbejdsløsheden reduceredes med mere end 2 procentpoint til 
7,6% i 1990. 
Det forhold, at vækstraten i en årrække var højere end den potentielle vækst, resulterede 
i, at Unionens økonomi ved 1980'ernes slutning var overophedet. I gennemsnit for 
Unionen medførte dynamikken i økonomien kapacitetsbegrænsninger, en væsentlig 
forringelse af betalingsbalancesituationen, et tiltagende inflationspres og en acceleration 
i lønstigningerne. Som reaktion på denne udvikling blev pengepolitikken gradvist 
strammet i slutningen af 1980'erne. Finanspolitikken forblev imidlertid slap og blev sågar 
ekspansiv, således at de pengepolitiske vilkår som følge af myndighedernes stabilitets-
målsætning måtte strammes kraftigt på trods af den begyndende svækkelse af den 
økonomiske aktivitet. Den finanspolitiske impuls, der udgik fra den tyske genforening, 
bidrog til en endnu mere forvreden policy-mix. Det uundgåelige konjunkturtilbageslag 
slog over i en direkte recession - hovedsagelig som et resultat af den manglende balance 
i de makroøkonomiske politikker - hvilket afspejlede en stabilitetskonflikt. Efter en lille 
vækst på 1% i 1991-1992 faldt til reale BNP med 0,5% i 1993 og i perioden 1992-1994 
mistede Unionen mere end 5,5 millioner job. 
Siden 1993 har det økonomiske opsving i Unionen været stærkere end forventet. Takket 
været dynamiske eksportmarkeder uden for Unionen og de europæiske virksomheders 
forbedrede konkurrencestilling har eksporten virket som den initiale drivkraft. 
Vækstimpulserne fra den eksterne sektor har styrket investeringerne, som skønnes at give 
det vigtigste bidrag til væksten. Det private forbrug er i øjeblikket ret afdæmpet, men 
forventes gradvist at vokse i takt med accelererende husholdningsindkomster, som 
efterhånden understøttes af en stigende beskæftigelse og positive - men beskedne -
reallønsstigninger. Arbejdsløsheden, der toppede i 1994 med 11,4%, er faldet som 
forventet til 10,6% af arbejdsstyrken. 
10 
Siden indeværende års begyndelse, og navnlig efter valutaturbulensen i foråret, ser det ud 
til, at den økonomiske ekspansion i Unionen er ved at miste dampen. En pause i 
opsvingsprocessen giver ikke i sig selv anledning til at frygte, at det nuværende opsving 
vil blive bremset. En afmatning efter flere kvartaler med opsving svarer helt til de 
historiske erfaringer, særlig da den første fase i den aktuelle konjunkturbevægelse har 
været stærk, og da pausen i vid udstrækning afspejler et skift i de faktorer, der skaber 
konjunkturopgangen (fra eksport til investeringer). En vis afdæmpning afvæksten synes 
i øvrigt at være hensigtsmæssig på baggrund af den hurtige absorption af den ledige 
kapacitet sidste år. 
Hvad der er vigtigere, er, at de vigtigste faktorer, som skaber den økonomiske aktivitet, 
fortsat peger i den rigtige retning: i) styrken i den eksterne efterspørgsel er fortsat kraftig, 
og EU's konkurrencestilling fortsætter med at forbedres som illustreret af den fortsatte 
vækst i den reale verdensimport i år, eksklusive EU, på omkring 11% på årsbasis og 
Unionens positive handelsbalance, der skønnes at udgøre 1,6% af BNP for 1995 mod 
minus 0,4% i 1992; ii) kapitalafkastet er fortsat højt med et indeks på 96,5 i 1995 for 
EUR15 sammenlignet med 85 i gennemsnit for perioden 1986-90 og er dermed næsten 
tilbage på niveauet i 1960'erne (100), og der forventes yderligere betydelige forbedringer 
(99,3 i 1996 ifølge de aktuelle prognoser); iii) inflationen er markant lavere end i tidligere 
perioder med en stabil inflationsrate på 3,2% for EUR15 siden 1994, hvilket er det bedste 
resultat siden 1960'erne og fremmer indgåelse af moderate lønoverenskomster, og det er 
usandsynligt, at inflationen vil stige særlig meget under ekspansionen på baggrund af de 
pengepolitiske myndigheders stærke vilje til at sikre prisstabilitet, ligesom den øgede 
globale konkurrence i denne forbindelse også spiller en rolle; iv) rentesatserne er blevet 
væsentligt reduceret (de tyske rentesatser er mere end 200 basispoint lavere end ved 
udgangen af 1993, og gennemsnittet af de lange rentesatser for EU som helhed er 100 
basispoint lavere end i foråret 1995; v) konjunkturundersøgelsen fra foråret 1995 
vedrørende investeringsplanerne peger på en meget stærk investeringsudvikling (en 
stigning på 13% i reale termer i år). 
2) MAKROØKONOMISKE TILTAG TIL FREMME AF VÆKST OG BESKÆFTI­
GELSE 
De successive overordnede økonomisk-politiske retningslinjer, som Rådet har vedtaget 
siden december 1993, beskriver de økonomisk-politiske tiltag, der er nødvendige for at 
realisere Unionens to vigtigste målsætninger. Disse tiltag sigter på at overvinde den 
aktuelle vækstpause og omdanne opsvinget til en stærk og ikke-inflationær vækst- og 
jobskabelsesproces på mellemlang sigt. De tager samtidig sigte på at tilvejebringe den 
nødvendige grad af konvergens for at sikre en gnidningsløs overgang til Unionens tredje 
fase. Denne fase vil ikke blot sikre, at de potentielle fordele ved det indre marked 
realiseres, men vil også styrke Unionens vækst- og beskæftigelsesproces. 
Den nødvendige makroøkonomiske ramme karakteriseres ved følgende: 
en stabil i tetsorienteret monetær politik, som understøttes af en passende løn- og 
budgetudvikling 
en nominel lønudvikling, som er forenelig med at skabe og sikre en lav inflation 
og positive, men moderate reallønsstigninger, der imidlertid skal være lavere end 
den årlige vækst i arbejdsproduktiviteten, vil medføre en yderligere forøgelse af 
kapitalafkastet. Kapitalafkastforøgelsen er nødvendig for at styrke investeringerne 
på baggrund af en højere kapital koefficient end i 1960'erne. Desuden nødven­
diggør vedvarende høje real rentesatser en højere rentabilitet for at tiltrække 
investeringer i denne størrelsesorden. En forbedret rentabilitet er en væsentlig 
forudsætning for en stærk vækst i kapaciteten og i beskæftigelsesskabende 
investeringer. I denne forbindelse skal det først og fremmest sikres, at en øget 
rentabilitet faktisk medfører højere produktive investeringer. De foreliggende 
erfaringer og prognoser peger i denne retning; 
en videreførelse af den betydelige og troværdige budgetkonsolidering, der har 
fundet sted i de fleste medlemsstater, i overensstemmelse med målsætningerne i 
deres konvergensprogrammer. En nøje overholdelse af den planlagte budget­
konsolidering og af konvergensprogrammerne skulle medføre et tillidsinduceret 
fald i de lange rentesatser og til en reduceret risiko for turbulens på valuta­
markederne. Troværdige finanspolitiske sparebestræbelser ville også bidrage til at 
gøre de pengepolitiske vilkår mindre restriktive, idet de ville mindske 
inflationsforventningerne og sænke de korte rentesatser. En øget og hurtig indsats 
for væsentligt at reducere de strukturelle budgetunderskud (det vil sige renset for 
konjunkturbestemte påvirkninger) er derfor ikke en hindring, men en nødvendig 
forudsætning for en højere og holdbar vækst og beskæftigelse. Særligt i lande med 
store budgetunderskud og en stor offentlig gæld (som f.eks. Italien) vil troværdige 
og hurtigt virkende konsolideringsbestræbelser sandsynligvis medføre et kraftigt 
fald i risikopræmierne på rentesatserne, hvilket igen vil bidrage til at mindske 
budgetunderskuddene og øge investor- og forbrugertilliden. Sådanne positive 
"crowding-in"-virkninger kan meget vel, selv på kort sigt, mere end opveje de 
traditionelle negative efterspørgsel svi rkninger, der følger af en finanspolitisk 
konsolidering. Erfaringer i lande som Irland (1987-90) og Danmark (1982-86) 
viser klart, at en troværdig budgetpolitisk konsol i deri ngsstrategi kan gå hånd i 
hånd med en højere, og ikke lavere, økonomisk vækst og beskæftigelse. Omvendt 
har man i nogle lande observeret, at en hurtig og voldsom forværring af 
budgetstillingen har undermineret pris- og valutakursstabiliteten såvel som 
troværdigheden i pengepolitikken med negative virkninger for den økonomiske 
vækst og jobskabelsen. 
Disse rammebetingelser, som skal opfyldes for igen at fa en varig og beskæftigelses-
skabende vækstproces, er der nu bred enighed om i Fællesskabet, og de støttes stærkt af 
arbejdsmarkedets parter i EU-landene1. Eksistensen af en sådan generel konsensus er et 
1 "The Social Partners guidelines for turning recovery into a sustained and job-creating growth 
12 
vigtigt tillidsskabende element. Som helhed ser Fællesskabets og medlemsstaternes 
økonomiske politikker desuden ud til at følge den kurs, der er udstukket i de overordnede 
retningslinjer. Der er imidlertid et klart behov for en yderligere målbevidst indsats for at 
gøre vækst og beskæftigelsesudsigterne på kort og mellemlang sigt overbevisende. 
3) ILLUSTRATIVE SCENARIER PÅ MELLEMLANG SIGT 
Vækstfremskrivninger på mellemlang sigt2 viser, hvordan udviklingen i den europæiske 
økonomi kunne blive, hvis der var tale om en fuldstændig og samordnet implementering 
af den makroøkonomiske del af de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer og 
konvergensprogrammerne. Modelsimulationerne viser, at sådanne politikker ville placere 
Den Europæiske Union på en vækstbane på mellem 3 og 3!/2% pr. år frem til år 2000, 
med en gradvis udnyttelse af ledig kapacitet, uden at der bliver tale om overophedning, 
og en jævn styrkelse af EU's vækstpotentiel. I denne proces er arbejdsudbuddet en vigtig 
vækstfaktor, da der er et væsentligt arbejdsstyrkepotentiel på næsten 18 millioner 
arbejdsløse, yderligere 9 millioner, der ifølge undersøgelserne ønsker at arbejde, og 
yderligere 4 millioner deltidsarbejdstagere, som er villige til at arbejde fuldtids. På det 
korte og mellemlange sigt ligger den begrænsende vækstfaktor imidlertid i kapacitets-
investeringer og beskæftigelsesskabende investeringer. Den optimale makroøkonomiske 
vækstproces skulle således kendetegnes ved følgende: 
investeringsledet vækst med kapital udgifter, der vokser dobbelt så hurtigt som 
BNP (dvs. mellem 6 og 7% pr. år), og som er passende afbalanceret med et 
moderat voksende privatforbrug (dvs. 2!/2-3% pr. år). En stigning i investeringerne 
af denne størrelsesorden i perioden ville nå det mål, der er skitseret i 
Kommissionens hvidbog, nemlig en investeringskvote på 23% af BNP i år 2000; 
EU's potentielle vækstrate ville så gradvis stige fra under 2V2% i øjeblikket til 
omkring 3'/2% ved periodens udgang 
yderligere fremskridt henimod prisstabilitet med en inflation, der falder fra den 
nuværende inflationsrate på omkring 3% til tæt på 214%, samt en væsentligt 
forbedret priskonvergens mellem medlemsstaterne 
en trend i den nominelle og reale lønudvikling, der overholder betingelserne for 
at opnå prisstabilitet, og en rentabilitet som forklaret i kravene til den økonomiske 
politik 
en gradvis, men væsentlig reduktion af budgetunderskuddene, der på mellemlang 
sigt bør falde til et godt stykke under Maastricht-referenceværdien på 3% af BNP, 
hvilket vil bidrage til at fremme erhvervsinvesteringerne og til en væsentlig 
proces". Joint Opinion by the Macroeconomic Group of the Social Dialogue, 16. maj 1995. 
Disse makroøkonomiske fremskrivninger blev diskuteret på mødet i Medium-term Expert Group 
den 22. juni 1995. Der var enighed om, at de var i overensstemmelse med de økonomisk-politiske 
antagelser. Ligesom enhver anden modelsimulation er disse resultater underkastet begrænsninger 
som følge af det forhold, at modeller er forenklinger af virkeligheden. 
13 
forøgelse af den samlede opsparing, som er nødvendig for at opnå en holdbar 
finansiering af den nødvendige forøgelse af investeringskvoten. 
En sådan vækstproces kunne resultere i, at der oprettes mere end 11 millioner nye job i 
perioden 1995-2000, hvilket ville medføre et fald i arbejdsløshedsprocenten til omkring 
7'/2% ved år 2000. Dette kan opnås ved at føre en fornuftig makroøkonomisk politik. Selv 
om dette ville være et imponerende resultat, ville det stadigvæk være langt fra de mål, 
der findes i Kommissionens hvidbog om at nedbringe arbejdsløsheden til halvdelen. Hvis 
der skal nås bedre resultater, er det nødvendigt, at strukturpolitikken giver yderligere 
bidrag (jf. kapital III og IV). 
I denne sammenhæng bør der nævnes to punkter. For det første er vækstintervallet på 3-
3!/2% sandsynligvis det højeste, man med rimelighed kan opnå ved de makroøkonomiske 
politikker frem til år 2000, uden at skabe overophedning. På den anden side er 
arbejdsløshedstrenden meget følsom over for væksten i produktionen. Fremskrivningen 
på mellemlang sigt viser, at en årlig BNP-vækst, som kun er Vi point lavere end det der 
regnes med over perioden 1996-2000, ville give en arbejdsløshedsprocent i år 2000 på 
9% i stedet for på 7'/2% i det optimale scenario. 
For det andet vil samordnede og velafbalancerede makroøkonomiske politikker samt 
faldet i arbejdsløsheden i sig selv bidrage til en forbedring af budgetbalancen, således at 
den lettere nås. I det optimale makroøkonomiske scenario på mellemlang sigt, der er 
beskrevet ovenfor, kunne budgetunderskuddet falde fra 5,5% af BNP i 1994 til 0,5% i 
2000 i gennemsnit i Unionen, således at det strukturelle underskud praktisk taget bliver 
elimineret. Af denne reduktion på 5 procentpoint vil de automatiske budgetvirkninger -
der særlig kan tilskrives højere beskæftigelse og en lavere rentebyrde på den offentlige 
gæld - udgøre 2,5% af BNP, således at den resterende diskretionære finanspolitiske 
indsats / gennemsnit for medlemsstaterne kun skal være på omkring 2,5% af BNP (den 
strukturelle komponent), hvoraf en del allerede er implementeret eller planlagt for 1996. 
Elimineringen af de strukturelle underskud er nemlig afgørende for at starte "crowding-
in"-processen og for at skabe manøvrerum for indførelse af vigtige strukturpolitikker. 
De mellemfristede fremskrivninger viser også, at hvis de nødvendige makroøkonomiske 
politikker suppleres af strukturreformer (som dem, der var enighed om i Essen), der sigter 
på at forbedre produkt-, tjeneste- og arbejdsmarkedernes virkemåde - og som er i 
overensstemmelse med behovet for at øge Unionens konkurrenceevne og den nødvendige 
budgetpolitiske konsolidering - forbedres vækst- og jobskabelsesudsigterne væsentligt. 
Tilpasningerne på strukturområdet er kritiske i) med hensyn til at øge væksthastigheden 
og skabe beskæftigelsesmuligheder for arbejdsstyrken, således at NAIRU3-grænsen 
reduceres; ii) med hensyn til at øge beskæftigelsesindholdet i væksten og iii) med hensyn 
til at styrke den sociale samhørighed og hjælpe arbejdstagerne til at reagere positivt på 
ændrende omstændigheder. Økonomiske analyser viser, at en konsekvent implementering 
af sådanne strukturpolitikker som supplement til det optimale makroøkonomiske scenario 
3 Non-accelerating inflation rate of unemployment. 
14 
kunne føre til et fald i arbejdsløsheden til lidt over 5% i år 2000 sammenlignet med 7!/2% 
i det makroøkonomiske scenario alene. 
Disse mellemfristede fremskrivninger giver ikke et overdrevent optimistisk scenario. De 
er nemlig hentet fra makroøkonometriske modeller, hvis koefficienter og parametre 
afspejler en observeret udvikling og adfærd. Erfaringen fra sidste halvdel af 1980'erne 
viser klart, at der kan opnås en væsentlig forbedring af arbejdsmarkedssituationen på 
relativ kort tid, hvis de rette politikker implementeres. De peger endvidere på de samme 
resultater som i medlemsstaternes konvergensprogrammer. 
Omvendt viser simulationsresultaterne et meget skuffende billede, når det drejer sig om 
et mellemfristet scenario, der kendetegnes ved en mangel på samordnede politikker og 
ingen real budgetkonsolidering eller konvergensindsats i medlemsstaterne, og som 
indebærer en fortsat alt for stor satsning på pengepolitikken. Resultaterne tyder på, at den 
faktiske og potentielle vækst i produktionen ville forblive fastlåst på 2-2'/2% i perioden 
1997-2000. Beskæftigelsesskabelsen ville blive meget svag, og arbejdsløsheden ville efter 
et midlertidigt fald til omkring 93/i% i 1997 atter udvise en stigende tendens og nå op på 
11% af Unionens arbejdsstyrke i år 2000. Dette scenario ville derfor medføre, at der ville 
opstå betydelig risiko for sociale spændinger, uholdbare budgetstillinger og fortsat 
valutakursuro i EU. 
4) MAKROØKONOMISKE RISICI FOR VÆKSTEN OG BESKÆFTIGELSEN 
Selv om det igangværende konjunkturopsving - efterhånden som det har bredt sig - falder 
godt i tråd med scenariet om en optimal makroøkonomisk vækst, er der dog en række 
kendetegn ved den nuværende situation, der indebærer alvorlige risici på kort sigt. 
For det første har et markant eksternt chok påvirket Unionen. Siden begyndelsen af 1994 
er den amerikanske dollar blevet kraftigt afsvækket i forhold til EU-valutaerne, hvilket -
kombineret med manglende troværdighed i den økonomiske politik i en række 
medlemsstater - har givet anledning til store udsving mellem EU-valutakurserne internt. 
Denne manglende stabilitet i kurserne er skadelig for Unionens kortfristede vækstudsigter, 
fordi den har en mærkbar negativ indvirkning på eksporten, investeringerne og tilliden. 
Som en delvis afspejling af valutauroen er der indtrådt en opbremsning i væksten de 
fleste af de lande, hvis valuta er steget i værdi (Tyskland, Frankrig, Belgien), mens de 
fleste af de lande, hvis valuta er faldet i værdi (Italien, Spanien, Sverige), har oplevet en 
mindre alvorlig eller slet ingen vækstkorrektion. 
I adskillige lande har der været risiko for lønstigninger, der er større end, hvad der er i 
overensstemmelse med prisstabilitetsmålsætningen og med den krævede yderligere 
forbedring af rentabiliteten. I begyndelsen af året bidrog opfattelsen af, at der forelå en 
sådan risiko, til at udskyde en rentenedsættelse. Pengepolitikken er dog senere blevet 
lempet, da væksten i pengemængden og inflationen aftog. 
15 
Ydermere - og vigtigere - har der været klart utilstrækkelige fremskridt hen imod en 
sundere budgetstilling i en række lande. Mens de kortsigtede fordele ved en eftergivende 
politik sandsynligvis vil være små og midlertidige og hurtigt kan forsvinde eller mere end 
opvejes af valutauro og stærkt stigende risikopræmier på renten, er omkostningerne på 
mellemlang og lang sigt af en sådan politik omfattende og permanente. Hvis den 
økonomiske politik på grund af utålmodighed eller utilfredshed med den nuværende 
beskedne vækst blev làgt om i retning af en politik med mindre konvergens, ville vækst-
og beskæftigelsesudsigterne for det mellemlange sigt i EU blive alvorligt forringede. 
Udviklingen på valutamarkederne sidst i september demonstrerede med al ønskelig 
tydelighed, at der stadig består risiko herfor. Den voksende usikkerhed om en række 
regeringers evne og beslutsomhed med hensyn til at gennemføre den planlagte 
budgetkonsolidering med fast hånd udløste med det samme ny valutauro og satte derved 
en brat stopper for den gode udvikling i valutakurserne, der var sket i løbet af sommeren. 
Hvis den nødvendige makroøkonomiske politik og strukturpolitik ikke gennemføres på 
koordineret vis, vil dette ikke blot medføre mindre end optimale resultater for Unionen 
som helhed, men også risiko for divergenser i de reale økonomiske resultater, der i sidste 
ende vil smitte af på de finansielle markeder. Modelsimuleringer viser rent faktisk, at de 
lande, der fjerner sig fra en øget konvergens, i så fald ville blive betydeligt ringere stillet 
(især på grund af de højere risikopræmier på renten med yderligere negative virkninger 
for den indenlandske efterspørgsel og budgetunderskuddet), mens de lande, der bevæger 
sig i retning af en øget konvergens, ikke ville være i stand til at høste det fulde udbytte 
af deres anstrengelser. Eftersom sådanne divergenser ville blive ledsaget af kraftige 
valutakursudsving, ville de positive virkninger af strukturreformerne og virkeliggørelsen 
af det indre marked også blive kraftigt reduceret. 
III. DET INDBYRDES FORHOLD MELLEM MAKROØKONOMISK POLITIK 
OG STRUKTURPOLITIK 
Analysen ovenfor af den makroøkonomiske udvikling viser, at de risici, der findes i den 
nuværende situation, klart understreger behovet for, at alle medlemsstater gennemfører 
de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og konvergensprogrammerne 
fuldt ud og på koordineret vis. Inden for de kommende måneder vil Kommissionen - som 
svar på en specifik anmodning fra Det Europæiske Råd i Cannes - fremlægge resultatet 
af en indgående økonomisk analyse af fordelene ved en tættere koordinering mellem 
medlemsstaterne af den makroøkonomiske politik og strukturpolitikken. 
EU's beskæftigelsesstrategi udgøres af en kombination af makroøkonomisk politik og 
strukturpolitik, der supplerer hinanden. Selv om en fuld gennemførelse af de makro­
økonomiske rammer, der opstilles i de overordnede retningslinjer for den økonomiske 
politik, vil sikre, at der igen skabes en vedholdende beskæftigelsesfremmende vækst, må 
og skal den underliggende makroøkonomiske politik ledsages af strukturreformer og 
foranstaltninger, der virker som katalysator for væksten, øger folks muligheder for 
ansættelse og fremmer jobskabelsen. Arbejdsmarkedets parter inden for EU deler dette 
synspunkt og fremhævede, at "det er af afgørende betydning, at vækst-, konkurrenceevne-
og beskæftigelsesproblemerne løses i sammenhæng"4. 
Der er et klart samspil mellem de to former for politik, idet det er lettere at gennemføre 
reformer i en periode med vækst, og reformer stimulerer og udvider vækstprocessen. Dels 
gør en tilfredsstillende vækst den nødvendige strukturpolitik mere "spiselig" (set ud fra 
synspunkterne om effektivitet samt finansiel og social accept), dels øger sådanne reformer 
effektiviteten og konkurrenceevnen i økonomien, øger den potentielle produktion og 
dynamikken og reducerer NAIRU5; som følge heraf er det muligt at skabe en højere 
beskæftigelse uden inflationspres, hvilket kan bane vej for en lempelse af den 
stabil i tetsorienterede pengepolitik. 
Eftersom dette samspil mellem den makroøkonomiske politik og strukturpolitikken har 
stor betydning for, om beskæftigelsesstrategien lykkes, har medlemsstaterne en klar 
interesse i også at træffe passende foranstaltninger inden for strukturpolitikken for at finde 
den rette balance, der svarer til hvert enkelt lands egen situation. Ydermere har 
udnyttelsen af dette samspil på det nationale plan en positiv virkning for de øvrige EU-
partnere. Samtidige og sammenhængende strukturreformer i medlemsstaterne øger derfor 
manøvrefriheden i den makroøkonomiske politik på EU-plan og forbedrer væksten og 
konvergensen inden for EU. Modsat vil mangelfulde strukturreformer i nogle lande kunne 
medføre økonomisk divergens og konflikter i den økonomiske politik, dvs. en negativ 
afsmitning på makroøkonomisk plan mellem EU-medlemsstaterne. Det er derfor umagen 
værd for medlemsstaterne at rette søgelyset mod strukturforanstaltningerne, når de 
koordinerer deres økonomiske politik på EU-plan. 
På mellemlang og lang sigt vil en fortsat indsats for at forbedre konkurrenceevnen og 
innovationen samt velfungerende vare- og tjenesteydelsesmarkeder takket være ændringer 
i de relative priser og sektormæssige forskydninger sikre, at der opnås produktivitets­
gevinster (den vigtigste kilde til realvækst), og at disse gevinster omdannes til nye job. 
Hvis det lykkes at aktivere den potentielt kraftige arbejdskraftefterspørgsel ved at 
reducere ledigheden og øge erhvervsfrekvensen, vil dette sætte skub i den potentielle 
(ikke-inflationære) BNP-vækst. En sådan arbejdsmarkedspolitik bidrager til at forhindre 
spændinger i den makroøkonomiske vækstproces ved at: 
mindske risikoen for arbejdskraftflaskehalse og derved for inflation, som 
tilsammen er en væsentlig makroøkonomisk hindring for vækst (det såkaldte 
NAIRU-problem) 
forbedre den menneskelige kapital, dvs. styrke selve vækstpotentiellet 
øge beskæftigelsesindholdet i væksten, dvs. øge antallet af job, der skabes ved 
enhver given vækstrate. 
Se henvisningen i fodnote 1 i afsnit II. 
"Non-accelerating inflation rate of unemployment" 
17 
1) KONKURRENCEEVNEN OG BESKÆFTIGELSEN 
1.1 Generelle mekanismer 
Hovedsigtet med den politik, der føres for at forbedre konkurrenceevnen og innovationen, 
er at styrke de endogene vækstkræfter i Unionen. Som det fremhæves i hvidbogen 
(kapitel 2-7), skal dette gøres ved at udnytte potentiellet i det indre marked og det åbne 
verdenshandelssystem fuldt ud, fremskynde virkeliggørelsen af de transeuropæiske net, 
investere i nye teknologier, gennemføre handlingsplanen om informationssamfundet og 
udnytte de små og mellemstore virksomheders (SMV) vækst- og beskæftigelsespotentiel 
bedre. Der er gennem det seneste år sket bemærkelsesværdige fremskridt inden for en 
række af disse områder. 
Alt dette kan via produktinnovation og en forbedret samlet produktivitet øge vækstraten 
i EU-landene. Produktivitetsgevinster er som bekendt den vigtigste kilde til real indkomst 
og velstand. Som det fremhæves i hvidbogen og af arbejdsmarkedets parter, er der ikke 
noget modsætningsforhold mellem initiativer til at øge produktiviteten og netto-
jobskabelse, forudsat at den velstand, der skabes af sektorer med store produktivitets­
gevinster, omfordeles på passende vis inden for økonomien og derved sætter sektorer med 
lave produktivitetsgevinster i stand til at skabe nye job. Dette giver også mulighed for 
lige løn til arbejdstagere med de samme kvalifikationer inden for alle sektorer. En 
væsentlig måde at omfordele produktivitetsgevinster på er ved at nedsætte de relative 
priser inden for sektorer med store produktivitetsgevinster og øge købekraften hos alle 
forbrugere og derved efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser i almindelighed og 
specielt inden for arbejdskraftintensive sektorer med lave produktivitetsgevinster og 
stigende relative priser. For at denne proces kan forløbe effektivt, skal tre vigtige 
betingelser være opfyldt samtidig: 
de relative varepriser mellem de forskellige sektorer skal have mulighed for at 
bevæge sig i den rigtige retning uden kunstige stivheder. Et fuldt realiseret indre 
marked og konvergens i den økonomiske politik sammenholdt med presset fra den 
internationale konkurrence i en mere åben verdensøkonomi giver sikkerhed for, 
at den fornødne markedsfleksibilitet skabes og styrkes overalt i Unionen. 
Statistikkerne synes at vise, at denne proces har været i gang og fortsat er i gang 
den sektormæssige omstilling skal være økonomisk begrundet og socialt 
acceptabel. Også den sektormæssige omstilling synes klart at være i kraftig 
fremmarch. Der er ved at ske fremskridt inden for de fem nøgleområder, Det 
Europæiske Råd i Essen fremhævede (se afsnit IV), specielt omlægningen af 
arbejdsmarkedspolitikken bort fra passiv indkomststøtte og over til mere aktive 
foranstaltninger som f.eks. reformer og styrkelse af uddannelsessystemet, og disse 
fremskridt vil være medvirkende til at støtte omstillingsprocessen, samtidig med 
at de afbøder de eventuelle medfølgende sociale omkostninger 
og frem for alt skal vækstraten være stor nok til at sikre overskud på balancen 
mellem antallet af skabte job og antallet af nedlagte job i alle sektorer set under 
ét. For at det nyskabte vækstpotentiel skal blive fuldt udnyttet, skal vækst­
processen på mellemlang sigt kunne udfolde sig uden at støde på makro-
økonomiske væksthindringer (f.eks. inflation og kapacitetsgrænser). Hvis dette kan 
18 
opnås, vil denne proces kunne yde et vigtigt bidrag til opfyldelsen af Unionens 
beskæftigelsesmål. Som nævnt under II aftegner der sig for øjeblikket visse risici 
for en beslutsom gennemførelse af den politik, der er opnået enighed om i de 
overordnede retningslinjer for den økonomiske politik. 
I denne situation vil strukturpolitikken have omfattende, men vanskeligt målelige 
virkninger på udbudssiden og for beskæftigelsen. Dette gælder også for de trans-
europæiske net, som ydermere har virkninger for efterspørgslen, hvis kumulative 
indvirkning på beskæftigelses- og ledighedsniveauet i år 2000 ifølge modelsimulationer 
kan blive i størrelsesordenen Vi point for Unionen som helhed. 
1.2. Vare- og tjenesteydelsesmarkedernes funktion 
Det er vigtigt at understrege, at for at lede den europæiske økonomi i retning af høj 
beskæftigelse er det også relevant, at vare- og tjenesteydelsesmarkederne fungerer korrekt. 
Manglende konkurrence, høje adgangsbarrierer for nye virksomheder, ringe effektivitet 
og hindringer for overførslen af ny teknologi har alvorlige konsekvenser for økonomiens 
funktion og i sidste ende for beskæftigelsen. Mere effektive og konkurrencebaserede 
markeder for varer og tjenesteydelser vil forventeligt bidrage til en højere beskæftigelse, 
fordi de relative priser bedre indretter sig efter eksterne påvirkninger og derved baner vej 
for, at produktivitetsgevinster hurtigere slår igennem i de forskellige erhvervssektorer. 
Derved vil der blive åbnet op for en højere efterspørgsel og nye økonomiske aktiviteter, 
hvilket skaber nye job. Denne mekanisme er på udmærket vis blevet illustreret af den 
senere tids liberalisering inden for telekommunikationssektoren, der har ført til lavere 
priser, forbedrede og nye tjenester og større innovation i de tilknyttede sektorer. 
Dette viser, at det forhold, at en bestemt markedskonfiguration får lov til at fortsætte 
uændret af frygt for, hvilke umiddelbare konsekvenser en liberalisering vil fa for de 
eksisterende job, i det lange løb virker mod hensigten. Derfor omfatter den europæiske 
beskæftigelsesstrategi foranstaltninger til forbedring af vare- og tjenesteydelses-
markedernes funktion. 
For varemarkedernes vedkommende må de positive virkninger af det indre marked 
suppleres med en stram antitrust- og konkurrencepolitik. Hvad angår tjenesteydelser - som 
er den vigtigste kilde til nye job - er det afgørende at ophæve de urimelige restriktioner 
på deres udviklings- og beskæftigelsespotentiel, startende med at realisere det indre 
marked inden for telekommunikations- og energisektoren. 
1.3. Informationssamfundet 
Den nuværende omstilling til informationssamfundet har afgørende betydning for 
Unionens fremtidige konkurrenceevne. Den frembyder muligheder for enorme produkti­
vitetsgevinster inden for næsten alle erhvervssektorer. Den kan få radikale virkninger for 
beskæftigelsen, såvel kvantitativt som kvalitativt. Det tab af arbejdspladser, der følger i 
kølvandet på større produktivitetsgevinster, skal dog ses på baggrund af de 
beskæftigelsesmuligheder, der vil opstå inden for de nye markeder, der hurtigt vil opstå 
inden for nye informationstjenester, multimedieapplikationer, informationsinfrastrukturer 
og en bred vifte af nye telekommunikationsprodukter. De høje indkomster, der vil blive 
skabt inden for disse nye markeder og alle sektorer, der oplever en hurtig produktivitets­
stigning, vil øge efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser i alle de øvrige sektorer af 
økonomien. Denne proces skal dog støttes af passende reguleringsmæssige og 
institutionelle rammer og et gunstigt makroøkonomisk klima. 
Arbejdsmønsteret vil også ændre sig. Distancearbejde er et særligt tydeligt eksempel 
herpå. I de fem største EU-lande er der allerede omtrent 1,1 million mennesker, der er 
beskæftiget med distancearbejde. Distancearbejde giver de ansatte større fleksibilitet i 
styringen og anvendelsen af deres tid og giver nye beskæftigelsesmuligheder, fordi det 
bedre retter sig efter markedsefterspørgslen og giver mulighed for geografisk uafhængigt 
arbejde. Samtidig stiller distancearbejde dog krav om tilpasninger i det faglige system og 
i beskyttelsen af arbejdstagernes rettigheder og ansættelsesvilkårene. 
Det informationssamfund, der er ved at se dagens lys, vil kræve omfattende sociale og 
økonomiske tilpasninger, tilpasning af de retlige rammer (liberalisering af teletjenester og 
infrastrukturer, intellektuelle ejendomsrettigheder, privatlivets fred, arbejdsmarkeds­
lovgivning), udvikling af avancerede telematiknet (transeuropæiske net), omstrukturering 
af virksomhederne og omlægning af uddannelsessystemet. Disse forandringer, som 
allerede er undervejs, forudsætter et fornyet og kraftigt engagement fra statslig side og 
en mere aktiv ledsagende strukturpolitik. 
2) ARBEJDSMARKEDSPOLITIK 
Implementeringen af den fælles arbejdsmarkedsstrategi, der blev fastlagt på det 
Europæiske Råds møde i Essen, behandles nærmere i afsnit IV. I dette afsnit sættes der 
fokus på, hvordan arbejdsmarkedspolitikken kan bidrage til øget vækst og beskæftigelse 
uden at skabe spændinger og til en øget vækst med et højere beskæftigelsesindhold. 
2.1 Et arbejdsmarked med to hastigheder 
Indledningsvis bør man kort se nærmere på nogle af de negative træk ved det europæiske 
arbejdsmarked, som for tiden reducerer EU's vækst- og beskæftigelsespotentiale. 
Det største strukturelle problem i den europæiske økonomi er "arbejdsmarkedet med to 
hastigheder", nemlig forskellen mellem efterspørgslen efter færdigheder og oplæringen 
i disse færdigheder. Arbejdslivet omdannes på verdensmarkedet og de nationale markeder 
med én hastighed, hvor den nye teknologi og konkurrencen mellem virksomhederne 
sætter farten, mens den hastighed, der gælder for udbuddet af nye færdigheder og 
kvalifikationer, er betydeligt lavere. 
De nuværende strukturelle problemer stammer fra 70'erne og/eller 80'erne, hvor en passiv 
arbejdsmarkedspolitik resulterede i høj arbejdsløshed. Nye job tilfaldt primært nytilkomne 
20 
på arbejdsmarkedet, som ofte havde en uddannelse, der var up-to-date, eller som var 
billigere at ansætte end deres ældre kolleger. Folk med forældede færdigheder eller 
langtidsledige var uinteressante for arbejdsgivere, der skulle besætte nye job. 
Det voksende misforhold med hensyn til færdigheder gjorde nogle arbejdskraftkategorier 
teknologisk forældede og/eller lettere at erstatte med produktionskapital eller højere 
uddannet arbejdskraft og drejede dermed efterspørgslen efter arbejdskraft væk fra brugen 
af dårligere uddannet arbejdskraft. Det forhold, at det i Europa traditionelt har været svært 
at regulere lønningerne i nedadgående retning, og at den voksende beskatning af 
arbejdskraften er blevet en stadig større byrde, har været medvirkende til at forringe 
beskæftigelsesmulighederne for dårligere uddannet arbejdskraft, idet dens produktivitet 
ikke længere i fuldt omfang dækkede de samlede omkostninger ved anvendelsen. 
Denne udvikling viser, at en stadig voksende andel af de arbejdsløse reelt ikke kan 
fungere som en ansættelsesreserve for ekspanderende virksomheder. Dette skyldes, at den 
strukturelle omdannelse af arbejdsmarkedet finder sted med stadig større hastighed, 
hvorved der skabes en fast kerne af langtidsledige. Det bør bemærkes, at ca. 10% af alle 
til rådighed værende job forsvinder på et år, mens der skabes 10% nye - og mere 
produktive. Denne udvikling har en markant virkning på efterspørgslen efter færdigheder 
og kvalifikationer. I nogle EU-lande er mere end 90% af alle ledige stillinger forbundet 
med krav om erfaring og/eller uddannelse. 
I de fleste europæiske lande er den del af arbejdsstyrken, der glider ud og ind af 
beskæftigelse og arbejdsløshed, relativt lille, især i forhold til situationen i USA. Derfor 
er der en meget stor forskel på den gennemsnitlige arbejdsløshedsperiode. De 
langtidsledige (dvs. uden beskæftigelse i mere end et år) udgjorde i de fleste 
medlemsstater 30-60% af det samlede arbejdsløshedstal, hvorimod de i USA og Canada 
kun udgjorde lige over 10%. 
Dette viser, at der i Europa findes et kolossalt stort potentiale for økonomisk vækst, hvis 
man kan fjerne de makroøkonomiske hindringer for vækst og samtidig geare 
arbejdsmarkedspolitikken på en sådan måde, at den bidrager til at forbedre færdigheder 
og kvalifikationer - dvs. kvaliteten af udbuddet - med henblik på at dække efterspørgslen 
i ekspanderende virksomheder, og på en sådan måde, at virksomheder og jobsøgende far 
det rette incitament til at ansætte og tage arbejde. 
Dette er formålet med den europæiske beskæftigelsesstrategi, der blev opnået enighed om 
på det Europæiske Råds møde i Essen sidste år. 
2.2 Arbejdsmarkedspolitikken og vækstprocessen 
En aktiv og mere effektiv arbejdsmarkedspolitik - som foreslået i Essen - påvirker 
væksten og jobskabelsesprocessen på tre niveauer: 
For det første påvirker den den måde, hvorpå arbejdsmarkedet fungerer, idet den 
øger gennemsigtigheden og kapaciteten generelt, så jobudbuddet og -efterspørgslen 
21 

tilpasses hinanden, og den rette person far det rette job (punkt 4 i Essen-
konklusionerne). 
Dette er det centrale element i den aktive arbejdsmarkedspolitik. Det viser, hvor 
central en rolle arbejdsformidlingen spiller ved jobformidling og rådgivning. 
Samme formål tjener reformen af skatte- og understøttelsessystemet, der skal sætte 
skub i den arbejdsløses jobsøgning. De foranstaltninger, der træffes med henblik 
på at øge arbejdstagernes erhvervsmæssige og geografiske mobilitet, har samme 
sigte. 
Sådanne tiltag skaber ikke i sig selv nye job, men de er med til at fjerne 
flaskehalse på markedet, reducere omkostningerne ved at ansætte arbejdskraft og 
lette udbuddet af andre ledige stillinger. De hjælper på den måde også med til at 
forhindre inflationen i at stige, efterhånden som ledigheden falder, og holde den 
naturlige ledighed i ave ved at fjerne en vigtig makroøkonomisk hindring for 
vækst, nemlig en hurtigt genopblussende inflation. 
For det andet påvirker den udbudssiden, idet den øger kvaliteten af de 
menneskelige ressourcer og arbejdsstyrkens chancer for at fa beskæftigelse 
(punkt 1 i Essen-konklusionerne). 
Uddannelses- og efteruddannelsesordninger er nøgleinstrumenter i denne proces, 
og på Essen-topmødet tillagde man investeringer på disse områder højeste prioritet 
inden for den nye beskæftigelsesstrategi. Bedre færdigheder og kvalifikationer 
styrker individet og øger den positive fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Det er af 
afgørende betydning at træffe foranstaltninger, der kan gøre noget ved den tunge 
del af langtidsarbejdsløsheden, f.eks. omskoling og arbejdserfaring. Uddannelse 
og efteruddannelse af de beskæftigede er med til at øge produktiviteten og 
forhindre arbejdsløshed. Det er i alle disse situationer afgørende at sikre en snæver 
forbindelse mellem uddannelse og markedsbehov. 
De foranstaltninger, der træffes inden for disse områder, vil i sig selv styrke 
vækstpotentialet ved at virke på samme måde som en konkurrenceforbedring. De 
er et vigtigt led i den strukturelle tilpasning, men vil kun fa fuld virkning, når 
økonomien skaber nok arbejdspladser. 
For det tredje påvirker den efterspørgselssiden, idet den giver arbejdsgiverne et 
incitament til at skabe job og ansætte dem, som er ledige på arbejdsmarkedet. 
Dette svarer til ønsket om at fremme vækstens evne til at øge beskæftigelsen 
(punkt 2, 3 og 5 i Essen-konklusionerne). 
Makroøkonomisk set er en mere arbejdsintensiv vækst principielt ensbetydende 
med, at en given vækstrate for det reelle BNP vil skabe mere beskæftigelse 
(udtrykt i antallet af beskæftigede). Statistisk udtrykt betyder det en reduktion i 
væksten i arbejdskraftens tilsyneladende produktivitet (målt som reel BNP-vækst 
pr. beskæftiget). Det er klart, at et sådant resultat ikke skal nås ved at ødelægge 
produktiviteten på virksomheds- eller sektorniveau, idet dette vil have alvorlig 
indvirkning på økonomiens konkurrencemæssige stilling og den generelle skabelse 
af velstand. 
25 
i) Ud fra et makroøkonomisk synspunkt kan vækstens beskæftigelsesindhold 
øges gennem en udvikling i de relative faktorpriser, som begunstiger 
anvendelsen af arbejdskraft i forhold til kapital. Skal der opnås en sådan 
virkning gennem ændringer i de samlede relative faktorpriser, er det 
imidlertid sandsynligt, at det tager meget lang tid, og der kan opstå 
ubehagelige bivirkninger. Bortset fra denne makroøkonomiske 
substitutionsproces findes der dybest set to andre fremgangsmåder med 
hensyn til at øge vækstens beskæftigelsesindhold; den ene angår 
arbejdskraftomkostningerne og den anden arbejdstiden. 
ii) En større lønspredning i den nedre ende vil betyde, at aktiviteter med lav 
produktivitet, som tidligere enten blev presset ud af det officielle marked 
eller "overført" til udenlandske lavtlønsproducenter, vil blive rentable, og 
dette vil medføre en stigning i vækstens beskæftigelsesindhold. Denne 
nedadgående udvidelse af lønskalaen kan opnås enten som i USA ved at 
tillade markedskræfterne at lægge et stort nedadgående pres på de 
ufaglærte arbejderes lønninger, men med alvorlige sociale konsekvenser 
(det såkaldte "working poor"-syndrom), eller gennem en række mere 
pragmatiske foranstaltninger, som ændrer den europæiske sociale model, 
og som er rettet mod lønskalaens nederste ende. Disse foranstaltninger 
omfatter blandt andet særlige startlønninger for nytilkomne på 
arbejdsmarkedet, en revision af socialordningerne, der fungerer som 
implicitte mindstelønsgrænser, og reduktioner i de ikke-lønmæssige 
omkostninger, enten midlertidigt (f.eks. for de arbejdsløse) eller permanent 
(f.eks. for at opveje erhvervsudygtighed), og specielt i den nederste ende 
af lønskalaen. Sidstnævnte foranstaltninger har en tendens til at mindske 
virkningen på nettolønindtægterne, men har store budgetmæssige 
konsekvenser, som kræver kompenserende foranstaltninger (jf. IV.3.c 
nedenfor). 
iii) Foranstaltninger vedrørende en reorganisering af arbejdstiden og 
arbejdsmønstret. Det grundlæggende problem i den forbindelse er at holde 
udviklingen i produktiviteten pr. arbejdet time adskilt fra produktiviteten 
pr. beskæftiget person. En obligatorisk, generel og massiv nedsættelse af 
arbejdstiden er ikke en tilfredsstillende løsning i betragtning af 
virkningerne for den fremtidige produktionskapacitet, lønniveauet og 
befolkningsudviklingen efter år 2000. Disse negative virkninger undgås 
imidlertid i forbindelse med specifikke foranstaltninger for 
arbejdstidsnedsættelse på det mikroøkonomiske plan, der er berettiget som 
følge af lokale forhold, er socialt acceptable for alle parter og enten er 
reversible eller kan betragtes som en del af den mere langsigtede udvikling 
hen imod en nedsættelse af arbejdstiden. Sådanne foranstaltninger bør 
fremmes, og det samme gælder for dem, der tager sigte på en fuld 
udnyttelse af de muligheder, der er forbundet med frivillig 
deltidsbeskæftigelse. Da de fleste deltidsansatte er kvinder, er det vigtigt 
at understrege, at denne type arbejdsmønster bør være en valgmulighed for 
alle beskæftigede, og det er endvidere vigtigt at undgå at forstærke den 
26 
bestående adskillelse på arbejdsmarkedet. Endelig kan de negative 
virkninger, som den reducerede arbejdstid kan have på den potentielle 
produktion, dæmpes og endog vendes i modsat retning ved hjælp af 
skifteholdsordninger, der tager sigte på at koble kapitaltimer fra 
arbejdskrafttimer. Dette instrument kan imidlertid ikke anvendes generelt, 
idet det har en stor social dimension, og fordi kun virksomheder, der står 
over for forsyningsvanskeligheder og har adgang til en tilstrækkelig 
"reserve" af brugbar arbejdskraft, vil være i stand til at drage fordel af det. 
iv) Fremme af lokalinitiativer, for eksempel inden for sociale ydelser og 
miljøforbedringer, kan føre til vækst med et højere beskæftigelsesindhold. 
Det fungerer gennem de samme økonomiske mekanismer, som beskrevet 
ovenfor eller ved, at der ydes støtte til nogle af disse aktiviteter. 
Der findes således en række pragmatiske metoder til at opnå vækst med et højere 
beskæftigelsesindhold via en reduktion af lønomkostningerne og en ændring af 
arbejdstiden sammen med udviklingen af nye aktivitetsområder, uden at der sættes 
spørgsmålstegn ved de grundlæggende sociale værdier. Disse foranstaltninger må 
imidlertid ikke hæmme selve væksten og bør ikke være i modstrid med behovet for at 
styrke EU's konkurrenceevne og sikre den nødvendige fiskale konsolidering. Under disse 
forudsætninger viser de økonomiske analyser i forbindelse med fælles og samordnede 
foranstaltninger, at der er mulighed for betydelige beskæftigelsesgevinster. Kommis­
sionens første overslag6 viser for eksempel, at en reduktion af de ikke-lønmæssige 
arbejdskraftomkostninger på omkring 1% af BNP, rettet mod lavtlønsgrupperne og 
finansieret ved indførelse af en C02-energiafgift for hele Fællesskabet, således som 
foreslået af Kommissionen i 1992, foruden de opnåede miljøfordele vil kunne øge 
væksten i beskæftigelsen med yderligere %% om året og derved på mellemlang sigt skabe 
ca. 2 millioner arbejdspladser i EU som helhed. Med hensyn til arbejdstiden og arbejdets 
organisering kan en maksimal udnyttelse af frivillig deltidsbeskæftigelse også øge den 
årlige vækst i beskæftigelsen med yderligere %%. Oven i det optimale makroøkonomiske 
scenario skulle arbejdsløsheden som følge af den samlede virkning af disse to 
foranstaltninger ydermere kunne falde helt ned til ca. 5% i år 2000 i forhold til de 7'/2%, 
der gælder for det optimale makroøkonomiske scenario alene. 
Denne analyse viser, at der er store potentielle fordele ved en sådan form for strukturelle 
foranstaltninger. Det anføres i afsnit IV, at sådanne foranstaltninger er på vej i 
medlemsstaterne. Det skal imidlertid understreges, at foranstaltninger af samme omfang 
som dem, der ligger til grund for simuleringen, endnu ikke er undervejs. Dette hænger 
sammen med det forhold, at disse foranstaltninger har uundgåelige sociale og politiske 
omkostninger, også selv om de er neutrale ud fra et regnskabsmæssigt synspunkt. 
Hvis den makroøkonomiske politik og strukturpolitikken skulle få held til at nå et resultat 
som det, der er antydet i dette scenario, ser det på længere sigt ud til, at der i næste årti 
"Taxation, employment and environment: fiscal reform for reducing unemployment", European 
Economy, n* 56, 1994. 
27 
vil kunne genskabes fuld beskæftigelse (som i 1960'erne), og at der omkring år 2020 vil 
kunne nås en gennemsnitlig erhvervsfrekvens i EU, der svarer til det høje niveau, der er 
fremherskende i den nordlige del af Europa og i USA. Under sådanne omstændigheder 
vil en demografisk udvikling med en markant stigning i antallet af ældre i forhold til 
antallet af beskæftigede blive langt mindre belastende. Et scenario med lav beskæftigelse 
og lav aktivitet vil betyde en stigning i forholdet mellem ældre og beskæftigede fra 39% 
til 50% mellem 1995 og 2020. Et scenario med høj beskæftigelse og høj aktivitet vil 
betyde en stigning på kun 1 til 2 procentpoint. En sådan positiv udvikling vil lette presset 
på social sikrings- og pensionsordningerne og gøre det lettere at føre reformer ud i livet7. 
Forudsætningen for den nødvendige forbedring af situationen på arbejdsmarkedet er, at 
der samtidig gennemføres sunde makroøkonomiske og strukturelle politikker på baggrund 
af et klima med styrket tillid og øget social konsensus. 
På den baggrund vil den nuværende pause i væksten sandsynligvis blive afløst af en stærk 
og beskæftigelsesskabende vækst på mellemlang sigt. Dette er begrundelsen for 
Fællesskabets beskæftigelsesstrategi. Som det vil fremgå af afsnit IV, er medlemsstaterne 
ved at tage en række initiativer, som skal realisere den del af strategien, der vedrører 
arbejdsmarkedet. Myndighederne og arbejdsmarkedets parter må imidlertid fortsat 
bestræbe sig på at fastholde og styrke denne proces. 
IV. BESKÆFTIGELSEN OG DE FEM ESSEN-PRIORITER 
I de seneste 2 år har medlemsstaterne gjort en stor indsats for at få arbejdsmarkedet til 
at fungere bedre. Det har i mange tilfælde ført til udarbejdelse af nationale 
beskæftigelsesplaner: Plan Global pour l'Emploi fra 1994 i Belgien, danske og spanske 
reformer på arbejdsmarkedet i 1994, den franske Plan Quinquennal fra 1993, som blev 
suppleret med hasteforanstaltninger i sommeren 1995, den svenske handlingsplan på 
beskæftigelsesområdet i begyndelsen af 1995... I andre medlemsstater er der gennemført 
enkeltstående reformer i forbindelse med forskellige aspekter af arbejdsmarkedet. De 
omtalte reformer vidner generelt set om, at der er bred enighed om de retningslinjer, der 
blev fastlagt i Essen, selvom det med de mange reformer ikke altid er muligt at finde 
frem til den overordnede fremgangsmåde, for så vidt angår "beskæftigelsessystemer", som 
anbefales i hvidbogen og af Det Europæiske Råd. 
Some Economic Implications of Demographic Trends up to 2020. European Economy, 
no. 56, 1994. 
28 
1) FREMME AF INVESTERING 1 ERHVERVSUDDANNELSE 
Kontekst 
I de senere år er det gjort store fremskridt med hensyn til at forbedre unges 
grundlæggende almene og erhvervsfaglige uddannelse. Dette forhold afspejler sig 
i den stigende andel af unge inden for uddannelsessystemerne, hvilket for næsten 
samtlige medlemsstater har ført til et kraftigt fald i andelen af unge under 25 i 
arbejdsstyrken. Omvendt har virksomhederne reduceret deres investeringer i 
uddannelse under recessionen, og skal man nå målet med livslang uddannelse, 
kræver det, at virksomhederne og arbejdstagerne i højere grad involveres i 
erhvervsuddannel sesprocessen. 
De seneste nationale foranstaltninger 
a) Fremme investering i erhvervsuddannelse ved at forbedre medlemsstaternes 
uddannel sessy stemer 
Medlemsstaterne er ved at ændre deres uddannelsessystemer, således at de i højere 
grad kan opfylde forskellige geografiske, erhvervsmæssige, sektorbestemte og 
individuelle behov. Der lægges større vægt på arbejdsmarkedsparternes rolle i 
forbindelse med planlægning, fastlæggelse af indhold og formidling af uddannelse 
og kvalifikationer. Formidlingen af uddannelse er blevet decentraliseret, og den 
private sektor spiller en væsentlig større rolle. I Det Forenede Kongerige formidler 
Training and Enterprise Councils statens uddannelsesprogrammer i deres 
respektive områder, og de ledes af arbejdsgivere fra den private sektor. I Frankrig 
findes over 20 000 af de 60 000 private uddannelsesinstitutioner, som der skønnes 
at være i hele EU. Generelt set søger medlemsstaterne for uddannelse af unge og 
arbejdsløse. I nogle lande lægges der dog stadig større vægt på at forebygge 
arbejdsløshed gennem uddannelse, og det offentlige sørger for arbejdstagere, som 
trues af arbejdsløshed på grund af omlægninger inden for industrien. 
Der udfoldes bestræbelser for at sikre, at uddannelsessystemerne bedre kan dække 
markedets behov, som ændrer sig med stigende hastighed. Medlemsstaterne 
forsøger at identificere og opstille prognoser over behovet for nye 
kvalifikationer. I Tyskland, Nederlandene, Østrig, Sverige og Det Forenede 
Kongerige tages jobprofiler og kvalifikationer regelmæssigt op til fornyet 
overvejelse. De mest almindelige prognosticeringsmetoder er analyse af ledige 
stillinger (bruges f.eks. i Belgien), analyse af udviklingen inden for 
kvalifikationer (Danmark, Nederlandene, Portugal og Finland^ undersøgelser af 
arbejdsmarkedet, sektorer og regioner (Tyskland, Grækenland, Spanien og Østrig) 
og prognosemodeller (Irland og visse regioner i Italien). Mange deler dog det 
synspunkt, at de nuværende metoder er utilstrækkelige til at opstille prognoser 
over ændringer på en effektiv måde. 
I medlemslandene fastsætter staten ofte standarder for uddannelsesformidi ere, som 
skal nås, inden de pågældende kan formidle offentlige uddannelsesprogrammer, 
29 
men virksomheder eller enkeltpersoner har kun ringe kendskab til kvaliteten af 
den uddannelse, der udbydes. Der kan dog spores en tendens til at gøre 
uddannelsesmarkedet mere gennemskueligt ved at indføre kvalitetsstandarder 
eller -mål. Ordninger for kvalitetsgodkendelse anvendes eller er ved at blive 
udviklet i Belgien, Danmark, Frankrig, Portugal og Grækenland. Tyskland, Østrig 
og Nederlandene har lovfæstede standarder for formidling af efter- og 
videreuddannelse. I Det Forenede Kongerige vurderes kvaliteten i forhold til 
resultatet af uddannelsesprocessen. 
b) Fremme investering ved at gøre det lettere for arbejdstagerne af finde arbejde 
Færre unge kommer ind på arbejdsmarkedet, og sammen med virkningerne af de 
teknologiske ændringer viser det, hvor vigtigt der er med efter- og 
videreuddannelse. I Danmark er der taget initiativ til at øge 
uddannelsesaktiviteterne for voksne og øge antallet af uddannelsespladser for 
voksne med 50 000 pr. indtil år 2000 for at forbedre arbejdsstyrkens kvalitet. I 
Frankrig, Østrig, Finland, Spanien og Det Forenede Kongerige er der udarbejdet 
metoder til anerkendelse og godkendelse af uformel uddannelse og/eller 
erhvervserfaring. Samtlige medlemsstater har accepteret princippet om adgang til 
uddannelse i hele den erhvervsaktive periode. Nogle har lovfæstet ret til 
uddannelsesorlov, f.eks. Belgien, de fleste tyske delstater og Frankrig (hvor man 
har erfaring med uddannelsespoints, som giver ret til at fa fri til 
erhvervsuddannelse). I Danmark er det muligt at få fri i op til et år til at deltage 
i godkendte voksenundervisnings- eller erhvervsuddannelseskurser, og 
arbejdstageren kan erstattes midlertidigt med en arbejdsløs. Der er også en tydelig 
udvikling i retning af at tilskynde enkeltpersoner til at tage et større ansvar for at 
identificere og opfylde deres egne uddannelsesbehov, og der findes en række 
finansielle tilskyndelser til at påbegynde uddannelse. Der udbetales støtte til 
arbejdsløse under uddannelse. Enkeltpersoners udgifter til uddannelse inden for 
bestemte erhverv eller til uddannelse, som giver anerkendte kvalifikationer, kan 
trækkes fra i skat i Belgien, Grækenland, Frankrig og Det Forenede Kongerige, 
hvor det endvidere er muligt at optage subsidierede lån til uddannelse, som er 
knyttet til fremme af karrieren. 
Men alt tyder på, at der er stor sandsynlighed for, at de mindst kvalificerede, og 
dermed de mest sårbare på arbejdsmarkedet, ikke får mulighed for uddannelse, og 
det samme gælder for kvinder og arbejdstagere på små og mellemstore 
virksomheder. Flere medlemsstater har taget initiativ til at fremme adgang til 
uddannelse for kvinder og til at skræddersy udbudet, således at det opfylder deres 
behov, f.eks. særlige uddannelseskurser for kvinder i erhverv eller inden for 
sektorer, som traditionelt beskæftiger mænd, samt vejledning og støtte til kvinder, 
som vender tilbage til arbejdsmarkedet. I nogle medlemsstater, herunder Belgien, 
Frankrig, Irland, Spanien og Portugal, udgør arbejdstagere i små og mellemstore 
virksomheder prioriterede målgrupper for offentligt finansieret uddannelse. 
30 
c) Fremme investering via et nyt forhold mellem uddannelse og arbejde 
Der findes flere incitamenter, som skal tilskynde virksomhederne til at investere 
i uddannelse. Nogle lande benytter sig af uddannelsesafgifter, udtrykt som en 
procent af lønnen, f.eks. Belgien, Grækenland, Frankrig og Irland, hvor man også 
giver skattefordele til virksomheder, som øger deres investeringer i uddannelse. 
For at kunne gennemføre programmerne under Den Europæiske Socialfond har 
flere medlemsstater måttet indføre nye ordninger, eller udvide eksisterende, som 
går ud på at fremme virksomhedernes investeringer i deres ansattes uddannelse, 
særlig i forbindelse med tilpasning af arbejdstagere til omlægninger inden for 
industrien (mål nr. 4 under strukturfondene), 
Med den økonomiske omlægning og de teknologiske ændringer er flere 
virksomheder begyndt at gå i retning af en mere fleksibel tilrettelæggelse af 
arbejdet - f.eks. deltid, vikarer og "underleverance" i forbindelse med 
tjenesteydelser. Det har alvorlige konsekvenser for adgangen til uddannelse - for 
deltids- og midlertidigt ansatte er blandt dem, som med stor sandsynlighed ikke 
får adgang til uddannelse - og for den måde, erhvervslivet opfatter 
uddannelsesbehov på. Uddannelse prioriteres højere og højere i forbindelse med 
dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og optræder i nogle kollektive 
brancheoverenskomster, der er retligt bindende, og i drøftelser i bedriftsråd på 
virksomhedsniveau. Men nye arrangementer, hvor arbejdstid og uddannelse 
kombineres, er stadig på begynderstadiet. 
d) Opretholde investering og afkast 
Medlemsstaterne har iværksat programmer, som får ud på at ændre og investere 
i deres uddannelsessystemer, og det fremgår nu klart, i hvilken retning man vil gå 
i hele EU. Men målet, som er at fremme investering i uddannelse, skal ses i 
forbindelse med vanskelige beslutninger om offentlige og private udgifter. Nogle 
medlemsstater har søgt af udnytte midlerne til uddannelse mere effektivt ved at 
gennemføre rationaliseringer og sikre en bedre målretning, men i den offentlige 
sektor ligger man fortsat under for presset om at reducere de offentlige udgifter 
og behovet for at videreføre reformer, som skal konsolidere og supplere de 
fremskridt, der er gjort hidtil. I nedgangsperioden reducerede virksomhederne 
deres investering i uddannelse, og det er fortsat uklart, om investeringerne er 
kommet op på det tidligere niveau med det økonomiske opsving. Disse problemer 
har i et vist omfang noget med den opfattelse at gøre, at uddannelse snarere er en 
udgift end en investering. Det er nødvendigt at betragte 
uddannelsesforanstaltninger som en prioritet og ikke som en økonomisk byrde for 
det offentlige eller det private. 
Udgiftsstramningerne har medført, at der lægges større vægt på kvalitet, hvilket 
fremgår af bestræbelserne for at gøre systemerne mere effektive og produktive via 
målretning, rationalisering og ved at gøre uddannelsesudbudet mere relevant. Men 
det er mindre klart, hvilke resultater - eller med andre ord, hvilket afkast, der 
ønskes eller forventes i forbindelse med de ressourcer, medlemsstaterne og andre 
31 
investerer i uddannelse. Nogle medlemsstater har vedtaget særlige indikatorer på 
uddannelsesområdet. I Det Forenede Kongerige er der sat nationale mål for 
uddannelse, og de er defineret ved hjælp af kvalifikationsniveauet i forskellige 
sektorer inden for arbejdsstyrken. I Frankrig og Italien findes der mål for unges 
kvalifikationsniveau. I Sverige og Finland er der sat mål for antal 
uddannelsespladser på det øvre sekundærtrin. Sådanne indikatorer gør det lettere 
for medlemsstaterne at vurdere uddannelsespolitikkens fulde indvirkning på 
arbejdsmarkedet. 
Perspektiver 
Til trods for de stramme budgetbegrænsninger, som gør sig gældende inden for 
både den offentlige og den private sektor, er det vigtigt, at medlemsstaterne holder 
deres løfte om at øge og forbedre investeringerne i uddannelse, et løfte, som 
både forpligter de offentlige myndigheder, arbejdsmarkedets parter, 
virksomhederne og enkeltpersoner. Uddannelsesforanstaltningerne skal være mere 
målrettede, bedre tilpasset til markedets behov og bedre koordineret med 
reformerne af beskatnings- og arbejdsløshedsforsikringssystemerne. Fremme af 
investering i uddannelse skal suppleres med en række klare målsætninger, som 
også kan tjene som informationsgrundlag for beslutningsprocessen, og som bør 
tage sigte på en bedre anvendelse af ressourcerne. 
Kvaliteten på uddannelsesområdet afhænger af effektivitet og produktivitet inden 
for systemerne samt af evalueringen heraf. Følgende er et forslag til, hvordan 
disse aspekter kan fremmes: 
tilskyndelser til virksomheder og enkeltpersoner med henblik på at 
fremme investering i erhvervsuddannelse: 
Tilskyndelserne kan være af skattemæssig (fradrag, nedsættelser, etc.), 
finansiel (støtte, lån på gunstige vilkår), men også anden art, som f.eks. 
antal uddannelsespladser for unge, bedre muligheder for at få adgang til 
uddannelse, eksempelvis gennem nye foranstaltninger med hensyn til 
arbejdstid og uddannelse, etc.). 
opstilling af indikatorer for kvantitet og kvalitet, f.eks. indførelse af 
mål for kvalifikationsniveauet blandt 18-24 årige, 25-50 årige og dem, 
der er 50+, samt for antal uddannelsespladser for unge og 
langtidsledige. 
Det ville være op til medlemsstaterne at definere målene inden for 
rammerne af deres egne systemer. Mål for kvalifikationer er i tråd med 
konklusionerne fra mødet i Essen, for de er en vigtig forudsætning for at 
forbedre udsigterne til beskæftigelse og som indikatorer for de enkeltes 
uddannelsesniveau, og således medvirker de til at gøre markedet mere 
gennemskueligt. Mål for antal uddannelsespladser vil understrege, at den 
offentlige sektor er indstillet på at give de sårbare på arbejdsmarkedet 
mulighed for at uddanne sig. 
32 
tilsyn med og evaluering af investering i uddannelse og virkningerne 
heraf: 
Sådanne foranstaltninger ville omfatte tilsyn med offentlige og, om muligt, 
private udgifter til erhvervsuddannelse og opstilling af kriterier, som gør 
det muligt at måle virkningen af uddannelsesforanstaltninger, f.eks. 
deltagelse udtrykt i procent, kvalifikationsniveauer, større produktivitet, 
højere erhvervsfrekvens. 
Ovennævnte ville gøre det muligt at føre tilsyn med de fremskridt, der gøres i 
medlemsstaterne i forhold til deres egne målsætninger og initiativer. Endvidere 
ville det medvirke til at sikre erhvervsuddannelse en central rolle og sætte dem, 
der er ansvarlige for politik og praksis, i stand til at deltage aktivt i hele debatten 
om forbedring af beskæftigelsessystemerne. 
2) STØRRE STIGNING I ANTALLET AF ARBEJDSPLADSER 
Kontekst 
Selvom det økonomiske opsving, der har bredt sig siden midten af 1993, allerede har 
givet sig udslag i en stigning i nettojobskabelsen i Unionen, ligger antallet af arbejdsløse 
dog fortsat på 18 millioner, svarende til ca. 11% af den aktive befolkning. I henhold til 
de seneste prognoser bliver der kun oprettet 3 millioner job netto i Unionen i 1995 og 
1996, hvilket kun vil reducere arbejdsløsheden med 1,6 millioner, i betragtning af 
stigningen i den aktive befolkning. 
Endvidere skal det anføres, at der er stor forskel på opsvinget i væksten og virkningerne 
heraf på arbejdsløsheden. Selvom væksten i BNP i Unionen synes at være taget til igen 
siden midten af 1993, har stigningen indtil videre kun haft en minimal indvirkning på 
antallet af arbejdsløse. Dette forhold viser, at det er påtrængende nødvendigt med 
foranstaltninger, der tager sigte på at skabe en større stigning i antallet af arbejdspladser 
i overenssstemmelse med henstillingerne fra Essen-topmødet. 
Målet skal dog ikke tolkes som værende i modstrid med en generel forbedring af 
produktiviteten i Unionen (jf. afsnit III). Det drejer sig om at fremme udbudet af 
arbejdspladser ved hjælp af forskellige initiativer, særlig ved at udvikle diverse 
tjenesteydelser. På mødet i Essen identificerede Det Europæiske Råd tre prioriterede 
interventionsområder med henblik på at nå dette mål: en mere fleksibel tilrettelæggelse 
af arbejdet, en lønpolitik, som fremmer beskæftigelse, og tilskyndelse af initiativer, særlig 
lokale, som gør det muligt at skabe arbejdspladser, som imødekommer de nye krav. 
33 
De seneste nationale foranstaltninger 
a) Ændringer i tilrettelæggelsen af arbejde og arbejdstid 
Mange medlemsstater har i de senere år indført reformer, som tager sigte på en 
fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet. De har lagt sig på sinde at tilpasse 
arbejdstiden til udsving i den økonomiske aktivitet ved f.eks at beregne 
arbejdstiden på årsbasis (indført i Frankrig, Belgien og Spanien i 1994) eller 
forhindre afskedigelser ved at tilskynde til midlertidig nedsættelse af arbejdstiden 
(B, D, F, I). Endvidere har flere gjort det lettere at anvende "atypiske" 
arbejdskontrakter, tidsbestemte eller deltids, ved at give arbejdsgiverne større 
mulighed for at anvende sådanne kontrakter og samtidig udvide de pågældende 
arbejdstageres rettigheder (rettigheder i tilfælde af arbejdsløshed, forsikringer...). 
De har endvidere opfordret arbejdsmarkedets parter kraftigt til at indgå lignende 
aftaler. 
Denne tilpasningsproces fortsætter, for på indeværende tidspunkt er ændringer af 
lovgivningen om deltidsarbejde i retning af større fleksibilitet under overvejelse 
i Portugal (lempeligere vilkår i forbindelse med tidsbestemte kontrakter og 
deltidskontrakter, vikarbureauer, af skedigel sesbetingel ser....), i Italien (lovforslag 
fra juni 1995), i Sverige og i Finland samt i Nederlandene. 
De enkelte medlemsstater forsøger via hensigtsmæssige reformer at finde frem til 
en balance mellem den nødvendige fleksibilitet i forbindelse med tilrettelæggelsen 
af arbejdet - hvilket forudsætter anvendelse af forskellige former for 
arbejdskontrakter - og kravet om at beskytte arbejdstagernes rettigheder. Spanien 
har således indført mere restriktive betingelser for anvendelse af tidsbestemte 
kontrakter samtidig med, at afskedigelsesbetingelserne er lempet. 
Det er særlig værd at lægge mærke til foranstaltninger, som etablerer 
forbindelse med lempeligere arbejdsvilkår og jobskabelse. Visse medlemsstater 
(F, B) har brugt finansielle tilskyndelser (reduktion af de sociale afgifter) til at 
fremme aftaler, som indebærer en væsentlig reduktion af arbejdstiden, hvilket der 
så kompenseres for ved nyansættelser i den samme virksomhed, og på den måde 
omfordeles arbejdet inden for den pågældende virksomhed. Flere medlemsstater 
(f.eks. DK) har indført foranstaltninger, som gør det muligt for arbejdstagerne at 
afbryde deres karriere midlertidigt, f.eks. for at uddanne sig, mod at der til 
gengæld ansættes en arbejdsløs i den pågældende periode, og sådanne 
foranstaltninger går også i retning af en mere generel omfordeling af arbejdet. 
I Tyskland lægger arbejdsmarkedets parter nu i forbindelse med de kollektive 
overenskomster vægt på sikkerhed i ansættelsen. Arbejdsgiverne lover at undlade 
at foretage afskedigelser af økonomiske årsager, mod at arbejdstagerne accepterer 
arbejdstidsnedsættelse med tilsvarende lønnedsættelse. Der er indgået aftaler af 
denne type inden for flere industrisektorer, i distributionsleddet og inden for 
offentlige tjenester i det tidligere Østtyskland. De pågældende aftaler indeholder 
endvidere i mange tilfælde bestemmelser om mere fleksibel arbejdstid. 
34 
Nedsættelse af arbejdstiden kan vise sig at være særlig interessant for 
virksomheder, som "skiller" arbejdstagernes arbejdstid fra den tid, anlæggene 
fungerer (f.eks. en 4-dages uge for arbejdstagerne, men anvendelse af anlæggene 
i 6 dage). Det har faktisk vist sig, at sådanne arrangementer kan føre til en 
væsentlig bedre rentabilitet og være overskudsgivende, selv uden væsentlig 
nedgang i de faktiske lønninger. Den lov om arbejdstid, som trådte i kraft i 
Tyskland i 1994, gør det lettere at anvende sådanne fremgangsmåder, idet den 
åbner mulighed for en mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdstiden. I 
Nederlandene vil de omtalte fremgangsmåder kunne tilskyndes ved den lov om 
arbejdstid, der er under drøftelse for tiden. 
Deltidsarbejde, som tilskyndes kraftigt af de fleste medlemsstater, steg i 1994 til 
15,4% i gennemsnit af den samlede beskæftigelse i EU (14,7% i 1993), hvor 
Danmark som det eneste land registrerede et fald. Denne udvikling må generelt 
betragtes som positiv, for den giver mulighed for et mere fleksibelt svar på udbud 
og efterspørgsel på beskæftigelsesområdet. Man må konstatere, at en stor del af 
de pågældende job er besat af kvinder. I henhold til en undersøgelse af 
arbejdsstyrken ønskede 2/3 af de kvinder, der havde et sådant arbejde i 1994, ikke 
et fuldtidsarbejde. Svarene skal dog ses i forhold til de betingelser, kvinderne 
arbejder under (rådighed og ydelsernes pris). Endvidere deler medlemsstaterne 
ikke fuldt ud denne opfattelse. I Det Forenede Kongerige mener regeringen, at 
86% af de deltidsansatte selv har ønsket at arbejde på deltid, mens regeringen i 
Sverige bekymrer sig over den store stigning i antallet af kvinder, som mod egen 
vilje arbejder på deltid (dette antal blev tredoblet mellem 1990 og 1994), og har 
som mål at sikre, at så mange som muligt kan arbejde heltids. 
Det er også værd at overveje, i hvor stort omfang der er overensstemmelse 
mellem fleksibel arbejdstid og mulighederne for at forene familieliv og 
erhvervsaktivitet. Den lov om arbejdstid, som drøftes i Nederlandene for tiden, 
giver arbejdsmarkedsparterne større ansvar på dette område, men pålægger også 
arbejdsgiverne at tage hensyn til arbejdstagernes huslige pligter og at udarbejde 
en skriftlig erklæring om virksomhedens politik i den forbindelse. 
b) Lønpolitik 
I overensstemmelse med henstillingen fra Essen er der en generel tendens til 
løntilbageholdenhed i medlemsstaterne. Det skyldes hovedsagelig de kollektive 
overenskomster, som er forblevet under inflationsgrænsen i de fleste 
medlemsstater. De offentlige myndigheder tilskynder kraftigt arbejdsmarkedets 
parter til begrænse lønstigningerne og til at give mere plads til beskæftigelse i 
deres overenskomster. Endvidere griber flere regeringer mere direkte ind i de 
kollektive overenskomster. 
I henhold til den belgiske Plan Global fastfryses de faktiske lønninger fra 1994 
til 1996, og det irske program for konkurrenceevne og beskæftigelse begrænser 
den nominale stigning til 8% i 1994-1996 (en stigning, som menes at ligge langt 
under produktivitetsstigningen). Den centrale aftale fra november 1993 i 
Nederlandene, de kollektive overenskomster i Tyskland samt trepartsaftalerne i 
Italien (1993) og Luxembourg (1994) går i samme retning. 
Flere medlemsstater bruger direkte løntilbageholdenhed som et middel til mere 
omfattende omfordeling af produktivitetsgevinsterne. Det er tilfældet i Belgien, 
hvor "solidaritetsbidraget" gør det mulig at finansiere foranstaltninger til fordel for 
beskæftigelsen, erhvervsuddannelse og børnepasning. 
Den generelle tilbageholdenhed går hånd i hånd med bestræbelser for at sikre 
fleksibilitet, og der er stigende tendens til at fastsætte den reelle løn på 
virksomhedsniveau. I Spanien har man med reformen fra 1994 begrænset de 
juridiske rammer omkring lønningerne ved at tildele arbejdsmarkedets parter en 
afgørende rolle. I Irland har trepartsaftalen til formål at sikre tilbageholdende på 
nationalt plan med fleksibilitet på virksomhedsniveau. På samme måde forsøger 
man i Danmark og Det Forenede Kongerige at decentralisere lønforhandlingerne 
for at give mulighed for en tættere forbindelse mellem præstationer og løn. 
Endvidere tilstræber man at fastsætte lønningerne forskelligt for de enkelte 
kategorier af arbejdstagere for at gøre det lettere at indsluse bestemte kategorier 
(med den samme begrundelse som i forbindelse med en reduktion af de indirekte 
lønudgifter til de pågældende kategorier, jf. følgende punkt 3). I Tyskland er 
lønningerne i henhold til de kollektive overenskomster for 1995 for bestemte 
brancher, som f.eks. kemi- og papirindustrien, lavere (maksimalt 10%) end 
normallønnen ved ansættelse af langtidsledige. I Danmark overvejer 
arbejdsmarkedets parter muligheden for at indføre lavere lønninger for bestemte 
"småarbejder". I Spanien er minimumslønnen sat ned for unge. I Nederlandene 
tilskyndes arbejdsmarkedets parter til at finde lavtlønnet arbejde til langtidsledige, 
og man drøfter nu undtagelser fra minimumslønnen. 
Med henblik på at reducere omkostningerne i forbindelse med de mindst 
produktive arbejdstagere har man i Nederlandene fastfrosset den lovfæstede 
minimumsløn i 1995 og regner med at begrænse stigningen i 1996-1998 til 
halvdelen af den gennemsnitlige lønstigning. Endvidere tilskyndes 
arbejdsmarkedets parter til at udnytte den margen, der nu findes mellem de 
overenskomstmæssige minimumslønninger og den lovfæstede minimumsløn, for 
at få flere arbejdstagere med ringe kvalifikationer i arbejde. 
c) Nye beskæftigelsesmuligheder og lokale initiativer 
Nye beskæftigelsesmuligheder nødvendiggør initiativer på forskellige niveauer, alt 
afhængig af hvilken form for behov, der skal dækkes. Transport, kommunikation 
og genbrug er således områder, hvor behovene dækkes bedst på interregionalt plan 
eller på EU-plan. Dette forhold afspejles i Det Europæiske Råds konklusioner fra 
mødet i Essen, hvor det anføres, at det er nødvendigt at finde finansieringskilder 
til tværeuropæiske miljøbevaringsprojekter. Europa-Kommissionen er i færd med 
at undersøge fælles miljøprojekter. Investeringer i de pågældende infrastrukturer 
skaber beskæftigelse og medvirker samtidig til at beskytte miljøet. 
36 
Lokale udviklingsinitiativer, der samtidig er jobskabende, udmærker sig på fire 
måder: 
de åbner mulighed for at genindsluse langtidsledige, unge med 
vanskeligheder eller arbejdsløse kvinder; 
de tager sigte på at dække nye behov i samfundet på bedst mulig måde, 
ved at der opstår nye job; 
de imødekommer nye iværksætteres forventninger; 
de indgår ofte i et lokalt renoveringsprojekt eller økonomisk og socialt 
udviklingsprojekt, i landdistrikter eller i byområder. 
Siden Det Europæiske Råds møde i Essen, hvor 3 regeringer (Danmark, Irland og 
Portugal for anden gang) i høj grad bakkede op omkring Kommissionens rapport 
om beskæftigelse og lokale initiativer, er der gjort store fremskridt med hensyn 
til at udveksle ideer og informationer om praksis medlemsstaterne imellem. 
Når man ser bort fra, hvad man traditionelt vil være tilbøjelig til at gøre i 
medlemsstaterne, begynder man nu lidt efter lidt at undersøge samtlige de 17 
områder8, hvor Kommissionen har identificeret lokale behov (projekter vedrørende 
ydelser i hjemmet NL og D, ydelser i nærmiljøet og ydelser, som vedrører 
livskvalitet P). 
Mange medlemsstater (F, NL, D, A) foretrækker lokale initiativer til indslusning 
af arbejdsløse, enten ved hjælp af direkte tidsbestemte støtteforanstaltninger, 
lavere lønomkostninger for virksomhederne eller aktiviteter under de 17 områder. 
Når de nye behov skal dækkes, giver det anledning til at eksperimentere med 
finansielle instrumenter, som skal fremme oprettelsen af et nyt "marked". Det 
gælder for check-ydelser med flere nationale varianter (vedtaget i 94 i F og B, 
undersøges i D og NL), ændring af lovgivningen på det finansielle og 
skattemæssige område for at gøre det muligt for husholdninger at blive 
arbejdsgivere eller forbrugere i forbindelse med ydelser i hjemmet (F, DK, 
undersøges i D) eller nye individuelle forsikringsordninger, særlig til dækning af 
"afhængighedsrisikoen" (A, D). De tre omtalte former for foranstaltninger 
forventes hver gang af føre til oprettelse af mere end tyve tusinde job. 
Foranstaltningerne suppleres til tider med uddannelsesprogrammer for at sikre, at 
de nye job besættes af kvalificeret personale (P, F, NL). Men indtil videre 
fremstår arbejdsmarkedets parter ikke som initiativtagere på dette område. 
ydelser i hjemmet, børnepasning, ny informations- og kommunikationsteknologi, hjælp til unge med 
problemer og indslusning, boligforbedring, sikkerhed, lokal kollektiv transport, renovering af 
offentlige områder i byer, nærbutikker, turisme, det audiovisuelle område, kulturarv, kulturfremstød 
på lokalt plan, forvaltning af affald, forvaltning af vand, beskyttelse og vedligeholdelse af 
naturområder, lovgivning, kontrol med forurening og installationer i forbindelse hermed. 
37 
Der synes endnu ikke at være fuld forståelse for omlægningen af strukturerne 
for initiativtagere. Selvstændig virksomhed, som visse lande længe har 
foretrukket (UK), vækker interesse i andre medlemsstater, som ønsker at tilpasse 
foranstaltningen for samtidig at tage hensyn til små entreprenører (P, SF). 
Regeringerne har endvidere opmærksomheden henledt på foreninger, partnerskaber 
mellem det offentlige og det private samt velgørende organisationer med henblik 
på deres direkte bidrag til jobskabelse. De seneste foranstaltninger går 
hovedsagelig ud for at forenkle de samfundsøkonomiske regler (P, F) eller lancere 
visse overvejelser, når den pågældende sektor endnu kun er ringe udviklet (IRL, 
SF). 
Når man ser bort fra de lande, som allerede er kendt for at være lydhøre over for 
lokale initiativer (P, DK, IRL, UK, A, S), er de seneste nationale 
beskæftigelsesforanstaltninger næsten uden lokal dimension. Det er sandt, at en 
dynamisk forbindelse mellem beskæftigelse, dækning af behov og udvikling på 
lokalt plan forudsætter bevidstgørelse og lang tids forberedelse af det "lokale 
terræn" (decentralisering, "vertikalt" partnerskab mellem de offentlige 
myndigheder på 3 eller 4 niveauer, intervention fra samtlige lokale aktørers side, 
udarbejdelse af en fælles økonomisk og sociale strategi), hvor de offentlige 
myndigheder spiller en vigtig rolle. 
Ud fra den synsvinkel fortjener nogle initiativer at blive omtalt, f.eks. dem der er 
iværksat i F (undersøgelse af mulighederne for jobskabelse i de enkelte 
departementer) og i SF (arbejdsgruppe til lokal fremme af jobskabelse). 
Perspektiver 
Selvom medlemsstaterne har indført mange foranstaltninger, som åbner 
mulighed for større fleksibilitet i forbindelse med tilrettelæggelsen af 
arbejdstiden, har arbejdsmarkedets parter så langt fra udnyttet disse 
muligheder fuldt ud, og man bør prioritere at formidle oplysninger om 
eksempler, som viser, at arbejdstiden kan tilrettelægges således, at 
beskæftigelsen fremmes og produktiviteten øges. 
Iøvrigt er det vigtigt, at en lempelse af arbejdsvilkårene ikke går ud over 
arbejdstagernes socialbeskyttelse, for det ville tværtimod hæmme 
beskæftigelsen. Endvidere rejser den høje koncentration af kvinder i 
tidsbestemte job eller deltidsjob det grundlæggende spørgsmål om 
bekæmpelse af adskillelse af mænd og kvinder på arbejdsmarkedet og om 
lige muligheder, og det må man i høj grad være opmærksom pi 
Selvom der i høj grad er udvist løntilbageholdenhed på det seneste, kan 
det pres, der - med det økonomiske opsving - allerede nu gør sig gældende 
for at få reelle lønstigninger, bringe denne udvikling i fare. Det er derfor 
meget vigtigt at kunne påvise den positive virkning, løntilbageholdenhed 
har på beskæftigelsen. Man bør måske således i endnu højere grad end 
tidligere søge at skabe balance mellem bestemmelserne om løn og 
bestemmelserne om beskæftigelse i de kollektive overenskomster. 
38 
Iøvrigt ville det være hensigtsmæssigt at undersøge, om man ikke i højere 
grad bør gøre mekanismerne og kriterierne for fastsættelse af løn mere 
fleksible, afhængig af de pågældende arbejdstagere og virksomheder, i 
forhold til den generelle løntilbageholdenhed. 
Der er gjort væsentlige fremskridt med hensyn til at give adgang til nye 
jobmuligheder. Men dette potentiale udnyttes fortsat langt fra fuldt ud. 
Kommissionen identificerede i sin meddelelse fra juni 1995 "En europæisk 
strategi til fremme af lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer"9 
følgende former for foranstaltninger med henblik på at skabe gunstige 
rammer: indførelse af en række nye finansielle instrumenter, tilpasning af 
uddannelser og eksamensbeviser for at konsolidere nye job, renovering om 
retsgrundlaget samt en tilstrækkelig omfattende decentralisering af 
forvaltningen. Kommissionen understregede endvidere, at de pågældende 
foranstaltninger kunne støttes på unionsplan. Det Europæiske Råd tog 
meddelelsen til efterretning på mødet i Cannes i juni 1995 og insisterede 
på, at det er nødvendigt at formidle oplysninger om erfaringerne på 
nationalt plan, og henstillede til Rådet (socialministrene) at fremlægge en 
rapport herom på mødet i Madrid i december 1995. 
3) REDUKTION AF DE INDIREKTE LØNOMKOSTNINGER 
Kontekst 
I perioden 1980-93 steg beskatningen af arbejdskraften udtrykt som en procentdel 
af BNP fra 19 til 21%, mens den faldt for de øvrige produktionsfaktorer (fra 9 til 
8,5%) og steg for forbrug fra 10 til 11% . 
Unionen har sat som mål at sænke de pågældende omkostninger tilstrækkeligt til 
at påvirke beslutningen om at ansætte arbejdstagere, særlig dem med færrest 
kvalifikationer, hvis produktivitet er for ringe til at kompensere for de reelle 
omkostninger i forbindelse med arbejdskraften. 
De seneste nationale foranstaltninger 
a) Medlemsstaternes foranstaltninger 
Flere medlemsstater (E, L, P, NL, SF) har valgt at foretage en generel sænkning 
af de sociale bidrag. Visse medlemsstater, særlig de nordiske, har i modsætning 
hertil besluttet at øge de-sociale bidrag, som er baseret på arbejdskraften, med 
henblik på at understrege bidragsaspektet i den sociale beskyttelse og tilskynde 
arbejdstagerne til at arbejde legalt. 
KOM (95) 273 af 13. juni 1995 
39 
De fleste medlemsstater gør dog brug af tidsbestemt og/eller betinget reduktion 
af sociale bidrag i forbindelse med ansættelse, særlig til fordel for grupper med 
vanskeligheder, f.eks. unge, arbejdsløse, langtidsledige eller handicappede. Flere 
medlemsstater, bl.a. Belgien og Frankrig, har for nylig indført flere af denne form 
for dispositioner. 
Seks medlemsstater har for nylig fulgt en fremgangsmåde, som er baseret på 
særlige reduktioner af bidrag til fordel for de laveste lønninger (B, DK, IRL, 
F, NL, UK). I den forbindelse kan man notere sig, at den franske plan fra 1995, 
som indebærer en reduktion af de sociale bidrag for de lave lønninger, også er 
forsynet med bestemmelser om jobskabelse, og at der er planlagt en evaluering 
af resultaterne efter 18 måneder. 
I Finland foretager man en anden form for målretning, for de indirekte 
omkostninger reduceres for små og mellemstore virksomheder, mens bidraget fra 
større virksomheder, som normalt er mere kapitalintensive, øges. 
Der er endvidere truffet visse nationale foranstaltninger, som tager sigte på 
"dobbelt udbytte". De pågældende foranstaltninger går ud på at reducere 
omkostningerne i forbindelse med arbejdskraft for at fremme beskæftigelsen og 
øge afgifterne på anvendelse af naturressourcer for at beskytte miljøet. Det 
Forenede Kongerige har således indført energiafgifter for nylig og er i færd med 
at indføre en ny afgift i forbindelse med affald, der er sammenkædet med en 
reduktion af arbejdsgivernes bidrag til social sikring. Der er iværksat mange 
initiativer, og mange undersøges med henblik på at indføre energiafgifter med 
mere eller mindre direkte indvirkning på omkostningerne i forbindelse med 
arbejdskraften. I Danmark har man også besluttet at øge energiafgifterne og de 
grønne afgifter, således at de kommer til at udgøre 1,6% af BNP. I Luxembourg 
har man indført bidrag (og supplerende afgifter) i forbindelse med forbrug af 
energi. I Spanien har man indført en afgift på spildevand. Endelig undersøger man 
i Nederlandene muligheden for at indføre en energiafgift, og indtægterne herfra 
skal bruges til at finansiere forskellige former for skattenedsættelse for de 
skattepligtige. 
Endelig må man ikke glemme de andre indirekte omkostninger i forbindelse 
med arbejdskraften, som kommer i tillæg til de sociale bidrag, bl.a. de 
forskellige former for beskatning af virksomhederne eller andre indirekte udgifter, 
som beregnes på grundlag af lønmassen. I Tyskland er man ved at undersøge 
muligheden for at fjerne arbejdsgivernes bidrag til erhvervsuddannelse for i stedet 
at vælge at finansiere uddannelse over skatten. 
b) Virkninger på beskæftigelsen: behov for målretning og sammenkædning 
Da en generel reduktion af ikke-lønomkostninger i forbindelse med arbejdskraften 
kan få væsentlige konsekvenser for budgettet, og man ikke kender virkningen på 
beskæftigelsen, er det mest hensigtsmæssigt at fokusere på de områder inden for 
arbejdsmarkedet, som påvirkes mere af en sådan reduktion end andre. I hvidbogen 
40 
insisterer man faktisk på, at det er nødvendigt at målrette reduktionen (særlig på 
de mindst kvalificerede arbejdstagere) for at begrænse foranstaltningens 
budgetmæssige omkostninger pr. arbejdsplads, som reddes eller oprettes. I 
forbindelse med en strategi for forebyggelse af langtidsledighed forekommer det 
særlig hensigtsmæssigt at tage specielt sigte på arbejdsløse. 
I nogle medlemsstater er foranstaltningerne for at reducere ikke-lønmæssige 
omkostninger i forbindelse med arbejdskraften blevet rettet mod en lang række 
forskellige grupper. De mange målpopulationer kan have svækket virkningerne af 
foranstaltningerne, og administrative problemer kan have afholdt arbejdsgivere, 
særlig i små og mellemstore virksomheder, fra at benytte foranstaltningerne. Det 
viser, at programmerne måske nok bør fokuseres på fa specifikke mål og være så 
enkle som muligt. 
Endvidere bør skattemæssige tilskyndelser i form af en sådan reduktion 
sammenkædes med, eller anvendes sammen med, foranstaltninger (f.eks. 
omlægning af arbejdstiden), som fører til netto jobskabelse. 
Behovet for sammenkædning gør sig ikke blot gældende i forbindelse med 
foranstaltninger, som tager sigte på at reducere ikke-lønmæssige omkostninger, 
men også i forbindelse med andre former for skattefordele, f.eks. støtte til 
virksomheder, som indfører godkendte uddannelsesplaner eller øger deres 
investering i uddannelse. Det sikrer, at investering i menneskelig kapital 
videreføres, når arbejdsgivere har ansat nye arbejdstagere. Behovet for 
sammenkædning bør dog ses som en kortfristet foranstaltning fremfor en 
langsigtet. På lang sigt kan sammenkædning resultere i stivheder på 
arbejdsmarkedet. Sammenkædning er dog berettiget på kort sigt i betragtning af 
den prioritet, der tillægges beskæftigelse. 
Perspektiver 
Det er nødvendigt at være mere opmærksom på behovet for at målrette 
reduktioner af sociale bidrag for at sikre en optimal virkning. Der skal i de 
kommende måneder lægges særlig mærke til virkningerne af de forskellige 
løsninger, som medlemsstaterne har valgt i forbindelse med en sådan målretning. 
I betragtning af den nuværende stramning af de offentlige finanser er det kun 
muligt at gennemføre en væsentlig reduktion af de ikke-lønmæssige omkostninger 
i forbindelse med arbejdskraften, hvis der gennemføres hensigtsmæssige 
foranstaltninger, som kompenserer herfor. Flere medlemsstater håber at kunne 
kompensere for en reduktion af de ikke-lønmæssige omkostninger ved at reducere 
de offentlige udgifter og/eller øge skatteindtægterne i kraft af den økonomiske 
vækst. Der er imidlertid tale om en reduktion af den offentlige gæld og det 
offentlige underskud af et sådant omfang, at det hverken er nok med den ene eller 
begge foranstaltninger, og mange medlemsstater bliver nødt til at overveje 
yderligere foranstaltninger. 
41 
10 Selvom der generelt er behov for kompensation, fordrer medlemsstaternes 
forskellige skattestrukturer og -traditioner (ikke blot i de seneste femten år) en vis 
fleksibilitet med hensyn til valg af hensigtsmæssig kompensation. For at sikre, at 
de pågældende foranstaltninger er i overensstemmelse med det indre marked, er 
det nødvendigt med udvidet udveksling af erfaringer og informationer, samt øget 
samarbejde mellem medlemsstaterne. Noget at det, der begrænser de enkelte 
medlemsstaternes spillerum inden for det indre marked mest, er risikoen for, at 
dele af beskatningsgrundlaget flytter sig, særlig de mere mobile, når der er for stor 
forskel på medlemsstaternes effektive skatteprocent. 
Kommissionen har allerede fremsat forslag til flere "sikkerhedsnet" (fælles 
minimumssats for moms, beskatning af opsparing, energiafgifter), som ud over 
deres specifikke mål også åbner mulighed for budgetmæssig kompensation i tillæg 
til at begrænse risikoen for skattemæssig konkurrence mellem medlemsstaterne. 
Endvidere bør man ikke kun anskue kompensation som et middel til at stabilisere 
de samlede skatteindtægter, men også som et velegnet middel til at erstatte andre 
produktionsfaktorer med arbejdskraft. Derfor bør kompenserende foranstaltninger 
hovedsagelig anvendes i forbindelse med andre produktionsfaktorer end 
arbejdskraft og helst ikke i forbindelse med forbrug. Nogle ressourcer, 
hovedsagelig miljørelaterede, er helt klart blevet brugt for meget i de senere år, 
og øget beskatning af de pågældende ressourcer (enten beskatning af produkter 
eller processer) kan føre til en mere afbalanceret anvendelse af samtlige 
ressourcer I henhold til Kommissionens simuleringer10 vil beskatning af brugen 
af naturressourcer, f.eks. den foreslåede C02/energiafgift, som skal finansiere 
reduktioner i de sociale bidrag, være et mere effektivt middel til jobskabelse end 
andre stigninger i skatter eller afgifter, som f.eks. moms- eller indkomstskat. 
Således ville en C02/energiafgift med en stigning i indtægterne svarende til ca. 
1% af BNP føre til en stigning i den samlede beskæftigelse i Unionen på næsten 
1%. Hvis reduktionen i de sociale bidrag blev koncentreret om de arbejdstagere, 
der har færrest kvalifikationer eller lavest indkomst, ville stigningen i 
beskæftigelsen endda kunne fordobles, svarende til yderligere op til 2 millioner 
arbejdspladser i Fællesskabet som helhed. 
Hvis man letter beskatningen af arbejdskraften og i stedet øger beskatningen af 
andre produktionsfaktorer, bør det gøres med to helt klare mål for øje: For det 
første på kort sigt at give erhvervslivet et klart signal om, at skattesystemet er ved 
at blive ændret for at skabe (eller i det mindste ikke lægge hindringer i vejen for) 
nye arbejdspladser og tilskynde til brug af arbejdskraft. For det andet på lang sigt 
at foretage en kraftig reduktion af de ikke-lønmæssige omkostninger i forbindelse 
med arbejdskraft, som fortsat er for høje på trods af medlemsstaternes seneste 
foranstaltninger. 
Beskatning, beskæftigelse og miljø: afgiftsreform med henblik på at reducere arbejdsløsheden 
("Taxation, employment and environment: fiscal reform for reducing unemployment"), European 
Economy, nr. 56, 1994 
42 
Derfor skal det slås helt klart fast, at: 
udviklingen i skattestrukturen, som har været til skade for arbejdskraften i de 
seneste 15 år, bør vendes; 
samråd mellem medlemsstaterne bør udvides på dette område, således at risikoen 
for skattemæssig konkurrence på det indre marked ikke fjerner muligheden for at 
lette beskatningen af arbejdskraften for til gengæld at øge beskatningen af de 
øvrige produktionsfaktorer eller i sidste ende forbruget. 
4) EN MERE EFFEKTIV ARBEJDSMARKEDSPOLITIK 
Kontekst 
Udgifterne til arbejdsmarkedspolitikken i Unionen svarer i gennemsnit til 3,5% af BNI, 
og to tredjedele af disse udgifter går til udbetalinger af indkomststøtte til arbejdsløse og 
førtidspensionister. Det er nødvendigt med en omlægning af anvendelsen af disse 
omfattende budgetmidler, således at der gives prioritet til reintegration af de arbejdsløse 
på arbejdsmarkedet. En sådan "aktiveringspolitik" skal motivere den enkelte til at søge 
arbejde, især ved hjælp af en økonomisk motivering, og den skal give de arbejdsløse 
bedre muligheder for at finde et arbejde gennem en effektivisering af arbejdsformidlingen 
og gennem større geografisk og faglig mobilitet. 
Alle medlemsstaterne har i de senere år gennemført eller styrket de aktive foran­
staltninger, selv om den store og hurtige stigning i arbejdsløsheden har betydet, at de 
passive udgifter stadig er omfattende. Ud over en betydelig indsats med hensyn til 
erhvervsuddannelse, som er et af de vigtigste aspekter i en aktiv arbejdsmarkedspolitik, 
fordi den øger arbejdstagernes og de arbejdssøgendes faglige mobilitet (jvf afsnit IV. 1 
ovenfor), har medlemsstaternes bestræbelser især koncentreret om den offentlige 
arbejdsformidling og motiveringen af de arbejdsløse til at søge arbejde. 
De seneste nationale foranstaltninger 
a) Arbejdsformidlingen 
I mange medlemsstaterne er der gjort meget for at forbedre arbejdsformidlingernes 
effektivitet (dette kommer i de fleste tilfælde til udtryk i form af en forholdsmæssig 
stigning i udgifterne i BNI til dette område i perioden fra 1985 til 1993). De mest 
bemærkelsesværdige af de seneste reformer er uden tvivl dem, der er blevet gennemført 
i Østrig, Danmark og Nederlandene, samt moderniseringen af arbejdsformidlingerne i 
Grækenland. 
Man søger at opnå en bedre effektivitet gennem strukturelle reformer som f.eks. i 
Tyskland, hvor man undersøger mulighederne for at give arbejdsformidlingskontoreme 
en større grad af selvstændighed, i Østrig, hvor arbejdsformidlingskontoreme oprettes som 
43 
selvstændige offentlige virksomheder, eller i Nederlandene, hvor man i modsætning til 
de andre medlemsstater arbejder for en større centralisering. I Italien er der fremsat et 
lovforslag i juni 1995, som vil ophæve det offentliges monopol med hensyn til 
arbejdsanvisning. 
Den offentlige arbejdsformidlings funktioner bliver mere varierede, som f.eks. i Tyskland 
(Start), hvor der er blevet etableret arbejdsformidlinger, der anviser midlertidigt 
arbejde til indslusning af langtidsarbejdsløse på arbejdsmarkedet. Der finder desuden en 
større åbning sted overfor anvendelsen af private organer, ikke-udbyttegivende private 
arbejdsformidlinger i Spanien, private arbejdsformidlingskontorer i Tyskland og Østrig, 
vikarbureauer i Italien. 
Man søger også tættere samarbejdsforbindelser med arbejdsgivermiljøerne, som f.eks. 
i Frankrig med de store virksomheder, i Tyskland med de små og mellemstore 
virksomheder, håndværksvirksomhederne og de faglige organisationer, og i Nederlandene 
med bestemte sektorer for bedre at identificere deres behov og opfylde disse. 
Arbejdsformidlingernes arbejde målrettes mod prioriterede mål, bl.a. gennem styrkelsen 
af individualiseret rådgivning til de dårligst stillede arbejdsløse, især de unge og de 
langtidsarbejdsløse (B, FR, UK, S, DK). Danmark har således iværksat en 
"aktiverinspolitik", i henhold til hvilken der opstilles en individuel handlingsplan for hver 
enkelt arbejdsløs person, og denne plan skal munde ud i enten erhvervsuddannelse eller 
beskæftigelse. Resultaterne af denne politik bedømmes af regeringen som værende yderst 
positive, især fordi et større antal arbejdsløse er blevet inddraget i 
erhvervsuddannelsesinitiativer. 
I flere medlemsstater (bl.a. Østrig, Nederlandene og Det Forenede Kongerige) forsøger 
man at fastsætte kriterier for arbejdsformidlingernes resultater. I Det Forenede 
Kongerige offentliggøres målene i en aftale, der hvert år indgås mellem staten og 
arbejdsformidlingen, og ressourcerne tildeles i overensstemmelse med de fastsatte mål. 
Efter en uafhængig revision af den offentlige arbejdsformidling i Nederlandene er man 
gået i gang med en omfattende reform, som især vil skabe en eksplicit forbindelse mellem 
opnåelse af resultater og tildeling af offentlige midler. 
b) Fremme af faglig og geografisk fleksibilitet 
Bestræbelserne på at fremme arbejdstagernes faglige mobilitet synes i øjeblikket at 
koncentrere sig om erhvervsuddannelse. De investeringer, der er foretaget på 
erhvervsuddannelsesområdet går i denne retning, især efter- og videreuddannelse og 
erhvervsuddannelse, som kan "overføres", og som har til formål at fremme 
arbejdstagernes tilpasning til de industrielle ændringer. Som anført ovenfor (afsnit V.l) 
vil en styrkelse af initiativerne på dette område i mange tilfælde være berettiget. 
Der foreligger meget få oplysninger om andre former for foranstaltninger, selv om disse 
er nødvendige, til at fjerne hindringerne for faglig mobilitet ved at fjerne grænserne 
mellem fag og erhvervskategorier. 
44 
Den geografiske mobilitet mellem Den Europæiske Unions medlemsstater er stadigvæk 
begrænset, om ikke andet så af sproglige grunde. Fjernelsen af juridiske, administrative 
og skattemæssige hindringer for den geografiske mobilitet er dog en af prioriteterne i 
forbindelse med gennemførelsen af det indre marked. Gennemførelsen af initiativer som 
f.eks. EURES-nettet, der forbinder arbejdsformidlingerne i de forskellige medlemsstater, 
er med til at fremme og lette arbejdstagernes mobilitet mellem medlemsstaterne. 
På nationalt plan består de vigtigste ordninger i hjælp til transport eller flytning, samt 
forskellige former for hjælp i forbindelse med boligpolitikken. Debatten om geografisk 
mobilitet er især aktuel i Italien, hvor der er mangel på arbejdskraft i nord, medens der 
er meget stor arbejdsløshed i syd. Spørgsmålet om geografisk mobilitet hænger direkte 
sammen med spørgsmålet om regionaludvikling. EU's strukturfonde bidrager gennem 
støtte til økonomiske aktiviteter og erhvervsuddannelse af arbejdstagerne med betydelige 
midler til støtte for medlemsstaternes politik med hensyn til at sikre en afbalanceret 
regionaludvikling. 
c) Styrkelse af incitamenterne til jobsøgning og jobskabelse 
Et af de vigtigste elementer i medlemsstaternes politik har de fleste steder været at 
analysere, hvorledes skatte- og understøtte! sessystemerne fungerer, med det formål at 
fjerne potentielle hindringer for jobskabelse og jobsøgning. På Det Europæiske Råds 
møde i Essen anmodede man om en særlig rapport om dette emne, og et resume af 
hovedanalysen og konklusionerne findes i bilaget til nærværende rapport. 
Med henblik på at styrke de arbejdsløses incitament til aktivt at søge arbejde fastsættes 
der strengere regler for udbetaling af arbejdsløshedsunderstøttelse. I Danmark blev der 
i april 1995 indført strengere bestemmelser med hensyn til, hvorvidt en arbejdsløs rent 
faktisk står til rådighed for arbejdsmarkedet; i Spanien, hvor arbejdsløs-
hedsunderstøttelsessystemet blev revideret i 1992 for at fremme en aktiv jobsøgning, kan 
retten til understøttelse fortabes, hvis man afviser et rimeligt tilbud om arbejde eller 
nægter at deltage i almennyttige beskæftigelsesinitiativer eller erhvervsuddannelse. I 
Sverige fortaber man retten til arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis man afviser tilbud om 
arbejde eller uddannelse. I Det Forenede Kongerige arbejder man på en reform af under-
støttelsessystemet, og reglerne for den nye "ydelse til arbejdssøgende" (Jobseeker's 
allowance) sigter mod et større incitament til at søge arbejde. 
I Grækenland kommer aktiviseringspolitikken især til udtryk gennem den ordning med 
"gavekort", der kan bruges til flere forskellige formål, og som blev indført i 1995. 
"Gavekortene", der udleveres til de arbejdsløse har en økonomisk værdi, og kan anvendes 
på forskellige måder: de kan bl.a. overdrages til en arbejdsgiver ved ansættelse, bruges 
som betaling af erhvervsuddannelse eller indløses, hvis den arbejdsløse ønsker at starte 
egen virksomhed. Dette system skal øge den arbejdsløses ansvar i forbindelse med 
jobsøgningen, samtidig med at det udgør et incitament for arbejdsgiverne og mindsker 
bureaukratiet. 
45 
Nogle medlemsstater har gennemført foranstaltninger for at forhindre, at en for høj 
"dækningsgrad" (arbejdsløshedsunderstøttelsens og andre ydelsers størrelse i forhold til 
lønnen) især i den nederste del af lønskalaen bliver et negativt incitament til at søge 
arbejde i betragtning af de ekstra omkostninger, der er forbundet med at have et arbejde 
(f.eks. transport, hjælp i hjemmet osv.). I Nederlandene f.eks. har fastfrysningen af den 
lovbestemte mindsteløn indflydelse på niveauet for sociale ydelser, og derved forbedres 
dækningsgraden i forhold til de overenskomstmæssige mindstelønninger og 
gennemsnitslønnen. Man kan også konstatere nogle tilfælde af reduktion af ydelserne 
(Sverige), eller af den periode, hvor man kan modtage supplerende 
arbejdsløshedsunderstøttelse (Danmark). I Finland arbejder man på en reform af 
arbejdsløshedsunderstøttelsessystemet. I Grækenland er den grundlæggende 
arbejdsløshedsunderstøttelse derimod blevet sat betydeligt op i 1994. 
Fortsat udbetaling af arbejdsløshedsunderstøttelse eller en del af denne som supplement 
til arbejdsindtægt er én metode til reduktion af dækningsgraden. I de fleste medlemsstater 
findes der en sådan ordning for arbejdsløse, der ønsker at starte egen virksomhed eller 
overtage en virksomhed. I nogle medlemsstater er det også muligt for arbejdsløse, der far 
lønnet arbejde, ud over deres løn fortsat at få udbetalt en del af deres understøttelse. I Det 
Forenede Kongerige omfatter ordningen med familietilskud, som giver et tilskud til 
lavtlønnede med familiemæssige forpligtelser, således i øjeblikket mere end 600.000 
familier. 
Disse incitamenter til de arbejdssøgende og arbejdstagere suppleres af en bred vifte af 
arbejdsgiverincitamenter i form af ansættelsesstøtte. Disse ordninger er især omfattende 
i Belgien, Danmark, Finland og Spanien. De udgør også et væsentligt element i 
Grækenlands og Portugals beskæftigelsespolitik. Sådanne ordninger er ligeledes ved at 
udvikle sig i Tyskland og Sverige samt i Frankrig, hvor en ny beskæftigelsesplan trådte 
i kraft i juli 1995. Tilskuddene er i de fleste tilfælde målrettet mod bestemte grupper, især 
langtidsledige og unge. De skal ses i sammenhæng med foranstaltninger til reduktion af 
arbejdsgivernes indirekte omkostninger (jvf. (3) ovenfor). 
Medlemsstaterne har også forstærket deres indsats med hensyn til evaluering af 
arbejdsmarkedspolitikkens effektivitet. Det fremgår heraf, at rådgivning og hjælp til 
jobsøgning forbedrer de arbejdsløses muligheder for at komme i arbejde. For så vidt 
angår ansættelsesstøtte derimod synes det, at en meget stor del af udgifterne ikke har 
nogen effekt eller medfører en substitutionseffekt (ansættelse af én person til erstatning 
for en anden). Det er meget vanskeligt at evaluere, hvilken effekt erhvervsuddannelse har 
for senere ansættelse. 
Perspektiver 
Til trods for de fremskridt, der er gjort, er der langtfra et optimalt forhold 
mellem "passive" og "aktive" udgifter til fremme af beskæftigelsen. 
Bestræbelserne på at "aktivisere" beskæftigelsespolitikken, uden derved dog at 
sætte spørgsmålstegn ved det høje socialsikringsniveau, bør intensiveres. I 
betragtning af de budgetmæssige begrænsninger i medlemsstaterne er det vigtigt 
46 
inden for rammerne af det europæiske samarbejde at foretage en evaluering af 
resultaterne af de forskellige forsøg på "aktivisering". 
Erfaringerne fra de seneste år har vist behovet for at være mere opmærksom på 
arbejdsformidlingernes rolle, og deres tre funktioner: indsamling/spredning af 
information vedrørende arbejdsmarkedet; formidling mellem udbydere og 
efterspørgere af arbejdskraft; og ansvaret for en bedre tilpasning af arbejdskraften 
til arbejdsmarkedets behov. 
"Aktiviseringen" af arbejdsmarkedet afhænger også af den enkeltes vilje til at 
udnytte den arbejdsløshedsperiode til intens jobsøgning eller forberedelse til et 
fremtidigt arbejde. De reformer, der er gennemført med hensyn til 
socialsikringssystemerne har til formål at fremme jobsøgningen. 
De potentielle aktionsmuligheder med hensyn til fremme af faglig og geografisk 
mobilitet synes ikke at være blevet fuldt udnyttet af medlemsstaterne. 
Udvekslingen af information og erfaringer op dette område bør intensiveres i 
fremtiden. 
5) STYRKELSE AF FORANSTALTNINGERNE TIL FORDEL FOR 
GRUPPER. DER ER SÆRLIGT HÅRDT RAMT AF ARBEJDSLØSHED 
Kontekst 
Arbejdsløsheden i Europa er ikke blot kendetegnet med sit omfang, men også ved 
at den rammer nogle befolkningsgrupper særligt hårdt - de unge, kvinderne og de 
ældre - og ved den store andel af langtidsarbejdsløse. 
Ungdomsarbejdsløsheden er stadig særdeles høj i Unionen (20%), især i de 
sydlige medlemsstater og Irland. Arbejdsløsheden blandt kvinder er stadigvæk 
betydelig højere end blandt mænd (12,6% mod 9,7%, sæsonjusterede tal fra maj 
1995). I 1994 havde næsten 48% af de arbejdsløse i Unionen været uden arbejde 
i et år eller mere (heraf halvdelen i mindst 2 år). Denne procentsats er ikke faldet 
de sidste 10 år, og de absolutte tal er steget. Procentsatsen for 
langtidsarbejdsløshed stiger i takt med de arbejdsløses alder. Fænomenet er dog 
også omfattende blandt de unge (næsten 40% blandt de unge på 20-24 år), selv 
om denne kategori mere end de andre nyder godt af det økonomiske opsving. 
Kvinderne er i lidt højere grad end mændene ramt af langtidsarbejdsløshed. 
Endelig er langtidsarbejdsløsheden mere udbredt blandt personer med et ringe 
kvalifikationsniveau. 
Denne situation er uacceptabelt, ikke blot ud fra en menneskelig synsvinkel og 
med hensyn til den sociale samhørighed, men også med hensyn til den optimale 
udnyttelse af menneskelige ressourcer, især under hensyntagen til de demografiske 
perspektiver i Unionen. 
47 
De seneste nationale foranstaltninger 
(a) Foranstaltninger til fordel for de unge 
Selv om arbejdsløsheden stadigvæk er meget høj, er antallet af unge uden arbejde dog 
faldet betydeligt i flere medlemsstater, især fordi der er flere unge, der bliver i 
uddannelsessystemet. Medlemsstaterne har gjort en stor indsats i denne retning for at 
reducere antallet af unge, der kommer ud på arbejdsmarkedet uden en tilstrækkelig 
grundlæggende erhvervsuddannelse, og som derfor løber en høj risiko for at blive 
arbejdsløse (i Nederlandene f.eks. tre gange så høj som gennemsnittet). I denne 
forbindelse kan nævnes det danske program "Uddannelse for alle", der blev iværksat i 
1993, og et nyere initiativ i Nederlandene, hvor man på regionalt plan har oprettet registre 
over elever, der forlader skolen uden kvalifikationer, således at man kan tilbyde dem 
passende individuelle løsninger (f.eks. erhvervsuddannelse eller arbejdserfaring). 
For de unge, der alligevel forlader uddannelsessystemet uden kvalifikationer, er der i flere 
medlemsstater skabt ordninger, så de unge alligevel vil kunne opnå nogle kvalifikationer 
gennem uddannelses- eller beskæftigelsesgarantier. I Nederlandene garanteres de unge i 
henhold til loven om beskæftigelsesgaranti for unge et arbejde i en "kommunal 
institution" eller - fra 1995 - i den private sektor efter 6 måneders (i nogle tilfælde 12 
måneder) arbejdsløshed. I Danmark tilbydes alle de unge under 25, som ikke er berettiget 
til arbejdsløshedsunderstøttelse, uddannelse eller beskæftigelse inden for en periode på 
tre måneder, og denne ordning blev styrket i juli 1995. Samtidig er bistandssystemet 
blevet ændret for at gøre praktikantophold mere tiltrækkende. 
Der findes bestemmelser om erhvervsuddannelsesgarantier i Belgien ("promotion 
sociale"), i Spanien, i Portugal (aftale indgået med arbejdsmarkedets parter i 1991 for at 
garantere de unge, især dem uden kvalifikationer eller med få kvalifikationer, mindst et 
år grundlæggende erhvervsuddannelse, og i Det Forenede Kongerige i form af 
programmet "Youths Credits" (de unge får en "credit", der kan anvendes til deltagelse i 
en erhvervsuddannelse, der fører til opnåelse af anerkendte kvalifikationer). Programmet 
Youthstart i Irland, der blev iværksat som reaktion på Kommissionens hvidbog, og som 
samler de forskellige ordninger for grundlæggende erhvervsuddannelse for personer, der 
skal ud på arbejdsmarkedet, er målrettet mod unge fra 18 til 21 år; det omfatter 
forebyggende aktioner, foranstaltninger til fordel for unge, der har forladt skolesystemet 
før tiden, basisuddannelser og erhvervsuddannelser samt mesterlære. 
b) Foranstaltninger til fordel for langtidsarbejdsløse 
Medlemsstaterne har siden begyndelsen af 90'erne arbejdet på at bekæmpe 
langtidsarbejdsløsheden. Nogle medlemsstater baserer først og fremmest deres strategier 
på anvendelse af generelle foranstaltninger over for de langtidsarbejdsløse (uddannelse, 
rådgivning, hjælp i jobsøgningen, ansættelsesstøtte). Andre medlemsstater mener, at det 
er nødvendigt med specifikke foranstaltninger. Inden for denne kategori lægges der stadig 
større vægt på særlige ydelser som rådgivning og anvisning (f.eks. "program 900.000" i 
Frankrig og "Restart" i Det Forenede Kongerige), som synes at have vist deres 
48 
effektivitet, samt på ansættelsesstøtte (i form af tilskud, hel eller delvist overtagelse af 
lønudgifterne eller reduktion af de sociale bidrag). 
For så vidt angår bekæmpelsen af langtidsarbejdsløsheden er det vigtigt at overveje, om 
de foranstaltninger, der udelukkende vedrører de langtidsledige, indebærer en risiko for 
marginalisering af de berørte personer, og nøje at evaluere virkningerne af de to 
fremgangsmåder. 
Man kan dog i 1995 konstatere, at prioriteringen af de langtidsledige er blevet øget i flere 
medlemsstater. Sverige besluttede i april 1995 at målrette de fleste af de 
beskæftigelsesfremmende foranstaltninger mod de langtidsarbejdsløse. I Nederlandene er 
der netop blevet iværksat et program, der sigter på at tilbyde 40.000 personer arbejde i 
den offentlige sektor i perioden fra nu til 1998; der vil først og fremmest være tale om 
jobs inden for tjenesteydelser i nærmiljøet (sundhed, pleje, sikkerhed, børnepasning). I 
Frankrig skal ansættelsesstøtte i forbindelse med ansættelse af langtidsledige styrkes 
betydeligt i følge den nødplan for beskæftigelsen, som den nye regering udarbejdede i 
sommeren 1995. I Det Forenede Kongerige er der siden april 1995 blevet gennemført en 
række nye foranstaltninger, eller allerede eksisterende foranstaltninger er blevet styrket, 
vedrørende hjælp til jobsøgning eller økonomiske incitamenter til arbejdsgiverne ("Work 
trials"). I Finland blev der i sommeren 1995 iværksat et særligt nationalt program til 
bekæmpelse af langtidsarbejdsløshed. 
I flere af de seneste planer er der sat tal på de mål, der skal nås. I Finland f.eks. er målet 
en halvering af antallet af langtidsarbejdsløse i perioden fra nu til 1999; i Frankrig er 
målet en stigning i antallet af ansættelser af langtidsarbejdsløse fra 180.000 til 350.000 
om året; I Nederlandene er målet udbuddet af 40.000 arbejdspladser i perioden fra nu til 
1998. 
Arbejdsmarkedets parter kan også gennemføre initiativer til fordel for de langtidsledige 
(f.eks. er der i Italien indgået en aftale om lavere løn). 
c) Foranstaltninger til fordel for ældre arbejdstagere 
Spørgsmålet vedrørende ældre arbejdstagere er blevet endnu mere aktuelt, fordi den 
befolkningsmæssige udvikling taler for at disse bør forblive en del af den erhvervsaktive 
befolkning i længere tid, end det er tilfældet nu. Dette er grunden til, at flere medlemssta­
ter helt klart har valgt at holde disse arbejdstagere i arbejde så længe som muligt. Dette 
er især tilfælde i Italien, hvor den omfattende reform af pensionssystemet, der blev 
godkendt i 1995, fastsætter strengere krav for pensionering og førtidspensionering. Det 
samme gælder for Østrig, hvor der for nyligt er blevet indført begrænsninger med hensyn 
til førtidspensionering. Med samme mål for øje er Nederlandene begyndt at lægge større 
vægt på arbejdsforholdene for de ældre arbejdstagere i virksomhederne. 
For at fremme genindslusningen af ældre arbejdsløse arbejdstagere er der i nogle 
medlemsstater indført specifikke økonomiske incitamenter, ud over de generelle 
foranstaltninger for arbejdsløse og særlige foranstaltninger for langtidsarbejdsløse. Der er 
ofte tale om ansættelsesstøtte og nedsættelse af arbejdsgiverbidragene til den sociale 
49 
sikring. De aldersgrænser, der er fastsat for disse foranstaltninger er meget forskellige, 
lige fra 45 til 60 år. I Østrig fører arbejdsformidlingerne en aktiv politik over for 
virksomhederne for at få dem til at ansætte ældre arbejdstagere. 
I nogle krisesituationer fortsætter visse medlemsstater dog med at fremme 
førtidspensionering, som f.eks. i Grækenland i visse regioner med meget høj 
arbejdsløshed samt i tilfælde af omstrukturering af store virksomheder. 
d) Foranstaltninger til fordel for kvinderne 
Kvinder løber ind i særlige problemer på arbejdsmarkedet, afhængig af om der er tale om 
kvinder, der ønsker at vende tilbage til arbejdsmarkedet, unge arbejdsløse kvinder, 
kvinder med ønske om at skifte fra deltidsarbejde, vikararbejde eller uformel ansættelse 
til fuldtidsansættelse, kvinder, der efter at have afbrudt deres karriere, ønsker at genoptage 
denne, eller kvinder tilhørende dårligt stillede grupper. 
Forebyggelse i form af særlig hensyntagen til disse problemer i det almene 
uddannelsessystem og i de grundlæggende erhvervsuddannelser kan spille en vigtig rolle 
på dette område. I Finland har man gjort en særlig indsats for uddanne unge kvinder 
inden for erhverv, der traditionelt har været forbeholdt mænd. Man har netop igangsat et 
projekt under benævnelsen "kvinder og erhvervsuddannelse i industrien". 
I Danmark udfylder arbejdsformidlingerne en aktiv rolle i bekæmpelsen af en 
kønsopdeling af arbejdsmarkedet. 
I Tyskland er loven om beskæftigelsesfremme ("Arbeitsfôrderungsgesetz"), der omfatter 
særlige bestemmelser vedrørende arbejdsløse kvinder, blevet styrket i 1994/95. 
Bestemmelserne styrker de arbejdsløse kvinders rettigheder (ligestilling af kvinder, der 
har afbrudt deres karriere for at passe børn, med langtidsledige), og giver mulighed for 
at yde en særlig støtte til jobskabelsesprojekter, der først og fremmest vedrører kvinder. 
Østrig har iværksat et særligt program til fremme beskæftigelsen af kvinder, i henhold til 
hvilket man styrker foranstaltningerne til fordel for disse. 
Perspektiver 
Til trods for medlemsstaternes bestræbelser er der endnu for mange unge, der 
forlader uddannelsessystemet med utilstrækkelige kvalifikationer. Det er 
nødvendigt, at der gøres fremskridt på dette område for at opfyldet målet i 
hvidbogen om at garantere, at ingen under 18 er arbejdsløs. Det er især vigtigt, 
at fa de unge, som risikerer social udstødelse, fordi de nogle år tidligere har 
forladt uddannelsessystemet og ikke siden har deltaget i erhvervsuddannelse, 
tilbage i erhvervsuddannelsessystemet. 
Enhver, der kommer ud på arbejdsmarkedet bør have et alment eller 
erhvervsmæssigt uddannelsesniveau eller tilstrækkelig faglig erfaring til at sikre, 
at vedkommende er egnet til ansættelse. 
50 
Når medlemsstaterne har styrket deres initiativer til faglig genintegrering af 
langtidsarbejdsløse, bør alle have haft muligheden for erhvervsuddannelse, 
revalidering eller indslusning, før de overskrider grænsen langtidsarbejdsløshed. 
Kommissionen har konstateret betydelige forskelle med hensyn til den betydning, 
som medlemsstaterne tillægger initiativer til fremme af lige muligheder for 
mænd og kvinder, især med hensyn til ophævelse af et kønsopdelt arbejdsmarked 
og erhvervsmæssig integrering af kvinder, der står over for særlige vanskeligheder. 
På dette område, der på Det Europæiske Råds møde i Essen blev gjort til et 
prioriteret område, synes det ikke, at der er sket nogen særlig udvikling i de 
nationale fremgangsmåde i den seneste tid. Man bør fremme udvekslingen af 
synspunkter og erfaringer mellem medlemsstaterne, og ikke mindst udnytte 
erfaringerne fra de nye medlemsstater. 
Den tendens - som man har kunnet konstatere i flere medlemsstater - til at sætte 
tal på de forventede resultater bør også understreges, fordi den tjener til at 
tydeliggøre prioriteterne og gør det lettere af evaluere resultaterne af de 
beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. 
V. HORISONTALE SPØRGSMÅL 
Den strategi for beskæftigelsen, der blev fastlagt på Det Europæiske Råds møde 
i Essen, er baseret på en mobilisering på alle de områder, der kan fremme 
beskæftigelsen. Ud over den makro-økonomiske politik og 
arbejdsmarkedspolitikken, har Det Europæiske Råd ønsket, at der rettes en særlig 
opmærksomhed mod nogle bestemte områder. På mødet i Essen anmodede det om 
undersøgelse af "dels skatte- og understøttelsesordningernes indvirkning på, i 
hvilken grad arbejdstagerne anspores til at tage arbejde og arbejdsgiverne til at 
opslå stillinger, dels sammenhængene mellem økonomisk vækst og miljøet". På 
mødet i Cannes understregede Det Europæiske Råd ligeledes de små og 
mellemstore virksomheders afgørende rolle med hensyn til skabelse af nye 
arbejdspladser og mere generelt deres betydning for social stabilitet og økonomisk 
dynamik. 
På baggrund af den vigtige rolle, som strukturfondene spiller på 
beskæftigelsesområdet generelt og for gennemførelsen af Essen-strategien i 
særdeleshed, har Kommissionen fundet det hensigtsmæssigt, at behandle dette 
spørgsmål i denne meddelelse. 
Formålet med dette afsnit er at give en kortfattet gennemgang af disse 
emneområder, uden derved at foregribe udarbejdelsen af mere detaljerede separate 
rapporter. 
51 
1) TENDENSER VEDRØRENDE BESKÆFTIGELSEN I SMÅ OG MELLEM­
STORE VIRKSOMHEDER fSMV^ 
SMV'erne er de virksomheder, der giver beskæftigelse til flest i den private sektor. 
De er også fortsat en dynamisk kilde til jobskabelse, fordi de kan reagere 
hurtigere end de store virksomheder, når der opstår nye muligheder, og de er mere 
fleksible med hensyn til at kunne tilpasse sig de økonomiske forhold. SMV'ernes 
potentiale med hensyn til jobskabelse reduceres imidlertid af forskellige forhold, 
som de ikke selv har kontrol over. 
a) Beskæftigelsen i SMV'er - et kort overblik 
De seneste data11 for en række af medlemsstaterne (EUR 15) bekræfter SMV'ernes 
store betydning med hensyn til skabelse af nye arbejdspladser. De 15,8 millioner 
SMV'er (< 250 ansatte) i Den Europæiske Union beskæftiger 64,2 millioner 
mennesker, hvilket svarer til 41% af den erhvervsaktive befolkning. De små 
virksomheder (< 50 ansatte) beskæftiger alene 52 millioner, svarende til 32% af 
den samlede erhvervsaktive befolkning. 
I de fleste lande tegner SMV'erne (< 250 ansatte) sig for mere end 60% af 
beskæftigelsen i virksomheder. Italien er med 77% det land, hvor forholdsvis flest 
er beskæftiget i SMV'er, medens Tyskland med 56% er det land, hvor forholdsvis 
færrest er beskæftiget i SMV'er. I alle medlemsstaterne tegner de små 
virksomheder (< 50 ansatte) sig for 40% eller mere af den samlede beskæftigelse 
i virksomheder. 
Hvis man ser på de enkelte sektorer, er SMV'ernes andel størst inden for byggeri 
og tjenesteydelser. SMV'erne tegner sig for 85,7% af den samlede beskæftigelse 
inden for byggeriet med den højeste procentsats i Belgien (89,1%) og den laveste 
i Frankrig (81,4%). SMV'erne tegner sig for 78% af beskæftigelsen i tjene-
steydelsesvirksomheder, og den højeste procentsats findes igen i Belgien (82,9%) 
og den laveste i Frankrig (69%). SMV'erne tegner sig for 51% af beskæftigelsen 
i industrivirksomheder, og her findes den højeste procentsats i de lande, som 
statistikken dækker, i Portugal (68,9%), medens de laveste findes i Tyskland 
(37,5%) og Det Forenede Kongerige (38,9%). 
b) SMV'erne bidrag til beskæftigelsen i den senere tid 
Data af nyere dato12 bekræfter, at SMV'erne stadig bidrager i betydeligt omfang 
til skabelsen af nye arbejdspladser. I perioden 1998-1995 blev beskæftigelsen i 
SMV'erne (< 250 ansatte) i EUR 15-landene øget med 0,25% om året i 
gennemsnit, hvilket skal sammenlignes med et fald på 0,5% i de store virksom­
heder. Det er også meget, der tyder på, at man, selv om væksten i beskæftigelsen 
Kilde: Eurostat SME project: Enterprises in Europe, Third Report, 1994. 
Kilde: Det Europæiske Observationscenter for SMV, tredje årsberetning, 1995 
52 
ikke har været så hurtig i SMV'erne, medens det økonomiske opsving har etableret 
sig, kan man forvente en hurtigere vækst i beskæftigelsen i SMV'erne i de 
kommende år, efterhånden som overkapaciteten reduceres. 
SMV'ere og især de allermindste virksomheder spiller er særlig vigtig og 
dynamisk rolle i de mere tilbagestående regioner. I de fleste regioner under mål 
1, 2 og 5b har SMV'erne vist enten en samlet stigning i beskæftigelsen eller et 
samlet fald, der er mindre markant end i de store virksomheder. 
Man bør være opmærksom på den tætte sammenhæng mellem små og store 
virksomheder, idet de små virksomheder ofte i et vist omfang eller udelukkende 
er underleverandører. De store virksomheders politik med hensyn til at lade 
arbejde udføre i underentreprise, som har været anvendt meget i nogle år, har en 
positiv indflydelse på jobskabelsen i SMV'er. 
c) Hindringer på de nationale arbejdsmarkeder for jobskabelse i SMV'er 
SMV'ernes kapacitet til at opretholde arbejdspladser eller skabe nye arbejdspladser 
afhænger af en lang række faktorer, og nogle af dem gælder for alle størrelser af 
virksomheder. 
Det generelle økonomiske klima er naturligvis en af de vigtigste faktorer, især 
i betragtning af den afsmitning, der er fra de store virksomheder gennem 
leveringsordrer og underentrepriser. Et forbedret økonomisk klima, der fremmer 
efterspørgsel og investeringer som beskrevet i afsnit III ovenfor, er derfor af 
afgørende betydning for SMV'erne. Et sådant økonomisk klima bør også udnyttes 
som en mulighed for at løse flere af de strukturelle problemer, der vedrører 
SMV'erne potentiale med hensyn til jobskabelse. 
Et af disse strukturelle problemer skyldes det administrative og juridiske miljø, 
som virksomhederne arbejder i. Indviklede juridiske og administrative procedurer 
samt de dermed forbundne finansielle byrder har en negativ virkning for alle 
virksomheders kapacitet til at skabe nye jobs. De går ud over en effektiv drift og 
øger omkostningerne. De har relativt større konsekvenser for SMV'erne, som ofte 
ikke har en tilstrækkelig stor produktion til at opsuge de ekstra indirekte 
omkostninger, som opfyldelsen af kravene medfører. 
Nogle af disse krav vedrører mere direkte rekrutteringen og administrationen af 
arbejdskraften. Selv om det ikke er muligt at påvise en klar sammenhæng mellem 
omfanget af arbejdsmarkedslovgivning og beskæftigelse, føler SMV'erne, at 
arbejdsmarkedslovgivningen kan skade deres muligheder for at skabe nye 
arbejdspladser, især når den indebærer indviklede administrative byrder, og når 
den begrænser fleksibiliteten i administrationen af arbejdskraften (regler om 
atypiske ansættelsesforhold eller arbejdstider, betingelser for afskedigelse). Nogle 
bestemmelser, der kun finder anvendelse, når virksomheden overstiger en vis 
størrelse, afholder virksomhederne fra at overskride visse tærskler med hensyn til 
antallet af ansatte. Det skal understreges, at arbejdsmarkedslovgivningen i EU 
53 
først og fremmest er af national oprindelse - på grundlag af juridiske eller 
administrative bestemmelser eller kollektive overenskomster - medens der på 
nogle få områder er fastsat minimumsnormer i form af fællesskabsbestemmelser. 
Oprettelse og udvidelse af SMV'er og de dermed forbundne arbejdspladser 
begrænses også som følge af deres særlige problemer med hensyn til adgang til 
eksterne finansieringskilder. Ofte er skattesystemerne ikke opbygget på en 
måde, der fremmer SMV'ernes selvfinansiering, og omkostningerne i forbindelse 
med opfyldelse af skattemæssige forpligtelser, rammer SMV'er særlig hårdt. 
Høje indirekte arbejdskraftomkostninger opfattes af SMV'erne, som et af de 
største negative incitamenter til at investere i arbejdskraft. 
Endelig har SMV'erne ofte store vanskeligheder med at finde tilstrækkeligt 
kvalificeret arbejdskraft. Dette tyder på den ene side på, at arbejdsmarkedets 
funktion som "formidler" (se IV.4 ovenfor) ikke opfyldes tilfredsstillende, og på 
den anden side på behovet for at forbedre erhvervsuddannelsernes kapacitet med 
hensyn til at levere de kvalifikationer, som der er efterspørgsel efter på markedet. 
I denne sammenhæng skal det dog påpeges, at SMV'erne i mindre grad end de 
store virksomheder investerer i uddannelse af deres egne arbejdstagere. 
d) Vigtige foranstaltninger til reduktion af hindringerne 
De fleste af de foranstaltninger, der er beskrevet i afsnit IV ovenfor vedrørende 
en reform af arbejdsmarkedet, bidrager direkte til at øge SMV'ernes muligheder 
for at skabe nye arbejdspladser. 
For så vidt angår uddannelse kan SMV'erne drage fordel af den større vægt, som 
medlemsstaterne nu lægger på erhvervsuddannelse af arbejdstagerne. Der findes 
en række forskellige ordninger til støtte for erhvervslivets investeringer i 
uddannelse (se IV. 1 ovenfor), især med støtte fra strukturfondene. Det er af 
afgørende betydning at sikre, at SMV'erne udnytter disse muligheder og forstår 
behovet for en langsigtet indfaldsvinkel med hensyn til investering i menneskelige 
ressourcer. 
For så vidt angår arbejdsmarkedsfleksibiliteten er der gjort store fremskridt i 
mange medlemsstater, som det fremgår af afsnit IV.2 ovenfor. Det er imidlertid 
vigtigt at understrege, at behovet for at sikre en fleksibel administration af 
arbejdskraften, somme tider kan være i modstrid med målet om at fremme 
SMV'ernes investeringer i menneskelige ressourcer. Sådanne investeringer kræver 
en vis stabilitet i arbejdskraften, og er den bedste løsning af vanskeligheder for 
SMV'ere, der har brug for højt kvalificeret arbejdskraft. 
SMV'erne modtager også i stort omfang en lang række offentlige tilskud, enten 
direkte eller i form af nedsatte socialbidrag (se IV.3 ovenfor) i forbindelse med 
rekruttering af arbejdstagere, selv om disse tilskud dog ofte ikke er afhængige af 
virksomhedens størrelse. 
54 
For så vidt angår juridiske og administrative forenklinger har medlemsstaterne 
indført ændrede procedurer, fritagelse fra indberetningskrav, etstedsbetjening og 
konsekvensanalyser for at lette oprettelsen og udviklingen af SMV'ere. Med 
hensyn til administrative forenklinger har man i Italien erstattet seks forskellige 
former for skatter med en enkelt fast skat, i Finland er der blevet indført én enkelt 
forskudsbetalingsprocedure for alle former for skatter, og i Irland er der blevet 
indført én enkelt registreringsformular til alle skattemæssige formål. I Frankrig 
skal der indføres forenklinger på tre områder i 1996: en enkelt social erklæring, en 
enkelt ansættelseserklæring og en enkelt lærlingekontrakt. 
I Østrig er der blevet indført enklere regnskabsregler for virksomheder med en 
lille omsætning. I Det Forenede Kongerige og Irland er beløbsgrænserne for 
indsendelse af momsregnskab blevet hæves for at reducere indberetningsbyrdeme. 
Etstedsbetjening er ved at blive indført i Tyskland og Sverige for at lette starten 
af nye virksomheder. I Belgien og Spanien er det hensigten at skabe et enkelt 
kontaktpunkt mellem SMV'ere og de offentlige tjenester. I Nederlandene og Det 
Forenede Kongerige gennemføres der analyser af lovgivningens konsekvenser for 
erhvervslivet (Business Impact Assessments). 
Forskellige skattedispensationer og nedsættelser af selskabsskatten er de vigtigste 
skattemæssige forenklingsbestræbelser i medlemsstaterne til fordel for 
SMV'erne. I en skattereform i Tyskland har man fokuseret på virksomheds-
sammenlægninger og omstruktureringer, således at det nu er muligt at skifte 
virksomhedsform, uden at dette påvirker skatten, og denne udvikling er af særlig 
stor betydning for SMV'erne. I Frankrig prioriterer man en skattereform for de 
selvstændige erhvervsdrivende. I Belgien har man til hensigt at revidere 
skattesystemet på en sådan måde, at virksomhedernes selvfinansiering styrkes. I 
Irland er det planen at gøre den eksisterende lovgivning vedrørende indkomstskat, 
selskabsskat og kapitalvindingsskat mere strømlinjet. 
Af skattedispensationer kan nævnes, at der i både Nederlandene og Spanien 
findes en skattenedsættelse for de første tre år efter start af virksomhed. I Østrig 
er skattefritagelserne for små virksomheder blevet øget. Selskabsskatten er blevet 
reduceret i Tyskland, Spanien og Nederlandene. 
Konklusioner 
For at udnytte SMV'erne fulde potentiale med hensyn til skabelse af nye 
arbejdspladser, er det afgørende, at eksempler på "bedste praksis" formidles til og 
gennemføres i alle medlemsstaterne. I betragtning af dette områdes store 
betydning anmodede Det Europæiske Råds møde i Cannes i juni 1995 
Kommissionen til at udarbejde en rapport om de nuværende politikker til fordel 
for SMV'er og om, hvorledes de kan forbedres. Kommissionen er i øjeblikket ved 
at udarbejde en særskilt rapport om dette. 
55 
2) STRUKTURFONDENE OG BESKÆFTIGELSEN 
Med 170 milliarder ECU (inkl. Samhørighedsfonden) for perioden 1994-99 spiller 
strukturfondene en vigtig rolle med hensyn til opnåelse af målene med hensyn til 
økonomisk og social samhørighed i Den Europæiske Union. I denne sammenhæng er 
strukturfondene et nøgleinstrument i bestræbelserne på at fremme vækst og beskæftigelse, 
især i de medlemsstater og regioner, som de er koncentreret om. 
Strukturfondene yder støtte på tre hovedområder: infrastrukturer, direkte støtte til 
produktionssektoren og udviklingen af menneskelige ressourcer. På kort sigt bidrager 
dette til jobskabelse ved at øge efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser. Det bidrager 
også mere permanent til øget beskæftigelse, først og fremmest ved at øge og tilpasse den 
fysiske og menneskelige kapital, men også ved at forbedre den måde, som 
arbejdsmarkedet fungerer på. 
Virkningen for beskæftigelsen afhænger af indsatsens intensitivitet og kombinationen af 
interventioner, som varierer afhængig af udgangssituationen samt fondenes og 
medlemsstaternes målsætninger. 
For så vidt angår regioner under mål 1, som på længere sigt tegner sig for 70% af 
strukturfondenes interventioner, søger man først og fremmest at skabe flere arbejdspladser 
ved at fremme den økonomiske vækst, med det formål at mindske forskellene i BNI pr. 
indbygger. 
Med hensyn til regionerne under mål 2, som først og fremmest er defineret på grundlag 
kriterier vedrørende beskæftigelsen, er prioriteten en spredning af aktiviteterne og en 
genoplivning af en industri i tilbagegang, idet man søger at opnå så direkte virkninger 
som muligt for beskæftigelsen. 
For så vidt angår mål 5 og 6 er indsatsen koncentreret om opretholdelse af aktiviteter, 
beskæftigelse og befolkning i landområder, der ofte omfatter zoner med ringe 
befolkningstæthed, hvor det er nødvendigt med en spredning af de økonomiske aktiviteter. 
I og med at de i første omgang sigter mod at lette tilpasningen af udbud og efterspørgsel 
af arbejdskraft, og derved mod udfyldelse af disponible arbejdspladser, er de aktioner, der 
i højeste grad er orienteret mod arbejdsmarkedet, naturligvis de aktioner, hvor der er en 
direkte sammenhæng med beskæftigelsen. Der er tale om interventioner i hele Unionen, 
der: 
vedrører integrering af unge, langtidsarbejdsløse og folk, der trues af udelukkelse 
(mål 3) 
sigter mod at fremme arbejdstagernes tilpasning til de industrielle ændringer (mål 
4), således at de også fremmer en bæredygtig vækst. 
Til trods for denne betydelige indsats er det nu ønskeligt, at der i strukturfondenes 
aktioner indtil 1999 i højere grad tages hensyn til nylige og forventede ændringer i 
56 
beskæftigelsespolitikken. Samtidig med overholdelsen af den programmering, man 
allerede er blevet enige om, er det vigtigt af udnytte den fleksibilitetsmargen, der opstår 
ved gennemførelsen af eksisterende programmer. De bidrag til beskæftigelsen, som 
investeringen i fysisk kapital giver, er af fundamental betydning. Der skal også tages 
passende hensyn til andre forudsætninger for vækst og beskæftigelse i overensstemmelse 
med udviklingen inden for beskæftigelsespolitikken. 
Af spørgsmål af særlig betydning for den fremtidige politiks udformning kan nævnes: 
Fremme af foranstaltninger, der bidrager til en mere 
arbejdskraftintensiv vækst 
Dette omfatter især: 
en eksplicit hensyntagen til aspekter som beskæftigelse og 
menneskelige ressourcer ved finansiering af 
produktionsinvesteringer og infrastrukturprojekter, 
mere vægt på integreret lokal udvikling og udvikling i 
landområderne samt beskæftigelsesinitiativer for bedre at udnytte 
de nye beskæftigelseskilder, 
fremme af en mere dynamisk tilrettelæggelse af arbejde og 
arbejdstider, når dette medfører øget beskæftigelse. 
Skabelse af en større grad af partnerskab mellem den offentlige og 
den private sektor. 
Det drejer sig især om at mobilisere erhvervslivet, arbejdsmarkedets parter 
og de forskellige sammenslutninger gennem udarbejdelse af 
områdemæssige beskæftigelsesaftaler, der skal udvide og uddybe 
partnerskab sm odel 1 en. 
Fremme af en mere pro-aktiv fremgangsmåde med hensyn til 
økonomisk og social integration, herunder også lige muligheder. 
Overflytningen af økonomiske midler fra passive til aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger - der ikke medfører en yderlige belastning 
af de offentlige midler - skaber et nyt behov for hurtigt at tilpasse 
udbuddet og kvaliteten af arbejdsformidlingernes tjenesteydelser. Disse 
forbedringer er nødvendige for på en effektiv måde at reagere på de 
arbejdsløses specifikke problemer og på de problemer, som de dårligst 
stillede, især kvinderne, støder på, gennem fremme af løsningsmodeller, 
der gør det lettere at sluse dem ind i økonomiske og sociale aktiviteter. 
57 
Sikring af tilstrækkelige investeringer i immateriel kapital 
Investeringer i immateriel kapital er blevet en vigtig drivkraft for 
økonomisk vækst. Der er derfor behov for, at der i strukturfondens støtte 
lægges vægt på at fremme forskning, udvikling og innovationsorienterede 
organisationsformer, samt for fortsat at forbedre den menneskelige kapital 
gennem uddannelse, for derved at bidrage til udviklingen og udbredelse af 
ny teknologi og produktionsmønstre og derigennem øget konkurrenceevne 
og vækst. 
Ved gennemførelsen af disse prioriteter, skal der naturligvis tages hensyn 
til de specifikke forhold i de forskellige medlemsstater og regioner og til 
implementeringen af allerede eksisterende programmer. 
3) ØKONOMISK VÆKST. MILJØ OG BESKÆFTIGELSE 
Sikring af økonomisk udvikling samtidig med en beskyttelse af miljøet anses af 75% af 
borgerne i Europa for at være et vigtigt mål13. Dette viser, at der er stærk støtte for det 
mål, der er fastsat i Maastricht-traktaten, i henhold til hvilket Unionen skal fremme "en 
bæredygtig og ikke-inflationær vækst, som respekterer miljøet" (artikel 2). For at nå det 
mål bestemmes det i traktaten, at miljøhensyn skal integreres direkte i udarbejdelsen af 
politikken på forskellige områder (artikel 130 R). Det femte handlingsprogram på 
miljøområdet, som blev vedtaget af EU i 1993, indeholder nærmere bestemmelser om, 
hvorledes en sådan integration kan opnås i forskellige sektorer: industri, energi, transport, 
landbrug, turisme. 
Integrationen af miljøhensyn er en politisk udfordring, fordi vækst indebærer øget 
efterspørgsel efter energi og naturlige ressourcer samt øget transport, hvilket, alt andet 
lige, øger omfanget af emissioner og mængden af industriaffald. Det er imidlertid muligt 
at slippe uden om denne sammenhæng, hvis natur- og miljøressourcer anvendes mere 
effektivt i produktionsprocesserne, og hvis der indføres renere teknologi. Dette forklarer, 
hvorfor de mest udviklede økonomier ofte har en lavere forurening pr. BNP-enhed. 
Udviklingen væk fra fremstillingsvirksomhed og i retning af tjenesteydelser har også 
positive virkninger for miljøet. 
I hvor høj grad sammenhængen mellem vækst og miljøforringelser faktisk ophæves, 
afhænger af statens indgriben i form af lovgivning, fastsættelse af normer, palæggelse af 
afgifter eller indførelse af andre markedsorienterede instrumenter til begrænsning af visse 
emissioner eller anden forurenende adfærd og fremme af en mere effektiv udnyttelse af 
ikke-vedvarende naturressourcer. Ændringer i produktionsmønstrene i de centrale 
industrigrene har ført til skabelse af nye industrier, der fremstiller det udstyr, den 
teknologi eller de tjenesteydelser, der er nødvendige for at forbedre de eksisterende 
industriers resultater på miljøområdet. 
13 Eurobarometer, 1995. 
58 
Disse nye virksomheder producerer varer og tjenesteydelser til måling, forebyggelse, 
begrænsning eller afhjælpning af forureningen afvand, luft og jord. De tager sig også af 
problemer i forbindelse med affald og støj. Inden for denne snævre definition har denne 
sektor et årligt output på 250 mia. amerikanske dollar i OECD-landene tilsammen, og den 
årlige vækstrate er på 8%14. Omsætningen og den dermed forbundne vækstrate ville være 
meget højere, hvis ovenstående definition blev udvidet til også at omfatte offentlige 
myndigheders og private virksomheders udgifter til forskning og udvikling samt det 
hurtigt voksende marked for miljøvenlige produkter. 
For så vidt angår opfyldelsen af nye krav i miljøsektoren har flere medlemsstater 
gennemført foranstaltninger til stimulering af miljøsektoren. Denne støtte gives delvist til 
den allerede eksisterende industri for at sætte den i stand til at opfylde nye miljønormer, 
og dels til industrier, der fremstiller miljøudstyr, miljøteknologi eller tilbyder 
tjenesteydelser på miljøområdet. I Italien gives der skatteincitamenter til nye 
virksomheder, der fremmer effektiv energiudnyttelse, genbrug eller lignende aktiviteter. 
I Spanien gives der økonomisk støtte til ombygning af teknologi og maskineri med 
henblik på at reducere forureningen. I Nederlandene har man indført skattefritagelser for 
udbytte og rente fra "grønne" investeringer. I Sverige har man etableret en støtteordning 
for arbejdspladser i miljøindustrien, og man fremmer også investeringer i 
spildevandsanlæg, udbygning af fjernvarmeanlæg, støj bekæmpelse, rensning af forurenede 
områder og forbedring af naturområder. Sverige støtter også husholdningernes 
investeringer i solvarmeanlæg samt virksomheder og lokalsamfund, der investerer i 
bæredygtige processer, der går videre end det, der kræves af lovgivningen. 
For så vidt angår international konkurrenceevne byder dette meget dynamiske marked på 
muligheder og udfordringer for Unionen. USA er langt den største producent og forbruger 
af miljøteknologi og tjenesteydelser på miljøområdet (134 mia. US$ i 1993), efterfulgt 
af det vesteuropæiske marked (94 mia. US$ i 1992) og det japanske (24 mia. i 1990), alt 
sammen ifølge OECD. Selv om nogle af EU's medlemsstater allerede står stærkt på 
verdensmarkedet, bør det gøres en indsats for styrke alle medlemsstaternes 
konkurrenceposition. USA, Japan og Canada har allerede iværksat særlige programmer 
til støtte for virksomhederne på miljøområdet i form af støtte til forskning, udvikling og 
eksport. I samme ånd har Europa-Parlamentet krævet en iværksættelse af en "grøn 
teknologioffensiv i Europa", og har efterlyst en bedre koordinering af forskning og 
udvikling og andre politikker på EU-niveau15. 
Miljøpolitikken må forventes at få den største betydning for vækst og beskæftigelse i 
forbindelse med en gradvis indførelse af ren teknologi i alle de forskellige 
produktionsaktiviteter. En sådan indførelse af ren teknologi kræver en langsigtet 
investeringsstrategi, især inden for store økonomiske sektorer som f.eks. energi, transport 
og landbrug. For så vidt angår transport kræver den også, at det er brugerne, der skal 
bære alle omkostningerne i forbindelse deres beslutninger på transportområdet, således 
14 OECD, januar 1995. 
Betænkning og beslutning om miljøteknologier - muligheder for vækst og beskæftigelse, april 
1994. vedtaget på plenarmødet den 6. maj 1994. 
59 
at de får et incitament til at foretage de valg, der medfører de mindste sociale 
omkostninger. 
Ud fra en ret snæver definition af miljøindustrien angives det i beskæftigelsesrapporten 
fra 1995, at 1,5 millioner mennesker i EU har fast beskæftigelse inden for miljørelaterede 
aktiviteter som bortskaffelse af affald og spildevand samt fremstilling af instrumenter. 
Med hensyn til skabelse af nye job har disse sektorer udvist en betydelig højere vækstrate 
end de andre økonomiske sektorer. I perioden mellem 1985 og 1993 steg antallet af 
arbejdspladser i denne sektor med 2% om året, hvilket var dobbelt så meget som i de 
andre sektorer. En aktiv politik til skabelse af økonomiske incitamenter for både 
forbrugerne og virksomhederne vil kunne øge antallet af arbejdspladser betydeligt. 
Det forventes, at der vil blive anvendt betydelige midler f.eks. til anlæg af nye kloaknet, 
infrastrukturer og udstyr til offentlig transport. Andre aktiviteter uden for miljøsektoren 
i den mest snævre forstand kan også i betydelig grad bidrage til en højere livskvalitet for 
borgerne. Der kan f.eks. være tale om bevarelse af den nationale kulturarv, byfornyelse, 
vedligeholdelse af nationalparker osv. 
Erfaringerne fra flere medlemsstater viser, at kraftig økonomisk vækst, miljøbeskyttelse 
og jobskabelse kan finde sted samtidigt. Simulationer foretaget af Kommissionen viser 
også, at integreringen af miljøhensyn i alle sektorer i overensstemmelse med 
rentabilitetsprincippet og baseret på markedsmekanismer fører til øget økonomisk vækst, 
et bedre miljø og flere arbejdspladser16. I hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse har man omtalt de vigtigste strukturændringer, der er nødvendige for at 
bevæge sig bort fra en økonomi med overforbrug af naturressourcer og underforbrug af 
arbejdskraft. En sådan ændring kunne opnås ved at ændre den relative pris på disse 
produktionsfaktorer, f.eks. ved at nedsætte skatter og socialbidrag, samtidig med at man 
øger prisen for anvendelse af naturressourcer. Sådanne strukturændringer finder bred 
støtte. Af Eurobarometer 1995 fremgår det, at 40% af borgerne i EU "i høj grad" og også 
40% "i nogen grad" gik ind for, at indkomstskatten og socialbidragene skulle sænkes og 
kompenseres med forhøjede afgifter på varer og processer, der skader miljøet (som f.eks. 
ozon-nedbrydende stoffer, affald, transport, kuldioxid, energi og pesticider). 
Også på lokalt niveau er der store muligheder for at stimulere økonomisk vækst, forbedre 
miljøet og skabe nye arbejdspladser samtidigt. Der er allerede i flere medlemsstater blevet 
gennemført konkrete initiativer med pilotprogrammer, der skaffer arbejdsløse miljøvenlige 
arbejdspladser og oplæring. I Spanien har 200.000 unger (over en periode på 2 år) 
arbejdet med restaurering af historiske bygninger. I mere end 50 byer i Nederlandene har 
man oprettet korps af "city-vagter", hvilket har bidraget til at forbedre miljøet og 
sikkerheden i byerne. I Berlin er arbejdsløse, der modtager socialhjælp, berettiget til at 
arbejde 32 timer om ugen med f.eks. øko-renovering af skoler. I Frankrig har et stort 
antal arbejdsløse unge haft midlertidigt arbejde i nationalparkerne. 
16 Med anvendelse af den økonometriske DRI-model: "Potential benefits for integration of 
environmental and economic policies", Graham og Trotman/ Kontoret for De Europæiske 
Fællesskabers officielle publikationer, 1994. 
60 
Som anført tidligere vil udviklingen af transeruopæiske net have en positiv indvirkning 
på beskæftigelsen. Også miljøet vil nyde godt gennem en mere effektiv brug af energi og 
transport og en mere afbalanceret udvikling inden for Den Europæiske Unions område. 
For så vidt angår transeuropæiske transportnet, bør det bemærkes, at de største udgifter 
vil gå til jernbaneforbindelser. Som en reaktion på konklusionerne fra topmødet i Essen 
er Kommissionen nu ved at udarbejde retningslinjer for miljømæssige net inden for 
udvalgte sektorer (f.eks. affald, vand). 
I den private sektor er "grønne" virksomheder rede til at gøre investeringerne i de centrale 
industrisektorer mere miljøvenlige. Øko-virksomheder fremstiller udstyr, teknologi og 
tilbyder rådgivning vedrørende forureningsbekæmpelse og affaldsbehandling. Disse 
aktiviteter forventes at ændre sig fra at "rengøre" industrien til at gøre den mere "grøn", 
hvilket indebærer, at selve produktionsprocesserne ændres. Efterhånden som rene og 
grønne teknologier udvikles og indføres, sker der en kvalitativ udvikling, der flytter det 
teknologiske grænseområde, der er så vigtigt for vækst (og arbejdspladser) på længere 
sigt. 
Disse strukturelle ændringer vil medføre et behov for en forstærket indsats med hensyn 
til uddannelse. Det skønnes, at 80% af dem, der i øjeblikket er beskæftiget i 
miljøindustrien, har relativt dårlig uddannelse og fa erhvervskval i fi kationer. De 20% af 
arbejdsstyrken, der beskæftiger sig med ledelse og tekniske aktiviteter, har imidlertid 
mange erhvervskval fi kationer og høj uddannelse. Med ny teknologi, og efterhånden som 
forureningskontrol og energieffektivitet bliver en integreret del af produktionsprocesserne, 
vil der være et behov for uddannelse af tekniske specialister, ledere, ingeniører, byplan­
læggere, landskabsarkitekter, og folk til forvaltning af naturreservater, skove osv. 
Konklusioner 
På grundlag af ovenstående betragtninger kan det konkluderes, at miljøbeskyttelse er et 
vigtigt middel til at skabe et betydeligt antal nye arbejdspladser. Der er tale om en sektor, 
der er under hurtig vækst i EU, og endnu mere på internationalt niveau, hvor 
konkurrencepresset bliver stadig større. Det er nødvendigt, at gennemføre en 
hensigtsmæssig politik for at udnytte dette potentiale for jobskabelse, bl.a. gennem 
udveksling af information, fremme af sund konkurrence i det indre marked samt større 
økonomiske incitamenter for forbrugerne og erhvervslivet. Samtidig vil en sådan politik 
lette de strukturelle ændringer, som den europæiske økonomi, som det er skitseret i det 
femte handlingsprogram på miljøområdet, skal igennem på områder som energi, transport, 
industri og landbrug. 
4) SOCIALE YDELSER. BESKATNING OG ARBEJDSMARKEDET17 
I formandskabets konklusioner fra topmødet i Essen i december 1994 blev Rådet (social-
og arbejdsmarkedsspørgsmål) (økonomi og finans) anmodet om sammen med Kommis­
sionen at undersøge "skatte- og understøttelsesordningernes indvirkning på, i hvilken grad 
arbejdstagerne anspores til at tage arbejde og arbejdsgiverne til at opslå stillinger". Dette 
mandat skal ses i lyset af den beskæftigelsesstrategi, der præsenteres i Kommissionens 
hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, som senere er blevet opstillet i fem 
prioriterede områder for beskæftigelsespolitikken, som man blev enige om på topmødet 
i Essen. 
Dette mandat svarer til den politiske prioritet vedrørende en vurdering af skatte- og 
understøttelsesordningernes indvirkning på, i hvilken grad arbejdstagerne anspores til at 
tage arbejde og arbejdsgiverne til at opslå stillinger. Der er bred enighed om behovet for 
at ændre det europæiske sociale model for at opfylde vore samfunds ændrede behov og 
vurdere indvirkningen på arbejdsmarkedet. 
Det skal bemærkes, at denne fremgangsmåde kun vedrører en del af arbejdsløshedspro­
blemet. Mange af de dårlige resultater på beskæftigelsesområdet i Fællesskabet og 
risikoen for at de sociale sikringssystemer i mange lande ikke er bæredygtige rent 
budgetmæssigt, skylde først og fremmest makroøkonomiske og andre variabler. En 
fuldstændig vurdering af de sociale sikringssystemers og skattesystemernes indvirkning 
på arbejdsmarkedet ville faktisk kræve en opvejning af de problemer med hensyn til 
incitamenter og effektivitet, som nævnes nedenfor, mod det sociale sikringsaspekt, som 
er en af grundstenene i den europæiske sociale model. 
Det er imidlertid er åbent spørgsmål, hvor lille forskel der skal være på den disponible 
indkomst ved arbejde og den disponible indkomst ved arbejdsløshed, før der opstår et 
reelt negativt incitament til at søge arbejde. Forskellige data tyder på at selv om der er 
tale om en nogenlunde ens indkomst, foretrækker de fleste at være i arbejde frem for at 
være arbejdsløse. 
Den rapport, der gennemgås nedenfor, koncentrerer sig især om sammenhængen mellem 
beskatning og understøttelse eller ydelser i forbindelse med arbejdsløshed. 
a) Indkomstskat, arbejdsløshedsunderstøttelse og fremme af beskæftigelsen 
De sociale sikringssystemer opfylder tre hovedfunktioner for så vidt angår de arbejdsløse: 
de forsikrer mod indkomsttabet ved at blive arbejdsløs, de muliggør en bedre "matching" 
af den arbejdsløses kvalifikationer og kvalifikationskravene i ledige stillinger, og de giver 
støtte til husholdningernes indkomst op til en socialt acceptabel levestandard i tilfælde af 
arbejdsløshed. 
17 I dette afsnit gives der en kort gennemgang af en mere detaljeret rapport udarbejdet for Rådet 
(økonomi- og finansministrene) i henhold til mandat givet på Det Europæiske Råds møde i Essen 
i december 1994. 
62 
I nogle tilfælde kan for et for rundhåndet socialsystem føre til en for høj dækningsgrad 
for nettoinkomsten, hvilket, især hvis der er tale om en lang periode med understøttelse, 
kan svække modtagerens incitament til aktivt at søge arbejde, og derved bevirke at denne 
modtager understøttelse unødvendigt længe. Denne længere periode uden arbejde vil i 
sidste ende føre til at modtagerne bliver langtidsarbejdsløse, og disses genindslusning på 
arbejdsmarkedet bliver sværere og dyrere (" ar bejdsløshedsfælden"). 
En alternativ mulighed for at sikre, at en husholdnings indtægt svarer til et bestemt socialt 
accepteret minimumsniveau, er at arbejdsløse, der tager et lavtlønnet arbejde, bliver 
berettiget til en supplerende ydelse, medens de er i arbejde. Den kombinerede virkning 
af hævelse af understøttelse og den gradvise inddragelse i skatteordninger medfører 
imidlertid en stor implicit marginalskat på ekstraindtægter, der indtjenes på arbejdet. Dette 
betyder, at lavtlønnede ikke har noget incitament, eller kun ringe incitament, til at skaffe 
sig bedre kvalifikationer eller opnå større produktivitet for at fa mere i løn 
("fattigdomsfælden"). Økonomiske og teknologiske hindringer og hindringer i form at 
gældende bestemmelser bidrager også til at "fastlåse" disse personer i lavtlønnede job 
med lav produktivitet og begrænsede alternative muligheder. 
For rundhåndede understøttelsessystemer medfører desuden også store omkostninger med 
hensyn til brug af knappe offentlige ressourcer, som kunne have været anvendt til andre 
økonomiske og sociale formål. Desuden kan problemer med hensyn til udformningen, 
administrationen og håndhævelsen af reglerne gøre det muligt for arbejdsløse at flytte 
eller blive overflyttet til andre sociale beskyttelsessystemer (f.eks. sygdom, invaliditet, 
førtidspensionering), og således belastes andre dele af det sociale system. 
Finansieringen af et højt udviklet socialsikringssystem er en af grundene til offentlige 
sektors stadig større finansielle behov. For at opfylde de større behov for offentlige 
indtægter er den samlede beskatning af arbejdskraftens indkomster blevet strammet. 
Desuden har de skattereformer, der er blevet gennemført siden begyndelsen af 70"erne 
medført en reduktion af skattesystemernes progressivitet, således at de lavere indkomster 
belastes mere. 
Der er bred enighed om, at disse problemer især går ud over arbejdstagere med ringe 
erhvervsmæssige kvalifikationer, som ofte har en lav arbejdsindtægt. Desuden løber 
arbejdstagere med få erhvervsmæssige kvalifikationer en forholdsvis større risiko for at 
blive arbejdsløse, fordi der finder en hurtig udviklingen sted i sammensætningen af den 
arbejdskraft, der efterspørges, og denne udvikling går i retning af en arbejdsstyrke med 
højere erhvervsmæssige kvalifikationer. 
I betragtning af at lavt kvalificeret arbejdskraft er meget mere følsom over for de samlede 
omkostninger, som den indebærer, og den forventede udvikling heraf, kan det konstateres, 
at ikke-lønmæssige omkostninger i forbindelse med arbejdskraft med få kvalifikationer 
går ud over mulighederne for at tilpasse omkostningerne, når der sker ændringer i 
produktiviteten. Nogle analyser tyder desuden på, at sociale ydelser kan bidrage til at 
skabe nedre løntærskler, som sammenpresser den lavere del af indtjeningsfordelingen, og 
således rent omkostningsmæssigt presser de mindre kvalificerede ud af arbejdsmarkedet. 
63 
En mulig metode til at gøre omkostningerne til lavt kvalificeret arbejdskraft mere 
elastiske ville være at åbne lønskalaens nedre ende. Erfaringer fra især USA viser, at 
denne model har medført en større jobskabelse, men også alvorlige problemer med 
hensyn til rimelighed og effektivitet. Det sidste problem er opstået som følge af et pres 
i nedadgående retning på reallønningerne i den nedre del af lønskalaen, der har skabt en 
klasse affolk, der er i arbejde, men har meget lave indtægter ("working poor"), og har 
medført en forringelse af arbejdsstyrken gennemsnitlige erhvervsmæssige kvalifikationer. 
I nylige reformer af det amerikanske socialsystem har man nu faktisk udvidet det sociale 
sikringssystem for at tackle fremkomsten af disse sociale skævheder. 
For at undgå dette problem anbefaler man i Kommissionens hvidbog at reducere 
arbejdsgivernes social sikringsbidrag, især i forbindelse med lavtlønnet arbejde, for at 
reducere de samlede arbejdskraftsomkostninger. Denne prioritet, som blev gentaget på 
topmødet i Essen, skal ses i sammenhæng med opretholdelse af en tilfredsstillende 
generel social sikring, samtidig med en forbedring af arbejdsmarkedernes operationelle 
effektivitet og en sikring af socialsikringssystemernes budgetmæssige bæredygtighed. 
b) Vurdering af situationen i medlemsstaterne 
Det foreliggende materiale peger på: 
at forskellen mellem disponibel arbejdsindkomst og disponibel arbejdsløsheds­
understøttelse i nogle tilfælde er for lille. Her vil man kunne antage, at 
understøttelsesmodtagerne fanges i en "arbejdsløshedsfælde" med få incitamenter 
til at søge arbejde. Sådanne "fælder" vil oftest opstå i husholdninger med lav 
indkomst, fordi nettodækningsgraden vil være meget høj, især hvis børnebidrag 
medregnes (f.eks. D, F, DK, IRL, NL og SF),18 
at risikoen for at der opstår en "arbejdsløshedsfælde" er større i de tilfælde, hvor 
der udbetales understøttelse i en relativ lang periode (f.eks. B, DK, SF, SV, NL). 
Selv om en lang understøttelsesperiode i sig selv ikke nødvendigvis medfører et 
negativt incitament til at arbejde, tyder empiriske data på at de mindst faglærte 
arbejdstagere mister kontakten til arbejdsmarkedet, hvis de modtager understøttelse 
i for lang en periode, og derved forringes den menneskelige kapital. Det er derfor 
nødvendigt at gribe ind på et tidligt tidspunkt for at opretholde forbindelsen til 
arbejdsmarkedet gennem aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger, 
at indtægtsstøttefunktionen i nogle tilfælde, hvor den forsikredes understøttelse 
udløber eller den arbejdsløse ikke er berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, 
overflyttes til arbejdsløshedsbistand, hvor der er en lavere understøttelses-
koefficient. I de tilfælde hvor der udbetales supplerende sociale ydelser (f.eks. 
boligstøtte, børnetilskud osv.) kan der imidlertid skabes en høj nettodækningsgrad, 
hvorved der opstår risiko for en "arbejdsløshedsfælde", 
I mange medlemsstater er nettodækningsgraden i den nederste del af indkomstskalaen på over 80 
procent, og i nogle tilfælde endda på over 100 procent 
64 
19 at streng kontrol af modtagerens økonomiske situation, betingelser for udbetaling 
af sociale ydelser og øremærkning af disse ofte skaber et incitament for den 
arbejdsløse til at flytte, eller blive overflyttet, til andre sociale sikringssystemer 
med relativt høje ydelser og/eller løsere kriterier for støtteberettigelse (f.eks. 
sygdom, midlertidig eller vedvarende invaliditet, førtidspensionering). Det synes, 
at dette problem er betydeligt udbredt i DK, I, NL og UK. For at bedømme de 
potentielle negative incitamenter for udbuddet af arbejdskraft og de samlede 
budgetmæssige effekt af arbejdsløsheden, skal der tages hensyn til de arbejdsløses 
muligheder for at lade sig overflytte til sociale ordninger, der ligger tæt på 
arbej dsløshedsunderstøttel sen, 
at der opstår en moralsk risiko, når de mange sociale sikringssystemer og/eller en 
for løs administration af disse giver arbejdsgiverne, og i nogle tilfælde 
arbejdstagerne, mulighed for i forståelse med hinanden at fremprovokere gentagne 
arbejdsløshedsperioder. Dette problem vedrører især sektorer med en stor 
sæsonmæssig variation i efterspørgslen (f.eks. turisme, transport, bygge- og 
anlægsarbejder19), og sektorer, hvor der gennemføres en statsovervåget omstruk-
tureringspolitik, 
I de nordiske lande (DK, SV, SF) kan der opstå en moralsk risiko ved finan­
sieringen af frivillige arbejdsløshedsfonde, og dette kan belaste selve finan­
sieringen af disse fonde. De høje nettodækningsgrader i forbindelse med sociale 
bistandsydelser må forventes at mindske den enkeltes incitament til at bidrage til 
disse fonde, fordi man har et godt netværk af indkomststøtte at falde tilbage på. 
Den empiriske betydning af denne effekt er endnu ikke blevet vurderet, 
at mange lande i de seneste år har revideret deres arbejdsløshedsunderstøttelse for 
at stramme kriterierne for at være støtteberettiget, reducere understøttelsesperioden 
eller forbedre administrationen af understøttelsesordningerne. De har også søgt at 
indføre eller stramme en eller anden form for kontrol af modtagerens økonomiske 
situation, og kontrol af hvorvidt han faktisk står til rådighed for arbejdsmarkedet 
og er villig til at tage arbejde. Hensigten med sidstnævnte foranstaltninger er på 
en mere effektiv måde at sammenkæde indkomststøtte med aktiv jobsøgning eller 
deltagelse i aktive beskæftigelsesforanstaltninger. Disse reformer finder ofte sted 
i sammenhæng med reformer til forbedring af den offentlige arbejdsformidling og 
andre offentlige tjenesteydelser på beskæftigelsesområdet, 
at en aktiv arbejdsmarkedspolitik bør omfatte målrettet bistand til de arbejdsløse 
til at komme i arbejde igen, et mere markedsorienteret udbud af erhvervsud­
dannelse samt teknisk og økonomisk støtte til jobsøgning. De nordiske lande har 
langvarige erfaringer med en sådan aktiv beskæftigelsespolitik, og alle 
medlemsstater følger nu en lignende strategi med større vægt på at flytte de 
Dette forklarer, hvorfor der ofte findes særlige arbejdsløshedsunderstøttelsesordninger for disse 
sektorer, som finansieres gennem erfaringsafhængige bidrag baseret på den tidligere beskæftigelse 
i virksomheden 
65 
offentlige udgifter til arbejdsmarkedspolitikken fra passiv indkomststøtte til mere 
aktive foranstaltninger, 
at ændringer i marginalskatten har en relativ lille effekt på det samlede udbud af 
arbejdskraft, medens forskellige data tyder på, at de har en større effekt for så vidt 
angår deltidsansatte. Det skal bemærkes, at deltidsarbejde på det seneste har været 
en særlig vigtig kilde til skabelse af nye arbejdspladser i mange medlemsstater, 
især for kvinderne. Skatteordningerne for de lavere indkomster bør revideres for 
at undgå unødvendige hindringer for at tage arbejde som følge af regressive 
skattesatser, både med hensyn til indkomstskat og socialbidrag (f.eks. øvre/nedre 
tærskler for socialbidrag i modsætning til skattefradrag), 
at mange medlemsstater har indført eller ændret en lang række ordninger, som i 
de fleste tilfælde giver en midlertidig eller særlig målrettet reduktion af 
arbejdsgivernes socialbidrag. I de ordninger, der er målrettet mod bestemte 
indkomstniveauer, må man dog forsøge at undgå at skabe for stejle skatteskalaer 
ved dem gradvise overgang til det normale skattesystem for arbejdskraft med 
indkomster tæt på eller lig med grænseværdien for berettigelse til at være omfattet 
af disse ordninger, 
Konklusioner 
Historisk set er de sociale sikringssystemer og skattesystemerne blevet udviklet under 
hensyntagen til mange forskellige faktorer, og den potentielle forvridende effekt med 
hensyn til arbejdsmarkedets funktion er kun én dimension af denne proces. Den 
vanskelige situation både vedrørende arbejdsløsheden (især langtidsarbejdsløsheden) og 
de offentlige finanser berettiger til at tage de eksisterende skatte-/understøttelsessystemer 
op til fornyet overvejelse med henblik på at fjerne potentielle negative incitamenter til at 
skabe nye arbejdspladser eller tage arbejde. 
Svagheder i systemerne kan f.eks. opstå som følge af en for lille forskel på den disponible 
indkomst, man kan opnå ved at være i arbejde og ved at være arbejdsløs 
("arbejdsløshedsfælden"), muligheden for en høj implicit reel marginalskat som følge af 
understøttelse, der oppebæres medens man er i arbejde ("fattigdomsfælden"), relativt høje 
ikke-lønmæssige omkostninger til lavtlønnede job, samt omkostninger i form af 
urimeligheder i skattestrukturen. 
Medlemsstaterne i Den Europæiske Union griber disse problemer an på mange forskellige 
måder. For at stimulere de arbejdsløses villighed til at tage arbejde, har de fleste lande 
valgt at forsøge en bedre målretning af ydelserne, en strammere håndhævelse af og 
kontrol med kriterierne for støtteberettigelse og en tættere sammenhæng med en aktiv 
arbejdsmarkedspolitik. Alternativt har Det Forenede Kongerige, og i en vis grad Irland, 
lagt mere vægt på en udvidelse af lønskalaen samtidig med en generalisering af 
mulighederne for at få understøttelse, medens man er i arbejde, således at man fremmer 
incitamentet til at tage lavtlønnet arbejde ved at supplere indkomsten, så den når op på 
et socialt minimumsniveau. For at fremme jobskabelsen er brede selektive reduktioner af 
arbejdsgivernes socialbidrag blevet det vigtigste politiske middel til at lette de ikke-
66 
lønmæssige omkostninger i forbindelse med mindst de produktive arbejdspladser, især for 
så vidt angår den mindst faglærte arbejdskraft. 
Erfaringerne viser, at der hele tiden må foretages en afvejning mellem risikoen for at 
skabe "arbejdsløshedsfælder" og risikoen for at udbrede "fattigdomsfælder", og dette taler 
for, at der i hver medlemsstat skal træffes et valg med hensyn til den politik, der skal 
føres. Man kan ikke sige, at den ene eller den anden fremgangsmåde med hensyn til 
social sikring og beskatning af arbejde er den "bedste". I alle tilfælde er der imidlertid 
et vist spillerum med hensyn til indførelse af yderligere forbedringer med hensyn til både 
effektivitet og rimelighed, samtidig med at de bidrager til et mere fleksibelt arbejds­
marked med det formål at opnå højere beskæftigelse og reducere den strukturelle 
arbejdsløshed. 
67 
BILAG 
Uddrag af formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råd i Essen 
den 9. og 10. december 1994 
Økonomiske spørgsmål 
1. Forbedring af beskæftigelsessituationen 
Bekæmpelse af arbejdsløsheden samt lige chancer for mænd og kvinder vil også 
i fremtiden være en vigtig opgave for Den Europæiske Union og dens medlems­
stater. Det nuværende konjunkturopsving gør det lettere at løse denne opgave. 
Men opsvinget alene kan ikke løse beskæftigelses- og arbejdsløshedsproblemet i 
Europa. Derfor må vi anstrenge os yderligere for at løse strukturproblemerne. I 
denne forbindelse spiller samspillet mellem arbejdsmarkedets parter og politik en 
vigtig rolle, hvor hver enkelt må være sig sit fulde ansvar bevidst. 
De foranstaltninger, der skal træffes, bør omfatte følgende hovedområder: 
1) Forbedring af arbejdsstyrkens chancer for at få beskæftigelse gennem 
fremme af investeringer i erhvervsuddannelse. I denne forbindelse spiller 
navnlig erhvervsuddannelse af unge en central rolle. Så mange mennesker 
som muligt skal have en uddannelse og videreuddannelse, som sætter dem 
i stand til gennem livslang uddannelse at tilpasse sig de forandringer, som 
den teknologiske udvikling medfører, for at mindske risikoen for, at de 
mister deres arbejde. 
2) Fremme af vækstens evne til at øge beskæftigelsen gennem 
en mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet, således at der både 
tages hensyn til arbejdstagernes ønsker og de konkurrencemæssige 
krav; 
en lønpolitik, der fremmer jobskabende investeringer, idet der i den 
nuværende situation er behov for moderate lønoverenskomster, der 
ligger under produktivitetsstigningen 
og endelig gennem fremme af initiativer, navnlig på regionalt og 
lokalt plan, som kan medvirke til at skabe arbejdspladser, der 
imødekommer nye behov f.eks. i forbindelse med miljø og sociale 
tjenesteydelser. 
3) En så stor reduktion af de ikke-lønmæssige omkostninger, at det får en 
mærkbar virkning på ansættelsen af arbejdskraft, navnlig ufaglært 
arbejdskraft. Problemet med de ikke-lønmæssige omkostninger kan kun 
68 
løses, hvis erhvervslivet, fagforeningerne og politikerne i fællesskab gør 
en indsats herfor. 
4) Styrkelse af arbejdsmarkedspolitikkens effektivitet: 
Beskæftigelsespolitikken må gøres mere effektiv ved at undgå fremgangs­
måder, der har en negativ virkning på viljen til at søge beskæftigelse og 
ved at gå over fra en passiv til en aktiv arbejdsmarkedspolitik. Den enkelte 
skal dog fortsat anspores til hele tiden at søge beskæftigelse på det 
almindelige arbejdsmarked. Der skal navnlig tages hensyn hertil ved 
udformningen af forskellige former for indkomststøtte. 
Det skal med regelmæssige mellemrum kontrolleres, om arbejdsmarkeds­
politikkens instrumenter er påkrævede og effektive. 
5) Styrkelse af foranstaltningerne til fordel for de grupper, der er særlig ramt 
af ledigheden: 
Der er behov for en særlig indsats over for unge, navnlig afgangselever, 
der næsten ikke råder over kvalifikationer, idet de enten skal tilbydes 
beskæftigelse eller en uddannelse. 
Der skal inden for arbejdsmarkedspolitikken lægges stor vægt på 
bekæmpelse af langtidsledighed. Det er i den forbindelse nødvendigt at 
træffe forskellige arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger for at tilgodese 
de forskellige grupper af langtidsledige og disses behov. 
Den vanskelige situation, som arbejdsløse kvinder og ældre arbejdstagere 
befinder sig i, fortjener også særlig opmærksomhed. 
Det Europæiske Råd opfordrer medlemsstaterne til at omsætte disse henstillinger 
i deres nationale politikker til et flerårigt program under hensyn til de særlige 
forhold, som kendetegner deres økonomiske og sociale situation. Det anmoder 
Rådet (social- og arbejdsmarkedsspørgsmål) (økonomi og finans) samt Kommis­
sionen om at følge udviklingen i beskæftigelsessituationen nøje, at gennemgå 
medlemsstaternes politikker på området og at aflægge rapport til Det Europæiske 
Råd om de videre fremskridt på arbejdsmarkedet, første gang i december 1995. 
Ved hjælp af de første rapporter undersøges dels skatte- og understøttelses­
ordningernes indvirkning på, i hvilken grad arbejdstagerne anspores til at tage 
arbejde og arbejdsgiverne til at opslå ledige stillinger, dels sammenhængene 
mellem økonomisk vækst og miljøet, og konsekvenserne heraf for den økonomi­
ske politik. Det Europæiske Råd noterer sig med interesse Jacques Delors' indlæg 
om ændringen i den nuværende model for økonomisk vækst og i de økonomiske 
mål, set i relation til miljø og fordelingen mellem arbejdstid og fritid. 
69 
ISSN 0254-1439 
KOM(95) 465 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 04 
Katalognummer : CB-CO-95-524-DA-C 
ISBN 92-77-94425-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-29TB5 Luxembourg