3. glæder sig over Kommissionens tilsagn om at træffe foranstaltninger, der skal mildne forholdene for
landmændene, bl.a. med hensyn til såsæd;
4. opfordrer Kommissionen til i samråd med de franske myndigheder og de lokale myndigheder at yde
en ekstraordinær łkonomisk stłtte som supplement til de bevillinger, der er givet af de franske myndig-heder for at imłdekomme de presserende behov i den mest udsatte del af befolkningen, for at reparere dełdelagte infrastrukturer og for at bidrage til at sætte gang i de łkonomiske aktiviteter;
5. opfordrer derfor Kommissionen til at fremskynde udbetalingen af de midler, der allerede er afsat som
led i strukturfondene, og at forelægge Rådet et forslag om frigivelse af bistand over »fællesskabsstłtte tilgenopbygning af katastroferamte områder«;
6. anmoder endvidere om genopfłrelse af budgetposten for nłdhjælp i tilfælde af naturkatastrofer;
7. anmoder Kommissionen om at foreslå ekstraordinære ændringer af zoneopdelingen i forbindelse med
strukturfondene i de oversvłmmede områder;
8. opfordrer medlemsstaterne til at vende den aktuelle tendens til łdelæggelse af łkosystemer og i stedet
at bevare disse, især vandlłb, vandingssystemer, diger og dæmninger; understreger desuden behovet for ifremtiden at undgå placering af infrastrukturer og opfłrelse af boliger i udsatte områder;
9. udtrykker sin tilfredshed med, at der udarbejdes fællesskabsordninger, som har til formål på euro-
pæisk plan at koordinere de forskellige systemer for civilbeskyttelse, så disse i hłjere grad kan tages ianvendelse i tilfælde af naturkatastrofer;
10. bemærker, at kloden for łjeblikket er udsat for konsekvenserne af klimaændringer, og at der błr
træffes hasteforanstaltninger på internationalt, nationalt og lokalt niveau for at imłdegå virkningerne afdette fænomen; opfordrer medlemsstaterne til i samarbejde med Kommissionen at głre, hvad der står ideres magt, for på baggrund af parternes konference i Bonn i juli 2001 at tilstræbe at respektere tilsagnenefra Kyoto med nłje overholdelse af princippet om gensidighed mellem alle parter i aftalerne;
11. pålægger sin formand at sende denne beslutning til Rådet, Kommissionen, Frankrigs regering og
parlament og medlemmer af de berłrte regional- og departementsråd og kommunalbestyrelser.
18. Gensidig anerkendelse af endelige afgłrelser i straffesager
A5-0145/2001
Europa-Parlamentets beslutning om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet
om gensidig anerkendelse af endelige afgłrelser i straffesager (KOM(2000) 495  C5-0631/2000 
2000/2295(COS))
Europa-Parlamentet,
 der henviser til meddelelse fra Kommissionen (KOM(2000) 495  C5-0631/2000),
 der henviser til EU-traktatens artikel 31,
 der henviser til konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Cardiff den 15. og 16. juni 1998, hvori
Rådet anmodedes om at afdække mulighederne for at gennemfłre princippet om gensidig anerken-delse af afgłrelser i straffesager,
 der henviser til Rådets og Kommissionens handlingsplan af 3. december 1998, hvori der i punkt 45,
litra f), anmodedes om, at man senest to år efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden iværksatte pro-cessen med at gennemfłre dette princip,7.2.2002 DA C 34 E/385 De Europæiske Fællesskabers Tidende
Torsdag, den 17. maj 2001
 der henviser til konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere den 15. og 16. oktober 1999, hvori
der opfordredes til, at princippet om gensidig anerkendelse blev hjłrnestenen i det retlige samarbejde iUnionen på både det civilretlige og det strafferetlige område,
 der henviser til det af Rådet vedtagne program med foranstaltninger med henblik på gennemfłrelse af
princippet om gensidig anerkendelse af endelige afgłrelser i straffesager (
1), og til, at dette program
allerede er inkorporeret i Kommissionens resultattavle,
 der henviser til forretningsordenens artikel 47, stk. 1,
 der henviser til betænkning fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre
Anliggender og udtalelse fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked (A5-0145/2001),
A. der henviser til, at fælles handling vedrłrende strafferetligt samarbejde som omhandlet i EU-traktatens
artikel 31 ville kunne udformes på tilfredsstillende vis ved hjælp af forslagene i Kommissionens med-delelse og i Rådets program med foranstaltninger,
B. der henviser til, at meddelelsen tager sigte på at iværksætte en forenklende mekanisme, som vil kunne
lłse det problem, at behandlingen af den nuværende »anmodning« om anerkendelse tager meget langtid, og som til sidst i alt væsentligt vil overflłdiggłre anmodninger om udlevering og forebygge kom-petencekonflikter medlemsstaterne imellem således som fastsat i EU-traktatens artikel 31,
C. der henviser til, at meddelelsen med det formål at få gennemfłrt princippet om gensidig anerkendelse
foreslår forskellige mulige lłsninger, i forbindelse med hvilke Parlamentet błr foretage nogle valg,således at det kan anbefale procedurer for gensidig anerkendelse, som er mindre indviklede end de iłjeblikket gældende procedurer for en »anmodning«,
D. der understreger, at man med henblik på indfłrelse af en mekanisme for gensidig anerkendelse enten
alternativt kunne forestille sig en lłsning, der tager sigte på at harmonisere medlemsstaternes lovgiv-nings-, proces- og retssystemer, eller en lłsning, der bygger på gensidig tillid mellem disse, ikke blot
for så vidt angår den fyldestgłrende karakter af de enkelte medlemsstaters forskrifter, men også for så
vidt angår den korrekte anvendelse af disse i selve retssagerne,
E. der understreger, at fłrstnævnte lłsning ville være vanskelig at gennemfłre, eftersom nævnte systemer
i de enkelte lande er nært forbundne med landenes institutioners historie og form samt med landeneskultur, og at en »kombination« af de forskellige systemmodeller eller en tilpasning af nogle systemer tilandre aldrig ville blive accepteret,
F. der understreger, at sidstnævnte lłsning forekommer mere gennemfłrlig, fordi medlemsstaternes
systemer, selv om der er tale om forskellige modeller, er baseret på et sæt procesregler med retmange indbyggede garantier og på en korrekt anvendelse af disse, således at der træffes strafferetligeafgłrelser, som er pålidelige, og som derfor kan gennemfłres på andre medlemsstaters område, udenat det er nłdvendigt at głre brug af indviklede og usikre anerkendelsesprocedurer,
G. der henviser til, at problemet gensidig anerkendelse konkret vedrłrer befłjelsen til i en medlemsstat at
fuldbyrde en endelig afgłrelse, der er truffet af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat,
H. der henviser til, at gensidig anerkendelse af en endelig afgłrelse indebærer anerkendelse af alle forud-
gående afgłrelser, herunder præjudicielle kendelser,
I. der henviser til, at regler vedrłrende præjudicielle kendelser varierer betydeligt fra medlemsstat til
medlemsstat,
J. der henviser til, at formålene med gensidig anerkendelse er at skabe den retssikkerhed, der ligger i at
give gennemfłrelsen af loven virkning på hele EUs område, at resocialisere den domfældte (ved atundgå at flytte denne fra den medlemsstat, hvor vedkommende har valgt at bo og har familie ogarbejde) samt at sikre retten til forsvar og overholdelsen af ofrenes rettigheder,
K. der mener, at gensidig anerkendelse og de til gennemfłrelsen heraf nłdvendige foranstaltninger, navn-
lig proceduremæssige foranstaltninger, błr udvides til at omfatte alle lovovertrædelser og ikke blotalvorlige lovovertrædelser, bl.a. i betragtning af problemet med at definere sidstnævnte som fłlge afmangelen på en fælles forestilling om, hvad der udgłr en »alvorlig lovovertrædelse«,
(1) EFT C 12 af 15.1.2001, s. 10.C 34 E/386 DA 7.2.2002 De Europæiske Fællesskabers Tidende
Torsdag, den 17. maj 2001
L. der kan acceptere meddelelsens rettesnor om, at en afgłrelse kan betragtes som endelig, når der er tale
om en kendelse om en straffesags substans, som ikke kan appelleres yderligere, eller hvor en appelikke har opsættende virkning,
M. der ligeledes mener, at definitionen »straffesag« skal kunne fłres tilbage til en formel definition af
strafferet, dvs. til gældende strafferet, og at der således skal henvises til en bestemmelse, der i medfłraf medlemsstatens lovgivning betragtes som strafferetlig, og som vedrłrer en forbudt adfærd, derstraffes ved sanktioner, der også er defineret som strafferetlige,
N. der henviser til, at definitionen »straffesag« ikke må være påvirket af hverken den specifikke type
myndigheder (det kunne f.eks. være administrative myndigheder), der har til opgave at anvende destrafferetlige bestemmelser, eller den måde, hvorpå retssagerne lłses (f.eks. ved en aftale mellem denoffentlige anklagemyndighed og den anklagede), eller den juridiske karakter af den person (som ogsåkunne være en juridisk person), som de strafferetlige bestemmelser vedrłrer,
O. der mener, at der skal fastlægges klare regler for de tilfælde, hvori straffen skal fuldbyrdes i en anden
stat end den, der har truffet afgłrelsen, for at forhindre, at den domfældte selv får mulighed for atvælge fuldbyrdelsesstaten,
P. der henviser til, at den afgłrelse, der skal anerkendes, må oversættes og meddeles hurtigt, og at det
derfor ville være hensigtsmæssigt at nå til enighed om benyttelse af et begrænset antal mest kendtesprog således som i en række internationale organer,
Q. der henviser til, at der for at undgå dobbelt retsforfłlgning, for at anvende reglen om gentagelsestil-
fælde og strafakkumulering samt for at undgå konflikter kræves kendskab til endelige afgłrelser og tilverserende sager, og at det derfor ville være nyttigt at sætte de nationale strafferegistre i netværk og atindfłre datamatstłttet registrering af verserende sager,
R. der mener, at »ne bis in idem«-princippet må gennemfłres til fulde, og at »idem« med dette formål for
łje skal forstås som »den samme kendsgerning« i bred og substantiel forstand, uanset den retligebeskrivelse af den samme kendsgerning, mens der, hvis der er tale om en dobbelt afgłrelse, skal ske
gennemfłrelse af den afgłrelse, der er den gunstigste for den domfældte,
S. der henviser til, at det med henblik på en korrekt gennemfłrelse af princippet om gensidig anerken-
delse vil være nłdvendigt at vedtage en række fælles regler til styring af tilfælde af dobbelt retsfor-
fłlgning (»ne bis in idem«), af fortsatte lovovertrædelser, af strafakkumulering og af lłsning af kompe-tencekonflikter samt regler vedrłrende fłrelse af strafferegistre og registre over verserende sager,oversættelse af afgłrelser, gentagelsestilfælde og andre aspekter, som der måtte være behov for atregulere, således at endelige afgłrelser kan få stort set samme virkninger på hele Unionens område,
T. der henviser til, at især strafferegistre og registre over verserende sager vil muliggłre gensidig adgang
til særdeles fłlsomme oplysninger, og at de derfor må være omfattet af klare regler om databeskyttelse,
U. der henviser til, at det fłlgelig vil være nłdvendigt at overlade det til en central uafhængig myndighed
som f.eks. De Europæiske Fællesskabers Domstol at lłse konflikter i ovennævnte tilfælde,
V. der understreger, at det i en fłrste fase vil være vanskeligt at nå til enighed om en procedure med
»direkte« anerkendelse, da det er nłdvendigt at respektere visse fælles ufravigelige garantier som f.eks.overholdelse af retten til forsvar og af ofrenes rettigheder, udelukkelse af dobbelt retsforfłlgning (»nebis in idem«) eller forenelighed mellem den straf, der skal fuldbyrdes, og den anmodede stats retsorden(eksempelvis erstatning af livsvarigt fængsel med den foreskrevne maksimumsstraf) og på forhåndforetage en undersłgelse af, om disse garantier er til stede, for derefter at udstede en fuldbyrdelses-afgłrelse,
W. der dog henviser til, at det med henblik på skabelse af et fælles område med frihed, sikkerhed og
retfærdighed er nłdvendigt at nå frem til en ordning med fuld direkte gensidig anerkendelse af ende-lige afgłrelser,
X. der mener, at den endelige afgłrelse skal skabe et præcedens, som der skal tages hensyn til i alle
medlemsstaterne, og at faktisk strafakkumulering i visse tilfælde, som der skal nås til enighed om,ikke skal anvendes, når der er afsagt flere domme, især for fortsatte lovovertrædelser,7.2.2002 DA C 34 E/387 De Europæiske Fællesskabers Tidende
Torsdag, den 17. maj 2001
Y. der ligeledes mener, at der, eftersom nogle lovovertrædelser begås på flere staters område, skal ind-
fłres generelle bestemmelser vedrłrende domsmyndigheden for at lłse negative og positive konflik-ter, for at undgå dobbelt retsforfłlgning og for at fastsætte regler for de tilfælde, hvor det er hensigts-mæssigt at underkaste de anklagede Øn enkelt retsforfłlgning,
Z. der ikke mener, at princippet om gensidige anerkendelse skal omfatte afgłrelser, der i henhold til
loven i den stat, hvor de er udstedt, vedrłrer mindreårige eller psykisk syge,
AA. der henviser til, at princippet om dobbelt strafbarhed er indarbejdet i næsten alle internationale kon-
ventioner, og at det, som det fremgår af disse, skal forstås i bred forstand, dvs. ikke blot som »bela-stende forhold i begge stater« (en handling, der i den begærende og den anmodede stats lovgivningerbeskrives abstrakt som en krænkelse af en strafferetlig bestemmelse), men også som en handling, derer konkret strafbar (en handling, hvis ophavsmand ikke befinder sig i en situation, som indebærerudelukkelse af strafbarhed),
AB. der henviser til, at godkendelse af princippet om dobbelt strafbarhed i dets bredere forstand uden
tvivl ville fjerne alle eventuelle tilfælde af inkompatibilitet mellem forskellige retssystemer, men głreanerkendelsesproceduren betydeligt tungere, fordi den anmodede stats domsmyndighed vil skulległre hele retssagen om med fornyet undersłgelse af afgłrelsen om sagens substans og af proceduren,
AC. der er sig bevidst, at medlemsstaternes retssystemer, selv om de er indbyrdes forskellige, garanterer
både strafforfłlgning af de lovovertrædelser, der skaber stłrst ængstelse i samfundet, og retfærdigrettergang og overholdelse af legalitetsprincippet, men at princippet om dobbelt strafbarhed ikkeville omfatte anerkendelse af afgłrelser om mindre alvorlige lovovertrædelser, for hvilke der ikke eropnået samme grad af ensartethed som for alvorligere lovovertrædelsers vedkommende,
AD. der derfor ikke mener, at kravet om dobbelt strafbarhed błr være blandt de ufravigelige garantier, der
skal lægges stłrst vægt på i forbindelse med gennemfłrelsen af gensidig anerkendelse, eftersom detsopretholdelse i alt væsentligt ville lade problemerne uændrede og ikke være i overensstemmelse medstats- og regeringschefernes holdning, hvorefter gensidig anerkendelse betragtes som hjłrnestenen iskabelsen af et fælles retligt område,
AE. der imidlertid understreger, at medlemsstaterne, i det mindste i en fłrste fase, som erstatning for
afskaffelsen af princippet om dobbelt strafbarhed błr gives en vis selvbestemmelsesret ved hjælp af
en række beskyttelsesklausuler som f.eks. især udelukkelse af et begrænset antal lovovertrædelser
(f.eks. eutanasi), hvorom det ville være vanskeligt at nå til enighed,
AF. der ligeledes understreger, at beskyttelsesklausulerne også błr omfatte klausuler vedrłrende overhol-
delse af den anklagedes ret til forsvar og af ofrenes rettigheder, og at disse klausuler skal være heltpræcist afgrænsede og definerede for ikke indebære en fornyet undersłgelse af afgłrelsen om rets-sagens substans,
AG. der henviser til, at en vis tilpasning af nationale love, især af visse aspekter vedrłrende procesret,
eventuelt ville bidrage til at skabe gensidig tillid og dermed begrænse medlemsstaternes behov forbeskyttelsesforanstaltninger og forudgående behandling, inden en kendelse håndhæves,
AH. der mener, at fuldbyrdelsen af en straf skal være underkastet loven i fuldbyrdelsesstaten, og at denne
stats mulighed for at tilpasse straffens længde (f.eks. i lande, hvor der ikke idłmmes livsvarigt fæng-sel) og fuldbyrdelsesmetoderne (f.eks. i lande, hvor der ikke benyttes isolationsfængsel) til sit egetspecifikke retssystem derfor skal medtages i rækken af beskyttelsesklausuler,
AI. der fłlgelig mener, at det błr forbeholdes den anmodede stat at træffe samtlige afgłrelser vedrłrende
formildende eller skærpende omstændigheder i forbindelse med den domfældtes adfærd eller person-lige forhold, f.eks. afgłrelser om betinget lłsladelse, om tilladelse til at arbejde eller aflægge besłg
uden for fængslet og om suspendering af straffen af helbredsårsager,
AJ. der derimod mener, at den begærende stat fortsat błr have kompetence med hensyn til alle afgłrelser
vedrłrende bortfald af straffen eller af lovovertrædelsen samt vedrłrende benådning og amnesti,C 34 E/388 DA 7.2.2002 De Europæiske Fællesskabers Tidende
Torsdag, den 17. maj 2001
AK. der mener, at udgifterne til straffuldbyrdelse błr afholdes af den anmodede stat for at undgå bureau-
kratiske langsommeligheder, kontroverser og konflikter, netop fordi det er overbevist om, at der, i enUnion med fri bevægelighed for personer, på lang sigt blive tale om en almindelig udligning af disseudgifter,
AL. der henviser til, at det er absolut nłdvendigt, at der i tilfælde af ændring eller bortfald af straffen tages
hensyn til ofrenes rettigheder, herunder retten til hurtig information, til tilstrækkelig beskyttelse af
deres fysiske sikkerhed og til respekt af deres værdighed, hvilket bl.a. skal ske ved at pålægge dendomfældte specifikke forbud mod adgang til bestemte dele af Unionens område,
AM. der mener, at der kun skal ske anerkendelse af afgłrelser om rettighedsfortabelse, når disse også kan
få samfundsbeskyttende og resocialiserende virkning i den anmodede stat,
1. er af den opfattelse, at princippet om gensidig anerkendelse skal finde anvendelse på alle lovover-
trædelser, herunder lovovertrædelser, for hvilke der kun foreskrives błdestraf, dog med nłdvendige und-tagelser;
2. finder fłlgelig, at de i Rådets program indeholdte foranstaltninger også skal vedrłre alle lovovertræ-
delser;
3. kræver, at en afgłrelse om en straffesags substans betragtes som endelig, også selv om den er et
resultat af en aftale mellem den offentlige anklagemyndighed og den mistænkte, når denne afgłrelse ikkekan appelleres yderligere, eller når en appel, såfremt en sådan stadig er mulig, ikke har opsættende virk-ning;
4. opfordrer Kommissionen til, inden den forelægger forslag til retsakter, at finde frem til, hvilke pro-
blemer der reelt opstår i praksis på grund af mangler ved fuldbyrdelsen af endelige afgłrelser i straffesager;
5. finder ikke, at en frifindelse i efterforsknings- eller undersłgelsesfasen skal defineres som en endelig
afgłrelse, hvis det er muligt at genoptage sagen senere;
6. opfordrer Kommissionen til at fastlægge, på hvilke materielretlige og procesretlige områder der er
behov for minimumsstandarder;
7. finder, at definitionen »straffesag« skal kunne fłres tilbage til gældende strafferet, dvs. til en bestem-
melse, som den berłrte medlemsstats lovgivning betragter som gældende strafferet, medens hverken dentype myndighed (det kunne f.eks. være en administrativ myndighed), der anvender straffen, eller den måde,hvorpå retssagerne lłses, eller den juridiske art af den person, som straffen finder anvendelse på, błr have
indflydelse herpå;
8. kræver, at der fastlægges klare regler for de tilfælde, hvori dommen skal fuldbyrdes i en anden stat
end den, der har udstedt den, bl.a. for at forhindre, at den domfældte selv får mulighed for at vælge, hvorfuldbyrdelsen skal finde sted;
9. opfordrer Kommissionen til at redegłre for, hvorledes den forestiller sig et register over verserende
og afsluttede retssager indrettet; i den forbindelse łnskes navnlig en beskrivelse af arten af de registrerededata, adgangen til dataene samt databeskyttelsen;
10. kræver, at man med henblik på hurtigt kendskab til eksistensen af den afgłrelse, der skal anerken-
des, når til enighed om benyttelse af to eller tre af de mest kendte sprog efter samme fremgangsmåde somi en række internationale organer som f.eks. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og FN;
11. kræver, at man med henblik på udvekslingen af oplysninger om endelige domme vælger at sætte de
nationale strafferegistre i netværk og i denne forbindelse opfordrer medlemsstaterne til at træffe passendeforanstaltninger med henblik på også at fremme adgangen til oplysninger om verserende sager;
12. kræver, at et fremtidigt netværk af nationale strafferegistre og gensidig adgang til oplysninger om
verserende sager głres til genstand for klare regler om databeskyttelse;
13. kræver, at der i et system med gensidig anerkendelse sker fuld gennemfłrelse af »ne bis in idem«-
princippet, og at det »idem«, der er genstand for en yderligere retsforfłlgning, med henblik på en korrektgennemfłrelse af nævnte princip fortolkes som betydende »den samme kendsgerning« i bred og substantielforstand, uanset den retlige beskrivelse af den samme kendsgerning;7.2.2002 DA C 34 E/389 De Europæiske Fællesskabers Tidende
Torsdag, den 17. maj 2001
14. finder fłlgelig, at der, hvis der for »den samme kendsgerning« har været fłrt en anden (eller yder-
ligere) retssag med afsigelse af en endelig dom, skal ske gennemfłrelse af den afgłrelse, der er den gun-stigste for den domfældte;
15. finder, at en endelig dom afsagt i Øn medlemsstat skal udgłre et »præcedens«, som der skal tages
hensyn til i tilfælde af en yderligere dom i en anden medlemsstat, og at denne endelige dom dermed skalgive anledning til anvendelse af reglen om gentagelsestilfælde;
16. kræver, at der fastsættes fælles regler, således at der i tilfælde af flere domme afsagt i to eller flere
medlemsstater (især for kendsgerninger, der er indbyrdes forbundne i kraft af deres fortsatte karakter) ikke
altid anvendes faktisk strafakkumulering;
17. finder, at der skal indfłres generelle bestemmelser vedrłrende domsmyndigheden for at lłse nega-
tive og positive konflikter, for at undgå dobbelt retsforfłlgning og for at fastsætte regler for de tilfælde,hvor det er hensigtsmæssigt at samle retsforfłlgningerne under Øt;
18. kræver, at lłsningen af alle eventuelle konflikter mellem medlemsstaternes domsmyndigheder på
området gensidig anerkendelse overlades til en central uafhængig myndighed som f.eks. De EuropæiskeFællesskabers Domstol;
19. finder ikke, at endelige afgłrelser, hvori det anerkendes, at den domfældte er psykisk syg eller
mindreårig, skal głres til genstand for gensidig anerkendelse;
20. finder, at klausulen om dobbelt strafbarhed skal afskaffes, og at der samtidig som beskyttelsesklausul
skal nås til enighed om et begrænset antal lovovertrædelser, på hvilke princippet om gensidig anerkendelse
ikke ville finde anvendelse;
21. finder desuden, at der skal medtages yderligere beskyttelsesklausuler vedrłrende overholdelse af
retten til forsvar og af ofrenes rettigheder, og at disse klausuler skal være helt præcist definerede for ikkeat indebære en fornyet undersłgelse af afgłrelsen om retssagens substans;
22. mener, at medlemsstaterne for at undgå, at der medtages for mange beskyttelsesklausuler, og for
samtidig at garantere et fælles niveau for beskyttelse af grundlæggende rettigheder i hele EU, błr nå tilenighed om fælles minimumsstandarder for visse aspekter vedrłrende procesret;
23. opfordrer Kommissionen til at inddrage ansłgerlandene i udformningen af en ordning med gensidig
anerkendelse af endelige afgłrelser i straffesager;
24. kræver, at fuldbyrdelsen af en fængselsstraf skal være underkastet loven i fuldbyrdelsesstaten med
mulighed for at tilpasse straffens længde og fuldbyrdelsesmetoderne, og at det ikke forventes af nævntestat, at den skal fuldbyrde en straf (f.eks. samfundstjeneste eller anden lignende straf), som den er ukendtmed;
25. kræver desuden, at det forbeholdes fuldbyrdelsesstaten at træffe samtlige afgłrelser i forbindelse
med den domfældtes adfærd eller personlige forhold, f.eks. afgłrelser om betinget lłsladelse, om tilladelsetil at arbejde eller aflægge besłg uden for fængslet og om suspendering af straffen af helbredsårsager;
26. kræver derimod, at den begærende stat fortsat skal have kompetence med hensyn til afgłrelser
vedrłrende bortfald af straffen eller af lovovertrædelsen samt vedrłrende benådning og amnesti;
27. kræver, at der i tilfælde af ændring eller bortfald af straffen tages hensyn til ofrenes rettigheder,
herunder retten til hurtig information og til tilstrækkelig beskyttelse af deres fysiske sikkerhed;
28. mener, at udgifterne til fuldbyrdelse af fængsels- og błdestraffe skal afholdes af fuldbyrdelsesstaten,
eftersom der på lang sigt ville blive tale om en udligning af udgiftsforskellene medlemsstaterne imellem;
29. finder, at princippet om gensidig anerkendelse af afgłrelser om rettighedsfortabelse skal anvendes,
når det også kan få samfundsbeskyttende virkning på fuldbyrdelsesstatens område;
30. pålægger sin formand at sende denne beslutning til Rådet og Kommissionen.C 34 E/390 DA 7.2.2002 De Europæiske Fællesskabers Tidende
Torsdag, den 17. maj 2001