KOMMI SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(94) 258 endelig udg. 
Bruxelles, den 23.06.1994 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
EUROPÆISK AKVAKULTURFORSKNING 
NUVÆRENDE SITUATION OG FREMTIDSUDSIGTER 
BEGRUNDELSE 
I første kvartal af 1993 fik Rådet forelagt en meddelelse fra Kommissionen om "Den 
europæiske fiskeriforskning: Nuværende situation og fremtidsudsigter" (KOM(93)95 endelig 
udg.). I sine konklusioner (SN 3289/93) fandt Rådet det initiativ, Kommissionen havde taget 
til at udarbejde en oversigt over fiskeriforskningen, meget positivt og opfordrede derfor 
Kommissionen til at udarbejde en tilsvarende rapport om akvakulturforskningen. 
Akvakulturen i Europa har brug for støtte fra forskning og teknologisk udvikling (FTU) for 
at kunne udvikle sig tilfredsstillende. Denne støtte skal medvirke til at finde løsninger på 
industriens problemer og på problemerne omkring miljøets og forbrugernes sikkerhed. 
Endvidere kræver gennemførelsen af fællesmarkedet, at der skabes et videnskabeligt grundlag 
for fastlæggelsen af fællesskabsforskrifter. Selv om midlerne findes på såvel nationalt plan 
som på EF-plan, er en fælles og samordnet fremgangsmåde nødvendig for at effektivisere 
anvendelsen af disse midler. 
Denne rapport tager sigte på at skabe det nødvendige grundlag for en drøftelse af EF-
forskningen i akvakultur ved at redegøre for dens funktion og indhold og derpå beskrive de 
vigtigste problemer og de foreliggende muligheder for at afhjælpe dem. 
EUROPÆISK AKVAKULTURFORSKNING: NUVÆRENDE SITUATION OG 
FREMTIDSUDSIGTER 
1. Indledning 
Nogle europæiske lande har en lang tradition for akvakultur, og inden for de sidste tyve år 
har akvakulturindustrien i Fællesskabet udviklet sig hastigt. Produktionen er steget gradvis 
og var på ca. 1 mio. t i 1991 (tabel I), som repræsenterer en værdi på 1 500 mio. ECU 
(tabel II). Siden 1971 har Det Europæiske Fællesskab spillet en væsentlig rolle for 
udviklingen af akvakulturindustrien ved hjælp af dets strukturpolitik, der støtter industrien 
finansielt. 
Medlemsstaterne har i mange år været engageret i forskning og teknologisk udvikling ud fra 
deres naturgivne betingelser og deres potentiale for forskellige typer akvakultur. Til trods for 
geografiske forskelle står det fast, at en koordinering af denne nationale forskningsindsats vil 
være til gavn for medlemsstaterne. Endvidere er en samlet europæisk plan nødvendig for 
fuldt ud at lose fælles problemer inden for akvakulturen, såsom miljømæssige 
vekselvirkninger eller sygdomsaspekter. Siden 1988 har Fællesskabet også støttet forskning 
og teknologisk udvikling inden for akvakulturen gennem forskningsrammeprogrammer. 
Denne rapport tager sigte på at skabe det nødvendige grundlag for en drøftelse af 
Fællesskabets akvakulturforskning ved først at redegøre for dens funktion og indhold og 
derefter at beskrive de væsentligste problemer og de foreliggende muligheder for at afhjælpe 
dem. 
2. Akvakulturforskningens art og funktion 
2.1. Videnskab og teknologisk udvikling 
Akvakultur er en aktivitet, der kræver udvikling af opdrætsmetoder for at opnå en produktion 
af akvatiske organismer, som er effektiv i forhold til omkostningerne. Akvakulturen i Europa 
har hovedsagelig til formål at producere fødevarer af høj kommerciel værdi og at skabe 
beskæftigelse i landdistrikter og kystområder. Undertiden ses akvakulturen som et middel til 
at gennemføre en bæredygtig integration af en økonomisk aktivitet i beskyttelsen af miljøet, 
En akvakulturaktivitet kan kun udvikle sig tilfredsstillende i et bestemt område, dersom visse 
betingelser er tilstede samtidig, såsom en lokalitet med egnede betingelser, en effektiv 
opdrætsmetode til den pågældende art og muligheden for at skabe en økonomisk 
konkurrencedygtig produktion. Akvakulturforskningen skal fokusere på disse betingelser. 
Forskningsbehovene ændrer sig, efterhånden som akvakultursystemet udvikler sig og passerer 
igennem en række forskellige udviklingsfaser. Selv om de enkelte former for akvakultur hver 
har deres særlige træk, er nedennævnte proces fælles for de fleste af dem. 
Når det er fastslået, hvilken art der er af potentiel interesse for akvakulturen i et bestemt 
område, er det nødvendigt at udvikle en opdrætsmetode. Dette kræver en vis grundlæggende 
biologisk viden om artens livscyklus, og denne viden mangler ofte, hovedsagelig som følge 
af de problemer, der er forbundet med at studere det akvatiske miljø. I modsætning til 
traditionelt landbrug og husdyrbrug har de nødvendige biologiske oplysninger om potentielle 
arter ikke foreligget inden for akvakulturen. I en indledende fase må der derfor forskes i de 
grundlæggende aspekter af reproduktion og udvikling fra larvestadiet frem til det fuldt 
udviklede individ. Disse undersøgelser skulle give de oplysninger, der er nødvendige for at 
skabe de rette betingelser og opstille den fornødne foderplan og for at tilrettelægge et 
effektivt opdrætssystem. Bioteknikkerne inden for akvakulturen bygger imidlertid ofte på 
erfaringerne uden den nødvendige grundlæggende videnskabelige viden, og forskningen er 
kommet til senere og har gjort det muligt at optimere opdrætsbetingelserne. 
Når der først er skabt rimelig klarhed over de biotekniske aspekter af en art og produktionen 
af den kan gennemføres intensivt, må forskningen i akvakultur fokusere på andre aspekter, 
der også indgår i udviklingen og en effektiv udøvelse af denne aktivitet. Af særlig betydning 
er de sygdomsproblemer, der opstår med akvakulturens intensivering. Der kræves forskning 
i alle patologiske aspekter, ikke blot for at identificere og behandle sygdommene, men også 
for at forebygge dem. Der må derfor gennemføres langtidsforskning i opdrættede organismers 
forsvarsmekanismer og genetiske sygdomsrestistens. I denn anden fase bør forskningen også 
foregribe de potentielle problemer, som kan påvirke eller fremkaldes af udviklingen af de 
forskellige opdrætssystemer. Som følge deraf må der gennemføres undersøgelser af 
vekselvirkningerne mellem akvakulturen og miljøet. Akvakulturens intensivering medfører 
ofte økonomiske problemer, eftersom der, når først opdrætsmetoderne er blevet udviklet 
tilfredsstillende og produktionen når op på et vist niveau, opstår markedsproblemer, der 
skaber økonomiske problemer for industrien til trods for den tekniske bæredygtighed, der er 
opnået. De forskellige laksekriser og den senere tids markedsproblemer, når det gælder 
havaborrer og blankesten, er eksempler på denne generelle tendens inden for de nye former 
for fiskeopdræt. Disse problemer imødegås bedst ved at forbedre opdrættet, og det kan søges 
gennemført ved hjælp af genteknikker og ved optimering af fodringen. Forskningsindsatsen 
i denne fase må derfor også fokusere på genetik og ernæring. Endvidere kræver de 
økonomiske og afsætningsmæssige problemer inden for akvakulturen forskning med 
socioøkonomisk sigte, herunder en vurdering af arternes afsætningsmuligheder på et tidligt 
stadium. 
Konklusionen er, at akvakulturen kræver samlet anvendelse af forskning inden for mange 
discipliner såsom fysiologi, patologi, genetik, økologi, socioøkonomi, hydrodynamik, teknik 
osv. En tværfaglig indsats er af afgørende betydning, og videnskabsmænd med forskellig 
baggrund må integrere ders forskellige bidrag. Akvakulturens mangesidede aspekter kræver 
effektiv koordinering af forskningen for at kunne udvikle sig på rette vis, og for at 
unødvendigt dobbeltarbejde kan undgås. 
Det er Kommissionens opfattelse, at det er nødvendigt via forskningen at finde løsninger på 
industriens problemer og hindringer for at gøre den mere konkurrencedygtig, rentabel og 
miljøvenlig. Under hensyn til opdrætsystemernes forskelligartethed kan vi sondre mellem de 
tekniske hindringer inden for finnefiskopdrættet og inden for bløddyropdrættet. 
2.1.L Problemer i fmnefiskindustrien 
I sektoren for ferskvandsfinnefisk er det opdrættet af regnbueørred der er mest udbredt i 
Fællesskabet, og i flere lande er der lang tradition for det. Opdrættet af saltvandsfinnefisk 
er kommet til senere, men har udviklet sig meget hastigt. De vigtigste problemer er dog 
fælles og går mere på økonomiske end på tekniske aspekter. 
Hovedproblemet inden for det saltvandsfinnefiskopdrættet er de høje 
produktionsomkostninger, som uundgåeligt resulterer i høje salgspriser. I sektorer som f.eks. 
laks, havaborre, blankesten og pighvar har der i den senere tid været økonomiske kriser på 
grund af overproduktion og deraf følgende lave markedspriser. For at rette op på denne 
situation må man sætte ind på forskellige fronter lige fra forbedring af teknologien og 
reduktion af produktionsomkostningerne til udvikling af rentable forarbejdnings- og 
markedsføringsstrategier. 
Selv om ferskvandsarterhe for øjeblikket opdrættes med lavere produktionsomkostninger, har 
der også her været problemer på grund af lave markedspriser, som giver producenterne lave 
avancer. Inden for ørredproduktionen ligger avancerne tæt på det kritiske punkt i næsten hele 
Fællesskabet. Situationen inden for karpeproduktionen er endnu værre og er tabsgivende for 
de fleste producenter. For andre ferskvandsarters vedkommende består hovedproblemet i, at 
der er en meget begrænset produktion og efterspørgsel, der ikke giver 
producentorganisationerne mulighed for at samle tilstrækkelige midler til at kunne investere 
i salgskampagner. Som følge deraf stiger efterspørgslen ikke. 
Det er svært at forudse, hvordan markederne for akvakulturprodukter vil udvikle sig, og at 
evaluere, hvilken rolle vekselvirkningerne mellem forskellige sektorer spiller. På 
Fællesskabets ørred marked ser det ud til, at der nu-næsten er ligevægt mellem udbud og 
efterspørgsel, men denne ligevægt kan blive påvirket af udviklingen af nye ferskvandsarter. 
Risikoen for produktsubstitution og de forskellige vekselvirkninger mellem sektorerne er dog 
fænomener, som der er forsket meget lidt i og er meget lidt kendskab til. 
Et andet problem er, at den fælles fiskeripolitiks mekanismer for støtte af markedspriserne 
ikke egner sig til at afhjælpe problemerne i akvakulturindustrien, som ser sig nødsaget til at 
udvikle et klima med fri konkurrence og ikke med garanterede priser. 
Når det gælder forbedringen af fiskeopdrættets rentabilitet, kan der anvendes flere forskellige 
strategier, herunder udvikling af produkter, som ikke er bestemt til direkte konsum, og 
forædling af traditionelle produkter. 
Der er også betydelige miljømæssige problemer inden for ferskvands- og 
saltvandsakvakulturen, og de indebærer ofte ekstraomkostninger for opdrætterne, som kan 
påvirke virksomhedernes økonomiske levedygtighed. Det er nødvendigt at installere 
akvakulturenheder i områder, hvor de naturgivne betingelser skaber mulighed for at de 
opdrættede arter kan overleve og vokse. Vandkvaliteten og konkurrencen med andre 
aktiviteter i kystområder eller landdistrikter begrænser derfor udvalget af egnede lokaliteter. 
På den anden side er det nødvendigt at beskytte det naturlige miljø mod de mulige ugunstige 
indvirkninger fra akvakulturinstallationer. De potentielle indvirkninger er af forskellig art og 
rækker fra fysiske og biologiske virkninger til socioøkonomiske aspekter. 
En anden vanskelighed for industrien er sygdomsproblemet. Forbedringen af 
opdrætsmetoderne har muliggjort en gradvis intensivering af opdrætssystemerne. Denne 
intensivering fremmer imidlertid udviklingen og spredningen af sygdomme, der giver 
industrien betydelige tab. Listen over sygdomsproblemer, der rammer opdrættede finnefisk, 
er meget lang, men de vigtigste er taget med i Rådets direktiv 91/67/EØF, der vedrører de 
dyresundhedsmæssige betingelser for produktion og afsætning af akvakulturdyr og -produkter. 
Egtvedsyge (VHS) og infektiøs hæmopoietisk nekrose (IHN) er af særlig relevans for 
finnefiskindustrien. Direktivet har til formål at lette handelen og forhindre spredning af 
sygdomme, men gennemførelsen kan medføre betydelige ekstraudgifter for industrien. 
Endelig må finnefiskindustrien også bestræbe sig på at fremstille produkter af høj kvalitet. 
Størrelse, smag, kødets struktur og produktets udseende og sundhed skal opfylde høje 
kvalitetsnormer for, at produktet kan blive mere konkurrencedygtigt og gøre sig fortjent til 
et kvalitetsmærke. Denne stræben efter høj kvalitet er meget ofte industriens svar på de 
drastiske prisfald, der normalt indtræder, når produktionen stiger og der opstår 
markedsproblemer. 
2.1.2. Problemer i bløddyrsindustrien 
Bløddyrsopdræt er et gammelt og traditionelt erhverv i Europa. Selv om produktionen 
størrelsesmæssigt tegner sig for ca. 70% af den samlede akvakulturproduktion, svarer 
værdien kun til ca. 40%. Spanien og Frankrig har den største produktion af henholdsvis 
muslinger og østers. De andre medlemsstater med undtagelse af Belgien og Luxembourg er 
også skaldyrsproducenter. Teknologien i denne sektor er yderst enkel og nåede op på et 
acceptabelt niveau for mange år siden. De nuværende problemer er hovedsagelig 
markedsproblemer og miljø- og hygiejnemæssige problemer. 
I modsætning til finnefiskakvakulturen, hvor de fleste arter gennemløber de forskellige faser 
af deres biologiske cykler i fangenskab under kontrollerede forhold, og som derfor kræver, 
at der forefindes metoder til reproduktion og larveopdræt, har det været lettere at etablere 
opdrættet af toskallede bløddyr, fordi en del af den biologiske cyklus gennemløbes i de 
naturlige omgivelser. Når det gælder arter som muslinger og uopdrættede østers, består 
opdrættet kun i indsamling af yngel, som derefter vokser, indtil produktet når 
handelsstørrelse, fordi reproduktionen hovedsagelig foregår i det naturlige miljø. Der er 
således ikke behov for en kompliceret klækningsteknologi. Indførelsen af fremmede arter som 
f.eks. stillehavsøsters eller japansk tæppemusling har imidlertid nødvendiggjort kunstig 
reproduktion og yngelpleje, indtil de unge muslinger udsættes i kontrollerede områder. I visse 
områder har disse arter tilpasset sig de lokale forhold og skabt populationer, der kan klare 
sig selv, og som kan fiskes med traditionelle fangstmetoder. 
De markedsproblemer, der er nævnt i afsnittet om finnefisk, rammer også opdrættet af 
toskallede bløddyr. Selv om produktionsomkostningerne er lavere, end de er for finnefisks 
vedkommende, er den økonomiske levedygtighed stadig marginal, og det er ofte vanskeligt 
at overleve. 
Skaldyrsopdrættet er i særlig grad afhængig af de miljømæssige forhold, og mange af 
problemerne skyldes direkte miljømæssige virkninger. Vandkvaliteten på opdrætstederne 
spiller en meget stor rolle, fordi toskallede bløddyr må filtrere vandet for at indtage føde, og 
dette øger risikoen for påvirkning fra toksiske alger og fra forureningskilder. Forekomsten 
af toksiske alger i områder med bløddyrsopdræt bevirker, at høsten midlertidigt må indstilles, 
og det kan ikke undgå at få uheldige økonomiske følger for industrien. Menneskeskabte 
forureningskilder er også en hæmsko for opdrættet, både på grund af deres direkte 
indvirkning på skaldyr, og fordi de gør dem uegnede til konsum. Denne udprægede 
afhængighed af miljøets kvalitet gør skaldyrsbrugenes beliggenhed til et nøglepunkt. Andre 
problemer skyldes intensiveringen af opdrættet af toskallede bløddyr, som medfører en 
bestandstæthed, der overstiger opdrætsområdernes bæreevne. Som følge deraf opstår der 
vækstproblemer, og sygdomme kan hurtigt brede sig. Der kan også forekomme bundfældning 
af affaldsstoffer, som kan blive et problem, fordi de kvæler bundorganismerne og 
frembringer toksiske gasser. I de senere år har muslingeopdrætterne også konstateret 
vanskeligheder som følge af en tilbagegang i antallet af ungmuslinger til videre opdræt. Det 
vides endnu ikke, hvad dette fænomen skyldes. 
Sygdom er et andet væsentligt problem i skaldyrsindustrien. Den lave produktion af flad 
østers i Europa skyldes de sygdomme, der fremkaldes af Martelia refrigens og Bonamia 
ostreae, og som følge deraf er den europæiske produktion nu baseret på atlanterhavsøsters, 
Crassostrea gigas, en art, der er resistent over for disse sygdomme. De to sygdomme 
marteliose og bonamiose er sammen med finnefisksygdommene VHS og IHN omfattet af 
Rådets direktiv 91/67/EØF, som tager sigte på at forebygge sygdomsspredning ved at 
fastsætte bestemmelser for genudsætning af bløddyr. Sygdom hos skaldyr er et særlig stort 
problem, da det er meget vanskeligt at foretage terapeutisk behandling af bløddyr og 
kampagner for sygdomsudryddelse har givet dårlige resultater. 
Ligesom i finnefiskindustrien er slutproduktets kvalitet af meget stor betydning inden for 
bløddyrsopdrættet, men det er svært at bevare eller forbedre produktkvaliteten på grund af 
opdrætsystemet, som er helt afhængigt af miljøforholdene. 
2.1.3. Andre akvakulturaktiviteter 
Foruden bløddyr og finnefisk opdrættes der i Europa også krebsdyr og andre organismer, 
som f.eks. søpindsvin, og dyrkes tang, eller der er et potentiale for disse aktiviteter. 
Det er hovedsagelig rejer, der opdrættes i Europa, selv om opdrættet er begrænset til nogle 
få brug i Sydeuropa og ikke har nogen økonomisk betydning i fællesskabssammenhæng. 
Industriens problemer går hovedsagelig på den økonomiske levedygtighed og ikke de tekniske 
aspekter, som er blevet udviklet forholdsvis tilfredsstillende. Konkurrencen fra tredjelande 
med lavere produktionsomkostninger har lagt hindringer i vejen for udviklingen af denne 
sektor, eftersom alle produkterne skal konkurrere på verdensmarkedet. 
Store dele af Fællesskabets kyst er egnet til dyrkning af tang, og de fleste af de økonomisk 
betydningsfulde makroalger vokser dér. Dyrkning gør det muligt at forbedre kvaliteten og 
beskytte den naturlige vegetation. Som vist i Asien er der ingen alvorlige teknologiske 
problemer forbundet med dyrkningen, men hidtil har der kun været en begrænset produktion 
af tang. En væsentlig hindring for udviklingen af denne industri er konkurrencen med andre 
aktiviteter i kystområderne. 
2.1.4. Vekselvirkninger med andre aktiviteter 
Akvakultur er en aktivitet, der er integreret i regionaludviklingen i landdistrikterne og 
kystområderne, men konkurrerer også med andre aktiviteter, såsom landbrug, fiskeri og 
turisme. Der optræder vekselvirkninger mellem disse aktiviteter, som ikke altid er negative, 
men som af og til kan være komplementære. Et af de relevante problemer er konkurrencen 
om lokaliteter og forringelsen af miljøets kvalitet, som disse forskellige sektorer forårsager. 
De fleste saltvandsakvakulturenheder er placeret i kystfarvande i områder, hvor turismen 
tegner sig for en væsentlig del af den økonomiske aktivitet. Turismens udvikling reducerer 
akvakulturens etableringsmuligheder og kan også forringe vandets kvalitet. På den anden side 
har turismen også en positiv indvirkning på akvakulturen, idet den skaber øget efterspørgsel 
efter produkterne og sikrer akvakulturenhedernes overlevelse. 
Der forekommer også vekselvirkninger mellem akvakulturen og fiskeriet, f.eks. konkurrence 
på markedet. Hidtil har denne konkurrence været ubetydelig, fordi akvakulturproduktionen 
ikke var ret stor og var koncentreret om arter (ørreder, karper, muslinger og østers), som 
ikke blev udnyttet kommercielt i større omfang. Udviklingen af saltvandsfinnefiskopdrættet 
har imidlertid ændret situationen, og der er nu direkte konkurrence om det samme marked. 
Andre vekselvirkninger vedrører ranching og udsætning, hvor akvakulturen forsyner fiskeriet 
med opdrættede unge individer. 
2.2. De nuværende mål for akvakulturforskningen 
De ovennævnte problemer kræver en forskningsstrategi, der kan give de rette løsninger, såvel 
på industriens produktionsproblemer som på problemerne i forbindelse med miljøet og 
forbrugerens sikkerhed. 
2.2.1. Diversificering 
Diversificering er en almindelig reaktion fra industriens side på de økonomiske problemer, 
der skyldes overproduktion. De samme overskudsproblemer kan imidlertid også hurtigt opstå 
for nye arters vedkommende, medmindre der sker en omhyggelig styring af produktionen i 
forhold til markedets størrelse. For skaldyrs vedkommende er forskningen rettet mod 
hjemlige arter med høj markedsværdi. For finnefisks vedkommende forskes der i alternative 
saltvandsarter, såsom Pagellus bogaraveo og P. acarne, Diplodus sargus og D. vulgaris, 
Puntazzo puntazzo, Pagrus pagrus, Dentex dentex, Seriola dumerili m.fl., og hovedsagelig 
i Middelhavslandene. I Nordatlanten fokuserer forskningen på arter såsom Hippoglossus 
hippoglossus, Gadus morhua og Anarhichas lupus. Der gennemføres også 
forskningsprogrammer vedrørende algedyrkning. Forskningen i nye arter bør fortsætte for 
8 
at diversificere akvakulturproduktionen i Europa, som for øjeblikket er begrænset til 
forholdsvis få arter. Sammenlignet med det landbaserede husdyrbrug er antallet af arter, der 
opdrættes i vand, dog betydeligt. 
2.2.2. Alternative markeder for ferskvandsfinnefisk 
I forbindelse med de specifikke problemer med ferskvandsarter nævntes muligheden af 
produkter, der ikke er bestemt til direkte konsum. Der findes adskillige alternativer, som alle 
kræver forskning, for at det kan konstateres, om de er gennemførlige. 
Traditionel udsætning med henblik på sportsfiskeri eller professionelt fiskeri (navnlig 
i søer), der varetages af myndighederne eller private organisationer. 
Økologisk udsætning, dvs. genindførelse af arter, der er blevet udryddet eller kraftigt 
reduceret i offentlige farvande. 
Udsætning af fisk, i damme med henblik på sportsfiskeri ("put and take"). 
De finnefisk, der udsættes, bør være garanteret sygdomsfri og af god genetisk kvalitet. Der 
bør tages hensyn til risikoen for eventuelle genforandringer hos vildbestande, selv om denne 
risiko indtil nu kun har været teoretisk. Der bør forskes i de genetiske karakteristika hos de 
europæiske populationer af ferskvandsfinnefisk for at fastslå forekomsten af og 
karakteristikaene hos forskellige stammer af de enkelte arter og for at afgøre, hvilke 
genpuljer der egner sig til udsætning. Resultaterne kan give økonomiske fordele, eftersom 
producenterne vil kunne forsyne fiskeriforeninger og offentlige myndigheder med fisk af 
kendt genotype til udsætning. Det samme gælder også saltvandsfinnefisk, der anvendes til 
udsætning eller ranching. 
2.2.3. Forarbejdning 
Forarbejdning af traditionelle produkter er en anden måde, hvorpå man kan opnå større 
overskud af produkter fra ferskvandsakvakultur og saltvandsakvakultur. Det vil dog være 
nødvendigt at fremme forskning inden for dette område og at undersøge kvalitetsaspekter, 
såsom de faktorer, der influerer på kødkvaliteten, eller de parametre, der er nødvendige for 
at identificere produkternes kvalitet eller oprindelse. 
2.2.4. Miljømæssige vekselvirkninger 
Vekselvirkningen mellem akvakultur og miljø er et punkt, som kræver øget forsknignsindsats. 
Som udgangspunkt for en rationel udvikling af akvakulturen må der sættes ind på at udvikle 
metoder, der muliggør en ordentlig evaluering af forskellige opdrætssystemer indvirkning på 
miljøet og gør det muligt at fastslå miljøets indvirkning på opdrætssystemerne. Forskningen 
må derfor tage sigte på at tilvejebringe et videnskabeligt grundlag for forskrifter vedrørende 
placering, undersøgelse af og kontrol med akvakulturenheder. Forskningen bør fokusere på 
evaluering af og opstilling af matematiske modeller for potentielle akvakulturanlægs bæreevne 
og på billige metoder til at fastslå og overvåge negative virkninger. Disse negative 
indvirkninger kan være af meget forskellig art lige fra fysiske, biologiske og kemimiske 
indvirkninger til spredning af sygdomme eller genetisk modifikation af vildbestande fremkaldt 
af undslupne individer. Der kræves navnlig mere arbejde på at evaluere risiciene for 
eutroficering fra akvakultur, især for Middelhavets vedkommende. Det er også nødvendigt 
at undersøge virkningerne på miljøet af de kemikalier, der benyttes i akvakulturen 
(medikamenter, antibiotika, grødehindrende maling mv.). Risikoen for overførsel af 
sygsdomme fra akvakulturenheder til vildbestande bør også evalueres ligesom de problemer, 
der opstår som følge af genetiske vekselvirkninger mellem undslupne eller udsatte opdrættede 
organismer og naturlige populationer. 
Hvad angår miljøets indvirkning på akvakulturen, må der lægges vægt på studiet af toksiske 
alger, der hovedsagelig berører bløddyrsopdrættet. Det er nødvendigt at kalibrere 
påvisningsmetoderne, udvikle nye driftsmetoder og forbedre prøvetagningen. Der bør også 
gennemføres undersøgelser af kontaminerings- og dekontamineringsdynamikken. En 
forskningsindsats kan medvirke til at undgå uheldige virkninger og udvikle 
overvågningsstrategier, der forhindrer negative følger. Det er også nødvendigt at undersøge 
menneskeskabte forureningskilders dynamik og indvirkning på akvakultursystemer. 
Vekselvirkningerne mellem akvakulturen og miljøet er et meget kompliceret spørgsmål, som 
har forskellige implikationer, herunder socioøkonomiske aspekter. Disse aspekter bør også 
tages i betragtning i den forskning, der gennemføres på dette område. 
2.2.5. Sygdomme 
Sygdomme er ikke blot et væsentligt problem for industrien, men også for Fællesskabet i 
forbindelse med gennemførelsen af enhedsmarkedet. Flytningen af bestande mellem 
medlemsstaterne medfører øget risiko for spredning af sygdomme. Fællesskabets zoosanitære 
direktiver vedrørende akvakultur tager sigte på at føre kontrol med dyresundheden i 
akvakulturenheder og forhindre indslæbning og spredning af virussygdomme, der rammer 
opdrættede arter i Fællesskabet. Derfor er forskningsprogrammer for epidemiologi og 
diagnostiske metoder stadig vigtige, og udviklingen af hurtige og præcise 
diagnosticeringsmetoder prioriteres højt i bekæmpelsen af sygdomsoverførsel. Nu bringer 
molekylærbiologiske metoder spændende og væsentlige fremskridt inden for 
akvakulturpatologi. Der anvendes mange medicinske præparater inden for akvakulturen for 
at forebygge og bekæmpe sygdomsproblemer. Da der imidlertid er risiko for, at disse 
præparater kan få uheldige indvirkninger på miljøet og menneskers sundhed, er den udbredte 
anvendelse af præparater og alternative behandlinger et vigtigt forskningsemne. 
Der bør også sættes ind på at bekæmpe sygdomsproblemer ved anvendelse af vacciner mod 
de sygdomme, der er endemiske i Fællesskabet. For øjeblikket findes der kun effektive 
vacciner mod nogle få sygdomme. Der bør derfor fortsat forskes i udvikling af nye vacciner. 
Studier i sygdomsmekanismer og grundforskning i vekselvirkninger mellem vært og patogen 
og i immunsystemet er også ønskelige. 
Sygdomsproblemer bør også søges løst ad genetisk vej med henblik på at udvælge 
sygdomsrestistente stammer, især for de arters vedkommende, hvis sygdomme endnu ikke 
kan behandles effektivt, f.eks. skaldyr. 
10 
2.6.6. Genetik 
Genetik er en disciplin, som kan give effektive løsninger på mange af industriens problemer 
ved at forbedre opdrættede bestande gennem manipulation med og udnyttelse af deres 
gensammensætning. Forskningen i akvakulturgenetik i Europa er imidlertid begrænset og er 
derfor et nøgleområde som aktivt bør støttes. Blandt de særlige emner, der bør støttes, er 
kvantitativ genetik med henblik på at udvikle udvælgelsesprogrammer til forbedring af 
produktionskarakteristikaene, genmanipulation (genoverførsel, kønsmanipulation og 
ploidisering mv.) og alle anvendelser af molekylær genetik, der er relevant for akvakulturen. 
Udviklingen af genetikken inden for akvakulturen hæmmes på grund af offentlighedens 
stigende modvilje mod modificering af organismer, og det bevirker, at der må lægges særlig 
vægt på forskning i, hvad disse genetiske ændringer indebærer for miljøet og forbrugeren. 
2.2.7. Ernæring 
Finnefiskakvakulturens rentabilitet påvirkes af høje produktionsomkostninger, der kan 
nedbringes ved hjælp af bedre foderplaner og ernæring. Derfor bør der forskes i disse 
askpekter for at udvikle mere egnet og kost effektiut foder til hver enkelt opdrætsfase: 
klækning, larveopdræt, opvækst og udsætning. Forskningen kan også medvirke til at finde 
frem til rentable protetinkilder som alternativ til fiskemel i fremstillingen af foderstoffer. 
Ernæringens indflydelse på kødkvaliteten hos opdrættede arter er endnu et område, hvor 
forskningen kan være til stor gavn. 
2.2.8. Vekselvirkninger med andre aktiviteter 
Der er behov for at fastslå og måle de forskellige vekselvirkninger mellem akvakulturen og 
andre aktiviteter. Der bør derfor gennemføres socioøkonomiske undersøgelser af 
akvakulturens rolle i den integrerede udvikling af kystområderne eller landdistrikterne for at 
skabe grundlag for fremtidig planlægning. Der bør navnlig gennemføres økonomiske 
undersøgelser af vekselvirkningerne mellem akvakultur og fiskeri for at undgå sociale 
problemer, der kan opstå på grund af akvakulturens hastige udvikling, og undersøgelser, der 
kan foregribe markedsproblemer. Selv om gennemførligheden af ranching og udsætning 
endnu ikke er bevist, er yderligere forskning på dette område påkrævet, især forskning i 
vekselvirkningerne mellem vildbestande og opdrættede bestande. 
3. Midler og strukturer - den nuværende situation 
3.1. Medlemsstaterne 
I de fleste medlemsstater er mindst to ministerier, fiskeriministeriet og forskningsministeriet, 
ansvarlige for forskningen i akvakultur. Desuden har de regionale administrationer meget ofte 
kompetence på dette område. Selv om der er forskelle medlemsstaterne imellem, hvad angår 
organisation og disponible midler, har de fleste medlemsstater ingen central organisation, der 
sikrer koordinering af forskningen i alle de institutioner, der beskæftiger sig med akvakultur. 
11 
Bilag 1 indeholder en oversigt over tilrettelæggelsen af akvakulturforskningen i de enkelte 
medlemsstater, medens tabel III giver et resumé af akvakulturforskningsfaciliteterne i de 
enkelte medlemsstater med angivelse af antallet af centre og universitetsinstitutter, der 
beskæftiger sig hermed, og antallet af store forskningscentre i Fællesskabet. 
3.2. Kommissionens aktionsmidler 
Siden 1988 har Fællesskabet spillet en meget aktiv rolle inden for akvakulturforskningen i 
Europa gennem forskningsrammeprogrammer. Fiskeri- og akvakulturforskningsprogrammet 
(FAR) (1988-92), der indgår i Fællesskabets andet FTU-rammeprogram, var det første EF-
forskningsprogram med specielt sigte på fiskeri og akvakultur. Af størst betydning var den 
finansielle støtte til forskningsprojekter, der kunne tilbydes gennem programmet, men 
programmet lettede også koordineringen af forskningen på EF-plan ved hjælp af andre 
midler. Foruden støtten til forskningsprojekter og for at tilskynde til samarbejde blev en del 
af FAR-programmets budget anvendt til koordinering af forskningen med finansiel støtte til 
en række forskellige aktioner, såsom workshops, seminarer, møder, publikationer og 
stipendier i forbindelse med udveksling af studerende. 
Siden 1991 er forskningen i akvakultur også blevet finansieret under programmet for 
landbrug og agroindustri, herunder fiskeriforskningsprogrammet (AIR), som indgår i 
Fællesskabets tredje rammeprogram for FTU. Dette program integrerer landbrug, 
agroindustri, skovbrug og fiskeri og omfatter perioden 1991-1994. AIR-programmet 
gennemføres i form af forskningsprojekter med omkostningsdeling og samordnede aktioner 
for koordinering af forskningsaktiviteter, der har tilknytning til programmet, men finansieres 
af nationale organer. Der gennemføres også ledsageforanstaltninger, herunder seminarer, 
workshops, konferencer, undersøgelser, stipendier osv. 
Bilag 2 og 3 indeholder oplysninger om gennemførelsen af FAR- og AIR-programmerne. 
Forskningen i styring af fiskeriet har nydt godt af andre specifikke aktiviteter, som 
Kommissionen har adgang til, såsom "biologiske undersøgelser", 
"middelhavsundersøgelserne" eller "specifikke foranstaltninger", som har bidraget til en mere 
effektiv gennemførelse af den fælles fiskeripolitik og fremmet koordineringen af 
forskningsindsatsen. Disse alternative fremgangsmåder er endnu ikke blevet anvendt med 
direkte sigte på akvakulturen. De kan imidlertid blive af afgørende betydning, da de giver 
mulighed for målrettet forskning og støtte til specifikke undersøgelser, som ikke uden videre 
kan indpasses i Fællesskabets forskningsprogrammer. 
3.3. Internationale organer 
Flere internationale organisationer beskæftiger sig med akvakultur og koordinerer forskning, 
opstiller retningslinjer, spreder forskningsresultater osv. Heriblandt kan nævnes Det 
Internationale Havundersøgelsesråd (ICES), som har et havbrugsudvalg med flere 
arbejdsgrupper: "Pathology and Diseases of Marine Organisms", "Genetics", "Environmental 
Interactions of Mariculture", "Introductions and Transfers of Marine Organisms" og "Mass 
Rearing of Juvenile Fish", Den Rådgivende Europæiske Kommission for Fangstpladser i 
12 
Indre Vandløb (EIFAC) under FAO, Ekspertgruppen vedrørende Videnskabelige Aspekter 
af Miljøbeskyttelse (GESAMP), der har en arbejdsgruppe vedrørende indvirkninger på 
miljøet af akvakulturen i kystområder, og de forskellige sammenslutninger af forskere eller 
fagfolk, der beskæftiger sig med akvakultur, såsom Det Europæiske Akvakulturselskab 
(EAS), Den Europæiske Sammenslutning af Fiskepatologer (EAFP) og Foreningen af 
Europæiske Lakse- og Ørredopdrættere (FES). Disse organisationers aktiviteter har haft 
betydning for koordineringen af forskningen, og det vil derfor være ønskeligt at styrke disse 
organisationer for at udnytte eksisterende strukturer frem for at skabe nye. 
3.4. Den private sektor 
Ligesom det er tilfældet inden for den øvrige del af levnedsmiddelproduktionen, omfatter 
akvakulturen en heterogen gruppe af virksomheder fra produktionsenheder til virksomheder, 
der leverer udstyr, foder, kemikalier og teknisk rådgivning. De pågældende virksomheder 
er af meget uensartet størrelse. Mange akvakulturproduktionsenheder er små til mellemstore 
og ejes og drives ofte som familieforetagender. I modsætning hertil er nogle af de 
virksomheder, der leverer udstyr eller foder, store internationale virksomheder med kapacitet 
til selv at gennemføre forskning og udvikling. 
De individuelle akvakulturenheder deltager i forskningen i forskelligt omfang. Traditionelt 
er små familieejede og -drevne virksomheder, der beskæftiger sig med opdræt af bløddyr 
eller ferskvandsfisk, kun i ringe grad engageret i forskning. Inden for opdrættet af 
saltvandsfisk forholder det sig anderledes. Mange virksomheder har selv gjort en stor indsats 
inden for FTU og har i høj grad bidraget til forskning og udvikling. Mange af de 
forskningsprogrammer, der gennemføres af den private sektor, er dog programmer for 
anvendt forskning frem for strategiske programmer og er ofte kortvarige. Af både tekniske 
og økonomiske grunde er akvakulturindustrien selv normalt ude afstand til at påtage sig den 
langsigtede forskning, der er nødvendig for at opnå en vedvarende udvikling af akvakulturen. 
Handelssammenslutningerne har en væsentlig rolle at spille i forskningsaktiviteterne, idet de 
koordinerer industriens bestræbelser på at løse fælles problemer og integrerer og tilpasser 
resultaterne af den offentlige forskning. En udvej for at nå sidstnævnte mål er, at industrien 
i højere grad engagerer sig i offentlig forskning. 
4. Nærhedsprincippet inden for akvakulturforskningen 
Det er nødvendigt at definere den private sektors, den offentlige sektors og Fællesskabets 
rolle i akvakulturforskningen for at få mest muligt ud af de begrænsede midler, strukturer 
og menneskelige ressourcer, der er til rådighed i Fællesskabet. 
På grund af de tekniske og økonomiske grænser for forskningen inden for den private sektor 
er det berettiget at yde offentlig støtte til visse FTU-aktiviteter. Det gælder navnlig for 
projekter, der er forbundet med stor risiko, eller som er for omkostningskrævende for 
industrien, fordi de kræver kostbare faciliteter eller har langsigtede mål. 
13 
Fællesskabet bør forsøge at nå sine mål inden for akvakulturen gennem 
forskningsprogrammer, der supplerer nationale bestræbelser og nyder godt af den nationale 
forskning. Lakuner og overlapninger bør identificeres, således at Fællesskabets midler kan 
anvendes mere målrettet og dobbeltarbejde undgås. 
T overensstemmelse med nærhedsprincippet, som indebærer, at alle initiativer skal 
iværksættes på det mest hensigtsmæssige niveau, bør EF-midlerne til forskning afsættes til 
innovative programmer og højrisikoprogrammer, som det ikke er muligt at gennemføre på 
nationalt plan, og inden for discipliner, der kræver medvirken af højt specialiserede 
videnskabsmænd. Der bør også gives EF-støtte til forskningsprojekter, som tager sigte på at 
løse tværnationale problemer. 
Koordineringen af den nationale forskning inden for alle områder og discipliner, der vedrører 
udviklingen af akvakulturen, bør dog fremmes og støttes af Fællesskabet sammen med 
udveksling af videnskabsmænd og fælles udnyttelse af omkostningskrævende udstyr eller 
forskningsfaciliteter. ; • : 
Hvad angår de discipliner, der kræver EF-støtte, er det indlysende, at sygdomsproblemer, 
der rammer akvakulturindustrien, er af tværnational art, og at forskningen på dette område 
derfor må varetages på EF-plan, især de programmer, der kan skabe det videnskabelige 
grundlag for EF's hygiejneforskrifter. 
Miljøproblemer, som er knyttet til akvakulturaktiviteter, er også et tværnationalt anliggende, 
og forskning i dette emne kræver derfor et effektivt samarbejde inden for Fællesskabet for 
at løse fælles problemer og opstille retningslinjer for tilrettelæggelse af 
overvågningsprogram mer. 
Genetik er en disciplin, som ikke er blevet tilstrækkeligt udviklet med henblik på anvendelse 
i akvakulturen i Fællesskabet. Forskning på dette område vil imidlertid føre til forbedringer 
af de forskellige opdrætssystemer, og der er derfor god grund til, at Fællesskabet aktivt 
støtter denne nøgledisciplin, især hvad angår videreuddannelse og udveksling af forskere og 
støtte af tværnationale forskningsprojekter, der gør det muligt at udnytte national ekspertise 
bedre inden for alle forskningsfelter lige fra kvantitativ genetik til anvendelserne af 
molekylær genetik, som er af nyere dato. 
Socioøkonomi er et andet emne, som ikke har fået tilstrækkelig støtte, og som det er 
nødvendigt at anvende på akvakulturaktiviteterne for at opnå en effektiv og nænsom 
planlægning af udviklingen af landdistrikter og kystområder. Forskningen inden for dette 
område er meget begrænset i Europa på grund af det lille antal forskere. Denne disciplin og 
uddannelsen af specialister bør fremmes på europæisk plan. 
Andre områder såsom udvikling af metoder til opdræt af nye arter eller optimering af 
opdrættet af etablerede arter, hvad angår reproduktion, fodring, ernæring osv., bør 
hovedsagelig gribes an på nationalt plan eller af industrien selv, hvis de tekniske og 
økonomiske muligheder foreligger. 
14 
Fællesskabet bør dog medvirke i integreringen af de forskellige aktiviteter ved at støtte 
workshops eller seminarer og økonomiske undersøgelser af nye markeder for at fremme den 
ønskelige spredning af produktionen i Fællesskabet. 
5. De nuværende problemer inden for Fællesskabets akvakulturforskning 
5.1. Manglende udvikling af nogle forskningsområder 
Under gennemførelsen af FAR- og AIR-programmerne er det konstateret, at visse discipliner 
har nået et højt videnskabeligt niveau i Fællesskabet og støttes af velkvalificerede team, der 
både opnår gode videnskabelige og praktiske resultater. Dette gælder forskningen i 
sygdomsproblemer, som beskæftiger mange specialister, og hvortil der er blevet afsat 
betydelige ressourcer. For andre discipliners vedkommende, hovedsagelig genetik og 
miljøvidenskab, er forskningen dog begrænset og utilfredsstillende. I de fleste medlemsstater 
er der ikke tilstrækkeligt mange specialister inden for disse områder samtidig med, at der er 
overskud af almenbiologer, hvoraf nogle har fundet beskæftigelse i industrien, medens andre 
har haft svært ved at gennemføre en omskoling til nye discipliner. 
5.2. Koordinationsproblemer 
Den manglende koordinering af Fællesskabets forskningsaktiviteter inden for akvakulturen 
er fortsat et stort problem. Selv om koordineringen af forskningen er blevet betragtet som 
et af hovedmålene i Fællesskabets forskningsprogrammer (FAR og AIR), er den hovedsagelig 
blevet begrænset til tilrettelæggelse af workshops, seminarer osv. og udveksling af 
studerende, medens der næsten ikke er gjort nogen forsøg på at gennemføre en effektiv 
koordinering af nationale aktiviteter. Det har vist sig at være meget vanskeligt at foretage en 
undersøgelse for at fastslå lakuner og dobbeltarbejde inden for forskningsaktiviteterne, fordi 
det er svært at fastslå, hvordan ansvarsområderne fordeler sig nationalt og regionalt. Den 
omstændighed, at akvakulturforskningen er omfattet af og integreret i et stort specifikt 
program som AIR inden for Fællesskabets FTU-programmer, gør det også meget vanskeligt 
at fremskaffe oplysninger om de forskningsaktiviteter inden for akvakultur, der fremmes af 
medlemsstaterne, fordi akvakultur kun tegner sig for en lille del af programmet. Det er 
strengt nødvendigt at få fastslået, hvilken forskning der er blevet igangsat i medlemsstaterne, 
og at foretage en ajourføring med regelmæssige mellemrum. 
Da akvakulturforskningen uundgåeligt må omfatte mange discipliner, må det på den anden 
side konstateres, at der forekommer overlapninger og dobbeltarbejde i de støtteprogrammer, 
der er blevet tilrettelagt af Fællesskabet, især vedrørende bioteknologiske og miljømæssige 
aspekter. Det er ubetinget nødvendigt, at arbejdet koordineres bedre i Kommissionen, for 
at de disponible midler kan udnyttes mere effektivt. 
Manglen på effektiv koordinering udelukker effektiv udnyttelse af de faciliteter, som er til 
rådighed i Europa. Ifølge tabel II har Fællesskabet nogle store akvakulturforskningscentre, 
som de enkelte medlemsstater har svært ved at afsætte penge til, og som derfor ikke udnyttes 
tilstrækkeligt. Disse kostbare faciliteter bør udnyttes bedre, og det kan opnås ved, at de 
underudnyttede installationer deles med eller udlejes til andre fællesskab steam, selv om det 
15 
erkendes, at en sådan ordning vil være vanskelig at tilrettelægge. 
5.3. Begrænsninger i de aktionsmidler, Kommissionen har til rådighed 
Kommissionens aktionsmidler kan ikke altid imødekomme alle behov. F.eks. er 
udbudsordningen forbundet med visse vanskeligheder. Emnerne er meget generelle og for 
omfattende, hvilket gør det vanskeligt at opnå en fokusering af forskningen. Dette skyldes 
hovedsagelig den samrådsprocedure, der er påkrævet ved udarbejdelsen af 
forskningsprogrammerne, hvor medlemsstaterne er tilbøjelige til at udvide Kommissionens 
forslag om forskningsemner for at sikre deres deltagelse i programmet. Programmerne 
afhænger også af de forslag, der indgives, og som følge deraf er dækningen inden for visse 
områder for stor, medens dækningen inden for andre områder er utilstrækkelig. 
Da forskningens kvalitet er første udvælgelseskriterium, koncentreres midlerne meget ofte 
på de mest erfarne team, således at andre grupper ikke får muligheder for at opnå den 
fornødne ekspertise. En anden konsekvens er, at de udvalgte forslag ikke altid vedrører de 
prioriterede områder. Til trods for disse begrænsninger garanterer denne procedure dog 
kvaliteten af den forskning, der gives støtte til. 
Det er også et problem, at gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik kræver ad hoc-
undersøgelser, der ikke betragtes som forskning og derfor ikke kan indgå under 
forskningsprogrammerne. Dette er f.eks. tilfældet for markedsundersøgelser og 
socioøkonomiske undersøgelser inden for traditionelle og nye akvakulturaktiviteter. 
Tilsvarende er det ønskværdigt, at der oprettes faste forskningsnet, men de kan ikke støttes 
gennem samordnede aktioner og ledsageforanstaltninger, selv om de er effektive, når det 
gælder andre aspekter af koordineringen af forskningen. 
Selv om FAR- og AIR-programmerne har bidraget til videreuddannelse og udveksling af 
videnskabsmænd Fællesskabet over, berettiger værdien af disse aktiviteter til yderligere 
støtte, især på post doc-niveau. Dette kan dog ikke gennemføres i fuldt omfang, medmindre 
medlemsstaterne gør mere for at indlemme nyuddannede videnskabsmænd i eksisterende eller 
nyoprettede forskningsteam. 
6. Konklusioner 
Forskningen i akvakultur skal skabe et rationelt grundlag for en bæredygtig produktion uden 
at bringe det naturlige miljø i fare. Den skal medvirke til at gøre akvakulturindustrien mere 
konkurrencedygtig, men må også dække de aspekter, der berører miljøet og forbrugerne. 
Nærhedsprincippet kræver, at alle initiativer iværksættes på det mest hensigtsmæssige niveau. 
Fællesskabets forskning bør derfor fokusere på problemer på EF-niveau. Dette betyder ikke, 
at der kun skal ydes støtte til emner af almen interesse eller med mange deltagere, men de 
problemer, der tages op, skal være relevante for anvendelsen af den fælles politik på 
akvakulturområdet. Kommissionens tjenestegrene i samarbejde med de organisationer, der 
repræsenterer erhvervet, kan bedst identificere disse problemer. Fællesskabets 
16 
forskningsprogrammer kan medvirke til at løse dem gennem en omhyggelig udvælgelse af 
udbud. Emner og prioriteter må derfor fastslås, og koordinationen bør styrkes ved, at der 
etableres et net for de forskellige forskningsdiscipliner, der har betydning for akvakulturen. 
Selv om Fællesskabet har de rette faciliteter og højt kvalificerede team til at gennemføre den 
forskning, der kræves for at udvikle akvakulturen tilfredsstillende, er der store forskelle 
medlemsstaterne imellem, som bør mindskes gennem samarbejdsprogrammer, bl.a. for 
fremme af net af højt kvalificerede centre og af overførsel af knowhow mellem mere 
avancerede og mindre avancerede lande. Her spiller forskningsprogrammer, der øger 
videnskabsmændenes mobilitet, en vigtig rolle. 
17 
LISTE OVER BILAG 
Bilag I: Akvakulturproduktionen og forskningstilrettelæggelsen i medlemsstaterne 
Skema I: EF-akvakulturproduktionen (tons) - 1991 
Skema II: EF-akvakulturproduktionens værdi (mio. ECU) - 1991 
Skema III:Oversigt over medlemsstaternes faciliteter 
Bilag 2: Forskningsprogrammet FAR. Formål, gennemførelse og udvalgte 
foranstaltninger. Oversigt over de finansierede forskningsemner. 
Bilag 3: Forskningsprogrammet AIR. Formål, gennemførelse og udvalgte 
foranstaltninger. Oversigt over de finansierede forskningsemner. 
18 
Bilag I: Akvakulturproduktionen og forskningstilrettelæggelsen i 
medlemsstaterne 
Belgien 
Der er ikke nogen betydelig akvakulturproduktion i Belgien. Der produceres ca. 1 500 tons 
pr. år af ørred, ål, karpe og andre ferskvandsfinnefisk. En væsentlig del af produktionen 
sælges med henblik på udsætning i floder, søer og fiskedamme. Som følge af konstitutionelle 
reformer er forsknings- og udviklingspolitikken til dels blevet mere og mere decentraliseret. 
Forskningen foregår på universiteter og private virksomheder og fokuserer på 
miljøvirkninger, sygdomsproblemer, genetik og larvernes ernæring. På trods af de 
sparsomme bevillinger er forskningen af høj kvalitet. Landet har ikke nogen stærk maritim 
tradition, men der lægges alligevel paradoksalt nok vægt på forskning i saltvandsakvakultur, 
og der er blevet etableret nogle stærke internationale forskningsforbindelser. EF-
programmernes støtte til akvakulturforskningen spiller en vigtig rolle. 
Danmark 
De vigtigste arter, der produceres i Danmark, er ørred, ål og musling. 
Undervisningsministeriet og Industriministeriet støtter forskning, der foregår på universiteter 
og miljøforskningsinstitutter, og som navnlig omfatter udledning fra anlæg og 
sygdomsproblemer. Det forskes også meget i veterinærspørgsmål. Skønt forskningen især 
fokuserer på ferskvandsarter, omfatter den også saltvandsarter, f.eks. pighvar. 
Akvakulturteknologien er veludviklet, især hvad angår recirkulationssystemer. En mere 
omfattende deltagelse i EF-programmerne ville være ønskelig, idet den hidtidige deltagelse 
er alt for lille i forhold til landets muligheder inden for akvakultur. 
Tyskland 
Akvakulturproduktionen domineres af ferskvandsarter, især ørred og karpe. Saltvands-
akvakultur har kun lille betydning. FTU-aktiviteterne er decentraliserede. Forbundsregeringen 
støtter dens egen forskning, der udelukkende understøtter de lovbestemte krav vedrørende 
interne bestemmelser. Anden forskning udføres på nationalt niveau af 
Bundesforschungsanstalt von Fischerei i Hamburg, og på regionalt niveau af diverse af 
institutioner og universiteter. Der er ikke nogen effektiv koordinering af alle disse 
aktiviteter. Forskningen omfatter miljøproblemer og patologiske spørgsmål i forbindelse med 
opdrættede arter. Der gennemføres dog også forskning i andre aspekter, f.eks. genetik, 
fysiologi, reproduktion og saltvandsfinnefisks ernæring. Der deltages fortsat ikke meget i EF-
programmer. 
Grækenland 
Grækenland er for øjeblikket Europas største producent af blankesten og havaborre. 
Produktionen heraf er steget eksponentielt i de seneste år. Der produceres også østers, 
muslinger og ferskvandsarter. På trods af den hurtige handelsmæssige udvikling udføres der 
kun forskning i begrænset omfang. FTU-aktiviteterne inden for akvakultur finansieres 
hovedsageligt af forsknings-, energi- og teknologiministeriet. Det marinbiologiske institut på 
Kreta er den mest aktive institution, men der gennemføres også forskningsprojekter 
vedrørende akvakultur på nogle af universiteterne. Der er dog stadig kun et lille antal 
videnskabsmænd, der beskæftiger sig med dette vigtige område. Forskningen fokuserer på 
nye akvakulturarter med henblik på diversificering af produktionen, men der er også 
forskning i miljø- og sygdomsproblemer, ernæringsfysiologi, bedre ernæring til larver i 
klækkerier og udvikling af akvakulturudstyr. Der er ydet omfattende støtte fra EF-
programmerne til FTU-aktiviteter inden for akvakultur i Grækenland. 
19 
Spanien 
Spanien er en af de største akvakulturproducenter i EF. Produktionen ved den nordlige 
Atlanterhavskyst er baseret på bløddyr, især muslinger, og i mindre omfang på finnefisk, 
f.eks. pighvar. I den sydlige del af landet og i Middelhavet er blankesten og navaborre de 
dominerende arter. Blandt ferskvandsarterne er ørredproduktionen størst. I de sidste ti år er 
der gjort en stor indsats på både nationalt og regionalt niveau inden for FTU-akvakultur for 
at udvikle sektoren. Der er mange forskningsinstitutioner involveret i akvakulturforskning, 
og der er blevet bygget anlæg, hvor der kan foregå forsøgsopdræt. Forskningen har fokuseret 
på opdrætsmetoder og patologiske spørgsmål. Der har derimod ikke været megen forskning 
i andre emner, som f.eks. genetik og miljøpåvirkninger. Der er blevet gjort en indsats for 
at koordinere forskningsaktiviteterne på området, men der er stadig ikke nogen effektiv 
integrering. Der har været en omfattende deltagelse i EF-programmerne, som har været til 
stor gavn for etableringen af internationale forbindelser. 
Frankrig 
Akvakulturproduktionen i Frankrig består overvejende af østers og muslinger, men der er 
også en betydelig ferskvandsakvakultur, især ørreder. Af saltvandsfisk opdrættes der også 
blankesten, havaborre og pighvar. Det er især Forskningsministeriet og Landbrugsministeriet, 
der har ansvaret for udviklingen af akvakulturforskningen. De vigtigste forskningsinstitutioner 
er IFREMER, IMRA og CNRS, der er statslige eller halvstatslige organer. De samarbejder 
indbyrdes og med universiteter om specifikke emner, f.eks. immunologi og molekylær 
genetik. Derudover udfører mange universiteter selvstændig forskning. Forskningen inden 
for saltvandsakvakultur fokuserer generelt på grundlæggende biologiske spørgsmål 
vedrørende opdrættede bløddyr, finnefisk og krebsdyr samt zootekniske aspekter af 
pighvaropdræt. Der forskes også i miljøspørgsmål. Der gennemføres 
kystforvaltningprogrammer, der inddrager flere aspekter, og andre miljøprogrammer 
vedrørende kontrol og overvågning af vandkvalitet og løbende overvågning af 
skaldyrsressourceme. Frankrig har været en meget aktiv deltager i EF's 
forskningsprogrammer. 
Irland 
Akvakulturproduktionen i Frankrig består overvejende af laks. Der opdrættes dog også 
skaldyr og ørred i mindre omfang. FTU-aktiviteterne inden akvakultur støttes især af 
Ministry of Marine via Fisheries Research Centre og Bord Iascaigh Mhara. Men 
universiteterne i Galway, Cork og Dublin har også en betydelig akvakulturforskning. Der 
prioriterede emner i forskningen er følgende: samspillet mellem akvakultur og miljø, 
herunder algegiftes virkninger for bløddyropdræt; udvikling af bedre stammer og introduktion 
af nye akvakulturarter; udvikling af hensigtsmæssige metoder til vand- og landbaseret 
akvakulturproduktion; socioøkonomisk forskning til støtte for effektiv forvaltning af 
landdistrikter og kystområder. Der er mange efteruddannelseskurser i akvakultur, men 
forskningsaktiviteterne er meget afhængige af EF-programmerne, som Irland i høj grad 
deltager i. 
Italien 
Italiens akvakultur er præget af det store antal arter. Alle de arter, der opdrættes i EF, 
produceres også i Italien, med undtagelse af atlanterhavslaks og pighvar. Italien er Europas 
største producent af venusmusling og ål og en af de største producenter af ørred, havaborre, 
blankesten og muslinger. FTU-aktiviteterne inden akvakultur støttes især af ministerierne for 
landbrugsressourcer og for videnskabelig forskning. Consiglio Nazionale delle Ricerche 
20 
(CNR) er en særlig betydningsfuld forskningsinstitution, men der arbejdes også aktivt med 
akvakulturforskning på flere universiteter, på institutioner som ENEL og ENEA og på 
regionale organer. Antallet af anlæg og forskere, der arbejder på området, er derfor højt. 
Koordineringen af denne væsentlige forskningsindsats er ikke særlig effektiv på nationalt 
plan, men de forskellige grupper samarbejder ofte. Forskningsprogrammerne omfatter foder 
og ernæring, økologi, opdrættede arters fysiologi og patologi, genetik, opdrætsteknologi samt 
reproduktion og opdræt af finnefisk og skaldyr. Italien har i høj grad deltaget i EF-
programmerne, selv om institutionernes administrative problemer har været en betydelig 
hindring for internationalt samarbejde. 
Nederlandene 
De vigtigste arter, der opdrættes i Nederlandene, er muslinger og ål. Der produceres desuden 
østers, ørred og andre ferskvandsarter. FTU-aktiviteterne inden akvakultur fokuserer på de 
arter, der allerede opdrættes, og på andre mulige arter, f.eks. pighvar. Landbrugs- og 
Fiskeriministeriet er ansvarligt for forskningen i akvakultur. Der gennemføres 
akvakulturforskning på forskningsinstitutioner som f.eks. Rijkinstituut voor Visserijonderzoek 
(RIVO) og det landbrugsøkonomiske forskningsinstitut LEI-DLO samt på flere universiteter. 
Der lægges især vægt på miljø- og sygdomsspørgsmål i forbindelse med skaldyropdræt, men 
der foregår også forskning i ferskvandsarters fysiologi og genetik. Der er generelt en rimelig 
deltagelse i EF-programmerne. 
Portugal 
De vigtigste arter, der opdrættes i Portugal, er venusmusling og ørred. Instituto Português 
de Investigaçâo Maritima, der hører under Ministeriet for Maritime Anliggender, tager sig 
af FTU-aktiviteterne inden akvakultur. Der gennemføres også akvakulturforskning på 
universitetet i Algarve, som især omfatter spørgsmål vedrørende miljø og patologi samt 
reproduktions- og vækstfysiologi hos opdrættede saltvandsfinnefisk. Der forskes desuden i 
diversificering af akvakulturproduktionen. En mere aktiv deltagelse i EF-programmerne ville 
være ønskelig. 
Det Forenede Kongerige 
Det Forenede Kongerige er EF's største lakseproducent. Der produceres desuden ørreder, 
muslinger, østers og andre skaldyr. De fleste af FTU-aktiviteterne inden akvakultur støttes 
af Ministry of Agriculture, Fisheries and Food (MAFF) og af Scottish Office Agriculture and 
Fisheries Department (SOAFD). Sea Fish Industry Authority og mange universiteter deltager 
også aktivt i akvakulturforskningen. FTU fokuserer på sygdomsbekæmpelse hos fisk og 
skaldyr, herunder nærmere undersøgelse af de vigtigste sygdommes karakteristika og 
udvikling af diagnose- og kontrolmetoder. Desuden forskes der i at minimisere akvakulturens 
miljøvirkninger, at udvikle nye opdrætsmetoder og at undersøge mulighederne for opdræt af 
nye arter. Der forskes mere og mere i alle aspekter af akvakulturgenetik. Der har været en 
meget høj grad af deltagelse i EF-programmerne. 
Tabel I: EF-akvakulturproduktionen (tons) - 1991 
Medlemsstat 
Belgien 
Tyskland 
Danmark 
Spanien 
Frankrig 
Graekenland 
Irland 
Italien 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 
I ALT 
• Laks 
553 
8 500 
45 500 
49 553 Ørreder 
(1) 
800 
22 500 
39 000 
18 000 
42 000 
1 900 
1 400 
38 000 
250 
2000 
15 000 
180 850 Havaborre 
Blankesten 
2 000 
700 
4000 
2 500 
300 
9 500 À1 
130 
450 
900 
100 
200 
200 
3 000 
1 000 
6 000 Karper og 
andre 
fmnefisk (2) 
600 
17 600 
1 430 
8 260 
300 
5 730 
1 100 
10 
35 030 Muslinger 
(3) 
19 400 
89 300 
195 200 
61 880 
1 500 
15 300 
88 000 
48 740 
10 680 
530 000 Østers 
(4) 
155 
2 247 
131 542 
1 400 
1 647 
5 000 
1 295 
1 390 
144 670 Venus­
muslinger 
3 950 
50 
20 000 
2 800 
26 800 Andre 
skaldyr 
(5) 
120 
70 
80 
300 I Alt 
1 530 
60 105 
129 200 
223 630 
244 672 
9 300 
26 891 
162 230 
52 385 
5 110 
67 650 
982 703 MS 
B 
D 
DK 
E 
F 
GR 
IRL 
I 
N 
P 
UK 
(1) 1990-oplysninger for Grækenland 
(2) Andre fisk omfatter: ferskvandsarter, pighvar, tun og issing. 
1990-oplysninger for Frankrig og Tyskland (bortset fra karper), 1989-oplysninger for Spanien og Belgien 
(3) 1990-oplysninger for Tyskland, Danmark, Grækenland og Det Forenede Kongerige 
(4) Tallene omfatter opdræt og fiskeri 
(5) Skøn 
KJ 
Tabel II: EF-akvakulturproduktionen i værdi (mio. ECU) - 1991 
Medlemsstat 
Belgien 
Tyskland 
Danmark 
Spanien 
Frankrig 
Grækenland 
Irland 
Italien 
Nederlandene 
Portugal 
Det Forenede 
Kongerige 
I ALT Laks 
2.58 
37.57 
199.26 
239.41 Ørreder 
(1) 
2.10 
65.70 
78.80 
43.90 
76.40 
4.70 
4.00 
80.90 
0.70 
5.60 
50.70 
413.50 Havaborre 
Blankesten 
21.50 
8.10 
41.10 
38.90 
3.20 
112.80 Ål 
0.89 
3.10 
6.20 
0.70 
1.56 
1.47 
28.18 
6.90 
49.00 Karper og 
andre 
finnefisk (2) 
2.50 
25.67 
12.63 
19.76 
0.66 
19.93 
3.57 
0.01 
84.73 Muslinger 
(3) 
5.47 
25.18 
105.60 
64.20 
1.40 
2.29 
57.20 
23.20 
5.08 
289.62 Østers 
(4) 
0.26 
10.25 
174.69 
8.90 
3.45 
13.05 
2.33 
3.87 
216.80 Venus-
muslinger 
31.30 
0.30 
49.60 
20.10 
101.30 Andre 
skaldyr 
(5) 
0.78 
0.98 
0.24 
2.00 I Alt 
5.49 
100.20 
110.18 
229.24 
345.69 
58.23 
47.61 
287.76 
36.70 
28.91 
259.15 
1509.16 MS 
B 
D 
DK 
E 
F 
GR 
IRL 
I 
N 
P 
UK 
(1) 1990-oplysninger for Grækenland 
(2) Værdi beregnet efter 1990-priser for Belgien, Tyskland, Danmark og Nederlandene 
(3) Andre fisk omfatter: ferskvandsarter, pighvar, tun og issing. 
1990-oplysninger for Frankrig og Tyskland (bortset fra karper), 1989-oplysninger for Spanien og Belgien 
(4) Værdi beregnet efter 1990-priser for alle medlemsstater bortset fra Frankrig og Grækenland, hvor beregningen er foretaget på grundlag af 1989-priser 
(5) Tallene omfatter opdræt og fiskeri. Værdien er beregnet efter 1990-priser for Nederlandene og efter anslåede priser for Tyskland, Irland og Det 
Forenede Kongerige 
(6) Skøn 
r 
23 
TABEL III: Oversigt over medlemsstaternes faciliteter 
Medlems­
stat 
BE 
DK 
DE 
GR 
ES 
FR 
IT 
IE 
NL 
PT 
UK Antal forsk­
ningsorgani­
sationer med 
undtagelse af 
universiteter (*) 
3 
7 
12 
15 
11 
9 
40 
10 
4 
2 
19 Antal 
centre 
3 
7 
12 
15 
25 
26 
42 
10 
6 
4 
26 Antal 
universitets­
institutter 
(*) 
12 
9 
14 
11 
23 
26 
16 
18 
3 
5 
41 Større 
forsknings­
faciliteter > 
5.000 m2 
1 
2 
-
1 
7 
2 
3 
3 
-
. 
2 
(*) Kilde: European Directory 
(**) Dvs. antal særskilte lokaliteter 
24 
Bilag 2: Forskningsprogrammet FAR - (fiskeri- og akvakulturforskning) for perioden 
1988- 1992 
Formål: 
Hovedformålet med dette program var at etabelre et videnskabeligt grundlag for 
gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik inden for følgende områder: 
Styring af fiskeriet 
Fangstmetoder 
Akvakultur 
Forædling af fiskerivarer 
Inden for akvakulturområdet blev følgende forskningsemner prioriteret: 
Forbedring af opdrætsparametrene (kontrol med reproduktion, overlevelses- og 
vækstrate i de tidlige faser og i udsætningsfasen, fodring m.v.) 
Sygdomsprodukter hos opdrættede arter 
Genetik og bevarelse af kønsceller 
Vekselspil mellem akvakultur og miljø 
Gennemførelse: 
FAR-programmet blev gennemført på to planer: økonomisk støtte til forskningsprojekter og 
koordinering af forskningen på EF-plan. 
Udvalgte foranstaltninger: 
Efter offentliggørelse af tre udbud blev der udvalgt 127 forskningsprojekter med henblik på 
finansiering. 236 forskningscentre er involveret i disse projekter, og det samlede støttebeløb 
fra EF er på over 31 mio. ECU. Der blev finansieret 47 akvakulturprojekter, som tegnede 
sig for 37% af de samlede midler. 
EF ydede støtte til 38 foranstaltninger til koordinering af forskningen (workshops, seminarer, 
konferencer, udarbejdelse af databaser, publikationer osv.) og til 14 stipendier. 
ForskriBj-t^&ifuai^ammet FAR 
Akvakultur 25 
Antal finansierede projekter pr. emne 
Opdrætsmetoder 
36V. 
Patologi 
36% Genetik 
9% 
EF-bidraq pr. emne 
Opdrætsmetoder 
29% 
Patologi 
42% Genetik 
8% 
Forskningsprogrammet FAR 
Akvakultur 26 
Antal finansierede proiekter pr. art 
Skaldyr 
23% 
Havaborre blankesten ^^^^^|H 
27% ^H^HJ 
Laksefisk 
26% |W Pighvar 
H^ 6% 
laj^iA Al 
Hv Andre 
Ww 9% 
Havaborre / blankesten 
25% EF-bidrag pr. art 
Skaldyr 
28% 
Laksefisk 
27% 
27 
Bilag 3: Forskningsprogrammet AIR 
(Landbrug og agroindustri, herunder fiskeri) 
1991-1994 
Formål: 
Dette program har til formål at få produktionen af biologiske ressourcer bedre afstemt med 
forbrugernes og industriens anvendelse af disse ressourcer gennem forskning, teknologisk 
udvikling og demonstration. 
For akvakulturens vedkommende dækker forskningen bl.a. følgende emner: 
-akvakulturbestandenes sundhed 
-nye arter 
-vekselspil mellem akvakultur og miljø 
-reproduktion og larveopdræt 
-forbedring og bevaring af akvakulturens genetiske grundlag 
Gennemførelse: 
Programmet gennemføres ved: 
-indkaldelse af forslag til forskningsprojekter og projekter vedrørende teknologisk udvikling 
-samordnede aktioner 
-demon stration sproj ekter 
- ledsageforanstaltninger. 
Der indgås kontrakter med omkostningsdeling i forbindelse med FTU-projekter. Samordnede 
aktioner, der har til formål at koordinere forskning vedrørende programmet, og som 
finansieres fra andre kilder end EF, kan finansieres med op til 100% af 
koordineringsomkostningerne. 
Ledsageforanstaltningerne omfatter seminarer, workshops og konferencer, studier, intern 
koordinering gennem gruppeintegration, avanceret uddannelse og fremme af udnyttelsen af 
resultater. 
Udvalgte foranstaltninger: 
I forbindelse med det første udbud som led i AIR-programmet (indsendelsesfrist pr. 
31.1.1992) indgik der 776 forslag, hvoraf 99 vedrørte emner med tilknytning til fiskeri og 
akvakultur. Efter evaluering af forslagene blev 18 fiskeri- og akvakulturprojekter med 
omkostningsdeling taget i betragtning med henblik på finansiering. EF-støttebeløbet er på 
over 14 mio. ECU. 
I forbindelse med det andet tilbud (indsendelsesfrist pr. 30.10.1992) blev der indgivet 1 020 
forslag, hvoraf 140 vedrørte emner i tilknytning til fiskeri og akvakultur. Der blev i alt 
udvalgt 33 forslag til finansiering. 
Der er blevet offentliggjort endnu et udbud (sidste frist for indsendelse 14.1.1993). 
Forskningsprogrammet AIR 
Akvakultur 28 
Antal finansierede proiekter 
Nye arter 
12% 
Akvakulturbestandenes 
sundhed 
48% Reproduktion og 
larveopdrct 
20% 
EF-bidrag 
Nye arter 
7% 
Akvakulturbestandenes 
sundhed 
59% Reproduktion og 
larveopdnst 
17% 
Miljø 
10% 
23 
ISSN 0254-1459 
KOM(94) 258 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 15 03 
Katalognummer : CB-CO-94-274-DA-C 
ISBN 92-77-70663-5 
Kontorei for De Europæiske Fællesskabets Offidelle Publikationer 
L-2985 Luxembourg