Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Gennemførelsen af ØMU'ens tredje fase: stabilitets- og vækstpagt til sikring af budgetdisciplin, forbedrede procedurer for økonomisk konvergens og en ny valutakursmekanisme« (97/C 287/16)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 18. marts 1997 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Gennemførelsen af ØMU'ens tredje fase: stabilitets- og vækstpagt til sikring af budgetdisciplin, forbedrede procedurer for økonomisk konvergens og en ny valutakursmekanisme«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. maj 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 346. plenarforsamling af 28. og 29. maj 1997, mødet den 29. maj 1997, med 124 stemmer for, 2 imod og 7 hverken for eller imod følgende udtalelse.

Nærværende udtalelse skal ses som et yderligere bidrag () fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg til forberedelserne forud for Den Europæiske Monetære Union.

Udtalelsen tager afsæt i følgende dokumenter vedtaget af Kommissionen:

- Ændret forslag til Rådets forordning (EF) om styrkelse af overvågningen og samordningen af budgetpolitikken ();

- Ændret forslag til Rådet forordning (EF) om fremskyndelse og afklaring af gennemførelsen af proceduren i forbindelse med forholdsmæssigt store underskud ();

- Forbedrede konvergensprocedurer og en ny valutakursmekanisme i ØMU'ens tredje fase (),

og tager hensyn til de retningslinjer, der blev udstukket på ØKOFIN-Rådets successive møder.

Med fremlæggelsen af nævnte dokumenter har Kommissionen for indeværende udfyldt sin opgave med hensyn til at foreslå, hvilke hovedprincipper beslutningerne på det forestående Amsterdam-topmøde bør bygge på. Tanken med nærværende udtalelse fra ØSU er derfor at levere stof til de indledende overvejelser, Rådet skal gøre sig.

1. Forord

1.1. Nu, hvor traktatens skæringsdatoer for iværksættelsen af ØMU'en nærmer sig, har Kommissionen i samråd med EMI udarbejdet forslag til de lovgivningsmæssige og administrative bestemmelser, som Rådet skal vedtage. ØSU har tidligere udtalt sig om et af de dokumenter, Kommissionen har vedtaget, nemlig om et forslag til to rådsforordninger om de retlige rammer for euroens indførelse og funktionsmåde ().

1.2. Kommissionen har herudover vedtaget to forslag (se indledningen), der tager sigte på at fastlægge de grundprincipper, som hele ØMU'en skal hvile på: dels foreslås regler, der skal sikre, at den fælles mønt er stabil både i udgangssituationen og i det efterfølgende forløb, dels skal relationerne mellem euroen og valutaerne i de lande, der midlertidigt står uden for ØMU'en, reguleres.

1.3. De to udspil kan ikke betragtes isoleret. De må anskues som et hele, der indgår i en politik, der skal sikre euroens stabilitet, dels ved at regulere adfærden i de lande, der deltager i euroen, dels ved at påse, at den politik, de »udenforstående« lande fører, ikke er i konflikt med euro-landenes politik.

2. Stabilitetspagten - generelle bemærkninger

2.1. Kommissionens forslag tager afsæt i den tyske regerings udspil om »en stabilitetspagt for Europa«, som blev diskuteret på Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995. Pagtens sigte er varigt at sikre den fælles valutas stabilitet, ved at alle deltagere udviser en streng, konvergerende budgetdisciplin. ØSU kan tilslutte sig denne fremgangsmåde, hvilket det da også gav udtryk for i sin foregående udtalelse (). Det har imidlertid følgende bemærkninger at fremføre.

2.2. Stabilitetspagten, hvis fulde titel er »Stabilitets- og vækstspagt til sikring af budgetdisciplin i tredje fase af ØMU« består af to særskilte forslag til Rådets forordning, som er nævnt i indledningen til nærværende udtalelse. De generelle bemærkninger, der følger nedenfor, vedrører begge forordninger og sigter derudover på de beslutninger, der blev truffet på topmødet i Dublin.

2.3. Kommissionens udspil er bygget op om to typer foranstaltninger: forebyggende og afskrækkende. Førstnævnte sigter på at undgå, at en eller flere medlemsstater, der deltager i ØMU'en, lægger grunden til en ustabil budgetsituation; sidstnævnte skal sikre, at ethvert deltagerland er bevidst om de direkte konsekvenser, det må se i øjnene, hvis dets adfærd ikke harmonerer med fastholdelse af monetær stabilitet, der jo bliver et kollektivt gode med indførelsen af den fælles mønt. At værne om dette kollektive gode bliver dermed et spørgsmål af fælles interesse, som kræver en stram disciplin. Også på dette punkt kan ØSU bekræfte, at det er enigt.

2.4. Kommissionens forslag fastslår desuden, at en stram disciplin ikke udelukker, at man kan undlade at gennemføre sanktioner, nemlig i tilfældet, hvor et underskud over referenceværdien skyldes exceptionelle og midlertidige omstændigheder, som ligger uden for medlemsstatens kontrol. Kriteriet er uden tvivl korrekt, men - som Kommissionen selv indrømmer - består vanskeligheden i at opstille tilstrækkeligt objektive kriterier for anvendelsen af denne undtagelsesregel. ØSU vil vende tilbage til dette spørgsmål under gennemgangen af enkelthederne i forslaget.

2.5. Muligheden for at undlade at pålægge sanktioner, når der er tale om exceptionelle og midlertidige omstændigheder, synes overvejende at sigte til en situation, hvor en enkelt medlemsstat afviger fra kravet på grund af omstændigheder, der ligger uden for dens kontrol. Det er imidlertid meget vel tænkeligt, at bestemte begivenheder kan berøre en medlemsstat for en længere periode, og altså ikke blot midlertidigt; sådanne hændelser - der tænkes eksempelvis på oliekrisen i 1972 - kan i øvrigt ramme et flertal af medlemsstater i form af et exceptionelt stød, hvis virkninger imidlertid ikke kan afbødes på det korte sigt. Forslaget til stabilitetspagt tager ikke højde for denne eventualitet, der ganske vist er lidet sandsynlig i øjeblikket og naturligvis højst uønskværdig, men som ikke bør overses.

2.6. Iagttagelse af dagens realiteter bør mane til en vis forsigtighed, når det drejer sig om stabilitetspagtens grundprincipper. Nogle regeringer havde sat sig for nøje at overholde konvergenskriterierne allerede i 1996, men økonomiske og sociale omstændigheder og konjunktursituationen har tvunget dem til at udskyde indfrielsen af dette løfte til 1997. Det er et klart vidnesbyrd om, at regeringerne ikke altid er i stand til at lede landets økonomi i de baner, de ønsker, og at selv de mest seriøse prognoser og fremskrivninger ikke altid holder stik.

3. Forslag til forordning om styrkelse af overvågningen og samordningen af budgetstillinger

3.1. Grundtanken med forordningsforslaget er at skabe et struktureret system for »multilateral overvågning« af budgetdisciplinen i den enkelte medlemsstat, der deltager i ØMU'en. I det øjemed skal det enkelte deltagerland fra 1. januar 1999 hvert år fremlægge et »stabilitetsprogram« indeholdende:

- et mellemfristet mål og en mellemfristet tilpasningslinje for det offentlige overskud/underskud som en procentdel af BNP; en forventet udvikling for den offentlige gældskvote;

- hovedantagelser vedrørende den forventede økonomiske udvikling, såsom den reale BNP-vækst, beskæftigelse/arbejdsløshed, inflationen og andre vigtige økonomiske variabler;

- en beskrivelse af de budgetforanstaltninger, der træffes for at nå målene i programmet;

- tilsagn om at træffe supplerende foranstaltninger, hvis det er nødvendigt for at forhindre afvigelser fra målene.

3.2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg kan kun være enig i denne tilgangsvinkel. Det nærer imidlertid nogen tvivl om muligheden for at fremlægge programmer af nærmest bindende karakter, eftersom planperioden ikke kun dækker det foregående og det igangværende år, men også de tre efterfølgende år. I praksis vil dette betyde, at der skal fremlægges et program for en fireårsperiode: Med de konstant skiftende politiske og socioøkonomiske rammebetingelser i Europa, og ikke mindst på verdensplan, burde man snarere tale om programerklæringer - der kun vil være bindende i det omfang, de harmonerer med det faktiske konjunkturforløb - end om egentlige programmer.

3.3. Da Det Europæiske Råd behandlede spørgsmålet om en stabilitetspagt, blev det - som noget meget vigtigt - udvidet til en »stabilitets- og vækstpagt«. I forbindelse med analysen af stabilitetsprogrammets indhold ønsker ØSU at henlede opmærksomheden på et særligt problematisk punkt: beskæftigelsen. ØSU fremlægger nedenstående tanker om beskæftigelsen som den vigtigste praktiske konsekvens af, at der nu tillige tales om en »vækstpagt«. Da referenceværdierne for konvergensen i sin tid blev lagt fast, gav beskæftigelsen i de fleste medlemsstater ikke anledning til større bekymring, og man mente under alle omstændigheder at have problemerne under kontrol. Ensidige indgreb til nedbringelse af underskuddene har i nogle medlemsstater virket som en bremse på væksten og dermed på beskæftigelsen.

3.4. ØSU mener i den forbindelse, at programmerne skal indrettes, så de tager højde for de beskæftigelsespolitiske retningslinjer, Rådet har fastlagt.

3.5. Inden to måneder efter medlemsstatens fremlæggelse af stabilitetsprogrammet skal Rådet - på forslag af Kommissionen og Det Monetære Udvalg, der er omhandlet i traktatens artikel 109 C - enten meddele sin godkendelse af programmet eller rette en henstilling til medlemsstaten om at ændre sine planer. Denne forebyggende foranstaltning påkalder sig ingen specifikke kommentarer, omend det nok kan have sine tvivl, om der inden for så snæver en tidsramme nu også er reel mulighed for at gennemgå programmerne for samtlige deltagerlande og at formulere eventuelle forslag til korrigerende foranstaltninger. I betragtning af procedurerne og af, at der er ikke mindre end tre institutioner involveret - Kommissionen, Det Monetære Udvalg og Rådet - forekommer det temmelig optimistisk at antage, at en periode på to måneder er lang nok. ØSU finder desuden, at Beskæftigelses- og Arbejdsmarkedsudvalget bør inddrages i denne procedure.

3.6. Under anvendelse af traktatens artikel 103, stk. 3, skal Rådet overvåge, om medlemsstaterne nu også opfylder de forpligtelser, de har påtaget sig, og påvise eventuelle afvigelser. Er der tale om afvigelse, skal Rådet rette egnede henstillinger; i tilfælde af, at det i en efterfølgende overvågning konstateres, at afvigelsen varer ved eller forværres, vil der blive fremsat en offentlig henstilling om, at der skal træffes specifikke korrigerende foranstaltninger. Ved formuleringen af offentliggørelsen i henhold til EF-traktatens artikel 103, stk. 4, må Rådet udvise stor forsigtighed i formuleringen af henstillingen, så der tages højde for de indvirkninger, den kan have på den politiske situation i medlemsstaten og på den offentlige opinion.

4. Forslag til forordning om fremskyndelse og afklaring af gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud

4.1. Den anden del af stabilitetspagten vedrører procedurerne til vurdering af, om der foreligger uforholdsmæssigt store underskud (traktatens artikel 104 C, stk. 6), samt de sanktioner, der skal finde anvendelse (artikel 104 C, stk. 11). Da det her drejer sig om foranstaltninger, der er nødvendige for at overholde traktatens bestemmelser, er denne forordning et nødvendigt skridt.

4.2. Uforholdsmæssigt store underskud anses for at være til stede, når det offentlige underskud overstiger 3 % af BNP, og/eller når den offentlige gældskvote overstiger 60 %. Rådet skal inden tre måneder efter, at resultaterne er meddelt af medlemsstaterne, afgøre, om der rent faktisk er tale om et uforholdsmæssigt stort overskud, og skal i givet fald rette egnede »henstillinger« til medlemsstaterne. Hvis Rådet inden for de følgende fire måneder efter fremsættelsen af sin henstilling må fastslå, at dens anbefalinger ikke er blevet fulgt, vil dens henstillinger blive offentliggjort.

4.3. Bedømmelsen af, om medlemsstaten har udvist reel vilje til at efterleve henstillingerne, vil blive foretaget af Rådet i lyset af de officielle beslutninger, der er truffet af regeringen inden for den af Rådet fastsatte tidsfrist, om nødvendigt i form af lovforanstaltninger. Viser det sig, at de pågældende love ikke er blevet udstedt, eller at beslutningerne er blevet ændret væsentligt i løbet af lovbehandlingen, afgør Rådet, om der er behov for at indføre konkrete foranstaltninger, og opfordrer inden for en måned på ny medlemsstaten til at efterleve de henstillinger, der er blevet rettet til den. Den endelige afgørelse af, hvorvidt der skal anvendes sanktioner, skal træffes inden for de følgende to måneder. Den samlede tid, der forløber fra det øjeblik, medlemsstaten fremlægger sin rapport, til det tidspunkt, hvor den pålægges sanktioner, må ikke overstige ti måneder.

4.4. Proceduren til vurdering af, om der foreligger uforholdsmæssigt store offentlige underskud, udløser i overensstemmelse med traktatens artikel 104 C, stk. 2, litra a), andet led, ikke sanktioner, hvis underskuddet er exceptionelt og midlertidigt og skyldes en begivenhed, som ligger uden for medlemsstatens kontrol, eller hvis underskuddet skyldes et alvorligt økonomisk tilbageslag, særlig i tilfælde af en betydelig negativ årlig realvækst. Ifølge forordningen skal Kommissionen fremlægge budgetprognoser, der viser, om begivenheden eller det økonomiske tilbageslag ophører i løbet af det pågældende eller det følgende år; forordningen siger imidlertid intet om det tilfælde, hvor der er tale om et struktur- eller konjunkturbetinget økonomisk tilbageslag af længerevarende art.

4.5. Med hensyn til kriterierne for iværksættelse af vurderings- og indberetningsforanstaltninger og eventuelle efterfølgende sanktioner indeholder forordningen præcise regler:

- skyldes det uforholdsmæssigt store underskud, at medlemsstaten har undladt at holde det offentlige underskud inden for referenceværdien (3 % af BNP), skal den hos Kommissionen deponere et ikke-rentebærende indskud bestående af en fast komponent på 0,2 % af BNP og en variabel komponent på >NUM>1

>DEN>10

af den del af det konstaterede offentlige underskud, der ligger ud over referenceværdien på 3 % af BNP (), idet beløbet dog højst kan andrage 0,5 % af BNP;

- hvis det uforholdsmæssigt store underskud alene skyldes, at gældskvotekravet ikke er iagttaget, vil det deponeringspligtige beløb være på 0,2 % af BNP.

4.6. Kriterierne er stive og matematiske. Det Økonomiske og Sociale Udvalg erkender, at en pengebøde er det mest effektive middel til at forhindre, at de offentlige finanser fortsat forvaltes alt for lempeligt. Det mener imidlertid, at sanktionen vil kunne ramme meget hårdt i en situation, hvor der i forvejen er alvorlig uligevægt på de offentlige budgetter. I tilfælde, hvor underskuddet eller gældskvoten overskrides yderligere to år i træk, er det den fremherskende opfattelse, at indskuddet vil blive krævet indbetalt hvert af årene, og det vil jo sige tre gange, idet beregningen af beløbet efter den første gang dog vil være lidt lempeligere. Rådet bør se med stor forsigtighed og objektivitet på konsekvenserne af anvendelsen af de kriterier, Kommissionen foreslår.

4.7. Det skal bemærkes, at den omstændighed, at starttidspunktet for Den Europæiske Monetære Union nærmer sig hastigt, har fået mange regeringer til at erkende, at det er nødvendigt at sanere de offentlige finanser, så de honorerer de budgetmæssige krav, i det øjeblik evalueringen finder sted (nemlig i foråret 1998). Nedenstående tabel synes faktisk at vise, at der er en fælles vilje - også i de medlemsstater, hvis deltagelse er usikker - til at nedbringe de budgetmæssige underskud.

>TABELPOSITION>

Offentlig gæld

>START GRAFIK>

>SLUT GRAFIK>

Offentligt underskud

>START GRAFIK>

>SLUT GRAFIK>

Kilde: Europa-Kommissionen, prognoser april 1997.

4.8. Imidlertid viser denne tabel netop, hvor snævert et råderum, der er tale om. Skønt det er slået fast gang på gang, at loftet på 3 % for underskuddet og på 60 % for den offentlige gæld er maksimumsværdier, og at sunde økonomier bør ligge et pænt stykke under disse værdier, vil det ses, at flertallet af medlemsstaterne - herunder også kerneøkonomierne - aktuelt ligger faretruende tæt på maksimumsværdierne, eller endog over disse, sågar i deres prognoser.

4.9. Den forsigtighed, som Det Økonomiske og Sociale Udvalg maner til (i punkt 4.6 ovenfor), bliver yderst relevant her: vurderingen af parametrene underskud og gældskvote tillader nok en vis smidighed i fortolkningen på det tidspunkt, hvor det skal vurderes, om medlemsstaterne opfylder betingelserne for at få adgang til ØMU'en (), men efterfølgende er der ikke levnet plads til noget skønselement, da kriterierne for pålæggelse af sanktioner er rent matematiske og ikke rummer nogen fortolkningsmargen. Tabellen viser også, at hvis prognoserne for 1997 afspejler virkeligheden i 1999, vil kun få ØMU-medlemmer undgå sanktioner.

4.10. Her er det svært at undgå at gøre sig følgende overvejelser: i årenes løb har de internationale - og især de europæiske - økonomiske konjunkturer gradvist ændret sig så meget, at man nu vanskeligt kan forestille sig, at det vil være muligt at vende tilbage til talmæssige størrelser, som tidligere var »normen«. I Europa () i 1960'erne og begyndelsen af 1970'erne blev budgetter, der var tæt på at være i balance eller endog udviste en positiv saldo, betragtet som normen. For eksempel androg den offentlige gæld for de 15 nuværende medlemslande i gennemsnit 34,6 % af BNP i 1970; i 1995 var tallet steget til 71,7 %; der er med andre ord tale om en fordobling over 25 år. Med så drastiske ændringer i tiden op til nu må det være tilladt at mene, at der også kan ske ændringer i fremtiden. Derfor foreslår ØSU Rådet, at konvergenskravene, og især dem, der relaterer til det offentlige underskud og den offentlige gæld, tages op til revision med regelmæssige mellemrum, fx hvert tiende år. Traktaten nævner ikke denne mulighed, men erfaringerne og forsigtighedshensyn taler for, at dette vigtige spørgsmål tages op til drøftelse.

4.11. Et nyligt udspil fra Eurostat om at revidere de statistiske og regnskabsmæssige kriterier for beregningen af det offentlige underskud (), utvivlsomt med sigte på vurderingen i foråret 1998, kan ses som et tegn på, at man er ved at indse det risikable i denne situation. Ifølge disse modificerede kriterier, som nogle kritikere har betegnet som »kreativ bogføring«, skal debet- og kreditposter beregnes på en anden måde end i gældende praksis. ØSU vurderer, at dette initiativ er acceptabelt, i det omfang det i sidste ende sigter på at sikre adgang til ØMU'en ud fra harmoniserede kriterier, der er regnskabsmæssigt og statistisk neutrale. Det henleder på den anden side opmærksomheden på behovet for en bedre harmonisering af kriterierne for indsamling af statistiske oplysninger, specielt vedrørende leveomkostninger og beskæftigelsesforhold; det er af afgørende betydning for anvendelsen af ensartede, »neutrale« konvergenskriterier, at disse data er sammenlignelige. Der må imidlertid ikke rokkes ved den betingelse, at de nye regler skal muliggøre bedre vurdering af konvergensen, og at de ikke må tillade nogen afvigelser fra de nødvendige kriterier vedrørende budgetdisciplin.

5. Forbedrede konvergensprocedurer og en ny valutakursmekanisme i ØMU'ens tredje fase

5.1. Problemstillingen omkring medlemsstater, der kommer til at stå uden for ØMU'en, er vitterligt et af de mest ømfindtlige spørgsmål set under en økonomisk-valutarisk og politisk synsvinkel. Det ville undergrave den harmoniske udvikling af det indre marked, hvis »dispensationslandene«s valutaer fik lov til at flyde frit og ubegrænset (»lande med dispensation« kaldes nu også »pre-ins«, herunder i officielle dokumenter). Kravet om disciplin anerkendes af alle involverede parter samt af EMI og Kommissionen. Kommissionens meddelelse af 16. oktober 1996 () vil derfor formentligt danne udgangspunktet for kommende beslutninger.

5.2. I ØKOFIN-Rådet er der nu principiel konsensus omkring behovet for at sikre en valutapolitisk solidaritet ved at skabe en ny valutakursmekanisme for dispensationslandene - som tager afsæt i den bestående valutakursmekanisme (ERM). Formålet med mekanismen er at pålægge dispensationslandene at udvise valutakursdisciplin og at sikre, at de overholder konvergenskriterierne eller i det mindste bevæger sig hen imod dem. Svagheden ved projektet er, at den nye valutakursmekanisme ikke vil være obligatorisk for alle landene i Den Europæiske Union. Selv om sandsynligheden for, at et dispensationsland skulle nægte at underkaste sig disciplin - som i sidste instans er i alles interesse - næppe er særlig stor, bør det undersøges nøje, hvordan man skal forholde sig til en valuta, der flyder frit.

5.3. Spørgsmålet bliver særlig følsomt, hvis man ser på de medlemsstater, der har taget forbehold over for ØMU'en. Det er i øjeblikket tvivlsomt, at Danmark deltager i euroen; Storbritannien står uden for EMS'en, og dets deltagelse i euroen afhænger både af, om det tager en beslutning i den retning, og af, om det kan overholde de normale udsvingsmargener i valutakursmekanismen, som foreskrevet i traktatens artikel 109 J, stk. 1, tredje led. Den Europæiske Union er først og fremmest politisk, dernæst økonomisk og endelig monetær: tilstedeværelsen af valutaer, der reguleres ud fra »nationale« kriterier alene, er i strid med traktaten, som tilsiger, at medlemsstaterne behandler deres monetære politik som et anliggende af fælles interesse.

5.4. Det nye valutakurssystem vil bygge på bilaterale relationer mellem euroen og det enkelte dispensationslands valuta; for den enkelte valuta vil der blive fastsat en centralkurs og udsvingsmargener via en beslutningsprocedure, hvori finansministrene, cheferne for Den Europæiske Centralbank (ECB) og centralbankcheferne fra de ikke-deltagende medlemsstater samt Kommissionen tager del.

5.5. I tilfælde af abnorme fluktuationer eller pres på markedet garanterer mekanismen en automatisk støtte i form af egnet finansieringsstøtte, hvis dispensationslandets valuta skulle bevæge sig ud til udsvingsbåndets grænse. ECB har imidlertid ret til at suspendere interventionen, hvis der opstår situationer, der kan bringe ECB's primære opgave, dvs. at fastholde prisstabiliteten, i fare. Mekanismen rummer også praktiske foranstaltninger - der imidlertid ikke er specificeret i Kommissionens dokument - for at begrænse valutaudsvingene inden for det fastsatte bånd.

5.6. En eventuel justering af valutakurserne skal foretages i god tid og følge en fælles procedure; enhver part i den fælles procedure har ret til at tage initiativ til at foreslå en kursjustering.

5.7. Det Økonomiske og Sociale Udvalg er af den opfattelse, at mekanismen som beskrevet er et egnet instrument og bør vedtages; det er en vigtig og nødvendig forudsætning, at alle valutaerne i Den Europæiske Union er stabile. Det kan imidlertid godt virke lidt selvmodsigende, at støttemekanismen betegnes som »automatisk«, samtidig med, at den ikke kan sættes i værk, hvis andre overordnede hensyn gør sig gældende (se punkt 5.5). En solidaritet, der er undergivet en betingelse - for så vidt som det skal efterprøves, om omstændighederne er uden for medlemslandets kontrol - kan strengt taget ikke siges at være »automatisk«. Bortset derfra har man svært ved at forestille sig, hvilken anden mekanisme der kunne bringes i anvendelse under omstændigheder, der kræver, at kræfterne samles om at tilgodese det primære hensyn, dvs. den fælles valuta.

5.8. I meddelelsen påpeges det, at valutakursstabilitet i første række sikres ved at føre en sund makroøkonomisk politik; dette måles ved, at man gradvis nærmer sig en holdbar konvergens. Givet den sammenhæng, der er mellem stabile valutakurser og konvergens, foreslår Kommissionen, at der skal forelægges konvergensprogrammer, som skal bruges til at styre og kontrollere den nye valutakursmekanisme. Herved opnås, at der for dispensationslandene etableres et system, der ligger på linje med de stabilitetsprogrammer, som euro-landene skal udarbejde.

5.9. Kommissionen foreslår, at fremlæggelsen af konvergensprogrammer gøres til en formel forpligtelse for dispensationslandene, og at de skal udarbejdes efter samme regler som dem, der finder anvendelse på stabilitetsprogrammerne. Der vil blive lagt særlig vægt på måltallene for inflationstakten, underskuddet og gældskvoten samt på angivelse af de politiktiltag, der sættes i værk for at sikre et forløb hen imod konvergenskriterierne.

5.10. Meddelelsen forudsætter også, at der indføres forstærkede konvergensprocedurer på fællesskabsplanet, samtidig med at det erkendes, at ansvaret for at honorere kriterierne primært ligger hos det enkelte dispensationsland. Disse forstærkede procedurer vil i praksis tage form af en tættere overvågning af den økonomiske udvikling og de fremlagte programmer i overensstemmelse med traktatens artikel 103. Artiklen omhandler en række foranstaltninger: Rådet kan rette en henstilling til den pågældende medlemsstat, det kan beslutte at offentliggøre den, og endelig kan formanden for Rådet blive bedt om at aflægge rapport for Europa-Parlamentets kompetente udvalg.

5.11. Det Økonomiske og Sociale Udvalg kan tilslutte sig de foreslåede mekanismer og foranstaltninger. Det bemærker imidlertid, at konvergensprogrammerne - til forskel fra stabilitetspagten - savner den vigtige afskrækkende effekt, der ligger i truslen om sanktioner. Traktaten rummer ikke sådanne forholdsregler, som det heller ikke vil være ønskeligt at indføre på nuværende tidspunkt. Svagheden ved systemet er, at fremskridt hen imod konvergens i dispensationslandene i sidste ende overvejende står og falder med, om disse lande ønsker at deltage i ØMU'en, og om de fører en rationel makroøkonomisk og monetær politik. De foranstaltninger, Kommissionen foreslår, er for så vidt rationelle, men utilstrækkelige i tilfælde, hvor et land på grund af objektive vanskeligheder ikke vil eller ikke kan honorere konvergenskriterierne. Sagen stiller sig naturligvis anderledes i tilfældet, hvor et land bevidst devaluerer for at styrke sin konkurrenceevne.

6. Supplerende og afsluttende bemærkninger

6.1. Visse lande har opkastet tanken om at etablere et stabilitetsråd bestående af euro-landenes finansministre (en slags uformelt, snævert ØKOFIN-Råd), der skal have til opgave at koordinere ØMU-deltagerlandenes finanspolitik og dermed være en »samtalepartner« i forhold til ECB. Forslaget ses hovedsageligt som et forsøg på at skabe en politisk modvægt til den fremtidige ECB, hvis uafhængighed i tilrettelæggelsen af den monetære politik er garanteret af traktatens artikel 107. ØSU er her af den opfattelse, at det - alt imens Rådets beføjelser med hensyn til den økonomiske politik og Kommissionens fundamentale rolle skal fastholdes - er vigtigt, at de regler, der sikrer ECB's uafhængighed, respekteres, såvel med hensyn til ånd som bogstav. Stabilitetsrådet skal, når det måtte blive oprettet formelt, respektere disse principper. Herudover er det vanskeligt at vurdere forslaget, så længe man ikke har nogen præcise oplysninger om organets rolle, opgaver og beføjelser.

6.2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg har ovenfor (i punkt 3.3 og 3.4) påpeget, at der bør lægges stor vægt på beskæftigelsesmålsætningen, eftersom beskæftigelsen er omgærdet af helt andre rammevilkår end dem, der herskede, da traktaten blev skrevet. Det er derfor vigtigt, at konvergens- og stabilitetshensynene harmonerer med kravet om velfærdssamfundets bevarelse og om forbedret konkurrenceevne. ØSU vil vende tilbage til disse spørgsmål i en senere udtalelse.

6.3. Under en fælles valuta kan der opstå uligevægt mellem monetære og realøkonomiske mål, for så vidt som de monetære mål understøttes af en stærk europæisk centralbank. Ud fra en overordnet makroøkonomisk betragtning og af hensyn til sammenhængskraften i samfundet bør der derfor findes mekanismer, der for det første sikrer bedre koordinering på europæisk plan af makropolitikkerne (vækst, beskæftigelse, skatter, m.v.) og for det andet etablerer et forum for regelmæssige samtaler mellem monetære og realøkonomiske instanser.

6.4. ØSU kan give sin principgodkendelse af Kommissionens meddelelser. Imidlertid henleder det Rådets opmærksomhed på nogle bemærkninger og forbehold i udtalelsen, som ikke rokker ved hovedprincipperne, men måske kunne tjene som inspiration under en fornyet behandling af Kommissionens forslag.

Bruxelles, den 29. maj 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() De foregående bidrag var Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelser om »Grønbog om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta« af 26. 10. 1995 (EFT C 18 af 22. 1 1996), om »Virkningerne af Den Økonomiske og Monetære Union: økonomiske og sociale aspekter af konvergensen og forberedelse på den fælles valuta« af 26. 9. 1996 (EFT C 30 af 30. 1 1997) samt om »Markedskonsekvenserne af den lovgivning og regulering, der er nødvendig for overgangen til den fælles valuta« af 31. 10. 1996 (EFT C 56 af 24. 2. 1997).

() Forelagt af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 189 A, stk. 2, den 19. 3. 1997 (EFT C 117 af 15. 4. 1997).

() Forelagt af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 189 A, stk. 2, den 19. 3. 1997 (EFT C 130 af 26. 4. 1997).

() KOM(96) 498 endelig udg. af 16. 10. 1996.

() Se ØSU's udtalelse af 31. 10. 1996.

() ØSU's udtalelse af 26. 9. 1996, punkt 5.

() Hvis underskuddet eksempelvis er 3,50 %, beregnes det deponeringspligtige beløb som følger: 0,2 % + >NUM>1

>DEN>10

af 0,50 % = 0,2 % + 0,05 % = 0,25 %.

() Se ØSU's udtalelse af 26. 9. 1996, punkt 2.7.

() Dette bygger på oplysninger i en rapport fra Duisenberg, der er formand for Hollands centralbank (Nederlandsche Bank) og for Den Internationale Betalingsbank (BIS), aflagt den 20. 3. 1997 (offentliggjort i BIS Review nr. 36 af 3. 4. 1997).

() Se Eurostat news release nr. 10/97 af 3. 2. 1997, nr. 16/97 af 21. 2. 1997 og nr. 24/97 af 26. 3. 1997.

() KOM(96) 496.

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne, men opnåede mindst en fjerdedel af de afgivne stemmer:

Punkt 3.5

Ordene »temmelig optimistisk« i sidste linje erstattes med: »urealistisk«.

Afstemningsresultat

For: 35, imod: 53, hverken for eller imod: 21.

Punkt 5.12

Der tilføjes et nyt punkt 5.12:

»Det Økonomiske og Sociale Udvalg ser med stor alvor på de reaktioner, som den stramme økonomiske og sociale politik, der er dikteret af konvergenskravene, afføder i offentligheden.

Det beklager, at en tilbundsgående økonomisk og social analyse - navnlig af de beskæftigelsesmæssige virkninger - ikke har kunnet gennemføres og offentliggøres, når det fra en række sider - FN's Økonomiske Kommission for Europa, rapporten fra Den Internationale Betalingsbank (BIS), konklusionerne af analyser fra diverse konjunkturinstitutter i Tyskland, Storbritannien, Frankrig, etc. - synes påvist, at Maastricht-kravene lægger sådanne bindinger på den førte politik, at den hindrer en tilbagevenden til en vækst, der er tilstrækkelig til at standse stigningen i ledigheden i Europa, og skærper forringelsen af europæisk erhvervslivs konkurrenceevne i forhold til resten af verdensøkonomien.«

Begrundelse

Ligger i ændringsforslaget.

Afstemningsresultat

For: 35, imod: 77, hverken for eller imod: 15.