Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Forslag til Rådets forordning om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 og om ændring af forordning (EØF) nr. 1017/68, (EØF) nr. 2988/74, (EØF) nr. 4056/86 og (EØF) nr. 3975/87 (gennemførelsesforordning til traktatens artikel 81 og 82)"

(2001/C 155/14)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 17. oktober 2000 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Edoardo Bagliano til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 14. marts 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 380. plenarforsamling af 28. og 29. marts 2001, mødet den 29. marts 2001, med 83 stemmer for og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. I hvidbogen om "Modernisering af gennemførelsesbestemmelserne til EF-traktatens artikel 81 og 82", som blev offentliggjort i april 1999(1), redegjorde Kommissionen for grundene til, at en radikal reform er nødvendig. Hvidbogen udløste den tilsigtede brede debat med deltagelse af alle berørte parter - virksomheder, organisationer, jurister, økonomer, advokater, dommere samt medlemsstaternes regeringer - som fremkom med kritik, vurderinger og forslag samt yderligere analyser, uddybninger og overvejelser.

1.2. I korte træk

1.2.1. Med reformen afskaffes den obligatoriske anmeldelse af konkurrencebegrænsende aftaler (forbudte i henhold til artikel 81, stk. 1), som er nødvendig for at opnå fritagelse (i henhold til stk. 3 i samme artikel 81) fra forbuddet (i stk. 1). Denne procedure varetages i dag af Kommissionen, som har enekompetence til at indrømme fritagelse (det nuværende system kaldes derfor et "fritagelsessystem"). Kommissionen giver således afkald på sit monopol på indrømmelse af fritagelser (artikel 81, stk. 3), men får mere tid og flere ressourcer til at tage sig af problemerne med de store monopoler og internationale karteller og de mere alvorlige problemer i det hele taget.

1.2.2. Det nuværende centralistiske system, hvor Kommissionen spiller en nøglerolle, afskaffes således til fordel for et decentralt system, hvor gennemførelsen af artikel 81 i sin helhed (dvs. også stk. 3 og uden anmeldelsespligt) uddelegeres til de nationale konkurrencemyndigheder og domstole, som kun kan gribe ind efterfølgende i tilfælde af tvist.

1.2.3. Virksomhederne får selv ansvaret for at evaluere en aftales lovlighed i lyset af artikel 81 (herunder stk. 3).

1.2.4. Kommissionen tiltænkes:

- en styrende og kontrollerende rolle bl.a. via meddelelser, forordninger og beslutninger vedrørende konkrete sager samt

- ansvaretfor koordination af de nationale konkurrencemyndigheder, idet det forudsættes, at alle parter (myndigheder og domstole) samarbejder.

1.3. ØSU's udtalelse om hvidbogen

1.3.1. ØSU blev hørt af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 262 og vedtog sin udtalelse den 8. december 1999 næsten enstemmigt (kun to stemmer hverken for eller imod)(2). I denne udtalelse betegnede ØSU hvidbogens oplæg til reform af gennemførelsesbestemmelserne til artikel 81 og 82 som et "modigt og banebrydende initiativ".

1.3.2. ØSU betegnede den foreslåede reform som "berettiget og fornuftig", men pegede dog på "vanskeligheder og risici", som kun "et program for forberedelses- og ledsageforanstaltninger" vil kunne løse. Disse tiltag blev i udtalelsen betegnet som "væsentlige og nødvendige".

1.3.3. ØSU's udtalelse er blevet rost som et grundlæggende positivt og konstruktivt bidrag, og der er i mange fora blevet henvist til dens ideer og forslag.

1.3.4. ØSU var især optaget af følgende spørgsmål:

- retssikkerhed (hele punkt 2.3.6, som også indeholder nogle vigtige praktiske bemærkninger og forslag)

- ret til forsvar (punkt 2.3.5.7)

- ensartet fortolkning (punkt 2.3.5.10)

- EU-rettens forrang (punkt 1.5.5)

- bevarelse af systemets enhed og sammenhæng (punkt 2.3.5)

- utilstrækkelige forholdsregler mod "forum shopping" (punkt 2.3.2.8)

- den nødvendige inddragelse af nationale myndigheder og dommere i debatten (punkt 2.3.2 og 2.3.3).

2. Bemærkninger

2.1. Den af Kommissionen foreslåede forordning er det første skridt i den rigtige retning til gennemførelse af reformen. ØSU er helt enig og støtter Kommissionens dristige og innovative indsats i denne retning.

2.2. Det skal dog straks understreges, at Kommissionens forslag ganske vist fastlægger de principper for reformen, men det leverer ikke en komplet lovramme og giver derfor ikke mulighed for på passende og effektiv vis at foretage en samlet vurdering. Der mangler stadig vigtige elementer i reformen. Såvel i artiklerne som i begrundelsen bebudes utallige initiativer fra Kommissionens side (forordninger, meddelelser, retningslinjer osv.) om vigtige aspekter uden tilstrækkelig angivelse af indhold, kriterier, afgrænsninger og tidshorisont.

2.3. Med hensyn til de aspekter, som ØSU lægger vægt på (jf. punkt 1.3.4), tages der i forslaget ikke hensyn til visse vigtige bemærkninger i ØSU's udtalelse, især vedrørende "retssikkerhed" (punkt 2.3.6.3, 2.3.6.4, 2.3.6.5, 2.3.6.6, 2.3.6.7 og 2.3.6.8 i udtalelsen fra 1999) og "bevarelse af enheden i EU's konkurrencesystem" (alle 13 underpunkter under punkt 2.3.5 i udtalelsen fra 1999).

2.4. Endvidere bemærkes det, at forslaget

- hverken indeholder eller bebuder visse ledsageforanstaltninger, som ØSU anser for "væsentlige, nødvendige og præjudicielle" (jf. punkt 3 "Konklusioner" i udtalelsen fra 1999);

- ikke omfatter supplerende initiativer, som ikke desto mindre følger af bestemmelserne i selve forslaget (f.eks. "meddelelser" om bevisbyrden og om, hvilken lov der finder anvendelse).

2.5. ØSU glæder sig dog over det arbejde, som Kommissionen hidtil har udført for at følge den brede debat om hvidbogen op, og især over dette indledende lovgivningsinitiativ.

2.6. Den direkte anvendelighed af artikel 81 og 82 "uden at det er nødvendigt at træffe nogen forudgående beslutning derom" er det princip, der fastlægges i artikel 1, og det er samtidig selve definitionen på reformen, som netop afskaffer anmeldelses- og godkendelsesordningen til fordel for en ordning med lovfæstet undtagelse.

2.6.1. Klar - og ikke mindst dristig i al sin korthed - er bestemmelsen i artikel 3 - Forholdet mellem artikel 81 og 82 og medlemsstaternes konkurrenceret - som helt må kunne fjerne en af de vigtigste grunde til bekymring.

2.6.2. I sin udtalelse fra december 1999(3) pegede ØSU på dette vigtige spørgsmål, "som ikke kan overlades alene til domstolene og de kompetente myndigheder" (punkt 2.3.5.12). I øvrigt hedder det i Rom-traktatens artikel 83 - dvs. lige fra begyndelsen! - udtrykkeligt, at de "fornødne forordninger og direktiver om anvendelsen af principperne i artikel 81 og 82"(stk. 1) blandt andet har til formål "at bestemme forholdet mellem den nationale lovgivning på den ene side" og på den anden side fællesskabsretten (stk. 2, litra e).

2.6.3. Efter ØSU's mening er forpligtelsen (som netop fastlægges i artikel 3) til at anvende Fællesskabets konkurrenceret - når situationen eller praksis"kan påvirke handelen mellem medlemsstater" - det bedste svar på frygten for renationalisering af konkurrencereglerne. Denne vigtige bestemmelse forudsætter dog, at der samtidig med forordningens ikrafttræden vedtages en vejledende meddelelse for at afklare, hvornår der er tale om påvirkning af samhandelen.

2.7. Bevisbyrden er i henhold til artikel 2 fordelt mellem sagsøger (overtrædelse af artikel 81, stk. 1) og sagsøgte (opfyldelse af betingelserne i artikel 81, stk. 3).

2.7.1. En forudsætning for, at dette princip kan anvendes, er imidlertid, at Kommissionen nærmere præciserer det reelle indhold af artikel 81, stk. 1, og artikel 81, stk. 3. Dette er nødvendigt, fordi der - som Kommissionen selv erkender i hvidbogen (punkt 56 og 57) - er forskellige fortolkninger (såvel fra Kommissionens som Domstolens side) af sammenhængen mellem stk. 1 og stk. 3 i artikel 81.

2.8. Kommissionens beføjelser

2.8.1. Stk. 2 i artikel 4 (Kapitel II - "Kompetence"), som går mere i detaljer (men dog langt fra tilstrækkeligt), giver Kommissionen særlig beføjelse til ved forordning at fastlægge, "hvilke typer aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og samordnet praksis, virksomhederne er forpligtede til at lade registrere". Såvel definitionen af disse typer aftaler som de "nærmere regler for denne registrering og de sanktioner, der finder anvendelse" vil blive fastlagt i gennemførelsesbestemmelser (se også den efterfølgende artikel 34, litra a), i forordningen).

2.8.1.1. Denne registreringspligt er utvivlsomt et nyt element, som umiddelbart forekommer at være i modstrid med afskaffelsen af anmeldelserne (et kerneelement i reformen). Man må ikke undervurdere de byrder og det tunge bureaukrati, som en sådan registrering kan medføre, skønt ånden i reformen og målet med den netop er begrænsning, afskaffelse og forenkling af administrationen. Hvis der i nogle medlemsstater i forvejen findes et sådant register, må dobbeltregistrering naturligvis undgås.

2.8.1.2. Der er tale om en registrering, som Kommissionen anser for hensigtsmæssig "for at forbedre gennemsigtigheden" (betragtning nr. 10), også selv om registrering ikke kan "give de registrerede virksomheder nogen rettigheder". Uden at kende de bebudede gennemførelsesbestemmelser kan det slås fast, at en bestemmelse, som indfører en "pligt" (og sanktioner i tilfælde af overtrædelse) uden garanti for en tilsvarende "rettighed" forekommer umiddelbart uacceptabel. Ganske vist indledes artikel 4, stk. 2, med formuleringen "Kommissionen kan ...", men også selv om der formelt er tale om en mulig beføjelse, er det under alle omstændigheder et blankomandat (også for sanktionernes vedkommende), som denne rådsforordning giver Kommissionen på dette område. Uden at kende de gennemførelsesbestemmelser, som Kommissionen vil vedtage for at udøve denne kompetence, er det således hverken muligt eller seriøst at foretage en endelig vurdering.

2.8.2. Kommissionen får også beføjelse til at "pålægge [virksomhederne] alle nødvendige forpligtelser, herunder af strukturel art" (artikel 7, stk. 1) for at bringe en overtrædelse til ophør.

2.8.2.1. Den tilhørende betragtning nr. 11 uddyber ikke denne bestemmelse, men kommentaren i begrundelsen til forordningsforslaget er derimod helt klar: "Forpligtelser af strukturel karakter kan være nødvendige for at bringe en overtrædelse definitivt til ophør. Dette kan især være tilfældet i forbindelse med visse samarbejdsaftaler og misbrug af en dominerende stilling, hvor det kan være nødvendigt at afhænde visse aktiver".

2.8.2.2. En sådan forpligtelse, som overhovedet ikke var på tale i hvidbogen, forekommer - hvis det drejer sig om indgreb over for eksisterende forhold - ganske uforenelig med mekanismerne og ånden såvel i EU's gældende konkurrenceret som i den planlagte reform. Desuden vil en sådan bestemmelse indføre et nyt konkurrencepolitisk instrument uden behørig forudgående debat og uden den nødvendige afklaring fra Kommissionens side.

2.8.2.3. ØSU understreger i denne forbindelse, at forpligtelser af strukturel art er forbundet med uhyre store omkostninger - såvel økonomisk som socialt - og vanskelige at gennemføre. Ofte har de en tvivlsom og begrænset indvirkning på konkurrenceevnen og den samlede økonomiske effektivitet. Kommissionens og de økonomiske og sociale aktørers erfaringer i forbindelse med anvendelsen af fusionskontrolforordningen har til fulde vist, at passende forebyggende procedurer er de mest effektive instrumenter til løsning af strukturelle problemer på konkurrenceområdet. Af disse grunde blev det i hvidbogen (punkt 79) fremført, at det er "ønskeligt, at alle produktions-joint ventures, der er delvis selvstændigt fungerende, i fremtiden underlægges en forudgående kontrol". ØSU gik i sin udtalelse fra december 1999 (punkt 2.3.6.3-2.3.6.7) ind for en udvidelse af ordningen med forudgående godkendelse også til andre tilfælde.

Der siges intet herom i forordningen. Kun til allersidst i det korte kapitel I i forordningsforslaget - og udelukkende vedrørende produktions-joint ventures - anføres det, at dette spørgsmål "vil blive genstand for yderligere undersøgelser i forbindelse med det forestående arbejde vedrørende en revision af fusionskontrolforordningen".

2.8.2.4. Erfaringen fra fyrre års anvendelse af Fællesskabets konkurrenceregler viser - og dette gælder ikke kun fusionsforordningens anvendelsesområde - at mange vigtige initiativer af de berørte parter er blevet bedømt som uigennemførlige, netop fordi der ikke forelå en formel eller uformel godkendelse fra Kommissionens side. I sin udtalelse fra 1999 (punkt 2.3.6.9) påpegede ØSU følgende. "I alle tilfælde bør det tydeliggøres og sikres, at ophævelsen af systemet med forhåndsanmeldelse ikke på nogen måde må forhindre - men tværtimod skal fremme - at der etableres en indledende - dialog mellem virksomhederne, Kommissionen og de nationale myndigheder, hvis virksomhederne ellers ønsker det. Denne 'dialog' kan selvsagt ikke træde i stedet for en egentlig 'beslutning' eller skabe retssikkerhed, men kan udgøre en nødvendig, indledende, uformel og ikke-bindende undersøgelse i vigtige tilfælde, og udvikle sig til en gængs arbejdsgang baseret på gensidig tillid og gennemsigtighed." Kommissionen nævner selv i kommentaren til artikel 4 ("Kommissionens kompetence"), fjerde afsnit, at "under den nye ordning [skal] virksomhederne i almindelighed selv vurdere, om deres adfærd er i overensstemmelse med reglerne".

2.8.2.5. Rent bortset naturligvis fra den generelle anerkendelse af virksomhedernes rettigheder synes der at ligge en passende anerkendelse i den bebudede anvendelse af "begrundede udtalelser", som dog kun omtales i begrundelsen (slutningen af kapitel II):

"Endelig vil Kommissionen være åben over for drøftelser af bestemte sager med virksomhederne, hvor det er hensigtsmæssigt. Den vil især vejlede dem om aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, der giver anledning til et helt nyt fortolkningsproblem, som ikke tidligere har været løst. Kommissionen vil i så henseende offentliggøre en meddelelse med de betingelser, hvorpå den kan udstede begrundede udtalelser. En sådan ordning må dog ikke give virksomhederne ret til at kræve en udtalelse, da dette ville betyde indførelse af en ny form for anmeldelsesordning". Kommissionen er muligvis mere præcis i slutningen af punkt 3 i "Konsekvensanalysen" (sidste led), hvor der henvises til "sjældne tilfælde" som "rejser nye og uløste spørgsmål".

Under alle omstændigheder bør Kommissionen være rede til at afgive udtalelse ikke kun i sjældne tilfælde, men også når der er tale om store investeringer og store eller irreversible strukturelle ændringer.

2.8.3. Kapitel III giver Kommissionen mange andre beføjelser, og den bevarer meget vidtgående muligheder for at gribe ind, idet den via beslutninger kan:

- "bringe den pågældende overtrædelse til ophør" (artikel 7, stk. 1);

- "i hastetilfælde ... træffe ... foreløbige forholdsregler" (artikel 8, stk. 1);

- gøre virksomhedernes tilsagn om at "imødekomme Kommissionens klagepunkter" bindende (artikel 9, stk. 1);

- i givet fald genåbne procedurer, som er indstillet via beslutning (artikel 9, stk. 3);

- fastsætte, at artikel 81 (og artikel 82) ikke finder anvendelse på en given aftale (artikel 10).

2.8.3.1. Hvad artikel 10 angår, ville virksomhedernes retssikkerhed styrkes betydeligt, hvis Kommissionen kunne vedtage en beslutning om uanvendelighed ikke alene, når almene interesser taler herfor, men også når virksomhederne selv har en berettiget interesse heri, især når der er tale om store investeringer eller strukturelle ændringer.

2.8.3.2. Kommissionen har i henhold til artikel 7 mange muligheder for at gribe ind "på grundlag af en klage eller på eget initiativ" (artikel 7, stk. 1, og artikel 10, stk. 1) og kan træffe foreløbige forholdsregler "i hastetilfælde" (artikel 8, stk. 1). Denne mulighed bør udvides i den i punkt 2.8.3.1 nævnte retning.

2.8.4. ØSU har i sin udtalelse om hvidbogen udtrykt støtte til den styrende og kontrollerende funktion, som Kommissionen fortsat bør have også i et decentraliseret system for at sikre ensartet anvendelse af Fællesskabets konkurrenceret og give virksomhederne retssikkerhed. ØSU mener derfor, at der er behov for større klarhed, så man kan få et bedre overblik over Kommissionens beføjelser.

2.8.5. Forordningsforslaget giver Kommissionen særlige beføjelser ikke kun til at vedtage beslutninger (kapitel III), men også til at foretage undersøgelser (kapitel V), idet Kommissionens interventionsområde udvides og dens kompetence styrkes med følgende begrundelse:

"Da det bliver stadig vanskeligere at afsløre overtrædelser af konkurrencereglerne, er det nødvendigt at supplere Kommissionens undersøgelsesbeføjelser for at sikre en effektiv beskyttelse af konkurrencen" (betragtning nr. 21).

Der vil navnlig være tale om at:

- foretage "undersøgelse af erhvervssektorer" (artikel 17);

- indhente "oplysninger" (artikel 18);

- "indhente udtalelser" (artikel 19);

- foretage "kontrolundersøgelser" (artikel 20).

Også på disse punkter bør denne forordning efter ØSU's mening trække klare grænser for Kommissionens beføjelser.

2.8.5.1. ØSU holder sig for øje, at det i betragtning nr. 29 hedder, at "i overensstemmelse med subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet, som omhandlet i traktatens artikel 5, er nærværende forordning begrænset til det minimum, der er nødvendigt for at nå dens mål, nemlig en effektiv anvendelse af Fællesskabets konkurrenceregler, og den strækker sig heller ikke ud over det, der er nødvendigt for at nå dette mål". ØSU er dog af den faste overbevisning, at dette princip bør være bindende og ikke kun et abstrakt begreb, og opfordrer Kommissionen til at tage konkret hensyn hertil i de mange gennemførelsesbestemmelser, den skal vedtage for at gennemføre denne banebrydende forordning.

2.9. Gruppefritagelser

I sin udtalelse fra december 1999 bifaldt ØSU "den rolle, som i hvidbogen tillægges fortolkningsmeddelelser og gruppefritagelsesforordninger" (punkt 2.3.4.1), som Kommissionen også i det nye decentraliserede system forbeholder sig ret til at vedtage for at "tilpasse og klarlægge retsreglerne" (betragtning nr. 9). Disse forordninger "skaber retssikkerhed for bestemte aftalekategorier" påpeger Kommissionen i begrundelsen (II.C.2.b, første afsnit).

2.9.1. Endvidere hedder det i begrundelsen (II.C.3, femte afsnit): "Virksomhedernes vurdering af deres adfærd på det konkurrenceretlige område lettes af gruppefritagelser og retningslinjer, der klarlægger anvendelsen af reglerne. Som supplement til den igangværende reform forpligter Kommissionen sig til at skærpe sin indsats på dette område. Forordningsforslagets artikel 28 giver Kommissionen en almindelig beføjelse til at udstede gruppefritagelsesforordninger. Denne beføjelse vil sikre, at den kan reagere med fornøden hurtighed på nye udviklinger og skiftende markedsforhold".

2.9.2. Da der er tale om en almindelig beføjelse, får Kommissionen hermed et instrument i hænde, hvormed den ikke blot kan forenkle procedurerne og øge gennemsigtigheden, men også afstikke kursen i EU's konkurrencepolitik i det nye decentraliserede system. ØSU støtter dette forslag, men understreger, at dette generelle mandat bør ledsages af visse betingelser.

2.10. Samarbejde med de nationale myndigheder og domstole

2.10.1. Kapitel IV i forordningen omhandler et centralt element i det nye system, der foreslås indført, nemlig samarbejde:

- mellem Kommissionen og konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne og

- mellem Kommissionen og domstolene i medlemsstaterne.

2.10.1.1. Artikel 11, stk. 1, foreskriver et "nært" samarbejde med de nationale konkurrencemyndigheder i form af et "netværk" som danner den nødvendige infrastruktur for udveksling af oplysninger og administrativ bistand. Disse planer om et netværk, om informations- og høringsmekanismer, om overdragelse af sagsakter og hele sager går utvivlsomt i den rigtige retning, men de bør ledsages af en tilsvarende retsbeskyttelse af det nye decentrale systems målgruppe (virksomheder og forbrugere).

2.10.1.2. I begrundelsen siges det i kommentaren til artikel 11 (første afsnit) udtrykkeligt, at:

"... de grundlæggende informations- og konsultationsprocedurer ... vil blive fastlagt nærmere i en gennemførelsesforordning, som Kommissionen udsteder i henhold til artikel 34, og i en meddelelse om samarbejdet mellem konkurrencemyndighederne."

Denne præcisering imødekommer kun delvist den kritik, som ØSU - skønt det bifalder mekanismerne for samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale myndigheder (vertikalt samarbejde) - retter mod den manglende omtale af samarbejdet mellem de nationale myndigheder indbyrdes (horisontalt samarbejde), som er lige så uundværligt, og hvor der også er brug for klare og bindende regler. Bestemmelsen i artikel 13 om (begrænset) samarbejde mellem de nationale myndigheder (mht. indstilling af proceduren, hvis den pågældende sag i forvejen behandles af konkurrencemyndighederne i en anden medlemsstat), er under alle omstændigheder fakultativ. Set i forhold til artikel 13 og faktisk også artikel 12 forekommer artikel 11 at være mere bindende.

2.10.1.3. Artikel 11 bør fastlægge kompetenceopbygningen og dermed henvisningen af de sager, der er omhandlet i artikel 5. De enkelte sager kan behandles af konkurrencemyndighederne i en medlemsstat, når konkurrencebegrænsningerne først og fremmest berører den pågældende medlemsstat. Det kan også forekomme, at Kommissionen ud fra særlige kriterier afgør, hvilke af de nationale konkurrencemyndigheder der skal undersøge en aftale, som påvirker konkurrencen. Det er vigtigt, at beføjelser og opgaver ikke blandes sammen inden for netværket, men fastsættes klart og tydeligt for virksomhederne, således at disse beføjelser kommer til at udgøre et instrument, som - sammen med de øvrige instrumenter og mekanismer - kan sikre en ensartet anvendelse af Fællesskabets konkurrenceret inden for et netværk af konkurrencemyndigheder.

2.10.2. Samarbejdet med de nationale domstole er utvivlsomt på visse punkter mere prekært og under alle omstændigheder vanskeligt at regulere med bindende bestemmelser. Artikel 15 er da også i praksis fakultativ (såvel for de nationale domstole som Kommissionen), bortset fra stk. 2, som - uden at være bydende, men dog bindende - fastsætter, at:

"Medlemsstaternes domstole tilsender Kommissionen en kopi af de domme, de afsiger i henhold til traktatens artikel 81 eller 82, senest en måned efter, at de er afsagt".

2.10.2.1. Men Kommissionen (artikel 15, stk. 3) kan desuden anmode de nationale domstole om at få tilsendt "alle nødvendige dokumenter". Endvidere kan Kommissionen forelægge bemærkninger og lade sig repræsentere. Der siges dog intet i denne artikel om de berørte virksomheders rettigheder (ret til underretning, fremsættelse af modudtalelser osv.).

2.10.2.2. I de tilfælde, hvor Fællesskabets konkurrenceret finder anvendelse, bør parterne i en sag, som verserer for en domstol, have ret til at anmode om konkurrencemyndighedernes udtalelse. At forelægge bemærkninger, når almene interesser taler herfor (artikel 15, stk. 3), er ikke tilstrækkeligt. Kun ved at give parterne krav på en udtalelse fra konkurrencemyndighederne kan man konsolidere disse myndigheders kompetence på de berørte markeder og sikre anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceret i de retlige procedurer. Dette ville nedbringe risikoen for, at de nationale domstole træffer divergerende afgørelser.

2.10.3. Samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder og samarbejdet mellem de nationale domstole og Kommissionen er behandlet i to meddelelser fra henholdsvis 1996 og 1993.

2.10.3.1. ØSU konkluderede i sin udtalelse(4) om den seneste meddelelse fra 1996 vedrørende de nationale myndigheder:

"Formålet med meddelelsen er uden diskussion prisværdigt. Det er et emne, der har været oppe til diskussion i årevis. Resultatet forekommer imidlertid hverken fyldestgørende eller overbevisende, der er nemlig kun tale om en mulig forbedring af de formelle forbindelser mellem Kommissionen og de nationale myndigheder. Der er dog håb om, at sagsbehandlingen ikke forlænges, men tværtimod afkortes betydeligt. En egentlig, effektiv decentralisering kan kun ske ved hjælp af langt mere radikale tiltag, som fx:

- revision af forordning nr. 17/62 og

- harmonisering af de nationale konkurrenceregler; først og fremmest en hurtig harmonisering af de proceduremæssige regler".

2.10.4. Udviklingen går i den retning, som ØSU har ønsket, bortset fra tilpasningen af medlemsstaternes lovgivning til Fællesskabets konkurrenceret. I denne forbindelse erkender Kommissionen i begrundelsen (II.C.2.a, andet afsnit), at selv om "flere medlemsstaters konkurrencelovgivninger er opbygget på grundlag af artikel 81 og 82", er der "dog ikke foretaget nogen formel harmonisering, og der er fortsat forskelle i henseende til såvel regler som praksis, hvilket kan medføre, at aftaler og praksis, der påvirker handelen mellem medlemsstater, behandles forskelligt". Men den er dog på den anden side overbevist om, at artikel 3 "på en enkel og effektiv måde sikrer, at alle grænseoverskridende transaktioner er undergivet et enkelt sæt retsregler".

2.10.5. Men man må ikke overse procedurereglernes betydning. På dette punkt er ØSU ikke enig med Kommissionen. I det sidste afsnit i kapitel III i begrundelsen står der faktisk at læse:

"Forslaget tager derforikke sigte på at harmonisere de nationale procedureregler ud over at give Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder beføjelse til at fremsætte bemærkninger på eget initiativ".

2.10.6. ØSU vil ikke undlade at udtrykke sin bekymring over at se, hvorledes de fælles principper, som alle har tilsluttet sig, løber ud i sandet på grund af medlemsstaternes meget forskelligartede praksis. Procedurerne (i det mindste på administrativt plan) bør til en vis grad afspejle de fælles principper. ØSU anbefaler Kommissionen at have i mente, at artikel 83 i traktaten også giver mulighed for at anvende "direktiver" for at sikre "anvendelsen af principperne i artikel 81 og 82". Et direktiv er et mere fleksibelt instrument, fordi det normalt giver mulighed for at vælge mellem flere løsninger og rimelig god tid til gennemførelsen af bestemmelserne. Det er følgelig et instrument, som kan anvendes til at påbegynde fastlæggelsen af et konkret lovgivningsmæssigt grundlag - omend perspektivet er langsigtet - med henblik på en harmonisering også på komplicerede områder som procedurerne.

2.11. Det rådgivende udvalg

2.11.1. Artikel 14 giver det rådgivende udvalg en central placering i samarbejdet (kapitel IV) og styrker dets rolle dels med indførelsen af den skriftlige procedure, dels ved at give mulighed for, at også sager, der behandles af konkurrencemyndighederne i en medlemsstat, kan sættes på dagsordenen for det rådgivende udvalgs møde. I sin udtalelse om hvidbogen gav ØSU sin fulde støtte til denne styrkelse med henblik på "koordinering af Kommissionens og konkurrencemyndighedernes afgørelser" (punkt 1.5.4.2).

2.11.2. ØSU mener dog, at det rådgivende udvalg ikke tildeles en tilstrækkelig stor rolle inden for de rammer, som den nye rådsforordning fastlægger, og håber, at dets udtalelser fremover vil blive offentliggjort hurtigere og i større omfang, og at dets kompetenceområde udvides, så det også kommer til at omfatte "meddelelser", "retningslinjer" og måske også "forordninger", uden at procedurerne hermed bliver mere besværlige eller langsommelige.

2.12. Ret til forsvar

2.12.1. Artikel 26, stk. 1, imødegår kun delvist bekymringen for, om retten til forsvar er sikret. Heri fastsættes det nemlig, at "Kommissionen ... giver de virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, som proceduren omfatter, lejlighed til at udtale sig om Kommissionens klagepunkter". Men dette gælder kun "beslutninger" om konstatering og standsning af overtrædelser (artikel 7), "foreløbige forholdsregler" (artikel 8) samt "bøder" (artikel 22) og "tvangsbøder" (artikel 23). Artikel 26, stk. 2, kan også kun vedrøre de nævnte artikler, skønt bestemmelsen er generelt formuleret: "De deltagende parters ret til forsvar er sikret fuldt ud i procedureforløbet".

2.12.2. ØSU påpeger, at dette princip - som egentlig sikrer ret til kontradiktion - er et generelt princip, som udtrykkeligt bør anerkendes som sådant i denne forordning.

2.12.3. Denne garanti bør også ydes i de nationale procedurer, som har forbindelse med procedurerne på EU-plan. F.eks. må virksomhederne i det mindste høres, inden en procedure indstilles eller overdrages til konkurrencemyndighederne i en anden medlemsstat, så de får mulighed for at tilkendegive deres egen holdning til den pågældende indstilling eller eventuelle overdragelse.

2.13. Decentralisering, sammenhæng mellem dommene og appelprocedurer

2.13.1. Appelmulighederne er et andet grundlæggende problem, fordi det i et decentralt system, som ikke har en central appelinstans, er vanskeligt at sikre ikke blot retten til forsvar, men også en sammenhængende og ensartet anvendelse af EU's konkurrenceregler i hele EU. Kommissionens beføjelser i forbindelse med det næresamarbejde med de nationale myndigheder og domstole er langt fra tilstrækkelige til at nå dette mål.

2.13.2. ØSU understregede i sin udtalelse fra 1999 om hvidbogen (punkt 2.3.5.11), at det instrument, som bedst kan forhindre modstridende beslutninger og vurderinger samt sikre systemets enhed, er en appelmekanisme, som også omfatter EU-planet. Disse mål kan ikke opfyldes med de beføjelser, der i dette forslag tillægges Kommissionen med hensyn til koordination (herunder beføjelsen til at afgive udtalelser) og styring eller indbringelse af præjudicielle spørgsmål for Domstolen.

2.13.3. ØSU er klar over, hvor komplekst og vanskeligt dette problem er, set i lyset af såvel EU-retten som de nationale lovgivninger, men mener, at det bør søges løst i en så vidtrækkende reform som denne vedrørende decentralisering af konkurrencereglernes anvendelse. Det er et spørgsmål om at skitsere en lovgivningsmæssig tidshorisont, som på mellemlang og lang sigt også bør omfatte yderligere ændringer af traktaten. I mellemtiden bør EU's lovgiver søge egnede løsninger, som er i samklang med reformens ånd og målsætning.

2.13.4. Naturligvis bør en eventuel appelmekanisme på EU-plan være passende afgrænset og principielt kun vedrøre afgørelser truffet af den øverste nationale instans. Appelinstansen bør være Domstolen eller Retten i Første Instans efter den nødvendige tilpasning af deres respektive kompetenceområder.

2.14. Domstolens nuværende præjudicielle kompetence er omfattende, men ikke tilstrækkelig. Med decentraliseringen vil mange afgørelser, som tidligere skulle appelleres ved Retten i Første Instans (hvis de var truffet af Kommissionen), kun kunne appelleres ved nationale instanser (idet de vil blive truffet af nationale instanser), og det er utænkeligt, at eventuelle problemer - også selv om de vedrører det materielle indhold - kan løses alene gennem præjudicielle afgørelser.

2.14.1. Artikel 32 - Prøvelse ved De Europæiske Fællesskabers Domstol - i denne nye forordning er en nøjagtig gengivelse af artikel 17 i forordning (EOF) nr. 17/62. Domstolen vil derfor fortsat kun have fuld prøvelsesret vedrørende "klager over beslutninger, hvorved Kommissionen fastsætter en bøde eller en tvangsbøde".

2.14.2. Problemet med etablering af en appelinstans på EU-plan er uomgængeligt, og man kommer heller ikke uden om problemet med den nødvendige tilpasning af EF-Domstolens kompetenceområde.

3. Konklusion

3.1. ØSU støtter helt og fuldt reformen af ordningen for anvendelse af konkurrencereglerne og hermed dette første lovgivningsinitiativ, hvori strukturen og vigtige mekanismer fastlægges, og det bifalder den klare og dristige formulering af bestemmelserne.

3.2. I betragtning af emnets kompleksitet og i ønsket om at kunne bidrage til Kommissionens prisværdige indsats, kunne ØSU dog ønske flere og mere præcise oplysninger i form af konkrete støtte- og ledsageforanstaltninger til forslaget, som nævnt i ØSU's udtalelse fra december 1999.

3.3. ØSU vil med stor interesse følge Kommissionens fremtidige arbejde, især de bebudede vigtige supplerende bestemmelser, og vil som hidtil samarbejde konstruktivt med Kommissionen.

Bruxelles, den 29. marts 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) KOM(1999) 101 endelig udg., EFT C 132 af 12.5.1999.

(2) EFT C 51 af 23.2.2000, s. 55.

(3) EFT C 51 af 23.2.2000, s. 55.

(4) CES 1510/96 af 19.12.1996, punkt 11, EFT C 75 af 10.3.1997, s. 22.