Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om dyresundhed /* COM/2013/0260 final - 2013/0136 (COD) */





BEGRUNDELSE 1. BEGRUNDELSE OG MÅL Dyresundheden har betydning for alle europæiske borgere. Dette skyldes de aspekter vedrørende folkesundhed, fødevaresikkerhed og fødevaresikring, der knytter sig til dyresundhed, men også de økonomiske omkostninger, udbrud af dyresygdomme kan være årsag til, og dyrevelfærdsovervejelserne, herunder konsekvenserne af sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger for dyrevelfærden. Samtidig afspejler dette forslag prioriteterne for intelligent lovgivning (smart regulering)[1], derved at den eksisterende lovramme forenkles, samtidig med at interesseparternes forventninger med hensyn til en mindskelse af de administrative byrder imødekommes. Endelig afspejler forslaget Kommissionens prioriteringer såsom målsætningen om intelligent vækst i Europa 2020-strategien[2], derved at sektoren hjælpes til at blive mere smidig ved hjælp af aktive forebyggende foranstaltninger og en mere fleksibel risikohåndtering. Problemanalyse Den nuværende EU-lovramme for dyresundhed omfatter næsten 50 grunddirektiver og ‑forordninger og omkring 400 afledte retsakter, hvoraf nogle blev vedtaget helt tilbage i 1964. Kommissionen iværksatte i 2004 en ekstern evaluering med det formål at foretage en grundig evaluering af resultaterne af EU's tiltag på dyresundhedsområdet, og denne udmøntedes i 2007 i en ny dyresundhedsstrategi. En række sammenfaldende omstændigheder gjorde det bydende nødvendigt at revurdere vores politik:  Hovedelementerne i den nuværende politik blev i det store og hele fastlagt i perioden 1988-1995, hvor vi stadig var et fællesskab bestående af 12 medlemsstater.  I dag gør nye udfordringer sig gældende. Vi ser sygdomme, der var ukendte for ti år siden, mens andre sygdomme såsom mund- og klovesyge, bluetongue og fugleinfluenza på det seneste har skabt nye udfordringer og mindet os om, at de fortsat udgør meget alvorlige risici.  Handelsvilkårene har også ændret sig radikalt, idet omsætningen af dyr og animalske produkter er steget voldsomt, såvel internt i EU som i samhandelen med tredjelande.  Der er sket en væsentlig udvikling inden for videnskaben, teknologien og de institutionelle rammer, vi agerer inden for. Der er identificeret en række problemer med hensyn til den gældende lovgivning. Nogle vedrører politikken generelt, nemlig: – den meget komplekse sammensætning af Fællesskabets nuværende dyresundhedspolitik – manglen på en overordnet strategi – utilstrækkelig fokus på sygdomsforebyggelse, med særlig vægt på behovet for et højere biosikringsniveau. Andre vedrørte specifikke problemer med anvendelsen af den eksisterende lovgivning, navnlig: – spørgsmål vedrørende samhandelen inden for Unionen med levende dyr. Såvel generelle som specifikke problemer afhjælpes med den foreslåede retsakt eller vil blive afhjulpet ved de delegerede retsakter og gennemførelsesretsakter, der vedtages i henhold til denne. Formål med forslaget Dyresundhedslovgivningen udgør den juridiske ramme for støtte til EU's dyresundhedsstrategi, som blev offentliggjort i 2007. De generelle mål som beskrevet i strategien er:  at sikre et højt folkesundheds- og fødevaresikkerhedsniveau ved at minimere de biologiske og kemiske risici for mennesker  at forbedre dyresundheden ved at forebygge/reducere forekomsten af dyresygdomme og derigennem støtte landbruget og økonomien i landdistrikterne  at fremme økonomisk vækst, samhørighed og konkurrenceevne ved at sikre frie varebevægelser og et passende omfang af flytninger af dyr  at fremme landbrugspraksis og dyrevelfærd, der forebygger dyresundhedsrelaterede farer og minimerer konsekvenserne for miljøet, til støtte for EU's strategi for en bæredygtig udvikling. De specifikke målsætninger med denne dyresundhedslovgivning er:  at indføre en fælles, forenklet, gennemsigtig og klar lovramme, som på systematisk vis definerer målene, anvendelsesområdet og principperne for regulering, baseret på god forvaltningspraksis, i overensstemmelse med internationale standarder (f.eks. OIE-standarder) og med fokus på langsigtede forebyggende foranstaltninger og samarbejde med alle relevante interesseparter  at indføre overordnede, generelle principper, der gør det muligt at fastlægge en forenklet lovramme, med henblik på at være parat til nye udfordringer, dvs. at muliggøre en hurtig indsats over for nyfremkomne sygdomme og samtidig sikre, at indsatsen er af samme kvalitet som med den nuværende lovgivning  at sikre sammenhæng mellem de horisontale principper for lovgivningen vedrørende dyresundhed, dyrevelfærd og fødevaresikkerhedspolitikker samt bredere EU-politikker vedrørende af klimaændringer, den fælles landbrugspolitik og bæredygtighed  at begrænse konsekvenserne af dyresygdomme for dyre- og folkesundheden, dyrevelfærden, økonomien og samfundet mest muligt ved at øge opmærksomheden om, beredskabet - herunder kriseberedskabet - over for og overvågningen af sygdomme i nationalt regi og på EU-plan  at sikre et velfungerende indre marked for dyr og animalske produkter, med et højt dyre- og folkesundhedsbeskyttelsesniveau og fremme af Europa 2020-målene. De praktiske målsætninger med denne dyresundhedslovgivning er:  at integrere den nye tilgang, som er baseret på forebyggelse og incitamenter, i kernepolitikken på dyresundhedsområdet  at sikre en klar og afbalanceret fordeling af roller og ansvarsområder mellem de kompetente myndigheder, EU-institutionerne, landbrugssektoren, dyreejerne og andre  at indføre sygdomskategorisering som grundlaget for EU's indsats  at tilvejebringe effektive mekanismer for en hurtig indsats over for sygdomsbegivenheder, herunder nye udfordringer såsom nyfremkomne sygdomme  at sikre et effektivt kriseberedskab og tidlig indsats over for dyresygdomme og zoonoser, herunder brug af vacciner, i det omfang det er relevant  at indføre forenklede procedurer, i den udstrækning de tekniske og andre betingelser giver mulighed herfor, under hensyntagen til de særlige forhold, der gør sig gældende for små landbrugere og mikrovirksomheder, og med mindskelse af unødvendige administrative byrder og omkostninger, i det omfang det er muligt  at sikre, at den nye lovramme giver den fornødne smidighed til gnidningsløst at gennemføre den relevante tilpasning til den fremtidige videnskabelige og teknologiske udvikling  at begrænse risikoen for forstyrrelser i handelen, ved at det tilstræbes at opnå en passende grad af overensstemmelse med de relevante internationale standarder, samtidig med at der sikres en målrettet, forpligtende indsats for at garantere høje dyresundhedsstandarder. 2. RETLIG BAGGRUND Retsgrundlag Artikel 43, 114 og 168 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) udgør retsgrundlaget for EU's lovgivningsmæssige foranstaltninger vedrørende dyresundhed, idet disse er en væsentlig del af EU's landbrugs-, folkesundheds-, forbrugerbeskyttelses- og handelspolitik samt politik for det indre marked. – Artikel 43 danner grundlag for EU's lovgivningsmæssige foranstaltninger vedrørende den fælles landbrugspolitik. Denne artikel blev også grundlaget for veterinærlovgivning, idet Fællesskabets dyresundhedspolitik ud fra et retligt perspektiv betragtes som værende en del af den fælles landbrugspolitik, således at de samme lovgivningsmæssige og administrative procedurer anvendes. – Artikel 114 udgør retsgrundlaget for det indre markeds oprettelse og funktion samt den indbyrdes tilnærmelse af de relevante love og administrative foranstaltninger. – Artikel 168 om sundhedsbeskyttelse omhandler beskyttelse af menneskers sundhed mod alle potentielle skadelige faktorer, herunder forhold, der vedrører dyresundhed. Veterinærforanstaltninger, som direkte har til formål at beskytte folkesundheden, blev også vedtaget efter den fælles beslutningsprocedure på grundlag af denne artikel. Overensstemmelse med andre EU-politikker Dette sæt dyresundhedsforskrifter hænger sammen med lovrammen for dyrevelfærd, fødevaresikkerhed, folkesundhed, dyrs ernæring, veterinærlægemidler, miljøbeskyttelse, offentlig kontrol, den fælles fiskeripolitik og den fælles landbrugspolitik. Sammenhæng med de øvrige forslag i pakken Forslaget er en del af en pakke, der omfatter fire revisioner vedrørende dyresundhed, plantesundhed, kvaliteten af planteformeringsmateriale og offentlig kontrol af planter, dyr, fødevarer og foder. Revisionen af forordningen om offentlig kontrol gør det muligt at sikre, at den offentlige kontrol anvendes mere konsekvent med henblik på beskyttelse af dyresundheden, ligesom der sikres en mere systematisk sammenhæng mellem nævnte forordning og dyresundhedslovgivningen. 3. NÆRHEDS- OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET Nærhedsprincippet God dyresundhed skaber ikke blot fordele for den enkelte borger, men er et offentligt gode med mere vidtrækkende samfundsmæssige fordele. Fordi mange dyresygdomme er overførbare, vil en fælles strategi - frem for række individuelle foranstaltninger - give de største fordele samlet set. Værdien af den harmoniserede EU-tilgang er bredt anerkendt og har bidraget til at mindske den administrative byrde for operatører, handlende, dyrlæger og veterinærrelaterede brancher. Den har spillet en central rolle i forbindelse oprettelsen af det indre marked, idet den har lettet samhandelen inden for EU med dyr og animalske produkter (kød, mælk osv.) via fastlæggelsen af harmoniserede dyresundhedsmæssige betingelser og har bidraget til at sikre en vellykket gennemførelse af den fælles landbrugspolitik. Fordelene ved harmoniserede regler om forebyggelse, anmeldelse, bekæmpelse og udryddelse af dyresygdomme på EU-plan har kunnet konstateres i forbindelse med den senere tids udbrud af dyresygdomme. Indsatsen over for disse kriser viste EU's evne til at reagere hurtigt, idet det lykkedes at begrænse spredningen af sygdommene og minimere konsekvenserne af dem. Dette kunne i høj grad tilskrives den harmoniserede sygdomsbekæmpelsesindsats, som omfattede økonomisk kompensation for bedrifters tab som følge af sygdomsudryddelsesforanstaltninger. Under hensyntagen til indre marked-dimensionen kan manglende bekæmpelse af en sygdom i én medlemsstat desuden have alvorlige konsekvenser for Unionens sundhedsstatus og influere negativt på dens eksportmuligheder. I lyset af disse forskellige elementer er en indsats på EU-plan berettiget, idet det står klart, at medlemsstaterne ikke på egen hånd kan opfylde dette mål på tilfredsstillende vis, og at EU mere effektivt ville sikre en konsekvent fremgangsmåde. Proportionalitetsprincippet Med dyresundhedslovgivningen fastlægges der en overordnet ramme for forebyggelse, bekæmpelse og udryddelse af dyresygdomme. Denne ramme bygger på resultatorienterede regler og målsætningen om at undgå overregulering og at give medlemsstaterne plads til selv at regulere eller fastsætte mere detaljeret lovgivning, i det omfang det er nødvendigt, således at man sikrer den fornødne fleksibilitet til at tilpasse reglerne til nationale, regionale eller lokale forhold. På den anden side må handelsregler nødvendigvis have en vis detaljeringsgrad og nøjagtighed, så man begrænser risikoen for, at operatører og kompetente myndigheder anlægger forskellig praksis for implementering af reglerne, at der efterfølgende finder konkurrenceforvridning sted, og at tilgangen til sygdomsbekæmpelse bliver mindre sammenhængende. Af samme grund sigter dyresundhedslovgivningen mod at sikre en afbalanceret indsats med foranstaltninger, der står i forhold til de opstillede mål og er nødvendige. 4. HØRINGER AF INTERESSEPARTER OG KONSEKVENSANALYSER Høringsproces Denne dyresundhedslovgivning er resultatet af en lang række analyser. Kommissionen iværksatte i 2004 en uafhængig evaluering for at få vurderet anvendelsen/resultaterne af Fællesskabets dyresundhedspolitik[3] i det foregående årti og dens sammenhæng med andre af EU's tiltag på andre politikområder. Formålet var at identificere elementer i Fællesskabets dyresundhedspolitik, som kunne forbedres yderligere, og at foreslå løsningsmodeller for gennemførelse af disse forbedringer. Evalueringen af Fællesskabets dyresundhedspolitik resulterede bl.a. i en anbefaling af, at der udvikledes én enkelt dyresundhedsstrategi med det formål at undgå en sammenstykket, krisemotiveret politik. EU's dyresundhedsstrategi for 2007-2013 - "Det er bedre at forebygge end at helbrede"[4] - var resultatet. Dyresundhedsstrategien omfatter vedtagelse af "en fælles lovramme [for dyresundhed] med mere fokus på incitamenter end på sanktioner, som er i tråd med EU's øvrige politikker og internationale standarder", og hvori "[f]ælles principper og krav i den nuværende lovgivning […] vil blive defineret og samlet". Europa-Parlamentet[5], Rådet[6] og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[7] hilste i deres reaktion på Kommissionens meddelelse om den nye strategi dette initiativ velkommen. Efterfølgende bekræftedes det i handlingsplanen for gennemførelse af EU-dyresundhedsstrategien[8], at: "[…]strategien har hovedsagelig til formål at udvikle EU-lovgivning om dyresundhed". Nøgleinteressenter, medlemsstaterne, kompetente myndigheder, internationale organisationer og handelspartnere har helt fra starten af processen været dybt involveret i og spillet en afgørende rolle i drøftelserne. Derudover er økonomiske og sociale interesseparter såsom europæiske sammenslutninger med interesse i dyresundhed og -velfærd og den interesserede offentlighed blevet hørt ved flere lejligheder i overensstemmelse med Kommissionens høringsnormer. 5. FORSLAGETS ELEMENTER Del I: Almindelige regler Med dyresundhedslovgivningen opstilles der overordnede principper for god dyresundhed i EU-lovgivningen, og dyresundhedsforanstaltningerne for landdyr og akvatiske dyr samles. Del I indeholder desuden regler om prioritering og listeopførelse af sygdomme, der kan formodes at ville have væsentlige virkninger. Dette vil for første gang gøre det muligt systematisk at prioritere EU's ressourcer på grundlag af videnskab og evidens. For første gang fastlægges ansvarsområderne eksplicit for alle de forskellige aktører, der spiller en central rolle i indsatsen for at beskytte dyresundheden, såsom operatører, dyrlæger og personer, der holder selskabsdyr. Først og fremmest pålægges operatører og dyrefagpersoner nu at tilegne sig en grundlæggende viden om dyresundhed og dermed beslægtede spørgsmål. Del II: Anmeldelse, overvågning, udryddelsesprogrammer og sygdomsfrihed I del II fastlægges forpligtelserne vedrørende anmeldelse og overvågning, herunder dyresundhedsbesøg. Det præciseres, hvilke roller operatørerne, de kompetente myndigheder og andre aktører skal spille i forbindelse med overvågning af den dyresundhedsmæssige situation i Unionen. Det nye system åbner mulighed for en bedre udnyttelse af synergierne mellem den overvågning, der varetages af de forskellige aktører på området, med henblik på at sikre en så effektiv, herunder omkostningseffektiv, anvendelse af overvågningsressourcerne som muligt. En anden vigtig ændring i denne sammenhæng er, at segmenter, som i dag kun er tilladt for foranstaltninger over for aviær influenza og inden for akvakultur, nu får bredere anvendelsesmuligheder. Derved indføres der større fleksibilitet for sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, idet der - med udgangspunkt i et risikobaseret perspektiv - åbnes mulighed for under visse omstændigheder at fortsætte flytninger og handel. Del III: Sygdomsberedskab og ‑bekæmpelse I del III pålægges medlemsstaterne at udarbejde beredskabsplaner for håndtering af visse sygdomme og at gennemføre øvelser med gennemførelse af disse planer. Der fastlægges nu eksplicit en sammenhængende lovramme for vaccination. Der fastsættes regler om anvendelse af antigen-, vaccine- og reagens-banker. Der fastsættes regler om bekæmpelsesforanstaltninger, som skal træffes i tilfælde af mistanke om eller bekræftede udbrud af visse sygdomme, uden at der ændres væsentligt ved det eksisterende system, som anses for at være velfungerende. Del IV: Krav vedrørende registrering, godkendelse, sporbarhed og flytning Del IV er opdelt i tre afsnit, med særskilte regler for henholdsvis landdyr, akvatiske dyr og andre dyr. Det er på grund af forskellene i produktionsmetoderne og epidemiologien for disse kategorier nødvendigt at behandle dem hver for sig. I de afsnit, der omhandler akvatiske dyr og landdyr, fastlægges der foranstaltninger, som gør det lettere at identificere og spore dyr og virksomheder. Sporbarheden for dyr er af afgørende betydning i forbindelse med et sygdomsudbrud, for at sygdommens epidemiologi kan forstås og bedre kan kontrolleres. I disse afsnit indføres ligeledes mulighed for, at flere dyr registreres og spores elektronisk, hvorved man fremmer enkelthed og bedre lovgivning og mindsker den administrative byrde ved hjælp af teknologi. Det tredje afsnit om andre dyr er udelukkende med for at tage højde for eventuelle senere bestemmelser i tilfælde af, at der opstår nye trusler i forhold til disse dyr. Del V: Indførsel til Unionen og eksport I del V fastsættes der standarder og krav til tredjelande, hvorfra der sendes dyr, reproduktionsmateriale, animalske produkter og andet materiale, der kan overføre dyresygdomme til Unionen, med henblik på at forhindre indslæbning af sygdomme. Der fastsættes desuden krav vedrørende eksport. Der opereres ikke med praktiske ændringer i forhold til den eksisterende lovgivning, som anses for at være effektiv. Del VI: Hasteforanstaltninger Hasteforanstaltninger er en afgørende del af håndtering af sygdomme. I del VI fastlægges de procedurer, der skal følges i en krisesituation, og som sikrer en hurtig og konsekvent EU-indsats. Bestemmelserne indebærer kun i meget begrænset omfang praktiske ændringer i forhold til den eksisterende lovgivning, som anses for at være effektiv. Del VII: Afsluttende bestemmelser og overgangsbestemmelser De afsluttende bestemmelser og overgangsbestemmelserne omfatter de nationale bestemmelser, betingelserne for vedtagelse af delegerede retsakter, ophævelse og andre nødvendige lovbestemmelser. 6. VIRKNINGER FOR BUDGETTET Dette forslag indebærer ikke udgifter, der ikke allerede fremgår af finansieringsoversigten vedrørende den fælles finansieringsramme for fødevarekæden, dyresundhed og dyrevelfærd og i tilknytning til plantesundhed og planteformeringsmateriale. 2013/0136 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om dyresundhed EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR - under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 43, stk. 2, artikel 114, stk. 3, og artikel 168, stk. 4, litra b), under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[9], under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget[10], efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1) Virkningerne af overførbare dyresygdomme og de foranstaltninger, der er nødvendige for at bekæmpe disse sygdomme, kan være ødelæggende for individuelle dyr, dyrebestande, personer, der holder dyr, og økonomien. (2) Som den senere tids erfaringer har vist, kan overførbare dyresygdomme også have væsentlig indvirkning på folkesundheden, som f.eks. i forbindelse med aviær influenza og salmonella. (3) Dertil kommer, at der kan konstateres negative synergistiske virkninger for så vidt angår biodiversitet, klimaændringer og andre miljøaspekter. Klimaændringer kan influere på fremkomsten af nye sygdomme, prævalensen af eksisterende sygdomme og den geografiske fordeling af sygdomsfremkaldende agens og vektorer, herunder dem, der angriber vildtlevende dyr. (4) Med henblik på at sikre høje standarder for dyre- og folkesundheden i Unionen, en rationel udvikling af landbrugs- og akvakultursektorerne og øget produktivitet bør der fastsættes dyresundhedsregler på EU-plan. Sådanne regler er nødvendige, bl.a. for at bidrage til det indre markeds gennemførelse og for at undgå spredning af infektionssygdomme. (5) Den nuværende EU-dyresundhedslovgivning består af en række indbyrdes relaterede og forbundne basisretsakter, som indeholder dyresundhedsregler, der gælder for handel inden for Unionen, indførsel til Unionen af dyr og produkter, sygdomsudryddelse, veterinærkontrol, anmeldelse af sygdomme og tilskud til foranstaltninger vedrørende forskellige dyrearter, men der findes ikke en overordnet lovramme med harmoniserede principper, der gælder for hele sektoren. (6) I dyresundhedsstrategien for Den Europæiske Union (2007-2013), som blev vedtaget af Kommissionen i dens meddelelse til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget af 19. september 2007[11], hedder det: "Det er bedre at forebygge end at helbrede". Strategien sigter mod at sætte større fokus på forebyggende foranstaltninger, sygdomsovervågning og ‑bekæmpelse og forskning, idet formålet er at reducere forekomsten af dyresygdomme og at begrænse virkningerne af ethvert udbrud mest muligt. Det foreslås, at der indføres en fælles, forenklet lovramme for dyresundhed, hvor det tilstræbes at sikre overensstemmelse med internationale standarder, samtidig med at der sikres en målrettet, forpligtende indsats for at garantere høje dyresundhedsstandarder. (7) Formålet med denne forordning er at gennemføre tilsagnene og visionerne i nævnte dyresundhedsstrategi, herunder "One Health"-princippet, samt at befæste de juridiske rammer for en fælles EU-dyresundhedspolitik med én enkelt, forenklet og fleksibel lovramme for dyresundhed. (8) Dyr kan blive ramt af en bred vifte af infektions- og ikke-infektionssygdomme. For mange sygdommes vedkommende gælder det, at de enten kan behandles, kun rammer et enkelt dyr eller ikke spredes til andre dyr eller til mennesker. På den anden side kan overførbare sygdomme have en bredere indvirkning på dyre- eller folkesundheden - med mærkbare virkninger for en hel bestand eller population. Dyresundhedsreglerne i denne forordning bør kun gælde for sidstnævnte sygdomme. (9) Ved fastsættelsen af disse dyresundhedsregler er det af afgørende betydning, at der tages hensyn til sammenhængen mellem dyresundhed og folkesundhed, miljøet, fødevare- og fodersikkerhed, dyrevelfærd og fødevaresikring samt økonomiske, sociale og kulturelle aspekter. (10) Ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence[12], godkendtes på vegne af det daværende Europæiske Fællesskab, for så vidt angår den del af de områder, der hører under Unionens kompetence, overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO) samt de aftaler, der er indeholdt i bilag 1, 2 og 3 til samme afgørelse, herunder aftalen om anvendelsen af sundheds- og plantesundhedsforanstaltninger (SPS-aftalen). SPS-aftalen regulerer anvendelsen af foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte menneskers, dyrs eller planters liv eller sundhed, således at de ikke bevirker en vilkårlig eller uberettiget forskelsbehandling af WTO-medlemmer. I det omfang der findes internationale standarder, skal foranstaltningerne baseres på disse. Medlemmerne har imidlertid ret til at fastsætte deres egne relevante standarder, forudsat at disse er baseret på videnskabelig evidens. (11) For så vidt angår dyresundhed henvises der i SPS-aftalen til standarderne fra Verdensorganisationen for Dyresundhed (OIE) vedrørende dyresundhedsmæssige betingelser for international handel. Med henblik på at begrænse risikoen for forstyrrelsen i handelen bør det med EU-foranstaltninger på dyresundhedsområdet tilstræbes at sikre den fornødne overensstemmelse med OIE-standarderne. (12) I særlige tilfælde, hvor en væsentlig risiko for dyre- eller folkesundheden gør sig gældende, men hvor det videnskabelige grundlag er usikkert, kan et medlem af SPS-aftalen i henhold til aftalens artikel 5, stk. 7, som er blevet fortolket for Unionen i Kommissionens meddelelse af 2. februar 2000 om forsigtighedsprincippet[13], vedtage midlertidige foranstaltninger på grundlag af de disponible relevante oplysninger. Det pågældende WTO-medlem skal i sådanne tilfælde søge at indhente de yderligere oplysninger, der er nødvendige, for at der kan foretages en mere objektiv risikovurdering og en vurdering af foranstaltningen i overensstemmelse hermed inden for en rimelig tidsfrist. (13) Risikovurderingen, som lægges til grund for foranstaltninger, der træffes i henhold til denne forordning, bør baseres på den tilgængelige videnskabelige dokumentation og bør være uafhængig, objektiv og gennemskuelig. Der bør tillige tages behørigt hensyn til udtalelser fra Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet, som er oprettet ved artikel 22, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 178/2002 af 28. januar 2002 om generelle principper og krav i fødevarelovgivningen, om oprettelse af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet og om procedurer vedrørende fødevaresikkerhed[14]. (14) Ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009 af 21. oktober 2009 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter og afledte produkter, som ikke er bestemt til konsum, og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1774/2002 (forordningen om animalske biprodukter)[15] er der fastsat både folke- og dyresundhedsregler for visse animalske biprodukter og afledte produkter med henblik på at forebygge og minimere risici for folke- og dyresundheden forårsaget af disse produkter og navnlig at beskytte fødevare- og foderkædens sikkerhed. For at undgå overlapninger mellem EU-forskrifter bør nærværende forordning derfor kun gælde for animalske biprodukter og afledte produkter, for hvilke der ikke er fastsat specifikke regler i forordning (EF) nr. 1069/2009, og kun i tilfælde, hvor der er tale om en dyresundhedsmæssig risiko. F.eks. indeholder forordning (EF) nr. 1069/2009 ikke regler for, hvordan animalske biprodukter og afledte produkter skal håndteres i forbindelse med sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, og disse spørgsmål er derfor på behørig vis omfattet af denne forordning. (15) Dertil kommer, at der allerede er fastsat særlige regler om overførbare dyresygdomme, herunder sygdomme, der kan overføres til mennesker (zoonoser), ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 999/2001 af 22. maj 2001 om fastsættelse af regler for forebyggelse af, kontrol med og udryddelse af visse transmissible spongiforme encephalopatier[16], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/99/EF af 17. november 2003 om overvågning af zoonoser og zoonotiske agenser, om ændring af Rådets beslutning 90/424/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 92/117/EØF[17] og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2160/2003 af 17. november 2003 om bekæmpelse af salmonella og andre bestemte fødevarebårne zoonotiske agenser[18] samt vedrørende overførbare sygdomme hos mennesker ved Europa-Parlamentets og Rådets beslutning nr. 2119/98/EF af 24. september 1998 om oprettelse af et net til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet[19]. Disse retsakter bør fortsat gælde efter vedtagelsen af nærværende forordning. For at undgå overlapninger mellem EU-forskrifter bør denne forordning i overensstemmelse hermed kun gælde for zoonoser, i den udstrækning der ikke allerede er fastsat særlige regler i ovennævnte EU-retsakter. (16) Sygdomme, der opstår i bestande af vildtlevende dyr, kan have en skadelig indvirkning på landbrugs- og akvakultursektorerne samt på folkesundheden, miljøet og biodiversiteten. Denne forordnings anvendelsesområde bør derfor i sådanne tilfælde omfatte vildtlevende dyr, både som potentielle ofre for disse sygdomme og som vektorer for dem. (17) Dyresygdomme overføres ikke kun via direkte kontakt mellem dyr eller mellem dyr og mennesker. De spredes også yderligere via vand- og luftsystemer og vektorer som f.eks. insekter eller via sæd, æg og embryoner, der anvendes til kunstig inseminering, ægdonation eller embryotransplantation. Sygdomsfremkaldende agens kan desuden findes i fødevarer og andre animalske produkter såsom læder, pelsværk, fjer, horn og ethvert andet materiale fra en dyrekrop. Sygdomsfremkaldende agens kan også spredes via en række andre objekter såsom transportkøretøjer, udstyr, foder og hø og halm. Effektive dyresundhedsregler må derfor nødvendigvis dække alle infektionsveje og materialer, ad hvilke infektioner sker. (18) Dyresygdomme kan have skadelige virkninger for udbredelsen af dyrearter i naturen og således påvirke biodiversiteten. Mikroorganismer, der forårsager dyresygdomme, kan derfor falde ind under definitionen af invasive ikke-hjemmehørende arter i FN's konvention om den biologiske mangfoldighed. Med de foranstaltninger, der fastsættes ved denne forordning, tages der også hensyn til biodiversiteten, og forordningen bør således dække dyrearter og sygdomsfremkaldende agens, herunder dem, der er defineret som invasive dyrearter, som spiller en rolle i forbindelse med overførsel af, eller rammes af, sygdomme omfattet af denne forordning. (19) Der er ved EU-lovgivning vedtaget inden denne forordning fastsat særskilte dyresundhedsregler for henholdsvis landdyr og akvatiske dyr. Ved Rådets direktiv 2006/88/EF af 24. oktober 2006 om dyresundhedsbestemmelser for akvakulturdyr og produkter deraf og om forebyggelse og bekæmpelse af visse sygdomme hos vanddyr[20] er der fastsat særlige regler for akvatiske dyr. I de fleste tilfælde er hovedprincipperne for god forvaltning på dyresundhedsområdet imidlertid relevante for begge grupper af dyrearter. I overensstemmelse hermed bør anvendelsesområdet for denne forordning omfatte både landdyr og akvatiske dyr, og de pågældende dyresundhedsregler bringes i det fornødne omfang i overensstemmelse med hinanden. For visse aspekters vedkommende, navnlig hvad angår registrering og godkendelse af virksomheder og sporbarhed for og flytning af dyr inden for Unionen, følger denne forordning dog den tilgang, der er valgt tidligere, og som har bestået i - på grundlag af forskellene mellem deres respektive miljøer - at fastlægge forskellige regelsæt for dyresundhed for henholdsvis landdyr og akvatiske dyr og følgelig også forskellige sundhedsbeskyttelseskrav. (20) Der er ved EU-lovgivning vedtaget inden denne forordning, navnlig Rådets direktiv 92/65/EØF af 13. juli 1992 om dyresundhedsmæssige betingelser for samhandel med og indførsel til Fællesskabet af dyr samt sæd, æg og embryoner, der for så vidt angår disse betingelser ikke er underlagt specifikke fællesskabsbetingelser som omhandlet i bilag A, del I, til direktiv 90/425/EØF[21], også fastsat grundlæggende dyresundhedsregler for andre dyrearter, som ikke er reguleret ved andre EU-retsakter, f.eks. krybdyr, padder, havpattedyr og andre arter, der ikke er vand- eller landdyr som defineret i denne forordning. Disse arter udgør normalt ikke en væsentlig sundhedsrisiko for mennesker eller andre dyr og er derfor kun omfattet af få - eller slet ingen - dyresundhedsregler. Med henblik på at undgå unødvendige administrative byrder og omkostninger bør denne forordning følge den tilgang, der er valgt tidligere, og således skabe en lovramme for mere detaljerede dyresundhedsregler om flytning af sådanne dyr og produkter deraf, som vil skulle fastsættes, i det omfang de relevante risici gør det nødvendigt. (21) Hold af selskabsdyr, herunder vandlevende pryddyr i private husstande og ikke-kommercielle prydakvarier, såvel indendørs som udendørs, er generelt forbundet med en lavere sundhedsrisiko end andre former for hold eller flytning af dyr i større omfang, som er almindelige inden for f.eks. landbrug. De almindelige krav vedrørende registrering, føring af fortegnelser og flytning inden for Unionen bør derfor ikke gælde for sådanne dyr, da det ville medføre unødvendige administrative byrder og omkostninger. Kravene vedrørende registrering og føring af fortegnelser bør således ikke gælde for personer, der holder selskabsdyr. Der bør også fastsættes særlige regler for ikke-kommerciel flytning af selskabsdyr inden for Unionen. (22) Visse definerede grupper af dyr, som er omfattet af særlige dyresundhedsregler i denne forordning, må nødvendigvis - på grund af deres brede afgrænsning - opføres som arter i et bilag. Dette er tilfældet for gruppen af hovbærende pattedyr, der klassificeres som hovdyr. Det vil muligvis blive nødvendigt at ændre denne liste på et senere tidspunkt som følge af ændringer i taksonomi, den videnskabelige udvikling eller videnskabeligt begrundede tekniske ajourføringer. Tilsvarende vil listen over arter af selskabsdyr muligvis skulle ændres i overensstemmelse med udviklingen i samfundet eller ændrede vaner med hensyn til hold af selskabsdyr, især hvis der overføres sygdomme med disse dyr. For at tage højde for sådanne forandringer bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår listerne over selskabsdyr og hovdyr i bilag I og II til denne forordning. (23) Ikke alle overførbare dyresygdomme kan eller bør forebygges og kontrolleres ved hjælp af lovgivningsmæssige foranstaltninger; det gælder f.eks., hvis en sygdom har spredt sig for meget, hvis der ikke er diagnosticeringsværktøjer til rådighed, eller hvis den private sektor selv kan træffe foranstaltninger til at bekæmpe sygdommen. Lovgivningsmæssige foranstaltninger til forebyggelse og bekæmpelse af overførbare dyresygdomme kan have store økonomiske konsekvenser for de berørte sektorer og gribe forstyrrende ind i handelen. Det er derfor afgørende, at sådanne foranstaltninger kun anvendes i det omfang, det er nødvendigt og rimeligt i forhold til målsætningerne, f.eks. når en sygdom udgør eller mistænkes for at udgøre en væsentlig risiko for dyre- eller folkesundheden. (24) Forebyggelses- og bekæmpelsesforanstaltninger bør endvidere være "skræddersyet" til de enkelte overførbare dyresygdomme, således at der tages hensyn til den pågældende sygdoms unikke epidemiologiske profil og dens konsekvenser. De forebyggelses- og bekæmpelsesregler, der gælder for hver enkelt sygdom, bør derfor være sygdomsspecifikke. (25) For overførbare dyresygdomme er en sygdomstilstand normalt forbundet med kliniske eller patologiske tegn på infektionen. Med henblik på anvendelsen af denne forordning, som har til formål at bekæmpe spredning af og udrydde visse overførbare dyresygdomme, bør definitionen af sygdom imidlertid være bredere, således at også andre bærere af det sygdomsfremkaldende agens er omfattet. (26) Visse overførbare dyresygdomme spredes ikke let til andre dyr eller til mennesker og er derfor ikke årsag til økonomiske tab eller skader på biodiversiteten i større omfang. De udgør således ikke en alvorlig trussel mod dyrs eller menneskers sundhed i Unionen og kan derfor, hvis det ønskes, gøres til genstand for nationale regler. (27) For så vidt angår overførbare dyresygdomme, der ikke er omfattet af foranstaltninger fastlagt på EU-plan, men som er af en vis økonomisk betydning for den private sektor på lokalt plan, bør sidstnævnte med bistand fra medlemsstaternes kompetente myndigheder træffe foranstaltninger til at forebygge eller bekæmpe sådanne sygdomme, f.eks. i form af selvreguleringsforanstaltninger eller via udvikling af kodekser for god praksis. (28) I modsætning til de overførbare dyresygdomme, der er beskrevet i betragtning 26 og 27, kan meget let overførbare dyresygdomme nemt spredes på tværs af grænserne, ligesom de, hvis der er tale om en zoonose, også kan have konsekvenser for folkesundheden og fødevaresikkerheden. Meget let overførbare dyresygdomme og zoonoser bør derfor være omfattet af denne forordning. (29) Under tiltag nr. 5 i Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet med titlen "Handlingsplan for den voksende trussel fra antimikrobiel resistens"[22] understreges denne forordnings forebyggende rolle og den deraf følgende forventede nedbringelse af brugen af antibiotika til dyr. Mikroorganismer bliver i stadig højere grad resistente over for antimikrobielle midler, som de tidligere var følsomme over for. Denne resistens vanskeliggør behandlingen af infektionssygdomme hos mennesker og dyr. Af samme grund bør mikroorganismer, der har udviklet resistens over for antimikrobielle midler, behandles, som om de var overførbare sygdomme, og dermed omfattes af denne forordnings anvendelsesområde. (30) Nye farer, der knytter sig til bestemte sygdomme eller arter, vil kunne blive aktuelle, især som følge af ændringer i miljøet, klimaet, zooteknik og landbrugstraditioner, men også som følge af ændrede samfundsmønstre. Den videnskabelige udvikling kan også give ny viden og øget bevidsthed om eksisterende sygdomme. Endvidere vil sygdomme og arter, der er af stor betydning i dag, kunne blive trængt til side i fremtiden. Anvendelsesområdet for denne forordning bør derfor være bredt, ligesom der med de regler, der fastsættes, bør fokuseres på sygdomme af særlig offentlig betydning. OIE har, med støtte fra Europa-Kommissionen, udviklet et system til prioritering og kategorisering af sygdomme, idet OIE har fremlagt en undersøgelse om listeopførelse og kategorisering af prioriterede dyresygdomme, herunder sygdomme, der kan overføres til mennesker ("Listing and Categorisation of Priority Animal Diseases, including those Transmissible to Humans"[23]), og et redskab til gennemførelse heraf. Der bør med denne forordning indføres en sådan fremgangsmåde i EU-lovgivningen. (31) Med henblik på at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning for så vidt angår overførbare dyresygdomme på EU-plan bør der fastlægges en harmoniseret liste over overførbare dyresygdomme ("listeopførte sygdomme"). Kommissionen bør derfor tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastlæggelse af en sådan liste. (32) Der vil i fremtiden kunne opstå nyfremkomne sygdomme, som potentielt kan være forbundet med alvorlige risici for folke- eller dyresundheden og have konsekvenser for sundheden, økonomien og miljøet. Det vil kunne være nødvendigt, efter at have vurderet sådanne sygdomme og efter, hvis det er relevant, at have gennemført midlertidige hasteforanstaltninger, hurtigt at gribe ind og tilføje sygdommene på listen over listeopførte sygdomme. Beføjelsen til at vedtage retsakter efter hasteproceduren bør delegeres til Kommissionen i sådanne behørigt begrundede tilfælde af risici for folke- eller dyresundheden. (33) Listeopførte sygdomme vil skulle håndteres på forskellig vis. Visse meget smitsomme sygdomme, som ikke forekommer i Unionen i dag, nødvendiggør strenge foranstaltninger til øjeblikkelig udryddelse af dem, så snart de konstateres. For andre sygdomme, som måske allerede forekommer i dele af Unionen, er der behov for obligatorisk eller frivillig udryddelse. Der bør for begge kategoriers vedkommende indføres restriktioner for flytning af dyr og produkter, f.eks. et forbud mod flytning til og fra angrebne områder, eller blot undersøgelse forud for afsendelse. I andre tilfælde vil det måske være tilstrækkeligt at overvåge sygdommens udbredelse, uden at der træffes yderligere foranstaltninger. Dette ville især være tilfældet for en nyfremkommen sygdom, for hvilken der kun foreligger begrænsede oplysninger. (34) Der bør fastsættes kriterier, der sikrer, at alle relevante aspekter tages i betragtning ved fastlæggelsen af, hvilke overførbare dyresygdomme der skal være listeopførte sygdomme i henhold til denne forordning, og for at beslutte, hvilke af sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesreglerne i denne forordning der skal anvendes for de forskellige listeopførte sygdomme, med henblik på at sikre sammenhæng og konsekvens. For at sikre, at der tages hensyn til tekniske og videnskabelige fremskridt og til udviklingen i de relevante internationale standarder, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår eventuelle ændringer af disse kriterier. (35) Denne forordnings regler om forebyggelse og bekæmpelse af en bestemt overførbar dyresygdom bør gælde for de dyrearter, der kan overføre den pågældende sygdom, enten fordi de er modtagelige for sygdommen, eller fordi de fungerer som vektor for den. Med henblik på at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning er det nødvendigt at fastlægge en harmoniseret liste over arter, der er omfattet af foranstaltningerne for de forskellige listeopførte sygdomme på EU-plan ("listeopførte arter"), og Kommissionen bør derfor tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastlæggelse af en sådan liste. (36) Hver enkelt listeopført sygdom bør, på grundlag af betydningen og omfanget af virkningerne af den pågældende listeopførte sygdom og dens fordeling, prævalens og incidens i Unionen samt tilgængeligheden af sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger for sygdommen, være omfattet af en særskilt kategori af specifikke sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesregler i henhold til denne forordning, som anvendes sammenhængende og konsekvent. (37) Med henblik på at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning for så vidt angår sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger for listeopførte sygdomme er det nødvendigt at fastlægge, hvordan de pågældende regler i denne forordning skal anvendes for listeopførte sygdomme på EU-plan. Kommissionen bør derfor tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastlæggelse af, hvilke listeopførte sygdomme der skal være omfattet af hvilke regler. (38) Operatører, dyrefagpersoner og personer, der holder selskabsdyr, er - fordi de arbejder med dyr - bedst placeret til at observere og sikre sundheden for de dyr og produkter, de er ansvarlige for. De bør derfor have det primære ansvar for gennemførelsen af foranstaltninger til forebyggelse og bekæmpelse af spredning af sygdomme blandt de dyr og produkter, de er ansvarlige for. (39) Biosikring er et af de vigtigste forebyggelsesredskaber, der er til rådighed for operatører og andre, der arbejder med dyr, til at forhindre indslæbning, udvikling og spredning af overførbare dyresygdomme til, fra og inden for en dyrebestand. Betydningen af biosikring anerkendes også i konsekvensanalysen vedrørende vedtagelse af EU's dyresundhedslovgivning, og de potentielle virkninger vurderes specifikt. For at sikre, at de biosikringsforanstaltninger, der anvendes af operatører, dyrefagpersoner og personer, der holder selskabsdyr, er tilstrækkeligt smidige, at de er tilpasset til produktionstypen og til de dyrearter eller ‑kategorier, der er berørt, og at de tager hensyn til de lokale forhold og den tekniske udvikling, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår supplerende og mere detaljerede biosikringskrav. (40) Biocidholdige produkter såsom desinfektionsmidler til veterinærhygiejne eller fødevare- og foderområder, insekticider, afskrækningsmidler og rodenticider spiller en vigtig rolle i biosikringsstrategier både på bedriftsniveau og i forbindelse med transport af dyr. Disse produkter bør derfor anses for at indgå som en del af biosikring. (41) Viden om dyresundhed, bl.a. om sygdomssymptomer, konsekvenserne af sygdomme og sygdomsforebyggelsesmidler, herunder biosikring, behandling og bekæmpelse, er en forudsætning for en effektiv forvaltning på dyresundhedsområdet og er afgørende nødvendig for at sikre, at dyresygdomme opdages tidligt. Operatører og andre dyrefagpersoner bør derfor tilegne sig den relevante viden på disse områder. Denne viden kan tilegnes på forskellige måder, f.eks. gennem formel uddannelse, men også inden for rammerne af landbrugssektorens bedriftsrådgivningsordning eller via uformelle uddannelsesinitiativer, som de nationale og europæiske landbrugsorganisationer og andre sammenslutninger kan være værdifulde bidragydere til. Disse alternative måder at opnå en sådan viden på bør også anerkendes ved denne forordning. (42) Dyrlæger og fagfolk med ekspertise i akvatiske dyrs sundhed spiller en afgørende rolle i alle aspekter af forvaltning på dyresundhedsområdet, og der bør fastsættes almindelige regler om deres roller og ansvarsområder ved denne forordning. (43) Dyrlæger har en uddannelse og faglige kvalifikationer, der sikrer, at de har tilegnet sig den viden, de færdigheder og de kompetencer, der er nødvendige for bl.a. at kunne diagnosticere sygdomme og behandle dyr Derudover findes der i nogle medlemsstater - af historiske årsager eller på grund af mangel på dyrlæger, der beskæftiger sig med sygdomme hos akvatiske dyr - specialiserede fagfolk med ekspertise i akvatiske dyrs sundhed ("aquatic animal health professionals"). Disse fagfolk er traditionelt ikke dyrlæger, men de beskæftiger sig med veterinærmedicin for akvatiske dyr. Denne forordning bør derfor respektere de relevante medlemsstaters beslutning om at operere med et system, hvor denne profession er anerkendt. I disse tilfælde bør fagfolk med ekspertise i akvatiske dyrs sundhed have de samme ansvarsområder og forpligtelser som dyrlæger for så vidt angår deres særlige arbejdsområde. Denne tilgang er i tråd med akvatiske dyrs sundhedskode fra OIE. (44) For at sikre, at dyrlæger og fagfolk med ekspertise i akvatiske dyrs sundhed, der gennemfører aktiviteter, som falder ind under denne forordnings anvendelsesområde, er velkvalificerede og modtager den relevante efteruddannelse, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår disse personers kvalifikationer og uddannelse. (45) Medlemsstaterne, og især de respektive kompetente myndigheder med ansvar for dyresundhed, er nogle af de vigtigste aktører i forbindelse med forebyggelse og bekæmpelse af overførbare dyresygdomme. Den kompetente myndighed for dyresundhed spiller, ved at udstede dyresundhedscertifikater, en vigtig rolle i forbindelse med overvågning, udryddelse og bekæmpelse af sygdomme, beredskabsplanlægning og foranstaltninger til at øge opmærksomheden om sygdomme og i forhold til at gøre flytning af dyr lettere og fremme den internationale handel. For at kunne varetage deres opgaver i henhold til denne forordning er medlemsstaterne afhængige af, at de har adgang til de nødvendige finansielle, infrastrukturelle og personalemæssige ressourcer overalt på deres område, herunder laboratoriekapacitet og videnskabelig og anden relevant knowhow. (46) Den kompetente myndighed vil på grund af begrænsede ressourcer ikke altid være i stand til at gennemføre alle de aktiviteter, som den betros ved denne forordning. Det er af samme grund nødvendigt at fastlægge et retsgrundlag for delegering af de relevante aktiviteter til dyrlæger. For at sikre, at de nødvendige betingelser for generel anvendelse af sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger i hele Unionen fastlægges, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår delegering af de relevante aktiviteter til dyrlæger samt passende efteruddannelse af disse. (47) En optimal forvaltning på dyresundhedsområdet kan kun opnås i samarbejde med personer, der holder dyr, operatører, andre interesseparter og handelspartnere. Med henblik på at sikre tilslutning fra disse aktører er det nødvendigt at tilrettelægge beslutningsprocedurerne og anvendelsen af foranstaltningerne i denne forordning på en klar og gennemsigtig måde. Den kompetente myndighed bør derfor træffe passende foranstaltninger til at holde offentligheden informeret, især når der er rimelig grund til at formode, at dyr eller produkter kan udgøre en risiko for dyrs eller menneskers sundhed, og når et tilfælde er af offentlig interesse. (48) Med henblik på at undgå udslip af sygdomsfremkaldende agens fra laboratorier, institutter og andre faciliteter, der håndterer sygdomsfremkaldende agens, er det af afgørende betydning, at de træffer passende foranstaltninger vedrørende biosikring, biosikkerhed og biologisk indeslutning. Der bør derfor ved denne forordning fastsættes regler om sikkerhedsforanstaltninger, som skal overholdes i forbindelse med håndtering eller transport af sådanne sygdomsfremkaldende agens, vacciner og andre biologiske produkter. Denne forpligtelse bør også gælde for alle juridiske eller fysiske personer, der er involveret i sådanne aktiviteter. For at sikre, at sikkerhedsstandarderne overholdes i forbindelse med håndtering af meget smitsomme biologiske agens, vacciner og andre biologiske produkter, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår sikkerhedsforanstaltninger i de pågældende laboratorier, institutter og faciliteter og i forbindelse med flytning af sygdomsfremkaldende agens. (49) Tidlig påvisning og en klar ansvarskæde med hensyn til anmeldelse af og rapportering om sygdomme er en forudsætning for effektiv sygdomsbekæmpelse. Med henblik på at sikre en effektiv og hurtig indsats bør enhver mistanke om eller bekræftelse af et udbrud af visse listeopførte sygdomme øjeblikkelig anmeldes til den kompetente myndighed. Disse anmeldelsesforpligtelser bør gælde for alle fysiske og juridiske personer, så det sikres, at ingen sygdomsudbrud forbliver ubemærkede. (50) Dyrlægerne er nøgleaktører i forbindelse med efterforskning af sygdomme, ligesom de er et vigtigt forbindelsesled mellem operatørerne og den kompetente myndighed. De bør derfor underrettes af operatøren i tilfælde af abnorm dødelighed, andre alvorlige sygdomsproblemer eller markante fald i produktionen af ukendte årsager. (51) For at sikre en effektiv anmeldelsesprocedure og for at få præciseret forskellige omstændigheder i forbindelse med abnorm dødelighed og andre alvorlige sygdomstegn bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår kriterierne for, hvornår omstændighederne for anmeldelse gør sig gældende, samt regler om yderligere undersøgelser, i det omfang det er relevant. (52) For visse listeopførte sygdommes vedkommende er det afgørende, at Kommissionen og de øvrige medlemsstater øjeblikkelig underrettes om sygdommen. Sådanne EU-anmeldelser vil gøre det muligt for nabomedlemsstater eller andre angrebne medlemsstater at træffe de forholdsregler, der måtte være nødvendige. For at sikre ensartede betingelser for anvendelsen af sådanne EU-anmeldelser bør Kommissionen tillægges de relevante gennemførelsesbeføjelser. (53) For visse andre sygdommes vedkommende er øjeblikkelig anmeldelse og indsats ikke nødvendig. I disse tilfælde er indsamling af oplysninger og rapportering om forekomsten af de pågældende sygdomme af afgørende betydning for at kunne holde sygdomssituationen under kontrol og om nødvendigt træffe sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger. Dette rapporteringskrav kan også gælde for sygdomme, der er anmeldelsespligtige i Unionen, men da i tilfælde, hvor der er behov for yderligere oplysninger for at kunne gennemføre effektive sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger. For at sikre, at de oplysninger og data, der er nødvendige for at forhindre spredning af eller bekæmpe de enkelte sygdomme, er korrekte og indsamles i rette tid, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår de oplysninger, der skal indberettes. (54) Et af hovedformålene med anmeldelse af og rapportering om sygdomme er at tilvejebringe pålidelige, gennemskuelige og tilgængelige epidemiologiske data. Der bør indføres et IT-informationssystem på EU-plan til effektiv indsamling og forvaltning af overvågningsdata vedrørende listeopførte sygdomme og, i det omfang det er relevant, nyfremkomne sygdomme eller patogener, der er resistente over for antimikrobielle midler. Dette system bør fremme optimal datatilgængelighed, lette udvekslingen af data og mindske den administrative byrde for medlemsstaternes kompetente myndigheder, ved at anmeldelse af og rapportering om sygdomme inden for Unionen og på internationalt plan samles i én og samme proces (dvs. OIE's WAHIS/WAHID-database). Der bør også sikres overensstemmelse med udvekslingen af oplysninger i henhold til direktiv 2003/99/EF[24]. (55) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af reglerne om anmeldelse af og rapportering om sygdomme i EU-regi bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår opstilling af en liste over de sygdomme, der er omfattet af denne forordnings regler om EU-anmeldelser og ‑rapportering, samt fastlæggelse af de nødvendige procedurer, formater, data og regler for udveksling af oplysninger i forbindelse med anmeldelse af og rapportering om sygdomme. (56) Overvågning er et centralt element i sygdomsbekæmpelsespolitikken. Den bør sikre, at overførbare dyresygdomme opdages hurtigt og anmeldes effektivt, således at sektoren og den kompetente myndighed, i det omfang det er praktisk muligt, i god tid kan træffe sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger, og sygdomme kan udryddes. Overvågningen bør tillige give information om de enkelte medlemsstaters og Unionens dyresundhedsstatus, således at sygdomsfrihed kan dokumenteres, og samhandelen med tredjelande fremmes. (57) Operatører fører løbende tilsyn med deres dyr og er bedst placeret til at opdage abnorm dødelighed eller andre alvorlige sygdomssymptomer. Operatørerne er derfor grundstenen i enhver overvågning og af afgørende betydning for den overvågning, der varetages af den kompetente myndighed. (58) Med henblik på at sikre et tæt samarbejde og udveksling af oplysninger mellem operatører og dyrlæger eller fagfolk med ekspertise i akvatiske dyrs sundhed og som supplement til den overvågning, der varetages af operatørerne, bør der, i overensstemmelse med produktionstype og andre relevante faktorer, aflægges dyresundhedsbesøg på virksomhederne. For at sikre, at overvågningsniveauet står i forhold til de relevante risici på forskellige typer virksomheder, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår kriterierne for og indholdet af sådanne dyresundhedsbesøg på forskellige typer af virksomheder. (59) Det er af afgørende betydning, at den kompetente myndighed opererer med et system til overvågning af de listeopførte sygdomme, der skal overvåges. Dette bør også gælde for nyfremkomne sygdomme, for hvilke de potentielle sundhedsrisici bør vurderes, idet der indsamles epidemiologiske data til brug for denne vurdering. Med henblik på at sikre den bedst mulige udnyttelse af ressourcerne bør de relevante oplysninger indsamles, deles og anvendes så effektivt som muligt. (60) Overvågningsmetoderne, ‑hyppigheden og –intensiteten bør tilpasses til den enkelte sygdom og tage hensyn til det specifikke formål med overvågningen, dyresundhedsstatussen i den pågældende region og eventuel anden overvågning, der foretages af operatører. (61) Det vil i visse tilfælde, afhængigt af sygdommens epidemiologiske profil og relevante risikofaktorer, kunne være nødvendigt at indføre et struktureret overvågningsprogram. I sådanne tilfælde bør medlemsstaterne udvikle epidemiologisk baserede overvågningsprogrammer. Beføjelsen til at vedtage retsakter bør delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår tilrettelæggelsen af overvågningen, kriterierne for officiel bekræftelse af udbrud og definitionerne af tilfælde af de pågældende sygdomme samt krav til overvågningsprogrammerne for så vidt angår indholdet af dem, oplysninger, der skal inkluderes, og anvendelsestidsrum. (62) Med henblik på at fremme koordineringen mellem medlemsstaterne og sikre, at overvågningsprogrammerne er i overensstemmelse med Unionens mål, bør de forelægges for Kommissionen og de øvrige medlemsstater til orientering. Medlemsstaten, der gennemfører overvågningsprogrammet, bør desuden regelmæssigt rapportere til Kommissionen om resultaterne af overvågningsprogrammet. For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af overvågningsprogrammer bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår opstilling af en liste over sygdomme, der skal være omfattet af overvågningsprogrammer, og fastlæggelse af harmoniserede procedurer, formater, data og regler for udveksling af oplysninger. (63) Medlemsstater, der ikke er frie eller ikke vides at være frie for listeopførte sygdomme, som er omfattet af bestemmelser om udryddelsesforanstaltninger i denne forordning, bør skulle udarbejde obligatoriske udryddelsesprogrammer til udryddelse af de pågældende sygdomme, hvis udryddelse er obligatorisk i Unionen, eller have mulighed for at udarbejde frivillige udryddelsesprogrammer til udryddelse af de pågældende sygdomme, hvis udryddelse ønskes, men ikke er obligatorisk, i Unionen. Med henblik på at sikre ensartede betingelser for generel anvendelse i hele Unionen er det nødvendigt at fastsætte harmoniserede krav vedrørende sådanne obligatoriske eller frivillige udryddelsesprogrammer. For at sikre en effektiv udryddelse af sygdomme bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår målene for sygdomsbekæmpelsesstrategier, sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger under de obligatoriske eller frivillige udryddelsesprogrammer og krav til disse programmer. (64) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af programmer for udryddelse af sygdomme bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastlæggelse af procedurerne for forelæggelse af sådanne programmer, resultatindikatorer og rapportering. (65) Medlemsstaterne bør desuden have mulighed for at erklære hele deres område eller zoner eller segmenter deri frit/frie for en eller flere listeopførte sygdomme, der er omfattet af regler om obligatoriske eller frivillige udryddelsesprogrammer, for at beskytte sig mod indslæbning af sådanne listeopførte sygdomme fra andre dele af Unionen eller fra tredjelande eller territorier. Der bør til det formål indføres en klar, harmoniseret procedure, herunder de nødvendige kriterier for status som sygdomsfri. For at sikre ensartede betingelser for anerkendelse af status som sygdomsfri i Unionen må en sådan status som sygdomsfri nødvendigvis skulle godkendes officielt, og Kommissionen bør derfor tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår godkendelse af denne status. (66) OIE har indført konceptet med afgrænsning af segmenter inden for rammerne af de zoosanitære kodekser vedrørende landdyr og akvatiske dyr (OIE-kodekserne). I EU-lovgivning vedtaget inden denne forordning anerkendes dette koncept kun for visse bestemte, i specifik EU-lovgivning angivne, dyrearter og –sygdomme, nemlig for aviær influenza og sygdomme hos akvatiske dyr. Der bør med denne forordning åbnes mulighed for at anvende segmentsystemet for andre dyrearter og sygdomme. For at få fastlagt de nærmere betingelser for anerkendelse af, regler om godkendelse af og krav til segmenter bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. (67) Medlemsstaterne bør offentliggøre deres sygdomsfrie område eller sygdomsfrie zoner og segmenter deri, således at handelspartnere holdes orienteret, og samhandelen fremmes. (68) Med henblik på at få fastsat nærmere betingelser for anerkendelse af status som sygdomsfri bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår kriterierne for opnåelse af denne status, den dokumentation, der er påkrævet til godtgørelse af sygdomsfrihed, særlige sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger, restriktioner, oplysninger, der skal fremlægges, undtagelser og betingelser for opretholdelse, suspension, ophævelse eller generhvervelse af status som sygdomsfri. (69) For at sikre ensartede betingelser for anvendelsen af procedurer for opnåelse af status som sygdomsfri bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår opstilling af en liste over listeopførte sygdomme, der kan gøres til genstand for afgrænsning af segmenter, og fastlæggelse af nærmere regler om de formater, der skal anvendes ved indgivelse af ansøgninger og udveksling af oplysninger. (70) Tilstedeværelsen af en fuldstændigt ikke-immun bestand af dyr, der er modtagelig for visse listeopførte sygdomme, nødvendiggør konstant opmærksomhed om sygdommene og et permanent sygdomsberedskab. Beredskabsplaner har tidligere vist sig at være af afgørende betydning for en vellykket bekæmpelse af krisesituationer i relation til sygdomme. For at sikre dette effektive redskab til bekæmpelse af krisesituationer i relation til sygdomme bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår mere detaljerede krav og betingelser for beredskabsplaner. (71) Tidligere dyresundhedskriser har vist fordelene ved at operere med specifikke, detaljerede og hurtige forvaltningsprocedurer til håndtering af krisesituationer i relation til sygdomme. De pågældende organisatoriske procedurer bør sikre en hurtig og effektiv indsats og en bedre koordinering af indsatsen fra alle de involverede parter, navnlig de kompetente myndigheder og interesseparterne. (72) Med henblik på at sikre, at beredskabsplanerne er anvendelige i praksis i rigtige krisesituationer, er det afgørende nødvendigt at afprøve systemerne og sikre, at de fungerer. Til dette formål bør medlemsstaternes kompetente myndigheder, i det omfang det er praktisk muligt og relevant, gennemføre simuleringsøvelser i samarbejde med de kompetente myndigheder i nabomedlemsstater og tilgrænsende tredjelande og territorier. (73) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af beredskabsplaner og simuleringsøvelser bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af regler for gennemførelsen af disse planer og øvelser i praksis. (74) Veterinærlægemidler såsom vacciner, hyperimmun-sera og antimikrobielle midler spiller en vigtig rolle i forbindelse med forebyggelse og bekæmpelse af overførbare dyresygdomme. I konsekvensanalysen vedrørende vedtagelse af EU's dyresundhedslovgivning fremhæves især betydningen af vacciner som et redskab til forebyggelse, bekæmpelse og udryddelse af dyresygdomme. (75) For visse overførbare dyresygdommes vedkommende er det imidlertid nødvendigt, at bekæmpelsesstrategierne omfatter forbud mod eller restriktioner for anvendelse af visse veterinærlægemidler, idet brug af disse ville mindske effektiviteten af strategierne. F.eks. kan hyperimmun-sera eller antimikrobielle midler sløre de kliniske sygdomstegn, umuliggøre påvisning af et sygdomsfremkaldende agens eller vanskeliggøre hurtig differentialdiagnosticering og derved bringe en korrekt påvisning af sygdommen i fare. (76) Disse bekæmpelsesstrategier kan dog variere betydeligt, alt efter hvilken listeopført sygdom der er tale om. Der bør derfor ved denne forordning fastsættes regler for brug af veterinærlægemidler til forebyggelse og bekæmpelse af listeopførte sygdomme samt harmoniserede kriterier, som skal tages i betragtning, når der tages stilling til, hvorvidt og hvordan vacciner, hyperimmun-sera og antimikrobielle midler skal anvendes. For at sikre en smidig tilgang og for at tage højde for de forskellige listeopførte sygdommes individuelle karakteristika og adgangen til effektive behandlinger bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår restriktioner for, forbud mod eller pligt til anvendelse af bestemte veterinærlægemidler som led i bekæmpelse af visse listeopførte sygdomme. I hastetilfælde bør det, med henblik på at håndtere nye risici med potentielle ødelæggende konsekvenser for dyre- eller folkesundheden, økonomien, samfundet eller miljøet, være muligt at vedtage de relevante foranstaltninger efter hasteproceduren. (77) På grundlag af konklusionerne i ekspertudtalelsen om vaccine- og/eller diagnostikbanker for alvorlige dyresygdomme[25] bør Unionen og medlemsstaterne desuden kunne oprette beredskabslagre af antigener, vacciner og diagnostiske reagenser for listeopførte sygdomme, der udgør en alvorlig trussel mod dyrs eller menneskers sundhed. Oprettelse af en EU-antigen-, vaccine- og diagnostisk reagens-bank ville fremme Unionens dyresundhedsmæssige målsætninger ved at muliggøre en hurtig og effektiv indsats, når der er behov for dens ressourcer, ligesom der sikres en effektiv udnyttelse af begrænsede ressourcer. (78) For at sikre en sådan hurtig og effektiv indsats bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår oprettelse og forvaltning af sådanne banker samt sikkerhedsstandarder og krav vedrørende driften af dem. Denne forordning bør dog ikke indeholde regler om finansieringen af de relevante sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger som f.eks. vaccination. (79) Der bør fastsættes kriterier for prioriteret adgang til ressourcerne i EU-antigen-, vaccine- og diagnostisk reagens-bankerne med henblik på at sikre en effektiv fordeling af disse ressourcer i krisesituationer. (80) Af hensyn til sikkerheden i forhold til bioterrorisme og agroterrorisme bør visse detaljer om EU-antigen-, vaccine- og diagnostisk reagens-bankerne behandles som klassificerede oplysninger og forbydes offentliggjort. (81) For at sikre ensartede betingelser for forvaltningen af EU-antigen-, vaccine- og diagnostisk reagens-bankerne bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af nærmere regler for, hvilke biologiske produkter der skal indgå i disse banker, og hvilke sygdomme de skal dække, nærmere regler om forsyning, mængder, opbevaring og udlevering, proceduremæssige og tekniske krav til vacciner, antigener og diagnostiske reagenser samt hyppigheden og indholdet af informationsmeddelelser til Kommissionen. (82) I tilfælde af et udbrud af en listeopført sygdom, der anses for at udgøre en høj risiko for dyre- eller folkesundheden i Unionen, er det nødvendigt at træffe øjeblikkelige sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger til udryddelse af den pågældende listeopførte sygdom for at beskytte dyre- og folkesundheden og de relevante sektorer. (83) Operatører, dyrefagpersoner og personer, der holder selskabsdyr, bør være hovedansvarlige for at bekæmpe og forhindre spredning af overførbare dyresygdomme. De bør øjeblikkelig træffe foranstaltninger i tilfælde af mistanke om eller bekræftelse af meget smitsomme sygdomme. (84) Den kompetente myndighed bør være ansvarlig for at iværksætte de første afdækkende undersøgelser til bekræftelse eller udelukkelse af et udbrud af en meget smitsom listeopført sygdom, der anses for at udgøre en høj risiko for dyre- eller folkesundheden i Unionen. (85) Den kompetente myndighed bør indføre foreløbige sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger med henblik på at forhindre spredning af den listeopførte sygdom og iværksætte en epidemiologisk undersøgelse. (86) Så snart en listeopført sygdom er blevet bekræftet, bør den kompetente myndighed træffe de nødvendige sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, herunder om nødvendigt oprettelse af spærrezoner, for at udrydde og forhindre yderligere spredning af den pågældende sygdom. (87) Forekomst af en listeopført sygdom hos vildtlevende dyr kan indebære en risiko for folkesundheden og for opdrættede dyrs sundhed. Der bør derfor fastsættes særlige regler om gennemførelse af sygdomsbekæmpelses- og udryddelsesforanstaltninger hos vildtlevende dyr, når det er nødvendigt. (88) Hvis der er tale om listeopførte sygdomme, der ikke er meget smitsomme, og som det er obligatorisk at udrydde, bør sygdomsbekæmpelsesforanstaltningerne gennemføres for at forhindre, at de pågældende listeopførte sygdomme spredes, især til ikke-angrebne områder. De pågældende foranstaltninger vil dog kunne være mere begrænsede end eller på anden måde adskille sig fra de foranstaltninger, der skal træffes mod de farligste listeopførte sygdomme. Ved denne forordning bør der derfor fastsættes særlige regler for disse sygdomme. Medlemsstater, der har indført et frivilligt udryddelsesprogram, bør også gennemføre sådanne sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger. Sygdomsbekæmpelsesforanstaltningernes omfang og intensitet bør dog stå i rimeligt forhold til målene og tage hensyn til den pågældende listeopførte sygdoms karakteristika, fordeling og betydning for den pågældende medlemsstat og Unionen som helhed. (89) For at sikre, at operatører, personer, der holder selskabsdyr, og de kompetente myndigheder anvender de sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, der fastlægges ved denne forordning, på effektiv vis, og under hensyntagen til de særlige karakteristika ved sygdomsbekæmpelsesforanstaltningerne for de enkelte listeopførte sygdomme samt de relevante risikofaktorer bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår de nærmere sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger i tilfælde af mistanke om eller bekræftelse af en listeopført sygdom på virksomheder og andre steder samt i spærrezoner. (90) Med henblik på at gøre det muligt for Kommissionen at træffe særlige sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger på midlertidig basis i tilfælde, hvor de ved denne forordning fastlagte sygdomsbekæmpelseskontrolforanstaltninger ikke er tilstrækkelige eller egnede til at håndtere den pågældende risiko, bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastlæggelse af særlige sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, der finder anvendelse i et begrænset tidsrum. (91) Det er nødvendigt at registrere visse transportører og virksomheder, der holder landdyr, håndterer reproduktionsmateriale eller transporterer sådanne dyr/sådant materiale, for at de kompetente myndigheder kan foretage en passende overvågning og forebygge, bekæmpe og udrydde overførbare dyresygdomme. (92) Hvis en bestemt type virksomhed, der holder landdyr eller håndterer eller opbevarer reproduktionsmateriale, udgør en særlig dyresundhedsmæssig risiko, bør den skulle godkendes af den kompetente myndighed. (93) Med henblik på at undgå unødvendige administrative byrder og omkostninger, navnlig for små og mellemstore virksomheder (SMV'er), bør medlemsstaterne sikres den fornødne fleksibilitet til at tilpasse deres ordninger for registrering og godkendelse til de lokale og regionale forhold og produktionsmønstre. (94) For at mindske de administrative byrder bør registrering og godkendelse så vidt muligt integreres i et registrerings- eller godkendelsessystem, som medlemsstaterne allerede har indført i andet øjemed. (95) Operatørerne har førstehåndskendskab til de dyr, de er ansvarlige for. De bør derfor føre ajourførte fortegnelser over oplysninger, der er relevante for en vurdering af dyresundhedsstatussen, for sporbarheden og for en epidemiologisk undersøgelse i tilfælde af forekomst af en listeopført sygdom. Disse fortegnelser bør være lettilgængelige for den kompetente myndighed. (96) Med henblik på at sikre, at der er offentlig adgang til ajourførte oplysninger om de registrerede virksomheder og transportører og godkendte virksomheder, bør den kompetente myndighed oprette og føre et register over sådanne virksomheder og transportører. Beføjelsen til at vedtage retsakter bør delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår de oplysninger, der skal indgå i registret over virksomheder og transportører, samt kravene vedrørende føring af fortegnelser med hensyn til de oplysninger, der skal registreres i fortegnelserne, undtagelser fra kravene vedrørende føring af fortegnelser og specifikke supplerende krav vedrørende reproduktionsmateriale. (97) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af kravene i denne forordning vedrørende registrering og godkendelse af virksomheder samt føring af fortegnelser og registre bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af regler vedrørende oplysningsforpligtelser, undtagelser og andre regler samt formater og praktiske specifikationer for registrene og fortegnelserne. (98) Muligheden for effektiv sporing er et centralt element i sygdomsbekæmpelsespolitik. Der bør opereres med identifikations- og registreringskrav, der er specifikke for de forskellige arter af opdrættede landdyr og reproduktionsmateriale, med henblik på at fremme en effektiv anvendelse af denne forordnings regler om forebyggelse og bekæmpelse af sygdomme. Derudover er det vigtigt at fastsætte regler, der giver mulighed for at indføre en ordning for identifikation og registrering af arter, der i dag ikke er omfattet af sådanne ordninger, eller når ændrede omstændigheder og risici tilsiger det. (99) For at sikre et velfungerende identifikations- og registreringssystem og for at sikre sporbarheden bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt forpligtelserne vedrørende databaser, udpegelse af den kompetente myndighed, detaljerede identifikations- og registreringskrav for forskellige dyrearter og dokumenter. (100) Det bør sikres, at de administrative byrder og omkostninger begrænses og systemet er smidigt i situationer, hvor sporbarhedskravene kan opfyldes på andre måder end med de metoder, der fastlægges ved denne forordning. Beføjelsen til at vedtage retsakter bør derfor delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår undtagelser fra identifikations- og registreringskravene. (101) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af identifikations- og registreringssystemet og sporbarhed bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af regler vedrørende de tekniske specifikationer for databaser, identifikationsmidler, dokumenter og formater, tidsfrister og kriterier for undtagelser fra sådanne systemer. (102) Et vigtigt redskab til at forebygge indslæbning og spredning af en overførbar dyresygdom er at fastsætte restriktioner for flytning af dyr og produkter, der kan overføre den pågældende sygdom. Begrænsning af flytninger af dyr og produkter kan imidlertid have alvorlige økonomiske konsekvenser og gribe forstyrrende ind i det indre markeds funktion. De pågældende restriktioner bør derfor kun anvendes, i det omfang det er nødvendigt og rimeligt i forhold til de relevante risici. Denne tilgang er i tråd med principperne i SPS-aftalen og OIE's internationale standarder. (103) De almindelige krav i denne forordning, herunder forbuddet mod flytning af dyr fra en virksomhed med en abnorm dødelighed eller andre sygdomssymptomer med ukendte årsager eller kravene vedrørende sygdomsforebyggelse i forbindelse med transport, bør gælde for alle flytninger af dyr. (104) Med de nuværende juridiske rammer i EU-lovgivningen for flytning af landdyr gælder de fastsatte harmoniserede regler hovedsagelig flytning af landdyr og produkter mellem medlemsstaterne, mens det overlades til medlemsstaterne at fastsætte de nødvendige krav vedrørende flytning inden for deres respektive områder. Konsekvensanalysen vedrørende EU's dyresundhedslovgivning omfattede en tilbundsgående sammenligning af den nuværende situation med en løsningsmodel, ifølge hvilken reglerne for flytning inden for de enkelte medlemsstater også ville blive harmoniseret på EU-plan. Det er blevet konkluderet, at den nuværende tilgang bør fastholdes, da en fuldstændig harmonisering af alle flytninger ville være meget kompleks, og fordi fordelene i form af lettelse af flytninger medlemsstaterne imellem ikke opvejer den negative indvirkning på mulighederne for at bekæmpe sygdomme, som et sådant tiltag ville kunne have. (105) Der gælder en række grundlæggende dyresundhedsmæssige krav for dyr, der flyttes mellem medlemsstaterne. Først og fremmest må dyr ikke flyttes fra virksomheder med en abnorm dødelighed eller sygdomstegn med ukendte årsager. Dødelighed - selv abnorm dødelighed - der kan sættes i forbindelse med videnskabelige procedurer, som er tilladt i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/63/EU af 22. september 2010 om beskyttelse af dyr, der anvendes til videnskabelige formål[26], og ikke kan tilskrives infektion med listeopførte sygdomme, bør dog ikke være grund til at forhindre flytning af dyr i videnskabeligt øjemed. (106) Denne forordning bør imidlertid sikre den fornødne fleksibilitet til at lette flytning af arter og kategorier af landdyr, der udgør en lav risiko for spredning af listeopførte sygdomme mellem medlemsstaterne. Der bør desuden være yderligere muligheder for undtagelser i tilfælde, hvor medlemsstater eller operatører allerede har indført effektive alternative risikobegrænsende foranstaltninger og f.eks. opererer med høje biosikringsniveauer og effektive overvågningssystemer. (107) Hovdyr og fjerkræ er grupper af dyrearter af stor økonomisk betydning og er omfattet af særlige krav vedrørende flytning i henhold til EU-lovgivning vedtaget inden denne forordning, nemlig Rådets direktiv 64/432/EØF af 26. juni 1964 om veterinærpolitimæssige problemer ved handel inden for Fællesskabet med kvæg og svin[27], Rådets direktiv 91/68/EØF af 28. januar 1991 om dyresundhedsmæssige betingelser for samhandelen med får og geder inden for Fællesskabet[28], Rådets direktiv 2009/156/EF af 30. november 2009 om dyresundhedsmæssige betingelser for enhovede dyrs bevægelser og indførsel af enhovede dyr fra tredjelande[29], Rådets direktiv 2009/158/EF af 30. november 2009 om dyresundhedsmæssige betingelser for samhandelen inden for Fællesskabet med fjerkræ og rugeæg samt for indførsel heraf fra tredjelande[30] og til dels Rådets direktiv 92/65/EØF af 13. juli 1992 om dyresundhedsmæssige betingelser for samhandel med og indførsel til Fællesskabet af dyr samt sæd, æg og embryoner, der for så vidt angår disse betingelser ikke er underlagt specifikke fællesskabsbetingelser som omhandlet i bilag A, del I, til direktiv 90/425/EØF[31]. Hovedreglerne for flytning af nævnte arter bør fastsættes ved denne forordning. De mere detaljerede krav, som i vid udstrækning vil afhænge af de sygdomme, der kan overføres via forskellige arter eller kategorier af dyr, bør fastsættes ved efterfølgende kommissionsretsakter under hensyntagen til de enkelte sygdommes, dyrearters og dyrekategoriers særlige karakteristika. (108) Eftersom sammenbringning af hovdyr og fjerkræ er forbundet med en særligt høj sundhedsrisiko, bør der ved denne forordning fastsættes særlige regler med henblik på at beskytte sundheden for de dyr, der bringes sammen, og forhindre spredning af overførbare dyresygdomme. (109) Det er, afhængigt af de listeopførte sygdomme og arter, der er tale om, nødvendigt at fastsætte særlige dyresundhedsmæssige krav for visse andre dyrearter end opdrættede hovdyr og fjerkræ. Disse arter har også været omfattet af regler i den lovramme, der har fundet anvendelse inden denne forordning, navnlig direktiv 92/65/EØF. Dette direktiv indeholder særlige regler om flytning af diverse dyrearter, herunder bier, humlebier, primater, hunde og katte m.v., og der bør derfor ved denne forordning fastlægges et retsgrundlag for vedtagelse af delegerede retsakter og gennemførelsesretsakter med særlige regler om flytning af de pågældende dyrearter. (110) Isolerede virksomheder, som normalt anvendes til hold af laboratoriedyr eller dyr til zoologiske haver, er normalt kendetegnet ved et højt biosikringsniveau og en god og velkontrolleret sundhedsstatus samt enten færre flytninger eller udelukkende flytninger inden for de pågældende virksomheders lukkede system. Statussen som isoleret virksomhed, som operatører kan ansøge om på frivillig basis, blev introduceret ved direktiv 92/65/EØF, som indeholder godkendelsesregler og ‑krav samt krav vedrørende flytning for godkendte organer, institutter og centre. Systemet gør det muligt for de pågældende virksomheder at udveksle dyr indbyrdes med færre krav vedrørende flytning, samtidig med at der kan gives sundhedsmæssige garantier inden for de isolerede virksomheders lukkede system. Systemet har derfor fået bred tilslutning fra operatørerne og er blevet anvendt på frivillig basis. Konceptet med isolerede virksomheder bør følgelig opretholdes med denne forordning, ligesom den bør indeholde regler for flytning mellem disse virksomheder. (111) Det kan være nødvendigt at flytte dyr, der ikke overholder de almindelige dyresundhedsmæssige krav i denne forordning, og som udgør en højere dyresundhedsmæssig risiko, i videnskabeligt øjemed, f.eks. til forsknings- eller diagnosticeringsformål, navnlig formål godkendt i henhold til direktiv 2010/63/EU. Sådanne flytninger bør ikke forbydes eller begrænses unødigt ved denne forordning, da dette ville kunne hæmme ellers tilladte forskningsaktiviteter og sinke den videnskabelige udvikling. Ikke desto mindre er det af afgørende betydning, at der ved denne forordning fastsættes regler, der kan sikre, at flytning af disse dyr foregår på sikker vis. (112) Mønstrene for flytning af cirkusdyr, dyr i zoologiske haver, dyr, der skal udstilles, og visse andre dyr afviger ofte fra flytningsmønstrene for andre opdrættede arter. Tilpasning af EU-reglerne om flytning til sådanne dyr bør ske på grundlag af særlige overvejelser, hvor der tages hensyn til de relevante særlige risici og alternative risikobegrænsende foranstaltninger. (113) For at sikre, at målene i denne forordnings betragtning 102-112 nås, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår sygdomsforebyggende foranstaltninger i forbindelse med transport, særlige regler for flytning af visse dyrearter og særlige situationer, såsom sammenbringning af dyr eller afvisning af sendinger, samt særlige krav eller undtagelser for andre typer af flytninger, f.eks. flytning i videnskabeligt øjemed. (114) For at gøre det muligt at anvende særlige regler for flytning i tilfælde, hvor flytningsreglerne ikke er tilstrækkelige eller egnede til at begrænse spredningen af en bestemt sygdom, bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af særlige flytningsregler, der finder anvendelse i et begrænset tidsrum. (115) Opdrættede landdyr, der flyttes mellem medlemsstater, bør opfylde kravene til sådanne flytninger. Arter, der udgør en sundhedsrisiko og er af større økonomisk betydning, bør ledsages af et dyresundhedscertifikat udstedt af den kompetente myndighed. (116) I det omfang det er teknisk, praktisk og økonomisk muligt, bør der drages nytte af den teknologiske udvikling til at mindske de administrative byrder for operatørerne og den kompetente myndighed i forbindelse med certificering og anmeldelse ved at lade papirdokumentation erstatte af informationsteknologi og ved at lette anmeldelsesprocedurerne og så vidt muligt anvende dem til flere forskellige formål. (117) I tilfælde, hvor et dyresundhedscertifikat udstedt af den kompetente myndighed ikke er påkrævet, bør en operatør, der flytter dyr til en anden medlemsstat, udfærdige en personlig erklæring, som bekræfter, at dyrene opfylder kravene vedrørende flytning i denne forordning. (118) For at sikre, at målene i denne forordnings betragtning 115, 116 og 117 nås, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår regler om indholdet af, oplysningsforpligtelser i relation til og undtagelser fra kravene vedrørende dyresundhedscertificering, særlige certificeringsregler og embedsdyrlægens pligt til at foretage behørig kontrol forud for underskrivelsen af dyresundhedscertifikatet. (119) Anmeldelse af flytninger af dyr og reproduktionsmateriale mellem medlemsstater og i visse tilfælde inden for medlemsstaters nationale område er af afgørende betydning for at sikre sporbarhed for de(t) pågældende dyr og reproduktionsmateriale, når sådanne flytninger kan være forbundet med en risiko for spredning af overførbare dyresygdomme. Sådanne flytninger bør derfor anmeldes og registreres. IMSOC-systemet, som er omhandlet i artikel 130, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. […]/[…] om offentlig kontrol og andre officielle aktiviteter med henblik på anvendelsen af fødevare- og foderstoflovgivningen og reglerne for dyresundhed og dyrevelfærd, plantesundhed, planteformeringsmateriale og plantebeskyttelsesmidler og om ændring af forordning (EF) nr. 999/2001, (EF) nr. 1829/2003, (EF) nr. 1831/2003, (EF) nr. 1/2005, (EF) nr. 396/2005, (EF) nr. 834/2007, (EF) nr. 1099/2009, (EF) nr. 1069/2009, (EF) nr. 1107/2009, (EU) nr. 1151/2012 og (EU) nr. [….]/2013 samt direktiv 98/58/EF, 1999/74/EF, 2007/43/EF, 2008/119/EF, 2008/120/EF og 2009/128/EF (forordningen om offentlig kontrol)[32] [Publikationskontoret], bør anvendes til dette formål. (120) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordnings regler om dyresundhedscertificering og anmeldelse af flytninger bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af regler vedrørende standarddyresundhedscertifikater, personlige erklæringer, formater og tidsfrister for anmeldelse af flytninger for både landdyr og akvatiske dyr, reproduktionsmateriale og, i det omfang det også er relevant, animalske produkter. (121) Den dyresundhedsmæssige risiko, som flytning af selskabsdyr er forbundet med på grund af de særlige omstændigheder, der gør sig gældende i forbindelse hermed, afviger betydeligt fra risikoen for andre opdrættede dyr. Der bør derfor ved denne forordning fastsættes særlige regler for sådanne flytninger. For at sikre, at selskabsdyr ikke udgør en væsentlig risiko for spredning af overførbare dyresygdomme, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår nærmere regler om flytning af sådanne dyr. For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordnings dyresundhedsmæssige krav vedrørende flytning af selskabsdyr bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af regler om sygdomsforebyggelses- og –bekæmpelsesforanstaltninger, der skal træffes i forbindelse med sådanne flytninger. (122) Vildtlevende dyr kan af forskellige årsager udgøre en dyre- og folkesundhedsmæssig risiko, f.eks. hvis de flyttes ind på en virksomhed eller fra ét miljø til et andet. Det kan være nødvendigt at træffe passende forebyggende foranstaltninger i forbindelse med flytning af de pågældende dyr for at undgå spredning af overførbare dyresygdomme. For at sikre, at vildtlevende dyr ikke udgør en væsentlig risiko for spredning af overførbare dyresygdomme, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår supplerende krav vedrørende flytning af vildtlevende landdyr. (123) Reproduktionsmateriale kan udgøre en tilsvarende risiko for spredning af overførbare dyresygdomme til levende dyr. Dertil kommer, at der til produktionen af sådant materiale knytter sig særlige aspekter, som vedrører høje sundhedskrav til avlsdyr, og som nødvendiggør strengere eller særlige dyresundhedsmæssige krav vedrørende donordyrene. For at sikre, at flytninger af reproduktionsmateriale foregår i fuld sikkerhed og opfylder de høje sundhedsstandarder, der kan forventes, samt for at tage hensyn til visse særlige anvendelsesformål bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår mere deltaljerede krav vedrørende flytning af reproduktionsmateriale af visse dyrearter, særlige krav, f.eks. vedrørende flytning af sådant materiale i videnskabeligt øjemed, og undtagelser fra forpligtelserne vedrørende dyresundhedscertificering. (124) Animalske produkter kan udgøre en risiko for spredning af overførbare dyresygdomme. De fødevaresikkerhedsmæssige krav til animalske produkter, der er fastsat i EU-lovgivningen, sikrer god hygiejnepraksis og mindsker de dyresundhedsmæssige risici ved disse produkter. Der bør imidlertid ved denne forordning fastlægges særlige dyresundhedsforanstaltninger, såsom sygdomsbekæmpelses- og hasteforanstaltninger, som skal anvendes i visse særlige tilfælde med henblik på at sikre, at dyresygdomme ikke spredes med animalske produkter. For at garantere sikre flytninger af animalske produkter i disse særlige tilfælde bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår nærmere regler om flytning af animalske produkter i relation til de sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, der træffes, forpligtelserne vedrørende dyresundhedscertificering og undtagelser fra disse regler, hvor den risiko, der er forbundet med de pågældende flytninger, og de indførte risikobegrænsende foranstaltninger tillader det. (125) Når medlemsstaterne træffer nationale foranstaltninger vedrørende flytning af dyr og reproduktionsmateriale eller beslutter at træffe nationale foranstaltninger for at begrænse virkningerne på deres eget område af andre overførbare dyresygdomme end listeopførte sygdomme, bør de pågældende nationale foranstaltninger ikke være i strid med EU-lovgivning om det indre marked. Der bør derfor fastlægges en ramme for sådanne nationale foranstaltninger, ligesom det bør sikres, at disse overholder de begrænsninger, der er fastsat i EU-lovgivningen. (126) Det er nødvendigt at registrere og godkende akvakulturvirksomheder, for at de kompetente myndigheder kan foretage en passende overvågning og forebygge, bekæmpe og udrydde overførbare dyresygdomme. I henhold til direktiv 2006/88/EF skal alle virksomheder, der flytter akvatiske dyr, autoriseres. Dette autorisationssystem bør opretholdes med denne forordning, selv om der på visse sprog anvendes begreber for autorisationssystemet under denne forordning, som afviger fra terminologien i direktiv 2006/88/EF. (127) Overførbare dyresygdomme kan spredes i forbindelse med slagtning og forarbejdning af akvakulturdyr, der er omfattet af sygdomsbekæmpelsesforanstaltninger, f.eks. som følge af udledning af spildevand, der indeholder patogener, fra forarbejdningsvirksomheder. Det er derfor nødvendigt at godkende forarbejdningsvirksomheder, der overholder de risikobegrænsende foranstaltninger, til sådan slagtning og forarbejdning. Denne forordning bør således indeholde regler om godkendelse af sygdomsbekæmpelsesautoriserede fødevarevirksomheder for akvatiske fødevarer. (128) Med henblik på at sikre, at offentligheden har adgang til ajourførte oplysninger om registrerede og godkendte virksomheder, bør den kompetente myndighed oprette og føre et sådant register. Beføjelsen til at vedtage retsakter bør delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår de oplysninger, der skal indgå i registrene over akvakulturvirksomheder, og kravene til akvakulturvirksomheder og transportører vedrørende føring af fortegnelser. (129) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordnings regler om registrering og godkendelse af akvakulturvirksomheder og sygdomsbekæmpelsesautoriserede fødevarevirksomheder for akvatiske fødevarer samt føring af fortegnelser og registre over virksomheder bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af regler vedrørende oplysningsforpligtelser, undtagelser og andre gennemførelsesregler samt formatet og de praktiske specifikationer for registrene og fortegnelserne. (130) Eftersom det i de fleste tilfælde ikke er muligt at identificere individuelle akvatiske dyr, er føring af fortegnelser hos akvakulturvirksomheder, sygdomsbekæmpelsesautoriserede fødevarevirksomheder for akvatiske fødevarer og transportører et vigtigt værktøj til at sikre sporbarhed for akvatiske dyr. Fortegnelserne er ligeledes værdifulde redskaber i overvågningen af sundhedssituationen på virksomhederne. (131) Ligesom for landdyr er det nødvendigt at fastsætte harmoniserede regler for flytning af akvatiske dyr, herunder regler om dyresundhedscertificering og anmeldelse af flytninger. (132) Der er ved direktiv 2006/88/EF fastsat regler om flytning af akvatiske dyr, som gælder for både flytning inden for den enkelte medlemsstat og flytning medlemsstaterne imellem. Nøglefaktoren i forhold til reglerne om flytning af akvatiske dyr er sundhedsstatussen for så vidt angår de listeopførte sygdomme i den medlemsstat, de zoner og de segmenter, der er bestemmelsessted. (133) Dette system bør fastholdes med denne forordning. Med henblik på at tilskynde medlemsstaterne til at forbedre sundhedsstatussen for deres bestande af akvatiske dyr bør der dog indføres visse justeringer og øget fleksibilitet. (134) For at sikre kontrol med flytning af akvatiske dyr bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår sygdomsforebyggende foranstaltninger i forbindelse med transport, særlige regler for flytning af visse kategorier af akvatiske dyr til forskellige formål, særlige krav eller undtagelser for visse typer af flytninger, f.eks. flytning i videnskabeligt øjemed, og supplerende krav vedrørende flytning af vildtlevende akvatiske dyr. (135) For at gøre det muligt at anvende midlertidige undtagelser og særlige krav vedrørende flytning af akvatiske dyr i tilfælde, hvor de ved denne forordning fastsatte flytningsregler ikke er tilstrækkelige eller egnede til at begrænse spredningen af en bestemt listeopført sygdom, bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af særlige flytningsregler eller undtagelser, der finder anvendelse i et begrænset tidsrum. (136) Unionens akvakulturproduktion er særdeles forskelligartet med hensyn til arter og produktionssystemer, og denne forskelligartethed forstærkes hastigt. Dette kan berettige, at der i de enkelte medlemsstater træffes nationale foranstaltninger vedrørende andre sygdomme end dem, der betragtes som listeopførte i henhold til denne forordning. Sådanne nationale foranstaltninger bør dog være velbegrundede og nødvendige og stå i rimeligt forhold til de mål, der skal nås. Endvidere bør de ikke påvirke flytninger mellem medlemsstater, medmindre det er nødvendigt for at forhindre indslæbning af eller bekæmpe spredning af sygdomme. Nationale foranstaltninger, der påvirker handelen mellem medlemsstater, bør skulle godkendes og revurderes løbende på EU-plan. (137) I dag er andre dyrearter end dem, der er defineret som landdyr eller akvatiske dyr ved denne forordning, f.eks. krybdyr, padder, insekter og andre, kun i meget begrænset omfang berørt af listeopførte sygdomme. Det bør derfor ikke kræves, at alle denne forordnings bestemmelser finder anvendelse på de pågældende dyr. Hvis imidlertid en sygdom, der berører andre arter end landdyr og akvatiske dyr, bliver en listeopført sygdom, bør de relevante dyresundhedsmæssige krav i denne forordning gælde for de pågældende arter, så det sikres, at der kan træffes passende sygdomsforebyggelses- og ‑bekæmpelsesforanstaltninger, som står i rimeligt forhold til de mål, der skal nås. (138) For at sikre, at det er muligt at fastsætte regler for flytning af dyr, der ikke falder ind under definitionen af landdyr eller akvatiske dyr i denne forordning, og reproduktionsmateriale og animalske produkter deraf, når en risiko tilsiger det, bør beføjelsen til at vedtage retsakter delegeres til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde for så vidt angår registrering og godkendelse af virksomheder, føring af fortegnelser og registre, identifikation og registrering, krav vedrørende flytning med hensyn til sporbarhed, dyresundhedscertificering og udfærdigelse af personlige erklæringer og forpligtelser vedrørende anmeldelse af flytninger af dyr samt reproduktionsmateriale og animalske produkter af de pågældende arter. (139) I det omfang det er nødvendigt for at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af de dyresundhedsmæssige krav for de pågældende andre dyrearter samt reproduktionsmateriale og animalske produkter deraf, bør Kommissionen tildeles gennemførelsesbeføjelser for så vidt angår fastsættelse af nærmere regler vedrørende disse krav. (140) Med henblik på at forhindre indslæbning af listeopførte sygdomme og nyfremkomne sygdomme i Unionen er det nødvendigt at operere med effektive regler for indførsel til Unionen af dyr, reproduktionsmateriale og animalske produkter, der kan overføre sådanne sygdomme. (141) Kravene vedrørende indførsel af dyr og produkter til Unionen bør svare til kravene vedrørende flytning af dyr og produkter af samme kategori og art og med samme påtænkte anvendelsesformål inden for Unionen. (142) Med henblik på at sikre, at dyr, reproduktionsmateriale og animalske produkter fra tredjelande eller territorier overholder de dyresundhedsmæssige krav, der giver garantier, som er ækvivalente med dem, der foreskrives i EU-lovgivningen, er det af afgørende betydning, at de(t) underkastes den fornødne kontrol af den kompetente myndighed i de tredjelande eller territorier, der eksporterer til Unionen. Hvis det er relevant, bør et oprindelsestredjelands eller ‑territoriums sundhedsstatus verificeres, inden der gives tilladelse til indførsel af de(t) pågældende dyr, reproduktionsmateriale eller animalske produkter. Følgelig bør kun tredjelande og territorier, der kan godtgøre, at de opfylder de dyresundhedsmæssige standarder for indførsel af dyrene og produkterne til Unionen, være berettiget til at eksportere dem til Unionen og opføres på liste i overensstemmelse hermed. (143) For visse arter og kategorier af dyr, reproduktionsmateriale og animalske produkter er der ikke ved EU-retsakter vedtaget inden denne forordning fastlagt EU-lister over tredjelande og territorier, hvorfra indførsel til Unionen er tilladt. I disse tilfælde bør medlemsstaterne, indtil de relevante regler er vedtaget i henhold til denne forordning, selv kunne beslutte, fra hvilke lande og territorier de(t) pågældende dyr, reproduktionsmateriale og animalske produkter kan indføres til deres område. Medlemsstaterne bør i forbindelse med sådanne beslutninger tage hensyn til de i denne forordning fastsatte kriterier for EU-listerne over tredjelande og territorier. (144) Med henblik på at sikre, at de dyresundhedsmæssige krav i denne forordning vedrørende indførsel til Unionen