KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(94) 161 endelig udg. 
Bruxelles, den 05.05.1994 
XXni. BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
OM KONKURRENCEPOLITIKKEN 
- 1993 -
- C\ -
XXIII BERETNING OM KONKURRENCEPOLITIKKEN - INDHOLDSFORTEGNELSE 
INDLEDNING OG VADEMECDM 
FØRSTE DEL: HOVEDLINJERNE I KONKURRENCEOPLITIKKENS UDVIKLING 
Kapitel I - Opretholdelse af konkurrencen 6 
§ 1 - Konkurrencepolitikkens bidrag til væksten, konkurrenceevnen og z 
beskæftigelsen 
§ 2 - Statsstøtte 13 
§ 3 - Liberalisering og privatisering "] 7 
S 4 - Kontrol med fusioner 23 
S 5 - Restriktive aftaler og misbrug af en dominerende stilling 33 
§ G - Maastricht-traktatens konsekvenser 41 
Kapitel II - Konkurrencepolitikkens internationale dimension 44 
§ 1 - Generelt 44 
S 2 - Bedre håndhævelse af konkurrencepolitikken i hele Europa 46 
§ 3 - En større udfordring: tilskyndelse til en bedre håndhævelse af 51 
konkurrencepolitikken i ikke-europæiske lande 
§ 4 - Samarbejde om håndhævelse i en række konkrete sager 
§ 5 - Uruguay-rundens betydning for konkurrencepolitikken 56 54 
Kapitel III - Udviklingen i anvendelsen af konkurrencereglerne 
på enkelte erhvervssektorer 
§ 1 - Finansielle tjenesteydelser - Forsikring 58 
§ 2 - Telekommunikation og posttjenester oc 
§ 3 - Energi 68 
§ 4 - Transport 71 
§ 5 - Den audiovisuelle sektor »6 
Kapitel IV - Konkurrencepolitikken i relation til andre EF-politikker 80 
§ 1 - Gennemførelsen af det indre marked 80 
§ 2 - Industripolitik 83 
§ 3 - Miljøpolitik 87 
§ 4 - Kultur 92 
§ 5 - Handelspolitik 95 
Kapitel V - Konkurrencereglerne i praksis 97 
§ 1 - Gennemsigtighed 97 
§ 2 - Subsidiaritet og decentralisering 100 
§ 3 - Forbedring af procedurerne 103 
§ 4 - Kommissionens virksomhed (kvantitativ beskrivelse) ' '" 
- 1-. 
ANDEN DEL: KONKURRENCEREGLER FOR VIRKSOMHEDERNE 
§ 2. Vurdering af fusioner 
a. Afgrænsning af det relevante produktmarked 
b. Afgrænsning af det relevante geografiske marked 
c. Vurdering af en fusions forenelighed med fællesmarkedet 120 
Kapitel I - Kommissionens vigtigste beslutninger og foranstaltninger 1 20 
A. Generelle bemærkninger 120 
§ 1. Horisontale aftaler 120 
§ 2. Vertikale aftaler 122 
§ 3. Misbrug af dominerende stilling 124 
B. Analyse af individuelle beslutninger og foranstaltninger 125 
§ 1. Joint ventures og andre samarbejdsreformer: 125 
- Philips-Thomson-Sagem 
- Alenia-Honeywell 
- International Private Satellite Partners (IPSP) 
- INTRAX 
§ 2. Tjenesteydelser: 132 
- CNSD 
§ 3. Den audiovisuelle sektor: 134 
- EBU 
- AUDITEL 
§ 4. Energisektoren: 137 
- Electricidade de Portugal/Pego-projektet 
- Logistisk samarbejdsaftale mellem REPSOL/BPMED på De Kanariske Øer 
- Disma 
- Texaco Ltd 
- Aftaler om servicestationer i Spanien 
- Aftaler om servicestationer på De Kanariske Øer 
§ 5. Motorkøretøjsindustrien: 147 
- Samarbejdsaftale mellem Peugeot og Fiat om det fælles datterselskab SEVEL 
- Rover-koncernen 
- Kommissionen kræver sanering af distributionen af reservedele til biler fra 
Fiat-koncernen i Italien 
§ 6. Transportsektoren: -ic-j 
a) Søtransport 
- East African Conference (EAC) 
- Trans Atlantic Agreement (TAA) 
- Irish Club Rules 
b) Havneydelser: 
- Sea Containers mod Sealink 
c) Jernbanetransport: 
- Beslutning om takststrukturer inden for kombineret godstransport 
d) Lufttransport: 
- IATA - valutaregler 
- IATA - fragttillæg 
- SABRE/Air France og Iberia 
§ 7. Miljøbeskyttelse: 153 
- Spa Monopole/GDB 
§ 8. Intellektuel ejendomsret: 165 
- Becton-Dickinson-Cyclopore 
§ 9. Andre sektorer: 166 
- Zera Montedison/Hinkens Stâhler 
- Grundigs selektive salgssystem 
- Papeteries de Golbey 
C. Fusionskontrol 171 
§ 1. Anvendelsesområde 171 
a. EF-dimension (artikel 1) 
b. Beregning af omsætningstærsklerne (artikel 5) 
c. Definition af en fusion (artikel 3) 
183 
S 3. Anvendelse af fusionsforordningens artikel 9, 21 og 22 198 
a. Anvendelse af artikel 9 
b. Anvendelse af artikel 21, stk. 3 
c. Anvendelse af artikel 22, stk. 3 
§ 4. Anvendelse af traktatens artikel 223 201 
D. Vigtigste beslutninger i jern- og stålsektoren 202 
S 1. Udviklingen i hovedtræk 202 
§ 2. Fusioner 202 
S 3 . En finansiel ordning _,_• 
- C -
E. Materielle regler og procedureregler 206 
Anvendelse af gruppefritagelsesforordningerne 206 
a. Salg af motorkøretøjer 
b. Anvendelse af de øvrige gruppefritagelsesforordninger 
Kapitel II - EF-Domstolens og Førsteinstansrettens vigtigste domme 211 
§ 1. Fortolkning af EF-traktatens artikel 3, litra f), artikel 5, stk. 2, og artikel 85, stk. i 211 
§ 2. Virksomhedsbegrebet 213 
§ 3. Anvendelse af artikel 85 på en horisontal prisaftale p-c 
§ 4. Fortolkning af Kommissionens forordning nr. 1984/83 §17 
§ 5. Fortolkning af Kommissionens forordning (EØF) nr. 123/85 ?18 
§ 6. Misbrug af dominerende stilling 219 
§ 7. Præjudicielle spørgsmål 221 
§ 8. Procedureproblemer *5*5?s 
§ 9. Retspraksis vedrørende forordningen om fusionskontrol c c y 
TREDJE DEL: OFFENTLIGE VIRKSOMHEDER OG STATSMONOPOLER 233 
Kapitel I - Den vigtigste udvikling 233 
§ 1. Telekommunikation og posttjenester 233 
§ 2. Energi 236 
§ 3 . Transport 237 
Kapitel II - EF-Domstolens vigtigste afgørelser 
§ 1. Domstolens domme vedrørende EF-traktatens artikel 90 
§ 2. Fortolkning af direktivet om teleterminaler 
§ 3. Offentlige virksomheder samt statsstøtte 
FJERDE DEL: STATSSTØTTE 241 
241 
244 
247 
248 
Kapitel I - Konunissionens vigtigste beslutninger samt udviklingen i Kommissionens politik i hovedtræk 248 
248 
266 § 1 - Generelle spørgsmål 
§ 2 - Offentlige virksomheder og privatisering 
§ 3 - Horisontale støtteordninger: 277 
- Investeringsstøtte 
- Støtte til miljøbeskyttelse og energibesparelse 
- Eksportstøtte 
- Støtte til små og mellemstore virksomheder 
- Støtte til beskæftigelse 
- Rednings- og omstruktureringsstøtte 
?91 A 
§ 4 - Statsstøtte til forskning og udvikling c^in 
295 
S 5 - Regionalstøtte .*-/•-» 
S 6 - Støtte til industrisektorer, der er omfattet af EF-reglerne for statsstøtte 302 
a. Støtte til jern- og stålindustrien 
- Stål omfattet af EKSF-traktaten 
- Stålsektorer uden for EKSF 
b. Støtte til skibsbygningsindustrien 
c. Støtte til motorkøretøjsindustrien 
d. Støtte til kunstfiberindustrien 
e. Støtte til tekstil- og beklædningsindustrien 
f. Støtte til kulindustrien 
§ 7 - Støtte til andre industrigrene 326 
§ 8 - Statsstøtte til transportsektoren 328 
§ 9 - Støtte i andre servicesektorer 55H 
777 
S 10- Statsstøtte i landbrugssektoren •J~" 
343 
S 11- Støtte til fiskerisektoren 
-4 Kapitel II - EF-Domstolens vigtigste domme Vwi- " 344 
FEMTE DEL: DEN INTERNATIONALE DIMENSION 347 
§ 1. EFTA-lande 347 
§ 2. Central- og Østeuropa 350 
§ 3. Nordamerika 352 
§ 4. Japan og Korea 353 
§ 5. Multilaterale organisationer 354 
SJETTE DEL; SAMARBEJDE MED ANDRE EF-INSTITUTIONER OG MED EKSTERNE ORGANISATIONER 355 
§ 1. Europa-Parlamentet 355 
§ 2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg 356 
§ 3. Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål 357 
§ 4. Det Rådgivende Udvalg for Fusionskontrol 358 
§ 5. Konference med regeringseksperter fra medlemsstaterne 359 
§ 6. Kontakter med medlemsstaternes konkurrencemyndigheder 360 
a. Karteller, dominerende stilling, fusioner 
b. Statsstøtte 
§ 7. Udviklingen i medlemsstaternes konkurrenceret 361 
§ 8. Andre kontakter 365 
BILAG 
Bilag III : Beslutninger, meddelelser og domme i enkeltsager 366 
A. Konkurrencepolitikken over for virksomheder 366 
1. Resumé af sager 366 
B. Offentlige virksomheder og nationale monopoler 400 
Bilag IV : Udviklingen i koncentrationen og konkurrencen 402 
Indledning 4Q2 
A. Virksomhedsovertagelser (inklusive fusioner og erhvervelser af majoritetsinteresser), 403 
erhvervelser af minoritetsinteresser og joint ventures i 1992/1993 
B. Undersøgelsesprogrammet i 1993 436 
C. Statistisk note om fusioner, der er anmeldt i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 444 
Indledning, s. 1 
001 
<T4> Indledning 
1. Den årlige beretning om konkurrencepolitikken giver Kommissionen 
mulighed for at gennemgå hovedlinjerne i konkurrencepolitikkens udvikling og 
redegøre for en række konkurrencesager for de forskellige EF-institutioner -
Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg, medlemsstaterne, samt 
erhvervslivet, der berøres direkte af konkurrencepolitikkens anvendelse, og 
offentligheden, der indirekte opnår størst fordel derved. Beretningen er 
udarbejdet i et sprog, der er så lidt fagligt betonet som muligt, hvilket 
forbedrer gennemsigtigheden. Denne faktor er i ethvert demokratisk samfund af 
afgørende betydning for, at en politik kan gennemføres effektivt. 
2. EF"s udvikling har i 1993 været præget af flere større begivenheder, 
såsom ikrafttrædelsen af Traktaten om Den Europæiske Union, den endelige 
ratificering af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og Hvidbogen om 
vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse. På denne baggrund indeholder denne 
beretning, foruden en beskrivelse af udviklingen og aktiviteterne i årets 
løb, også en redegørelse for, hvorledes disse tre skelsættende begivenheder 
vil kunne påvirke konkurrencepolitikken, og omvendt hvorledes 
konkurrencepolitikken vil kunne bidrage til at nå EF's mål i denne 
forbindelse. Denne sammenhæng mellem EF's målsætninger og 
konkurrencepolitikken er en dobbeltrettet proces. Det er utænkeligt, at 
konkurrencepolitikken kan anvendes uden hensyn til EF's prioriterede mål. Men 
det er også vigtigt at gøre sig klart, at en effektiv konkurrencepolitik vil 
bidrage til virkeliggørelsen af disse mål. 
3. Selv om dette princip er ubestrideligt, vil den praktiske gennemførelse 
af politikken kræve nøje overvejelser. Man er nemlig endnu ikke færdig med at 
undersøge, hvilke virkninger ovennævnte begivenheder kan få for 
konkurrencepolitikken, og Kommissionen håber, at denne beretning vil bidrage 
til den debat om den korrekte ligevægt mellem konkurrencepolitikken og de 
prioriterede mål, der sædvanligvis opstår, når konkurrenceberetningen er 
udkommet. I denne henseende er dette års beretning lidt mere fremadskuende 
end normalt, idet den indeholder en oversigt over nogle af de måder, hvorpå 
konkurrencepolitikken kan tilpasses efter EF's nye mål. Oversigten skal dog 
ikke betragtes som udtømmende. Den detaljerede undersøgelse af disse 
virkninger samt tilpasningen af politikken efter en verden i hurtig udvikling 
er en kontinuerlig proces. Der gør sig naturligvis fortsat bestemte 
Indledning, s. 2 
002 
grundprincipper gældende, og disse er nedfældet i traktaten, men de kan ikke 
følges mekanisk uden hensyn til den sammenhæng, hvori de indgår, eller uden 
hensyn til EF's væsentligste mål og prioriteter. 
4. Henvisningen til den situation, hvor konkurrencepolitikken anvendes, er 
ikke noget nyt fænomen, men beror på, at konkurrencepolitikken er et EF-
politisk instrument. Siden EF's oprettelse har konkurrencepolitikken bidraget 
til at forfølge EF's grundlæggende mål. Den har f.eks. bidraget til 
etablering af et fælles marked, en harmonisk udvikling i de økonomiske 
forhold og en hurtigere stigning i levestandarden. Denne rolle blev styrket 
yderligere ved Den Europæiske Fælles Akt, der etablerede programmet for et 
egentligt indre marked, hvor øget konkurrence blev betragtet som midlet til 
gennemførelse af dette program, så snart de skattemæssige og administrative 
barrierer samt andre forhindringer var fjernet. Konkurrencepolitikkens rolle 
blev yderligere styrket med meddelelsen af 1990 om industripolitikken på åbne 
og konkurrencebetonede markeder, hvor konkurrencepolitikken blev anset for at 
være af stor betydning for forbedring af den europæiske industris 
produktivitet i en verden i hurtig udvikling og med en stigende globalisering 
af markederne. 
5. Maastricht-traktaten har føjet flere nye mål til. Den indførte og 
udbyggede bl.a. en række industrielle, kulturelle og miljømæssige mål. Den 
indeholder også udtrykkelige bestemmelser om subsidaritetsprincippet. Målene 
på disse tre områder samt subsidaritetsprincippet behandles særskilt og 
indgående i denne beretning. Hvidbogen indeholdt klare politiske 
retningslinjer for væksten, konkurrenceevnen og især beskæftigelsen. 
Konkurrencepolitikkens betydning for disse mål, og disse måls indvirkning på 
konkurrencepolitikken gennemgås ligeledes. Denne udvikling reducerer ikke 
konkurrencepolitikkens betydning, men øger den tværtimod. En 
konkurrencepolitik, der ikke havde indvirkning på politikken på disse øvrige 
områder eller ikke blev influeret af den, ville være mindre relevant. 
6. Hvert år er det vanskeligt, ja endog farligt, at udvælge enkelte forhold 
eller politikker som illustration af konkurrencepolitikken, ud over 
ovennævnte generelle, vigtige betragtninger. Når visse spørgsmål ikke er 
omtalt i det følgende, betyder det derfor ikke på nogen måde, at de er uden 
betydning, men at det er formålet at henlede opmærksomheden på områder, der 
anses for at være af voksende relativ betydning. 
Indledning, s. 3 
003 
For det første skal nævnes indførelse af konkurrence i monopoliserede 
sektorer. Der er gjort store fremskridt inden for telekommunikation, men 
der sker også konstante fremskridt i liberaliseringen i andre 
monopoliserede sektorer. Dette skal nævnes på grund af de fordele, det 
kan medføre, at der for første gang indføres konkurrence i disse 
sektorer, og de transeuropæiske nets positive indvirkning på 
konkurrenceevnen og beskæftigelsen, der blev beskrevet så klart i 
Hvidbogen. 
For det andet indføres der konkurrence i andre sektorer, især 
servicesektoren, der tidligere var beskyttet i vid udstrækning. Selv om 
der ikke har været tale om nogen enkeltstående begivenhed i lighed med 
liberaliseringen inden for telekommunikation, har politikken på dette 
område fortsat udviklet sig positivt. Det blev også understreget i 
Hvidbogen, at servicesektoren har et stort beskæftigelsespotentiale. 
Det tredje område af voksende relativ betydning er 
konkurrencepolitikkens internationale dimension. Dette er særlig vigtigt 
i år på grund af Uruguay-runden under GATT, der blev afsluttet den 
15. december, og ratificeringen af traktaten om Det Europæiske 
Økonomiske Samarbejdsområde og dermed traktatens ikrafttræden i 
begyndelsen af januar 1994. Denne udvikling må sammen med de fortsatte 
forhandlinger med landene i Øst- og Centraleuropa betragtes som et 
større skridt hen imod liberaliseringen af den internationale handel og 
dermed en ændring af de konkurrencemæssige vilkår, hvorunder EF's 
konkurrencepolitik anvendes. 
På den anden side skal det også understreges, at der er sket betydelige 
fremskridt med hensyn til afskaffelsen af medlemsstaternes toldmæssige 
og ikke-toldmæssige handelshindringer, og at der derfor ikke længere er 
så stort behov på dette område. En yderligere liberalisering af 
regionale eller internationale handelsstrømme må derfor især ske ved 
afskaffelse af private handelshindringer og andre 
konkurrenceforvridninger. 
Vadernecum, s. 4 
004 
<T4> Indhold 
7. Denne beretning består af seks dele samt et stort antal bilag. Den 
deltaljerede opbygning giver læseren mulighed for hurtigt at finde de ønskede 
oplysninger. 
8. Første del vedrører hovedlinjerne i konkurrencepolitikkens udvikling og 
er mere generel end de øvrige. Der gives en redegørelse for 
konkurrencerettens udvikling i 1993 og dens forventede udvikling i fremtiden. 
Den vedrører samtlige konkurrencepolitiske aspekter og søger at vise 
kohærensen mellem disse forskellige aspekter og mellem konkurrencepolitikken 
og EF's politik på andre områder. 
9. I anden del redegøres der for anvendelsen af konkurrencereglerne på 
virksomhederne. Det drejer sig om EF-traktatens artikel 85 og 86, EKSF-
traktatens artikel 65 og 66 samt forordningen om kontrol med fusioner. Denne 
del er mere beskrivende. Den omfatter dog ikke en gennemgang af alle de 
sager, hvor Kommissionen har grebet ind, men kun af de sager, Kommissionen 
har fundet det relevant at fremhæve af den ene eller anden grund. I bilagene 
omtales også en række sager. Anden del indeholder ikke blot en analyse af 
Kommissionens beslutninger, men gennemgår også de afgørelser, der er truffet 
af EF-Domstolen og Retten i Første Instans. 
10. Tredje del er ny i denne beretning. Tidligere blev udviklingen med 
hensyn til offentlige virksomheder og statsmonopoler gennemgået i den del, 
der vedrører støtte. Det forekommer dog mere hensigtsmæssigt at behandle 
disse to områder hver for sig. Da konkurrencepolitikken over for disse 
virksomheder har fået større betydning, er det berettiget, at den behandles 
særskilt. Desuden er de spørgsmål, der omtales i denne del, blandede, fordi 
de vedrører både staternes og virksomhedernes adfærd. 
Vadernecum, s. 5 
005 
11. Fjerde del vedrører statsstøtte og omhandler også Domstolens retspraksis 
på dette område. Der er her tale om en traditionel del af beretningen, hvis 
betydning ikke behøver at blive understreget nærmere. 
12. Femte del er også ny. Den vedrører udviklingen i konkurrencepolitikkens 
internationale aspekter, som får større og større betydning. Det er derfor 
vigtigt at give dette område en mere fremtrædende plads. 
13. Endelig vedrører sjette del forholdet mellem Kommissionen og de øvrige 
EF-institutioner samt forholdet til de øvrige internationale organisationer. 
Der er tale om et traditionelt afsnit i beretningen, der understreger den 
vigtige rolle, som denne beretnings vigtigste målgrupper, Europa-Parlamentet 
og Det Økonomiske og Sociale Udvalg, spiller ved udarbejdelsen af EF1 s 
konkurrencepolitik. 
14. Beretningen indeholder et stort antal bilag. Kommissionen ønsker nemlig, 
at beretningen giver et overblik, der er så udtømmende som muligt, over 
konkurrencerettens udvikling i årets løb. De dokumenter, der har 
lovgivningsmæssig betydning eller er særlig relevante, såsom Europa-
Parlamentets beslutninger og Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelser om 
den foregående beretning, er gengivet i deres fulde ordlyd (bilag I og II) . 
Som tidligere anført indeholder bilag III et resumé af de mest interessante 
sager, der er afgjort på grundlag af EF-traktatens artikel 85 og 86. Der skal 
også gøres opmærksom på den liste over pressemeddelelser vedrørende 
konkurrencepolitikken, dér figurerer i punkt 2 i bilag III. 
Pressemeddelelserne vedrørende støtte er anført sammen med listen over 
beslutninger. Der gives i øvrigt ingen henvisninger i selve teksten for ikke 
at gøre denne for omfattende. En læser, der ønsker at finde et dokument, vil 
således få alle de nyttige oplysninger i bilagene. 
15. Endelig skal nævnes bilag V, der indeholder en analyse af hovedlinjerne 
i udviklingen i medlemsstaternes konkurrencelovgivning. 
16. Det skal afslutningsvis oplyses, at GD IV har besluttet at ansætte en 
informationsmedarbejder, der skal besvare henvendelser fra offentligheden om 
konkurrencepolitikken. 
l.I.Sl.s.l 
006 
<T5> Første del 
<T1> Hovedlinjerne i konkurrencepolitikkens udvikling 
<T4> Kapitel I 
<T2> Opretholdelse af konkurrencen 
<T3> § 1. Konkurrencepolitikkens bidrag til vækst, 
konkurrenceevnen og beskæftigelsen 
17. Under de nuværende forhold, der er præget af en lavere vækst, en 
forringelse af konkurrenceevnen inden for visse erhvervssektorer og, især, en 
meget høj ledighed, må alle EF"s politikker sætte ind på at overvinde de 
økonomiske og sociale vanskeligheder. Konkurrencepolitikken spiller en 
central rolle i EF's strategi for en varig forbedring af væksten og 
beskæftigelsen. Kommissionens konkurrencepolitiske prioritering afhænger 
derfor i vid udstrækning af, hvorledes konkurrencepolitikken kan bidrage til 
EF's mål for vækst, konkurrenceevnen og beskæftigelsen, som fastsat i 
Kommissionens hvidbog, forelagt på det første møde i Rådet for Den Europæiske 
Union i december 1993 ^'. 
18. I hvidbogen fastsættes som mål for Den Europæiske Union, at der oprettes 
15 millioner nye jobs, men det erkendes, at der ikke findes nogen mirakelkur. 
Den omhandler de forskellige områder, hvor der må sættes ind for at løse 
dette problem. Et af hovedtemaerne i hvidbogen er behovet for en 
gennemgribende omstrukturering af den europæiske økonomi, hvis den skal 
opfylde sine egne målsætninger. I denne forbindelse understreges det i 
hvidbogen, at der er behov for en målbevidst anvendelse af 
konkurrencereglerne, herunder / statsstøttereglerne, og at 
konkurrencepolitikken er af stor betydning for afskaffelse af de stive 
markedsstrukturer og forbedring af fleksibiliteten i en stadig mere dynamisk 
økonomi. Denne målbevidste anvendelse af konkurrencepolitikken blev også 
understreget på stats- og regeringsschefernes topmøde i december. 
(1) Hvidbog om "Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse. Udfordringer og 
veje ind i det 21. århundrede", KOM(93) 700 endelig udg. af 5. december 
1993. 
1.I.§1.8.2 
007 
19. Stimuleringen af vækst, konkurrenceevnen og beskæftigelsen har altid 
været et af de forhold, der har berettiget en konkurrencepolitik. 
Konkurrencen fremmer en effektiv ressourcefordeling og stimulerer forskning 
og udvikling, innovation og investeringer. Det er gennem 
konkurrencepolitikken at ressourcer og jobs omdirigeres fra sektorer med en 
mindre lovende fremtid til sektorer i vækst. Denne traditionelle rolle er 
blevet styrket på to måder i de senere år. For det første er det almindeligt 
kendt, at konkurrencepolitikken spiller en vigtig rolle for gennemførelsen af 
det indre marked, der vil skabe jobs og stimulere væksten og 
konkurrenceevnen (2) . For det andet er den af væsentlig betydning for EF" s 
industripolitik^. Gennemførelsen af et egentligt indre marked og en 
effektiv industripolitik er blevet højt prioriteret i hvidbogen. Dette 
indebærer i sig selv et behov for en styrkelse af konkurrencepolitikken på 
områder, hvor den supplerer og fremmer disse målsætninger. 
Selv om det er nødvendigt at opretholde derm håndfaste konkurrencepolitik, 
indeholder hvidbogen en ny udfordring. Det er vigtigt at undersøge, 
hvorledes konkurrencepolitikken kan anvendes endnu mere effektivt i 
bestræbelserne på at skabe vækst og beskæftigelse, og hvorledes den kan 
forbedre eller supplere EF's øvrige politikker omtalt i hvidbogen. I dette 
kapitel redegøres der for forbindelsen mellem konkurrencepolitikken og de 
vigtige strukturændringer, der er nødvendige, hvis den europæiske økonomi 
skal opfylde hvidbogens målsætninger. Denne beretning indeholder ikke nogen 
definitiv konklusion, idet en sådan først kan drages efter en indgående 
undersøgelse, men blot nogle foreløbige idéer. 
20. Et af Kommissionens højt prioriterede mål er gennem en klar politik og 
hurtige beslutninger at lette virksomhedsfusioner og -samarbejde, der ikke 
skader den effektive konkurrence og markedsdynamikken. Fusioner kan bidrage 
til en omstrukturering af økonomien, mens virksomhedssamarbejde kan medføre 
f.eks. betydelige stordriftsfordele, der vil gøre det lettere at forbedre 
produkternes kvalitet, fremme den teknologiske forskning og anvendelsen af 
forskningsresultaterne samt lette virksomhedernes adgang til nye markeder. I 
hvidbogen understreges det, at virksomhedssamarbejde kan forbedre 
effektiviteten og være et incitament til forskning, innovation og 
produktudvikling, hvilket kan øge konkurrencen på markedet. Det nævnes især, 
(2) Jf. nr. 149-154 i denne beretning. 
(3) Jf. nr. 155-161 i denne beretning. 
1.I.§1.8.3 008 
at konkurrencestrukturen inden for mange sektorer må betragtes stadig mere 
globalt. Balancen mellem et effektivt samarbejde og de konkurrenceforhold, 
hvori det indgår, er et væsentligt element at tage i betragtning ved 
vurderingen af dette samarbejde på grundlag af konkurrencereglerne^. 
21. Forbedringen af de europæiske virksomheders konkurrenceevne forudsætter 
også en reduktion af omkostningerne og adgang til mere effektive 
serviceydelser inden for nøglesektorer, såsom finansielle tjenesteydelser og 
de offentlige tjenester, især telekommunikation, transport og energi. De som 
følge af private investorers tilskyndelse til at deltage i opbygningen af 
infrastrukturen medførte produktivitetsforbedringer samt det forhold, at 
prisen på de varer og tjenesteydelser, der tilbydes gennem denne 
infrastruktur nedsættes, vil kun kunne sikres fuldt ud gennem en 
liberalisering. De infrastrukturer, der skal udbygges, med henblik på 
oprettelsen af de transeuropæiske net, vil kun gennem en liberalisering kunne 
bidrage fuldt ud til omstruktureringen af den europæiske økonomi og medføre 
de grundlæggende ændringer i investeringer og tjenesteydelser. De 
transeuropæiske net tildeles nemlig en central rolle i hvidbogen, og en 
gradvis indførelse af konkurrence på disse områder er fortsat et af 
Kommissionens højt prioriterede mål^5'. Det skal dog bemærkes, at prisen på 
visse varer og tjenesteydelser kan stige, når der er indført konkurrence i 
tidligere monopoliserede sektorer, idet skjult subsidiering eller 
krydssubsidiering bortfalder. 
Politikken på dette område og årsagerne til, at den tillægges så stor 
betydning, illustreres bedst ved den i 1993 afsluttede undersøgelse af 
telekommunikationssektoren, som understregede denne sektors vækstpotentiel, 
dens vitale betydning for den øvrige industris konkurrenceevne, dens 
betydning for beskæftigelsen og den potentielle jobskabelse, dens 
efterspørgsel efter store investeringer og avanceret teknologi (hardware- og 
softwareinput) og endelig dens sociale rolle som leverandør af universelle 
tjenester. 
Hvis investeringerne kan løse flaskehalsproblemerne inden for denne sektor og 
andre transeuropæiske net, vil det få en betydelig, positiv indvirkning på 
væksten, konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Dette mål kan dog kun nås, hvis 
konkurrencepolitikken samordnes med de andre EF-politikker, der skal 
gennemføres. 
(4) Jf. nr. 74-89 i denne beretning, 
(5) Jf. nr. 36-42 i denne beretning, 
1.I.§1.8.4 
009 
22. Et andet område, der i hvidbogen fremhæves som centralt for en 
forbedring af beskæftigelsen og fleksibiliteten, er de små og mellemstore 
virksomheder (SMV). Disse virksomheder har længe fået positiv særbehandling 
ved anvendelsen af konkurrencepolitikken(6). En udbygning af denne politik 
kan være nødvendig for yderligere at udnytte både deres 
jobskabelsespotentiale og deres mulighed for hurtigt at benytte ny og 
innovativ teknologi og nye markedsmuligheder. I overensstemmelse med 
hvidbogen lægges der allerede nu i statsstøttepolitikken over for SMV, jf. 
rammebestemmelserne, stor vægt på "blød" støtte, der tager sigte på at 
forbedre både arbejdskraftfleksibiliteten (f.eks. støtte til uddannelse) og 
virksomhedernes tekniske og afsætningsmæssige potentiel ("blød" støtte til 
teknisk og anden videnbaseret input(7)). SMV får også positiv særbehandling 
i forbindelse med investeringsfremmende foranstaltninger og støtte til 
forskning og udvikling samt miljøformål. 
23. Statsstøttepolitikken spiller generelt en vigtig rolle, når det gælder 
om at fremme og lette de omfattende strukturændringer, der er nævnt i 
hvidbogen(Q). Der må først og fremmest føres en håndfast politik, således at 
de enkelte medlemsstater ikke anvender støtten protektionistisk for at 
afværge de nødvendige strukturændringer og dermed vælte omkostningerne i 
forbindelse med tilpasningen af produktion og beskæftigelse over på andre 
medlemsstater. På den anden side kan statsstøtte spille en positiv rolle for 
denne strukturomlægning. Den kan fremskynde ændringer, fremme forskning og 
udvikling samt innovation og mindske de sociale følger af store og pludselige 
ændringer. Selv om EF har en god grundforskning, beskyldes det ofte for at 
have en ringe innovation, p.g.a. et stift arbejdsmarked og et dårligt 
jobskabelsespotentiale og til trods for en generel økonomisk vækst på lang 
sigt. På grundlag af hvidbogen må det undersøges, om statsstøttepolitikken 
fungerer effektivt, og især om der er behov for at korrigere skævheden mellem 
kapitalinvesteringer og investeringer i menneskelige, organisatoriske og 
videnbaserede ressourcer. 
Man må især sikre, at statsstøtte, uanset dens form eller formål, ikke 
kunstigt skaber midlertidige jobs, men i stedet bidrager til en 
omstrukturering af økonomien i retning af investeringer, der kan skabe varige 
jobs. Statsstøtte må ikke anvendes til at sikre markedet, fordi 
statsinterventioner på dette 
(6) Jf. Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 78-79 
(7) Jf. nr. 430-432 i denne beretning. 
(8) Jf. nr. 27-35 i denne beretning. 
1.I.SI.s.5 
010 
område ikke altid har været nogen succes. Politikken skal i stedet 
koncentreres om horisontale foranstaltninger og områder, hvor der ikke 
investeres tilstrækkelig meget eller tilstrækkelig hurtigt (især forskning og 
udvikling, miljø, innovation og uddannelse). Et centralt punkt i hvidbogen er 
forskning og udvikling, teknologi og investeringer i menneskelige ressourcer 
med henblik på at ændre vækst-, konkurrence- og beskæftigelsesmønsteret i EF. 
Konkurrencepolitikken må fortsat spille en rolle inden for alle aspekter. 
24. Støttepolitikken samt konkurrencepolitikken over for virksomhederne må 
udbygges og anvendes i sammenhæng på områder, hvor konkurrencereglerne endnu 
ikke anvendes effektivt. Dette gælder ikke blot ovennævnte regulerede 
sektorer, men også, og især, mange servicesektorer - f.eks. finansielle 
tjenesteydelser og den audiovisuelle sektor^9'. 
Disse sektorer har længe været beskyttet mod konkurrence, hvorfor gevinsten 
ved at indføre en effektiv konkurrence er så meget større. Det gælder ikke 
blot i form af lavere forbrugerpriser, men også en deraf følgende styrkelse 
af konkurrenceevnen i den øvrige industri, der har brug for input fra disse 
sektorer i form af innovative tjenester til en rimelig pris. Man må heller 
ikke glemme disse servicesektorers beskæftigelsespotentiale. Deres bidrag til 
væksten i beskæftigelsen har længe været langt større end industriens, 
udtrykt i procent af bruttonationalproduktet. En stadig mere dynamisk 
servicesektor støttet af en effektiv anvendelse af konkurrencepolitikken vil 
uden tvivl være en af de største kilder til fremme af beskæftigelsen. Dette 
kan bedst illustreres ved et eksempel fra hvidbogen. Den audiovisuelle sektor 
menes at beskæftige mindst 1,8 millioner personer. De seneste skøn tyder på, 
at der på mellemlangt sigt vil ske en fordobling af den andel af 
husholdningernes udgifter, der bruges til audiovisuelle software-produkter. 
Hvis denne vækst slår igennem på beskæftigelsen, kan det betyde 2 milioner 
nye jobs i Europa inden år 2000. Ved anvendelsen af konkurrencereglerne inden 
for denne sektor må der dog tages hensyn til EF's andre politiske mål, 
navnlig mediepluralisme og kulturfremstød^10'. 
25. Endelig understreges det i hvidbogen, at problemet med at forbedre 
væksten, konkurrenceevnen og beskæftigelsen i EF har en international 
dimension. Europa er en integreret del af en økonomi, der bliver stadig mere 
global. Efterhånden som handelen befries for statslige begrænsninger og 
(9) Jf. nr. 117-122 og 143-146 i denne beretning.. 
(10) Jf. nr. 90, 143-146 og 172-177 i denne beretning, 
1.I.§1.8.6 
011 
barrierer, hvilket nu vil ske i større udstrækning efter den vellykkede 
afslutning af Uruguay-runden under GATT, vil konkurrencepolitikken få endnu 
større betydning på internationalt plan^11'. EF's egen udvikling 
illustrerer, at konkurrencepolitikken kan lette den økonomiske integration. 
Mens konkurrencepolitik i de fleste lande traditionelt har været betragtet 
som noget rent nationalt, var EF den første til at føre en politik, der søgte 
at afhjælpe konkurrencefordrejningernes indvirkning på samhandelen. Denne 
politik blev oprindelig kun anvendt inden for EF, men er gradvis blevet 
udvidet til handelen med EF's største handelspartnere i Europa. 
Konkurrencepolitikken har således spillet en væsentlig rolle for fremme af 
den internationale handel og navnlig vore virksomheders muligheder for at 
eksportere til andre markeder, der hidtil havde været utilgængelige på grund 
af konkurrencebegrænsende praksis, statsstøtte eller statsmonopoler. 
Det er dog ikke alle EF's største handelspartnere, der på lignende måde har 
anvendt konkurrencepolitikken til at åbne deres markeder for import. Dette 
gælder især en række lande i Øst- og Sydøstasien, hvis lukkede markeder ikke 
så meget skyldes toldmæssige og ikke-toldmæssige hindringer, men hovedsagelig 
konkurrencebegrænsende praksis. "Keiretsu" i Japan og de lukkede 
distributionssystemer i flere lande er blot to vigtige eksempler på dette 
fænomen. 
Det er et af EF's højt prioriterede mål at søge at etablere regler til 
løsning af disse konkurrenceproblemer. Det ville være ideelt, om reglerne 
kunne vedtages multilateralt for dermed at give dem det bredest mulige 
anvendelsesområde. Den nuværende GATT-runde har ikke behandlet dette 
spørgsmål, selv om visse koder (især TRIPS og servicekoderne) omfatter 
bestemmelser om restriktiv forretningspraksis. Verdenshandelsorganisationen, 
der blev oprettet som en del af rundens pakkeløsning, skal behandle 
konkurrencepolitiske spørgsmål som en del af sine løbende forretninger, 
specielt med fokus på restriktiv forretningspraksis og karteller. Det var 
formålet at vedtage materielle minimumsregler, men især at fastlægge 
procedurer for de kontraherende parters håndhævelse af disse regler. For det 
er kun gennem håndhævelse af reglerne i konkrete tilfælde, at man kan opnå en 
åbning af markedet. 
(11) Jf. nr. 96, 97 og 114-116 
1.I.§1.8.7 
012 
Retten til appel i GATT-regi bør styrkes, og dette gælder også GATT-
organernes afgørelser. Det vil blive vanskeligt og tage meget lang tid at nå 
frem til effektive regler af denne art, men det er på høje tid at processen 
sættes i gang. 
26. I første omgang er det vigtigt, at der aftales et konsultations- og 
samarbejdssystem med de ansvarlige konkurrencemyndigheder i tredjelande for 
at forhindre en eventuel konflikt. Kommissionen har indgået en aftale med de 
amerikanske konkurrencemyndigheder med henblik på at begrænse sådanne 
konflikter gennem en konsultations-, samarbejds- og koordineringsprocedure. 
Hvis aftalen, der for øjeblikket undersøges af EF-Domstolen, godkendes, kan 
den tjene som model for senere forhandlinger. Der er i forvejen ført 
drøftelser af denne art med de canadiske myndigheder, og andre lande kunne 
følge efter. Da et af hovedformålene med disse aftaler er at begrænse de 
konflikter, som reglernes anvendelse kunne medføre, kan de kun indgås med 
myndigheder, der anvender konkurrencereglerne i praksis. 
l.I.§2.8.8 
013 
<T3> § 2. Statsstøtte 
27. Kontrollen med statsstøtte er en af de måder, der vil bidrage til at nå 
hvidbogens mål for vækst, konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Den 
omstændighed, at kontrollen med statsstøtte tages for givet i hvidbogen, er 
udtryk for at den generelt er accepteret på Fællesskabs-plan. Stats- og 
regeringscheferne understregede på Det Europæiske Råds møde i Bruxelles den 
10. og 11. december statsstøttepolitikkens betydning som led i hvidbogens 
strategi. Dette illustreres ved udviklingen på statsstøtteområdet i årets 
løb. 
28. Kontrollen med statsstøtte på Fællesskabs-plan er af vital betydning for 
især en vellykket gennemførelse af programmet for det indre marked, der er en 
af de faktorer, som vil forbedre Fællesskabets konkurrenceevne. Et af 
hovedformålene med kontrollen med statsstøtte, og konkurrencepolitikken 
generelt, har altid været at åbne markederne og holde dem åbne^12^. På et 
mere integreret marked har visse typer støtte en langt mere fordrejende 
virkning, og kontrollen med støtte er derfor vigtigere. Dette gælder især i 
industrier med kroniske strukturproblemer, de såkaldte følsomme sektorer, der 
er underlagt stramme støtteregler. Håndhævelsen af støttereglerne inden for 
stålvirksomhed, skibsbygning, syntetiske fibre og bilindustrien var et højt 
prioriteret mål i recessionsåret 1993113'. Man må også være mere opmærksom 
på potentielt fordrejende støtte i andre sektorer. EF-Domstolen har erindret 
Kommissionen om, at den i tvivlstilfælde skal undersøge markedssituationen 
omhyggeligt, før den afviser klager fra konkurrenter^14^. Ønsket om at holde 
markederne åbne og samtidig øge integrationen forekommer også på mange andre 
statsstøtteområder. Medlemsstaternes regionalstøtte kontrolleres, således at 
den ikke ydes de bedst stillede regioner, men fremmer investeringer i 
underudviklede regioner eller i regioner med industriel tilbagegang med 
henblik på at få disse regioner op på højde med de øvrige. Statsstøtten må 
naturligvis også kontrolleres nøje på markeder, der netop nu er ved at blive 
åbnet for konkurrence, såsom energi- og telesektoren. 
29. I hvidbogen betragtes modstanden mod strukturtilpasning fra såvel 
industrier i tilbagegang som industrier i ekspansion som en del af årsagen 
til EF's dårlige resultater med hensyn til vækst og jobskabelse. Den træge 
(12) Jf. nr. 157 i denne beretning. 
(13) Jf. nr. 480-533 i denne beretning, 
(14) Jf. nr. 53 3 i denne beretning. 
l.I.§2.8.9 
014 
tilpasning af udbuddet til efterspørgslen i Europæisk økonomi har mange 
årsager: lukkede markeder, en oppustet offentlig sektor, manglende 
fleksibilitet på arbejdsmarkedet, subsidier m.m. På mange af disse områder er 
situationen dog blevet betydeligt forbedret i de sidste ti år, og den 
forbedres stadig. Handelshindringerne er blevet afskaffet i EF og er nu også 
ved at forsvinde mellem EF og resten af Europa samt den øvrige verden. 
Regeringerne har reduceret statslige engagementer i industrien eller er i 
færd med det. Hvad subsidier angår, har Kommissionen altid været imod 
statsstøtte, der blot giver virksomhederne mulighed for at udsætte 
strukturomlægningen. Denne holdning indtager den fortsat. Støtte kan være 
berettiget, når den har til formål at lette strukturomlægningen, især dens 
sociale følger. Adgang til støtte med dette formål kan lette 
strukturomlægningen, men støtten må ikke udsætte strukturomlægningen i det 
uendelige. Det forløbne års begivenheder - omstruktureringen af 
stålindustrien og uenigheden om automatiske garantier for offentlige 
selskabers gæld^15^ - understregede dette princip, men bekræftede samtidig, 
hvor vanskeligt det undertiden kan være at følge det i praksis(16' . 
30. Afviklingen af spild af offentlige midler på virksomheder, der har brug 
for en strukturomlægning, har gavnlige makroøkonomiske virkninger. Den 
bidrager således til at reducere budgetunderskuddene. Som fastsat i 
hvidbogen, er det en vigtig forudsætning for vækststrategien, at de 
makroøkonomiske kriterier for ØMU opfyldes, og dette gælder især 
nedbringelsen af underskuddene. Dette vil sammen med en omdirigering af 
indkomsterne fra privatforbrug til investeringer frigive de enorme midler, 
der er nødvendige for de transeuropæiske net og investeringer i 
vækstsektorer. 
31. Kommissionen har altid forholdt sig positivt til visse typer støtte, så 
længe de holdes inden for bestemte grænser og bidrager til at nå EF's mål. 
Dette gælder bl.a. støtte til små og mellemstore virksomheder. Hvidbogen 
fæster stor lid til SMV's betydning for EF's udvikling, og Kommissionen har 
længe erkendt denne betydning i forbindelse med sin statsstøttepolitik. I de 
retningslinjer for støtte til små og mellemstore virksomheder, der blev 
vedtaget i maj 1992, er det f.eks. udtrykkeligt fastsat, at SMV har et 
finansieringshandicap - hvilket blev understreget på topmødet i Edinburgh i 
1992 og i København i 1993 med forslaget om at lancere lånegarantier og bløde 
(15) Jf. nr. 374 i denne beretning. 
(16) Jf. nr. 23 i denne beretning. 
1.I.§2.s.10 
015 
lån - og at "blød" støtte har stor værdi for uddannelse og 
konsulentvirksomhed. Kommissionen drøftede spørgsmålet om støtte til 
uddannelse af, og informationsspredning til SMV på et multilateralt møde med 
medlemsstaterne i december'17'. I de nye rammebestemmelser for støtte til 
miljøformål stillede Kommissionen sig ligeledes positivt overfor støtte til 
SMV. 
32. Kommissionen har også i mange år set positivt på støtte til forskning og 
udvikling og til miljøbeskyttelse, dvs. to andre områder, som hvidbogen 
tillægger stor betydning. Kommissionen tillader nationale 
støtteforanstaltninger til dækning af en forholdsvis stor andel af 
projektomkostningerne, afhængigt af støttens form og, hvor langt forsknings-
og udviklingsfasen ligger fra afsætningsfasen, hvilket til dels afgør 
risikoen^18'. 
33. Politikken for støtte til miljøformål blev revideret i 1993. De nye 
rammebestemmelser^19^ medfører en videre anvendelse af princippet, 
"forureneren-betaler" og og bygger på Kommissionens erfaringer som viser, 
hvor vigtigt det er at tilskynde til investeringer, der strækker sig ud over 
mindstekravene. Til disse investeringer kan der i fremtiden ydes højere 
støtte end til investeringer, der kun giver virksomhederne mulighed for at 
tilpasse deres anlæg efter nye gældende normer. Støtte til køb af 
miljøvenlige produkter, fritagelse for nye miljøafgifter og støtte til 
genvinding og oparbejdning af affald er også omfattet af bestemmelserne. 
Rammebestemmelserne skal bidrage til at virkeliggøre det håb om fremskridt på 
miljøområdet, der er givet udtryk for i hvidbogen, idet de skal øge 
gennemsigtigheden og danne et bredt grundlag for støttepolitikken på 
miljøområdet. 
34. Kommissionen er normalt positivt indstillet til statsstøtte til den 
audiovisuelle sektor, som hvidbogen også nævner som et vækstområde. 
Kommissionen har aldrig afvist støtteordninger til filmindustrien, undtagen 
for at fjerne diskrimination. Diskrimination mod statsborgere i EF kan ikke 
tillades, selv af kulturelle grunde. Den nye i traktaten om Den Europæiske 
Union indføjede artikel 92, stk. 3, litra d) indeholder en specifik 
undtagelse for støtte til kulturelle aktiviteter. 
(17) Jf. nr. 383 og 430-432 i denne beretning. 
(18) Jf. nr. 160 og 414-464 i denne beretning, 
(19) Jf. nr. 384 i denne beretning. 
1.I.§2.s.11 
01 6 
35. Det kan derfor konstateres, at Kommissionens kontrol med statsstøtte 
fremmer virkeliggørelsen af de mål, der er fastsat i hvidbogen og i traktaten 
om Den Europæiske Union. Ved at forbyde fordrejende og overflødig støtte og 
ved kun at kontrollere andre subsidier i det omfang, det er nødvendigt for at 
undgå misbrug, bidrager Kommissionen til at skabe de nødvendige betingelser 
for en vellykket gennemførelse af denne strategi. 
1.I.§3.s.12 017 
<T3> § 3. Liberalisering og privatisering 
36. EF's konkurrenceregler har to aspekter. For det første tager de sigte på 
at opretholde en konkurrence, der ikke fordrejes af virksomhederne eller 
gennem statsinterventioner. Dette gælder EF-traktatens artikel 85 og 86, 
forordning (EØF) nr. 4064/89 om kontrol med fusioner, EKSF-traktatens 
artikel 65 og 66, EF-traktatens artikel 92 og 93 og til en vis grad også 
denne traktats artikel 90. For det andet kan de anvendes til at indføre mere 
konkurrence i visse sektorer, hvor medlemsstaterne tidligere har etableret 
monopoler til fordel for visse virksomheder. EF-traktatens artikel 90 giver 
således Kommissionen mulighed for at skride ind over for medlemsstaterne, når 
de giver visse virksomheder eksklusive eller særlige rettigheder i strid med 
EF-traktatens bestemmelser. Artikel 90, stk. 3, giver Kommissionen to 
interventionsmuligheder: den kan dels udstede direktiver, dvs. retsakter med 
generelt anvendelsesområde, dels vedtage individuelle beslutninger over for 
en bestemt medlemsstat. De traktatbestemmelser, der således kan overtrædes, 
er f.eks. bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser eller fri 
etableringsret, eller artikel 85 og 86. 
EF-traktaten forholder sig derimod neutralt til, om de således priviligerede 
virksomheder er offentligt eller privatejet. I EF-traktatens artikel 222 er 
det klart fastsat, at traktaten ikke berører de ejendomsretlige ordninger i 
medlemsstaterne. 
Parallelt med disse foranstaltninger over for medlemsstaterne stadfæstes det 
i artikel 90, stk. 2, at offentlige virksomheder og virksomheder, som staten 
har givet eksklusive eller særlige rettigheder, ikke har nogen privilegeret 
status, når det gælder anvendelsen af konkurrencereglerne. Den eneste 
tilladte undtagelse er konkurrencebegrænsninger, der er nødvendige for, at 
virksomhederne kan udføre den dem pålagte opgave. Nogle virksomheder skal 
nemlig varetage en særlig opgave til fordel for samtlige brugere. Dette er 
den opgave af almindelig økonomisk interesse, der kan begrunde, at de har 
fået tildelt eksklusive eller særlige rettigheder. Opgaven varierer alt efter 
den pågældende type aktiviteter og frembyder i praksis vanskelige 
afgrænsningsmæssige problemer(2°). Undtagelsen i EF-traktatens artikel 90, 
stk. 2, viser, at ophavsmændene til traktaten ikke har villet vanskeliggøre 
udførelsen af denne opgave. 
(20) Jf. nr. 123-135 i denne beretning, 
LI.0...1, 
37. En undersøgelse af situationen i de sektorer i EF, hvor virksomhederne 
har sådanne eksklusive eller særlige rettigheder, viser, at de anvendte 
tariffer ofte er højere end i lande med frikonkurrence i samme sektorer. 
Dette gælder især transport-, telekommunikations- og energisektoren. I øvrigt 
tilskynder den manglende konkurrence ikke altid virksomhederne til 
teknologisk innovation og fratager forbrugerne valgmuligheden mellem 
forskellige former for teknologi. Denne situation skader hele EF-industriens 
konkurrenceevne, fordi industrien ikke inden for disse sektorer kan opnå de 
fordele, som et egentligt indre marked indebærer. Som Kommissionen har nævnt 
i sin hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, er det sandsynligt, 
at dette medfører et fald i beskæftigelsen i EF's industri. Det har i øvrigt 
to virkninger: ud over den generelle nedgang i beskæftigelsen i industrien, 
ville det være hensigtsmæssigt, hvis flere virksomheder kunne arbejde i disse 
sektorer, der i sig selv er beskæftigelsesskabende. Indførelse af konkurrence 
vil få gavnlige virkninger på mellemlang og lang sigt. På kort sigt kan 
indførelsen af konkurrence, der ofte ledsages af privatisering og den deraf 
følgende rationalisering, medføre et fald i beskæftigelsen på grund af 
afskedigelser som følge af den forventede øgede konkurrence. 
I øvrigt er der ingen tvivl om, at den manglende effektive konkurrence i 
disse sektorer skader forbrugerne. For det første vil omkostningerne ved 
disse tjenester være høj for dem, og for det andet vil de føle virkningerne 
af produktivitetsnedgangen i hele EF's industri. Kommissionen mener derfor, 
at indførelse af større konkurrence er en forudsætning for en 
produktivitetsforbedring i EF's industri som helhed. Denne beretning 
indeholder i første del, kapitel III, en mere indgående analyse af 
udviklingen inden for disse èektorer. 
1.I.§3.s.14 
019 
38. Ud over disse særlige karakteristika skal også nævnes nogle fælles 
punkter. Selv om Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 90, 
stk. 3,er i besiddelse af ovennævnte vigtige beføjelser, foretrækker den at 
opnå en gradvis liberalisering gennem forhandlinger, idet der især skal tages 
hensyn til den tid, der er nødvendig for at sikre en omstrukturering af 
tarifferne og for at sikre de universelle tjenester (dvs. tjenester, der er 
absolut nødvendige for alle brugere). Hvor hurtigt dette skal ske er i øvrigt 
meget afhængigt af de forhold, der præger den pågældende sektor. Det bedste 
eksempel herpå er uden tvivl telesektoren. Den teknologiske udvikling gør 
nemlig den i de fleste medlemsstater eksisterende monopolssituation 
uhensigtsmæssig, og liberaliseringen vil derfor ske hurtigere i denne sektor. 
39. En gradvis indførelse af større konkurrence betyder i øvrigt ikke, at 
alle regler til sidst afskaffes. Der må nemlig også tages hensyn til de 
vigtige målsætninger, der skal opfyldes i disse sektorer, og som forudsætter 
retsforskrifter. Inden for transportsektoren må der således ikke indføres 
konkurrence til skade for passagerernes sikkerhed, og det er derfor 
nødvendigt at fastsætte regler på dette område. Inden for telekommunikation 
eller postvæsenet må det ligeledes sikres, at de såkaldte universelle 
tjenester opretholdes, uden at man må glemme telekommunikationens sociale 
aspekter, som f.eks. støtte til ældre eller handicappede. Endelig må man 
inden for energisektoren opretholde forsyningssikkerheden og den universelle 
tjeneste, elforsyningen. Under alle omstændigheder er der ikke tale om at 
erstatte et bureaukrati på nationalt plan med et andet på EF-plan. En 
forbedring af EF-industriens konkurrenceevne indebærer også, at de forhold 
som industrien skal arbejde under ikke må være alt for stive. Det er dog 
nødvendigt, at der på EF-plan udarbejdes grundlæggende normer til beskyttelse 
af disse mål. 
Endelig består den største vanskelighed inden for alle disse sektorer i, at 
drage en grænse mellem de aktiviteter, der fortsat kan være forbeholdt en 
enkelt virksomhed, og de aktiviteter, der skal være frit tilgængelige for 
trejdemand. Den tilsigtede markedsintegration må ikke vanskeliggøres ved 
denne grænsedragning. Kommissionen erkender, at medlemsstaternes berettigede 
målsætninger 
1.I.§3.s.15 
020 
indebærer, at visse aktiviteter må beskyttes mod enhver form for konkurrence, 
i hvert fald midlertidigt. I modsat fald er der risiko for, at virksomheder 
handler ud fra strengt kommercielle kriterier og kun udøver de mest rentable 
aktiviteter på bekostning af den opgave af offentlig interesse, som 
medlemsstaterne ønsker varetaget. Denne afgrænsning samt beskyttelsesperioden 
må afgøres i hvert enkelt tilfælde på grundlag af de forhold, der gør sig 
gældende i de enkelte sektorer! Kommissionen finder dog, at de områder, der 
således er forbeholdt en enkelt virksomhed, skal begrænses til det der er 
strengt nødvendigt for virksomhedens varetagelse af denne offentlige opgave. 
40. EF-traktatens konkurrenceregler vil også spille en vigtig rolle, når 
disse sektorer er liberaliseret. Det skal nemlig undgås, at virksomhederne på 
disse markeder gennem restriktiv praksis, misbrug af en dominerende stilling 
eller fusioner, undlader at lade forbrugerne nyde godt af de fordele, som 
liberaliseringen medfører. I denne forbindelse vil Kommissionen være særlig 
opmærksom på risikoert for overtrædelse af EF-traktatens artikel 86, der 
forbyder misbrug af en dominerende stilling. For selv om adgangen til 
infrastrukturerne er liberaliseret retligt set, har de virksomheder, der 
tidligere havde eksklusive eller særlige rettigheder, i en vis periode uden 
tvivl fortsat en stærk stilling på disse markeder. Det må derfor undgås, at 
de udnytter denne stilling til at begrænse konkurrencen enten på dette marked 
eller på andre markeder. 
Der er ingen tvivl om, at Kommissionen ved en liberalisering af adgangen til 
infrastrukturerne skal være meget opmærksom på, at dette ikke medfører en 
uberettiget begrænsning for tredjemand. Indførelse af konkurrence 
forudsætter, at tredjemand kan udnytte de eksisterende infrastrukturer på 
betingelser, der ikke indebærer forskelsbehandling. Kommissionen er klar 
over, at det i visse tilfælde kan være vanskeligt at fastsætte rimelige 
takster for adgang til infrastrukturerne. Det kan forekomme berettiget, at 
tredjemand betaler for adgangen til de eksisterende infrastrukturer til 
indehaveren, der jo har skullet og stadig skal afholde visse 
vedligeholdelsesudgifter. I øvrigt skal indehaveren fortsat præstere 
universelle tjenester, hvilket påfører ham yderligere omkostninger 
1.I.§3.s.16 
021 
i forhold til tredjemand. Den forlangte pris må dog ikke være så høj, at den 
helt afskærer tredjemand fra at få adgang. Det skal desuden tages i 
betragtning, at tredjemand i disse tilfælde søger at trænge ind på et marked, 
der hidtil har været lukket. For øjeblikket er Kommissionen ved at undersøge 
disse spørgsmål i forbindelse med telekommunikation. 
Endvidere er der utvivlsomt risiko for, at disse virksomheder udnytter deres 
stærke stilling inden for den sektor, hvor de havde eller stadig har monopol, 
til at støtte deres aktiviteter på andre markeder med skarpere konkurrence. 
Faren for en sådan krydssubsidiering er utvivlsomt størst i de sektorer, der 
skal liberaliseres, idet der tidligere sjældent har været gennemsigtighed i 
disse virksomheders regnskaber. Den modsatte situation, hvor virksomhederne 
delvis anvender overskud inden for ikke-regulerede sektorer til at opfylde 
deres forpligtelse til at yde universelle tjenester, er principielt ikke 
kritisabel. 
Endelig skal forordningen om kontrol med fusioner sikre, at virksomheder med 
eksklusive rettigheder ikke gennem virksomhedsovertagelser skaber 
situationer, hvor konkurrencen fra tredjemand er udelukket. Kommissionen vil 
dog ikke modsætte sig sådanne fusioner, når de tager sigte på at give 
virksomhederne mulighed for at imødegå konkurrencen, der undertiden kan være 
verdensomspændende. 
41. Som nævnt ovenfor berører EF-traktaten ikke disse virksomheders 
ejendomsretlige ordninger. Nye virksomheders adgang til dette marked og den 
begrænsede stigning i medlemsstaternes offentlige udgifter vil dog 
formodentlig medføre en vis privatisering i disse sektorer, især hvis de 
private virksomheder kan nyde godt af åbne konkurrenceforhold. Dette er i 
øvrigt en af årsagerne til, at Kommissionen vil fremme oprettelsen af 
egentlige transeuropæiske net i visse sektorer. De investeringer, der er 
nødvendige for en effektiv adgang til disse sektorer, vil sandsynligvis 
medføre forskellige former for partnerskab mellem private virksomheder eller 
mellem den offentlige og den private sektor. Disse samarbejdsformer skal dog 
givetvis undersøges på grundlag af EF's konkurrenceregler, dels EF-traktatens 
artikel 85, dels forordningen om kontrol med fusioner, for at undgå 
oprettelsen af nye monopoler. Med dette forbehold vil Kommissionen højst 
1.1.§3.s.17 
022 
sandsynligt stille sig positivt til denne type aftaler, når de tilgodeser 
dens fundamentale målsætning, nemlig at indføre mere konkurrence i disse 
sektorer og give dem mulighed for at udvikle sig. 
42. Ved privatiseringer er det af væsentlig betydning, at støtten 
kontrolleres strengt. Støtte kan give den privatiserede virksomhed en 
urimelig konkurrencefordel, der hindrer, at der kan udvikle sig en egentlig 
konkurrence °S således modvirke formålet med liberaliseringen. 
Privatiseringer, hvor en virksomheds aktier udbydes til salg på børsen eller 
til ubetinget offentligt salg og virksomheden således sælges til den 
højestbydende, giver normalt ikke anledning til statsstøtteproblemer. I alle 
andre tilfælde kræver Kommissionen, at det planlagte salg anmeldes, således 
at den kan undersøge, om der ydes støtte. Køberen må ikke overtage aktiverne 
til en pris, der er lavere end deres egentlige værdi. En virksomhed må heller 
ikke holdes kunstigt i live med støtte, når der er behov for en 
strukturomlægning, eller virksomheden egentlig burde lukkes. De principper, 
Kommissionen anvender, når den undersøger privatiseringer på grundlag af 
statsstøttereglerne, er beskrevet i kapitlet om statsstøtte^21). 
(21) Jf;.;.. nr. 4,02 og 403 i denne beretning. 
1.I.§4.S.18 
023 
<T3> § 4. Kontrol med fusioner 
<T5> a) Baggrund for revisionen 
43. Efter vanskelige forhandlinger blev EF's fusionsforordning enstemmigt 
vedtaget af Rådet den 21. december 1989 og trådte i kraft ni måneder senere. 
Forordningen skulle revideres fire år efter, dvs. i 1993. Af nedenstående 
årsager er revisionen dog ikke foretaget. I forbindelse med etableringen af 
det indre marked var det vigtigt, at der forelå et tilstrækkeligt 
rets instrument, både af hensyn . til opretholdelse af den effektive 
konkurrence, der ville kunne fjernes ved virksomhedsovertagelser på tværs af 
grænserne, og for at lette den økonomiske integrationsproces. Denne 
målsætning er fortsat aktuel, for gennemførelsen af det indre marked og 
dermed virksomhedernes behov for at være til stede på større markeder, er et 
fænomen, der også vil gøre sig gældende i fremtiden på grund af EF's 
forskellige foranstaltninger for at udvide det indre marked inden for alle 
sektorer. Nogle af disse foranstaltninger er i øvrigt omtalt i denne 
beretning. 
44. Med visse undtagelser, der afspejler anvendelsen af 
subsidiaritetsprincippet og medlemsstaternes behov for at kunne beskytte 
berettigede interesser i overensstemmelse med EF-retten, er det især 
kendetegnende for forordningen, at den giver EF enekompetence til at vurdere 
alle fusioner, der overskrider bestemte omsætningstærskler. På den ene side 
må tærsklerne ikke være så høje, at fusioner med en egentlig EF-dimension er 
udelukket, og på den anden side må de ikke være så lave, at fusioner, der 
primært er af national interesse, falder ind under forordningen. 
Subsidiaritetsprincippet indebærer nemlig ikke, at alle fusioner behandles på 
nationalt plan, men at hver fusion undersøges af den myndighed, der er mest 
kompetent hertil, dvs. en national myndighed i visse tilfælde og Kommissionen 
i andre. I overensstemmelse med denne anvendelse af subsidiaritetsprincippet 
er det samtidig nødvendigt at fastsætte tærsklerne på det rette niveau, 
således at der opnås den bedste balance i den vanskelige opgave det er, at 
fordele den institutionelle kompetence. Da det af hensyn til 
gennemsigtigheden og retssikkerheden er ønskeligt, at kompetencen kan 
fastsættes efter en forholdsvis enkel regel, må det erkendes, at der selv med 
en ideel balance uvægerligt vil være visse grænsetilfælde, der falder uden 
for EF's kompetence, men som det ville være mere hensigtsmæssigt at behandle 
på grundlag af forordningen, og omvendt. 
1.I.§4.s.19 _ 024 
45. De tekniske problemer med fastsættelsen af tærsklen blev yderligere 
vanskeliggjort ved, at man ikke havde nogen erfaringer med den praktiske 
anvendelse af forordningen. Rådet erkendte denne usikkerhed og vedtog derfor 
en totrinsløsning for fastsættelsen af tærsklerne og aftalte, at de 
oprindelige tærskler skulle revideres inden fire år efter vedtagelsen af 
forordningen, dvs. inden udgangen af 1993(22). Desuden skulle tærsklerne 
revideres på grundlag af et kommissionsforslag, der skulle godkendes med 
kvalificeret flertal. 
46. Samtidig med vedtagelsen af forordningen erklærede Kommissionen, at man 
ved udgangen af den første gennemførelsesfase burde nedsætte tærsklen for 
omsætningen på verdensplan fra 5 mia. ECU til 2 mia. ECU, og at tærsklen for 
EF-omsætningen på 250 mio. ECU også skulle revideres på grundlag af 
erfaringerne og ændringen i den anden tærskel. Hvis tærsklen for EF-
omsætningen nedsættedes i samme forhold som tærsklen for verdensomsætningen, 
vil dette betyde, at tærsklen for EF-omsætningen fastsættedes til 100 mio. 
ECU i stedet for de nuværende 250 mio. ECU. Dette betyder ikke, at der ikke 
vil forekomme betydelige fusioner under disse tærskler. Men det formodes, at 
fusioner under dette niveau hovedsagelig vil være af national interesse, og 
at det derfor vil være mere hensigtsmæssigt, at de behandles på nationalt 
plan i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. 
47. Da enhver ændring af tærsklerne vil få indvirkning på 
kompetencefordelingen mellem medlemsstaterne og Kommissionen, ville det 
samtidig være hensigtsmæssigt at revidere forordningens artikel 9, hvorved en 
medlemsstat kan anmode om, at sager, der falder ind under 
fusionsforordningen, alligevel henvises fra Kommissionen til de nationale 
konkurrencemyndigheder^23'. Henvisning efter artikel 9 afspejler den 
praktiske anvendelse af subsidiaritetsprincippet, selv om dette hovedsagelig 
kommer til udtryk i forbindelse med omsætningstærsklerne og især 
totredjedelsreglen for den nationale omsætning^24). 
(22) Artikel 1, stk. 3. 
(23) Artikel 9, stk. 10. 
(24) Ifølge forordningen skal en fusion ikke anmeldes i henhold til 
forordningen, når hver af de deltagende virksomheder har over to 
tredjedele af deres samlede omsætning i en og samme medlemsstat. 
1.I.§4.s.20 
025 
48. Både Rådet og Kommissionen har erklæret, at der 
omsætningstærskler og henvisningsprocedurer også bør tages 
forordningens aspekter op til fornyet overvejelse, ud over 
andre af 
herunder 
omsætningsfordelingen for joint ventures, et mere præcist bankindkomstbegreb 
og offentliggørelse af det rådgivende udvalgs udtalelser. 
<T5> b) Den hidtidige anvendelse 
<T6> Oversigt over beslutninger og økonomisk sagsprofil 
49. I de tre år og tre måneder, forordningen har været i kraft, har 
Kommissionen modtaget [190] anmeldelser. Da de enkelte beslutninger, som 
disse anmeldelser har givet anledning til, omtales enten i tidligere 
konkurrenceberetninger eller i den foreliggende, er kun hovedtrækkene 
gengivet nedenfor. 
1990 1991 1992 1993 I alt 
Antal anmeldelser 12 63 60 58 193 
Beslutninger efter 
artikel 6, stk. 1, litra a) 
artikel 6, stk. 1, litra b) 
artikel 6, stk. 1, litra c) 5 
50 
6 9 
47 
4 4 
49 
4 20 
151 
14 
Beslutninger efter 
artikel 8, stk. 2 
uden betingelser 
med betingelser 
artikel 8, stk. 3 
Henvisning efter artikel 9 
1.1.§4.S.21 026 
50. Der er modtaget seks anmodninger efter artikel 9, stk. 2, og en 
anmodning om anvendelse af artikel 22, stk. 3, der giver mulighed for at få 
en fusion uden EF-dimension vurderet på grundlag af fusionsforordningen. 
51. Størstedelen af de anmeldte tilfælde vedrørte forarbejdningsindustrien, 
f.eks. levnedsmidler og drikkevarer, den kemiske industri og bilindustrien, 
men der fandt også et stort antal fusioner sted inden for servicesektoren, 
f.eks. detail- og engroshandel, edb-sektoren, bank- og forsikringsvirksomhed. 
Langt de fleste anmeldelser vedrørte virksomheder i Tyskland, Det Forenede 
Kongerige og især Frankrig. 
52. Som en afspejling af fusionsforordningens formål vedrørte næsten tre 
fjerdedele af anmeldelserne virksomheder fra forskellige medlemsstater eller 
fra et tredjeland. Et tilsvarende antal sager vedrørte det geografiske 
referencemarked, som enten var EF-dækkende eller omfattede mere end en 
medlemsstat. 
<T6> Forordningens virkning og anvendelse 
53. I løbet af de sidste tre år har Kommissionen håndhævet forordningen i 
overensstemmelse med sine grundlæggende målsætninger, dvs. at den har 
godkendt fusioner, der medfører den nødvendige reorganisering af 
virksomhederne i EF som følge af åbningen af de nationale markeder til EF- og 
verdensomspændende markeder, medens den har forbudt eller ændret fusioner, 
der ville kunne medføre varig skade for den effektive konkurrence på 
fællesmarkedet eller en væsentlig del deraf. 
54. Selv om Kommissionen i sidste instans kun har vedtaget en enkelt 
beslutning om forbud'25' og anmeldelsen i en anden sag^26) blev trukket 
tilbage, fordi fase 2-proceduren blev indledt, er Kommissionens indgreb af 
langt større omfang, end disse statistiske oplysninger tyder på. 
55. Selve det forhold, at der findes EF-bestemmelser om fusionskontrol har 
sammen med den uformelle, men omfattende vejledning, Kommissionens 
tjenestegrene giver virksomhederne, haft en betydelig præventiv virkning på 
virksomhedernes konkurrencebegrænsende strategier i EF. Desuden blev 8 af de 
(25) IV/M.052 - Aérospatiale/Alenia/De Havilland. 
(26) IV/M.238 - Siemens/Philips. 
1.I.§4.s.22 
027 
12 sager i fase 2, der blev afsluttet med en beslutning efter artikel 8, 
først godkendt, efter at Kommissionen havde ændret den oprindelige 
fusionsplan ved at knytte betingelser og påbud dertil. I yderligere 7 sager i 
fase 1 godkendte Kommissionen først fusionen, efter at parterne havde afgivet 
tilsagn om at afhjælpe en række konkurrencemæssige problemer. 
56. I disse tilfælde blev den effektive konkurrence opretholdt og udbygget 
på hovedsagelig tre måder, nemlig ved afskaffelse af hindringerne for adgang 
til markedet, ved afskaffelse af finansielle, personlige eller strukturelle 
forbindelser samt ved afhændelse af. aktiver eller aktier. 
57. Hvis parterne ikke havde været indstillet på at ændre den oprindelige 
fusionsplan, ville der uvægerligt have været flere sager, hvor proceduren var 
blevet indledt, eller hvor der var blevet vedtaget en beslutning om forbud. 
58. Den hidtidige anvendelse af forordningen er i vid udstrækning blevet 
betragtet som en succes. Kommissionens beslutninger har betydet hurtighed, 
retssikkerhed og en enkelt kontrolinstans, hvilket værdsættes højt af 
erhvervslivet og juridiske kredse. Samtidig skaber forordningen lige vilkår 
for større virksomhedsovertagelser i EF, fordi disse transaktioner er 
undergivet de samme regler overalt i EF. Der er tale om et nyt eksempel på, 
at etablering af et egentligt indre marked kræver bl.a. ensartede og 
effektive konkurrenceregler. 
<T6> Forbindelserne mellem EF's og medlemsstaternes 
politik for fusionskontrol 
59. Med EF-markedernes stigende integration bliver der færre og færre rent 
nationale markeder. Denne udvikling hen imod integrering af de nationale 
markeder er i sig selv konkurrencefremmende og afspejles til dels i det store 
antal beslutninger om godkendelse. Næsten alle medlemsstater har nu indført 
national kontrol med fusioner under den tærskel, der er fastsat i 
forordningen. Kommissionen ser positivt på denne udvikling, fordi den sikrer 
et komplet system til opretholdelse af en effektiv konkurrence såvel på 
nationalt plan som på EF-plan. 
1.I.§4.s.23 
02 8 
60. Jo større integrationen er, jo mere ønskeligt er det, at erhvervslivet 
kan anvende sin fusionsstrategi på et EF-dækkende grundlag efter fælles 
regler. Det er derfor vigtigt, at målsætninger, metoder og procedurer i 
medlemsstaternes og EF's fusionspolitik er så ensartede som muligt. Selv om 
omsætningstærsklerne i fusionsforordningen sænkes, er der fortsat behov for 
øget harmonisering på det indre marked. Det er nemlig ikke muligt at lade 
alle fusioner være undergivet en enkelt kontrolmyndighed. Den nationale 
lovgivning vil derfor fortsat spille en rolle. 
<T5> c) Revisionens omfang 
<T5> Tærskler og artikel 9-henvisninger 
61. Kommissionen har i overensstemmelse med forordningen undersøgt behovet 
for revision af omsætningstærsklerne og henvisningsprocedurerne. Kommissionen 
finder, at der er stærke argumenter for en sænkning af tærsklerne. 
62. En af følgerne af, at der er indført yderligere nationale systemer til 
fusionskontrol, er, at der er blevet flere kontrolinstanser for fusioner, som 
er af EF-dimension, men som dog ligger under de gældende tærskler. Samtidig 
har programmet for det indre marked medført et hidtil uset antal fusioner på 
tværs af grænserne i EF, ligesom den krisesituation, som EF-industrien 
befinder sig i, har medført omstruktureringer, der kan betragtes som 
fusioner. Selv om fusionsaktiviteten siden 1985 er steget og faldet i 
overensstemmelse med den samlede økonomiske aktivitet, viser en analyse af de 
generelle oplysninger, som GD IV har indsamlet, at antallet af 
grænseoverskridende fusioner i EF er blevet fordoblet. På de møder, der er 
afholdt, før der er indgivet anmeldelse, er Kommissionen stødt på mange sager 
med en stærk indvirkning på konkurrencevilkårene i EF, men under de gældende 
tærskler. Derfor er fordelene ved den såkaldte "one-stop shop" (én 
kontrolinstans) og behovet for lige vilkår, som den voksende integration 
medfører, endda større i dag end i 1989. 
63. For at undersøge, hvilken virkning en sænkning af tærsklen har i 
praksis, har Kommissionen gennemført en særlig undersøgelse blandt næsten 
300 af EF's største virksomheder og blandt organisationer, der repræsenterer 
1.I.§4.s.24 
.029 
erhvervslivets synspunkter. Selv om fusionsaktiviteten varierer betydeligt, 
fremgik det af undersøgelsen, at Kommissionen ville modtage ca. 110 sager om 
året, hvis tærsklerne for omsætningen på verdensplan og på EF-plan blev 
sænket til henholdsvis 2 mia. ECU og 150 mio. ECU, mod ca. 60 sager om året 
for øjeblikket. Hvad vigtigere er, vil størstedelen af de ekstra sager have 
deciderede grænseoverskridende virkninger. 
64. En sænkning af tærsklerne støttes også af Parlamentet^27^ og Det 
Økonomiske og Sociale Udvalg'28'. Selv om industrien stort set går ind for 
lavere tærskler, varierer synspunkterne i de forskellige medlemsstater, 
således at de nationale brancheorganisationer i Nordeuropa generelt er 
positivt indstillet, medens de i Sydeuropa er mere forbeholdne. 
65. De nationale konkurrencemyndigheder er meget tilbageholdende med hensyn 
til såvel sænkning af tærsklerne som ændring af forordningen på nuværende 
tidspunkt. De mener, at erfaringerne med anvendelsen af, hvad der stadig er 
en forholdsvis ny forordning, er utilstrækkelige, og at sager, der ligger 
under de gældende tærskler, kan behandles tilfredsstillende af de nationale 
myndigheder. Desuden påpeger de, at inflationen siden forordningens 
vedtagelse allerede har reduceret tærsklernes egentlige niveau, ligesom de 
understreger betydningen af EF's fremtidige udvidelse. 
66. På baggrund af disse forskellige synspunkter finder Kommissionen, at det 
er for tidligt at foreslå en sænkning af tærsklerne på nuværende tidspunkt. 
Kommissionen er især bekymret for, at et forslag om væsentlige ændringer i 
kompetencefordelingen mellem medlemsstaterne og EF, som ikke har bred 
opbakning fra de nationale myndigheder og erhvervslivet, risikerer at skade 
den enighed og det engagement, der er skabt omkring forordningen. 
67. Hvad henvisningsproceduren angår, er det nu Kommissionens generelle 
holdning, at den enten henviser en sag til de nationale myndigheder eller 
indleder en fase 2-procedure, hvis den har modtaget en berettiget anmodning 
(27) Nr. 26 i beslutningen om Nittende Beretning om Konkurrencepolitikken, 
24.1.1991. Jf. bilag I i Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken. 
(28) Nr. 1.3.2 i udtalelse om Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, 
25.11.1991. Jf. bilag I i Toogtyvende Beretning om 
Konkurrencepolitikken. 
1.1. §.4.8.25 
030 
derom, og det er derfor den generelle opfattelse, at artikel 9 i sin 
nuværende udformning må betragtes som et tilstrækkeligt instrument, hvis de 
gældende omsætningstærskler opretholdes, men at artiklen må tages op til 
fornyet overvejelse, hvis tærsklerne sænkes. 
68. Da der ikke på nuværende tidspunkt foreslås ændringer i de vigtigste 
spørgsmål, der er taget op til revision (dvs. tærsklerne og 
henvisningsprocedurerne), mener Kommissionen, at undersøgelsen af andre 
mulige forbedringer, der kræver en ændring af forordningen, herunder 
anvendelse af bankindkomstbegrebet ved beregningen af tærsklerne, bør 
udskydes og tages op i forbindelse med et ændringsforslag, som Kommissionen 
eventuelt fremsætter, navnlig med hensyn til tærsklerne, inden udgangen af 
1996. 
<T5> d) Konklusion 
69. Selv om Kommissionen er af den opfattelse, at der er gode 
administrative, økonomiske og juridiske argumenter for en sænkning af 
tærsklerne, finder den, at et forslag om at sænke tærsklerne på nuværende 
tidspunkt vil være uhensigtsmæssigt og vil kunne virke imod hensigten. 
Desuden vil det være nyttigt at opnå flere erfaringer ved anvendelsen af 
forordningen. 
70. Ikke desto mindre er Kommissionen af den opfattelse, at behovet for en 
sænkning af tærsklerne vil vokse. Fordelene ved den såkaldte one-stop shop 
vil blive understreget ved fremtidige grænseoverskridende fusioner, og med 
større integration på det indre marked kan det kun blive stadig mere 
indlysende, at det er nødvendigt og logisk at sænke tærsklerne. 
71. Selv om der ikke er fremsat noget forslag, har Kommissionen derfor 
opfordret Rådet til at gennemføre den formelle undersøgelse, der er omtalt i 
artikel 1, stk. 3, og artikel 9, stk. 10, i fusionsforordningen, inden 
udgangen af 1996. 
72. Kommissionens rapport om anvendelsen af fusionsforordningen er blevet 
forelagt Rådet, Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 
1.I.§4.s.26 
031 
<T5> e) Forbedringer i gennemsigtigheden og procedurerne 
i den nuværende forordning 
73. I forbindelse med revisionsrapporten har Kommissionen på grundlag af de 
foreligggende erfaringer kunnet fastslå, gennem hvilke forbedringer man vil 
kunne skabe større gennemsigtighed og mere effektive procedurer. Disse 
forbedringer, som Kommissionen vil gennemføre uden at ændre 
fusionsforordningen, vedrører følgende områder: 
tilsagn i første fase: tidligere har Kommissionen under den indledende 
undersøgelse på en måned (fase 1) accepteret tilsagn fra de anmeldende 
parter om at løse klare konkurrencemæssige problemer. Selv om dette er 
en effektiv administrativ foranstaltning, medfører den dog en vis mangel 
på gennemsigtighed, idet andre konkurrenter og virksomheder ikke har 
lejlighed til at kommentere, om de afgivne tilsagn er tilstrækkelige. 
Gennemsigtigheden kan forbedres, ved at de foreslåede tilsagn 
offentliggøres på forhånd, selv om tilsagnene skal afgives på et tidligt 
trin i proceduren, hvis den oprindelige frist skal overholdes 
tilsagn i anden fase : på samme måde vil tilsagn afgivet af parterne i 
fase 2-sager normalt også bliver offentliggjort på forhånd, dog ikke når 
det drejer sig om forretningshemmeligheder 
Kommissionens vejledende meddelelaer: for at forbedre gennemsigtigheden 
vil Kommissionen udstede vejledende meddelelser om tekniske og juridiske 
aspekter, såsom retskompetence (herunder en ny meddelelse om joint 
ventures oprettet i samarbejds- og sammenslutningsøjemed), beregning af 
omsætning og begrebet fusion 
lempeligere anmeldelseskrav for mindre joint ventures: nogle mindre 
joint ventures falder kun ind under forordningen på grund af 
moderselskabernes størrelse, medens andre ikke har nogen direkte eller 
indirekte virkninger på markederne i EF. Kommissionen foreslår at 
anmeldelseskravene lempes væsentligt for sådanne transaktioner, men at 
det er nødvendigt at påvise, at konkurrencevilkårene i EF ikke påvirkes. 
Men informationskravene skal normalt først aftales med Kommissionen på 
informationsmøderne før anmeldelsen, der nu er blevet normal praksis. 
1.Ï.S4.S.27 
032 
det rådgivende udvalg: det rådgivende udvalg, der består af mindst én 
représentant for de enkelte kompetente, nationale myndigheder, skal 
afgive en udtalelse om alle Kommissionens foreløbige beslutninger om at 
indstille sager, hvor fase 2-proceduren er blevet indledt. Til forskel 
fra forordningerne om anvendelse af EF-traktatens artikel 85 og 86, 
giver fusionsforordningen mulighed for at offentliggøre denne udtalelse 
efter anmodning fra udvalget. Selv om Kommissionen ikke er juridisk 
forpligtet til at offentliggøre udtalelsen, er det blevet almindelig 
praksis at efterkomme udvalgets anmodning og offentliggøre den samtidig 
med den formelle beslutning i. De Europæiske Fællesskabers Tidende. Da 
teksterne skal oversættes, vil de normalt blive offentliggjort flere 
måneder efter det tidspunkt, hvor Kommissionens bindende beslutning 
vedtages, og på dette tidspunkt kan sagen have mistet noget af sin 
oprindelige interesse. Gennemsigtigheden kan forbedres, hvis det 
rådgivende udvalgs udtalelse offentliggøres samtidig med Kommissionens 
beslutning, og dette ville også give medlemsstaternes synspunkter større 
betydning. 
1.I.§5.8.28 
033 
<T3> § 5. Restriktive aftaler og misbrug af en dominerende stilling 
74. En lang række sager, som er beskrevet i anden del af denne beretning, er 
blevet undersøgt på grundlag af EF-traktatens artikel 85 og 86. Dette skyldes 
konkurrencereglernes grundlæggende betydning for EF»s politik på andre 
områder. Gennemførelsen af et egentligt indre marked forudsætter således, at 
de tidligere offentlige handelshindringer ikke erstattes af private. Desuden 
må det undgås, at EF-industriens produktivitet ikke forringes på grund af 
konkurrencebegrænsende praksis, til skade for de europæiske forbrugere og 
beskæftigelsen. Konkurrencepolitikkens rolle gennemgås i detaljer i denne 
beretnings første del, kapitel IV. 
75. Flere tendenser gør sig gældende, og nogle må i øvrigt betragtes som en 
fortsættelse af en igangværende udvikling. 
76. For det første skal nævnes den mere og mere udbredte anvendelse af 
konkurrencereglerne i alle erhvervssektorer. Dette gælder især 
transportsektoren, idet Kommissionen for første gang har anvendt 
konkurrencereglerne i en sag om jernbanetransport og har skredet ind flere 
gange over for restriktiv praksis inden for søtransport. Selv om der ved 
anvendelsen af konkurrencereglerne inden for denne sektor kan tages hensyn 
til nogle af dens særlige træk, må man også kunne drage fordelene af en 
egentlig konkurrence, der er så vigtig for hele EF's industri. Dette gælder 
også energisektoren, hvor flere sager har givet Kommissionen mulighed for at 
præcisere sin holdning på dette område. Kommissionen har også været opmærksom 
på visse former for adfærd inden for de liberale erhverv. Endelig har 
konkurrencereglerne spillet en vigtig rolle inden for den audiovisuelle 
sektor. Denne rolle vil sandsynligvis vokse, dels på grund af denne sektors 
betydning for EF, dels på grund af dens hurtige og konstante udvikling. 
77. For det andet er der i årets løb truffet beslutning i de første sager 
vedrørende joint ventures oprettet i samarbejdsøjemed efter den nye 
procedure, der blev vedtaget sidst i 1992. Kommissionen har nemlig udtalt, at 
1.I.§5.s.29 
034 
den vil bestræbe sig på at undersøge disse tilfælde inden to måneder efter at 
de er anmeldt, og den har bestræbt sig på at holde dette løfte (29) . Denne 
ændring skal ses i en bredere sammenhæng. Der er ingen tvivl om, at karteller 
skal være strengt forbudt, men til gengæld bør mange former for 
virksomhedssamarbejde fremmes, fordi de øger effektiviteten i EF's industri 
ved at fremme udbredelsen af ny teknologi. For Kommissionen er dette 
samarbejdes indvirkning på markedet af større betydning end den juridiske 
organisationsform, som parterne benytter. Men så længe visse transaktioner 
kan behandles efter den hurtige procedure, der er fastsat i 
fusionsforordningen, og andre skal behandles efter den langsommere procedure 
i EF-traktatens artikel 85, er der risiko for, at virksomhederne 
tilrettelægger deres samarbejde ikke blot for at tilgodese deres interesser, 
men også for at udnytte visse proceduremæssige fordele. Dette må undgås, 
fordi det kan medføre nogle kunstige aspekter. Kommissionen mener derfor, at 
det ud over de valgte juridiske strukturer, som ikke må overses, er særligt 
vigtigt at indplacere transaktionerne i deres kontekst og bedømme deres 
virkninger på konkurrencen på de relevante markeder. Hvis transaktionerne 
tilsigter eller medfører en begrænsning af konkurrencen, bør de forbydes. Til 
gengæld agter Kommissionen at fremme alle de transaktioner, der muliggør et 
samarbejde til alles fordel. 
78. For det tredje har virksomhederne i mange tilfælde foretrukket at opgive 
den praksis, Kommissionen har fundet konkurrencebegrænsende, uden at afvente 
en formel beslutning fra Kommissionens side. Dette er årsagen til det 
forholdsvis begrænsede antal beslutninger i år. Formålet med en effektiv 
konkurrencepolitik er dog at få direkte indflydelse på virksomhedernes adfærd 
i stedet for at iværksætte mange langvarige procedurer. Dette medfører ikke, 
at virksomhedernes ret til at fremsætte indsigelser ikke respekteres, da 
virksomhederne altid kan afslå at ændre deres adfærd, når der ikke er 
vedtaget en beslutning. 
(29) Jf. nr. 193 og 194 i denne beretning. 
1.I.§5.s.30 
035 
79. For det fjerde skal nævnes globaliseringen af markederne og en 
verdensomspændende konkurrence inden for mange sektorer. Et godt eksempel 
herpå er sagen vedrørende Philips/Thompson/Sagem. For selv om 
moderselskaberne i denne sag var EF's største producenter af det pågældende 
produkt, blev deres aftale godkendt, fordi markedet for dette produkt klart 
var verdensomspændende, og fordi der var store konkurrenter i tredjelande. 
Det drejer sig nemlig om at se hver enkelt virksomheds adfærd i en sammenhæng 
og i denne forbindelse tage hensyn til de økonomiske og faktiske 
omstændigheder. Den teknologiske udvikling har sammen med den gradvise åbning 
af markederne i tredjelande, især gennem liberaliseringen som følge af EF's 
bilaterale eller regionale aftaler eller saf GATT-forhandlingerne, ført til 
en faktisk udvidelse af mange markeder. Kommisionen er sig dette bevidst og 
er besluttet på at tage hensyn dertil ved analysen af de sager vedrørende 
konkurrencebegrænsende aftaler eller praksis, som den behandler. Ved således 
at bedømme EF-virksomhedernes adfærd i en større sammenhæng, kan Kommissionen 
vurdere, om aftalerne kan tillades, fordi de giver EF's industri mulighed for 
at forbedre konkurrenceevnen. 
80. Endelig har en række sager, der er afgjort i år, det til fælles, at de 
vedrører situationer, hvor adgangen til en infrastruktur er vanskelig. Der 
findes nemlig mange tilfælde, hvor en virksomhed, eller en gruppe af 
virksomheder har privilegeret adgang til en infrastruktur, der også er 
nødvendig for deres konkurrenter. Som nævnt ovenfor er dette spørgsmål særlig 
følsomt inden for de sektorer, hvor visse virksomheder tidligere havde 
eksklusive eller særlige rettigheder, men det gør sig også gældende under 
andre omstændigheder. For at der kan være tale om en egentlig konkurrence i 
disse tilfælde, er det påkrævet, at alle konkurrerende virksomheder kan få 
adgang til denne infrastruktur på objektive vilkår uden forskelsbehandling. 
Dette spørgsmål er naturligvis vigtigt, når den virksomhed, der er i 
besiddelse af infrastrukturen, indtager en dominerende stilling, men også i 
de tilfælde, hvor EF-traktatens artikel 85 finder anvendelse. Disma-sagen er 
et eksempel på sidstnævnte kategori. Kommissionen greb nemlig ind i denne sag 
for at sikre, at alle olieselskaber fik lige adgang til den direkte 
brændstofforsyning fra depotet til flyene via de underjordiske kanaler, som 
lufthavnen i Milano/Malpensa havde etableret i samarbejde med en række 
olieselskaber som led i joint venture-selskabet Disma. 
1.I.§5.s.31 
036 
81. Uafhængigt af udviklingen i EF's konkurrenceret skal der også gøres 
opmærksom på udviklingen i medlemsstaternes konkurrencelovgivning. Som led i 
subsidiaritetsprincippet opfordrer Kommissionen nemlig til en decentraliseret 
anvendelse af konkurrencereglerne. Medlemsstaterne er imidlertid ikke 
forpligtede til at vedtage nationale konkurrenceregler, der er i 
overensstemmelse med EF-traktatens bestemmelser. Det kan dog konstateres, at 
den nyeste lovgivning i vid udstrækning bygger på principperne i EF-
traktatens artikel 85 og 86. Dette gælder bl.a. den belgiske lov, der er 
trådt i kraft i år. Kommissionen er naturligvis positivt indstillet overfor 
en sådan spontan harmonisering af. konkurrencelovgivningen. For selv om de 
samme tekster kan fortolkes forskelligt af EF's og medlemsstaternes 
myndigheder, vil en tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning alligevel 
forbedre kohærensen for virksomhederne og således bedre beskrive miljøet for 
deress virke. Dette fænomen strækker sig i øvrigt videre end til EF, og der 
kan konstateres en tilsvarende udvikling i de lande, der har indgået aftaler 
med EF, hvor konkurrencereglerne er af stor betydning, såsom aftalen om Det 
Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde eller de aftaler, der er indgået med 
landene i Central- og Østeuropa. 
Det er derfor ikke længere urealistisk at tro, at der i nær fremtid vil 
findes et stort område, hvor virksomhedernes adfærd vurderes på grundlag af 
fælles principper. Hvis man ønsker at sikre EF-industriens vækst, må man dog 
gå videre. For som fastsat i Hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse, indebærer en forbedring af EF-industriens produktivitet 
således, at virksomhederne kan operere på markeder i tredjelande uden 
forskelsbehandling. EF er på sin side åbent for virksomheder fra tredjelande, 
fordi det for det første efterkommer de regler, der er fastsat under GATT, og 
for det andet anvender konkurrencereglerne effektivt på virksomheders adfærd, 
der tager sigte på at afskærme markederne. Ophavsmændene til EF-traktaten har 
nemlig været opmærksomme på, at etablering af et egentligt indre marked 
forudsatte afskaffelse af såvel de offentlige som de private 
1.I.§5.s.32 
037 
handelshindringer. Hvis man ser bort fra de allerede nævnte aftaler, som EF 
har indgået, tages der på internationalt plan kun sigte på at afskaffe de 
statslige handelshindringer. EF's erfaringer viser, at dette ikke er 
tilstrækkeligt, men at det også er nødvendigt at indføre regler, der kan 
gælde i de tilfælde, hvor virksomhedernes adfærd tilsigter eller indebærer en 
direkte eller indirekte beskyttelse af den nationale industri. Desuden skal 
disse regler anvendes effektivt, som omtalt i det følgende kapitel. Med andre 
ord er det også vigtigt at etablere lige konkurrencevilkår på internationalt 
plan, således at EF's industri kan få effektiv adgang til markederne i 
tredjelande uden at støde på private hindringer, som virksomheder fra disse 
lande ikke vil støde på, når de ønsker at få adgang til EF-markedet. 
<T4> - Krisekarteller 
82. En af følgerne af den nuværende krisesituation har været den fornyede 
interesse for krisekarteller (som man sidst oplevede i begyndelsen af 
1980'erne efter andet olieprischok) til løsning af problemerne med 
strukturbestemt overkapacitet. Inden for nogle industrigrene er problemerne 
med strukturbestemt overkapacitet med en fundamental nedgang i efterspørgslen 
blevet forværret både af den nuværende afmatning og den øgede globale 
konkurrence, der ikke blot øger udbuddet på EF-markedet, men ofte også 
ødelægger traditionelle markeder uden for EF. I mange tilfælde vil de 
involverede virksomheder, når de står over for en betydelig strukturbestemt 
snarere end konjunkturbestemt nedgang i efterspørgslen, ensidigt nedskære 
kapaciteten. I en fri markedsøkonomi er dette nemlig den mest almindelige 
måde, hvorpå man kan gribe ind over for et betydeligt fald i 
kapacitetsudnyttelsen og i produktionen efterfulgt af betydelige driftstab. 
Inden for visse industrier vil dette dog ikke nødvendigvis sikre en 
afskaffelse af den kapacitet, der er mindst effektiv. Ofte er konkurrencen 
blevet fordrejet af statstøtte (f.eks. regionalsstøtte), der er blevet 
anvendt til at skabe kapacitet, men når virksomhederne har høje 
anlægsomkostninger og relativt lave driftsomkostninger, kan gamle og 
ineffektive, men fuldt afskrevne anlæg fortsat holdes i drift, så længe 
driftsomkostningerne er dækket. Dette kan medføre meget store prisfald, 
hvilket kan gavne forbrugerne på kort sigt, men på lang og mellemlang sigt 
underminere industriens mulighed for at investere og gennemføre forsknings-
og udviklingsarbejde. Det kan derfor være en ulempe for forbrugerne på lang 
sigt. 
1.I.§5.S.33 
038 
83. Nogle sektorer ønsker derfor, at indgå enten bilaterale eller 
multilaterale omstruktureringsaftaler for at nedskære kapaciteten og bringe 
industrien på fode på langt sigt. Sådanne aftaler falder normalt ind under 
artikel 85. Kommissionens politik på dette område er klart fastsat i 
tidligere konkurrenceberetninger(30', men principperne gælder fortsat og er 
værd at gentage. 
84. Kommissionen har mulighed for at tillade konkurrencebegrænsende aftaler 
inden for en sektor som helhed, forudsat at de kun tager sigte på en 
samordnet nedskæring af overkapaciteten og ikke på anden måde begrænser de 
involverede virksomheders beslutningsfrihed. Den nødvendige strukturomlægning 
må ikke ske gennem f.eks. aftaler om prisfastsættelse eller kvoter, og den må 
heller ikke vanskeliggøres af statsstøtte, der fører til en kunstig 
opretholdelse af overskudskapaciteten. 
85. Kommissionen vil dog kunne godkende sektoraftaler, når den finder det 
godtgjort, at de øvrige betingelser i EF-traktatens artikel 85, stk. 3, er 
opfyldt, navnlig under følgende omstændigheder: 
i) det kan betragtes som en produktionsforbedring, hvis 
kapacitetsnedskæringer på lang sigt kan øge rentabiliteten og genskabe 
konkurrenceevnen, og hvis samordningen af virksomhedslukninger bidrager 
til at reducere, sprede og forskyde virkningerne på beskæftigelsen. 
Aftalen må derfor indeholde et detaljeret og bindende lukningsprogram 
for de enkelte produktionscentre for at sikre, dels at overkapaciteten 
fjernes definitivt, dels at der ikke skabes ny kapacitet, så længe 
planen gælder, med undtagelse af kapacitet, der skal erstatte de lukkede 
anlæg i overensstemmelse med omstruktureringsprogrammet 
ii) forbrugerne kan anses for at opnå en rimelig andel af fordelene ved— 
aftalen, hvis der, efter aftalens ophør, findes en konkurrencedygtig og 
økonomisk sund udbudsstruktur i EF; men kapacitetsnedskæringen i 
aftalens gyldighedsperiode må ikke have betydet, at forbrugerne ikke har 
haft valgfrihed eller ikke har kunnet drage fordel af en fortsat 
konkurrence mellem de involverede virksomheder 
(30) Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 56-61. 
Fjortende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 80-85. 
1.I.§5.s.34 
039 
iii) de konkurrencebegræsninger, som aftalen medfører, kan betragtes som 
nødvendige for at nå de planlagte strukturomlægningsmål, hvis aftalen 
kun vedrører en nedskæring af overskudskapaciteten og fra begyndelsen er 
begrænset til den periode, der er nødvendig for den tekniske 
gennemførelse af nedskæringsprogrammet. Det er tilladt at indføre et 
informationsudvekslingssystem for at kontrollere, at de aftalte 
kapacitetsnedskæringer gennemføres, forudsat at systemet ikke på nogen 
måde bidrager til at koordinere politikken for udnyttelse af den 
resterende kapacitet eller til at samordne salgsbetingelserne 
iv) aftaleparterne har ikke mulighed for at udelukke konkurrencen af 
følgende årsager: for det første er en nedskæring af overskudskapacitet 
kun et, om end betydeligt, element i de deltagende virksomheders 
konkurrencestrategi, og de vil derfor ikke have afgivet al deres 
handlefrihed på markedet, men vil fortsat konkurrere indbyrdes. For det 
andet vil den omstændighed, at virksomheder, der ikke deltager i 
aftalen, er til stede på markedet, og at EF er åben for import fra 
tredjelande, normalt medføre ekstern konkurrence. Endelig skal aftalen 
kun gælde i en begrænset periode, og da virksomhederne således er sikre 
på, at konkurrencen vil være fri inden for en overskuelig fremtid, vil 
de i beslutninger truffet i løbet af aftalen tage hensyn til, at de igen 
bliver konkurrenter. 
86. Som alternativ til sådanne sektoraftaler kan Kommissionen også tillade 
aftaler mellem nogle få virksomheder om gensidig specialisering med henblik 
på at nedskære overskudskapaciteten. 
87. Uanset hvilken løsning man vælger, vil Kommissionen altid skulle sikre, 
at der, når omstruktureringsprogrammet er afsluttet, fortsat vil være et 
tilstrækkeligt antal EF-producenter tilbage, således at der kan opretholdes 
en effektiv konkurrence i EF. Dette er en nødvendig forudsætning for, at 
økonomien som helhed og især forbrugerne også kan drage fordel af aftalernes 
positive resultater. 
1.I.§5.s.35 
040 
88. Omstruktureringen skal også kunne stabilisere og sikre 
beskæftigelsessituationen inden for den pågældende sektor. 
89. Kommissionen har fastholdt denne politik i to tilfælde, for det første 
inden for stålindustrien*31' og for det andet inden . for 
murstensproduktionen, hvor den i en meddelelse i henhold til artikel 19, 
stk. 3, i forordning nr. 17 har offentliggjort, at den ser positivt på et 
krisekartel mellem murstensfabrikanter i Nederlandene. 
I Nederlandene har man oplevet et strukturbestemt fald i efterspørgslen efter 
mursten, navnlig almindelige mursten, der er blevet erstattet af en lang 
række alternative byggematerialer, især beton, aluminium, stål, plastic og 
træ. Selv om konjunkturerne inden for bygningsindustrien har forværret 
nedgangen i efterspørgslen, viste flere indikatorer en langsigtet og 
underliggende strukturbestemt overkapacitet. Prisfaldet og de deraf følgende 
tab blev forværret af omkostningsstrukturen i produktionen med forholdsvis 
høje anlægsudgifter. Den oprindelige aftale, der blev anmeldt til 
Kommissionen, indeholdt foruden foranstaltninger til afhjælpning af den 
strukturbestemte overkapacitet, flere konkurrencebegrænsninger, der strakte 
sig ud over det nødvendige og ud over ovennævnte betingelser. Især var der 
indgået aftaler om fastsættelse af produktionskvoter, som blev støttet af en 
ordning med bøder, og som medførte en kvantitativ opdeling af praktisk talt 
hele den nederlandske produktion af mursten. 
På baggrund af Kommissionens meddelelse af klagepunkter indvilligede parterne 
i at opgive disse yderligere restriktioner. Kommissionen kunne derfor stille 
sig positivt til sagen, fordi parterne begrænsede deres aftale til det, der 
var strengt nødvendigt for at nedbringe kapaciteten uden pris- eller 
produktionsaftaler. Den nye aftale var således i overensstemmelse med 
ovennævnte principper. 
(31) Jf. nr. 481 og 482 i denne beretning, 
1.I.§6.S.36 
041 
<T3> § 6. Maastricht-traktatens konsekvenser 
90. Maastricht-traktaten trådte i kraft den 1. november 1993. Den indebærer 
kun to ændringer af EF-traktatens konkurrenceregler, begge på 
statsstøtteområdet. For det første kan Kommissionen principielt erklære 
"støtte til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven, når den ikke 
ændrer samhandels- og konkurrencevilkårene i Fællesskabet i et omfang, der 
strider mod de fælles interesser" for forenelig med EF-traktaten. For det 
andet skal Europa-Parlamentet konsulteres af Kommissionen, hvis denne agter 
at forelægge Rådet forslag til forordninger om anvendelse af EF-traktatens 
artikel 92 og 93. Dette medfører ikke nogen fundamental ændring i EF-
traktatens struktur, og ophavsmændene til Maastricht-traktaten har således 
ikke anfægtet Kommissionens rolle som den institution, der har til opgave at 
anvende konkurrencereglerne. Dette er i øvrigt ikke overraskende, idet 
etableringen af en egentlig europæisk union indebærer, at åer findes en 
neutral opmand, som skal kontrollere virksomhedernes adfærd. Dette betyder 
dog ikke, at Maastricht-traktaten ikke kan have anden betydning på det 
konkurrencepolitiske plan. 
91. Traktaten indeholder først og fremmest flere udtrykkelige bestemmelser 
om en række mål end EF-Vraktaten. For det første skal nævnes 
miljøpolitikken. Selv om den blev nævnt for første gang i artikel 13OR i 
fællesakten, udvider Maastricht-traktaten dens betydning. Spørgsmålet er så, 
hvorvidt anvendelsen af konkurrencereglerne vil blive berørt deraf. 
De nye rammebestemmelser for støtte til miljøformål, som Kommissionen 
udstedte i 1993, afspejler allerede den øgede betydning, som miljøpolitikken 
tillægges. På grundlag af de seneste erfaringer ved undersøgelse af 
medlemsstaternes støtteordninger erkender Kommissionen i rammebestemmelserne 
subsidiernes rolle i miljøpolitikken, hvilket de gamle rammebestemmelser fra 
1974 ikke omfattede. De nye rammebestemmelser giver således mulighed for 
støtte i forbindelse med miljøpolitikken, idet det dog sikres, at støtten 
ikke fordrejer konkurrencevilkårene på en måde, der strider mod den fælles 
interesse. 
Det skal i øvrigt understreges, at Kommissionen kun kan fritage en 
konkurrencebegrænsende aftale, der har positiv indvirkning på 
1.I.§6.S.37 
042 
miljøpolitikken, hvis aftalen opfylder de fire betingelser i EF-traktatens 
artikel 85, stk. 3. Denne bestemmelse blev nemlig ikke ændret af hensyn til 
miljøpolitikken. Den er dog tilstrækkeligt omfattende til at dække de øvrige 
politiske målsætninger og især de miljøpolitiske. Nedenfor gives en nærmere 
redegørelse for dette spørgsmål^32^. 
Kulturpolitikken er et af de nye elementer i Maastricht-traktaten. Dette 
medfører en direkte ændring af konkurrencereglerne, idet der som nævnt 
ovenfor er indført en ny undtagelse fra forbuddet mod støtte. 
92. Maastricht-traktaten nævner udtrykkeligt industripolitikken for første 
gang. Som omtalt nedenfor*33) var begrebet industripolitik dog allerede til 
stede i EF's politik generelt og især i Kommissionens foranstaltninger. 
93. Maastricht-traktatens konsekvenser strækker sig dog videre end de 
omtalte ændringer i EF's politik. Maastricht-traktaten markerer nemlig også 
en udvikling, som betyder, at Europa-Parlamentet får større indflydelse på 
beslutningsprocessen med proceduren vedrørende fælles vedtagelse, og dermed 
en større demokratisk kontrol. I konkurrencepolitikken kan der ikke ses bort 
fra denne udvikling. 
Kommissionen.er klar over, at medlemsstaterne, erhvervslivet og andre berørte 
kredse skal medvirke, for at konkurrencepolitikken bliver effektiv. For at nå 
dette resultat må Kommissionen først og fremmest fastlægge de prioriteter, 
den vil følge, og anvende dem på en ensartet og effektiv måde. Der er ingen 
tvivl om, at retningslinjerne i Maastricht-traktaten vil få stor indflydelse 
på denne prioritering, som dernæst skal bringes til offentlighedens kendskab. 
I denne forbindelse har Kommissionen fortsat tilrettelagt årlige møder med de 
nationale konkurrencemyndigheder, hvor disse mål uddybes og drøftes. I øvrigt 
er det et af målene med denne beretning at underrette Europa-Parlamentet og 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg og dernæst offentligheden om Kommissionens 
prioriteter. 
(32) Jf. nr. 162-171 i denne beretning. 
(33) Jf. nr. 155-161 i denne beretning. 
1.I.§6.s.38 
043 
Desuden skal Kommissionens politik være så gennemskuelig som muligt, for at 
virksomhederne kan få fuldt kendskab til rammerne for deres aktiviteter. I 
denne forbindelse indeholder denne beretning en mere detaljeret analyse af de 
foranstaltninger, Kommissionen har truffet eller agter at træffe for at nå 
dette mål<34). 
Endelig er det nødvendigt, at samarbejdet mellem Kommissionen, de nationale 
myndigheder og medlemsstaternes domstole fungerer optimalt. 
94. Subsidiaritetsprincippet nævnes ofte som en af de ændringer, Maastricht­
traktaten har medført, men det blev dog allerede anvendt i EF's 
konkurrenceret, som omtalt nedenfor^35^. Det skal fortsat anvendes i 
Kommissionens arbejde, der skal være koncentreret om sager af egentlig 
fællesskabsinteresse, idet de øvrige sager overlades til de nationale 
myndigheder eller domstole. 
95. Det kan konkluderes, at Maastricht-traktaten uden tvivl vil få betydelig 
indvirkning på konkurrencepolitikken. Denne proces er dog ikke ensidig, for 
konkurrencepolitikken vil også få stor betydning for gennemførelsen af EF's 
politik på andre områder'36' . 
(34) Jf. nr. 182-188 i denne beretning. 
(35) Jf. nr. 189-191 i denne beretning. 
(36) Jf. nr. 149-181 i denne beretning. 
1.II.§1.8.1 
044 
<T4> Kapitel II 
<T2> Konkurrencepolitikkens internationale dimension 
<T3> . § 1. Generelt 
96. I det forløbne år har den internationale dimension af EF's 
konkurrencepolitik været præget af tre hovedbegivenheder, som alle fandt sted 
i december. EF og dets medlemsstater afsluttede ratificeringen af aftalen om 
Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Da de fem deltagende EFTA-stater 
allerede havde gjort dette, betød det, at EØS kunne træde i kraft den 
1. januar 1994. Den 15. december kunne de kpntraherende parter i GATT 
afslutte den såkaldte Uruguay-runde af multilaterale handelsforhandlinger 
efter syv års ofte vanskelige forhandlinger. Endelig fremlagde Kommissionen 
sin Hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse. Som beskrevet ovenfor 
indeholder denne Hvidbog en vigtig erklæring om konkurrencepolitikkens 
internationale dimension. 
97. Disse tre begivenheder kan anses for at markere afslutningen på en æra, 
hvor EF's politik vedrørende internationale konkurrencespørgsmål hovedsagelig 
har drejet sig om at indføje regler mod konkurrencebegrænsende 
fremgangsmåder, strukturer og statsstøtte i internationale handelsaftaler. De 
markerede også indledningen af en politik, som i langt højere grad er baseret 
på at træffe foranstaltninger til at sikre, at sådanne regler rent faktisk 
overholdes, og at dette sker på en måde, der svarer til den måde, hvorpå EF 
har anvendt konkurrencereglerne som et værktøj til at fremme handelen inden 
for EF. 
1.II.§1.8.2 
045 
Der er således sket en vis forskydning fra en fremgangsmåde, der 
hovedsagelig er baseret på regler, til en fremgangsmåde, der er baseret på 
politik. Dette har haft indflydelse på EF's relationer med alle dets 
handelspartnere uanset de aktuelle regler, der gælder herfor. Kommissionen 
har således anvendt reglerne i 1972-frihandelsaftalerne i relationerne med 
lande i Europa til at sikre, at konkurrencereglerne virkelig anvendes på 
handelen med EF. Den har også ønsket at give EFTA-Tilsynsmyndigheden 
beføjelser, hvormed den kan sikre, at reglerne overholdes, svarende til 
Kommissionens beføjelser. Selv i forbindelse med lande som f.eks. Japan, med 
hvilke der endnu ikke er aftalt nogen specifikke regler for 
konkurrencepolitikken, har den gjort en indsats for at fremme en effektiv 
håndhævelse af konkurrencepolitikken for at lukke op for handelsmulighederne. 
1.II.§2.S.3 
046 
<T3> § 2. Bedre håndhævelse af konkurrencepolitikken i hele Europa 
<T4> - EFTA 
98. Kommissionen har forstærket sin indsats for at gennemføre en ændring af 
den statsstøtte, der ydes af EFTA-landene i strid med konkurrencereglerne i 
de frihandelsaftaler, der blev indgået i 1972. Efter at det var lykkedes at 
finde en løsning på statsstøttesagen vedrørende Eurostar joint venture mellem 
Chrysler Motors Company og Steyr Nutzfahrzeuge^ , rettedes Kommissionens 
opmærksomhed mod fire andre statsstøttesager, hvoraf tre vedrørte Østrig og 
en Finland. 
99. Den 22. juli 1993 konstaterede Kommissionen, at den støtte, som de 
østrigske forbunds- og regionalmyndigheder planlagde til fordel for General 
'Motors Austria, og den støtte, der var ydet til Steyr Nutzfahrzeuge AG, 
ligesom den støtte, som Wiens byråd havde ydet i maj 1991 og juni 1992 til 
Grundig Austria GmbH, var uforenelig med artikel 23 i aftalen. Det hedder i 
stk. 1 (iii) i denne artikel, at enhver offentlig støtte, der påvirker 
samhandelen mellem EF og Østrig, og som fordrejer eller truer med at fordreje 
konkurrencevilkårene ved at favorisere visse virksomheder eller visse 
produktioner, er uforenelig med aftalens funktion. I henhold til en 
erklæring, som EF fremsatte ved indgåelsen af aftalen, skal denne praksis 
vurderes på grundlag af kriterierne i EF-traktatens artikel 92. 
De østrigske myndigheder har planlagt at yde General Motors Austria en 
offentlig støtte på 15% til fordel for investeringer, der er beregnet til at 
udvide produktionen af gearkasser, knastaksler og topstykker på fabrikken i 
Asperne/Wien. Det er kun produktionen af gearkasser, der eksporteres til EF 
med henblik på samling hos General Motors, mens motordelene eksporteres til 
Ungarn. Der ydes offentlig støtte på 15,1% til Steyr Nutzfahrzeuge AG 
(datterselskab af MAN) i Steyr til rationalisering og udvidelse af 
produktionen af lastbiler i Steyr, som hovedsagelig er beregnet til EF^ 
markedet. For så vidt angår Grundig Austria GmbH udgør den offentlige støtte 
til rationalisering og udvidelse af tv-produktionen 10%, ud af maksimalt 
100 mio. ÔS til et investeringsprogram på 1 mia. OS på fabrikken i Wien. 
(1) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 344. 
1.II.§2.s.4 
047 
I alle disse tilfælde konkurrerer de støttemodtagende virksomheder med 
virksomheder i EF. Efter Kommissionens opfattelse kan støtten ikke accepteres 
på grundlag af kriterierne for anvendelsen af EF-traktatens artikel 92, 
stk. 3, litra a) og c), og især Wien-området, hvor Grundig og General Motors 
er beliggende, anses ikke for berettiget til regionalstøtte. 
Da det ikke lykkedes EF og Østrig inden for en fastsat frist at finde en 
tilfredsstillende løsning i det blandede udvalg eller efter ekspertmøderne, 
sendte Kommissionen den 22. september 1993 Rådet tre forslag om 
tilbagekaldelse af toldindrømmelserne på de pågældende produkter fra General 
Motors, Steyr Nutzfahrzeuge og Grundig på grundlag af aftalens artikel 27, 
stk. 3. Med hensyn til General Motors og Grundig foreslog Kommissionen, at 
der skulle genindføres told på et niveau svarende til niveauet for de 
toldsatser, der ville have været gældende, hvis frihandelsaftalen ikke var 
trådt i kraft. Denne told skal bevares, indtil Rådet afgør, at den pågældende 
støtte ikke længere har en negativ indvirkning på konkurrencevilkårene og 
samhandelen, eller højst i en periode svarende til den gennemsnitlige 
varighed af den skattemæssige afskrivning. Et fjerde tilfælde, som angår en 
investering i automobilsektoren, nærmere betegnet BMW i Steyr-regionen, er 
ved at blive undersøgt. 
Under den nære kontakt, der har været med de østrigske myndigheder, er der 
fundet en løsning på sagen vedrørende Steyr-Nutzfahrzeuge i forbindelse med 
den østrigske regionalstøtteordning, der er blevet undersøgt med henblik på 
udvidelsen. 
I sagen vedrørende Grundig udtalte Rådet sig den 21. december med 
kvalificeret flertal til fordel for en vedtagelse af den af Kommissionen 
foreslåede forordning. Allerede dagen efter accepterede de østrigske 
myndigheder at indlede den tilbagebetaling af 67 mio. OS, som Kommissionen 
havde bedt om, hvilket fik EF til at opgive at indføre ovennævnte told. 
I sagen vedrørende General Motors udtalte Rådet sig ligeledes med 
kvalificeret flertal til fordel for den af Kommissionen foreslåede 
forordning. Som følge heraf vil importen af gearkasser model F15 fra Østrig, 
som produceres af General Motors Austria, blive pålagt en told på 4,9%. 
1.II.§2.s.5 
048 
100. Alle de sager, der hidtil er behandlet under konkurrencebestemmelserne i 
1972-frihandelsaftalerne, har vist de vanskeligheder, som er forbundet med 
procedurereglerne i disse aftaler. Med hensyn til fem af EFTA-landene skulle 
disse vanskeligheder være løst i fremtidige konkurrencesager med 
ikrafttrædelsen af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde den 1. januar 
1994. Med hensyn til andre lande er EF imidlertid blevet klar over, at en 
effektiv konkurrencepolitik forudsætter en række mere anvendelige procedurer. 
<T4> - Lande i Central- og Østeuropa 
101. I forbindelse med de Europa- og interimsaftaler, der er indgået med en 
række lande i Central- og Østeuropa*2', har denne nye fremgangsmåde ikke 
blot ført til, at der er vedtaget mere detaljerede og selvstændige 
konkurrenceregler. Det mest fornyende aspekt ved konkurrencebestemmelserne i 
disse aftaler er, at de også fastsætter, at der skal indføres 
gennemførelsesregler inden tre år efter aftalernes ikrafttræden. Disse 
gennemførelsesregler skulle resultere i forholdsvis effektive 
håndhævelsesprocedurer. 
Kommissionen og de kompetente myndigheder i de pågældende lande er således 
begyndt at udarbejde disse regler i de blandede udvalg, der er nedsat i 
henhold til hver enkelt af interimsaftalerne. Det er vigtigt at understrege, 
at det ikke anses for nødvendigt at vedtage konkurrenceregler, som falder 
sammen med de pågældende parters lovgivning, således som det allerede blev 
anført i forrige beretning^3^ . 
102. Med hensyn til de konkurrenceregler, der gælder for virksomhederne, skal 
sagerne hovedsagelig behandles af de ansvarlige myndigheder på grundlag af de 
bestående regler i EF og i det associerede land. Der kan således opstå en 
situation, hvor hver af de to myndigheder har domstoiskompetence vedrørende 
samme sag. I de tilfælde, hvor der kun er en enkelt kompetent myndighed, kan 
det også tænkes, at de foranstaltninger, som denne træffer, kan påvirke 
væsentlige interesser hos den part, hvis myndighed ikke har kompetence. Det 
kan ligeledes ske, at en sag falder uden for kompetenceområdet for 
myndighederne hos begge parter. Det er hovedsagelig af hensyn til disse 
situationer, at det er nødvendigt at vedtage gennemførelsesregler. 
(2) Jf. nr. 563 og 564 i denne beretning. 
(3) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 103 
1.II.§2.s.6 
049 
De polske myndigheder, nærmere betegnet de polske konkurrencemyndigheder, og 
Kommissionen har i fællesskab udarbejdet et projekt i overensstemmelse med 
ovenstående retningslinjer. Dette projekt er fremsendt til formændene for Det 
Blandede Udvalg EF-Polen med henblik på gennemgang og drøftelse. Kommissionen 
påtænker at anvende samme fremgangsmåde i samarbejdet med de øvrige berørte 
lande med henblik på at indføre lignende procedureregler sammen med disse. 
103. Med hensyn til statsstøtteforanstaltningerne er arbejdet endnu ikke så 
fremskredent. Kommissionen mener, at procedurereglerne vil kunne baseres på 
en klassificering af støtten i tre kategorier: støtteforanstaltninger, som er 
underlagt kravet om finansiel gennemsigtighed, støtteforanstaltninger, som 
skal anmeldes til den anden kontraherende part, og støtteforanstaltninger, 
som ikke er underlagt noget krav om anmeldelse, men som kan drøftes efter 
anmodning fra den anden part. I den pågældende periode er der taget de første 
skridt til at udarbejde en fortegnelse over støtte ydet af en række af de 
berørte lande. Disse fortegnelser skulle kunne tjene som en rettesnor for 
parterne, når de skal udarbejde gennemførelsesbestemmelser. 
104. Europa-aftalerne indeholder en bestemmelse om indbyrdes tilnærmelse af 
lovgivningerne, og de seks berørte lande er derfor begyndt at tilnærme deres 
konkurrencelovgivning til Fællesskabets. Der er ikke fastsat nogen frist 
herfor, men det bør ske hurtigst muligt, bl.a. for at gøre det lettere at 
definere gennemførelsesbestemmelser for aftalerne, idet iværksættelsen af 
disse hovedsagelig er baseret på de nationale regler. Til dette formål har de 
pågældende lande behov for teknisk assistance. 
Der overvejes ligeledes teknisk assistance til udarbejdelse af en rapport 
over situationen med hensyn til statsstøtte, nationale monopoler, offentlige 
virksomheder og virksomheder, der indrømmes særlige eller eksklusive 
rettigheder. Denne rapport vil lette gennemførelsen af aftalerne og 
bestemmelserne om progressiv tilpasning af statsmonopoler af kommerciel art 
og gennemførelsen af principperne i EF-traktatens artikel 90 og 92. 
1.II.§2.s.7 
050 
For så vidt angår denne tekniske assistance har der været en lang række 
kontakter mellem Kommissionen og myndighederne i de berørte lande. Nogle af 
disse har anmodet om, at denne assistance ydes inden for Phare-programmet og 
derfor finansieres via dettes budget. Da Kommissionen står over for et 
stigende antal anmodninger om teknisk assistance, uden at den har det 
nødvendige personale til at efterkomme disse, har Kommissionen imidlertid 
delvis måttet overdrage denne opgave til eksterne konsulenter. Det er 
indlysende, at teknisk assistance er et enestående middel til at hjælpe de 
pågældende lande med at gennemføre en aktiv politik på konkurrenceområdet. 
1.II.§3.s.8 
051 
<T3> §3. En større udfordring: tilskyndelse til en bedre håndhævelse 
af konkurrencepolitikken i ikke-europæiske lande 
105. I Europa er EF's ønske om en bedre håndhævelse af konkurrencepolitikken 
blevet fremmet med de nye aftaler, der er forhandlet eller i øjeblikket er 
ved at blive forhandlet med næsten alle europæiske ikke-medlemsstater. De 
fleste, om ikke alle disse aftaler har omfattet bestemmelser vedrørende 
aspekter af samhandelen og har sat EF i stand til at forfølge sin tostrengede 
plan for liberalisering af samhandelen. Denne plan består i at fjerne ikke 
blot de statslige hindringer for .samhandelen, men også de hindringer der 
skyldes virksomhedernes egen adfærd. 
106. Den samme situation har ikke foreligget med hensyn til de fleste af de 
ikke-europæiske samhandelspartnere. Handelsrelationerne med disse lande vil 
naturligvis blive påvirket af den nye GATT-aftale. Denne aftale giver dog 
ikke GATT en tostrenget plan for liberalisering af samhandelen. I det 
forløbne år er der derfor i forbindelse med efter-Uruguay-runden på ny blevet 
fremsat krav om, at GATT skal omfatte konkurrenceregler. Sådanne krav er 
kommet fra private grupper som f.eks. "International Antitrust Code Working 
Group", bestående af eksperter inden for konkurrencepolitik fra Europa, USA 
og Japan, som i juli offentliggjorde dokumentet "Draft International 
Antitrust Code as a GATT-Multilateral Trade Organisation Plurilateral Trade 
Agreement" i Mûnchen. Disse krav høres også i stigende grad i regeringerne. 
Således har OECD-udvalgene for konkurrenceret og -politik og samhandel 
afholdt en række fælles møder med det formål at drøfte konvergensen af 
samhandel og konkurrencepolitik. 
107. Selv om et multilateralt konkurrencepolitisk instrument vedtaget inden 
for rammerne af GATT synes at give de bedste muligheder for at tage fat på de 
konkurrencebegrænsende metoder, der hæmmer den internationale samhandel, er 
det indlysende, at en sådan løsning forudsætter en række komplicerede og 
derfor muligvis tidskrævende drøftelser. Kommissionen har i sin hvidbog 
anbefalet, at arbejdet med at udarbejde sådanne multilaterale regler 
prioriteres højt på fællesskabsplan, men den har ikke til hensigt blot at se 
til, mens den afventer resultaterne. I mellemtiden vil den derfor koncentrere 
sig om nogle af EF" s vigtigste handelspartnere for at finde metoder til at 
tackle konkurrencebegrænsende fremgangsmåder og strukturer, som skaber 
hindringer for samhandelen med disse lande. 
1.II.§3.s.9 
052 
108. Den aftale, der i 1991 blev indgået mellem Kommissionen og den 
amerikanske regering, indeholdt allerede en bestemmelse rettet mod denne type 
problemer. I artikel V i aftalen fastsættes der en såkaldt "positive comity"-
regel. Ifølge denne regel kan en part, hvis væsentlige interesser påvirkes af 
en konkurrencebegrænsende praksis på den anden parts område, anmode 
sidstnævnte om at undersøge denne praksis. Den part, på hvis område den 
påståede praksis finder sted, kan undersøge sagen og træffe passende 
foranstaltninger. 
Denne procedure kan naturligvis især anvendes, når en konkurrencebegrænsende 
praksis i det ene land hindrer importen fra et andet land i at få adgang til 
markedet. En sådan praksis kan der ellers ikke tages fat på, idet det land, 
hvor det påståede problem findes, ikke er klar over det eller i modsat fald 
ikke har prioriteret det særlig højt. 
109. Proceduren tager derfor ikke blot sigte på at fremme håndhævelsen af 
konkurrencepolitikken som helhed, men er også beregnet til at sætte fokus på 
håndhævelsen, navnlig i de tilfælde hvor andre lande har en særlig interesse. 
Dette er særlig vigtigt, når et land har et omfattende sæt konkurrenceregler 
samt en aktiv politik til håndhævelse af disse, men koncentrerer sig om 
konkurrencebegrænsende fremgangsmåder, hvis virkning især ligger på 
hjemmemarkedet, og således undlader at løse problemer, som hovedsagelig 
mærkes i andre lande. Grunden hertil er ofte, at et land ser formålet med 
konkurrencepolitikken som et spørgsmål om at maksimere landets egen velfærd 
frem for den globale velfærd. 
Selv om Kommissionen på nuværende tidspunkt ikke har indgået aftaler med 
andre lande svarende til aftalen med USA, er den ikke helt berøvet "positive 
comity"-redskabet i relation til andre store handelspartnere. Den reviderede 
henstilling fra OECD-Rådet af 21. maj 1986 vedrørende international handel 
indeholder nemlig en "positive comity"-bestemmelse. Kommissionen har derfor 
bedt personer, som påvirkes af konkurrencebegrænsende metoder i andre OECD-
lande, om at underrette Kommissionen derom, således at den kan rejse 
spørgsmålet i henhold til "positive comity"-bestemmelserne. 
1.II.§3.s.10 
053 
110. I andre tilfælde har Kommissionen benyttet endnu mindre formelle metoder 
til at sikre en bedre håndhævelse af konkurrencepolitikken hos 
samhandelspartnerne. Således afholdt Kommissionen den 4. november et seminar 
om konkurrencepolitik i Tokyo sammen med den japanske Fair Trade Commission, 
som har ansvaret for håndhævelse af konkurrencepolitikken i Japan. Formålet 
med seminaret var at sammenligne EF's og Japans holdninger i en række 
konkurrencespørgsmål, som er særlig relevante for den internationale 
samhandel. Drøftelserne drejede sig således om distribution, fusioner og 
overtagelser, deregulering og konkurrencepolitikkens internationale 
dimension. Kommissionens talere fremhævede især, hvorledes 
konkurrencepolitikken var blevet anvendt i EF til at fjerne private 
hindringer for samhandelen inden for EF og til at skabe ensartede 
spilleregler inden for EF. De anførte, at der burde gælde lignende politikker 
for den internationale samhandel. Det er blevet besluttet af afholde en 
follow-up-konference i Europa i løbet af 1994. 
111. Endelig skal det bemærkes, at i en række lande, herunder især USA og 
Japan, har den politiske udvikling i den pågældende periode resulteret i, at 
håndhævelsen er blevet styrket. Siden den nye amerikanske regering trådte til 
i begyndelsen af året, er håndhævelsen af den amerikanske antitrust-politik 
atter blevet styrket, herunder også på områder, der i tolv år var så godt som 
forsvundet fra dagsordenen. Den amerikanske vicejustitsminister har således 
besluttet, at antitrust-lovene på ny skal håndhæves over for vertikale 
konkurrencebegrænsninger. 
I Japan har den nye regering, der tiltrådte midt i den pågældende periode, 
gjort deregulering til en af hovedhjørnestenene i sin økonomiske politik. 
Denne deregulering vil blive ledsaget af en forstærket håndhævelse af 
monopollovgivningen, bl.a. en reduktion i antallet af udelukkede sektorer. 
Den samme udvikling ses i en række andre lande, herunder Tyrkiet, Republikken 
Korea, Taiwan og flere lande i Central- og Sydamerika. Kommissionen hilser 
denne udvikling velkommen og forsøger at fremme den, hvor det er muligt. Den 
er overbevist om, at det gennem en aktiv konkurrencepolitik vil lykkes at 
åbne markederne rundt omkring i verden og skabe ensartede spilleregler for 
såvel EF's virksomheder som andre virksomheder. 
1.II.§4.S.11 
054 
<T3> § 4. Samarbejde om håndhævelse i en række konkrete sager 
112. Alle ovennævnte politiske initiativer, som blev taget i den pågældende 
periode, skulle bidrage til at forstærke håndhævelsen af konkurrencereglerne 
hos EF's vigtigste handelspartnere, navnlig over for private metoder, som 
påvirker handelen med EF. I en række tilfælde kan sådanne private 
fremgangsmåder eller strukturændringer også være omfattet af EF's egne 
konkurrenceregler. Det er derfor vigtigt at forsøge at samarbejde med 
konkurrencemyndighederne i de berørte tredjelande for at få sikkerhed for, at 
der er sammenhæng i de to parters fremgangsmåder. Et sådant samarbejde er i 
myndighedernes interesse, da det kan bidrage til at undgå dobbeltarbejde og 
reducere omkostningerne. Det er ligeledes til gavn for de virksomheder, som 
er omfattet af håndhævelsen, idet samarbejdet kan forhindre, at der anvendes 
to forskellige retsmidler, hvis samlede virkning ville være større end 
strengt nødvendigt til løsning af et hvilket som helst konkurrenceproblem. 
Både aftalen mellem EF og USA af 23. september 1991 og 1986-henstillingen fra 
OECD om samarbejdet vedrørende konkurrencebegrænsninger kan danne ramme om et 
sådant samarbejde. Mulighederne for en nyttig udveksling af informationer og 
således for et samarbejde mellem de berørte myndigheder begrænses imidlertid 
i høj grad af krav om tavshedspligt som f.eks. kravene i artikel 20 i 
forordning nr. 17. 
113. Derfor tog Kommissionen og det amerikanske justitsministerium i december 
initiativ til at spørge en virksomhed, som var ved at blive undersøgt af 
begge myndigheder, om den ville give afkald på kravene om tavshedspligt og 
således tillade GD IV og justitsministeriets antitrust-kontor at udveksle 
oplysninger og samarbejde i denne særlige sag. 
I henvendelsen påpegede Kommissionen, at oplysninger, som den eventuelt måtte 
modtage fra justitsministeriet, ikke ville blive anvendt direkte i 
retsforhandlinger baseret på forordning nr. 17. Kommissionen forbeholdt sig 
imidlertid ret til at indhente sådanne oplysninger ved hjælp af sine egne 
undersøgelsesmetoder. Kommissionen anførte også, at den ville bede 
justitsministeriet om at sørge for, at oplysninger, som Kommissionen måtte 
sende til ministeriet, ikke udleveres til tredjemand, undtagen i tilfælde 
hvor sådanne oplysninger kunne være blevet udleveret, hvis de var indhentet 
af ministeriet selv. «•-
1.II.§4.s.12 
055 
Kommissionen har til hensigt at benytte denne procedure til at bede om 
specifikke afkald på tavshedspligten i andre passende sager. Den er 
overbevist om, at så længe de eksisterende krav om tavshedspligt ikke ændres, 
udgør sådanne afkald et nyttigt redskab til at opnå et samarbej de med andre 
konkurrencemyndigheder, hvilket er i både de pågældende virksomheders og 
myndighedernes interesse. 
1.II.§5.s.13 
056 
<T3> § 5. Uruguay-rundens betydning for konkurrencepolitikken 
114. Som anført ovenfor gav Uruguay-runden ikke rigtigt en samlet løsning på 
de problemer i den internationale samhandel, som skyldes private 
fremgangsmåder og strukturer. Dette betyder imidlertid ikke, at runden var 
uden betydning for anvendelsen af konkurrencereglerne. Slutakten, som 
principielt blev vedtaget i december i Genève, indeholdt en vigtig aftale om 
subsidier og kompensationsforanstaltninger, som bragte GATT-reglerne på dette 
område mere i overensstemmelse med EF1s statsstøttebestemmelser, selv om der 
stadig er forskelle mellem de to ordninger. Endvidere indeholder den 
almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS) en "positive 
comity"-klausul, som blev indføjet på EF's initiativ. 
115. Uruguay-rundens forhandlinger vedrørende statsstøtte kræver en særlig 
omtale. 
Aftalens endelige udgave omfatter en række nye elementer på dette område, 
navnlig med hensyn til den "grønne liste" over støtteforanstaltninger, der 
ikke kan påtales. For så vidt angår støtte til forskning og udvikling 
omfatter sådan støtte ifølge aftalen støtteforanstaltninger, hvis intensitet 
klart ligger over de støtteforanstaltninger, der er tilladt efter 
fællesskabsreglerne for såvel grundforskning som for anvendt forskning og 
udvikling. 
Når der er tale om støtte til miljøbeskyttelse, figurerer denne kun på den 
grønne liste, når den angår investeringer beregnet til tilpasning af anlæg 
til nye bestemmelser, og på visse betingelser vedrørende bl.a. intensiteten 
(20% af tilpasningsomkostningerne). 
Det skal ligeledes bemærkes, at støtte til udvikling af de mindre gunstigt 
stillede regioner også figurerer på den "grønne liste". 
1.II.§5.s.14 
057 
116. Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser er det første 
multilateralt vedtagne retsinstrument, som indeholder en "positive comity"-
klausul. I artikel IX i overenskomsten anerkendes det først, at visse 
forretningsmetoder hos leverandører af tjenesteydelser kan begrænse 
konkurrencen og dermed handelen med tjenesteydelser. Der fastsættes derefter 
en procedure, hvorefter hvert medlem efter anmodning af et andet medlem skal 
tage del i høringer med henblik på at fjerne restriktive forretningsmetoder. 
Skønt den eneste yderligere forpligtelse er at tage en sådan henvendelse op 
til velvillig overvejelse og at samarbejde gennem fremlæggelse af offentligt 
tilgængelige og ikke-fortrolige oplysninger, synes denne procedure dog at 
rumme en interessant mulighed for at sikre en bedre håndhævelse af reglerne 
på tjenesteydelsesområdet på markederne hos EF's samhandelspartnere. 
1.III.§1.8.1 
058 
<T4> Kapitel III 
<T2> Udviklingen i anvendelsen af konkurrencereglerne 
på enkelte erhvervssektorer 
<T3> § 1. Finansielle tjenesteydelser - Forsikring 
117. I Det Europæiske Fællesskab, som næsten overalt, har servicesektoren -
hvor gevinsten ved fri konkurrence ellers skulle være særlig stor - i lang 
tid været unddraget konkurrence, dels på grund af manglende mobilitet i 
tjenesteydelserne mellem de forskellige markeder, dels på grund af manglende 
mobilitet hos markedsaktørerne. 
Tjenesteydelser indenfor handel spiller en vigtig rolle i økonomien. De er i 
dag den betydeligste økonomiske aktivitet med en andel på over 50% af EF-
økonomiens samlede produktion. Finansielle tjenesteydelser udgør en meget 
væsentlig andel af disse tjenester. De repræsenterer med andre ord en af de 
vigtigste aktiviteter i økonomien for så vidt angår bidrag til den samlede 
velstand. 
På denne baggrund får konkurrencereglerne en stadig større rolle at spille. 
En lang række lovinitiativerW har bidraget til at ændre situationen i 
denne sektor, og et ægte indre marked tager gradvis form. 
118. To faktorer synes at have været afgørende i forbindelse med den ringe 
konkurrence i servicesektoren: selve arten af de implicerede tjenesteydelser 
og de nationale regelsæt. 
Ifølge en undersøgelse fra Kommissionen^2), der blev gennemført før 
lanceringen af programmet for 1992, var der en specielt ringe grad af 
konkurrence inden for bank- og forsikringssektoren på grund af de to 
ovennævnte faktorer. Derudover opnår allerede etablerede selskaber fordele på 
(1) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken (1992), nr. 42-48. 
(2) "Les services marchands dans l'économie de la Communauté", Europæisk 
Økonomi, supplement A, maj 1993. 
1.III.§1.8.2 
059 
grund af de særdeles mangelfulde oplysninger om kvaliteten af de udbudte 
tjenesteydelser og på grund af deres veletablerede ry. 
Denne helhedsvurdering af sektoren bliver naturligvis mere nuanceret, hvis 
man ser på de enkelte transaktioners art. Inden for finansielle 
tjenesteydelser findes der markeder, der er mere konkurrenceprægede (f.eks. 
markedet for realkreditlån) end andre. 
Siden midten af 1980'erne er der sket store forandringer i EF's 
servicesektor, der ikke kun er fremkaldt af programmet for virkeliggørelse af 
det indre marked (etableringsfrihed og fri bevægelighed for 
produktionsfaktorerne), men også af det teknologiske fremskridt. Disse to 
faktorer spiller en særlig vigtig rolle inden for banksektoren. 
119. Hvad angår den konkrete anvendelse af konkurrencereglerne på den 
finansielle sektor, skal det påpeges, at særlige forhold gør sig gældende. 
Det gælder bl.a.: 
denne sektors økonomiske betydning rækker videre end den direkte vægt, 
hvormed den indgår i økonomien. På grund af krydseffekter er den 
finansielle sektors funktion således afgørende for konkurrenceevnen i 
fremstillingssektorer og for forbrugernes velfærd. For det andet spiller 
banksektoren set fra et makroøkonomisk synspunkt en vigtig rolle som 
institutionelt forbindelsesled til den monetære politik 
for bestemte produkters vedkommende udviser det finansielle marked den 
særlige egenskab, at det tvinger de finansielle markedsdeltagere til at 
samarbejde, uanset om de ønsker det eller ej . De effektuerer nemlig 
deres kunders ordrer, og der er således ingen direkte relation mellem 
udbud og efterspørgsel. Når f.eks. et selskab udsteder en check med en 
modpart som bénéficiant, er kreditors bank tvunget til at træde i 
forbindelse med debitors bank 
1.III.§1.8.3 
060 
aktørerne kan på én og samme tid deltage i markedet for et givet produkt 
på efterspørgselssiden og på udbudssiden. Hvis man f.eks. tager et 
hvilket som helst betalingsmiddel, kan enhver bank optræde på markedet 
som kreditor og debitor samtidig. Dette særlige forhold bevirker, at 
hver markedsdeltager til enhver tid på én og samme tid medvirker til at 
bestemme efterspørgslen og udbuddet på markedet. 
120. At disse faktorer vurderes korrekt er af stor betydning for udformningen 
af en konkurrencepolitik, som tager udgangspunkt i markedsrealiteterne inden 
for denne sektor. 
Der verserer for øjeblikket adskillige sager, der drejer sig om, hvorvidt 
bestemte former for adfærd fra bankers side er forenelige med 
konkurrencereglerne. Derudover er brugen af hævekort ved at blive grundigt 
undersøgt af Kommissionen, som skal fastlægge sin holdning til dette 
spørgsmål. 
121. Statsstøttesager i denne sektor involverer hyppigt statsbanker som enten 
långivere, investorer'3' eller indlånsmodtagende institutter i konkurrence 
med de private banker(4' om opsparingsmidlerne. 
122. På forsikringsområdet vedtog Kommissionen ved udgangen af 1992 
Kommissionens forordning (EØF) nr. 3932/92^5^ af 21. december 1992, hvorved 
visse kategorier af aftaler på forsikringsområdet blev undtaget fra forbuddet 
i artikel 85, stk. 1. Forordningen trådte i kraft den 1. april 1993. 
Kommissionens tjenestegrene har fremsendt skrivelser til sammenslutninger og 
virksomheder, der inden forordningens ikrafttræden har anmeldt aftaler 
indenfor disse kategorier (lidt over 200), og har opfordret dem til inden 
seks måneder at kontrollere aftalernes overensstemmelse med forordningen. I 
skrivelsen blev parterne orienteret om, at medmindre sammenslutningerne eller 
virksomhederne specifikt fremsatte anmodning herom inden for samme periode, 
ville det blive antaget, at de ikke ønskede, at deres tidligere indgivne 
anmeldelse blev underkastet individuel behandling. I en række tilfælde har 
sammenslutninger allerede underrettet Kommissionen om, at de har ophævet 
deres aftaler. 
(3) Se Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 221 
(4) Se nr. 540 og 541 i denne beretning. 
(5) EFT L 398 af 31.12.1992 og nr. 274-288 i denne beretning. 
1.III.§1.8.4 
061 
I andre tilfælde er der ved at blive foretaget ændringer i aftalerne, så de 
i • : 
opfylder forordningens betingelser for fritagelse. Et stort antal 
anmeldelser, hvorom der ikke er modtaget nogen reaktion på denne skrivelse, 
er blevet eller vil blive henlagt. 
1.III.§2.s.5 
062 
<T3> § 2. Telekommunikation og posttjenester 
<T4> - Telekommunikation 
123. I oktober 1992 udsendte Kommissionen "Rapport for 1992 om situationen 
inden for teletjenestesektoren"^6', som blev krævet udarbejdet i 
Kommissionens direktiv 90/388/EØF'7'. Publikationen gav startskuddet til en 
periode med intensive høringer. Formålet med høringerne var at genoverveje, 
om den tilbageværende eneret til at tilvejebringe taletelefoni via det 
offentlige net stadig var berettiget, og hvordan der bedst kunne skabes de 
rette konkurrenceforhold for teletjenester. 
Under høringsprocessen lyttede Kommissionen til synspunkterne fra mere end 
130 organisationer og virksomheder på fem forskellige høringer og modtog over 
80 skriftlige indlæg om 1992-rapporten. Deltagerne i høringsprocessen 
omfattede teleselskaberne, brugerne, tjenesteleverandørerne og potentielle 
nytilkommere på dette marked, udstyrsfabrikanterne, fagforeningerne og 
forbrugerorganisationerne i EF. 
1992-rapporten fremlagde fire optioner'8', og Kommissionen gav udtryk for 
sin præference for at liberalisere taletelefonitjenester mellem 
medlemsstaterne (option 4) . Resultatet af høringerne blev imidlertid, at 
option 3, liberalisering af alle taletelefonitjenester, blev valgt som den 
foretrukne. Denne nye fremgangsmåde går langt videre end oprindeligt ventet, 
men kræver længere tid til forberedelse og en bredere ramme af 
ledsageforanstaltninger. 
Den nye fremgangsmåde repræsenterer et betydeligt fremskridt hen imod 
etablering af et ægte enhedsmarked på dette område, hvis store betydning 
flere gange blev understreget i rapporten. De europæiske forbrugere, som alle 
er brugere af telekommunikation, vil være de første til at drage nytte heraf. 
Derudover vil EF-industrien på denne måde komme til at råde over mere 
effektive og mindre bekostelige kommunikationsmidler. Endelig ventes denne 
sektor at opleve en betydelig vækst, som i sig selv er 
beskæftigelsesfremmende, samtidig med at den forudsætter et omfattende 
teknologisk udviklingsarbejde. 
(6) SEK(92) 1048 endelig udg. 
(7) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 33-36 
(8) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 511. 
1.III.§2.s.6 063 
124. På grundlag af konklusionerne fra høringerne vedtog Kommissionen den 
28. april 1993 en "Meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om høring med 
henblik på en vurdering af situationen i teletjenestesektoren" (KOM(93) 159 
endelig udg.). I ugen forinden drøftede Europa-Parlamentet spørgsmålet og 
vedtog en beslutning, som støttede Kommissionens ønske om yderligere 
liberalisering. 
I meddelelsen fastlagde Kommissionen en tidsplan for fuld liberalisering af 
teletjenester senest den 1. januar 1998 i alle medlemsstater. Der kunne i 
begrundede tilfælde tildeles en yderligere 2-års overgangsperiode til lande, 
som måtte stå over for særlige problemer. En grønbog om mobilkommunikation/ 
personlig kommunikation blev berammet til at blive udsendt ved udgangen af 
1993 og en anden om telekommunikationsinfrastrukturen i de offentlige net 
inden 1995. 
Meddelelsen behandlede alle de spørgsmål, der var blevet rejst under 
høringsprocessen, navnlig vedrørende problematikken i forbindelse med det 
almene teletjenesteudbud, de tilpasninger, der er nødvendige for at etablere 
et konkurrencepræget marked, samt situationen i de perifere regioner og 
vedrørende de små og mindre udbyggede net. 
Den foreslog, at der blev truffet særlige foranstaltninger ved brug af EF's 
støtterammer til supplering af egenfinansieringen til at fremskynde 
netudbygningen og etableringen af et alment teletjenesteudbud i perifere 
regioner. Meddelelsen understregede nødvendigheden af, at de endnu ikke 
vedtagne forslag om anvendelse af ONP-vilkår på taletelefoni og om gensidig 
anerkendelse af licenser samt inden for satellitkommunikation, som tidligere 
var unddraget konkurrence, hurtigt blev vedtaget. 
Meddelelsen foreslog, at der blev gjort brug af en alternativ infrastruktur 
og kabel-tv-infrastrukturen til at formidle de teletjenester, der allerede er 
liberaliseret. En sådan udvikling ville styrke gennemførelsen af gældende 
lovgivning, som i sig selv af høringsdeltagerne blev betegnet som en 
væsentlig målsætning. 
* 
125. På mødet den 16. juni 1993 vedtog Rådet en resolution, som i vid 
udstrækning støttede forslagene i Kommissionens meddelelse af 28. april 1993 
om de vigtigste mål og principper samt om en tidsplan for den nødvendige 
1.III.§2.s.7 
064 
lovgivning. Det vigtigste punkt i den resolution, de tolv medlemsstater 
vedtog, var tilslutningen til at liberalisere taletelefoni via det offentlige 
net senest den 1. januar 1998, som Kommissionen havde foreslået. 
Rådet mente dog, at fire lande - Spanien, Portugal, Grækenland og Irland - om 
nødvendigt skulle have mulighed for at opnå en forlængelse af denne frist til 
år 2003. Kommissionen har givet tilsagn om at hjælpe disse lande med at 
udbygge deres net og gennemføre de nødvendige tilpasninger. Efter anmodning 
fra Luxembourg tilsluttede Rådet sig, at meget små net skulle tildeles en 
forlængelsesmulighed frem til år 2000, hvis dette var begrundet. 
Kommissionens forslag om at benytte en alternativ infrastruktur til de 
teletjenester, der allerede er liberaliseret, figurerede ikke i Rådets 
resolution, selv om fire medlemsstater - Frankrig, Tyskland, Nederlandene og 
Det Forenede Kongerige - støttede Kommissionens holdning. Kommissionen er ved 
at undersøge virkningen af sit forslag om at liberalisere alternative 
infrastrukturer, herunder kabel-tv-net. 
Rådets resolution understregede vigtigheden af at bevare sektorens 
finansielle stabilitet, bevare arbejdspladser, udbygge uddannelsesindsatsen, 
kanalisere EF-midler til de perifere regioner, fremme etableringen af 
transeuropæiske net med henblik på at styrke den økonomiske og sociale 
samhørighed og udforme en samlet strategi for infrastrukturudbygningen. 
Resolutionen behandlede også spørgsmålet om finansiering af et alment 
teletjenesteudbud via muligheden for at opkræve tilslutningsafgifter. Rådet 
fandt også, at det ville blive nødvendigt gradvis at udjævne taksterne, at 
fastholde balancen mellem liberalisering og harmonisering, at anerkende 
betydningen af samarbejde mellem teleselskaberne, at forlange ækvivalent 
markedsadgang i tredjelande og at samordne de nationale foranstaltninger og 
EF-foranstaltningerne i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet'9'. 
Den globale fremgangsmåde, der således er valgt, og som omfatter en 
integrering af liberalisering og harmonisering, vidner om, at 
liberaliseringen af en erhvervssektor ikke indebærer, at alle regler ophæves, 
men derimod, at det er nødvendigt at opstille lovrammer, som kan forhindre 
skadelige fordrejninger. 
(9) Rådets resolution af 22.7.1993 - EFT C 213 af 6.8.1993 
1.III.§2.s.8 
065 
126. Det Økonomiske og Sociale Udvalg gav sin tilslutning til de brede linjer 
i Kommissionens og Rådets synspunkter, men stillede spørgsmålstegn ved, om år 
2003 ikke var for sen en termin for fuld liberalisering i visse 
medlemsstater'10'. 
127. På det belgiske formandskabs anmodning udarbejdede Kommissionen en 
meddelelse om alment teletjenesteudbud, som understregede dets fundamentale 
betydning, samtidig med at det blev fremhævet, at konkurrence kan yde et 
positivt bidrag til etableringen af et alment teletjenesteudbud(13-). 
Meddelelsen lagde særlig vægt på behovet for takstudjævning. 
Meddelelsen behandlede også to andre emner. For det første fastlagde den på 
grundlag af Open Network Provision-lovgivningen rammerne for et alment 
teletjenesteudbud. For det andet behandlede den det centrale problem om 
finansiering af et alment teletjenesteudbud i tilfælde, hvor en tjeneste 
normalt ikke kunne ydes til en bestemt kunde på kommercielle vilkår alene 
ved markedskræfterne. De takster og tilslutningsafgifter, nytilkomne 
selskaber skal betale, blev alle anset for at spille en rolle. Finansiering 
under EF's støtterammer fra strukturfondene blev også forudset - hvis dette 
harmonerede med den nationale prioritering - af de særlige problemer, der 
gør sig gældende i de perifere regioner med hensyn til etablering af et 
alment teletjenesteudbud. 
Rådet vedtog primært med udgangspunkt i Kommissionens meddelelse den 
7. december en resolution om principperne for et alment teletjenesteudbud, 
hvori det fremhævede, at opbygningen af et alment teletjenesteudbud er en 
nøglefaktor for den fremtidige udvikling inden for 
telekommunikationssektoren i EF, og opfordrede medlemsstaterne til at 
vedtage passende lovrammer og fastsætte målsætninger, der sikrer et alment 
teletjenesteudbud på deres område. Resolutionen erkender, at i adskillige 
tilfælde vil markedskræfternes frie spil garantere, at der etableres et 
alment teletjenesteudbud på kommercielle vilkår. I tilfælde, hvor basal 
taletelefoni stilles til rådighed med tab, skal denne tjeneste i henhold til 
resolutionen kunne finansieres ved krydssubsidiering, tilslutningsafgifter 
og andre mekanismer, der er forenelige med traktatens konkurrenceregler. 
(10) ØSU's udtalelse 1166/93 om dok. KOM(93) 159 og SEK(92) 1048 af 
24.11.1993. 
(11) KOM(93) 543. 
1.III.§2.s.9 
066 
128. Senest i 1998 vil Kommissionen træffe de nødvendige foranstaltninger for 
at gennemføre de planlægningsmæssige og strukturelle tilpasninger i perifere 
regioner, der kræves for at sikre fuld liberalisering, træffe beslutning om 
lovrammerne for den offentlige infrastruktur og gennemføre de 
foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre fuld liberalisering af 
taletelefoni via det offentlige net. 
129. Liberaliseringen af denne sektor har medført, at selskaber, der i 
forvejen er til stede på dette marked eller ønsker at få adgang hertil, har 
indgået aftaler for at tilpasse sig den nye situation. Ved aftalerne 
etableres forskellige samarbejdsformer lige fra strategiske alliancer via 
fælles joint venture-selskaber til undertiden deciderede fusioner. 
Konkurrencereglerne, ikke mindst EF-traktatens artikel 85 og 86 samt 
fusionsforordningen, er uundværlige instrumenter til at skelne mellem 
transaktioner, der fører til en øget konkurrence inden for sektoren, og 
transaktioner, der modsat tager sigte på at fastholde tilkæmpede positioner 
eller bremse liberaliseringsprocessen. 
<T4> - Postsektoren 
130. Inden for postsektoren har Kommissionen søgt at opretholde den dynamiske 
udvikling, der blev igangsat med vedtagelsen af grønbogen om udvikling af et 
indre marked for posttjenester i 1992. Vigtigheden for EF af at opnå 
posttjenester af høj kvalitet gennem harmonisering og liberalisering har 
været den motiverende drivkraft. Denne sektors vitale rolle i forbindelse med 
opnåelse af økonomisk og social samhørighed i EF må heller ikke overses. 
131. Efter udsendelsen af grønbogen om postsektoren i 1992^12' vedtog 
Kommissionen den 2. juni 1993 en meddelelse til Rådet og Europa-
Parlamentet^13^ med titlen "Retningslinjer for udvikling af EF's 
posttjenester". 
På grundlag af de tendenser, der kom til nudtryk under den offentlige 
høringsproces, der fulgte i kølvandet på udsendelsen af grønbogen, opstiller 
meddelelsen en række retningslinjer for den videre udvikling af EF's 
posttjenester. 
(12) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 38 
(13) KOM(93) 247 endelig udg. 
1.III.§2.s.10 
067 
Ved afslutningen af den formelle offentlige høring havde Kommissionens 
tjenestegrene modtaget over 200 skriftlige indlæg, og en opsummering af disse 
indlæg var vedlagt meddelelsen. 
Generelt drejer retningslinjerne sig om at fastlægge kravene til en universel 
posttjeneste på EF-plan, at bibeholde visse monopoliserede tjenester, at 
etablere standarder for servicekvaliteten, at tage skridt til at fremme 
harmonisering, at adskille myndighedsfunktionen og de driftsmæssige 
funktioner, at omlægge terminalafgifterne og at tage de internationale 
aspekter af postsektoren op til behandling. 
Mere specifikt afspejler retningslinjerne den konsensus, der er nået om 
grundtanken om en universel tjeneste, og foreslår en definition, der 
afspejler medlemsstaternes forpligtelser i henhold til 
verdenspostforeningskonventionen. De afspejler en enighed om at bibeholde 
visse monopoliserede tjenester inden for den universelle tjeneste, men også 
de delte meninger, der er om, hvilken virkning specifikke 
liberaliseringsforanstaltninger, som f.eks. internt grænseoverskridende 
posttjenester og direct mail-tjenester, vil få for den universelle tjenestes 
økonomiske levedygtighed samt om problemerne i forbindelse med kontrol. 
132. Selv om Kommissionen fastholder sin præference for liberalisering, har 
den i denne forbindelse påtaget sig at udarbejde en nærmere analyse af, 
hvilke følgevirkninger liberaliseringsforanstaltninger kan få for 
tilvejebringelsen af den universelle tjeneste. 
Retningslinjerne støtter endvidere kraftigt grønbogens synspunkter med hensyn 
til dels nødvendigheden af at udvide og uddybe adskillelsen af 
myndighedsfunktionen og de driftsmæssige funktioner inden for postsektoren og 
dels betydningen af at indføre et omkostningsbaseret terminalafgiftssystem 
for en rationel udvikling af posttjenesterne inden for EF. 
Kommissionens harmoniseringsforslag blev støttet under høringsprocessen, og 
retningslinjerne lægger særlig vægt på behovet for at indføre 
foranstaltninger til forbedring af servicekvaliteten gennem fastsættelsen af 
standarder på EF-plan, at overvåge resultaterne i så henseende og at 
offentliggøre resultaterne. De foreslår også, at harmoniseringen af 
salgsvilkårene styrkes, samt at det samme sker med den tekniske 
standardisering af håndteringen, transporten og omdelingen af post. 
1.III.§3.s.11 
068 
<T3> § 3. Energi 
133. Oprettelsen af et indre energimarked i overensstemmelse med 
unionstraktatens artikel 7A er fortsat en af Kommissionens højt prioriterede 
opgaver på trods af vanskelighederne ved at indføre en konkurrencebaseret 
dynamik i denne sektor, der længe ikke har været underlagt konkurrence og 
traktatens bestemmelser. * 
Kommissionens direktivforslag fra 1992 med artikel 57, stk. 2, artikel 66 og 
artikel 100A som retsgrundlag om fælles regler for det indre marked for 
henholdsvis elektricitet^14' og naturgas^15^ er siden blevet bredt 
debatteret. 
Rådet fremførte i konklusionerne for mødet den 30. november 1992, at det var 
absolut nødvendigt, at markederne for elektricitet og naturgas blev mere 
åbne, gennemsigtige, effektive og konkurrencedygtige. Idet Rådet påpegede, at 
hindringerne for etablering af et indre marked på dette område skulle 
fjernes, og at der måtte ske nye fremskridt i så henseende, opfordrede det 
Kommissionen til at foretage ændringer i sine forslag under hensyntagen til 
Rådets indsats og Europa-Parlamentets udtalelse. 
Rådet bekræftede disse konklusioner på mødet den 25. juni 1993. Europa-
Parlamentet afgav udtalelse på. plenarmødet den 17. november 1993. På grundlag 
af drøftelserne i Rådet og de mange ændringsforslag fra Europa-Parlamentet 
forelagde Kommissionen den 10. december 1993 de ændrede direktivforslag om 
elektricitet og naturgas for Rådet. De vigtigste ændringer vedrører: 
på den ene side el- og naturgasproducenternes mulighed for at forhandle 
tilslutning til nettet; denne mulighed træder i stedet for den 
lovregulerede tilslutning i de oprindelige forslag; den ledsages af en 
voldgiftsordning, som kan benyttes, hvis der opstår vanskeligheder under 
forhandlingerne eller udførelsen af kontrakten, men som dog ikke kan 
erstatte de klagemuligheder, EF-retten i øvrigt omfatter 
(14) Forslag til Rådets direktiv (EFT C 65 af 14.3.1992, s. 4). 
(15) Forslag til Rådets direktiv (EFT C 65 af 14.3.1992, s. 5). 
1.III.§3.s.12 
069 
på den anden side inkorporer ingen af forslagene et præcist 
arbejdsprogram, der giver Kommissionen mulighed for at udarbejde de 
harmoniseringsforslag, som markedet kræver, uden derved at gøre indgreb 
i anvendelsen af EF-retten. 
Inden for elektricitetssektoren indføres der endvidere i de ændrede forslag 
licitationsprocedurer, som skal benyttes ved tildelingen af ny transmissions-
og produktionskapacitet i relation til nettene, som et alternativ til den 
oprindeligt forslåede licensordning. De ændrede forslag indeholder ligeledes 
bestemmelser om en gennemskuelig og ikke-diskriminerende licensordning, der 
skal gælde for egenproducenterne og de uafhængige producenter. Endelig er 
reglerne for drift af nettene blevet forenklet. I Hvidbogen om vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse forpligtede Kommissionen sig til - hvis 
nødvendigt ved hjælp af EF-finansiering (støtte og lån) - at tilskynde til 
oprettelse af nye indbyrdes forbundne net mellem gas- og 
elektricitetssektorerne i Den europæiske Union. Kommissionen vil imidlertid 
sikre sig, at udnyttelsesvilkårene for og adgangen til disse nye net, samt 
til allerede eksisterende net, er i overensstemmelse med principperne i EF-
traktaten og i givet fald de ovenfor nævnte direktivforslag. 
133a. Kommissionen fortsætter i øvrigt sin indsats for at skabe et indre 
energimarked præget af større konkurrence og åbenhed via anvendelsen af 
konkurrencereglerne. Med henblik herpå har den godkendt en aftale - anmeldt 
den 26. januar 1993 - mellem Electricidade de Portugal, National Power PLC 
(UK), Empresa Nacional de Electricidad, S.A. (Spanien) og Electricité de 
France om køb og drift af et kulfyret kraftvarmeværk i Pego (Portugal) 
bestående af to anlæg. Især efter at parterne på Kommissionens anmodning har 
foretaget ændringer i denne aftale, går den i retning af en liberalisering af 
elproduktionen, som det er forudsat i de ovenfor nævnte direktivforslag. 
134. Hvad angår oliesektoren og specielt transport, distribution og salg af 
brændstof til personbils- og flymotorer, har Kommissionen videreført sin 
liberàliseringspolitik på disse markeder. I denne forbindelse har den ført 
tilsyn med, at en række aftaler om drift af tankanlæg mellem de spanske 
raffinaderier og tankstationsejere, der tilhørte det tidligere monopoliserede 
1.III.§3.s.13 
070 
(for nyligt ophævede) net^16), samt at indførelsen af en franchise-ordning i 
Storbritannien^17' for tankstationer, der samtidig fører dagligvarer, var i 
overensstemmelse med gældende regler på området. 
Kommissionen har ligeledes godkendt en aftale mellem British Petroleum og 
Repsol S.A. om fælles drift af logistiske anlæg for oplagring og håndtering 
af olieprodukter på De Kanariske Øer^18', samt en anden aftale om oprettelse 
af et joint venture-selskab, der har til opgave at varetage den logistiske 
styring af distributionen af flybrændstof i Milanos nye lufthavn. Ved 
vurderingen af disse sager har Kommissionen taget hensyn til, om der på 
objektive og ikke-diskriminerende vilkår er adgang til nettet for 
udenforstående selskaber, for så vidt som denne adgang er en betingelse for 
at kunne deltage i kontrakter inden for de pågældende områder. 
135. Efter lange forhandlinger i Rådet og Parlamentet, der havde foranlediget 
den til at ændre sit oprindelige forslag fra december 1992 (19), vedtog 
Kommissionen i december med enstemmig tilslutning fra Rådet, en beslutning 
hvori der fastsættes nye regler for godkendelse af støtte til EF's 
kulindustri i perioden fra 1994 til år 2002, hvor EKSF udløber. De nye 
støtteregler(2°) ligger tættere på de regler, de erstatter, end de 
oprindeligt foreslåede regler, fordi de ikke længere fastsætter en øvre 
grænse for, hvor store produktionsomkostningerne må være, for at der kan 
udbetales tilskud til udligning af forskellen i forhold til 
verdensmarkedspriserne. Oprindeligt blev det foreslået at begrænse 
produktionsstøtten til forskellen mellem de gennemsnitlige 
produktionsomkostninger i EF og verdensmarkedspriserne. En nyskabelse i 
støttereglerne er imidlertid, at der stilles krav om anmeldelse og 
godkendelse af en støtte, inden den ydes. Bortset fra denne beslutning om 
kulindustrien vedrørte alle de øvrige statsstøttebeslutninger fra 
Kommissionens side om energisektoren vedvarende energikilder^21^. Indsatsen 
for at fremme energiproduktion på basis af vedvarende energikilder fik en 
saltvandsindsprøjtning med vedtagelsen af ALTENER-programmet(22). 
(16) Nr. 226 i denne beretning. 
(17) Nr. 22 5 i denne beretning. 
(18) Nr. 226 i denne beretning. 
(19) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 4 00. 
(20) Gengivet i bilag II til denne beretning. 
(21) Se nr. 532 og 533 i denne beretning. 
(22) Rådets beslutning 93/500/EØF af 13.9.1993, EFT L 235 af 18.9.1993 
1.III.§4.s.14 
071 
<T3> § 4. Transport 
<T4> - Lufttransport 
136. Siden den 1. januar 1993 har lufttransportsektoren i EF i lovmæssig 
henseende været et enhedsmarked under en i vid udstrækning liberaliseret 
ordning^23'. Fremover har luftfartsselskaberne adgang til at beflyve 
praktisk talt samtlige ruter inden for EF. Derudover er billetpriserne blevet 
fritaget for al forhåndskontrol, hvilket betragteligt har øget muligheden for 
at praktisere en dynamisk forretningsstrategi, og hvilket vil skærpe 
konkurrencen inden for denne sektor. 
Selv om liberaliseringen af det indre marked har til formål at fremme en 
skærpet konkurrence, er visse former for samarbejde mellem 
luftfartsselskaberne dog fortsat tilladt under de nye vilkår inden for 
sektoren. Derfor vil der fortsat blive set med positive øjne på forskellige 
former for samarbejde, forudsat at brugerne nyder gavn af det, og det 
forbedrer konkurrencestillingen hos de deltagende selskaber, ikke mindst de 
mindre luftfartsselskaber, der ikke råder over et særlig stort rutenet. Af 
samme grund har Kommissionen vedtaget nye gruppefritagelser^24' vedrørende 
fælles udarbejdelse og samordning af fartplaner, fælles drift på nye ruter 
eller ruter med få afgange, tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i 
lufthavne ("slots") og takstkonsultationer med henblik på tildeling af 
interlining-faciliteter(25'. Kommissionen har dog bebudet, at den agter at 
følge udviklingen i interlining-systemet nøje med henblik på at undersøge, om 
fritagelsen for takstkonsultationer skal opretholdes. Endelig er 
gruppefritagelsen for edb-reservationssystemer blevet ændret^26', efter at 
Rådet har vedtaget nye regler for, hvorledes disse systemer skal 
fungere v27) 
(23) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 58. 
(24) Kommissionens forordning (EØF) nr. 1617/93 (EFT L 155 af 26.6.1993 og 
EFT L 177 af 29.6.1993). 
(25) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 73-74. 
(26) Kommissionens forordning (EØF) nr. 1618/93 (EFT L 155 af 26.6.1993) og 
nr. 3652/93 (EFT L 333 af 31.12.1993). 
(27) Rådets forordning (EØF) nr. 3089/93 (EFT L 278 af 11.11.1993). 
1.III.§4.s.15 
137. Kommissionen har endvidere konstateret, at den skærpede konkurrence 
inden for lufttransportsektoren har sat fokus på en række monopolsituationer 
inden for "ground handling" i de fleste europæiske lufthavne. De hermed 
forbundne konkurrencebegrænsninger indebærer en risiko for grundlaget for 
nogle af de gunstige virkninger af liberaliseringen af transportsektoren. 
Kommissionen har efter at have fået forelagt adskillige klager og på grundlag 
af et arbejdsdokument, den vedtog den 15. december 1993 besluttet at 
igangsætte en bred høringsproces med Europa-Parlamentet, de nationale 
myndigheder, virksomhederne inden for denne sektor samt de øvrige implicerede 
organisationer og parter. Høringsprocessen skal give Kommissionen mulighed 
for at afgøre, hvilke foranstaltninger, der skal træffes, og hvilken type 
retsinstrument, der er det mest hensigtsmæssig at benytte. Kommissionen er i 
færd med at analysere de overvejelser, der er samlet i løbet af denne 
høringsproces indenfor rammerne af målene herfor, angivet i den XXII 
Beretning. 
Foranstaltningerne kunne omfatte dels ophævelse af monopolet inden for alle 
typer serviceydelser (samt, for nogles vedkommende, en fuldstændig 
liberalisering) og dels foranstaltninger, der sikrer en reel konkurrence, 
f.eks. uvildige godkendelses- og udbudsprocedurer eller gennemsigtige og 
ikke-diskriminerende markedsadgangsvilkår for nye markedsdeltagere. 
Dette vigtige område er således en konkret illustration af de principper, der 
ligger til grund for Kommissionens initiativer inden for sektorer, hvor der 
findes monopoler. 
138. Norge og Sverige har endvidere indgået aftaler med EF-landene, hvorved 
de to lande bliver en del af det indre marked i EF på lufttransportområdet, 
der også omfatter anvendelse af konkurrencereglerne(28). Denne aftale er 
blevet ajourført for at tilpasse den til udviklingen i EF's regelsæt(29^ . 
(28) EFT L 200 af 18.7.1992. 
(29) EFT L 212 af 23.8.1993. 
1.III.§4.s.16 
073 
139. Eftersom luftfartssektoren i Europa og andre dele af verden er kriseramt 
og ofte tabsgivende, har Kommissionen måttet behandle en række større sager 
vedrørende statsstøtte til nationale luftfartsselskaber. Der redegøres 
nedenforf30' for disse sager, der bl.a. har omfattet Air France og Aer 
Lingus. 
<T4> - Søtransport 
140. Kommissionen har videreført sin indsats med at anvende EF-traktatens 
artikel 85 og 86 inden for denne sektor, hvilket bl.a. har givet den 
anledning til at præcisere rækkevidden af gruppefritagelsesforordning (EØF) 
nr. 4056/86. Det er i øvrigt ^uligt, at den i 1994 udarbejder et dokument, 
hvori der redegøres for de principper, den anser for at være fundamentale for 
anvendelsen af konkurrencereglerne i denne sektor. 
141. Derudover har Kommissionen godkendt et udkast til en 
gruppefritagelsesforordning, hvori det præciseres, hvilke kategorier af 
konsortieaftaler inden for linjeskibsfart der efter al sandsynlighed vil 
kunne godkendes i henhold til artikel 85, stk. 3. Dette forslag vil nu blive 
forelagt de berørte kredse til høring efter den procedure, der er fastsat i 
bemyndigelsesforordningen'31'. 
Konsortier er aftaler mellem rederier, der har til formål at etablere et 
samarbejde i forskellige grader om fælles drift af linjefart via tekniske, 
driftsmæssige og kommercielle arrangementer. 
Af de årsager, der allerede er anført i meddelelsen fra juni 1990 (32) , er 
Kommissionen positivt indstillet over for denne moderne form for 
tilrettelæggelse af linjefarter, der har set dagens lys med fremkomsten af 
containere. 
Væksten i containertrafikken og de store investeringer, der er nødvendige for 
at drive denne trafik, specielt i skibe, har øget behovet for samarbejde 
mellem rederierne, et samarbejde, der normalt har haft form af 
konsortieaftaler. 
(30) Se nr. 536-539 i denne beretning, 
(31) EFT L 55 af 29.2.1992. 
(32) KOM(90) 260 af 18.6.1990. 
1.III.§4.S.17 
074 
Ud fra en konstatering af, at denne type aftaler udviser store variationer, 
fordi omfanget af det samarbejde og den fælles aktivitet, de tager sigte på, 
varierer efter rederiernes behov og de vilkår, hvorunder den pågældende 
trafik drives, har Kommissionen gjort sig stor umage med at udarbejde den 
retlige ramme i form af en gruppefritagelse, der både er afbalanceret og 
fleksibel, og som samtidig tager hensyn til de særlige forhold, der gør sig 
gældende inden for søtransport. De skulle give rederierne mulighed for at 
udøve deres virksomhed inden for rammerne af disse forskellige aftaler med 
fuld retssikkerhed og samtidig garantere afskiberne en rimelig andel i den 
profit, de afstedkommer. 
Ifølge forordningsudkastet skal gruppefritagelsen, der skal gælde for en 
første periode på 5 år, gælde for konsortier, der opererer såvel inden for 
som uden for linjekonferencer. 
De vilkår, der gælder for den nye gruppefritagelsesforordning, er inspireret 
af de tidligere offentliggjorte retningslinjer^33^, som er blevet 
modificeret for at sikre, at konsortierne opererer under vilkår, hvor de er 
underlagt en effektiv konkurrence. 
Med henblik herpå fastsættes der i forordningsudkastet en maksimal 
trafikandel som betingelse for, at konsortier automatisk kan komme i 
betragtning til gruppefritagelse. 
Forordningsudkastet, som i december blev drøftet af medlemsstaterne for 
første gang inden for rammerne af det rådgivende udvalg, blev offentliggjort 
i begyndelsen af 1994 i den hensigt at indhente bemærkninger fra berørte 
tredjeparter. 
(33) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, bilag II.4 
1.III.§4.S.18 
075 
<T4> Jernbanetransport 
142. Denne sektor har traditionelt været meget lovreguleret, og de enkelte 
nationale jernbaneselskaber har i realiteten haft et monopol på det nationale 
område. Den 1. januar 1993 trådte Rådets direktiv 91/440 af 29. juli 
1991^34' om udvikling af Fællesskabets jernbaner i kraft. Dette direktiv er 
en meget vigtig etape i liberaliseringen af jernbanesektoren, fordi det 
giver jernbaneselskaberne tilladelse til på bestemte betingelser at benytte 
jernbaneinfrastrukturen i andre medlemsstater end den, hvor de er 
Jtijemmehørende, til drift af internationale passager- og godstog. 
Brugen af jernbaneinfrastrukturen, som er en anlægsfacilitet af lige så 
afgørende betydning som en havn eller en lufthavn, må således ikke længere 
kun være forbeholdt driftsselskabet. 
De nye driftsbetingelser inden for denne sektor vil ubestrideligt give 
konkurrencen mellem de eksisterende jernbaneselskaber friere spil og gøre 
det nemmere for nye selskaber at få adgang til dette marked. 
Dette forhindrer dog ikke, at visse former for samarbejde mellem 
jernbaneselskaberne fortsat kan vise sig nødvendige. Kommissionens 
fritagelsesbeslutning af 24. februar 1993 for kombineret godstransport 
ligger i forlængelse heraf og frembød en lejlighed for Kommissionen til at 
præcisere de herfor gældende principper, som vil blive uddybet i forbindelse 
med behandlingen af andre løbende sager. 
Generelt agter Kommissionen i de kommende år at gøre en aktiv indsats for at 
dynamisere denne transportform og gøre den mere konkurrencedygtig specielt i 
forhold til vejtransport. 
(34) EFT L 237 af 24.8.1991, s. 25. 
1.III.§5.s.19 
076 
<T3> § 5. Den audiovisuelle sektor 
143. Den audiovisuelle sektor er uden tvivl en nøglesektor i forbindelse med 
bestræbelserne på at forbedre EF-industriens produktivitet. Der skal dog 
sondres mellem situationen inden for tv-sektoren og situationen inden for 
produktion og distribution af film. 
Tv-sektoren er en sektor i støt ekspansion med et konstant stigende antal tv-
kanaler. De nye tv-kanaler oprettes under forskellige former, der adskiller 
sig fra de klassiske kanaler. Der kan være tale om temakanaler, betalings-tv-
kanaler eller de såkaldte "pay per view"-kanaler, hvor seerne kun betaler for 
de udsendelser, de reelt ser. Denne udvikling er muliggjort af konstante 
teknologiske fremskridt. Således skulle fremkomsten af digital komprimering 
gøre det muligt at øge antallet af tv-kanaler pr. satellit betragteligt. De 
teknologiske fremskridt indebærer endvidere, at konkurrencen bliver mere og 
mere verdensomspændende. 
For filmindustriens vedkommende konstateres der i de fleste EF-lande et 
faldende billetsalg i biograferne og en meget kraftig konkurrence fra 
filmproducenter og -distributører fra lande uden for EF. Udviklingen i tv-
sektoren er i øvrigt ikke uden virkning for udviklingen inden for 
filmindustrien. 
Den omstændighed, at konkurrencen på disse områder er verdensomspændende, 
øger helt klart behovet for så vidt muligt at tilvejebringe lige 
konkurrencevilkår, så det sikres, at EF-industrien i tredjelande konkurrerer 
på vilkår, der er ikke-diskriminerende i forhold til de vilkår, disse 
tredjelandes industri konkurrerer på i EF. 
144. Væksten inden for tv-sektoren er i sig selv beskæftigelsesfremmende, men 
den har også følgevirkninger for hele EF-industrien. Som det fremhæves i 
Hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, er informations­
formidling et uundværligt redskab for virksomhederne til hurtigt at tilpasse 
sig nye vilkår på et konkurrencepræget marked. 
1.III.§5.s.20 
077 
Tv-sektoren udgør dog også et særtilfælde derved, at denne åbning for 
konkurrence er et fænomen af nyere dato. Det så først dagens lys, da moderne 
teknik muliggjorde et meget større sendeområde for tv-programmer. Den 
igangværende teknologiske udvikling skulle endvidere kunne føre til en 
decideret individualisering af tv-programmer, således at den enkelte seer 
selv frit kan vælge, hvilke programmer han ønsker at se. 
145. Endelig er det også nødvendigt at tage højde for aspekterne vedrørende 
pluralisme i medierne. Med henblik herpå har Kommissionen godkendt en 
grønbog(35), på grundlag af hvilken den i 1993 indledte en omfattende 
høringsproces med alle de berørte parter. Formålet med grønbogen er at 
undersøge, om det er nødvendigt under hensyntagen til målsætningerne for det 
indre marked at foreslå en harmonisering på EF-plan af den særlovgivning om 
mediernes ejerforhold, som medlemsstaterne har vedtaget for at sikre 
pluralisme. Kommissionen vil senest i foråret 1994 tage stilling til, om det 
er nødvendigt med et EF-initiativ. Det skal bemærkes, at fusionskontrollen 
ganske givet er et effektivt middel til at overvåge udviklingen inden for 
denne sektor, selv om ingen af de sager, der er blevet anmeldt i 1993 i 
henhold til fusionsforordningen, vedrører den audiovisuelle sektor. Det skal 
i øvrigt erindres, at en af undtagelserne fra "one stop shop"-princippet er 
medierne. Selv om koncentrationer, der opfylder omsætningskriterierne, 
således principielt kun underkastes en undersøgelse i forhold til 
fusionsforordningen, giver fusionsforordningens artikel 21, stk. 3, ikke 
desto mindre medlemsstaterne mulighed for at gribe ind over for 
koncentrationer, der bringer pluraliteten i medierne i fare, også selv om 
koncentrationen ikke skaber en dominerende stilling, der vil kunne virke 
konkurrencebegrænsende i forordningens forstand. 
146. Ønsket om at få indført ægte konkurrence i en tv-sektor, der er helt 
uvant med denne situation, forklarer den fremfærd, Kommissionen har fulgt i 
1993, og som den agter at fortsætte fremover. Ved flere lejligheder har 
Kommissionen nemlig skullet vurdere aftaler mellem tv-kanaler, der i 
realiteten har til formål at bevare de deltagende parters eneret og 
forhindre udenforstående selskaber i at videreudsende eller udsende 
billeder. I alle disse sager har Kommissionen tilstræbt at formå parterne 
til at ændre deres 
(35) "Pluralisme og koncentration i medierne i det indre marked - Vurdering 
af behovet for et EF-initiativ", KOM(92) 480 endelig udg. 
1.III.§5.8.21 
078 
aftaler på en sådan måde, at udenforstående selskaber får ikke-
diskriminerende adgang til disse markeder. I denne sammenhæng er sagen "EBU-
Eurovision System" særlig interessant. Den havde at gøre med fælles 
erhvervelse af senderettigheder til bestemte begivenheder. Oprindeligt gav 
aftalen kun senderettigheder til medlemmerne af en organisation benævnt 
"Eurovision". Det var imidlertid kun de offentlige eller private tv-kanaler, 
der er underlagt forpligtelser som offentligt serviceorgan, der kunne være 
medlemmer. Dette system forhindrede således fuldstændigt de private tv-
kanaler i at udsende disse begivenheder. Kommissionen endte med ikke at give 
fritagelse for denne aftale, før parterne havde accepteret i et vist omfang 
at give udenforstående selskaber adgang til aftalen. 
Denne fremgangsmåde svarer i øvrigt til den, der følges i andre sektorer, 
hvor der er tale om adgang til at benytte uundværlige infrastrukturer. 
147. Situationen inden for filmindustrien er dog vanskeligere. Tidligere har 
Kommissionen bl.a. godkendt et joint venture-selskab - United International 
Pictures (UIP) - der blev oprettet af tre amerikanske filmselskaber med 
henblik på fælles distribution af de af dem producerede film. Der blev i år 
anmodet om forlængelse af den fritagelse, der blev indrømmet dette selskab. 
Det er imidlertid også Kommissionens ønske i denne sektor at sikre, at 
udenforstående selskaber får adgang til sektoren på rimelige vilkår, samtidig 
med at der sikres lige konkurrencevilkår. 
<T4> - Statsstøtte 
148. Som anført ovenfor har Kommissionen altid indtaget en positiv holdning 
til støtte fra medlemsstaterne til audiovisuelle produktioner (spillefilm og 
tv-produktioner), fordi denne sektors situation er vanskelig, og fordi 
sektoren spiller en særlig vigtig rolle kulturelt set. Kommissionen har 
således kun grebet ind over for overtrædelser af andre bestemmelser i 
traktaten, f.eks. i tilfælde af diskrimination af statsborgere fra andre 
medlemsstater'3^' . 
(36) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 441-444 
1.III.§5.8.22 
079 
Endvidere har Kommissionen efter klager fra en række private tv-selskaber 
indledt en undersøgelse af finansieringen af offentlige tv-kanaler i en række 
medlemsstater (Spanien, Frankrig, Portugal). For at sætte Kommissionen i 
stand til at vurdere, hvilke privilegier og forpligtelser af forskellig art, 
der betinger finansieringen af offentlige og private tv-selskaber i 
medlemsstaterne, og hvilke tværnationale følgevirkninger disse eventuelt kan 
have, har Kommissionen bedt et eksternt konsulentfirma om at udføre en 
undersøgelse. 
1.IV.§1.8.1 
080 
<T4> Kapitel IV 
<T2> Konkurrencepolitikken i relation til andre EF-politikker 
149. Eftersom konkurrencepolitikken også fungerer som et supplement til EF's 
politik på andre områder, er det naturligt i denne beretning også at komme 
ind på, hvilken rolle konkurrencepolitikken kan spille for virkeliggørelsen 
af de andre EF-politikker. De relationer, der omtales i det følgende, er ikke 
udtømmende. Konkurrencepolitikken spiller også en rolle for andre politikker, 
som f.eks. regionalpolitikken eller forbrugerpolitikken, der ikke nævnes i 
denne beretning. Kommissionen har her valgt at fokusere på de områder, hvor 
der er sket en markant udvikling i 1993, hvilket imidlertid ikke betyder, at 
relationerne mellem konkurrencepolitikken og de ikke omtalte politikker har 
mindre betydning. 
<T3> § 1. Gennemførelsen af det indre marked 
150. 1993 var året, hvor opbygningen af det indre marked trådte ind i en ny 
fase. I overensstemmelse med EF-traktatens artikel 7A (den tidligere 
artikel 8A, som blev indført ved Den Europæiske Fælles Akt) er stort set al 
den lovgivning, der skulle til for at få gennemført det indre marked inden 
1. januar 1993, nu kommet på plads. De hindringer, der tidligere bestod for 
frie varebevægelser, fri udveksling af tjenesteydelser og frie 
kapitalbevægelser, er således nu afskaffet. Kommissionen er imidlertid helt 
klar over, at hele denne lovgivning ikke i sig selv er tilstrækkelig til at 
gøre det indre marked med fri konkurrence på tværs af grænserne til en 
realitet. Der må hele tiden føres tilsyn med, om de grundlæggende regler 
fungerer efter hensigten, og det var netop baggrunden for det Strategiske 
Program for Det Indre Marked, Kommissionen har vedtaget^1). 
151. I det strategiske program opstiller Kommissionen de retningslinjer, der 
skal følges, og de foranstaltninger, der skal træffes, for at det indre 
marked kan fungere efter hensigten med fri konkurrence mellem alle aktører på 
EF-plan'2'. Der lægges stor vægt på samspillet mellem konkurrencepolitikken 
og gennemførelsen af det indre marked. Dette samspil beror på, at formålet 
(1) KOM(93) 632 endelig udg. af 22.12.1993. 
(2) I sin årsberetning om gennemførelsen af det indre marked gennemgår 
Kommissionen de vigtigste EF-foranstaltninger af betydning for det indre 
marked. Den første udgave blev udsendt i marts 1994. 
1.IV.§1.8.2 
081 
med den politik, EF fører på de to områder, i bund og grund er det samme -
nemlig at sætte EF's økonomi i stand til at skabe øget velstand via en bedre 
fordeling og en mere effektiv udnyttelse af de produktive ressourcer. En 
streng håndhævelse af konkurrencereglerne er et nødvendigt led i det arbejde, 
der gøres for at fjerne de lovgivningsmæssige og administrative hindringer 
for samhandelen inden for unionen. Formålet er at forhindre, at 
konkurrencebegrænsende praksis fra virksomheders eller nationale myndigheders 
side kommer til at hæmme den dynamiske konkurrence, som er en forudsætning 
for at opnå de økonomiske gevinster, det store indre marked kan give os. En 
stærk konkurrencepolitik kan sikrede virksomheder, som søger at udnytte de 
nye muligheder på det indre marked, mod konkurrencebegrænsninger. 
152. For det første vil nogle medlemsstater kunne føle sig fristet til at yde 
statsstøtte til virksomheder, der bliver udsat for en hårdere konkurrence på 
det indre marked. Det vil kunne fremprovokere lignende tiltag fra andre, mere 
velstående medlemsstater, der ønsker at værne om deres virksomheder. Denne 
type kædereaktioner, hvor det ene land søger at overgå det andet med 
subsidier, vil i sidste instans komme de rigeste - og dermed de højst 
udviklede - lande til gode. Det er derfor nødvendigt, at Kommissionen 
fortsætter med at spille sin rolle som uvildig opmand på dette område, 
hvilket forudsætter en konsekvent håndhævelse af de grundlæggende 
traktatregler for at opretholde statsstøttedisciplinen og sikre samhørigheden 
inden for EF. 
Der kan i øvrigt også opstå en vis modstand mod den ikke-diskriminerende 
liberalisering, der har fundet sted både på nationalt plan og på EF-plan i 
sektorer, der traditionelt har været monopolsektorer. Det gælder navnlig for 
visse basisinfrastrukturer, f.eks. i transportsektoren, energisektoren og 
telesektoren. I sidste ende vil en sådan politik imidlertid skade disse 
landes interesser og dermed også EF som helhed. I mangel af enhver form for 
konkurrence vil virksomhederne ikke nødvendigvis føle sig tilskyndet til at 
øge produktiviteten, hvilket vil gøre dem ineffektive til skade for både dem 
selv og samfundet. I øvrigt vil de andre virksomheder i disse lande, som ofte 
ikke kan klare sig uden at have adgang til disse infrastrukturer, 
1.IV.§1.8.3 
082 
også blive stillet ringere i konkurrencen med virksomheder fra andre 
medlemsstater eller tredjelande. Også her ønsker Kommissionen via en gradvis 
liberalisering af de pågældende sektorer at sikre alle bedre muligheder for 
at udnytte fordelene ved det indre marked. 
153. For det andet vil virksomhederne kunne føle sig fristet til at beskytte 
sig mod konkurrence fra virksomheder fra andre regioner i EF. Der er her ikke 
længere tale om statslige foranstaltninger, men derimod om private 
virksomheders handlinger. De forsøger måske at undgå konkurrence ved at indgå 
konkurrencebegrænsende aftaler eller ved at misbruge en eventuelt dominerende 
stilling. Sådanne konkurrencebegrænsninger må der skrides ind overfor, for de 
forhindrer andre virksomheder i at udnytte deres konkurrencemæssige fordele 
bedst muligt. Desuden kan de hæmme udviklingen i nogle regioner ved at 
afskære dem fra at udnytte deres komparative fordele bedre. Ved at skride 
hårdt ind over for en sådan adfærd kan konkurrencepolitikken også her bidrage 
til at fremme den økonomiske og sociale samhørighed i EF, som på længere sigt 
er en af forudsætningerne for et godt fungerende indre marked. På samme måde 
kan kontrollen med fusioner forhindre, at en virksomhed ved at overtage en 
anden virksomhed bliver i stand til at sætte sig helt uden for konkurrence. 
154. Konkurrencepoltikken har derfor fortsat en meget væsentlig rolle at 
spille, når det drejer sig om at sikre EF's erhvervsliv og forbrugerne alle 
de fordele det indre marked kan give dem. Som et yderligere eksempel kan 
nævnes de forskellige gruppefritagelsesforordninger, der er vedtaget for 
eneforhandlingsaftaler og eksklusive købsaftaler. Det er der for så vidt ikke 
noget nyt i. En af de vigtigste grundtanker bag EF-traktatens 
konkurrenceregler er netop at sikre, at de statslige handelshindringer, som 
EF-traktaten havde til formål at fjerne, ikke bliver erstattet af private 
handelshindringer. 
1.IV.§2.s.4 
083 
<T3> § 2. Industripolitik 
155. Forholdet mellem konkurrencepolitik og industripolitik er tidligere ofte 
blevet fremstillet, som om der var tale om et modsætningsforhold. For at 
forstå, hvad dette påståede modsætningsforhold i virkeligheden dækker over, 
må man imidlertid først have afklaret, hvad der skal forstås ved en 
industripolitik. Alle lande har en industripolitik, men begrebet dækker over 
forskellige realiteter. I den ene ende af spektret findes de lande, hvor det 
offentlige griber ind overalt i samfundslivet, medens der i den anden ende 
findes de lande, hvor statens rolle er begrænset til dens grundlæggende 
funktioner alene (undervisning, sikkerhed osv.). Det er klart, at en 
konkurrencepolitik vil være utænkelig i et land, hvor alt styres af staten. I 
alle andre lande vil konkurrencepolitikken imidlertid spille en mere eller 
mindre fremtrædende rolle, og der vil derfor også kunne være et samspil 
mellem den og industripolitikken. 
156. Kommissionen gav for første gang udtryk for sin holdning til 
industripolitik i sin meddelelse om "Industripolitik i et åbent og 
konkurrencebaseret miljø"^3'. Det var nogenlunde samme idégrundlag, der blev 
lagt til grund i Maastricht-traktaten, som indeholder et nyt afsnit XIII med 
overskriften "Industri" (artikel 130). Som det formuleres i Maastricht­
traktaten, er formålet med EF's industripolitik at bane vej for en hurtig 
udvikling af en effektiv EF-industri. For EF drejer det sig altså ikke om at 
handle på virksomhedernes vegne, men derimod om at optræde som katalysator 
for at fremme innovation og skabe et gunstigt og stabilt erhvervsklima. Ud 
fra denne synsvinkel er det hidtil mest positive helt givet gennemførelsen af 
det indre marked. Det vil sætte EF's erhvervsliv i stand til at udnytte 
stordriftsfordele, samtidig med at det udsættes for øget konkurrence, hvilket 
ikke kan undgå at øge produktiviteten. 
Dette generelle princip er også blevet udmøntet i konkret handling. 
Kommissionen har således udsendt en række meddelelser om bestemte sektorer, 
hvori konkurrencens fremtrædende rolle understreges. I øvrigt er der også 
skitseret en række specifikke foranstaltninger i hvidbogen om "Vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse". Desuden kan nævnes de truende 
foranstaltninger med henblik på at fremme udbygningen af infrastrukturer 
(specielt ved etablering af transeuropæiske net), at fremskynde den 
(3) KOM(90) 556. 
1.IV.§2.s. 5 
084 
teknologiske udvikling (bl.a. inden for bioteknologi) og at gøre markederne 
mere åbne for tredjelande. 
157. I den sammenhæng mener Kommissionen, at konkurrencepolitik langt fra 
står i modsætning til industripolitik. Konkurrencepolitikken indgår derimod 
som et nødvendigt industripolitisk middel, og de to politikker supplerer på 
sin vis hinanden. For det første er konkurrencepolitikken fortsat en 
grundlæggende målsætning, som anført i EF-traktatens artikel 3, litra g). For 
det andet anføres det i den nye artikel 130, at EF's indsats for at fremme 
ËF-industriens konkurrenceevne skal foregå "i overensstemmelse med et åbent 
og konkurrencepræget markedssystem". For det tredje hedder det i artikel 3A, 
at EF's økonomiske politik skal føres i overensstemmelse med princippet om en 
åben markedsøkonomi med fri konkurrence. I traktaten opregnes en række 
foranstaltninger, der kan træffes i dette øjemed, bl.a. af Kommissionen. 
Konkurrencepolitikken har således en vigtig rolle at spille for dem alle. 
158. Ifølge traktaten skal der gøres en indsats for at industrien hurtigere 
kan tilpasse sig strukturforandringerne. Denne tilpasning kræver, at 
virksomhederne, ved at engagere sig i det, udnytter fordelene ved det store 
indre marked. Det kan bl.a. ske via fusioner og virksomhedsovertagelser. Ud 
fra denne synsvinkel har EF's fusionsforordning givet Kommissionen et 
værdifuldt middel til at føre tilsyn med virksomhedsfusioner og -overtagelser 
for at sikre, at de ikke fører til en for markedet skadelig situation. Den 
giver samtidig Kommissionen et middel til at godkende alle de fusioner, der 
ikke indebærer denne risiko. For virksomhedernes vedkommende har debatten om 
nedsættelse af omsætningskriterierne tydeligt vist, at de foretrækker at være 
underlagt én enkelt konkurrencemyndighed frem for at skulle tilfredsstille 
flere nationale myndigheder. 
Der findes også andre former for virksomhedssamarbejde, der kan give positive 
resultater, uden at der nøvendigvis er tale om deciderede fusioner. 
Virksomhederne kan f.eks. gå sammen om at etablere joint ventures, eller de 
kan simpelt hen indgå samarbejdsaftaler. Sådanne former for samarbejde kan 
1.IV.§2.s.6 
085 
øge parternes effektivitet og sætte dem i stand til at klare sig bedre i 
konkurrencen, som i stigende grad udspilles på et globalt plan. Aftaler herom 
vil kunne godkendes i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, selv om de 
virker konkurrencebegrænsende. Denne mulighed er blevet udnyttet adskillige 
gange i årets løb. Det er imidlertid vigtigt, at Kommissionen altid reagerer 
prompte. De af virksomhederne trufne beslutninger må kunne føres hurtigt ud i 
livet, idet udviklingen ellers kan komme dem i forkøbet. Det er netop i 
bevidstheden herom, at Kommissionen har sat sig for at behandle sager 
angående joint ventures af strukturel karakter særlig hurtigt. 
159. Maastricht-traktaten indeholder i øvrigt også bestemmelser om fremme af 
små og mellemstore virksomheder. Som anført andetsteds i denne beretning 
giver Kommissionen i sin behandling af statsstøttesager normalt disse 
virksomheder positiv særbehandling. 
Hvad angår håndhævelsen af konkurrencereglerne over for virksomheder har 
Kommissionen som bekendt i mange år taget særlig hensyn til små og 
mellemstore virksomheder, bl.a. ved at beslutte normalt ikke at bekymre sig 
om konkurrencebegrænsende adfærd fra små virksomheders side. Og generelt er 
Kommissionen som led i håndhævelsen af konkurrencereglerne ofte skredet ind 
over for aftaler m.v., som var til skade for små og mellemstore virksomheder. 
160. Endelig omfatter EF's industripolitik også enhver form for fremme af 
forskning og udvikling. De retningslinjer, Kommissionen udstak i 1986'4', er 
udtryk for en helt klar politik til fremme af F&U. På grundlag af EF-
traktatens artikel 85 er Kommissionen rede til at godkende aftaler, der 
indebærer indskrænkninger i' aftaleparternes handlefrihed, når det er 
nødvendigt for at realisere teknologiske nyskabelser til gavn for alle. Et 
godt eksempel herpå er den beslutning Kommissionen i 1993 traf i Becton-
Cyclopore-sagen. Der mindes i øvrigt om, at Kommissionen allerede i 1984 
vedtog en gruppefritagelsesforordning for visse aftaler om fælles forskning 
og udvikling. Denne forordning er blevet fulgt op af en anden forordning, der 
trådte i kraft i 1993, som på visse betingelser hjemler fritagelse for 
sådanne aftaler, selv om virksomhederne ved etablering af et joint venture 
til markedsføring af deres produkter aftaler at udnytte resultaterne af deres 
forskning i fællesskab. 
(4) EFT C 83 af 11.4.1986. Se også nr. 454-464 i denne beretning, 
1.IV.§2.S.7 
086 
161. Infrastruktur, såsom transport og telekommunikation omtalt nærmere 
andetsteds i denne beretning, og adgangen til en veluddannet arbejdskraft 
spiller ligeledes en vigtig rolle for erhvervsklimaet. Enhver industripolitik 
må derfor også tage sigte på at fremme veludviklede infrastrukturer og 
effektive, tidssvarende uddannelsessystemer. Offentlig finansiering af 
infrastrukturer, som gøres almindeligt tilgængelige, betragtes som følge 
heraf normalt ikke som statsstøtte. 
1.IV.§3.s.8 
08 7 
<T3> § 3. Miljøpolitik 
162. 1993 har været et år, der har sat sine spor i forholdet mellem 
miljøpolitik og konkurrencepolitik. Med ikrafttrædelsen af Maastricht­
traktaten har miljøpolitikken fået en mere fremtrædende rolle at spille. I 
traktatens artikel 130R, stk. 2, hedder det, at "kravene med hensyn til 
miljøbeskyttelse skal integreres i udformningen og gennemførelsen af EF's 
politikker på andre områder". Dette princip, at miljøpolitikken skal 
inddrages i EF's andre politikker, var et af grundelementerne i EF's femte 
handlingsprogram på miljøområdet., der bar titlen "Mod en bæredygtig 
udvikling"'5', og blev desuden konkretiseret yderligere i Kommissionens 
meddelelse fra juni om "Inddragelse af miljøpolitiske mål i EF's andre 
politikker"^6^. Ligesom alle EF's andre politikker skal 
konkurrencepolitikken således også tilgodese miljøpolitiske hensyn. 
163. De miljøpolitiske hensyns indflydelse på konkurrencepolitikken er 
imidlertid ikke ensidig. Set i sin rette sammenhæng har konkurrencepolitikken 
også en meget vigtig rolle at spille for virkeliggørelsen af miljøpolitiske 
mål<7>. 
164. For det første er et af de grundlæggende principper i EF's miljøpolitik, 
at "det er forureneren, der skal betale". Følger man det princip, vil 
prismekanismen, hvorved en konkret produktionsmetodes eller et konkret 
produkts negative indvirkninger på miljøet afspejles i omkostninger, kunne 
skabe det incitament, der er selve grundlaget for en markedsøkonomi. Det vil 
tilskynde virksomhederne til at opfatte miljøomkostninger som en økonomisk 
omkostning, der må tages højde for. Konkurrencepresset vil derfor hjælpe med 
til at få virksomhederne til at nedbringe deres forurening ved at benytte 
mindre forurenende og mere miljøvenlige produktionsmetoder. På længere sigt 
vil prismekanismen tilskynde til øget forskning i mere miljøvenlige produkter 
og produktionsmetoder og dermed bringe hele økonomien ind på en mere 
miljøvenlig kurs. 
165. Denne satsning på konkurrencens og markedsmekanismernes funktion er et 
grundprincip i miljøpolitikken. I sin meddelelse om "Industriens 
konkurrenceevne og miljøbeskyttelse"^8' slår Kommissionen kraftigt til lyd 
(5) KOM(92) 23. 
(6) SEK(93) 785/5 af 28.5.1993. 
(7) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 75-77 
(8) SEK(92) 1986 endelig udg. 
1.IV.§3.s.9 
088 
for en aktiv konkurrencepolitik. Det anføres i denne meddelelse, at 
inddragelse af konkurrence- og miljøhensyn hvor det er muligt, skal ske efter 
en strategi bygget på konkurrencebaserede markeder. Samme filosofi ligger til 
grund for andre nye miljøpolitiske tiltag. I grønbogen om "Erstatning for 
miljøskader"^9^ lægges ansvaret for miljøskader på forureneren og 
forbrugeren. I udkastet til direktiv om integreret forebyggelse og bekæmpelse 
af forurening^10' overlades det til konkurrencemekanismerne at afgøre, 
hvilken teknik, der er den "bedste tilgængelige teknik" til opfyldelse af de 
fastsatte normer. 
166. "Forureneren-skal-betale"-princippet er blevet ført et skridt videre i 
de nye rammebestemmelser for statsstøte til miljøbeskyttelse, som 
Kommissionen vil anvende i sin vurdering af statsstøtte på dette område^1:L^. 
Det er klart, at ydelse af statsstøtte til dækning af omkostningerne ved at 
løse forureningsproblemer ikke er helt i overensstemmelse med princippet om, 
at alle sådanne omkostninger skal bæres af forureneren. Men det kan være den 
næstbedste løsning. Vanskelighederne ved at håndhæve "forureneren-skal-
betale" -princippet fuldt ud har været kendt lige siden de første 
rammebestemmelser blev vedtaget i 1974, men i tidens løb er statsstøtten dog 
gradvis blevet nedtrappet. De nye rammebestemmelser indebærer en yderligere 
sænkning af loftet for statsstøtte til tilpasning af eksisterende anlæg. I 
erkendelse af, at statsstøtte kan være den næstbedste løsning på problemerne, 
tillades statsstøtte imidlertid (på op til 30%) til investeringer, som er 
væsentligt mere vidtgående end kravene til opfyldelse af gældende 
miljønormer. Ved at fastlægge mere stringente regler på dette og andre 
områder vil de nye rammebestemmelser fremme en mere effektiv miljøpolitik i 
medlemsstaterne. 
167. De former for virksomhedssamarbejde med virkninger, som bør undersøges 
nærmere i lyset af konkurrencereglerne, er af lige så stor betydning som 
statsstøttepolitikken. F.eks. har et stigende antal medlemsstater lovgivet om 
emballageaffald for at få denne affaldstype fjernet fra den offentlige 
bortskaffelse af husholdningsaffald. Formålet er at sikre, at affald og 
brugte produkter enten oparbejdes eller genbruges^12'. 
(9) KOM(93) 47 af 14.5.1993. 
(10) KOM(93) 423 af 14.9.1993. 
(11) Se nr. 419-426 i denne beretning. 
(12) EF-Domstolen har stadfæstet, at hindringer for de frie varebevægelser 
som omhandlet i artikel 3 0 vil kunne retfærdiggøres ud fra miljøhensyn, 
specielt når der endnu ikke er vedtaget nogen EF-regler på området 
(sag 240/83, Sml. s. 531, og sag 302/86, Sml. s. 4607). 
1.IV.§3.s.10 
089 
168. Den eneste måde, hvorpå virksomhederne kan opfylde disse normer og drive 
private retur- og genbrugssysterner, er ofte ved at samarbejde med andre 
virksomheder. Det tyske DSD-system (Duales System Deutschland) giver de 
deltagende virksomheder, som har betalt et gebyr, ret til at anbringe et 
grønt mærke på deres varer som bevis på at emballagen normalt vil blive 
sorteret og genbrugt. Mange har klaget over denne ordning, som rejser en 
række vigtige spørgsmål. Det er særligt et spørgsmål om nødvendigheden af at 
opretholde ét system, hvilket fører til en monopolsituation, og om det i 
realiteten er nødvendigt for alle, såvel indenlandske som udenlandske, 
producenter at være med i ordningen for at kunne komme ind på det tyske 
marked. Spørgsmålet er med andre ord, om denne ordning kan bruges til at 
lægge hindringer i vejen for konkurrence udefra. 
Lignende spørgsmål er blevet rejst i en anden sag, der for øjeblikket er 
under behandling i Kommissionen. Den drejer sig om genbrugs-kasser af plast 
til transport af frisk frugt og grønsager. Mod et gebyr påtager IFCO 
(International Fruit Container Organisation, som er oprettet af 
fødevaregrossister) sig at levere, tilbagetage og rengøre disse kasser, 
således at de kan genbruges. Fødevaregrossisterne meddelte deres 
leverandører, at de "så vidt muligt kun ville købe varer leveret i IFCO-
kasser". De har desuden anmeldt ordningen til Kommissionen, som har modtaget 
klager fra nationale og europæiske organisationer af såvel producenter af 
papkartonemballage som producenter af frugt og grønsager. Kommissionen har 
endnu sagen til behandling, men udsendte i begyndelsen af juni 1993 en 
pressemeddelelse i sagen for at afklare visse punkter. Den meddelelse, 
fødevaregrossisterne havde udsendt til sine leverandører om brugen af IFCO-
systemet, afveg fra deres anmeldelse til Kommissionen, for så vidt som den 
gav det indtryk, at grossisterne kun ville acceptere varer leveret i IFCO-
kasser. Ifølge anmeldelsen havde grossisterne imidlertid kun forpligtet sig 
til at fremme brugen af IFCO-kasser ved at benytte det minimumsantal, der 
blev skønnet nødvendigt for at få systemet kørt ind. I sin pressemeddelelse 
til den brede offentlighed anførte Kommissionen, at grossisterne efter 
Kommissionens anmodning havde sendt den en ny skrivelse, hvor dette punkt 
blev afklaret(13). 
(13) Pressemeddelelse IP(93)430 af 3.6.1993. 
1.IV.§3.s.11 
090 
169. En anden sag, der blev truffet afgørelse om i 1993, er et godt eksempel 
på Kommissionens holdning på dette område. Sagen drejede sig om en række 
aftaler indgået mellem vandaftapningsvirksomheder om standardisering af 
flasker, således at de opfyldte reglerne i den tyske lovgivning hvorefter 
sådanne flasker i mangel af et indsamlingssystem skulle kunne genbruges^14). 
Standardflasker giver effektivitetsfordele, bl.a. fordi de letter sorteringen 
i detailhandelen. Med indførelsen af den nye tyske lovgivning blev det i 
realiteten nødvendigt at være medlem af denne flaskecentral for at få adgang 
til det tyske marked, selv om medlemskab rent juridisk ikke var obligatorisk. 
Kommissionen sendte parterne i aftalen en meddelelse med klagepunkter, hvori 
den understregede, at de diskriminerende vilkå'r for adgang til systemet, som 
blev anvendt over for ikke-tyske mineralvandsproducenter, lagde alvorlige 
hindringer i vejen for deres adgang til det det tyske marked. I lyset heraf 
ændrede parterne systemet. Udfaldet af denne sag adskiller sig fra en 
tilsvarende sag for flere år siden, hvor Kommissionen afviste en lignende 
klage, fordi der på det tidspunkt fandtes andre muligheder for at distribuere 
mineralvand og fordi det ikke var nødvendigt at være medlem af 
flaskecentralen for at få adgang til markedet. 
170. Denne sag er et tydeligt eksempel på Kommissionens vilje til at foretage 
en nøje gennemgang af alle aftaler mellem virksomheder for at fastslå, om de 
er nødvendige for at virkeliggøre miljøpolitiske mål. Den vil lægge stor vægt 
på at sikre, at sådanne aftaler ikke afskærer udenforstående virksomheder fra 
at få adgang til markedet og at der ikke anvendes diskriminerende vilkår for 
optagelse i systemet, særligt hvis det i mangel af et rimeligt alternativ er 
nødvendigt for at komme ind på markedet. Samme synsvinkel lægges til grund, 
hvor der er tale om adgang til væsentlige infrastrukturer i lovregulerede 
sektorer eller i transportsektoren (f.eks. havne) '15' . I sin gennemgang af 
konkrete sager og ved afgørelsen om aftalens godkendelse må Kommissionen 
således foretage en afvejning mellem dens konkurrencebegrænsende virkninger 
og de miljøpolitiske mål, aftalen vil bidrage til at virkeliggøre. 
(14) Se nr. 240 i denne beretning. 
(15) Se nr. 234 i denne beretning, 
1.IV.§3.s.12 
091 
171. Endelig må nævnes, at hvidbogen også har tillagt miljøpolitikken en 
vigtig rolle for EF's nye udviklingsmodel. Der er i dag en stærk kontrast 
mellem underforbruget af arbejdskraftressourcer og overforbruget af 
miljøressourcer og kapitalintensive produktionsmetoder. Den udstukne kurs 
bygger på elementer, der allerede er på plads i miljøpolitikken, men som nu 
skal styrkes og udbygges. Den rolle, konkurrencepolitikken skal spille for 
virkeliggørelsen af strategien for en bæredygtig udvikling, og denne 
strategis indvirkninger på konkurrencepolitikken vil derfor yderligere 
forstærke det samspil mellem konkurrencepolitik og miljøpolitik, der er 
beskrevet i dette kapitel. 
1.IV.§4.s.13 
092 
<T3> § 4. Kultur 
172. Maastricht-traktaten indeholder et særskilt afsnit om kultur, hvilket er 
en nyskabelse i forhold til de hidtidige traktater. Denne nye EF-politik har 
direkte konsekvenser for konkurrencepolitikken. EF-traktatens artikel 92, 
stk. 3, indeholder nu en bestemmelse om, at statsstøtte til fremme af 
kulturen og bevarelse af kulturarven kan betragtes som forenelig med 
fællesmarkedet og følgelig godkendes, når den ikke ændrer samhandels- og 
konkurrencevilkårene i EF i et omfang, der strider mod de fælles interesser. 
Denne vigtige nye bestemmelse vil sætte Kommissionen i stand til at foretage 
den nødvendige afvejning mellem kulturelle hensyn og hensynet til åbne 
handels- og konkurrencevilkår i det indre marked. 
173. Selv om det er meget positivt, at traktaten nu indeholder et 
udtrykkeligt retsgrundlag for statsstøttepolitikken på dette område, bør det 
ikke forlede nogen til at tro, at Kommissionen tidligere havde fulgt en anden 
politik. Faktisk har det været Kommissionens faste praksis at give grønt lys 
for statsstøtte til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven, så længe 
den ikke fører til uforholdsmæssige konkurrencefordrejninger, og så længe de 
andre betingelser i relation til det indre marked er opfyldt. Kommissionens 
holdning til statsstøtte til film- og tv-branchen blev beskrevet i sidste års 
beretning'16'. 
Der findes mange lokale, regionale og også nationale kulturstøtteordninger, 
der ikke fordrejer konkurrencen eller påvirker samhandelen mellem 
medlemsstater mærkbart. I disse tilfælde finder traktatens artikel 92 ikke 
anvendelse og Kommissionen har ingen grund til at skride ind. Men i de 
tilfælde, hvor statsstøtte har konkurrencefordrejende virkninger, må støtten 
underkastes en nærmere undersøgelse ud fra nationale politikker og EF's 
politik og ud fra støttens konsekvenser for støttemodtagerens konkurrenter. 
Kommissionen lægger i sin analyse heraf særlig vægt på 
proportionalitetsprincippet. Den må overveje, om støtten er mere vidtgående 
end hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre det tilsigtede mål, og om 
virkeliggørelsen af dette mål kan opveje den skade, konkurrenterne får 
påført. 
(16) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken (1992), nr. 64-66. 
1.IV.§4.s.14 
093 
174. Det fremføres ofte, at kultur ikke er en vare som enhver anden. Det er 
muligvis rigtigt, men kunstnere, producenter, distributører og alle øvrige 
medvirkende i den kulturelle skabelses- eller bevarelsesproces må som regel 
konkurrere med hinanden om publikums og annoncørers gunst og om 
afsætningsmuligheder. Det er derfor af endnu større betydning på dette område 
end på noget andet, at Kommissionen sørger for, at konkurrencen ikke 
fordrejes, og at medlemsstaterne ikke kaster sig ud i en ruinerende 
kappestrid om at yde mest mulig statsstøtte. 
Igennem de seneste år har Kommissionen truffet en række beslutninger, hvori 
den har udmøntet sin holdning til kulturstøtte. Bevarelse af den kulturelle 
mangfoldighed er blevet accepteret som begrundelse for støtte til 
filmindustrien, støtte til produktion af tv-programmer på regionale sprog, 
støtte til bildende kunst og støtte til eksport af bøger til lande, hvor 
bogens sprog ikke er almindeligt kendt. Disse former for statsstøtte har 
kunnet godkendes, fordi man har fundet en måde at forene kulturhensyn og det 
principielle forbud mod diskrimination. Der kan efter den ovenfor beskrevne 
ændring af EF-traktaten forventes at ville blive opstillet klarere 
retningslinjer, som dog ikke vil føre til noget brud med den hidtidige 
politik på området. 
175. Ønsket om at værne om kulturen indgår også i håndhævelsen af de 
konkurrenceregler, der gælder for virksomhederne. Selv om der i selve 
traktatens artikel 85 og 86 ikke udtrykkeligt henvises hertil, tager 
Kommissionen hensyn til kulturaspekterne i de sager, den behandler på 
grundlag af disse artikler. Ved anvendelsen af disse bestemmelser ser 
Kommissionen det dog ikke som sin opgave hverken at udforme en kulturpolitik 
eller optræde som smagsdommer - det drejer sig derimod om at tage stilling 
til virksomheders adfærd, under hensyntagen til de virkninger, denne adfærd 
kan få for EF's kulturpolitik. 
176. Det første eksempel herpå drejer sig om den audiovisuelle sektor og er 
behandlet mere indgående andetsteds i denne beretning. Kommissionens indsats 
på dette som på alle andre områder tager naturligvis først og fremmest sigte 
på at sikre, at konkurrencen mellem virksomhederne ikke fordrejes, og at 
nogle virksomheder ikke udkonkurrerer andre med ulovlige midler. 
Kommissionens indsats går dog også ud på at tilgodese en vis mediepluralitet, 
som tillige er et effektivt middel til at fremme den europæiske kultur. 
1.IV.§4.s.15 
094 
Bl.a. ved at forhindre, at nogle aktører i denne sektor nægter andre adgang 
til bestemte optagelser, agter Kommissionen at sikre den bredest mulige 
formidling af denne information og dermed indirekte at bidrage til, at den 
spredes i hele EF. 
177. Der kan nævnes et andet og måske endnu mere illustrerende eksempel. 
Kommissionen har for øjeblikket flere sager under behandling vedrørende 
bindende bogladepriser. Der er her tale om prissystemer indført af forlag i 
flere EF-lande med det formål at forhindre en hård priskonkurrence mellem de 
enkelte forlag og mellem boghandlerne indbyrdes. Uden på nogen måde at 
foregribe sin endelige afgørelse i disse sager, har Kommissionen allerede 
gentagne gange understreget, at sådanne prisbindinger i denne sektor kun kan 
accepteres ud fra konkurrencereglerne, når de er individuelle og rent 
vertikale. Med andre ord kan Kommissionen ikke acceptere, at alle forlag 
kollektivt fastsætter priser, fastlægger prisfastsættelsesmetoder eller 
salgsbetingelser. Den kan derimod godt gå med til, at forlag hver for sig 
fastsætter priser og vilkår for salg af deres bøger i boghandlerne. Det er i 
den forbindelse klart, at Kommissionen anerkender, at de forlag, hvis bøger 
udkommer i begrænsede oplag, har behov for en vis beskyttelse. Hensynet 
hertil må derfor også spille ind i dens stillingtagen til de 
konkurrencemæssige aspekter. Et individuelt prisbindingssystem kan yde 
specialiserede boglader, der sælger bøger i begrænsede oplag, en rimelig 
beskyttelse. Dette er et godt eksempel på, hvordan Kommissionen inddrager 
kulturpolitiske hensyn i sin anvendelse af konkurrencereglerne. 
1.IV.§5.s.16 
095 
<T3> § 5. Handelspolitik 
178. Der har været sagt og skrevet meget om relationerne mellem 
konkurrencepolitik og handelspolitik, specielt hvad angår 
antidumpingforanstaltninger. Det er endda undertiden blevet foreslået at 
erstatte antidumpingreglerne med konkurrenceregler, i den sammenhæng dog 
udelukkende set i relation til deres anvendelse på adfærd inden for EF. 
Kommissionen deler ikke den opfattelse. Som den understreger i sin hvidbog om 
"Vækst, produktivitet og beskæftigelse", er det nødvendigt via en skærpelse 
af anti-dumpningreglerne at beskytte EF-industrien mod, at virksomheder 
etableret i tredjelande udøver illoyal praksis inden for EF. Der kan således 
ikke på nuværende tidspunkt blive tale om at lade konkurrencereglerne 
erstatte disse handelspolitiske foranstaltninger. 
179. Det betyder dog ikke, at konkurrencepolitikken ikke har en væsentlig 
rolle at spille på dette område i fremtiden. For anvendelse af 
antidumpingforanstaltninger vil ikke give EF-industrien adgang til markederne 
i de tredjelande, hvor de nationale producenter er organiseret på en sådan 
måde, at det praktisk talt er umuligt for udenlandske virksomheder at trænge 
ind på markedet. Desuden kan antidumpingforanstaltninger, der tager form af 
tilsagn fra producenterne eller kvoteringer, sågar have den paradoksale 
virkning at øge indtjeningen for de virksomheder i tredjelande, der afsætter 
deres produkter i EF til en højere pris. Hvis man vil finde en varig løsning 
på de problemer, EF-industrien støder på ude i verden, må man derfor ty til 
andre midler. 
180. Disse andre midler kan efter Kommissionens opfattelse være 
konkurrencereglerne. Tager man EF som eksempel, ses det klart, at 
konkurrenceregler er et nødvendigt supplement til fjernelse af statslige 
handelshindringer. Dette er årsagen til, at Kommissionen altid har lagt så 
stor vægt på at skride ind over for markedsaktører, der søger at bremse 
integreringen af markederne. På nuværende tidspunkt omfatter liberaliseringen 
af verdenshandelen imidlertid kun de statslige handelshindringer og ikke de 
private handelsbarrierer. Kommissionen ser dette som et klart bevis på, hvor 
nødvendigt det er at få udbygget konkurrencereglerne på det internationale 
plan og navnlig få dem håndhævet effektivt, således at EF's industri kan 
konkurrere på lige fod med sine konkurrenter. 
1.IV.§5.s.17 
096 
181. Der findes mange alternative fremgangsmåder, men efter Kommissionens 
opfattelse udelukker den ene ikke den anden. Den mest ambitiøse vil nok være 
at vedtage en international konkurrencekodeks med effektive 
håndhæve1sesmidler. Kommissionen lægger desuden megen vægt på at få indføjet 
konkurrenceregler i de aftaler, den indgår med tredjelande. Endelig har den 
indgået eller agter at indgå en række særskilte aftaler på konkurrenceområdet 
med konkurrencemyndigheder i tredjelande. Alt dette vil hjælpe med til at 
sikre EF's industri fri adgang til markederne i tredjelande. Samtidig skulle 
det også bevirke, at virksomhederne i disse tredjelande mister de gevinster, 
deres lukkede markeder for øjeblikket giver dem. På længere sigt vil det 
bevirke, at de ikke længere vil kunne påføre virksomhederne i EF illoyal 
konkurrence. Fortsætter de således med at dumpe deres varer, vil disse varer 
enten kunne blive reeksporteret til deres oprindelsesland, eller EF-
virksomhederne vil kunne sælge til endnu lavere priser, end de selv kan i 
deres hjemland. Dermed ville de økonomiske forhold, der åbnede mulighed for 
dumping, være bortfaldet. 
l.V.§1.8.1 
097 
<T4> Kapitel V 
<T2> Konkurrencereglerne i praksis 
<T3> § 1. Gennemsigtighed 
182. Kommissionen har i en årrække gjort en særlig indsats for at sikre, at 
erhvervslivet og offentligheden nemt of effektivt har adgang til oplysninger, 
der er nødvendige for at kunne forstå EF's konkurrencepolitik og - for 
erhvervslivets vedkommende - for hele tiden at kunne overholde de krav, der 
stilles. Med hensyn til især statsstøtte er det helt afgørende, at 
medlemsstaternes regeringer og lokale myndigheder har adgang til de 
oplysninger, der er nødvendige for at sikre, at deres støtteplaner overholder 
EF's relevante procedureregler og materielle regler. Dette behov for klare 
oplysninger prioriterer Kommissionen meget højt på konkurrenceområdet. EF's 
konkurrencepolitik vil kun få fuld opbakning fra erhvervslivet, de politiske 
beslutningstagere og den brede befolkning, hvis den er forståelig. Derfor er 
det absolut nødvendigt, at der hersker fuld åbenhed omkring EF's politik på 
dette område. 
Også i 1993 traf Kommissionen en række foranstaltninger for at sikre, at 
denne åbenhed forbliver effektiv. 
183. For det første udnævnte den i Generaldirektoratet for Konkurrence en 
informationsmedarbejder, som virksomheder og EF-borgere kan rette henvendelse 
til. Informationsafdelingen ønsker at fungere som et let tilgængeligt sted 
for såvel generelle konkurrencepolitiske forespørgsler som mere specifikke 
juridiske forespørgsler. Informationsafdelingen i Bruxelles kan kontaktes på 
telefon +32 2 295 00 94 eller telefax +32 2 295 54 37. 
184. For det andet fastsatte Kommissionen sine bestræbelser på at forøge 
udvalget af publikationer og andet informationsmateriale. 
Foruden offenliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende af den fulde 
ordlyd af Kommissionens beslutninger i henhold til artikel 85 og .86, udsendes 
der pressemeddelelser om enhver vigtig udvikling i individuelle sager og om 
generelle konkurrencepolitiske spørgsmål. Disse pressemeddelelser er 
almindeligt tilgængelige og kan konsulteres via en on-line database ved navn 
RAPID, der er tilgængelig gennem abonnement. Hver måned i EF-Bulletinen og 
l.V.§1.s.2 
098 
hvert år i Konkurrenceberetningen offentliggøres resuméer af disse 
pressemeddelelser.' For første gang nogensinde udsendte Kommissionen i 1993 en 
lang pressemeddelelse om anvendelsen af konkurrencereglerne i årets første 
seks måneder. I begyndelsen af 1994 blev der udsendt en ny pressemeddelelse 
om de sidste seks måneder. 
En række andre projekter nærmer sig også deres afslutning. Forskellige 
brochurer om EF's konkurrencepolitik er under udarbejdelse og vil foreligge i 
løbet af 1994. Der er planer om at udsende et nyhedsbrev hvert kvartal for at 
orientere erhvervslivet og jurister om den seneste udvikling på den 
konkurrencepolitiske front. 
185. For det tredje har Kommissionen truffet en række foranstaltninger for at 
forøge inputtet fra erhvervslivet og forbrugerne i sager, der er til 
behandling i Kommissionen. I fusionssager og sager vedrørende strukturelle 
joint ventures, der falder ind under artikel 85, stk. 1, offentliggør 
Kommissionen således en kort meddelelse i C-udgaven af De Europæiske 
Fællesskabers Tidende, så snart den har modtaget anmeldelsen. I denne 
meddelelse redegøres der ganske kort for den pågældende transaktion, og 
tredjeparter opfordres til at indsende deres bemærkninger. Der erindres også 
om, at i sager, hvor Kommissionen overvejer at vedtage en formel beslutning 
om fritagelse eller udstede en negativattest, offentliggør den fortsat en 
forholdsvis detaljeret meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i 
forordning nr. 17/62. Den indeholder en beskriveles af den påtænkte 
transaktion og dens forventede konsekvenser for det relevante marked sammen 
med en opfordring til tredjeparter om at fremsætte deres bemærkninger til 
sagen, inden Kommissionen vedtager sin endelige beslutning. 
186. For det fjerde har Kommissionen søgt at tilskynde virksomhederne og 
deres repræsentanter til at kontakte Generaldirektoratet for Konkurrence for 
at drøfte individuelle sager forud for indgivelsen af en anmeldelse eller en 
klage. Sådanne kontakter er nu standardprocedure i forbindelse med 
fusionssager, og det er en praksis, som er blevet hilst velkommen af alle 
involverede parter. Kommissionen har derfor informeret virksomhederne om 
denne mulighed, navnlig i sager vedrørende strukturelle joint ventures, hvor 
Kommissionens nye, interne tidsfrister gør et tæt samarbejde mellem 
Kommissionen og de berørte virksomheder uundværligt. 
l.V.§1.s.3 
099 
187. Endelig bør spørgsmålet om gennemsigtighed i forbindelse med statsstøtte 
fremhæves. Der blev i 1993 udsendt et nyt sæt politiske retningslinjer, som 
indeholder de principper, Kommissionen vil rette sig efter, når den vurderer, 
om statsstøtte til miljøbeskyttelse er forenelig med traktaten1. 
Kommissionen vedtog også en meddelelse om standardiserede anmeldelser og 
rapporter vedrørende godkendte støtteordninger2. Der blev afholdt to 
multilaterale møder mellem Kommissionens tjenestegrene og eksperter fra alle 
tolv medlemsstater. 
188. Kommissionen har desuden udsendt konkrete instrukser til sine 
tjenestegrene for at sikre en større åbenhed i lovgivningsprocessen. En 
løbende dialog med de berørte erhvervskredse og faglige kredse og med de 
europæiske borgere i det hele taget forudsætter, at de er bedre informeret om 
det arbejde, der går forud for vedtagelsen af retsakter. 
Det er kun i forbindelse med gruppefritagelsesforordninger, at Kommissionen 
er juridisk forpligtet til at offentliggøre udkastene til retsakter under 
forberedelse3. I fremtiden vil Kommissionen offentliggøre alle forslag til 
Rådets direktiver eller forordninger og alle udkast til direktiver, 
forordninger eller meddelelser af fortolkende eller politisk karakter, den 
agter at vedtage om konkurrencereglerne for virksomhederne.. 
De vil normalt blive offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. 
For så vidt angår andre udkast end udkastene til gruppefritagelsesforord­
ninger vil offentliggørelsen ske på det tidspunkt, hvor Kommissionen 
oversender teksterne til medlemsstaterne. Denne procedure vil sætte 
Kommissionen i stand til at tage hensyn til interesserede parters reaktioner 
allerede på det rådførelsesmødet med de nationale myndigheder. 
1 Se nr. 384 i denne beretning. 
2 Se nr. 3 85 i denne beretning. * ; )' 
3 Se Rådets bemyndigelsesforordninger : forordning nr.;- l'jjjjj/65/EØF, artikel 5 
og 6 (EFT 36 af 6. marts 1965, s. 533) og forordning '(EØF) nr. 2821/71, 
artikel 5 og 6 (EFT L 285 af 29. december 1971, s. 46). 
l.V.§2.s.4 
100 
<T3> § 2. Subsidiaritet og decentralisering 
189. Subsidiaritetsprincippet, jf. den nye artikel 3B i EF-traktaten, har 
altid været udgangspunktet for regler, der tager sigte på at bevare og 
udvikle en loyal, effektiv og uhindret konkurrence såvel i medlemsstaterne 
som på EF-plan. For kartellers og dominerende stillingers vedkommende har EF-
traktatens artikel 85 og 86 altid sameksisteret med tilsvarende nationale 
bestemmelser. De pågældende aftaler og former for adfærd falder kun ind under 
EF-reglerne, hvis de påvirker handelen mellem medlemsstaterne. EF-lovgiverne 
har valgt en tilsvarende løsning for at adskille EF's og medlemsstaternes 
beføjelser i relation til fusioner. Faktisk er det i henhold til forordning 
(EØF) nr. 4064/89 kun fusioner af fællesskabsdimension, der er underkastet 
Kommissionens kontrol4. 
Selv om subsidiaritetsprincippet allerede er velkendt på det 
konkurrencepolitiske område, er selve håndhævelsen af princippet ikke altid 
tilfredsstillende, da afgrænsningen mellem henholdsvis Kommissionens og 
medlemsstaternes kompetenceområder ikke altid er helt hensigtsmæssig. Det 
gælder især den skillelinje, som i forordning (EØF) nr. 4064/89 er blevet 
aftegnet for at afgrænse anvendelsesområdet for henholdsvis EF-retten og 
medlemsstaternes interne lovgivning. Erfaringerne fra anvendelsen af denne 
forordning viser nemlig, at mange af de transaktioner, som holder sig under 
de nugældende tærskelværdier, er af veritabel europæisk karakter og derfor 
burde underkastes EF's kontrol5. 
For at afhjælpe dette problem vil Kommissionen fortsat bestræbe sig på i 1996 
at få revideret omsætningstærsklerne i artikel 1 i forordning (EØF) 
nr. 4064/89, som afgør, om en fusion er af fællesskabsdimension. 
190. Hvad artikel 85 og 86 angår, hindrer selve artiklernes ordlyd 
Kommissionen i at behandle sager vedrørende karteller eller misbrug af 
dominerende stilling, hvis forventede konsekvenser kun vil kunne mærkes i en 
enkelt medlemsstat. Der er her tale om et område, der er forbeholdt de 
nationale myndigheder og medlemsstaternes interne lovgivning. Derimod har 
hverken EF eller Kommissionen nogen enekompetence, når det drejer sig om 
karteller og misbrug af dominerende stillinger, der har virkninger i flere 
lande og derfor påvirker samhandelen i EF. De nationale myndigheder kan på 
4 Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 120. 
5 Se kapitlet om fusioner. 
l.V.§2.s.5 
101 
dette område anvende deres nationale lovbestemmelser. Så længe Kommissionen 
ikke har indledt en procedure, kan de sågar udstede de forbud, der er 
omhandlet i artikel 85, stk. 1, og artikel 86. Beføjelsen til at indrømme 
individuelle fritagelser i henhold til artikel 85, stk. 3, er imidlertid 
forbeholdt Kommissionen (forordning nr. 17, artikel 9). 
Denne konstellation kræver et konstant og tæt samarbejde mellem Kommissionen 
og medlemsstaternes myndigheder for at undgå parallelle procedurer, der kunne 
føre til indbyrdes usammenhængende eller endda modstridende afgørelser. Der 
er desuden behov for at finde frem til en bedre fordeling af arbejdsbyrden 
mellem Kommissionen og medlemsstaterne på konkurrencebeskyttelsesområdet. 
Kommissionen er af den opfattelse, at sager vedrørende karteller og misbrug 
af dominerende stilling, der - selv om de har en mærkbar indflydelse på 
samhandelen i EF - hovedsagelig har indvirkning på et enkelt nationalt 
marked, bør behandles af myndighederne i den berørte medlemsstat som led i 
deres subsidiære beføjelser i henhold til artikel 9, stk. 3, i forordning 
nr. 17. I henhold til bestemmelserne heri kan de nationale myndigheder bringe 
bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, og artikel 86 i anvendelse, enten alene 
eller parallelt med tilsvarende bestemmelser i deres interne lovgivning. 
Modsat er det alene Kommissionen, der bør behandle sager, der har betydelig 
indflydelse på konkurrencevilkårene i EF som helhed eller i en del heraf, der 
omfatter mere end en enkelt medlemsstat. 
Denne opgavefordeling vil i øvrigt ikke rokke ved Kommissionens enekompetence 
til at indrømme individuelle fritagelser i henhold til artikel 85, stk. 3, 
jf. artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 17. Anvendelsen af denne bestemmelse 
kan kun indbringes for de nationale domstole og myndigheder, når der er tale 
om aftaler, der ikke frembyder større problemer for den effektive 
konkurrence, og som er omfattet af gruppefritagelsesforordninger. I alle 
andre sager, der skal undersøges individuelt, fordrer en fritagelse fra 
forbuddet mod karteller en vurdering af komplicerede økonomiske forhold og 
vidtgående skønsbeføjelser, navnlig når der skal tages hensyn til EF-
traktatens forskellige målsætninger. Kun Kommissionen kan varetage denne 
funktion. f 
l.V.§2.S.6 
102 
191. Den løsning, der er redegjort for i det foregående, falder perfekt i 
tråd med Kommissionens nu mangeårige politik, der går ud på i større 
udstrækning at decentralisere anvendelsen af artikel 85 og 86. Et første 
skridt i denne retning blev taget med vedtagelsen af meddelelsen om 
samarbejde mellem Kommissionen og de nationale domstole6. I fremtiden vil 
Kommissionen intensivere samarbejdet med medlemsstaternes kompetente 
myndigheder for at definere grundlaget for en ensartet anvendelse af EF-
retten af disse myndigheder. Dette emne optog al tiden på den årlige 
konference for konkurrencemyndighedernes direktører, der blev afholdt i 
Bruxelles den 15. oktober 1993. Drøftelserne fortsætter inden for rammerne af 
en ad hoc-gruppe, der er sammensat af repræsentanter for de nationale 
myndigheder og Kommissionen. Denne gruppe har til opgave at undersøge, hvilke 
foranstaltninger der skal træffes for: 
overalt i EF at sikre en mere effektiv konkurrencepolitik over for 
virksomhederne 
i højere grad at inddrage medlemsstaternes kompetente myndigheder i 
gennemførelsen af denne politik 
at forbedre EF-procedurerne 
at nå frem til en bedre fordeling af sagerne mellem Kommissionen og 
medlemsstaterne. 
Kommissionen er af den opfattelse, at det er muligt at realisere disse 
målsætninger uden at ændre forordning nr. 17. De konkrete foranstaltninger, 
der skal træffes i denne sammenhæng, vil fremgå af meddelelser i De 
Europæiske Fællesskabers Tidende. 
6 EFT C 39 af 13. februar 1993, s. 6. Se Toogtyvende Beretning om 
Konkurrencepolitikken, nr. 299. 
l.V.§3.S.7 
103 
<T3> § 3. Forbedring af procedurerne 
192. Kommissionen er stadig i færd med at undersøge mulighederne for at 
afkorte og fremskynde sine procedurer. Dette forudsætter på den ene side en 
standardisering af ansøgninger, anmeldelser og rapporter fra de berørte 
parter og af skrivelserne fra Generaldirektoratet for Konkurrence og på den 
anden side en forbedring af den informationsstrøm, der danner grundlag for 
Kommissionens beslutninger. I 1993 blev der gjort store fremskridt inden for 
såvel kontrollen med statsstøtte7 som anvendelsen af artikel 85 og 86. 
<T4> - "Strukturelle" joint venture-selskaber oprettet i samarbejdsøjemed 
<T5> a) Målsætninger 
193. Ved beslutning af 23. december 1992 indførte Kommissionen nye interne 
regler med henblik på at fremskynde behandlingen af sager vedrørende såkaldte 
"strukturelle" joint venture-selskaber (JV-selskaber) oprettet i samarbejds-
øjemed8. Denne kategori omfatter JV-selskaber oprettet i samarbejdsøjemed, 
som indebærer, at de stiftende selskaber må lægge deres strukturer væsentligt 
om. JV-selskabet skal altså være mere end blot en juridisk konstruktion 
beregnet til at koordinere de stiftende selskabers handelspolitik. JV-
selskabet skal have tilstrækkelig stor vægt i sig selv ved hjælp af 
væsentlige aktiver overført fra moderselskaberne. Det drejer sig især om JV-
selskaber inden for produktion og JV-selskaber, der både fremstiller og 
afsætter bestemte produkter. 
Det har vist sig at være nødvendigt at fremskynde Kommissionens procedurer i 
ovennævnte sager for at garantere virksomhederne den retssikkerhed, de har 
behov for, når de foretager store investeringer som led i en industriel eller 
kommerciel strategi på mellemlang eller lang sigt. Derfor hedder det i 
Kommissionens nye interne regler, at GD IV senest to måneder efter 
modtagelsen af den fuldstændige anmeldelse af aftalen skal underrette de 
berørte parter om resultatet af sin indledende undersøgelse af sagen og i 
givet fald angive, hvor lang tid den administrative procedure, som påtænkes 
indledt, kan forventes at ville vare. 
7 Se nr. 385 i denne beretning. 
8 Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 122-124. 
l.V.§3.s.8 
104 
194. For at kunne overholde denne meget korte tidsfrist er det nødvendigt, 
at de foranstaltninger, der er truffet internt i Kommissionen, ledsages af 
andre, der regulerer de eksterne forbindelser mellem de kompetente 
tjenestegrene i Kommissionen og virksomhederne. Det drejer sig i hovedsagen 
om at sikre en effektiv administrativ procedure i sager vedrørende 
strukturelle JV-selskaber oprettet i samarbejdsøjemed. Dette ønske er så 
meget mere berettiget, som antallet af disse anmeldelser er stigende. Der kan 
kun gennemføres en seriøs økonomisk og juridisk undersøgelse af en sag på to 
måneder, hvis Kommissionen allerede fra undersøgelsens start råder over 
fuldstændige oplysninger om en række relevante forhold, herunder navnlig om 
de deltagende virksomheders aktiviteter, de koncerner, de tilhører, deres 
størrelse og markedsandele, JV-selskabets art, rolle og betydning samt de 
eksisterende konkurrencestrukturer på de berørte markeder. 
<T5> b) Påtænkte foranstaltninger 
195. Den administrative praksis, der er blevet udviklet på basis af de 
nugældende procedureregler - og som indtil slutningen af 1992 også blev 
anvendt i forbindelse med strukturelle JV-selskaber oprettet i 
samarbejdsøjemed - gør det ikke muligt at nå dette mål. 
Skema A/B i sin nuværende udformning er for vagt formuleret til at lede de 
anmeldende parter i retning af de vigtige spørgsmål, som er afgørende for 
vurderingen af et JV-selskab i forhold til artikel 85, stk. 1 og 3. Alt for 
ofte forlænges den administrative procedure unødigt, fordi Kommissionens 
tjenestegrene er nødsaget til at udsende supplerende spørgeskemaer til de 
berørte virksomheder og afvente deres svar. 
For at kunne foretage en korrekt analyse af strukturen på de relevante 
markeder og de konkurrencevilkår, der hersker på disse markeder, må 
Kommissionens tjenestegrene ofte indhente oplysninger hos tredjeparter, 
hvilket forsinker proceduren yderligere. Offentliggørelsen af anmeldelsens 
indhold i hovedtræk, jf. artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, løser på 
ingen måde dette problem. Den pågældende offentliggørelse kan først ske ved 
undersøgelsens afslutning, da den forudsætter, at Kommissionen allerede har 
taget stilling (om end ikke endelig stilling) til sagens videre forløb. 
l.V.§3.s.9 
105 
Offentliggørelsen er beregnet til at fremkalde bemærkninger fra de berørte 
virksomheders konkurrenter og handelspartnere og fra forbrugere og 
forbrugerorganisationer, men eventuelle bemærkninger herfra ankommer for sent 
til at kunne hjælpe sagsbehandleren i den indledende sagsbehandling. 
196. Problemet kan løses ved at ændre både den administrative praksis og 
nogle af de regler, der ligger til grund for denne praksis. Den 
proceduremæssige behandling af "strukturelle" JV-selskaber oprettet i 
samarbejdsøjemed bør tage udgangspunkt i den proceduremæssige behandling af 
fusionssager, der også fordrer en hurtig analyse af økonomiske og juridiske 
forhold. Meget afhænger i denne forbindelse af en åben og samarbejdsvillig 
holdning fra de berørte virksomheders side. 
For at fremskynde procedurerne er Kommissionen rede til at acceptere 
kontakter mellem sine egne tjenestegrene og virksomhederne allerede før 
anmeldelsen. Der kunne eventuelt afholdes forberedende møder, så GD IV får 
mulighed for at planlægge sin undersøgelse bedre. Også i forbindelse med de 
såkaldte strukturelle JV-selskaber oprettet i samarbejdsøjemed offentliggør 
Kommissionen kort tid efter modtagelsen af anmeldelsen et resumé af den 
pågældende transaktion i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Denne 
meddelelse - der er inspireret af artikel 4, stk. 3, i forordning (EØF) 
nr. 4 064/89 - har til formål at indhente kommentarer fra tredjeparter. Det er 
vigtigt for Kommissionen at råde over disse oplysninger straks fra 
undersøgelsens begyndelse. Meddelelsen skal naturligvis tage hensyn til de 
berørte virksomheders legitime interesser. Kommissionen begrænser sig derfor 
til en kort, faktuel beskrivelse af aftalen uden at tage egentlig stilling 
til den. Meddelelsen offentliggøres i øvrigt kun med parternes samtykke. 
De foranstaltninger, der er beskrevet ovenfor, bør suppleres med endnu andre 
for på den ene side at sikre det fulde udbytte af anmeldelsen og på den anden 
side at forenkle den administrative procedure. For at nå begge disse mål er 
det nødvendigt at ændre de nuværende regler. Kommissionen foreslår, at der 
vedtages en ny forordning, som skal erstatte forordning nr. 27 og indeholde 
bestemmelser, der i vidt omfang svarer til dem i forordning (EØF) nr. 2367/90 
om anmeldelser af fusioner. Desuden bør der udarbejdes et nyt skema A/B med 
udgangspunkt i CO-formularen. 
l.V.§3.S.10 
106 
197. Disse foranstaltninger er vigtige for såvel virksomhederne som de 
tjenestegrene, der er ansvarlige for håndhævelsen af konkurrencereglerne, og 
derfor er Kommissionen nu i færd med at konsultere medlemsstaterne og de 
berørte kredse. Den har også anmodet om en udtalelse fra EFTA-
Tilsynsmyndigheden (ESA). Der blev i denne sammenhæng i december 1993 afholdt 
en konference for regeringseksperter fra medlemsstaterne, hvor repræsentanter 
for ESA havde mulighed for at deltage som observatører. Drøftelserne med 
erhvervslivet foregår løbende. Kommissionen håber at kunne vedtage den nye 
forordning sammen med det nye skema A/B i løbet af første halvdel af 1994, 
når en ny regeringsekspertkonference har afsluttet andenbehandlingen af de 
relevante tekster. 
Kommissionen tilstræber også en fremskyndelse af sine procedurer på andre 
områder end JV-selskaber oprettet i samarbejdsøjemed. De erfaringer, som 
Kommissionens tjenestegrene erhverver i forbindelse med anvendelsen af de 
påtænkte regler, vil være afgørende for, om den nye metode til behandling af 
de såkaldte "strukturelle" sager også vil kunne anvendes på andre 
individuelle sager. 
<T4> - Kontradiktionsprincippet 
198. Som led i den igangværende revision af sine konkurrenceretlige 
procedurer beskæftigede Kommissionen sig i 1993 især med de regler, der 
sikrer retten til at blive hørt. Kommissionen har undersøgt, om de 
eksisterende procedurer kan forbedres, og den har haft tre primære mål i 
tankerne. For det første at sikre, at virksomheder, der gøres til genstand 
for konkurrenceretlige procedurer, har alle tænkelige muligheder for at 
fremsætte deres synspunkter vedrørende Kommissionens indsigelser. For det 
andet at sikre, at Kommissionen er retfærdig og objektiv og opfattes som 
sådan af de berørte virksomheder, når den indleder konkurrenceretlige 
procedurer. Og for det tredje at reducere de administrative byrder, der 
pålægges både de berørte virksomheder og Kommissionen, til et minimum. 
Selv om de eksisterende procedurer hidtil har fungeret tilfredsstillende og 
kun har givet anledning til problemer i ganske få tilfælde, er der stadig 
plads for forbedringer. De områder, der er tale om, vedrører underretningen 
af parterne om Kommissionens bevismateriale (aktindsigt) og 
høringskonsulentens rolle. 
l.V.§3.s.11 
107 
<T4> - Aktindsigt 
199. Afsløringen af relevante oplysninger over for parterne er en vigtig del 
af proceduren, der er med til at sikre kontradiktionsprincippet9. Domstolen 
og Førsteinstansretten har i en række sager i de foregående år understreget, 
at det som led i princippet om aktindsigt er vigtigt: 
at sikre, at de berørte parter får adgang til alle de dokumenter, som 
Kommissionen bygger sin meddelelse af klagepunkter på10; 
at sikre, at Kommissionen som led i en effektiv udmøntning af 
kontradiktionsprincippet ikke kun afslører de dokumenter, der anvendes 
som bevismateriale mod den berørte virksomhed, men også de dokumenter, 
der er til virksomhedens fordel11; 
at fortrolige oplysninger håndteres med stor agtpågivenhed12. I 
artikel 20 i Rådets forordning nr. 17 hedder det, at "med forbehold af 
bestemmelserne i artiklerne 19 og 21 er Kommissionens og 
medlemsstaternes kompetente myndigheder samt deres tjenestemænd og 
øvrige ansatte forpligtede til ikke at give oplysninger om forhold, som 
de i medfør af denne forordning får kendskab til, og som ifølge deres 
natur er undergivet tavshedspligt". 
Kommissionen13 har tidligere fremhævet vanskelighederne forbundet med i 
visse sager at forlige dette krav med kravet om adgang til alle 
relevante oplysninger. Kommissionen har noteret sig, at fortrolige 
oplysninger ikke blot omfatter dokumenter, der indeholder forretnings­
hemmeligheder, men også andre private dokumenter, der tilhører en 
virksomhed, og som den ikke ønsker, at tredjemand eller sagens andre 
parter får adgang til. Det er blevet understreget, at det selvfølgelig 
9 Sag 85/76, Hoffmann-La Roche, Sml. 1979, s. 461, præmis 9-11. 
10 Se f.eks. VBVB og VBBB mod Kommissionen, sag 43 og 63/82, Sml. 1984, 
s. 19, og AKZO, sag 62/86, Sml. 1991-1, s. 3359. 
11 Sag T-7/89, Hercules mod Kommissionen, Sml. 1991-11, s. 1711, præmis 54, 
og sag T-10/89, Hoechst mod Kommissionen, Sml. 1992-11, s. 629, 
præmis 54. 
12 Sag 53/85, AKZO/tavshedspligt, Sml. 1986, s. 1985, præmis 26-30; 
Sekstende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 126; de forenede sager 
142 og 156/84, BAT mod Kommissionen, Sml. 1987, s. 4487, præmis 21. 
13 Attende Beretning om Konkurrencepolitikken (1988), nr. 43. 
l.V.§3.s.12 
108 
er nødvendigt at beskytte fortrolige oplysninger, men at det ikke 
udelukker, at fortrolige oplysninger undtagelsesvis kan afsløres, hvis 
Kommissionen er afhængig af de pågældende oplysninger som nødvendigt 
bevismateriale i forbindelse med en formodet overtrædelse af EF's 
konkurrenceregler14. Som følge af behovet for at beskytte 
fortroligheden af de oplysninger, den får udleveret, mener Kommissionen 
derfor principielt, at de dokumenter, den modtager i medfør af sine 
beføjelser efter forordning nr. 17, kun bør gøres tilgængelige, når de 
pågældende dokumenter er nødvendige for, at de berørte virksomheder kan 
udøve deres ret til kontradiktion effektivt. Sådanne dokumenter omfatter 
også dokumenter, der indeholder oplysninger, der er fordelagtige for den 
berørte part. 
200. I Ellevte Beretning om Konkurrencepolitikken (1981)15 tilkendegav 
Kommissionen, at den var villig til at give virksomheder adgang til 
sagsakterne, og i Tolvte Beretning om Konkurrencepolitikken16 præciserede 
den reglerne for denne aktindsigt: 
"Virksomhederne oplyses om, hvilke dokumenter Kommissionen har i sagen, idet 
der til meddelelsen om klagepunkter eller til skrivelsen, hvori en klage 
afvises, er vedføjet en fortegnelse over alle disse, med en angivelse af, 
hvilke af dokumenterne eller dele af disse virksomhederne har adgang til at 
få indsigt i. 
Virksomhederne har mulighed for at gennemgå disse dokumenter i Kommissionen. 
Hvis en virksomhed kun ønsker at gennemgå enkelte af dem, kan Kommissionen 
fremsende kopier heraf. 
Kommissionen betragter dog en række dokumenter som fortrolige, hvorfor der 
ikke er adgang til at få indsigt i disse. Det drejer sig om følgende 
dokumenter : 
dokumenter eller dele heraf, der indeholder andre virksomheders 
forretningshemmeligheder 
Kommissionens interne dokumenter, såsom notater, udkast eller andre 
arbej dsdokumenter 
alle andre fortrolige oplysninger, som f.eks. oplysninger om de klagende 
parters identitet, hvis disse ikke ønsker denne afsløret, samt 
oplysninger, der fremsendes til Kommissionen med et forbehold om, at 
disse er at betragte som fortrolige. 
14 Sag 85/76, Hoffmann-La Roche, Sml. 1979, s. 461, præmis 13-14 
15 Nr. 22-25. 
16 Nr. 34-35. 
l.V.§3.s.13 
109 
Når en virksomhed fremsætter en velbegrundet anmodning om at få indsigt i et 
dokument, der normalt ikke er adgang til at få indsigt i, kan Kommissionen 
give den pågældende virksomhed et ikke-fortroligt resumé af dette". 
I Attende Beretning om Konkurrencepolitikken uddybede Kommissionen disse 
regler yderligere med hensyn til sager mod karteller omfattende flere 
konkurrerende firmaer, idet den præciserede, at "sagens parter kan få indsigt 
i dokumenter eller oplysninger enten ved at få direkte adgang til 
Kommissionens akter eller ved at få tilsendt kopier heraf". 
Retten i Første Instans udtalte i sagen CBR m.fl. mod Kommissionen17, at 
"proceduren for aktindsigt i konkurrencesager tjener til at give adressaterne 
for en klagepunktsmeddelelse mulighed for at undersøge bevismaterialet i 
Kommissionens akter, således at de reelt kan udtale sig om de konklusioner, 
Kommissionen er nået til i klagepunktsmeddelelsen på basis af dette 
bevismateriale". 
201. På baggrund af sine egne erfaringer fra individuelle sager siden Attende 
Beretning om Konkurrencepolitikken og nylige retskendelser vedrørende dette 
spørgsmål har Kommissionen besluttet at konsolidere og præcisere sin praksis 
på dette område. 
For det første er Kommissionen nået frem til, at det er bedre at vedlægge 
klagepunktsmeddelelsen kopier af alle de dokumenter og oplysninger, som de 
virksomheder, Kommissionen har indledt en sag imod, alligevel skal have 
adgang til, end at lade virksomhederne gennemgå sagsakterne hos Kommissionen 
selv. De pågældende virksomheder tager alligevel kopier af alle de 
dokumenter, de gives adgang til, og derfor er det både tids- og 
pengebesparende at fremsende kopier af disse dokumenter med det samme. Denne 
praksis vil derfor blive den almindelige i fremtidige sager. 
For det andet er det nyttigt at fremsende en liste over alle de dokumenter, 
som Kommissionen er i besiddelse af i en bestemt sag, med en angivelse af, 
hvilke dokumenter eller dele heraf den pågældende virksomhed kan få adgang 
til. I alle fremtidige sager vil klagepunktsmeddelelsen derfor blive ledsaget 
af de dokumenter, som den pågældende virksomhed skal have adgang til, sammen 
med en liste over alle de dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af. 
17 Dom i sagerne T-10, 11, 12 og 15/92, Sml. 1992-11, s. 2667, præmis 38. 
l.V.§3.S.14 
110 
Listen vil indeholde dokumenternes nummer og art samt en angivelse af, om der 
kan gives adgang til dem. 
For det tredje mener Kommissionen, at beskrivelsen i Tolvte Beretning om 
Konkurrencepolitikken af de dokumenter, som virksomhederne kan få indsigt i, 
er for upræcis og har medført en vis forvirring, navnlig i sager omfattende 
flere virksomheder. Denne forvirring skyldes dels, at udtrykket "sagsakter" 
er for upræcist. Da der i 1982 blev indført aktindsigt bestod "sagsakterne" 
af de dokumenter, som blev oversendt fra GD IVs kontrolundersøgelsesafdeling 
til det operationelle direktorat, der havde ansvaret for den videre 
behandling af sagen. Sagsakterne omfattede derfor kun de oplysninger, der 
blev betragtet som nødvendige og relevante for den videre behandling af 
sagen. Aktindsigten angik derfor kun et begrænset antal dokumenter. 
Kontrolundersøgelsesafdelingen havde allerede udskilt de dokumenter, der var 
irrelevante eller unødvendige for Kommissionens sagsbehandling. I 1984 blev 
dette system ændret, og GD IV's operationelle direktorater fik ansvaret for 
hele sagsforberedelsen. Udtrykket "sagsakter" kom herefter til at dække alle 
de dokumenter, som Kommissionen var i besiddelse af, og som den havde 
indsamlet i forbindelse med sine undersøgelser. 
202. I næsten alle overtrædelsessager indsamler Kommissionen en stor mængde 
dokumentation i forbindelse med sine undersøgelser. Kun en lille brøkdel af 
denne dokumentation anvendes normalt som bevis for en overtrædelse, og en 
stor del af dokumentationen kan være irrelevant for den pågældende sag. 
Desuden er en stor del af de oplysninger, som Kommissionen kommer i 
besiddelse af i medfør af sine beføjelser i henhold til forordning nr. 17, 
fortrolige. Mange af dokumenterne vil være fortrolige i forhold til nogle af 
de berørte virksomheder, men ikke i forhold til andre. Erfaringerne fra de 
senere år har vist, at eftersom sagsakterne nu omfatter en række irrelevante 
dokumenter, er det ikke længere praktisk at anvende Tolvte Beretnings 
kategorisering af dokumenter, som virksomhederne kan få indsigt i. Det er 
navnlig tilfældet i sager omfattende et stort antal virksomheder18. 
I sådanne sager har Kommissionen derfor fulgt retningslinjerne udstukket af 
Domstolen og Retten i Første Instans vedrørende aktindsigt i ovennævnte 
sager. Sammen med klagepunktsmeddelelsen fremsender Kommissionen en kopi af 
18 Kommissionens ret til at udelukke irrelevante dokumenter blev 
udtrykkeligt anerkendt af generaladvokat Warner i sag 30/78, Distillers 
Company, Sml. 1980, s. 2267 og 2295. 
l.V.§3.s.15 
111 
alle de dokumenter, som den henholder sig til for at påvise en overtrædelse. 
Den fremsender også de dokumenter, som efter en nøje gennemgang af sagens 
akter synes at gå imod eller bestride Kommissionens sag. Hvis en virksomhed 
derefter fremsætter en velbegrundet anmodning om, at Kommissionen gennemgår 
sine sagsakter på ny for at undersøge, om den er i besiddelse af andre 
dokumenter vedrørende et bestemt spørgsmål, som virksomheden anser for 
nyttige for sit forsvar, vil Kommissionen gøre det og fremsende sådanne 
dokumenter. Før den giver adgang til sagsakterne, vil Kommissionen under a'lle 
omstændigheder være særlig opmærksom på virksomheders legitime interesse i at 
beskytte deres forretningshemmeligheder. Hvad angår andre fortrolige 
oplysninger, vil Kommissionen sikre hemmeligholdelsen af navnene på 
informanter, der ønsker at forblive anonyme over for parterne, og den vil 
sørge for, at følsomme kommercielle oplysninger ikke afsløres, hvis 
afsløringen vil være til skade for tilstrømningen af sådanne oplysninger. 
<T4> - Høringskonsulentens rolle 
203. Posten som høringskonsulent blev oprettet i 198219. Der er i 
almindelighed tilfredshed med denne funktion, som betragtes som et vigtigt 
supplement til de mekanismer, der skal sikre, at Kommissionens sagsbehandling 
er retfærdig og objektiv, og at virksomhederne opfatter den som sådan. 
Dette blev understreget af en række af deltagerne i Kommissionens konference 
om procedurer, som blev afholdt i september 1993. 
På baggrund af de synspunkter, der blev tilkendegivet på denne konference, og 
ovennævnte ændring af proceduren for aktindsigt har Kommissionen taget 
høringskonsulentens rolle op til ny vurdering. 
204. Skønt de regler, der garanterer de berørte parter og tredjeparter en ret 
til at blive hørt, som helhed har fungeret tilfredsstillende, må det 
konstateres, at der stadig er plads for forbedringer. Ved at overflytte 
beslutningsbeføj eiserne vedrørende retten til kontradiktion til det mest 
hensigtsmæssige niveau, dvs. til det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig 
for konkurrencepolitikken, der så delegerer beføjelserne videre til 
19 Tolvte Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 36-37. Hørings­
konsulentens mandat blev revideret i 1990 som følge af fusionsforord­
ningen (Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, bilag). 
l.V.§3.S.16 
112 
høringskonsulenten, vil Kommissionen kunne gøre sine procedurer langt mere 
effektive på konkurrenceområdet og forøge retsikkerheden for erhvervslivet. 
205. Derfor bør høringskonsulentens rolle udvides betydeligt og også omfatte 
følgende områder: 
Frister for besvarelse af klagepunktsmeddelelsen. En virksomhed kan være 
af den opfattelse, at den frist, den har fået til at besvare 
klagepunktsmeddelelsen, er for kort. I dette tilfælde bør 
høringskonsulenten beslutte, om fristen skal forlænges eller ej. 
Adgang til relevante oplysninger. Det er vigtigt, at virksomhederne har 
tillid til, at Kommissionen udviser forsigtighed, retfærdighed og 
objektivitet i relation til princippet om aktindsigt, og at den 
udleverer alle de dokumenter, der kan være til gavn for de berørte 
virksomheders forsvar, dog under iagttagelse af hensynet til 
fortrolighed. Høringskonsulenten kan spille en nyttig rolle i denne 
sammenhæng. Det er hverken muligt eller hensigtmæssigt at pålægge 
høringskonsulenten at foretage en indledende gennemgang af sagsakterne 
for at bestemme, hvilke dokumenter der kan og bør sendes til de berørte 
virksomheder20, men vedkommende bør fungere som en slags opmand, når 
først disse dokumenter er blevet sendt ud, og der dermed er givet 
aktindsigt. Hvis virksomheden på grundlag af dels listen over dokumenter 
i Kommissionens besiddelse, som udsendes sammen med 
klagepunktsmeddelelsen, dels virksomhedens eget kendskab til sagen har 
en rimelig formodning om, at den burde have modtaget andre dokumenter, 
bør det overlades til høringskonsulenten at tage stilling til eventuelle 
anmodninger om udlevering af supplerende dokumenter. Sådanne anmodninger 
vil imidlertid skulle være velbegrundede og tilstrækkelig præcise, hvis 
høringskonsulenten skal kunne imødekomme dem. 
Tredjeparters ret til at blive hørt. Høringskonsulenten bør også have 
ret til at bestemme, om tredjeparter skal drages ind i sager vedrørende 
andre personer, virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder. 
Ifølge de nuværende regler har fysiske og juridiske personer, der kan 
godtgøre en tilstrækkelig interesse i en sag, ret til at blive hørt. 
20 Se nr. 199-202 i denne beretning 
l.V.§3.s.17 
113 
Høringskonsulenten er uden tvivl den person, der er bedst placeret til 
at tage stilling til sådanne anmodninger. 
Høringer. Retten til at blive hørt (kontradiktionsprincippet) er et 
grundprincip i EF-retten. De forskellige retsakter, der indeholder 
bestemmelse herom21, bygger imidlertid på princippet om, at de berørte 
parter og tredjeparter skal kunne fremsætte deres bemærkninger 
skriftligt inden for en af Kommissionen fastsat frist. De taler kun om 
muligheden for høringer som et muligt supplement. Bortset fra i det 
tilfælde, hvor Kommissionen agter at pålægge dem bøder eller 
tvangsbøder, skal de personer, virksomheder eller sammenslutninger af 
virksomheder, der er indledt en sag imod, påvise en særlig interesse for 
at begrunde en anmodning om at få lejlighed til at fremsætte deres 
synspunkter mundtligt. Det betyder så også, at der kan være tilfælde, 
hvor der ikke vil være grund til at give parterne mulighed for at udtale 
sig mundtligt. Det kan især være tilfældet, når de har haft alle 
muligheder for at redegøre for deres synspunkter skriftligt, og der ikke 
efterfølgende er indtruffet nævneværdige ændringer i de faktuelle eller 
retlige forhold. For så vidt angår tredjeparters ret til at blive hørt, 
er det som en hovedregel tilstrækkeligt at give dem mulighed for at 
fremsætte deres bemærkninger skriftligt22. De kan dog undtagelsesvist 
have en legitim interesse i at fremsætte deres synspunkter mundtligt. I 
øvrigt er der intet, der forhindrer Kommissionen i på eget initiativ at 
give de berørte personer eller tredjeparter mulighed for at udtale sig 
under en høring. Eftersom høringskonsulenten er ansvarlig for 
afholdelsen af disse høringer, er det logisk, at han også får til opgave 
at bestemme, hvem der kan tage ordet under en høring. 
Forretningshemmeligheder og andre fortrolige oplysninger. Som led i 
udøvelsen af ovennævnte funktioner bør høringskonsulenten også have 
beføjelser til at bestemme, hvilke af Kommissionens oplysninger fra en 
virksomhed, der kan gives videre til andre virksomheder eller 
offentliggøres. De berørte parters og tredjeparters adgang til 
21 Se artikel 7 i forordning nr. 99/63/EØF, artikel 7 i forordning (EØF) 
nr. 1630/69, artikel 11 i forordning (EØF) nr. 4260/88, artikel 10 i 
forordning (EØF) nr. 4261/88, artikel 13, stk. 1, og artikel 15 i 
forordning (EØF) nr. 2367/90. 
22 Se de forenede sager 209-215 og 218/78, FEDETAB, Sml. 1980, s. 3125 og 
3232. 
l.V.§3.s.18 
114 
oplysninger i Kommissionens sagsakter er nemlig begrænset af 
forpligtelsen for Kommissionen til at beskytte virksomhedernes legitime 
interesse i, at deres forretningshemmeligheder ikke afsløres. Der er her 
tale om et generelt princip i EF-retten, som er kommet til konkret 
udtryk i samtlige retsakter på konkurrenceområdet. Andre oplysninger af 
fortrolig art fra virksomhederne giver Kommissionen kun adgang til, hvis 
de er nødvendige for at andre personer eller virksomheder i fuldt omfang 
kan udøve deres ret til at blive hørt. Den bestræber sig især på at 
beskytte følsomme kommercielle oplysninger, hvis udbredelse vil kunne 
være til stor skade for den part, der har indsendt oplysningerne. 
Høringskonsulenten betragtes som bedst egnet til at bestemme, hvilke 
oplysninger der kan gives videre til tredjeparter under iagttagelse af den 
procedure, som Domstolen har fastlagt i AKZO-dommen23. 
206. Det forventes, at høringskonsulentens mandat vil blive ændret i 
begyndelsen af 1994 for at afspejle disse forandringer24. 
<T4> - Standardisering af svarfrister 
207. For at nå frem til en rimelig balance mellem på den ene side hensynet 
til kontradiktionsprincippet og Kommissionens forpligtelse til hurtigt at 
bringe overtrædelser til ophør og på den anden side personalemangelen i 
Kommissionen og problemerne med hensyn til de berørte virksomhedslederes og 
deres advokaters disponibilitet har GD IV nu besluttet at "standardisere" 
fristerne for besvarelse af klagepunktsmeddelelser. 
Den første situation vedrører hovedproceduren. For sager af normal størrelse 
vil fristen sædvanligvis være på to måneder, medens den for komplicerede 
sager vil være på tre måneder. Disse frister vil automatisk blive forlænget 
med to uger, når de falder sammen med juledagene eller påskedagene, og de vil 
automatisk blive forlænget med en måned, hvis de omfatter august måned eller 
en del heraf. Som et maksimum vil fristen derfor være på fire måneder i 
komplicerede sager i ferieperioden. Men som noget nyt vil disse forholdsvis 
lange frister i princippet ikke kunne forlænges. 
23 Sag 53/85, Sml. 1986, s. 1985. 
24 Den .... 1994 besluttede Kommissionen rent faktisk at ændre 
høringskonsulentens mandat i denne retning. Det nye mandat er 
offentliggjort i EFT C ... af 1994, s. .... 
l.V.§3.s.19 
115 
Den anden situation vedrører hasteprocedurer i f.eks. sager, hvor der skal 
træffes foreløbige forholdsregler. I disse sager er det af hensyn til de 
berørte parter af afgørende betydning at reagere hurtigt. Derfor vil kun 
minimumsfristen på to uger (jf. artikel 11 i forordning nr. 99/63) kunne 
indrømmes i disse sager, uden mulighed for forlængelse. 
l.V.§4.S.20 
116 
<T3> § 4. Kommissionens virksomhed (kvantitativ beskrivelse) 
208. Generaldirektoratet for Konkurrence havde pr. 31. december 1993 411 
ansatte, hvoraf 51% tilhørte A-kategorien (inkl. 24 nationale eksperter 
udlånt til Kommissionen). 44% af det disponible personale beskæftigede sig 
med artikel 85-sager og artikel 86-sager, 12% beskæftigede sig med 
fusionssager, 3% arbejdede med artikel 90-sager, 21% med statsstøttesager, 9% 
med internationale relationer og koordination og 11% med databehandling, 
dokumentation og andre tværgående opgaver. Det samlede antal ansatte var 
steget med 1% siden 31. december 1992 som følge af nye stillinger og en ny 
procedure for konvertering af bevillinger til stillinger. 
<T5> a) EF-traktatens artikel 85 og 86 
Den 1. januar 1994 havde GD IV 1 231 sager til behandling efter EF-traktatens 
artikel 85 og 86, dvs. over 300 færre sager end pr. 1. januar 1993. Dette 
skyldes, at GD IV har fortsat sine bestræbelser på at nedbringe sit såkaldte 
"backlog". Blandt sagerne i dette "backlog" - som alle var flere år gamle -
var halvdelen ikke længere aktuelle (f.eks. fordi den anmeldte aftale havde 
mistet sin gyldighed). Den anden halvdel vedrørte anmeldte aftaler inden for 
forsikringsbranchen, som viste sig at være omfattet af den 
gruppefritagelsesforordning, Kommissionen vedtog i slutningen af december 
1992. Da der nu stort set ikke er noget "backlog" tilbage, må det forventes, 
at antallet af verserende sager ikke vil falde i de kommende år, snarere 
tværtimod. Den fremskyndede behandling af anmeldelser - navnlig i forbindelse 
med de såkaldte strukturelle joint venture-selskaber oprettet i 
samarbejdsøjemed - kunne f.eks. tilskynde virksomhederne til at anmelde deres 
aftaler hyppigere. 
Det er navnlig antallet af anmeldte sager, der er faldet. Klagesager og sager 
indledt på Kommissionens eget initiativ vejer nu en anelse tungere. Pr. 
1. januar 1994 bestod de verserende sager af lidt over 60% anmeldelser (749) 
og lidt over 25% klager (335), medens resten var sager, som Kommissionen selv 
havde taget initiativ til (147). Antallet af klagesager svarer stort set til 
antallet i 1992 og er derfor stort set ikke blevet påvirket af Automec II-
dommen (sag T 24/90 af 18. september 1992), hvori Retten i Første Instans 
udtalte, at Kommissionen havde væsentlige skønsmæssige beføjelser til at 
afvise klager. Kommissionen benytter sig i øvrigt af disse beføjelser med 
moderation. Ganske vist henviser den oftere og oftere de klagende parter til 
l.V.§4.s.21 
117 
de nationale myndigheder og domstole, når den er af den opfattelse, at de vil 
kunne løse problemet, men den behandler fortsat med den fornødne omhu alle 
klager, der er af vigtig fællesskabsinteresse. Det tager normalt længere tid 
at behandle en klage, hvor der nødvendigvis optræder en konflikt, end en 
anmeldelse. Dette kan aflæses af, at i 1993 var antallet af afsluttede sager 
(832) dobbelt så stort som antallet af nye sager (404), medens forholdet var 
det modsatte for klager: 37 afsluttede klagesager (heraf fem med formelle 
beslutninger) og 107 nye klagesager. 
I 1993 blev i alt 12 sager 'afsluttet ved formelle beslutninger. Bortset fra 
de allerede nævnte definitive afvisninger af et antal klager (fem i alt) var 
der tre forbud (Zera/Montedison-Hinkens/Ståhler, AICAI/CNSD og Auditel), tre 
fritagelser (Eurovision, takststrukturer inden for kombineret transport og 
Grundig) og en negativattest (Institute of London Underwriters). Derimod 
afvistes en anmodning om foreløbige forholdsregler i Sealink-sagen. 
Omkring 25 anmeldelser af strukturelle joint ventures blevet hastebehandlet i 
1993. Der erindres om, at som led i en hasteprocedure underretter GD IV de 
berørte parter om sin vurdering (foreløbig eller definitiv) senest to måneder 
efter anmeldelsesdatoen. Det skal understreges, at fristen på to måneder ikke 
løber, så længe anmeldelsen er ufuldstændig. Det nye anmeldelsesskema A/B, 
som er sendt til høring hos de nationale myndigheder og andre berørte kredse, 
skal sikre, at virksomhederne indsender alle de fornødne oplysninger til 
GD IV straks fra anmeldelsestidspunktet. Fremover vil der i forbindelse med 
alle anmeldelser af strukturelle joint venture-selskaber oprettet i 
samarbejdsøjemed blive udsendt en såkaldt "Allied/Carlsberg-meddelelse", dvs. 
en meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende, hvori tredjeparter 
opfordres til at fremsætte deres bemærkninger (i lighed med den praksis, der 
anvendes som led i fusionsforordningen). 
Blandt de 25 sager, der blev anmeldt i 1993, er der nogle, som stadig ikke er 
afsluttet, fordi GD IV har anmodet de anmeldende parter om supplerende 
oplysninger. De fleste andre sager blev afgjort inden for fristen på to 
måneder. I seks sager foretog GD IV imidlertid kun en foreløbig vurdering 
inden for denne tidsfrist. I tre af disse sager så den sig nødsaget til at 
sende en "advarselsskrivelse" til parterne (Potacan, Pasteur-Mérieux og Coca-
Cola/Nestlé). I to andre tilfælde offentliggjorde den en meddelelse i De 
Europæiske Fællesskabers Tidende i overensstemmelse med artikel 19, stk. 3, i 
l.V.§4.s.22 
118 
forordning nr. 17, hvori den bebudede en positiv holdning til de pågældende 
sager (Eurosport Mark III og International Private Satellite Partners). I den 
sidste af de seks sager meddelte Kommissionen de berørte parter, at den 
agtede at offentliggøre en sådan meddelelse (Fujitsu & AMD) . 
<T5> b) Fusioner 
På basis af fusionsforordning nr. 4064/89 blev i alt 58 sager afsluttet i 
1993 (60 i 1992) . De fleste af disse sager (50) blev godkendt efter 
afslutningen af første undersøgelsesfase (46 i 1992). Tre sager blev 
afsluttet efter anden undersøgelsesfase (5 i 1992): godkendelsen i 
Pilkington/SIV-sagen blev ikke behæftet med betingelser eller påbud, hvilket 
til gengæld var tilfældet i KNP/Bûhrmann/URG-sagen og Kali+Salz/MDK/Treuhand-
sagen. I de resterende fire sager var de relevante transaktioner ikke at 
betragte som fusioner (9 i 1992) , men tre af disse sager blev efterfølgende 
hastebehandlet på grundlag af traktatens artikel 85 (Philips-Thomson-Sagem, 
Pasteur-Mérieux/Merck og BT/MCI). En enkelt sag blev henvist til de nationale 
myndigheder (McCormick). 
Blandt de 50 sager, der blev afsluttet efter første undersøgelsesfase, var 
der 24, som vedrørte joint venture-selskaber oprettet i sammenslutningsøje-
med. Det svarer nogenlunde til antallet af strukturelle joint venture­
selskaber, der blev behandlet på basis af EF-traktatens artikel 85. 
Endelig skal det nævnes, at Kommissionen godkendte ni fusioner på basis af 
EKSF-traktatens artikel 66. 
<T5> c) Statsstøtte 
I 1993 blev der ved beslutning afsluttet 435 statsstøttesager (502 i 1992). 
For det første blev der vedtaget 399 beslutninger om ikke at rejse indsigelse 
(455 i 1992). Dernæst blev der i sager, hvor proceduren i artikel 93, stk. 2, 
var blevet indledt, vedtaget 19 positive endelige beslutninger (31 i 1992) og 
syv negative endelige beslutninger, herunder to delvist negative eller 
betingede beslutninger (6 i 1992). Endelig blev der truffet ti andre 
foranstaltninger (som i 1992), herunder beslutninger om at henvise sager til 
Rådet i overensstemmelse med EKSF-traktatens artikel 95, en beslutning om et 
påbud efter EKSF-traktatens artikel 88 (ILVA) og en beslutning om 
foranstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1. 
l.V.§4.S.23 
119 
I ca. 30 sager (som i 1992) indledte Kommissionen proceduren i artikel 93, 
stk. 2. 
I 1993 blev der registreret 561 nye sager (558 i 1992), herunder 475 sager om 
anmeldt støtte (452 i 1992), 85 sager om ikke-anmeldt støtte (102 i 1992) og 
en enkelt sag om en eksisterende støtteordning (8 i 1992). Faldet i antallet 
af sager vedrørende ikke-anmeldt støtte er opmuntrende, da det tyder på, at 
medlemsstaterne nu i højere grad overholder deres forpligtelser i henhold til 
EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og anmelder alle deres støtteprojekter til 
Kommi s s i onen. 
Det siger sig selv, at ovennævnte tal kun omfatter støttesager behandlet af 
GD IV25. 
25 Bilag III.C i denne beretning indeholder en tabel med statistiske 
oplysninger om aktiviteterne i GD IV og i de andre generaldirektorater, 
der beskæftiger sig med støttesager (GD VI, VII og XIV). 
2.I.A.§1.8.1 
120 
<T5> Anden del 
<T1> Konkurrenceregler for virksomhederne 
<T4> Kapitel I 
<T2> Kommissionens vigtigste beslutninger og foranstaltninger 
<T9> A. Generelle bemærkninger 
<T3> § 1. Horisontale aftaler 
209. Horisontale aftaler, dvs. aftaler indgået mellem virksomheder, der 
befinder sig i samme led i produktionen og afsætningen af et produkt, antager 
mange former. Denne brede kategori omfatter såvel aftaler mellem producenter 
om fastsættelse af salgspriser for deres produkter eller om deling af 
markeder, som aftaler vedrørende f.eks. fælles forskning og udvikling af nye 
produkter. Kommissionen har besluttet at skride kraftigt ind over for 
veritable karteller, der berøver forbrugerne fordelene af en fri.konkurrence. 
Denne indstilling medførte også i 1993, at der inden for adskillige 
erhvervsgrene blev indledt undersøgelser mod virksomheder, der i de fleste 
tilfælde havde kastet sig ud i en deling af markeder. Det må imidlertid 
konstateres, at afsløringen og retsforfølgelsen af disse former for praksis 
kræver en meget stor indsats fra Kommissionens side, navnlig målt i 
menneskelige ressourcer. Dette forklarer, hvorfor procedurerne kan være meget 
langvarige. Da det er nødvendigt helt at bandlyse karteller, er Kommissionen 
ikke desto mindre indstillet på at tage alle midler i brug for at bekæmpe 
disse. 
210. Kommissionen indtager imidlertid en anden holdning over for aftaler, der 
har til formål at opbygge en eller anden form for samarbejde mellem 
virksomheder, som kan bidrage til at forbedre de implicerede virksomheders 
produktivitet, og som samtidig er til gavn for samfundet som helhed. Det mest 
markante eksempel på denne type samarbejde er uden tvivl de 
samarbejdsaftaler, der resulterer i, at parterne danner et joint venture­
selskab. Uden at ville benægte, at denne form for samarbejde i nogle tilfælde 
kan benyttes til at skjule et kartel, er Kommissionen positivt indstillet 
2.I.A.§1.s.2 
121 
over for sådanne aftaler på grund af de fordele, de indebærer. Den har i 
øvrigt indført en hasteprocedure til behandlingen af disse sagerf1). Som 
tidligere forklaret bør man tillige forhindre, at det er de proceduremæssige 
fordele, der kan opnås hos Kommissionen, snarere end selve transaktionens 
art, der kommer til at bestemme den retlige form for parternes samarbejde. 
Det afgørende element ved vurderingen af, om disse samarbejdsformer er 
forenelige med EF's konkurrenceregler, bør være deres konsekvenser for det 
berørte marked, og ikke aftalernes art. 
(1) Se nr. 77 i denne beretning. 
2.I.A.§2.s.3 
122 
<T3> § 2. Vertikale aftaler 
211. I EF-traktatens artikel 85, stk. 1 skelnes der ikke mellem horisontale 
og vertikale aftaler. Vertikale aftale defineres som aftaler mellem 
virksomheder, der befinder sig i forskellige led i produktionen og 
afsætningen af et produkt. Straks ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 17 
erklærede Domstolen, at vertikale aftaler kunne være i strid med EF-
traktatens artikel 85. Siden da har Kommissionen vedtaget adskillige 
beslutninger mod aftaler af denne type. Men den har også vedtaget en række 
gruppefritagelsesforordninger for • sådanne aftaler. Det er nemlig en 
kendsgerning, at vertikale aftaler udgør et nyttigt middel for nogle 
virksomheder til at trænge ind på nye markeder. Forhandlingsaftaler kan 
bidrage til at forøge konkurrencen mellem produkter af forskellige mærker og 
kræver ikke massive investeringer fra den nye virksomheds side. Det er denne 
positive effekt af vertikale aftaler, der er baggrunden for 
gruppefritagelsesforordningerne. Forhandlingsaftaler kan imidlertid også 
benyttes til at hindre nye virksomheder i at få adgang til markedet, og 
derfor er Kommissionen altid på vagt over for sådanne aftaler. Grundig-sagen, 
som blev afgjort i 1993, kan tjene som eksempel på denne indfaldsvinkel. I 
den pågældende sag accepterede Kommissionen at forlænge en individuel' 
fritagelse for det selektive forhandlernet, som Grundig benytter til salg af 
visse elektroniske apparater. I sin analyse tog Kommissionen hensyn til 
aftalens konsekvenser for forbrugerne, men vurderede samtidig, at der på det 
relevante marked herskede en livlig konkurrence mellem de forskellige 
produktmærker. 
212. For at kunne forstå Kommissionens holdning til vertikale aftaler, som i 
øvrigt støttes af Domstolen, er det nødvendigt at placere EF-traktatens 
konkurrenceregler i deres overordnede kontekst. De har ikke blot til formål 
at beskytte et økonomisk system, men tjener også til at etablere et 
veritabelt indre marked. Det handler om at forhindre private 
handelshindringer i at erstatte de statslige hindringer, som efterhånden er 
blevet ryddet af vejen. I forbindelse med vertikale aftaler har Kommissionen 
derfor altid baseret sine vurderinger på en to-leddet analyse, der følger 
strukturen i EF-traktatens artikel 85. I første omgang betragtes en 
eneforhandlingsaftale indgået mellem en forhandler og en producent som en 
konkurrencebegrænsning, da den begrænser parternes handlefrihed på 
aftaleområdet. I næste omgang kan aftalen dog sædvanligvis fritages på basis 
af artikel 85, stk. 3, forudsat at den ikke indeholder en bestemmelse om, at 
2.I.A.§2.s.4 
123 
forhandleren indrømmes fuld områdebeskyttelse, eller i hvert fald ikke 
objektivt set vil medføre en sådan beskyttelse. Denne fremgangsmåde afspejler 
således det mål, som traktatens fædre satte sig, nemlig at sikre fri 
bevægelighed for varer inden for et indre marked. Kommissionens analyse 
standser derfor ikke ved en vurdering af vertikale aftalers rent 
konkurrencemæssige meriter. En sag, som blev afgjort i 1993, er meget 
betegnende i denne henseende. I Zera-Montedison-sagen hindrede kombinationen 
af en eneforhandlingsaftale og nationale typegodkendelsesprocedurer enhver 
parallelimport til Tyskland. Kommissionen skred ind, fordi dette resultat var 
i strid med realiseringen af et veritabelt indre marked. Via aftalen ville 
parterne nemlig benytte forskellene mellem de nationale lovbestemmelser til 
at berøve forbrugerne enhver mulighed for at drage fordel af mere 
fordelagtige priser i andre medlemsstater. 
2.I.A.§3.s.5 
124 
<T3> § 3. Misbrug af dominerende stilling 
213. En gennemgang af Kommissionens beslutninger og Førsteinstansrettens 
afgørelser bekræfter den tendens, der har tegnet sig på det seneste. Det kan 
i stadig højere udstrækning konstateres, at en adfærd, som i princippet er 
acceptabel for virksomheder med begrænsede markedsandele, kan blive 
kritisabel for virksomheder i en dominerende stilling. Disse virksomheder må 
derfor være særdeles forsigtige, hvis de vil undgå at overtræde 
bestemmelserne i EF-traktatens artikel 86. 
Man kan endda gå et skridt videre og konstatere, at i nogle situationer er en 
virksomhed med en dominerende stilling sågar forpligtet til at samarbejde med 
sine konkurrenter. Som det allerede er blevet forklaret^ skal ejeren af en 
væsentlig infrastruktur i visse tilfælde uden forskelsbehandling give andre 
virksomheder adgang til den pågældende infrastruktur for at befordre en 
effektiv konkurrence. Alt andet vil nemlig føre til, at den særstilling, som 
virksomheden med en dominerende stilling indtager, bevares, og andre 
virksomheders forsøg på at trænge ind på det relevante marked vil være stort 
set forgæves. Det er en kendsgerning, at EF-traktatens artikel 86 ikke 
indeholder et forbud mod dominerende stillinger, men det er samtidig et 
faktum, at begrebet misbrug er defineret bredt og derfor kraftigt begrænser 
en dominerende virksomheds prærogativer. 
Denne differentierede holdning til henholdsvis virksomheder med en 
dominerende stilling og virksomheder uden en dominerende stilling kan ikke 
betegnes som diskriminerende. Betragter man virkningerne af de pågældende 
virksomheders adfærd ud fra en konkurrencemæssig synsvinkel, er det klart, at 
en dominerende virksomheds adfærd - i kraft af ene og alene dens styrke på 
markedet - har langt større konsekvenser end en mindre virksomheds adfærd. 
Det er derfor helt berettiget at forlange, at en virksomhed med en 
dominerende stilling udviser en mere forsigtig adfærd. 
(2) Se nr. 4 0 i denne beretning. 
2.I.B.§1.8.1 
125 
<T9> B. Analyse af individuelle beslutninger og foranstaltninger 
<T3> § 1. Joint ventures og andre samarbejdsformer 
214. I 1993 har Kommissionen for første gang behandlet sager vedrørende 
kooperative joint ventures efter den nye fremskyndede procedure, der er 
blevet indført. Som bekendt havde Kommissionen lovet, at den ud over de 
ændringer, der sidste år blev foretaget i nogle af 
gruppefritagelsesforordningerne, ville bestræbe sig på over for 
virksomhederne at tilkendegive, om deres aftaler blev skønnet at være 
forenelige med EF-tratatens artikel 85, senest to måneder efter aftalens 
anmeldelse. Nogle af de sager, der omtales i det følgende, er allerede blevet 
behandlet efter denne fremskyndede procedure. Som tidligere nævnt har i alt 
25 sager fået en fremskyndet behandling^ , hvoraf nogle opsummeres i dette 
kapitel, medens andre gennemgås i bilag III.A.l i denne beretning. 
<T6> Philips-Thomson-Sagem 
215. Kommissionen har efter EF-traktatens artikel 85 givet grønt lys for, at 
Philips Electronics N.V., Thomson Consumer Electronics S.A. og Sagem går 
sammen om at oprette et joint venture under navnet Flat Panel Display BV 
(FPD). 
FDP skal varetage udvikling, design, produktion og salg af display-skærme med 
flydende krystaller og aktiv matrix (AM-LCD-skærme), som bl.a. benyttes til 
direct view tv-moduler, projektionsdisplays til privat og erhvervsmæssig brug 
samt datagrafiske moduler. 
AM-LCD-skærme tilhører en teknologitype, der går under betegnelsen Liquid 
Crystal Displays (LCD), som igen indgår i, hvad der normalt betegnes 
fladskærmteknologi. 
FPD bliver som den første virksomhed i Europa i stand til at producere skærme 
i meget store serier. Virksomheden ventedes at sætte en masseproduktion i 
gang i årets løb, med egen udvikling af produktionsmetoder og produkter, egne 
faciliteter og eget personale. Der bliver fri adgang til at aftage dens 
produkter i hele verden. 
(1) Nr. 208 i denne beretning. 
2.I.B.§1.8.2 
126 
FPD's aktiekapital vil være fordelt mellem Philips (80%), Thomson (10%) og 
Sagem (10%) . Men til trods for sin aktiemajoritet vil Philips ikke kunne 
træffe en række strategiske beslutninger alene, dvs. uden støtte fra mindst 
den ene af de andre aktionærer. Desuden forestiller parterne sig, at også 
andre virksomheder vil gå ind i FPD som aktionærer. 
Aftalen om oprettelse af FPD blev oprindeligt anmeldt efter reglerne i 
fusionsforordningen den 8. december 1992. Men ved en formel beslutning af 
18. januar 1993 fastslog Kommissionen, at FPD ikke var nogen fusion efter 
fusionsforordningens artikel 3. Anmeldelsen blev derefter efter parternes 
anmodning konverteret til en anmeldelse efter artikel 4 i Rådets forordning 
nr. 17. 
Kommissionen gennemgik derfor det planlagte joint venture ud fra EF-
traktatens artikel 85 og nåede frem til den konklusion, at det faldt ind 
under artikel 85, stk. 1. 
Denne konklusion byggede bl.a. på, at moderselskaberne i betragtning af deres 
fortsatte aktiviteter inden for AM-LCD-skærme, inden for LCD-skærme generelt 
og andre typer flade skærme, samt inden for katodestrålerør (hvor Thomson og 
Philips står stærkt på verdensplan) måtte betragtes som værende potentielle 
eller endog faktiske konkurrenter enten indbyrdes eller til joint venture­
selskabet . 
Kommissionen fandt dog, at betingelserne for individuel fritagelse af FPD var 
opfyldt i den konkrete sag. 
Specielt fastslog Kommissionen, at FPD for moderselskaberne ville blive et 
middel til at udvikle og opretholde en europæisk masseproduktion af nye 
højteknologiprodukter på et område, der er præget af hård konkurrence fra 
udenlandske udbydere (navnlig japanske), hvor produktion og markedsføring må 
foregå inden for en stram tidsplan og i en vis målestok for at være rentabel, 
og hvor de tekniske og industrielle rammer er ret usikre. 
2.I.B.§1.8.3 
127 
Desuden ville FPD's skærme blive solgt til avancerede købere (f.eks. 
fabrikanter af forbrugselektronik, bilfabrikanter og teleudstyrsfabrikanter), 
som vil inkorporere dem enten i allerede eksisterende produkttyper eller i 
helt nyt produkter, som vil give forbrugerne et øget produktudbud. 
Dette element var ikke uden betydning, eftersom disse aftagere kunne udgøre 
en effektiv modvægt til joint venture-selskabet. 
Endelig var Kommissionen overbevist om, at dette joint venture ikke for 
moderselskaberne var et middel til at udelukke konkurrencen, hverken inden 
for display-skærme i almindelighed eller inden for AM-LCD-skærme i 
særdeleshed. Hvad de sidstnævnte skærme angår, vil der blive tale om at 
starte en ny produktion i EF ved brug af en ny teknologi, hvilket ikke mindst 
har betydning i betragtning af, at det drejer sig om en branche med et 
verdensomspændende marked. Hvis man ser den stærke position, joint venture­
selskabet vil få inden for EF, i en større, global sammenhæng, kan den nye 
enhed ikke antages at ville komme til at indtage en dominerende stilling på 
markedet. 
Af de ovennævnte grunde og i betragtning af den presserende karakter af dette 
projekt, der indgår i et mere omfattende program, som Kommissionen yder 
støtte til inden for rammerne af. ESPRIT III-programmet, blev sagen henlagt 
efter fremsendelse af en administrativ skrivelse (et såkaldt "comfort 
letter") til parterne. 
Denne store sag var en af de første, der blev behandlet efter de nye interne 
regler for behandling af kooperative joint ventures af strukturel karakter. 
<T6> Al enia-Honeywell 
216. Kommissionen har også efter den nye interne procedure for fremskyndet 
behandling af kooperative joint ventures af strukturel karakter godkendt 
stiftelse af et joint venture i Italien mellem Alenia Spa, som er et 
italiensk selskab, der har specialiseret sig i luftfartsudstyr, og den 
amerikanske computerfabrikant Honeywell Inc. Joint venture-selskabet, der 
2.I.B.§1.8.4 
128 
benævnes Space Controls Alenia-Honeywell (SCAH), skal formgive, udvikle, 
fremstille, sælge og fremme fire rumovervågningsprodukter på basis af 
Honeywell-teknologi. Produkterne skal sælges til underleverandører, som 
inkorporerer dem i delmoduler, som derefter af hovedleverandørerne samles til 
komplette satellitter. 
SCAH's aktiekapital bliver fordelt mellem Alenia og Honeywell i forholdet 
60%-40%. SCAH's direktion kommer til at bestå af fem medlemmer, hvoraf de tre 
udpeges af Alenia og de to af Honeywell. Alle beslutninger vedrørende den 
daglige drift skal vedtages med simpelt flertal, medens beslutninger 
vedrørende forretningsplan, driftsbudget og forsknings- og udviklingsbudget 
kræver enstemmig vedtagelse. 
Kommissionen fandt, at selv om dette joint venture i et og alt fremstod som 
en almindelig virksomhed, skulle det primært tjene som et instrument til at 
fremme en række af moderselskabernes strategiske interesser. Som 
hovedleverandør af satellitter vil Alenia blive mere vertikalt integreret, og 
Honeywell vil trænge ind på det europæiske rumfartsmarked. 
Kommissionen tog derfor stilling til joint venture-projektet ud fra EF-
traktatens artikel 85 og nåede frem til den konklusion, at der kunne udstedes 
negativattest til SCAH, fordi moderselskaberne ikke var faktiske eller 
potentielle konkurrenter, hverken inden for satellitter i almindelighed eller 
inden for satellitkomponenter i særdeleshed. Reelt opererer de på forskellige 
trin i kæden. 
Kommissionen rejste imidlertid indsigelser mod en række meget skrappe 
bestemmelser om konkurrenceforbud efter aftalens ophør og anmodede parterne 
om at ændre og/eller slette de pågældende klausuler. Den fandt, at disse 
bestemmelser ikke kunne betragtes som accessoriske konkurrencebegrænsninger, 
idet de ikke var nødvendige for projektets gennemførelse. Parterne efterkom 
denne anmodning, hvorefter sagen blev afsluttet med fremsendelse af en 
administrativ skrivelse. 
•2.1.B.§1.8.5 
129 
<T6> International Private Satellite Partners (IPSP) 
217. I denne sag, der drejede sig om oprettelse af et joint venture i form af 
et kommanditselskab efter amerikansk ret, fremsendte Kommissionen en 
hensigtserklæring til parterne. IPSP's moderselskaber er dels datterselskaber 
af selskaber med speciale i produktion og/eller opsætning af satellitter, og 
dels datterselskaber af teleselskaber. IPSP er oprettet med to formål. For 
det første skal virksomheden yde internationale telekommunikationstjenester 
til multinationale selskaber i Nordamerika og Europa via sit eget 
satellitsystem efter princippet om centralerhvervelse ("one-stop-shopping"). 
For det andet skal den udbyde sine satellitters transmissionskapacitet til 
andre i det omfang, kapaciteten ikke udnyttes fuldt ud af IPSP og selskabets 
deltagere. 
Det første af de to markeder er opstået i takt med de multinationale 
selskabers øgede behov for hurtig telekommunikation mellem de forskellige 
datterselskaber. IPSP vil kun optræde på det andet marked, hvis 
efterspørgslen på det første marked bliver lavere end forventet. 
I sin hensigtserklæring, som blev fremsendt efter den nye fremskyndede 
procedure for behandling af kooperative joint ventures af strukturel 
karakter, meddelte Kommissionen parterne, at den umiddelbart fandt, at der 
ville kunne udstedes negativattest for de anmeldte aftaler efter EF-
traktatens artikel 85. Den udsendte derefter en meddelelse efter artikel 19, 
stk. 3, i forordning nr. 17. 
2.I.B.§1.8.6 
130 
<T6> INTRAX 
218. Kommissionen har godkendt de aftaler, PTT Telecom B.V., som er det 
offentlige teleselskab i Nederlandene, og (Nederlands Omroepproduktie Bedrijf 
N.V. (NOB) ) , som er den største nederlandske leverandør af tv-
produktionsfaciliteter, har indgået om at etablere et joint venture, Intrax 
B.V. Intrax B.V. skal drive et satellitbaseret nyhedsindsamlingssystern 
(Satellite News Gathering) både i og uden for Nederlandene. Satellitbaseret 
nyhedsindsamling bygger på brug af transportabelt udstyr, der åbner mulighed 
for hurtig optagelse og transmission af tv-signaler via satellit fra 
fjerntbeliggende områder, som det jordbaserede net normalt ikke når ud til. 
Aftalen blev anmeldt, før Kommissionen indførte sin nye procedure for hurtig 
sagsbehandling. 
Denne sag er et eksempel på et stadig mere udbredt fænomen, hvor 
teleselskaber slutter sig sammen med virksomheder uden for 
telekommunikationssektoren for at tage nye aktiviteter op uden direkte 
tilknytning til telekommunikation. I alle disse sager må Kommissionen ud over 
den traditionelle analyse af joint venture-projektet ifølge 
konkurrencereglerne også undersøge, om det deltagende teleselskabs særlige 
og/eller eksklusive rettigheder bevirker, at det via sin deltagelse i joint 
venture-selskabet bliver stillet i en uforholdsmæssig gunstig position i 
forhold til konkurrenterne. 
I den konkrete sag fandt Kommissionen, at der på markedet ikke findes større 
adgangsbarrierer, der kan lægge hindringer i vejen for andre virksomheder, 
der yder satellitbaseret nyhedsindsamlingstjenester, og som ønsker at 
konkurrere med Intrax på det nederlandske marked. 
Uplinking af signaler til satellitter, som teleselskaberne traditionelt 
har haft monopol på, blev liberaliseret i Nederlandene i 1991 for så 
vidt angår satellitbaseret nyhedsindsamling. 
Med hensyn til kapaciteten på satellitterne har PTT Telecom desuden 
forsikret Kommissionen om, at PTT i forbindelse med sin deltagelse i 
internationale satellitkonsortier drevet af teleselskaberne, såsom 
Eutelsat, vil behandle Intrax på helt samme måde som konkurrerende 
virksomheder. 
2.I.B.§1.8.7 
131 
Selv ved uplinking i Nederlandene vil disse virksomheder desuden frit 
kunne købe kapacitet på Eutelsat-satellitterne hos de teleselskaber, der 
er med i Eutelsat, i det mindste i Frankrig, Tyskland og Det Forenede 
Kongerige. En tredje mulighed vil være at købe kapacitet på de 
uafhængige satellitter, der ikke ejes af det af teleselskaberne drevne 
konsortium. 
I lande uden for Nederlandene vil Intrax være underlagt samme vilkår i 
forbindelse med uplinking og satellitkapacitet som konkurrenterne. 
I lyset af disse omstændigheder tilkendegav Kommissionen, at den stillede sig 
positivt over for dette joint venture, i en meddelelse i EF-Tidende, som ikke 
gav anledning til nogen Bemærkninger. Kommissionen har nu afsluttet sagen med 
fremsendelse af et "comfort letter" (med negativattest) efter at have hørt de 
nationale konkurrencemyndigheder. 
2.I.B.§2.s.8 
132 
<T3> § 2. Tj enesteydelser 
<T6> CNSD 
219. Kommissionen traf den 30. juni 1993 for første gang en beslutning, hvori 
den fastslog, at en brancheorganisations vedtagelse af en tarif, som 
medlemmerne havde pligt til at anvende ved udøvelsen af deres virksomhed, var 
i strid med EF's konkurrenceregler, selv om der var tale om liberale erhverv. 
Kommissionen havde modtaget flere klager fra EF-virksomheder, der henviste 
til en række vanskeligheder, som de stødte på ved toldekspeditioner i 
Italien. 
En af disse klager var bl.a. rettet mod en vedtagelse truffet af den 
italienske toldklarererorganisation, "Consiglio Nazionale degli Spedizionieri 
Doganali" den 21. marts 1988 om fastsættelse af de tariffer, toldklarererne 
skal anvende for de fortoldingstjenester, de udfører. 
Toldklareringsvirksomhed er i Italien underlagt bestemmelserne i lov nr. 1612 
af 22. december 1960 samt en række gennemførelsesbestemmelser til denne lov. 
For at udøve selvstændig virksomhed som toldklarerer i Italien skal man være 
i besiddelse af en autorisation hertil og desuden være opført i det nationale 
register. Dette register administreres af CNSD, som også udarbejder 
toldklarerernes tarif. CNSD fastlagde således, efter indstilling fra 
organisationens regionale afdelinger, tariffen af 21. marts 1988, som 
afsløste tariffen af 16. april 1970 og de forhøjelser, der var foretaget i 
denne tarif i årene mellem 1970 og 1988. 
CNSD's vedtagelse af 21. marts 1988 indebar følgende konkurrencebegrænsninger 
på markedet for de tjenesteydelser, toldklarererne udfører for virksomheder, 
der importerer eller eksporterer til Italien: 
fastsættelse af faste minimums- og maksimumstariffer, som den enkelte 
klarerer ikke må fravige, for alle ekspeditioner udført af toldklarerere 
2.I.B.§2.s.9 133 
fastsættelse af obligatoriske regler for fakturering, bl.a. separat 
fakturering. 
Selv om de af CNSD fastsatte tariffer derefter skal godkendes ved et 
ministerialdekret, ændrer dette dog intet ved den omstændighed, at CNSD's 
vedtagelser må betragtes som beslutninger truffet af virksomheder. F.eks. 
skal beslutninger om fravigelse af tariffen ikke godkendes af ministeren, 
hvilket klart viser, at der er tale om en autonom fastsættelse af tariffer. 
Kommissionens beslutning blev indanket for Førsteinstansretten. 
Kommissionen er for øjeblikket i færd med at undersøge, hvorvidt den 
italienske lov nr. 1612 af 22. december 1960 er forenelig med EF-retten, 
specielt med EF-traktatens artikel 3, litra f), og artikel 5, sammenholdt med 
artikel 85, og den har besluttet at sende den italienske regering en 
artikel 169-skrivelse i denne sag. Spørgsmålet er, om denne italienske lov må 
antages at være i strid med EF-traktaten, fordi den har bevirket, at CNSD har 
indgået konkurrencebegrænsende aftaler. 
2.I.B.§3.S.10 
134 
<T3> § 3. Den audiovisuelle sektor 
<T6> EBU 
22 0. Kommissionen har indrømmet fritagelse efter EF-traktatens artikel 85, 
stk. 3, til Eurovision-systemet, der drives af European Broadcasting Union 
(EBU). 
EBU er en sammenslutning af europæiske radio- og tv-selskaber, som har fået 
tillagt udførelsen af en bestemt .offentlig opgave. De fleste af dem er 
offentlige radio- eller tv-selskaber, men der er også enkelte private. 
Sidstnævnte er dog også underlagt en række forpligtelser som afspejler den 
offentlige opgave, de er betroet. Rent kommercielle radio- og tv-selskaber 
kan ikke være medlemmer af EBU. 
Eurovision-systemet, der administreres af EBU og dens medlemmer, består i 
udveksling af programmer (navnlig sportsprogrammer) og fælles erhvervelse af 
tv-rettigheder. Den fælles erhvervelse af rettighederne til internationale 
sportsarrangementer begrænser konkurrencen i kraft af den markedsstyrke som 
indkøbere, EBU-medlemmerne opnår ved at. forhandle samlet. Eurovision medfører 
dog også en række forbedringer, bl.a. i form af rationalisering og lavere 
omkostninger, som især giver radio- og tv-selskaber i mindre lande mulighed 
for at sende flere og bedre sportsprogrammer. Samarbejdet mellem EBU-
selskaberne letter desuden udvekslingen af programmer på tværs af grænserne 
og bidrager til udbygning af det indre marked for radio- og tv-
transmissioner. 
Endvidere har EBU indvilliget i at give selskaber, der ikke er medlemmer af 
Eurovision, kontraktmæssig adgang til sportsprogrammer efter en ny ordning, 
som Kommissionen fik forelagt den,-26. februar 1993. Denne nye ordning giver 
selskaber, der ikke er medlemmer af EBU, adgang til ikke blot forskudte 
transmissioner, uddrag af transmissioner og aktualitetsprogrammer, men også 
til direkte transmissioner af sportsarrangementer, som EBU-medlemmerne ikke 
selv transmitterer direkte. På Kommissionens foranledning er disse regler 
blevet væsentligt forbedret i forhold til de tidligere gældende regler, som 
var blevet stærkt kritiseret af selskaber uden for EBU. Disse selskaber har 
nu fået langt lettere adgang til Eurovision-programmerne. 
2.I.B.§3.s.11 
135 
<T6> AUDITEL 
221. I en beslutning af 24. november 1993 fastslog Kommissionen, at en aftale 
mellem deltagerne i selskabet Auditel, hvorefter de udelukkende måtte benytte 
Auditels oplysninger om seertal i Italien, var i strid med EF's 
konkurrenceregler. 
Der var tale om en aftale anmeldt af Auditel vedrørende det system, selskabet 
havde etableret i Italien til måling og formidling af oplysninger om seertal 
til tv-programmer. 
Aktionærerne i Auditel, som er et selskab med begrænset ansvar, kan opdeles i 
tre grupper: 
den offentlige tv-kanal 
de private tv-kanaler 
organisationer af annoncører, reklamebureauer og andre virksomheder i 
reklamebranchen. 
Udgifterne hertil afholdes af de førstnævnte to grupper. 
Ifølge artikel 11 i aftalen om oprettelse af Auditel forpligtede parterne sig 
til udelukkende at anvende Auditels målinger af seertallet (der dækker en 
afgrænset periode), alene med det formål at undgå strid om seertilslutningen 
og forstyrrelser i de oplysninger, offentligheden får via pressen, radioen 
eller fjernsynet. 
I praksis er formålet med artikel 11 at undgå en krig om seertallet mellem de 
førende italienske tv-kanaler. 
Denne forpligtelse udgør en konkurrencebegrænsning, da den fratager 
medlemmerne af Auditel enhver mulighed for at anvende seertaloplysninger fra 
andre kilder. Det er netop på grundlag af disse oplysninger, at 
reklamebrugere og annoncører træffer beslutninger om størrelsen af deres 
reklamebudget, fordelingen mellem forskellige medier, og valget mellem medier 
af samme type. 
2.I.B.§3.S.12 
136 
Kommissionen afviste at indrømme fritagelse for Auditel, fordi 
konkurrencebegrænsningen i aftalens artikel 11 ikke var nødvendig, og 
eliminerede enhver konkurrence på området. 
Kort før beslutningens vedtagelse, meddelte Auditel, at aftalens artikel 11 
var blevet ophævet. 
2.I.B.§4.s.13 . _ _ 137 
<T3> § 4. Energisektoren 
<T6> Electricidade de Portugal/Pego-projektet 
222. Den 26. januar 1993 anmeldte Electricidade de Portugal S.A. (EDP) en 
række aftaler fra 1992 mellem EDP, National Power PLC, Electricité de France 
og Empresa Nacional de Electricidad S.A. samt deres respektive 
datterselskaber om køb og drift af et kulfyret kraftværk i Pego. 
Anmeldelsen vedrørte et projekt om køb og drift - bygning, besiddelse, drift 
og overførsel - af et kulfyret kraftværk (bestående af to enheder) i Pego i 
Portugal. Producenten, som i fællesskab skal ejes af National Power PLC (UK), 
Electricité de France, Empresa Nacional de Electricidad S.A. (Spanien) og 
Electricidad de Portugal S.A., har forpligtet sig til at købe projektet af 
EDP og levere elektricitet til EDP fra enhederne 1 og 2. 
Kraftværket forventes at få en installeret kapacitet på 614 megawatt, hvor 
hver af enhederne 1 og 2 har en kapacitet på 307 megawatt. Producenten er 
udvalgt på grundlag af en international licitation. 
Efter at have gennemgået de anmeldte aftaler meddelte Kommissionen i marts 
1993 parterne, at den ikke kunne acceptere bestemmelsen om 
forsyningseksklusivitet i 28 år, idet producenten i hele aftaleperioden ville 
være forhindret i at levere elektricitet til andre forbrugere end EDP enten i 
Portugal eller i andre medlemsstater. Den efterfølgende meningsudveksling 
resulterede i, at EDP foreslog betydelige ændringer, som selskabet senere 
besluttede at gennemføre. 
Der var primært tale om følgende ændringer: 
kraftværkets kapacitet og produktion stilles i de første 15 år 
udelukkende til EDP's rådighed 
2.I.B.§4.S.14 
13 8 
der etableres en førsteprioritetsordning, der skal gælde i de resterende 
13 år af kontraktens løbetid og sikre, at producenten frit kan sælge 
elektricitet til tredjemand uden for franchisesystemet, hvis der er tale 
om overskudskapacitet, som ikke kræves tilført nettet. Ifølge 
førsteprioritetsordningen skal producenten konkurrere med nettet med 
henblik på at finde et marked for denne kapacitet (enten i det 
portugisiske frie system eller en anden medlemsstat). 
Den 30. september 1993 offentliggjorde Kommissionen en meddelelse i henhold 
til artikel 19, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17, hvori den anførte, at den 
som følge af disse ændringer og under hensyntagen til den forventede 
udvikling i elforsyningssituationen i Portugal som følge af dekret 99/91 og 
7/91 havde til hensigt at indtage en positiv holdning til aftalerne. Der blev 
ikke modtaget bemærkninger fra andre interesserede parter. 
Den undersøgelse, som Kommissionens generaldirektorat for konkurrence 
gennemførte, viste, at parterne havde fremlagt tilstrækkelige begrundelser 
for, at Kommissionen skulle indrømme en fritagelse i overensstemmelse med EF-
traktatens artikel 85, stk. 3, idet der tages hensyn til de store ændringer i 
de oprindelig anmeldte aftaler og de juridiske muligheder for at indføre 
konkurrence i energisektoren, som åbner sig med de nye bestemmelser, der 
gælder for den portugisiske elektricitetssektor (dekret 99/91 og 7/91). 
Ordningerne afspejler Portugals bestræbelser på at indføre konkurrence i 
elproduktionssektoren ved hjælp af en udbudsprocedure. 
I de nye juridiske rammer skelnes der mellem to elektricitetssystemer, hvoraf 
det ene dækker et franchisemarked og det andet et frit marked. 
Ved hjælp af en elektricitetsforbrugstærskel sondres der mellem 
franchisekunder (som kun må købe elektricitet fra én kilde) og kunder på det 
frie marked (som må købe elektricitet fra alle til rådighed stående kilder). 
I øjeblikket fungerer EDP (som er forpligtet til at fungere som offentlig 
leverandør) inden for franchisesystemet som producent, overføringsselskab, 
distributør og leverandør. Producenten i henhold til Pego-aftalerne er 
integreret i franchisesystemet. 
2.I.B.§4.s.15 
139 
I det frie markedssystem skal der være fri adgang til overførings- og 
distributionssystemerne. Et frit markedssystem er under opbygning. Siden 
vedtagelsen af dekret 99/91, hvori de generelle retningslinjer for den 
fremtidige organisation af elektricitetssektoren i Portugal blev fastlagt, 
har en række mindre producenter og selvproducerende virksomheder kunnet opnå 
en samlet markedsandel på ca. 5%. Det frie markedssystem forventes på meget 
lang sigt at dække 20-25% af markedet. Det forhold, at andre producenter 
måske vil kunne producere energi billigere end EDP, vil være den primære 
årsag til, at der kan etableres et frit markedssystem. 
Det bør bemærkes, at kunderne frit vil kunne forlade det ene system til 
fordel for det andet. Indledningsvis er det kun den største forbruger, der 
vil kunne gå fra det eksisterende system til det frie. 
Distributionsselskaberne vil kunne købe en vis procentdel af deres behov 
(indledningsvis 10-15%) via det frie markedssystem. Producenterne vil tillige 
kunne opbygge deres egne overføringslinjer. Dette system skaber konkurrence 
både med hensyn til elproduktion og elforsyning. Kunderne på det frie marked 
kan frit indgå elforsyningskontrakter med forskellige producenter og andre 
leverandører, som kan konkurrere om kundekredsen. Kunderne på det frie marked 
vil tillige på åben og gennemsigtig vis have adgang til de eksisterende 
overførings- og distributionsnet. 
Ifølge den førsteprioritetsordning, der er indføjet i aftalen, vil 
producenten ikke være forhindret i at levere elektricitet til andre 
forbrugere end EDP enten i Portugal eller i andre medlemsstater efter de 
første 15 år og i de resterende 13 år af kontraktens løbetid. 
Det blev fastsat, at den pågældende anmeldelse skulle behandles ved hjælp af 
en administrativ skrivelse baseret på betingelserne i EF-traktatens 
artikel 85, stk. 3. 
2.I.B.§4.S.16 
140 
<T6> Logistisk samarbejdsaftale mellem REPSOL/BPMED på De Kanariske Øer 
Den 14. april 1993 godkendte Kommissionen ved en administrativ skrivelse en 
aftale, der var blevet anmeldt af REPSOL S.A. og BPMED S.A. den 2. marts 
1993, og som angik disse to virksomheders fælles udnyttelse af logistiske 
anlæg til oplagring og håndtering af olieprodukter. Gennem et nyt selskab, 
Terminales Canarios S.A., hvori REPSOL S.A. og BPMED S.A. hver ejer en andel 
på 50%, stilles der nye oplagrings- og transportfaciliteter til rådighed for 
olieprodukter på De Kanariske Øer, ikke blot for de to ovennævnte selskaber, 
men også for andre eventuelt interesserede virksomheder. 
På grund af den særlige karakter af dette marked, som næsten udelukkende 
forsynes af det eneste bestående raffinaderi på De Kanariske Øer, mente 
Kommissionen, at den pågældende aftale favoriserer tilstedeværelsen af nye 
selskaber, idet der sker en forøgelse af de disponible logistiske faciliteter 
og bl.a. importen af olieprodukter fra Den Iberiske Halvø og/eller andre 
medlemsstater. 
<T6> Disma 
223. Ifølge en aftale mellem en række olieselskaber og 
administrationsselskabet for lufthavnen i Milano Malpensa er der oprettet en 
fælles virksomhed, DISMA, som skal tage sig af installering og ibrugtagning 
af udstyr til oplagring og fremføring af jetbrændstof til udleveringsstederne 
i den nye lufthavn. For at sikre, at de øvrige olieselskaber får uhindret 
adgang til dette marked, har Kommissionen krævet og opnået visse ændringer. 
Ifølge den pågældende aftale skal der i lufthavnen opføres et nyt fast anlæg 
til forsyning af fly. Det skal hovedsagelig bestå af et depot for brændstof 
og smøremidler, som er direkte forbundet med udleveringsstederne gennem en 
i 
række underjordiske rør. Dette system gør det muligt at transportere 
brændstof direkte fra lagertankene over i flyenes tanke gennem særligt 
installerede rørforbindelser og pumpeapparater, uden at det er nødvendigt at 
benytte de sædvanlige tankvogne. Når det er installeret, vil dette udstyr 
være den eneste forsyningskilde til fly i den nye lufthavn i Milano Malpensa. 
2.I.B.§4.s.17 
141 
224. Kommissionen havde lige fra begyndelsen anerkendt, at de tekniske 
karakteristiska ved DISMA's anlæg gjorde det muligt at oplagre og overføre 
jetbrændstof, samtidig med at de rummede en række fordele med hensyn til EF's 
miljølovgivning, især hvad angår trafikken og luftforureningen. Disse fordele 
kommer i øvrigt ikke blot olieselskaberne til gode, men også 
luftfartsselskaberne og disses kunder. 
Den oprindelige udgave af de aftaler, der blev anmeldt til Kommissionen, 
indeholdt imidlertid en række bestemmelser, som forhindrede olieselskaber, 
der ikke var tilknyttet DISMA, i. at få uhindret adgang til den fælles 
virksomheds serviceydelser. For det første forhindredes disse i at få adgang 
til markedet som følge af en række næsten uoverstigelige hindringer, der i 
praksis gjorde det umuligt at give tredjeparter adgang til at deltage i 
DISMA, og for det andet havde grundlæggerne aftalt at anvende langt højere 
tariffer over for ikke-medlemmer. De brugere af DISMA1s anlæg og 
serviceydelser, som ikke var medlemmer, blev således pålagt ulige betingelser 
for ensartede ydelser, hvorved de blev ringere stillet i konkurrencen. 
På baggrund af ovennævnte forhold og ligeledes i betragtning af den stigende 
betydning, som lufthavnen i Milano Malpensa vil få for lufttransporten i EF, 
som gennemgår en gradvis liberalisering, har Kommissionen indledt en 
procedure med henblik på at fjerne disse uberettigede hindringer for adgangen 
og sikre brugerne af DISMA's anlæg lige og ensartet behandling, idet alle 
olieselskaber, hvad enten de deltager i den fælles virksomhed eller ikke, 
skal benytte nævnte installationer til forsyning af kunderne. Medlemmerne af 
DISMA har derfor foreslået en enhedspris, samtidig med at der bevares en vis 
degression i satserne i forhold til de pågældende' mængder jetbrændstof: 
princippet med en faldende prisskala kan rent faktisk begrundes i de faste 
omkostninger, der er forbundet med ydelserne til den enkelte kunde. 
Aftaleparterne har endelig accepteret at lette tredjeparters adgang til at 
deltage i DISMA, så snart forsyningssystemet i Milano Malpensa er 
operationelt. 
Kommissionen mener, at aftalerne vedrørende den fælles virksomhed DISMA nu er 
forenelige med fællesmarkedet. Den har derfor indtaget en positiv holdning 
til disse og afsluttet proceduren med en administrativ skrivelse. 
2.T.B.§4.8.18 
142 
<T6> Texaco Ltd 
225. TEXACO LIMITED anmeldte i november 1992 en franchiseaftale om drift af 
servicestationer. Dette selskab bad om at få bekræftet, at de kontrakter, der 
var indgået med bestyrerne af servicestationer og integrerede nærbutikker, 
var i overensstemmelse med forordning (EØF) nr. 4087/88, hvori der indrømmes 
gruppefritagelse til franchiseaftaler. 
TEXACO ønskede nemlig ikke blot at sælge brændstof og olieprodukter, der 
markedsføres under dette navn, . i hvilket tilfælde forordning (EØF) 
nr. 1984/83 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af 
eksklusive købsaftaler ville finde anvendelse, men at organisere et net af 
servicestationer og forretninger, som skulle sælge levnedsmidler, tobak, 
aviser og artikler til biler, og som skulle anvende et fælles navn og udforme 
lokalerne på samme måde og desuden være i besiddelse af knowhow og modtage 
kommerciel og teknisk støtte. 
Efter Kommissionens mening opfylder de pågældende kontrakter alle 
betingelserne i artikel 1 i forordning nr. 4087/88/EØF. Det fastsættes bl.a. 
i kontrakten, at der skal benyttes et fælles navn eller butiksskilt og 
ensartede forretningslokaler, og at franchisegiveren skal overdrage 
franchisetageren væsentlig knowhow omfattende uddannelse og vigtige 
oplysninger, bl.a. angående management, administrativ og finansiel 
forvaltning, salgsfremmende foranstaltninger, oplagring og præsentation af 
varerne for forbrugerne. Forpligtelsen i kontrakterne til kun at sælge 
brændstof af mærket TEXACO opfylder i øvrigt forordningens 
fritagelseskriterier. 
For så vidt angår "butiks"-delen anså Kommissionen det for tilladeligt, at 
butikkerne er forpligtet til konstant at ligge inde med visse mærkevarer, som 
er opført på en liste udarbejdet af TEXACO. For hver kategori af solgte 
produkter er franchise-tageren forpligtet til at tilbyde det af TEXACO 
udpegede produkt eller mærke, samtidig med at han frit kan tilbyde 
konkurrerende produkter efter eget valg, forudsat at disse produkter opfylder 
en række minimumskrav til kvaliteten. Franchisegiveren kan kræve, at en del 
af butikkens hylder forbeholdes disse mærkevarer. 
2.I.B.§4.s.19 
143 
Endvidere har TEXACO indført et centralt indkøbssystem for de således 
udpegede produkter. Ifølge dette system forhandler TEXACO 
indkøbsbetingeIserne med fabrikanterne og grossisterne og oplyser, hvem der 
har de bedste tilbud. Olieselskabet kan nemlig opnå langt bedre 
indkøbsbetingelser end de enkelte franchisetagere. Hvis disse beslutter sig 
for at deltage i dette system, er de forpligtet til at købe alle de udvalgte 
produkter hos de af TEXACO udpegede leverandører. Til gengæld kan de frit 
købe andre produkter hos leverandører efter eget valg. 
Efter en række drøftelser med Kommissionen har TEXACO påpeget, at dette 
indkøbssystem var frivilligt, og at det ikke automatisk var knyttet til 
franchisekontrakten. Det rummer fordele med hensyn til mulighederne for at 
opnå forskellige rabattter, men franchisetageren er frit stillet med hensyn 
til at deltage i systemet og kan til enhver tid trække sig ud af dette. 
På denne baggrund besluttede Kommissionen, at den af TEXACO anmeldte aftale, 
herunder forhandlingen af automobilbrændstof, var i overensstemmelse med 
bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 4087/88. 
2.I.B.§4.S.20 
144 
<T6> Aftaler om servicestationer i Spanien 
226. Hvad angår anvendelsen af forordning nr, 1984/83 (om eksklusive 
købsaftaler) på servicestationer, har Kommissionen i flere tilfælde haft 
lejlighed til at redegøre for visse aspekter om omfanget af denne fritagelse, 
herunder konkurrencebegrænsninger, der hindrer dens anvendelse. 
Navnlig i forbindelse med den nylige afskaffelse af det spanske 
oliemonopol^ har Kommissionen måttet undersøge de kontraktlige relationer 
mellem de spanske raffinaderier og tankbestyrerne under det gamle 
monopolnet, da dette net stadig var forbeholdt produkter udelukkende fra 
spanske raffinaderier. Det drejede sig om eksklusive forsyningskontrakter 
med en varighed på 10 år regnet fra tidspunktet for monopolets afskaffelse. 
Kommissionen mente, at de pågældende kontrakter ikke var forenelige med 
forordning (EØF) nr. 1984/83, for i betragtning af de pågældende 
tankbestyreres retlige og økonomiske afhængighed betød det forhold, at der 
blev fastsat en anden dato for deres ikrafttræden end datoen for deres 
underskrivelse, de facto en ubestemt varighed eller en varighed, der 
overstiger forordningens grænse på 10 år. Kommissionen bestred ligeledes det 
forhold, at den eksklusive forsyning ikke blot angik automobilbrændstof, men 
også smøremidler til salg på de pågældende servicestationer. 
De spanske raffinaderier har erklæret sig villige til at gøre kontrakterne 
forenelige med ovennævnte forordning, således at de ti års eksklusivitet 
starter samtidig med undertegnelsen af aftalen og kun angår 
automobilbrændstof, undtagen hvis leverandøren har stillet et smøreanlæg til 
tankbestyrerens rådighed. Kommissionen har derfor besluttet, at denne sag 
sandsynligvis kan henlægges, og meddelt dette ved en administrativ skrivelse. 
(2) Jf. nr. 362 i denne beretning. 
2.1.B.§4.s.21 
145 
<T6> Aftaler om servicestationer på De Kanariske Øer 
226a. Efter en klage fra sammenslutningen af forhandlere af olieprodukter på 
De Kanariske Øer mod Texaco Petrolifera S.A., hvori der sættes spørgsmålstegn 
ved om dette selskabs eksklusivaftaler på De Kanariske Øer er forenelige med 
de gældende fællesskabsbestemmelser^3^, sendte Kommissionen den 23. december 
1991 meddelelse af klagepunkter til Texaco Petrolifera S.A. Ifølge 
Kommissionen var de eksklusivaftaler, som denne virksomhed havde indgået med 
ejerne af servicestationer på De Kanariske Øer, i strid med EF-traktatens 
artikel 85, stk. 1, idet visse bestemmelser (bl.a. vedrørende varigheden og 
omfanget af det eksklusive salg af automobilbrændstof og 
prisfastsættelsesmekanismerne for produkterne) overskred grænserne i 
ovennævnte forordning (EØF) nr. 1984/83. 
Den 28. januar 1992 besvarede Texaco Petrolifera S.A. Kommissionens 
klageskrivelse. 
Samtidig sendte Kommissionen en række anmodninger om oplysninger på grundlag 
af artikel 11 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962 ^4^ til alle 
etablerede olieselskaber, som havde indgået eksklusive aftaler med 
tankbestyrere på De Kanariske Øer svarende til de aftaler, der er indgået af 
Texaco Petrolifera S.A. Det drejede sig om Shell Espana S.A., Distribuidora 
Industrial S.A. (DISA) og Mobil Oil Espana S.A. 
Efter Kommissionens indgriben i denne sag har såvel Texaco Petrolifera S.A. 
som de andre selskaber, der har indgået eksklusivaftaler, erklæret sig rede 
til at tilpasse disse aftaler til den gældende fællesskabslovgivning. Til 
dette formål har de pågældende selskaber foreslået (og tankbestyrerne 
accepteret) et tillæg, hvori der sker en tilpasning af de aftalebestemmelser, 
som Kommissionen har bestridt. 
(3) Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22.6.1983 om anvendelse af 
traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler. 
(4) Første forordning om tilpasning af traktatens artikel 85 og 86, ændret 
og suppleret ved forordning nr. 59, forordning (EØF) nr. 118/63 og 
forordning (EØF) nr. 2822/71. 
2.I.B.§4.s.22 
146 
Da de fleste af de pågældende tankbestyrere har undertegnet sådanne tillæg og 
derfor på ny har vist, at de ønsker at fortsætte de kommercielle relationer 
med det valgte selskab i en periode på højst 10 år og på betingelserne i 
forordning nr. 1984/83, blev det den 8. februar 1993 besluttet at henlægge 
denne sag. På baggrund af den ovenfor beskrevne situation er der kun 
begrænset interesse for at fortsætte denne sag på fællesskabsplan, og de 
kompetente nationale myndigheder har derfor fået forelagt klagen. 
Det er således op til de spanske konkurrencemyndigheder at behandle sagerne 
med de få tankbestyrere, der har nægtet at videreføre de kontrakter, der er 
foreslået af ovennævnte selskaber. I betragtning af den direkte virkning af 
artikel 85, stk. 1, er der, i øvrigt ikke noget der hindrer klageren i at gå 
til de nationale domstole med problemer vedrørende foreneligheden med 
fællesskabsretten af eksklusivaftaler, der ikke kan fritages i henhold til 
ovennævnte forordning (EØF) nr. 1984/83. Denne sag illustrerer således 
udmærket den subsidiaritets- og decentraliseringspolitik, som Kommissionen 
følger. 
2.I.B.§5.s.23 
147 
<T3> § 5. Motorkøretøj sindustrien 
<T4> Samarbejdsaftale mellem PEUGEOT og FIAT 
om det fælles datterselskab SEVEL 
227. Kommissionen har fortsat undersøgelsen af de aftaler, der er indgået af 
FIAT og PEUGEOT om fælles produktion af køretøjer til bestemte 
markedssegmenter inden for bilindustrien. " Det drejer sig om to fælles 
datterselskabers konstruktion af tre køretøjstyper. SEVEL Val di Sangro 
fremstiller mellemstore erhvervskøretøjer, mens SEVEL NORD fremstiller mindre 
erhvervskøretøjer samt multifunktionelle køretøjer (MPV'er). 
De mellemstore erhvervskøretøjer er resultatet af et samarbejde, der blev 
indledt på grundlag af en aftale fra 29. juni 1978 om produktion af 
køretøjerne Peugeot J5, Citroën C25 og Fiat Ducato. Parterne stod dog hver 
især for distributionen af disse køretøjer. Kommissionen havde godkendt denne 
aftale ved administrativ skrivelse, fordi den havde til formål at fremme 
forskning og udvikling af et nyt produkt. Der blev derefter indgået en ny 
aftale, for at virksomhederne kunne erstatte disse køretøjer med et nyt 
produkt, der var bedre tilpasset markedsudviklingen. Kommissionen agter at 
godkende det udvidede samarbejde omkring det nye produkt ved en formel 
beslutning, hvortil den dog agter at knytte en række betingelser, som 
garanterer, at der er tale om reel konkurrence mellem FIAT og PEUGEOT hvad 
angår distributionen af disse køretøjer på hele det fælles marked. 
Kommissionen har allerede offentliggjort en meddelelse i De Europæiske 
Fællesskabers Tidende for at indhente de berørte kredses synspunkter herom. 
Den fælles produktion af MPV'er samt mindre erhvervskøretøjer er endvidere et 
nyt samarbejde, der er fastlagt i en nylig aftale. Aftalen omfatter såvel 
chassiser, der er udformet således, at de kan tilpasses alle modeller, 
motorer samt karrosseri. Efter en grundig gennemgang af anmeldelsen, der for 
alle tilfældes skyld er indgivet af begge de to moderselskaber, har 
Kommissionen erkendt, at denne aftale kan være omfattet af forordning 
nr. 418/85, der i henhold til EØF-traktatens artikel 85, stk. 3, fritager 
visse aftaler om fælles forskning og udvikling; de to virksomheder vil 
således kunne fortsætte den fælles forskning og derefter overdrage 
produktionen af de berørte køretøjer til SEVEL NORD. 
2.I.B.§5.s.24 
148 
<T6> Rover-koncernen 
228. I perioden 1986-1990 havde Rover-koncernen indført et system i Det 
Forenede Kongerige, hvorved der var fastsat et loft på den rabat, en kunde 
kunne opnå på nogle af koncernens modeller. Rover-koncernens autoriserede 
Rover-forhandlere kunne opnå den normale forhandleravance på 15%, men en 
meravance på 2% (for overholdelse af forhandlerbetingelserne) blev ikke 
udbetalt, hvis forhandleren overskred det fastsatte rabatniveau. Denne 
praksis var et klart brud på EF's konkurrenceregler, fordi den begrænsede 
priskonkurrencen mellem forhandlerne. 
Rovers ledelse ophævede denne praksis, hvorefter den frivilligt anmeldte de 
nye ændringer til Det Forenede Kongeriges Office of Fair Trading og derefter 
til Kommissionen. For at afhjælpe situationen meddelte Rover sine 
forhandlere, at den tidligere førte rabatpolitik var ophørt. Rover-koncernen 
forpligtede sig endvidere til at tilbagebetale forhandlere eventuelle beløb, 
der var blevet tilbageholdt. Endelig accepterede Rover, efter drøftelser med 
Kommissionen, at betale et beløb på 1 mio. UKL til finansiering af to 
projekter til fordel for forbrugere, der køber biler i Det Forenede 
Kongerige. Dette ændrer imidlertid ikke de enkelte forbrugeres ret til at 
kræve erstatning hos Rover eller enhver anden Rover-forhandler og forhindrer 
ikke de nationale myndigheder i Det Forenede Kongerige i at anlægge sag i 
henhold til den nationale lovgivning. 
Under disse omstændigheder agter Kommissionen ikke at indlede en officiel 
procedure i denne sag. 
2.1.B.§5.s.25 
149 
<T6> Kommissionen sanerer distributionen 
af reservedele til biler fra FIAT-koncernen i Italien 
229. På foranledning af en klage fra CICRA (den italienske sammenslutning af 
fabrikanter af reservedele og tilbehør) har Kommissionen henvendt sig til 
FIAT Auto for at få selskabet til at ændre sit distributionssystem for 
reservedele til Fiat-biler i Italien. 
I medfør af den italienske lovgivning kan en bilfabrikant opnå et retligt 
monopol på karrosserireservedele, hvis han har fået dem indregistreret som 
industrielle mønstre. FIAT Auto har benyttet denne mulighed og var derfor 
alene om på lovlig vis at kunne levere visse af disse reservedele. Rabatterne 
til reservedelsforhandlere for alle Fiat-produkter var nært knyttet til 
rabatter på reservedele under det retlige monopol. Endelig var rabatterne 
afhængige af et købsloft, der var godkendt af hver enkelt forhandler. 
Ved siden af bildistributionsnettet, der var opbygget i overensstemmelse med 
Kommissionens forordning nr. 123/85, havde FIAT endvidere oprettet et 
eksklusivt distributionssystem med et net bestående af 315 specialiserede 
forhandlere inden for forhandling af reservedele. Selskabet havde hermed 
overskredet rammen for et homogent, eksklusivt og selektivt 
distributionssystem og havde således tabt fordelen i form af fritagelse i 
denne forordning, i det mindste hvad angår reservedelssektoren. Denne 
gruppefritagelsesforordning dækker kun forhandling af disse reservedele, hvis 
de er knyttet til forhandling af biler. 
Efter Kommissionens henvendelse har FIAT besluttet, at selskabet fra 
1. januar 1994 ændrer sit rabatsystem, således at det er i overensstemmelse 
med konkurrencereglerne. Ændringen betyder bl.a., at selskabet opgiver den 
rabat, der beregnes for at forhindre forhandlerer i at sælge til kunder uden 
for deres område, eliminerer det loft på 99 mio. LIT, der var obligatorisk 
for at opnå rabatterne, samt ophæver alle forbindelser mellem rabatter, der 
indrømmes for reservedele under industriel mønsterret, og rabatter for øvrige 
reservedele. Formålet med disse rabatter var at begrænse tredjemands 
muligheder for at få adgang til markedet for reservedele til FIAT-biler. 
2.I.B.§5.8.26 
150 
FIAT har endvidere besluttet at opgive det særlige forhandlernet inden for 
reservedelssalget. Det drejer sig om ca. 750 forhandlere i Italien, og blandt 
disse havde 315 opnået betegnelsen "autoriseret FIAT-forhandler" ved at 
knytte sig til fabrikanten på grundlag af en eneforhandlerkontrakt, en 
såkaldt "CSR". I betragtning af forhandlertallet har Kommissionen indrømmet 
FIAT en frist på 5 år til at afvikle eneforhandleraftalerne, der gradvis 
udløber. Denne nye politik fra FIAT's side kan betragtes som en åbning hen 
imod øget konkurrence på reservedelsmarkedet, fordi uafhængige 
reservedelsfabrikanter nu vil få adgang til forhandlere, som de hidtil ikke 
har haft adgang til. 
2.I.B.§6.S.27 
151 
<T3> § 6. Transportsektoren 
<T5> a) Søtransport 
<T6> East African Conference (EAC) 
230. Kommissionen indstillede i september 1993 den procedure, den i 1991 
havde indledt over for linjekonferencen i trafikken mellem Europa og 
Østafrika (EAC) og dennes rederimedlemmer med hensyn til det 
opsigelsesvarsel, som gjaldt for udtræden. 
Kommissionen havde oprindeligt taget sagen op, efter at det belgiske rederi 
Compagnie Maritime Beige (CMB) i juni 1989 havde klaget over, at EAC lagde 
hindringer i vejen for, at CMB kunne drive linjeskibsfart i denne trafik uden 
for konferencen. Tvisten mellem parterne tog sin begyndelse, da CMB 
besluttede ikke længere at sejle i trafikken som konferencemedlem, men 
derimod som uafhængigt rederi uden for konferencen ("outsider"), og startede 
en ny linjefart i direkte konkurrence med EAC s farter. 
EAC anlagde derefter flere retssager samt en voldgiftssag for at forhindre 
CMB i at påbegynde sejladsen inden den 31. december 1990, som var den dato, 
hvor CMB's opsigelse efter EACs opfattelse trådte i kraft og løste CMB fra 
de forskellige forpligtelser og geografiske begrænsninger, der fulgte af 
konferenceaftalen. 
CMB gjorde gældende, at konferenceaftalens bestemmelser om opsigelsesvarsel 
ikke faldt ind under gruppefritagelsen for linjekonferencer^5^ . I 
konferenceaftalen var der fastsat et opsigelsesvarsel på mindst 12 måneder, 
og aftalen kunne kun opsiges til kalenderårets udgang. 
Kommissionen fastslog, at de gældende opsigelsesregler i et tidsrum på op til 
to år minus en dag ville kunne forhindre et medlemsrederi i at træde ud af 
konferencen for derefter at sejle i trafikken som outsider. 
(5) Artikel 3 i Rådets forordning nr. 4056/86, EFT L 378 af 31.12.1986 
2.I.B.§6.s.28 
152 
Kommissionen anerkender, at et opsigelsesvarsel er en naturlig bestemmelse i 
en konferenceaftale, for eftersom konferencerne bl.a. foretager en vis 
samordning af fartplaner og kapacitet, vil et medlems udtræden kunne skabe 
forstyrrelser i trafikken. Men Kommissionen anførte, at opsigelsesvarslet i 
den konkrete sag var urimeligt langt og udgjorde en konkurrencebegrænsning, 
som ikke opfyldte betingelserne hverken for gruppefritagelse for 
linjekonferencer, eller for en individuel fritagelse, og at 
opsigelsesreglerne derfor i medfør af EF-traktatens artikel 85, stk. 2, var 
ugyldige og ikke havde nogen retsvirkning. 
231. Efter Kommissionens opfattelse er der en nær sammenhæng mellem 
opsigelsesregler' i konferenceaftaler og eksistensen af en effektiv 
konkurrence uden for konferencen, dvs. fra outsider-rederier, der udgør den 
vigtigste modvægt for gruppefritagelsen for linjekonferencer. Kommissionen 
ser det ikke alene som sin opgave at sikre, at konkurrencebegrænsende praksis 
fra de gruppefritagne konferencers side ikke lægger hindringer i vejen for de 
eksisterende outsiderrederiers aktiviteter. Det må også sikres, at et 
konferencerederi inden for rimelig tid kan blive et outsiderrederi, der 
sejler i direkte konkurrence med konferencen. 
Generelt mener Kommissionen, at opsigelsesvarslet for et medlems udtræden af 
en konference uden sanktioner som hovedregel ikke bør være på mere end 
seks måneder og bør kunne gives til enhver tid, og at opsigelsesvarslet endda 
i visse tilfælde bør være kortere. 
Efter at EAC ændrede konferenceaftalen i den af Kommissionen ønskede retning, 
besluttede Kommissionen at henlægge sagen uden formel beslutning. 
2.I.B.§6.S.29 
153 
<T6> - Trans Atlantic Agreement (TAA) 
232. Stort set alle de rederier, der sejler i trafikken mellem Europa og USA, 
er med i TAA, hvis formål er at fastfryse kapaciteten i denne trafik. 
Ifølge TAA-rederierne har trafikken i de seneste to år været præget af 
overkapacitet og store tab for de fleste medlemsrederier. 
TAA-aftalen trådte i kraft den 31. august 1992. Den giver medlemsrederierne 
mulighed for at fastsætte fælles priser, ikke blot på den del af transporten, 
der foregår til søs, men også på landtransport i tilknytning til søtransport. 
Desuden er der i aftalen indført et kapacitetsstyringsprogram, hvorefter den 
kapacitet, medlemsrederierne hidtil havde udbudt til afskiberne, reduceres 
med 25%, ved at rederierne undlader at udnytte en del af skibenes disponible 
kapacitet. Programmet gælder kun for den vestgående trafik, dvs. primært for 
EF's eksport til USA. 
Kommissionen har modtaget adskillige klager fra afskibere (transportbrugere) 
over denne aftale. Efter at TAA-rederierne havde bebudet betydelige 
fragtrateforhøjelser for 1993 (30-100%), indgav den britiske og den franske 
afskiberorganisation klage til Kommissionen med anmodning om iværksættelse af 
foreløbige forholdsregler i form af en suspension af aftalens gennemførelse. 
Den 14. april 1993 sendte Kommissionen TAA-rederierne en meddelelse af 
klagepunkter i sagen, hvori den anførte, at den havde til hensigt at nedlægge 
forbud mod aftalen, fordi den umiddelbart antoges at være i strid med EF-
traktatens artikel 85 og 86. 
2.1.B.§6.s.30 
154 
<T6> Irish Club Rules 
233. Kommissionen modtog en begæring om individuel fritagelse efter 
artikel 12 i forordning nr. 4056/86 for de såkaldte "Irish Club Rules", som 
er en diskussionsaftale indgået mellem seks europæiske rederier, der på 
verdensplan må betegnes som værende små og mellemstore rederier, og som 
driver linjefart mellem det vesteuropæiske kontinent og Irland/Nordirland. 
Ifølge parterne selv udgør aftalen hverken nogen konferenceaftale eller noget 
konsortium. 
Som led i indsigelsesproceduren offentliggjorde Kommissionen i juni 1991, jf. 
artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 og nr. 1017/68, en meddelelse, 
hvori den opsummerede aftalens og begæringens indhold. 
Efter offentliggørelsen af denne meddelelse, hvorefter der indkom en lang 
række bemærkninger fra interesserede tredjeparter, der gik imod en individuel 
fritagelse af aftalen i dens nuværende form, gav Kommissionen i 
september 1991, jf. artikel 12, stk. 3, parterne skriftlig meddelelse om, at 
den nærede alvorlige betænkeligheder over Irish Club Rules, bl.a. fordi 
aftalen også omfattede den del af transporten, der foregår til lands. 
Under de efterfølgende drøftelser med parterne underrettede Kommissionen dem 
desuden om, at Irish Club Rules ikke kunne fritages på basis af den 
stabiliseringsmålsætning, som ved forordning 4056/86 er blevet anerkendt som 
værende tilstrækkelig alene for linjekonferencer, eftersom Irish Club Rules 
ikke ville have den stabiliserende funktion i den omhandlede trafik, der 
omtales i forordningens ottende betragtning, og som hovedsagelig beror på et 
samarbejde mellem rederier om fragtrater, udmøntet i en fælles tarif, hvilket 
der ikke var tale om i den konkrete sag. 
For at imødekomme de alvorlige betænkeligheder og de andre indsigelser, 
Kommissionen havde rejst, anmeldte parterne i maj 1993 en ændret version af 
deres aftale. Efter disse ændringer udsendte Kommissionen, jf. artikel 23, 
stk. 3, i forordning nr. 4056/86 en meddelelse^6', hvori den bebudede, at 
(6) EFT C 263 af 29.9.1993, s. 6. 
2.I.B.§6.S.31 
155 
den havde til hensigt at træffe en positiv beslutning i sagen. I sin meddelse 
opsummerede Kommissionen de indsigelser, den havde rejst, indholdet af de 
foretagne ændringer og de vigtigste bevæggrunde for, at Kommissionen fandt 
det muligt at indrømme individuel fritagelse for aftalen. 
I betragtning af at Kommissionen ikke efter denne anden meddelelse fik 
forelagt nogen nye elementer, der kunne få den til at ændre sin vurdering, 
henlagde den sagen. 
Parterne fik ved en administrativ skrivelse underretning om, at sagen var 
blevet henlagt efter artikel 85, stk. 3. 
2.1.B.§6.s.32 
156 
<T5> b) Havneydelser 
<T6> - Sea Containers mod Sealink 
234. Kommissionen har afvist en begæring fra Sea Containers (et selskab, som 
bl.a. driver hurtigtgående færgeoverfarter mellem Storbritannien og Frankrig 
og Irland) om iværksættelse af foreløbige forholdsregler over for Stena 
Sealink (et britisk færgeselskab, der også er havnemyndighed i Holyhead, 
Wales), efter at de to selskaber efter indgreb fra Kommissionen havde fundet 
frem til en løsning. 
Sea Containers klagede i april 1993 til Kommissionen over, at selskabet af 
Stena Sealink var blevet nægtet adgang til at benytte havnen i Holyhead til 
at påbegynde en hurtigtgående færgeoverfart, fordi Stena Sealink ønskede at 
beskytte sin egen færgeoverfart mod konkurrence. Sea Containers anmodede 
Kommissionen om at træffe foreløbige forholdsregler over for Stena Sealink 
med pålæg om at give Sea Containers adgang til havnen. I juli 1993 sendte 
Kommissionen Stena Sealink en meddelelse af klagepunkter, hvori den anførte, 
at den fandt, at Sealink misbrugte sin dominerende stilling som havneejer og 
havnemyndighed i strid med EF's konkurrenceregler, særlig EF-
traktatens artikel 86. Kommissionen bebudede, at den agtede at træffe 
foreløbige foranstaltninger i form af et påbud til Stena Sealink om at give 
Sea Containers adgang til havnen. 
I oktober 1993 fik Sea Containers af Stena Sealink tilbudt adgang til havnen 
på vilkår, som Kommissionen fandt var rimelige og ikke-diskriminerende. Sea 
Containers accepterede senere dette tilbud, efter at Kommissionen havde 
tilkendegivet, at den ikke længere fandt betingelserne for iværksættelse af 
foreløbige forholdsregler opfyldt (dvs. uopsættelighed som følge af 
sandsynligheden for, at rekvirenten får påført alvorlig og uoprettelig 
skade). 
Kommissionen besluttede at vedtage en formel beslutning for at afklare 
retstilstanden for de to selskaber og for andre berørte. I sin beslutning 
fastslog Kommissionen, at Sea Containers ikke via foreløbige forholdsregler 
havde ret til mere, end hvad Sealink havde tilbudt. Kommissionen slog 
imidlertid fast, at den umiddelbart fandt, at Sealink havde misbrugt sin 
dominerende stilling i havnen i Holyhead. For en virksomhed, som både ejer og 
2.1.B.§6.S.33 
157 
selv benytter en væsentlig infrastruktur som en havn, og som nægter sine 
konkurrenter adgang til denne infrastruktur eller kun giver dem adgang på 
vilkår, der er mindre fordelagtige end dem, der gælder for dens egen brug af 
den, handler efter Kommissionens opfattelse i strid med traktatens 
artikel 86, hvis der kan konstateres en påvirkning af samhandelen mellem 
medlemsstater. 
Kommissionen mener, at når en virksomhed befinder sig i en situation svarende 
til Sealinks i den konkrete sag, kan den normalt ikke regne med, at den på 
tilfredsstillende vis kan opfylde sin forpligtelse til at give andre adgang 
på ikke-diskriminerende vilkår og løse problemer med interessekonflikter, 
medmindre den tager skridt til at tilvejebringe en adskillelse mellem driften 
af den væsentlige infrastruktur og brugen af den. Dette kunne f.eks. ske ved 
at sikre, at de samme ansatte ikke står for både driften af havnen og driften 
af færgeoverfarten, ved at indføre ikke-diskriminerende 
forretningsprincipper, ved at indføre en procedure for høring af andre 
havnebrugere og ved at fastlægge regler om uafhængig voldgift i tilfælde af 
tvister. 
2.I.B.§6.s.34 
158 
<T5> c) Jernbanetransport 
<T6> Beslutning om takststrukturer inden for 
kombineret godstransport 
235. Kommissionen har ved en beslutning godkendt en aftale indgået mellem de 
største jernbaneselskaber i EF om fastlæggelse af en fælles takststruktur. 
Inden for kombineret godstransport (dvs. transporter med brug af flere 
transportmåder, f.eks. jernbane og skib) sælger jernbaneselskaberne kun rent 
undtagelsesvis selv deres transportydelser direkte til transportbrugerne. 
Kombinerede transportydelser sælges normalt via specialiserede transport­
virksomheder - kombiselskaber - der enten kan være uafhængige af jernbanerne 
eller datterselskaber af disse. 
Ved den her omhandlede aftale fastlagde jernbanerne en fælles takststruktur 
for salg af jernbanetrækkraft til kombiselskaberne. Aftalen indeholder en 
tabel med koefficienter til brug for beregning af priserne, men angår ikke 
selve priserne som sådanne. 
236. Kommissionen fandt, at aftalen ville virke konkurrencebegrænsende, for 
uden en sådan aftale ville jernbanerne kunne indføre deres egen takststruktur 
for derigennem at tiltrække trafik fra konkurrerende trafikruter inden for 
kombineret transport. I øvrigt fandt Kommissionen heller ikke, at den 
omhandlede aftale var en teknisk aftale efter artikel 3 i Rådets forordning 
nr. 1017/68, som kun omhandler aftaler, der udelukkende har til formål og til 
følge at anvende tekniske forbedringer eller teknisk samarbejde. 
Kommissionen drog imidlertid den konklusion, at aftalens negative virkninger 
ville blive opvejet, bl.a. af at det vil blive lettere at fastsætte 
internationale priser, og af at de kombiselskaber, der køber transportydelser 
af jernbanerne, vil få lettere ved at sammenligne de forskellige ruter og 
således spille på konkurrencen mellem de forskellige internationale ruter. 
Desuden vil eksistensen af en fælles takststruktur gældende i en årrække også 
give kombiselskaberne den stabilitet, der er nødvendig, for at de kan 
investere. 
2.I.B.§6.s.35 
159 
Af disse årsager besluttede Kommissionen at godkende aftalen i fem år på en 
række betingelser, der skal give kombiselskaberne garanti for, at de ikke 
bliver udsat for misbrug af dominerende stilling fra jernbanernes side. 
2.I.B.§6.s.36 
160 
<T5> d) Lufttransport 
<T6> IATA - valutaregler 
237. Reglerne om de nærmere betingelser og vilkår for udstedelse af 
flybilletter er indeholdt i en række resolutioner vedtaget af IATA's Tariff 
Coordination Conferences. En af disse resolutioner indebar begrænsninger i 
passagernes frihed til at købe billetter i et andet land end det, hvori 
rejsen påbegyndes. 
Kommissionen meddelte IATA, at denne regel kunne opfattes som en form for 
markedsopdeling, som afskar forbrugerne fra at søge at opnå de bedst mulige 
transportvilkår. Kommissionen mente derfor, at IATA-flyselskabers anvendelse 
af denne resolution kunne begrænse konkurrencen inden for EF i strid med EF-
traktatens artikel 85, stk. 1. 
Efter drøftelser med IATA blev denne resolution ændret på en IATA-konference, 
således at bestemmelserne ikke længere gælder for rejser inden for EF samt 
Norge og Sverige. 
<T6> IATA - fragttillæg 
238. De drøftelser om fragttariffer, der hvert år finder sted mellem 
flyselskaberne på IATA's Tariff Coordinating Conferences, tillades i henhold 
til Kommissionens forordning (EØF) nr. 1617/93 med den begrundelse, at 
takstdrøftelser - men ikke takstaftaler - kan bidrage til en større 
udbredelse af interlining mellem flyselskaber til gavn for såvel flyselskaber 
som transportbrugere. 
Ved to forskellige lejligheder i årets løb har IATA vedtaget resolutioner 
gående ud på, at der overalt i verden skulle opkræves et fast tillæg på 
15 US-cents pr. kg. transporteret gods. Det blev anslået at give flysel­
skaberne en merindt jening på flyvninger inden for EF på 100 mio. ECU. IATA 
fandt, at vedtagelsen af dette tillæg måtte falde inden for rammerne af 
gruppefritagelsen, fordi det indgik i en tarif, der åbnede mulighed for 
interlining. 
2.I.B.§6.s.37 
161 
Kommissionen kunne ikke godtage, at et universelt tillæg, som mere havde til 
formål at øge indtjeningen end at lette interlining, og som blev opkrævet 
uden hensyn til de enkelte flyselskabers omkostningsudvikling, skulle kunne 
falde ind under gruppefritagelsen. Selv om dette kunne antages at være 
tilfældet, ville det i øvrigt kunne få virkninger, der var i strid med 
traktatens artikel 85, stk. 3. 
IATA opgav sit første forsøg på at indføre dette tillæg, efter at 
Kommissionen havde givet udtryk for betænkeligheder ved, at IATA-resolutionen 
ikke opfyldte betingelserne for hverken gruppefritagelse eller individuel 
fritagelse. 
På en efterfølgende konference vedtog IATA igen en resolution om fragttillæg, 
men under lidt andre omstændigheder. Den nye resolution gav de enkelte 
flyselskaber større frihed til selv at vælge, om de ville beregne dette 
tillæg. Reelt stod det imidlertid klart, at de fleste flyselskaber betragtede 
tillægget som værende bindende, og hovedformålet var fortsat at øge 
indtjeningen snarere end at fremme interlining. Kommissionen fastholdt derfor 
sit standpunkt, hvilket IATA blev underrettet om. I lyset af Kommissionens 
reaktion opgav IATA derefter at indføre dette tillæg. 
<T6> SABRE/Air France og Iberia 
239. Denne sag blev taget op, efter at Kommissionen havde modtaget en klage 
fra edb-reservationssystemet SABRE over, at datterselskaber af to store 
flyselskaber (Air France og Iberia) i EF havde nægtet at deltage i SABRE's 
distributionsfaciliteter i et tilfredsstillende omfang. SABRE anførte, at et 
edb-reservationssystem (et såkaldt CRS-system) ikke ville være i stand til at 
konkurrere på de nationale markeder, det opererer på, hvis det ikke er i 
stand til at formidle de nationale flyselskabers transporttilbud. CRS-
systerner giver information om fartplaner, ledige pladser og billetpriser for 
fly. De to nationale flyselskaber er aktionærer i et konkurrerende CRS-
system. 
2.1.B.§6.s.38 
162 
Flyselskaberne gjorde gældende, at deres egne CRS-systemer, der havde en 
markedsandel på over 80% på deres respektive hjemmemarkeder, gav dem alle de 
distributionsfaciliteter, de havde brug for. Desuden fandt de, at SABRE, som 
er et såkaldt "værts"-system (ejerens - American Airlines1 - interne 
reservationssystem indgår i selve CRS-systemet), øvede diskrimination mod dem 
ved at yde American Airlines en bedre service end andre flyselskaber. 
I sidste instans blev der indgået et forlig mellem alle parterne, der førte 
til, at Air France's og Iberias nationale datterselskaber erhvervede 
kapitalinteresser i SABRE. 
De ovennævnte klager førte til, at kravene til moder-flyselskabernes 
deltagelse i konkurrerende CRS-systemer og forbuddet mod, at værtssystemer 
øver diskrimination mod udenforstående flyselskaber, er blevet skærpet i den 
nye udgave af adfærdsreglerne for CRS-systerner(7' og i den reviderede 
gruppefritagelsesforordning for CRS-systemer'8'. 
(7) Rådets forordning nr. 3089/93, EFT L 278 af 11.11.1993, s. 1. 
(8) Kommissionens forordning nr. 3652/93, EFT L 333 af 31.12.1993, s. 37. 
2.1.B.§7.S.39 
163 
<T3> § 7. Miljøbeskyttelse 
<T6> - Spa Monopole/GDB 
240. Efter at det på generalforsamlingen i Genossenschaft Deutscher Brunnen 
(GDB) den 29. april 1993 med enstemmighed blev besluttet at give 
mineralvandsproducenter fra andre medlemsstater adgang til GDB's central for 
genbrugsglasflasker, besluttede Kommissionen at afslutte den procedure efter 
EF-traktatens artikel 85 og 86, som den i 1989 havde indledt over for GDB på 
baggrund af en klage fra en belgisk mineralvandsproducent, der ønskede at 
benytte GDB-flasker til sit vand i Tyskland. Klagen er nu blevet trukket 
tilbage. 
Den belgiske mineralvandsproducent SPA indgav i 1989 en formel klage over, at 
GDB nægtede at give SPA adgang til en central i Tyskland for standardiserede 
genbrugsglasflasker og kasser til flasker. Der erindres om, at Kommissionen 
havde afvist en tilsvarende klage fra belgiske og franske 
mineralvandsproducenter i 1987. På det tidspunkt mente Kommissionen, at GDB-
aftalen og udelukkelsen af udenlandske mineralvandsproducenter ikke havde en 
mærkbar negativ indvirkning på tredjeparters stilling på det tyske marked og 
samhandelen mellem medlemsstaterne, navnlig fordi alternative 
emballageformer, såsom PVC-flasker eller éngangsglasflasker, havde fri adgang 
til det tyske marked. Indtil 1988 steg eksporten af mineralvand fra især 
Frankrig og Belgien til Tyskland kraftigt. Ikke desto mindre udtalte 
Kommissionen, at den ville tage situationen op til ny overvejelse, hvis der 
blev vedtaget bindende love om brugen af éngangsflasker til mineralvand. 
Plastflasker af PVC/PET udgjorde den mest populære emballage for 
mineralvandseksporten til Tyskland indtil slutningen af 1989. 
Via eh*klagepunktsmeddelelse afsendt i december 1992 anmodede Kommissionen 
GDB om at åbne sin flaskecentral for mineralvandsproducenter fra andre EF-
lande, idet den som hovedargument anførte, at det tyske mineralvandsmarked 
havde ændret sig på en sådan måde, at ikke-tyske mineralvandsproducenter kun 
kunne forblive konkurrencedygtige, hvis de fik mulighed for at aftappe deres 
vand på GDB-flasker, og det var derfor af afgørende betydning for dem at få 
adgang til flaskecentralen. Den tyske lovgivning om affald, som trådte i 
kraft i 1989, medførte nemlig et forbud mod éngangsplastflasker. Alternative 
emballagetyper, såsom genbrugsflasker af plast eller éngangsflasker af glas, 
2.I.B.§7.s.40 
164 
har ikke vist sig at være en tilfredsstillende erstatning for éngangsflasker 
af plast. Efter ikrafttrædelsen af de nye emballageregler (VerpackVO) i 
begyndelsen af 1993 er det ikke længere tilladt at sende éngangsflasker af 
glas og andre engangsemballager ud på markedet, hvis der ikke findes en 
genbrugsordning for de pågældende emballageformer. Der stilles krav til 
producenter/distributører om at tage pant for alle beholdere, der ikke kan 
genpåfyldes. På den anden side konkurrerer glasflasker, der kan genpåfyldes, 
direkte med GDB's flasker. Men det er ikke en realistisk løsning at oprette 
en ny flaskecentral til disse ved siden af GDB's. De fleste grossister og 
supermarkeder er ikke interesseret heri, da det vil medføre betydelige 
ekstraomkostninger til bl.a. sortering og oplagring. 
Det skal bemærkes, at i denne sag satte Kommissionen ikke spørgsmålstegn ved 
den tyske lovgivning om forureningsbekæmpelse. Den udtalte imidlertid, at i 
betragtning af udviklingen på det tyske mineralvandsmarked siden 1990 - især 
vedtagelsen af bindende regler for brugen af éngangsflasker til mineralvand 
og detailhandelens reaktion på disse regler og deres indflydelse på EF-
eksporten til Tyskland - kunne GDB-aftalen og dens praktiske anvendelse 
fungere som en hindring for adgang til det relevante marked. Den hindrede 
således udenlandske mineralvandsproducenter i at få adgang til det tyske 
marked, hvorved konkurrencen blev begrænset og samhandelsvilkårene i EF 
mærkbart påvirket, jf. EF-traktatens artikel 85 og 86. Som følge af GDB's 
dominerende stilling på markedet for mineralvandsemballage udgjorde GDB's 
afvisning af at åbne sin flaskecentral for udenlandske 
mineralvandsproducenter (trods den omstændighed, at denne adgang var 
afgørende for at kunne konkurrere effektivt på det tyske mineralvandsmarked) 
et misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i EF-traktatens 
artikel ; 86. 
Mineralvandsproducenter fra andre EF-lande, der nu ønsker at få adgang til 
GDB's flaskecentral, skal indgå en kontrakt ("Beitrittsvertrag") med GDB. 
Ifølge kontrakten skal det nye medlem acceptere GDB's eksisterende vedtægter 
og regler og må kun benytte flaskerne til eksport af mineralvand til 
Tyskland. Udenlandske mineralvandsproducenter skal anvende mærkater, der 
tydeligt fortæller den tyske forbruger, hvor vandet stammer fra, og hvor det 
er blevet aftappet. Kommissionen mener, at dette tiltag er tilstrækkeligt til 
at hindre forvirring, som ellers kunne opstå ved anvendelse af GDB-flasker af 
producenter i andre EF-lande. 
2.1.B.§8.S.41 
165 
<T3> § 8. Intellektuel ejendomsret 
<T6> Becton-Dickinson - Cyclopore 
Kommissionen har godkendt en licensaftale indeholdende eksklusive leverings-
og købsforpligtelser mellem på den ene side CYCLOPORE, et selvstændigt firma 
beliggende i Belgien, som er tæt knyttet til et universitet (UCL), og på den 
anden side det amerikanske medicinalfirma BECTON DICKINSON AND COMPANY INC. 
Cyclopore producerer membraner i henhold til en patentlicens indrømmet af 
UCL. Membranen er en meget tynd gennemsigtig hinde med mindst 100 000 porer 
pr. kvadratcentimeter. Becton Dickinson har udviklet en teknik til at svejse 
disse membraner sammen til brug i vævskulturprodukter. Disse produkter 
anvendes specielt til reagensglasdyrkning af pattedyrs- og insektceller. 
I henhold til aftalen giver Cyclopore Becton Dickinson eneret til på 
verdensplan at producere og sælge Cyclopores membraner til brug i vævs­
kulturprodukter, forudsat at Becton Dickinson aftager en vis minimumsmængde 
og forpligter sig til udelukkende at købe mikroporøse track-tech-membraner 
til brug i vævskulturer hos Cyclopore. Endvidere indeholder aftalen en 
eksklusiv leveringsforpligtelse for Cyclopore. Efter indsigelse fra Kommis­
sionen er denne forpligtelse blevet ændret, således at Cyclopore efter fem år 
også må sælge sine membraner til brug i vævskulturer til andre parter. 
Aftalen er interessant, idet de,n sikrer kommerciel udnyttelse af teknologi, 
der er udviklet af universitetsvirksomheder (spin-offs) samtidig med, at den 
gør det muligt for konkurrenter efter en overgangsperiode at få adgang til 
dette produkt, der må betegnes som en nyskabelse. 
2.I.B.§9.s.42 
166 
<T3> § 9. Andre sektorer 
<T6> Zera Montedison/Hinkens Ståhier 
242. Kommissionen har ved en beslutning under EF-traktatens artikel 85 
fastslået, at det strider mod konkurrenceretten, når en fabrikant giver sin 
forhandler absolut beskyttelse i et bestemt område ved i overensstemmelse med 
deres aftale at anmode om typegodkendelse i de forskellige medlemsstater af 
produkter, som ofte kun er ganske lidt; forskellige. Denne differentiering af 
produkter kan nemlig umuliggøre parallelimport, når varerne ikke opfylder 
betingelserne for typegodkendelse i importlandet. 
I den foreliggende sag havde selskaberne Farmoplant og Montedison Deutschland 
på ovenomtalte måde givet absolut beskyttelse i Tyskland til deres tyske 
eneforhandler (Ståhier) mellem 1983 og 1988 for ukrudtsmidlet Digermin. 
Selskaberne havde således forhindret parallelimport på det tyske marked af 
Digermin, som blev solgt betydeligt billigere i andre medlemsstater (men i 
en sammensætning, som de tyske myndigheder ikke havde typegodkendt). 
I overensstemmelse med den tyske lovgivning på området kan en vare nemlig kun 
importeres, hvis importøren beviser over for de kompetente myndigheder, at 
den er magen til en vare, som er typegodkendt i Tyskland. Selv ganske 
ubetydelige ændringer af sammensætningen bevirker således, at import af en 
vare, der er lovligt fremstillet i en anden medlemsstat, forhindres. 
Kommissionen mente, at parterne havde overtrådt bestemmelserne i traktatens 
artikel 85 ved at give eneforhandleren absolut beskyttelse i Tyskland for 
plantebeskyttelsesmidlet Digermin gennem differentiering af produktet, 
således at importøren blev beskyttet mod parallelimport fra andre 
medlemsstater. 
Sagen tjener som eksempel, da produktdifferentiering ligeledes praktiseres 
inden for andre erhverv, der kræver officielle typegodkendelser. Så længe 
der ikke er indført gensidig anerkendelse af de nationale typegodkendelser 
2.I.B.§9.S.43 
167 
eller en ensartet typegodkendelsesordning på europæisk plan, kan de gældende 
nationale bestemmelser anvendes af virksomhederne til at hindre, at et 
produkt handles mellem medlemsstaterne, blot ved at foretage en ganske 
ubetydelig ændring af produktets sammensætning eller mærke. Prisforskellene 
medlemsstaterne imellem kan således ikke slå igennem til fordel for 
forbrugerne. 
2.I.B.§9.s.44 
168 
<T6> Grundigs selektive salgssystem 
Europa-Kommissionen vedtog den 21. december 1993 en beslutning, hvorved den i 
medfør af EF-traktatens artikel 85, stk. 3, forlængede en fritagelse for 
Grundigs selektive salgssystem. 
Den tyske virksomhed Grundig er en af de største producenter af 
underholdningselektronik i Europa. Siden 1984 har den industrielle ledelse 
været varetaget af den nederlandske virksomhed Philips Electronics, der for 
nylig overtog hele kontrollen med Grundig gennem opkøb af andre aktionærers 
aktier. 
Grundig anvender et selektivt salgssystem. Virksomheden sælger sine produkter 
gennem specialiserede grossister og detailhandlende, der udvælges efter 
bestemte kriterier (salgspersonalets kvalifikationer og evne til at vejlede 
forbrugerne, præsentation og demonstration af produkter, tilbud om 
eftersalgsservice). I den foreliggende sag indeholdt forhandleraftalen to 
bestemmelser, som allerede i den første fritagelsesbeslutning blev betragtet 
som konkurrencefordrejende. Det drejede sig om dels en forpligtelse for 
grossisterne og de detailhandlende til at lagerføre alle Grundigs produkter, 
dels en forpligtelse for de detailhandlende til at udstille et selektivt 
udvalg af produkterne. 
Ifølge Kommissionens og Domstolens faste retspraksis er sådanne systemer 
imidlertid forenelige med EF's konkurrenceret, hvis produkternes særlige 
kendetegn berettiger dem. Med henvisning til denne retspraksis blev Grundigs 
salgssystem allerede fritaget ved en beslutning vedtaget af Kommissionen den 
10. juli 1985, som udløb den 28. marts 1989. På anmodning fra Grundig er 
fritagelsen blevet forlænget til 1999. 
For at forbedre forbrugernes rettigheder anmodede Kommissionen Grundig om at 
ændre garantibetingelserne for firmaets produkter og om at sikre, at 
forbrugerne i deres hjemland kunne benytte en garanti udstedt i forbindelse 
med køb af produkter i andre medlemsstater. Grundig foreslog, at der til 
gavn for forbrugerne blev indført en altomfattende og Europa-dækkende 
garanti, og virksomheden agter at oprette et teknisk servicenet med henblik 
herpå. Indtil dette net er fulstændig etableret, har Grundig forpligtet sig 
til at opfylde alle garantier på tværs af landegrænserne. 
2.I.B.§9.s.45 
169 
<T6> - Papeteries de Golbey 
244. Kommissionen har undersøgt en række aftaler anmeldt af Norske 
Skogindustrier AS, E. Holtzmann & Co. AG, SA Papeteries Matussière et Forest 
og Papeteries de Golbey SA vedrørende oprettelse af et joint venture-selskab 
(Golbey) med henblik på dels bygning og drift af en ny papirmølle i Golbey 
(Frankrig), dels afsætning af joint venture-selskabets papirproduktion 
(avispapir) og indkøb af råmaterialer (dvs. papiraffald og træ) til joint 
venture-selskabet. 
I henhold til de oprindeligt anmeldte aftaler skulle joint venture-selskabet 
fungere som en fuldgyldig virksomhed med adgang til moderselskabernes 
eksisterende ressourcer til markedsføring og afsætning af sin produktion, og 
desuden indebar aftalerne en langvarig geografisk opdeling af markedet for 
Golbeys produkter mellem Norske og Holtzmann (i form af eneretsbestemmelser). 
Kommissionen fandt, at aftalerne ville gøre det muligt for de berørte parter 
at koordinere deres konkurrencemæssige adfærd, og at de kunne føre til en 
opdeling af markeder, som kunne formodes at ville begrænse konkurrencen og 
påvirke handelen mellem medlemsstaterne. Kommissionen gjorde parterne bekendt 
med sine betænkeligheder og anmodede dem om at ændre ordningerne for 
markedsføring og afsætning af Golbeys produktion. På baggrund af 
Kommissionens modstand mod projektet gik parterne til sidst med til at ændre 
projektets afsætningsdel, og Papeteries de Golbey vil i fremtiden kun fungere 
som et produktions-joint venture. 
Joint venture-selskabet vil, om noget, formentlig skærpe konkurrencen over 
for de eksisterende europæiske grupperinger. Ekstrakapaciteten vil forøge 
udbuddet i forhold til efterspørgslen og ligeledes bidrage til at holde 
priserne nede. 
Produktionsmæssigt vil transaktionen være til fordel for såvel parterne som 
forbrugerne. Via udvekslingen af teknisk knowhow mellem parterne er det 
muligt for den nye papirmølle i Golbey at anvende en meget sofistikeret 
teknik for afsværtning af papiraffald, og fremstillingsprocessen er 
mi1j øvenlig. 
2.I.B.§9.s.46 
170 
Med henvisning til de anmeldte ændringer af de oprindelige aftaler, som 
mindskede risikoen for markedsdeling og minimerede aftalernes 
konkurrencebegrænsende virkninger, kunne Kommissionen ved administrativ 
skrivelse meddele parterne, at transaktionen kunne fritages i 
overensstemmelse med artikel 85, stk. 3. 
2.I.C.§1.a.s.l 
171 
<T9> C. Fusionskontrol 
245. Formålet med den analyse, der foretages i dette kapitel, er i første 
række at give et overblik over, hvilke transaktioner Kommissionen har 
behandlet som fusioner efter fusionsforordningen, forordning 
(EØF) nr. 4064/89. Dernæst gives en gennemgang af, hvordan den har anvendt 
kriterierne for vurderingen af disse fusioner ud fra 
fusionsforordningen^ . 
<T3> § 1. AnvendeIsesområde 
246. Den første betingelse for, at en virksomhedsovertagelse kan falde ind 
under fusionsforordningen, vedrører parternes omsætning, specielt deres 
omsætning inden for EF*2). For det andet skal den pågældende transaktion 
være en fusion, i forordningens forstand. 
<T5> a. EF-dimension (artikel 1) 
247. Omsætningstærsklerne i fusionsforordningens artikel 1 skal primært 
fungere som et filter, således at man kan indkredse de fusioner, der har 
betydning for EF som sådant. I Fletcher Challenge/Methanex, hvor et new 
zealandsk selskab og et EF-selskab i fællesskab overtog en canadisk 
virksomhed, var parternes omsætning inden for EF stor nok til, at der ifølge 
omsætningskriterierne i artikel 1 var tale om en fusion med EF-dimension. 
Denne sag var et tydeligt eksempel på, at sådanne joint ventures kan have 
betydelige indvirkninger inden for EF og derfor også må behandles af 
Kommissionen. 
248. Reglerne i artikel 1 har også til formål at gøre det muligt at drage en 
klar skillelinje mellem de sager, som Kommissionen bør tage sig af, og de 
sager, der i stedet bør behandles af medlemsstaterne, efter det såkaldte 
"one-stop shop"-princip. Dette princip, som indebærer, at fusioner behandles 
under ét og kun af én myndighed, er videreudviklet i forordningens 
artikel 22, stk. 3, hvor det bestemmes, at en medlemsstat kan anmode 
Kommissionen om at undersøge, hvilke virkninger en fusion uden EF-
(1) En fuldstændig liste over de beslutninger, der er vedtaget efter 
fusionsforordningen, findes i bilaget. 
(2) Ifølge det nugældende kriterium skal alle de implicerede virksomheder 
tilsammen have en omsætning på verdensplan på over 5 mia. ECU, og mindst 
to af dem skal have en omsætning inden for EF på over 250 mio. ECU. 
2.I.C.§1.a.s.2 
172 
dimension, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater, vil få på dens 
område. Kommissionen kan således få henvist sager fra de kompetente 
myndigheder i medlemsstaterne, hvor den ud fra fusionsforordningen skal 
vurdere, hvilke virkninger en ikke-anmeldelsespligtig fusion vil få i den 
pågældende medlemsstat. 
249. Den første sag, Kommissionen siden fusionsforordningens ikrafttrædelse 
har fået henvist efter artikel 22, stk. 3, var British Airways/Dan Air. 
Eftersom British Airways kun overtog de af Dan Airs aktiviteter, der ikke 
drejede sig om chartertrafik, nåede omsætningen ikke op på det fastsatte 
tærskelbeløb, og det var derfor de nationale myndigheder, der skulle behandle 
sagen. Men efter anmodning fra den belgiske regering tog Kommissionen 
fusionens virkninger i Belgien op til vurdering. 
2.I.C.§l.b.s.3 
173 
<T5> b. Beregning af omsætningstærsklerne (artikel 5) 
250. Artikel 5, stk. 4, indeholder regler om, hvordan det ved beregning af 
omsætningen skal afgøres, hvilken koncern en virksomhed tilhører. Hvad 
statsejede virksomheder angår, bør bestemmelserne i artikel 5 ses i 
sammenhæng med forordningens 12. betragtning. Heri hedder det, at der for at 
undgå forskelsbehandling mellem den offentlige og den private sektor bør 
tages hensyn til "de virksomheder, der tilsammen udgør en økonomisk enhed med 
autonom beslutningsbeføjelse..." ved beregning af statsejede virksomheders 
omsætning. I Alcan/Inespal/Palco vår Inespal et helejet datterselskab af det 
spanske statslige holdingselskab, INI, og Inespal påtænkte at afhænde sin 
andel på 50% af aktierne i Palco til Alcan. I overensstemmelse med 
12. betragtning blev der ved beregning af Inespals omsætning alene taget 
hensyn til INI's omsætning^3' og ikke til omsætningen i samtlige statsejede 
virksomheder. Samme princip blev fulgt i Kali+Salz/MdK/Treuhand, hvor 
Kali+Salz, som er et datterselskab af BASF, og Treuhandanstalt i fællesskab 
overtog kaliproducenten MdK. Treuhand er en offentligretlig institution, som 
har til opgave at omstrukturere det tidligere DDR's statsejede virksomheder. 
Kommissionen fandt i den konkrete sag, at Treuhand selv var en virksomhed, 
der var direkte involveret i fusionen, men udelukkede samtidig ikke 
muligheden for at betragte de forskellige organisatoriske enheder i Treuhand 
(indtil direktoratsplanet) som økonomiske enheder med autonome 
beslutningsbeføjeiser som omhandlet i 12. betragtning. Selv ud fra denne 
antagelse lå den omsætning, der kunne henregnes til direktoratet for 
minedrift, over det fastsatte tærskelbeløb. 
251. Ved afgørelsen af, om forordningens omsætningskriterium er opfyldt, må 
der desuden foretages en geografisk opdeling af omsætningen, både mellem EF 
og resten af verden og mellem de enkelte EF-lande. I den sag, der drejede sig 
om Alcatel Cable SA's overtagelse af STC Limited's undersøiske 
telekommunikationssystemer (undervandskabler), var det imidlertid ikke 
indlysende, hvordan det skulle gøres. 
252. Kommissionen afviste den fremgangsmåde, parterne foreslog benyttet, og 
som gik ud på at beregne omsætningen i EF på basis af alle de kontrakter, 
(3) Det samme kriterium baseret på økonomisk autonomi følges også af 
Kommissionen ved fusioner mellem offentlige enheder. 
2.I.C.§l.b.s.4 
174 
hvor det udlagte kabel kan tilsluttes mindst ét EF-land, og hvor mindst ét 
teleselskab i EF derfor vil få indtægter af trafikken via systemet. Denne 
fremgangsmåde blev ikke fulgt af Kommissionen, eftersom parternes aktiviteter 
bestod i at udlægge undervandskabler og ikke i at præstere de tjenester, som 
teleselskaberne derefter præsterede ved brug af kablerne. 
253. Kablerne nedlægges primært i internationalt farvand og sælges til 
internationale indkøbskonsortier, fortrinsvis bestående af teleselskaber. De 
enkelte teleselskaber får tildelt kredsløb i disse kabler i forhold til deres 
deltagelse i indkøbskonsortiet. Kommissionens konklusion var, at det ved den 
geografiske opdeling af omsætningen var vigtigt at fastslå, hvor konkurrencen 
om kontrakterne udspillede sig, og det blev besluttet, at det i den konkrete 
sag ville være mest rimeligt at lægge det sted, hvor kabelaftagerne var 
etableret, til grund herfor. Eftersom der var mere end én køber til hvert 
kabel, blev omsætningen pr. kontrakt desuden fordelt mellem teleselskaberne i 
forhold til deres deltagelse i konsortiet. 
2.I.C.§1.c.s.5 
175 
<T5> c. Definition af en fusion (artikel 3) 
254. For at der kan foreligge en fusion i forordningens forstand, må der være 
tale om, at en eller flere virksomheder alene eller sammen overtager 
kontrollen med en anden virksomhed. Om en virksomhed overtages af en enkelt 
anden virksomhed eller af to eller flere i forening, har også betydning for, 
hvordan omsætningen skal beregnes. Går to eller flere virksomheder sammen om 
at overtage en anden virksomhed (fælles kontrol), skal der tages hensyn til 
alle de implicerede virksomheders omsætning, medens der ved kontrol udøvet af 
en enkelt virksomhed (enekontrol) kun skal tages hensyn til denne virksomheds 
omsætning. 
<T6> Enekontrol 
255. Enekontrol opnås ofte ved, at en virksomhed overtager mere end 50% af 
kapitalen i en anden virksomhed. I mangel af andre faktiske eller retlige 
omstændigheder er det med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt der dermed 
foreligger kontrol med den anden virksomhed, uden større betydning, om der er 
tale om overtagelse af 50% af aktierne plus 1 aktie, som det var tilfældet i 
Crédit Lyonnais/BFG Bank, eller om overtagelse af 100% som i Sara Lee/BP Food 
Division. Enekontrol kan også opnås ved overtagelse af aktiver, navnlig - som 
i Zûrich/MMI - når det drejer sig om en del af en virksomhed, der ikke udgør 
en særskilt juridisk enhed. 
256. I overensstemmelse med sin faste praksis på området^4) fandt 
Kommissionen i VW AG/VAG UK og i West LB/Thomas Cook, at når en af parterne 
overtager enekontrollen med en virksomhed, som parterne tidligere havde 
kontrolleret i fællesskab, var der tale om en fusion efter 
fusionsforordningen. 
257. I Société Générale de Belgique/Générale de Banque fandt Kommissionen, at 
Société Générale de Belgique ved at forhøje sin andel i Générale de Banque 
fra 20,94% til 25,96% opnåede enekontrol med sidstnævnte. Kommissionens 
konklusion byggede på, at selv om alle aktionærer med over 0,06% af kapitalen 
mødte op på de kommende generalforsamlinger i Générale de Banque, ville 
Société Générale de Belgique med al sandsynlighed i kraft af sin kapitalandel 
besidde flertallet af både de fremmødte og de repræsenterede aktionærers 
(4) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 149, Toogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 228. 
2.I.C.§1.c.s.6 
176 
stemmer, og at denne faktiske majoritet i betragtning af aktiernes spredning 
nok ville vare ved. Kommissionen undersøgte desuden, om den belgiske 
lovgivnings bestemmelser om bevarelse af bankernes autonomi, som er indeholdt 
i en protokol, ville virke i retning af at reducere den faktiske kontrol med 
en virksomhed, som den, der kan mønstre et flertal på generalforsamlingerne, 
normalt har. Den konkluderede, at det i relation til den konkurrenceretlige 
vurdering ikke ville blive tilfældet i betragtning af de beføjelser, der var 
tillagt selskabets bestyrelse. Flertallet af bestyrelsesmedlemmerne kunne 
nemlig repræsentere aktionærer, der har undertegnet den særlige akt i 
forbindelse med den belgiske "Protocole sur la fonction bancaire", hvilket 
bl.a. Société Générale de Belgique har. 
<T6> ' Fælles kontrol 
258. Fælles kontrol kan opstå, når hver af parterne har samme andel af den 
fællesejede virksomhed. Der skal ikke nødvendigvis findes særlige 
vedtægtsregler eller en særlig aktionæraftale. Men hvis der findes sådanne 
bestemmelser, skal de - som det var tilfældet i Matra/CAP Gemini Sogeti, 
Alcan/Inespal/Palco og Rhône-Poulene/SNIA (II) - bekræfte, at ingen af 
parterne kan handle uafhængigt af den anden eller de andre parter i den 
fællesejede virksomhed, f.eks. fordi de alle råder over samme antal sæder i 
selskabets bestyrelse eller direktion, og ingen af dem har en udslaggivende 
stemme i disse organer. 
259. Det afgørende spørgsmål ved vurderingen af, om der foreligger fælles 
kontrol, er, om de forskellige partnere er nødt til at være enige om de 
strategiske beslutninger, der træffes angående den fællesejede virksomhed. De 
behøver altså ikke at besidde samme andel af kapitalen eller samme beføjelser 
- i Ericsson/Hewlett Packard besad Ericsson 60% af kapitalen og havde ret til 
at udpege 4 direktører, medens Hewlett Packard havde 40% af kapitalen og ret 
til at udpege 3 direktører, men alle væsentlige beslutninger kunne kun 
træffes med enstemmighed. Og i Aegon/Scottish Equitable havde Aegon i en 
første fase 100% af kapitalen og 40% af stemmerettighederne, medens den anden 
part, Trustco, besad 60% af stemmerettighederne - men alle strategiske og 
forretningsmæssige beslutninger samt beslutninger om udnævnelse af direktører 
blev truffet i fællesskab^5^. 
(5) Se også JCSAT/Sajac og Costa Crociere/Chargeurs/Accor, 
2.I.C.§1.c.s.7 
177 
260. Hver af parterne skal dog have mere udstrakte rettigheder end dem, der 
normalt er tillagt en virksomheds minoritetsaktionærer. I Sita-RP/Scori fandt 
Kommissionen, at de rettigheder, der blev tillagt nogle af parterne, ikke var 
tilstrækkelige til, at de fik del i kontrollen med virksomheden,, fordi de 
ikke have vetoret i beslutninger om virksomhedens afsætningspolitik, 
strategi, budget og fremtidsplaner. Og i Dasa/Fokker skønnede Kommissionen, 
at den nederlandske stats andel i virksomheden ikke gav den del i kontrollen, 
eftersom den ikke alene kunne blokere for en beslutning og selv havde 
begrænset sin indsigelsesret, selv om Dasa kun i få tilfælde ville være i 
stand til at handle uafhængigt - dvs. uden støtte fra et uafhængigt medlem 
eller den nederlandske stat. 
261. Fælles kontrol indebærer ikke nødvendigvis, at de kontrollerende parter 
tilsammen skal besidde hele kapitalen i den fællesejede virksomhed - der kan 
f.eks. være indgået en a'ktionæraftale, således som det var tilfældet i Costa 
Crociere/Chargeurs/Accor og BHF/CCF/Charterhouse. 
262. Som anført i Kommissionens meddelelse om joint ventures oprettet med 
henblik på fusion og samarbejde i relation til Rådets forordning (EØF) nr. 
4064/89 (6), er det Kommissionens faste praksis at betragte det som værende 
én samlet fusion, når der mellem de samme parter på én gang stiftes flere 
joint ventures^7^ . Det princip blev også fulgt i Harrisons & Crosfield/Akzo. 
263. I Fortis/CGER-ASKL drog Kommissionen efter en analyse af samtlige 
faktiske og retlige omstændigheder den konklusion, at der for 
forsikringsaktiviteternes vedkommende blev tale om enekontrol, mens der for 
bankaktiviteternes vedkommende var tale om fælles kontrol. Sagen drejede sig 
om, at Fortis, som kontrolleres af den belgiske AG-koncern og den 
nederlandske Amev-koncern, overtog 49,9% af ASLK-CGER Banque og ASLK-CGER 
Assurance fra det belgiske statslige bankholdingselskab, ASLK 
Holding NV/CGER Holding SA. Dette statslige holdingselskab beholdt 49,9% af 
aktierne, medens resten blev ejet af CGER-ASKL selv, enten som egne aktier 
eller via ASLK/CGER Assurance's krydsejerskab i ASLK/CGER Banque. 
(6) EFT C 203 af 14.8.1990 og Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, 
nr. 25. 
(7) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 229. 
2.I.C.§1.c.s.8 
178 
264. Som udgangspunkt blev der lagt vægt på, at de to parter havde lige store 
kapitalandele og var ligeligt repræsenteret i de nye enheders organer, samt 
på den partnerskabsånd, der prægede foretagendet, bl.a. med oprettelse af et 
"samordningsudvalg". Inden for forsikringssektoren (som traditionelt har 
været Fortis' domæne) blev det imidlertid på baggrund af, at beslutninger i 
bestyrelsen skulle træffes med simpelt flertal, medens Fortis havde "casting 
vote" i tilfælde af vedvarende uenighed i samordningsudvalget, antaget, at 
Fortis ville komme til at udøve enekontrol ("få det sidste ord"). Inden for 
banksektoren (som traditionelt har været ASLK/CGER's domæne) måtte der ud 
over den omstændighed, at Fortis ville få 9 stemmer (heraf 1 dobbeltstemme) 
og holdingselskabet 8, også tages hensyn til, at Fortis ville være nødt til i 
alle beslutninger af strategisk betydning at få tilslutning fra de seks 
medlemmer i direktionen (hvis sammensætning skal godkendes af det belgiske 
banktilsyn) for at kunne mønstre det krævede kvalificerede flertal på 15 ud 
af 23 stemmer. Da man ikke kunne udelukke muligheden for, at blot et enkelt 
direktionsmedlem ville stemme sammen med holdningselskabet for at blokere for 
forslag fra Fortis, og at Fortis derfor måtte tage højde for denne 
eventualitet ved udarbejdelsen af sine forslag, blev det konkluderet, at der 
var tale om fælles kontrol udøvet af Fortis og holdingselskabet i forening. 
265. I Philips/Grundig fandt Kommissionen, at Grundig forud for fusionen blev 
kontrolleret af Philips og tre banker i forening. Den konklusion, at de tre 
banker deltog i kontrollen med Grundig, selv om der ikke forelå nogen 
indbyrdes aktionæraftale, blev primært draget på baggrund af, at de tre 
banker skulle godkende udnævnelsen af den ene af de to administrerende 
direktører i Grundigs administrationsselskab - den anden blev udpeget af 
Philips - at de på grund af deres manglende branchekendskab normalt fulgte 
dennes indstillinger, og at de, eftersom de alle var banker, normalt ville 
anlægge samme adfærd. 
<T6> Fusioner mellem offentlige virksomheder 
henhørende under samme offentligretlige enhed 
266. På linje med sin almindelige praksis bl.a. i stålsektoren og i 
overensstemmelse med fusionsforordningens 12. betragtning har Kommissionen 
slået fast, at fusioner mellem offentlige virksomheder henhørende under samme 
offentligretlige enhed (staten eller regionale eller lokale 
2.I.C.§1.c.s.9 
179 
forvaltningsenheder) bør vurderes ud fra forordningen, for så vidt som de 
pågældende virksomheder hver især udgør en økonomisk enhed med autonome 
beslutningsbeføjeiser. Dette princip blev fulgt i CEA-Industrie/France 
Télécom/Finmeccanica/SGS-Thomson. I Fortis/ASLK-CGER, hvor der ikke antoges 
at være nogen risiko for samordning af konkurrencemæssig adfærd, fandt 
Kommissionen, at "Office Central de Crédit Hypothécaire" ganske vist var ejet 
af staten, men indtil afhændelsen blev drevet af "Crédit Communal", som er en 
bank, der hører under kommunerne og provinserne. 
<T6> Joint ventures oprettet i fusionsøjemed 
267. Artikel 3, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 4064/89 fastsætter to 
betingelser, der skal være opfyldt, for at et joint venture (JV) kan 
betragtes som en fusion. Den første betingelse - som i Kommissionens 
meddelelse herom blev betegnet som en positiv betingelse - er, at JV-
selskabet på et varigt grundlag skal varetage en selvstændig 
erhvervsvirksomheds samtlige funktioner. Den anden betingelse - betegnet som 
en, negativ betingelse i Kommissionens meddelelse - er, at JV-selskabet ikke 
må bevirke en samordning af konkurrenceadfærd, hverken mellem de stiftende 
virksomheder eller mellem disse og JV-selskabet. Er kun den ene af de to 
betingelser opfyldt, kan parternes aftale behandles efter EF-
traktatens artikel 85, hvilket normalt vil kunne ske efter den fremskyndede 
procedure, der er indført for denne type transaktioner'8'. 
<T8> Første betingelse: Selvstændig økonomisk enhed 
oprettet på et varigt grundlag 
268. I Philips/Thomson/Sagem havde parterne oprettet et joint venture til 
fremstilling af displayskærme med flydende krystaller, især til dækning af 
deres egne forsyningsbehov. Kommissionen tog ikke udtrykkeligt stilling til, 
om der var tale om en selvstændig økonomisk enhed, men det fremgår af dens 
beslutning i sagen, at selv om parterne kun skulle aftage ca. 30% af JV-
selskabets produktion, kunne det ikke udelukkes, at denne andel ville blive 
øget i fremtiden, således at der ikke længere ville være tale om en 
selvstændig virksomhed. Samme betragtninger, der stemmer overens med, hvad 
der blev anført under nr. 16 i Kommissionens ovennævnte meddelelse, og med 
dens hidtidige praksis på området (bl.a. i Flachglas/Vegla), blev lagt til 
grund i British Telecom/MCI. 
(8) Nr. 193 og 194 i denne beretning, 
2.I.C.§1.c.s.10 
180 
269. I Pasteur-Mérieux/Merck var der tale om, at de to moderselskaber, som er 
henholdsvis verdens tredjestørste og næststørste producent af vacciner til 
mennesker, sammenlagde deres aktiviteter på dette område i Vesteuropa i et 
joint venture. Pasteur-Mérieux (PM) overførte hele sit distributionsnet i 
Vesteuropa til JV-selskabet, således at det blev i stand til at distribuere 
alle de produkter, parterne hidtil havde distribueret hver for sig. Da JV-
selskabets virkefelt var geografisk begrænset til kun at omfatte Vesteuropa, 
fik det derimod hverken overført parternes forsknings- og 
udviklingsaktiviteter, deres produktionsaktiviteter eller alle deres 
intellektuelle ejendomsrettigheder'. På baggrund heraf drog Kommissionen 
derfor den konklusion, at der ikke var tale om et selvstændigt joint venture, 
og at det derfor måtte vurderes ud fra EF-traktatens artikel 85. 
Alle F&U-aktiviteter skulle fortsat gennemføres i moderselskaberne, og JV-
selskabet kunne kun få adgang til resultaterne heraf via en udviklingskomité. 
Det kunne derfor kun afgive "henstillinger" om, hvilket forskningsarbejde der 
burde gennemføres for at forbedre de allerede markedsførte produkter. Hvad 
nye produkter angår, havde JV-selskabet kun autonome beslutningsbeføjeiser i 
det øjeblik, hvor det drejede sig om at træffe kommercielle beslutninger 
inden for selskabets afsætningsområde, men det havde ingen indflydelse på de 
forudgående forskningsstadier. Kommissionen anerkendte, at det som følge af 
de særlige forhold i denne sektor kunne være vanskeligt at overføre F&U-
aktiviteterne til JV-selskabet, men fastslog, at JV-selskabet af de 
ovennævnte grunde ikke havde afgørende indflydelse på hvert enkelt stadium i 
F&U-processen. I betragtning af den store betydning, F&U har for vacciner, 
konkluderede Kommissionen, at JV-selskabet uden en sådan afgørende 
indflydelse herpå ikke ville være i stand til at optræde som en selvstændig 
aktør på markedet. 
Samme konklusion blev draget på grund af den manglende overførsel af 
produktionsaktiviteter til JV-selskabet, idet JV-selskabets muligheder for at 
få leverancer fra uafhængige producenter forekom yderst begrænsede, både på 
det retlige og det økonomiske plan. Endelig overførte hverken PM eller Merck 
2.I.C.§1.c.s.11 
181 
patenter på eksisterende produkter til deres joint venture, og patenter på 
fremtidige produkter ville kun blive overført i det omfang, hvor 
moderselskaberne fortsat kunne fremstille og sælge produkterne uden for JV-
selskabets afsætningsområde. Kommissionen konkluderede, at dette ville sætte 
moderselskaberne i stand til hurtigt at komme ind på markedet igen, hvis JV-
selskabet blev opløst. 
<T8> Anden betingelse: Ingen samordning 
af konkurrencemæssig adfærd 
270. Allerede i 1991 (i Thomson/Pilkington) og igen i 1992 (i Del Monte/Royal 
Food/Anglo American) fastslog Kommissionen, at når moderselskaberne kun i et 
meget begrænset omfang forbliver aktive på samme marked som JV-selskabet, 
vil det normalt ikke i sig selv kunne resultere i en samordning af deres 
konkurrenceadfærd og vil derfor heller ikke være til hinder for, at 
fusionsforodningen finder anvendelse. Denne holdning er kommet til udtryk 
flere gange også i 1993. I Aegon/Scottish Equitable og Toyota Motor 
Corp./Walter Frey/Toyota France, Allied Signal/Knorr-Bremse og Fortis/ASLK-
CGER fortsatte et af de stiftende selskaber i begrænset omfang med at operere 
på JV-selskabets område, uden at det var til hinder for, at der ansås at være 
tale om en fusion. 
En samordning af konkurrenceadfærden kan også opstå, hvis moderselskaberne 
opererer på tilgrænsende produktmarkeder, der er beslægtede med JV-selskabets 
produktmarked. Kommissionen foretager sin vurdering fra sag til sag, på basis 
af de konkrete omstændigheder. I Phi1ips/Thomson/Sagern fandt den således, at 
der mellem markederne for forskellige typer displayskærme (plasma, flydende 
krystaller, katoderør osv.) var en så stor indbyrdes afhængighed, at det var 
yderst sandsynligt, at der ville blive tale om en samordning af 
konkurrenceadfærd, både mellem de stiftende selskaber og mellem disse og JV-
selskabet. Derimod fandt Kommissionen i Harrisons & Crossfield/Akzo, at selv 
om JV-selskabet og de stiftende selskaber til en vis grad fremstillede de 
samme produkter, synes der ikke at være nogen risiko for samordning, eftersom 
JV-selskabets og moderselskabernes respektive produkter blev fremstillet til 
vidt forskellige anvendelsesformål. 
2.I.C.§1.c.s.12 
182 
271. I Sita/RPC/Scori overtog de stiftende selskaber i fællesskab en 
bestående virksomhed (Scori), som beskæftigede sig med behandling af særligt 
industriaffald, samtidig med at moderselskaberne allerede var aktive på det 
samme produktmarked og det samme geografiske marked via et andet joint 
venture (Teris). Kommissionen bemærkede her, at når det kunne fastslås, at 
Scori og Teris permanent ville få deres egen særskilte direktion, uafhængigt 
af koncernens juridiske struktur, var der ikke mulighed for nogen samordning 
mellem de to JV-selskaber. I samme sag anførte Kommissionen, at den 
omstændighed, at Scori i forbindelse med visse aktiviteter handlede på vegne 
af et af moderselskaberne inden for-rammerne af en fuldmagt, ikke ville kunne 
føre til en samordning af konkurrenceadfærd, når Scori reelt ikke havde nogen 
autonome beføjelser i den henseende. 
2.I.C.§2.a.s.13 
183 
<T3> § 2. Vurdering af fusioner 
272. Vurderingen af fusionerne omfatter normalt tre analysefaser: afgrænsning 
af det relevante produktmarked, afgrænsning af det relevante geografiske 
marked og vurdering af, hvorvidt fusionen er forenelig med fællesmarkedet. 
Definitionen af det relevante produkt- og geografiske marked er afgørende 
for, inden for hvilket område den nye enheds markedsstyrke skal vurderes. 
Kommissionen kan i beslutninger truffet efter artikel 6 undlade at foretage 
en præcis afgrænsning af produktmarked og geografisk marked, hvis det kan 
fastslås, at fusionen selv ikke med den snævrest mulige markedsafgrænsning 
vil skabe eller forstærke en dominerende stilling. 
<T5> a. Afgrænsning af det relevante produktmarked 
273. De beslutninger, der er truffet, viser, at Kommissionen lægger stor vægt 
på mulighederne for substitution på efterspørgselssiden og definerer et 
produktmarked som "alle de produkter, der i forbrugernes øjne anses at kunne 
erstatte eller substituere hinanden som følge af deres egenskaber, pris og 
anvendelsesformål". Analysen heraf indebærer en faktuel økonomisk vurdering. 
Undertiden finder Kommissionen det rigtigt at udskille særskilte 
produktmarkeder inden for samme produktgruppe, som svarer til forskellige 
kundekategorier med forskellige behov. I andre tilfælde undersøger 
Kommissionen, hvorvidt der ved afgrænsning af produktmarkedet også bør tages 
hensyn til substituerbarhed på udbudssiden (dvs. andre producenters 
muligheder for at gå over til at producere samme produkter som 
fusionsparterne). Endelig kan Kommissionen også lægge vægt på prisforhold 
(prisniveau, priselasticitet og priskorrelationer) til underbygning af de 
konklusioner, den har draget på basis af de andre kriterier. 
274. Substitution på efterspørgselssiden har været brugt som kriterium for 
afgrænsning af produktmarkeder i adskillige beslutninger. I 
Procordia/Erbamont blev forskellige lægemidler betragtet som tilhørende 
forskellige produktmarkeder, ikke blot på grund af deres iboende egenskaber, 
men også fordi de benyttes til behandling af forskellige sygdomme^. 
(9) Se også Costa Crociere/Chargeurs/Accor, Thomson/Short, Rhône-
Poulenc/SNIA II, Fletcher Challenge/Methanex, KNP/BT/VRG og Zûrich/MMI. 
2.I.C.§2.a.S.14 
184 
275. I nogle beslutninger nævnes eksistensen af forskellige kundekategorier 
eller markedssegmenter. I Costa Crociere/Chargeurs/Accor anså Kommissionen 
markedet for krydstogter som et særskilt markedssegment inden for markedet 
for pakkerejser. Kommissionen fandt, at en stor del af kunderne (ca. 
halvdelen) på forhånd havde besluttet sig for et krydstogt og ikke lod sig 
påvirke af større prisforhøjelser (selv om Kommissionen dog ikke gik så vidt 
som til at undersøge muligheden for, at krydstogtarrangørerne øvede 
prisdiskrimination over for disse kunder). I Nestlé/Italgel blev markedet for 
is antaget at kunne opdeles i tre særskilte markeder, nemlig "impuls-købere", 
"tage-med-hjem"-kunder og "restaurant"-kunder. I Ericsson/Hewlett Packard 
fandt Kommissionen, at udviklingen inden for styringssystemer for telenet - i 
takt med den øgede liberalisering - gik i retning af at skulle dække behov 
for en langt større kundegruppe uden for de traditionelle kunder i den 
offentlige sektor. 
276. Substitution på udbudssiden indgår normalt i Kommissionens overvejelser 
som led i dens vurdering af, om der vil opstå markedsdominans (dvs. i 
relation til de potentielle muligheder for konkurrence). Substitution på 
udbudssiden omtales undertiden under definitionen af produktmarkedet, men 
normalt vil en sådan substitution ikke kunne medvirke til at udvide 
definitionen af produktmarkedet. I KNP/BT/VRG fandt Kommissionen f.eks., at 
pap og karton til den grafiske industri udgjorde et særskilt marked som følge 
af anvendelsesformål og højere pris, selv om producenterne ved brug af multi­
purpose udstyr var i stand til at fremstille såvel pap og karton til den 
grafiske industri som emballagepap og -karton. 
277. I nogle beslutninger spiller også prisfaktorer en rolle. En undersøgelse 
af priselasticiteten blev foretaget i Costa Crociere/Chargeurs/Accor, hvor en 
omfattende rundspørge blandt kunder, rejsearrangører og rejsebureauer viste, 
at hvis prisen på krydstogter blev forhøjet med 10%, ville det reducere 
efterspørgslen for halvdelen af kundernes vedkommende, men ikke påvirke den 
anden halvdel. I Thomson/Shorts blev missiler med henholdsvis kort, 
mellemlang og lang rækkevidde antaget at udgøre tre forskellige 
produktmarkeder, bl.a. fordi priserne på raketter med længere rækkevidde var 
langt højere end for raketter med kort rækkevidde. 
2.I.C.§2.b.s.15 
185 
<T5> b. Afgrænsning af det relevante geografiske marked 
278. Inden for de relevante produktmarkeder har Kommissionen afgrænset 
lokale, nationale, regionale, EF- og verdensmarkeder. Afgrænsningen af det 
relevante geografiske marked, inden for hvilket udbyderne konkurrerer med 
hinanden, foretages ud fra en faktuel økonomisk vurdering (se artikel 2, 
stk. 1, litra a)). 
279. I fusionsforordningen defineres et relevant geografisk marked som "det 
område, på hvilket virksomhederne deltager i udbud og efterspørgsel af varer 
og tjenester, hvor konkurrencevilkårene er tilstrækkeligt ensartede, og som 
kan skelnes fra de tilstødende områder, fordi konkurrencevilkårene er 
mærkbart forskellige fra dem, der gælder på disse områder"(10) . 
I Kommissionens beslutninger lægges der megen vægt på vilkårene på udbuds- og 
efterspørgselssiden. Ud over disse faktorer, der indgår som generelle 
indikatorer i analysen af konkurrencevilkårene på det geografiske marked, 
tages der også hensyn til andre faktorer, der kan få afgørende indflydelse 
på, hvordan markedet afgrænses. De generelle faktorer omfatter også den 
geografiske fordeling af markedsandele og relative priser samt større 
udbyderes beliggenhed. På efterspørgselssiden, hvor gennemførelsen af det 
indre marked ikke kan ventes at få nogen direkte indvirkning, ser 
Kommissionen på de faktorer, der påvirker forbrugernes præferencer, såsom 
sprog- og kulturforskelle, loyalitet over for bestemte mærker og 
forbrugsmønstret blandt de endelige forbrugere. På udbudssiden, hvor det 
indre marked vil kunne få betydelig indvirkning, ser Kommissionen på 
adgangsbarrierer (kvoter, toldtariffer, tekniske standarder, offentlige 
indkøbspræferencer), transportomkostninger, distributionssystemer og 
generelle indikatorer for handelsstrømmene. 
280. Betydningen af disse generelle indikatorer er kommet til udtryk i flere 
beslutninger, i Rhône-Poulene/SNIA II blev manglen på prisforskelle for et 
mellemprodukt (tekstilfibre af nylon) lagt til grund for at fastslå, at det 
relevante marked omfattede hele Vesteuropa. Omvendt blev prisforskellene 
mellem de enkelte lande i Nestlé/Italgel betragtet som udtryk for, at der for 
den pågældende forbrugsvare (is) primært var tale om et nationalt marked. I 
Harrisons & Grosfield/AKZO blev det geografiske marked for tre grupper 
industriprodukter anset at omfatte hele EF, bl.a. fordi de største 
(10) Se artikel 9, stk. 7 
2.I.C.§2.b.s.16 
186 
producenter var aktive i flere medlemsstater med betydelige markedsandele. I 
Thomson/Shorts, hvor der var tale om forsvarsudstyr, fandt Kommissionen, at 
hvor der fandtes en national leverandør, kunne markedet afgrænses til et 
nationalt marked, hvorimod en mangel på nationale leverandører ville indikere 
et internationalt eller verdensomspændende markedf11). 
281. For så vidt angår specifikke faktorer, blev der i flere sager taget 
hensyn til indgroede forbrugerpræferencer og reklamens betydning. I 
Nestlé/Italgel blev markedet for is betragtet som værende et primært 
nationalt marked i betragtning af forbrugernes nationalt prægede indstilling 
og vaner samt deres loyalitet over for indenlandske mærker. I Costa 
Crociere/Chargeurs/Accor blev markedet for krydstogter og pakkerejser 
afgrænset til et nationalt marked, bl.a. på grund af nationale forskelle i 
forbrugsmønstre (f.eks. er krydstogter langt mere populære i Frankrig og 
Tyskland end i Spanien), nødvendigheden af at udsende brochurer på flere 
forskellige sprog og af at målrette reklamekampagner efter et nationalt 
publikum. Også her blev der lagt vægt på de endelige aftageres 
forbrugsmønster som grundlag for afgrænsningen af det geografiske marked. 
Samme fremgangsmåde blev benyttet i KNP/BT/VRG, hvor markedet for salg og 
vedligeholdelse af trykpresser blev anset at være et nationalt marked, 
hovedsagelig fordi kunderne (trykkerier) lægger vægt på, at sælger har et 
veludviklet lokalt servicenet med henblik på vedligeholdelse og reparation. I 
Pilkington-Techint/SIV tydede den vægt, der lægges på hurtig reaktionstid og 
lokal service ved leverancer af visse typer glas til brug inden for 
byggesektoren på, at markederne var nationale eller måske regionale. Omvendt 
blev en europæisk orienteret indkøbspolitik i Continental/Kaiicko/DG-
Bank/Benecke taget som udtryk for, at markedet for bilkomponenter omfattede 
hele EF. I to sager inden for detailhandelen, Kingfisher/Darty og 
Ahold/Jeronimo Martins/Inovaçâo blev de relevante geografiske markeder 
defineret som de lokale forretningers opland. 
282. Hvad specifikke faktorer på udbudssiden angår, blev eksistensen af en 
betydelig samhandel med de pågældende industriprodukter i Harrisons & 
Grosfield/AKZO, Fletcher Challenge/Methanex og Rhône-Poulene/SNIA II opfattet 
som tegn på, at markedet mindst omfattede hele EF. I Kali+Salz/MdK/Treuhand 
blev den ubetydelige import af kali til Tyskland betragtet som udtryk for, at 
(11) Se også Fletcher Challenge/Methanex, KNP/BT/VRG og Costa 
Crociere/Chargeurs/Accor. 
2.I.C.§2.b.s.17 
187 
der forelå et særskilt tysk marked. Ringe samhandel mellem EF-landene (under 
10% af det samlede forbrug) blev opfattet som tegn på, at markederne for en 
forbrugsvare (is) var nationale markeder i Nestlé/Italgel. 
283. Hvad adgangsbarrierer (en anden væsentlig faktor på udbudssiden) angår, 
blev opkrævelsen af EF-told i Harrisons & Grosfield/AKZO og Fletcher 
Challenge/Methanex, hvor der var tale om industriprodukter, taget som udtryk 
for, at markedet omfattede EF, medens manglende adgangsbarrierer blev 
opfattet som indikator for et verdensomspændende marked for fly i 
DASA/Fokker. Blandt andre former for adgangsbarrierer kan nævnes tekniske 
standarder og statslig regulering, som dannede basis for at definere markedet 
som et nationalt marked i Gehe AG/OCP SA (lægemidler) og i Zurich/MMI og 
Fortis/CGER (forsikringer). På den anden side blev den stedfundne 
harmonisering af tekniske standarder anset at indikere et EF-marked for 
elektronikprodukter i Philips/Grundig. I American Cyanamid/She11 kom 
Kommissionen ind på vanskelighederne ved at vurdere, hvornår lovgivningen 
omkring det indre marked vil kunne antages at ville eliminere de 
adgangsbarrierer, der beror på statslig regulering; nationale forskrifter, 
som tilskyndede til at markedsføre produkter til beskyttelse af afgrøder på 
hjemmemarkedet, blev i juli 1993 erstattet af EF-direktiver om gensidig 
anerkendelse af nationale markedsføringstilladelser, men i den konkrete sag 
blev det vurderet, at det nok ikke på kort sigt ville føre til øget samhandel 
mellem EF-landene^12^ . 
284. Høje transportomkostninger blev opfattet som en faktor, der kan begrænse 
udstrækningen af det geografiske marked i Fletscher Challenge/Methanex 
(flydende petrokemiske produkter), i KNT/BT/VRG (emballagekarton) og i 
Synthomer/Yule Catto (gummiprodukter til industrien). På tilsvarende vis blev 
markederne for visse planglasprodukter anset at omfatte hele EF i Pilkington-
Techint/SIV, eftersom transportomkostningerne var relativt lave i forhold til 
værdien af de produkter, der blev transporteret. Nationale forskelle i 
distributionsmønstre inden for biludstødningskomponenter blev i Arvin/Sogefi 
og Knorr-Bremse/Allied Signal betragtet som udtryk for, at der var tale om 
nationale markeder. 
(12) Se også Hoechst/Schering, 
2.I.C.§2.c.S.18 
188 
<T5> c. Vurdering af en fusions forenelighed med fællesmarkedet 
285. Kommissionen har i 1993 godkendt 49 anmeldte fusioner efter første 
procedurefase, fordi den ikke nærede nogen alvorlig tvivl om deres 
forenelighed med fællesmarkedet (beslutninger efter artikel 6, stk. 1, 
litra b) ) . I en fase-1 sag - British Airways/Dan Air - skulle Kommissionen 
efter anmodning fra Belgien fremsat i henhold til fusionsforordningens 
artikel 22, stk. 3, for første gang nogensinde tage stilling til, hvilke 
indvirkninger en fusion uden EF-dimension kunne få for konkurrenceforholdene 
i en medlemsstat. I 4 sager indledte Kommissionen fase-2 for at kunne 
foretage en tilbundsgående undersøgelse af fusioner, der gav anledning til 
alvorlig tvivl (beslutninger efter artikel 6, stk. 1, litra c)). I en af de 
fire sager (Pilkington-Techint/SIV) godkendte Kommissionen fusionen uden at 
knytte nogen betingelser til sin beslutning, fordi den havde konkluderet, at 
fusionen ikke ville skabe eller forstærke nogen dominerende stilling 
(beslutning efter artikel 8, stk. 2, første afsnit). I to andre sager 
(Kali+Salz/MdK/Treuhand og KNP/BT/VRG) fandt Kommissionen, at fusionen ville 
føre til en dominerende stilling. Men efter, de tilsagn, parterne afgav, 
godkendte Kommissionen i sin endelige beslutning fusionen på visse nærmere 
betingelser (beslutning efter artikel 8, stk. 2, andet afsnit). I en af de to 
sager (Kali+Salz/MdK/Treuhand) fastslog Kommissionen, at en fusion i 
ekstraordinære tilfælde måtte antages ikke at være årsagen til, at der opstår 
en dominerende stilling, hvis denne dominans ville være opstået eller ville 
være blevet forstærket også uden fusionen. Den sidste af de fire fase-2 sager 
(Mannesmann/Vallourec/Ilva) var endnu ikke færdigbehandlet ved udgangen af 
1993. 
286. I Nestlé-Perrier-beslutningen fra 1992 anlagde Kommissionen den 
fortolkning af fusionsforordningens artikel 2, stk. 3, at den også omfatter 
kollektiv eller oligopolistisk dominans. I løbet af 1993 spillede muligheden 
for skabelse eller styrkelse af en kollektiv dominans ind i flere sager, 
hvoraf fire opsummeres nedenfor (Rhône-Poulenc/SNIA II, Allied Signal/Knorr 
Bremse, Kali+Salz/MdK/Treuhand og Pilkington-Techint/SIV). I disse sager 
foretog Kommissionen en analyse af markedets struktur og markedsvilkårene for 
at fastslå: i) sandsynligheden for, at medlemmerne af en oligopolgruppe vil 
anlægge en parallel konkurrencebegrænsende adfærd, hvilket må vurderes ud fra 
en række forskellige faktorer, specielt gennemsigtigheden på markedet, 
2.I.C.§2.c.s.19 
189 
respektive markedsandele og eventuelle strukturelle relationer indbyrdes, og 
ii) mulighederne for, at en sådan adfærd vil kunne modvirkes af konkurrence 
uden for oligopolgruppen. 
<T6> RHÔNE-POULENC/SNIA (fase-1 sag) 
287. I denne sag var der tale om, at Rhône-Poulenc og SNIA gik sammen om at 
oprette et joint venture, Europa, hvortil de overførte alle deres aktiviteter 
inden for nylonfibre til tekstilproduktion. De to selskaber havde i forvejen 
samlet deres aktiviteter inden for beslægtede områder (fibre til tæpper, 
tekstiler og industriformål) i et joint venture, som Kommissionen godkendte 
den 10. august 1992 (13). 
288. Selv om Europa vil få en høj markedsandel inden for nylonfibre til 
tekstilprpduktion i EF (ca. 42%), fandt Kommissionen ikke, at den fusionerede 
virksomhed ville komme til at indtage en dominerende stilling alene, dels 
fordi der på markedet fandtes flere stærke konkurrenter, specielt Du Pont, 
som er verdens førende producent på området med en markedsandel på 23% i EF, 
og dels på grund af den herskende overkapacitet og mangelen på langsigtede 
relationer mellem leverandører og kvinder. 
289. I lyset af, at fusionen ville føre til en betydelig forøgelse af 
koncentrationen på EF's marked for tekstilfibre af nylon, hvor Du Pont og 
Europa tilsammen ville få en markedsandel på 66%, undersøgte Kommissionen 
desuden, hvorvidt fusionen ville skabe eller forstærke en oligopolistisk 
dominans. Dens konklusion var, at nedennævnte strukturforhold på markedet 
gjorde det usandsynligt, at der ville blive tale om en parallel adfærd som 
følge af en oligopolistisk stilling med indbyrdes afhængighed: 
der var ikke tale om noget homogent produkt, 
konkurrenceforholdene på markedet var ikke uforanderlige, men præget af 
en innovativ og dynamisk teknologisk udvikling, der resulterede i nye 
produkter, som normalt ikke patenteres, 
priserne var generelt præget af manglende gennemsigtighed, idet 
forhandlingerne foregår individuelt mellem leverandør og kunde, 
(13) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken (1992), nr. 258. 
2.I.C.§2.c.s.20 
190 
markedet var præget af strukturelt betinget overkapacitet og hård 
konkurrence fra lande uden for EF, hvilket ville begrænse de to aktørers 
muligheder for at forhøje priserne, og 
der fandtes ingen faste relationer mellem leverandører og kunder. 
290. Der havde hidtil været tradition for hård konkurrence mellem aktørerne 
på markedet for tekstilfibre af nylon, hvilket i de senere år gav sig udslag 
i prisfald. Dette var en medvirkende årsag til, at Kommissionen drog den 
konklusion, at der ikke forud for fusionen fandtes nogen oligopolistisk 
dominans. I lyset af de ovenfor beskrevne strukturfaktorer blev det ikke 
fundet sandsynligt, at konkurrenceforholdene ville ændre sig efter fusionen. 
<T6> ALLIED SIGNAL/KNORR BREMSE (fase-1 sag) 
291. Det tyske selskab, Knorr Bremse, dg det amerikanske konglomerat Allied 
Signal gik sammen om at oprette et verdensomspændende joint venture, hvortil 
de overførte alle deres interesser inden for trykluftbremsesystemer til tunge 
og mellemtunge lastbiler, busser og anhængere. Trykluftbremsesystemer består 
af to dele, nemlig aktiveringssystemer, der udløser og regulerer 
bremsekraften, og selve bremseanordningen, der overfører bremsekraften til 
hjulet. Fusionen omfatter begge typer trykluftbremsesystemer samt dertil 
knyttede produkter. 
292. Kommissionen undersøgte fusionens virkninger på markederne for følgende 
produkter: komponenter til trykluftaktiveringssystemer, herunder ABS, til 
erhvervskøretøjer på over 6 tons; trykluftbremseanordninger til 
erhvervskøretøjer på over 6 tons; lastreguleringskomponenter; bremsecylindre; 
servoanordninger til koblinger; markedet for reservedele til 
trykluftbremsesystemer solgt af uafhængige forhandlere. 
293. Inden for komponenter til trykluftaktiveringssystemer ville fusionen på 
samtlige markeder, undtagen ABS-markedet, styrke parternes position i forhold 
til den nuværende markedsfører, Wabco, der tilhører Westinghouse-koncernen, 
og inden for trykluftkompressorer og -tørreanlæg ville joint venture­
selskabet blive størst på markedet med en markedsandel på ca. 50%. Men i 
2.1.C.§2.c.s.21 
191 
betragtning af, at selskabet måtte konkurrere med Wabco og andre større 
producenter med ekspertise og ry for at være innoverende inden for alle 
komponenter til trykluftaktiveringssystemer, at lastbilproducenterne indtog 
en magtfuld position som aftagere, og at selskabet også ville møde 
konkurrence fra aktører på beslægtede markeder med lignende teknologi og 
produktionsprocesser, drog Kommissionen den konklusion, at fusionen ikke 
ville føre til, at joint venture-selskabet alene kom til at indtage eller fik 
styrket en dominerende stilling. 
294. Men samtidig ville fusionen føre til øget koncentration på 
komponentmarkederne, idet joint venture-selskabet og Wabco, som herefter 
ville blive nogenlunde lige store, tilsammen ville komme til at besidde over 
to tredjedele af markedet. Kommissionen undersøgte derfor, om fusionen ville 
skabe eller forstærke en oligopolistisk dominans på disse markeder. Til trods 
for den høje koncentrationsgrad, drog den imidlertid den konklusion, at dette 
ikke ville blive tilfældet, fordi: 
den manglende prisgennemsigtighed, som skyldtes, at leverandørerne 
forhandlede individuelt med bilproducenterne, den store betydning af 
andre kriterier end priser og den manglende stabilitiet i 
konkurrenceforholdende som følge af den hurtige teknologiske udvikling 
ville gøre det yderst vanskeligt at optræde samordnet, og 
lastbilproducenternes markedsstyrke som aftagere og den potentielle 
konkurrence fra aktører på beslægtede markeder ville på effektiv vis 
kunne begrænse JV-selskabets og Wabcos markedsstyrke. 
295. Hvad angår markedet for uafhængige forhandleres salg af reservedele til 
trykluftbremsesystemer, hvor koncentrationen ville blive væsentligt øget, 
konkluderede Kommissionen, at fusionen ikke ville skabe eller styrke nogen 
oligopolistisk dominans, fordi komponentproducenterne ikke ville kunne 
forhøje priserne på de reservedele, der sælges til uafhængige forhandlere, 
mere end hvad der svarer til de priser, reservedele sælges til via 
lastbilproducenternes egne forhandlere. På de andre markeder, der berøres af 
fusionen, gav fusionen ikke anledning til alvorlig tvivl med hensyn til dens 
forenelighed med fællesmarkedet, fordi parterne her kun havde en ret lille 
markedsandel og måtte konkurrere med andre store producenter. 
2.I.C.§2.C.s.22 
192 
296. Selv om Kommissionen således besluttede at godkende denne fusion under 
hensyn til de særlige forhold, der gjorde sig gældende i sagen, vil den dog 
som følge af den stærke koncentration på markedet for bilkomponenter følge 
meget nøje med i udviklingen i konkurrencen. 
<T6> KALI+SALZ/MdK/TREUHAND (fase-2 sag) 
297. Denne fusion gik ud på, at det BASF-ejede selskab, Kali+Salz (K+S), og 
det hidtil statsejede selskab, MdK, i det tidligere DDR, lagde deres salt- og 
kaliaktiviteter sammen i et joint venture stiftet mellem K+S og MdK's 
eneaktionær, den offentlige institution Treuhandanstalt, som havde til opgave 
at privatisere MdK. 
298. Det centrale i denne fusion var kaliprodukter til brug inden for 
landbruget. Kommissionen undersøgte, hvilke virkninger fusionen ville få på 
to særskilte geografiske markeder for kaliprodukter til landbrugsformål, 
nemlig det tyske marked og markedet i hele EF uden for Tyskland. 
299. Med hensyn til det tyske marked for kaliprodukter til landbruget fandt 
Kommissionen, at K+S efter fusionen ville få styrket sin dominerende 
stilling. K+S ville kun få påført ringe konkurrence uden for gruppen 
bestående af K+S/MdK, og på grund af betydelige adgangsbarrierer var der ikke 
udsigt til, at nye konkurrenter ville trænge ind på markedet. 
300. Kommissionen drog ikke desto mindre den konklusion, at K+S' ville få 
styrket sin dominerende stilling på det tyske marked, også selv om fusionen 
ikke fandt sted. Fusionen kunne derfor ikke betragtes som årsagen til denne 
forringelse af markedsstrukturerne. Ifølge de betragtninger, Kommissionen 
anlagde i denne sag, vil en fusion, der normalt må antages at ville skabe 
eller forstærke en dominerende stilling, i ekstraordinære tilfælde ikke kunne 
anses at være årsagen hertil, 
hvis den overtagne virksomhed alligevel ville forsvinde fra markedet i 
en overskuelig fremtid, hvis den ikke blev overtaget af en anden 
virksomhed, 
hvis dens markedsandel alligevel ville gå til den overtagende 
virksomhed, og 
hvis muligheden for, at den overtages af en anden virksomhed med mindre 
konkurrencebegrænsende virkninger, kan udelukkes. 
2.I.C.§2.c.s.23 
193 
I den konkrete sag fandt Kommissionen tilstrækkeligt belæg for, at alle tre 
betingelser var opfyldt. Dette resultat er i øvrigt også i overensstemmelse 
med det grundlæggende mål om at styrke den økonomiske og sociale samhørighed 
i EF, jf. fusionsforordningens 13. betragtning. Kommissionen fandt derfor, at 
fusionen på dette punkt kunne erklæres forenelig med fællesmarkedet. 
301. Hvad angår markedet i den resterende del af EF uden for Tyskland, 
fastslog Kommissionen, at efter fusionen ville K+S/MdK sammen med den franske 
kaliproducent, SCPA, komme til at kontrollere ca. 60% af salget af kali. 
Kommissionen konkluderede, at den resterende del af forsyningerne var præget 
af stor spredning, og at de resterende producenter ikke så ud til at være i 
stand til at begrænse den førende gruppes markedsstyrke. 
302. Desuden var de strukturelle forhold, der gjorde sig gældende på markedet 
- et homogent produkt, gennemsigtige markedsvilkår og mangel på teknologisk 
innovation - sammen med erfaringer med tidligere karteldannelser fra K+S' og 
SCPA's side også tegn på, at fusionen ville føre til, at K+S/MdK og SCPA i 
forening ville komme til at indtage en dominerende stilling (kollektiv 
dominans) . Men det særlige træk ved denne sag og hovedårsagen til, at der 
måtte antages ikke at komme til at bestå nogen reel konkurrence mellem den 
ledende gruppes medlemmer, lå i de usædvanlig snævre forbindelser, der bestod 
mellem K+S og SCPA. Specielt havde de to virksomheder et joint venture sammen 
i Canada, Potacan, hvis produktion tegnede sig for en stor del af SCPA1 s 
samlede produktion. Dette joint venture ville få særlig stor betydning for 
SCPA i fremtiden, fordi SCPA's kalireserver snart ville være udtømt. Desuden 
forekom samarbejdet mellem K+S og SCPA i eksportkartellet Kali Export GmbH i 
Wien også at begrænse muligheden for en effektiv konkurrence indbyrdes inden 
for EF. Endelig var K+S også en mangeårig leverandør til SCPA, hvilket betød, 
at K+S ikke i nævneværdigt omfang optrådte som en uafhængig konkurrent på det 
franske marked. 
303. For at få brudt forbindelserne mellem K+S og EMC/SCPA og dermed rette op 
på de negative yirkninger, fusionen ville få i EF uden for Tyskland, afgav 
parterne følgende tilsagn: 
2.I.C.§2.C.S.24 
194 
K+S samt K+S' og Treuhands joint venture trækker sig ud af Kali Export 
GmbH, 
K+S etablerer sit eget distributionsnet for salg af sine kaliprodukter i 
EF, specielt i Frankrig, og 
for Potacans vedkommende afgav K+S tilsagn om at omorganisere Potacan på 
en sådan måde, at hver af parterne bliver i stand til at markedsføre 
Potacans kaliproduktion uafhængigt af den anden part i EF. 
304. Kommissionen fandt, at de første to tilsagn imødekom de indsigelser, den 
havde rejst angående K+S' og SCPA's samarbejde i eksportkartellet og 
leverancerne til det franske marked. I sin beslutning i sagen stillede den 
derfor en række betingelser, der skulle sikre, at disse tilsagn blev opfyldt. 
Hvad det tredje tilsagn angår, besluttede Kommissionen, at dets opfyldelse 
ikke skulle indgå som nogen formel betingelse i beslutningen, eftersom der 
kun kunne findes en hensigtsmæssig løsning angående Potacan i forståelse med 
EMC. Kommissionen har allerede joint venture-selskabet Potacan til behandling 
som en artikel 85-sag, hvori EMC - i modsætning til fusionssagen - også er 
part. Skulle K+S trods alle bestræbelser ikke være i stand til at nå til 
forståelse med EMC, må der findes en tilfredsstillende løsning inden for 
rammerne af artikel 85-proceduren. 
<T6> KNP/BT/VRG (fase-2 sag) 
305. Denne sag drejede sig om en fusion mellem de to nederlandske papir-, 
pap- og emballagekoncerner, KNP og BT, og en nederlandsk forhandler af papir 
og trykkerisystemer, VRG. Fusionen rejste problemer med hensyn til skabelse 
af en dominerende stilling inden for salg og vedligeholdelse af trykpresser i 
Belgien og Nederlandene. 
306. Kommissionen fandt, at fusionen ikke ville føre til nogen dominerende 
stilling inden for produktion af pap på basis af papiraffald og salg af papir 
til den grafiske industri. Selv om parterne ville få en markedsandel på over 
25% på visse dele af disse markeder, ville der ikke blive tale om nogen 
skabelse eller styrkelse af en dominerende stilling, bl.a. fordi der fandtes 
andre stærke konkurrenter på markedet, fordi der var overskud af kapacitet på 
markedet, og fordi de kunder, Kommissionen havde henvendt sig til, havde 
udtalt, at de ville have let adgang til alternative forsyningskilder. 
2.I.C.§2.c.S.25 
195 
307. Inden for trykpresser havde BT og VRG før fusionen hver især haft eneret 
på salg og vedligeholdelse af trykpresser fremstillet af en af de to førende 
europæiske producenter, henholdsvis Heidelberg og MAN-Roland, og havde 
konkurreret indbyrdes i Belgien og Nederlandene. Efter fusionen ville den nye 
enhed få en markedsandel på over to tredjedele i begge de to lande. 
308. Kommissionen lagde i sin vurdering af, hvorvidt fusionen ville føre til 
en dominerende stilling inden for trykpresser, vægt på følgende elementer: 
andre virksomheder, der solgte andre trykpresser, bl.a. det japanske 
selskab Komori, der var konkurrent til parterne i Belgien eller 
Nederlandene, havde kun meget ubetydelige markedsandele. De rådede ikke 
over noget omfattende servicenet, og de trykpresser, de solgte, havde 
ikke samme etablerede omdømme som Heidelbergs og MAN-Rolands presser i 
Europa, 
de få uafhængige virksomheder, der fandtes inden for vedligeholdelse og 
eftersalgsservice i Belgien og Nederlandene, ville som følge af deres 
beskedne størrelse og mangel på teknologisk knowhow ikke i nævneværdigt 
omfang kunne fungere som modvægt for den fusionerede virksomheds 
markedsstyrke, 
hvorvidt andre ville kunne trænge ind på det belgiske og det 
nederlandske marked for salg af trykpresser, ville afhænge af de 
pågældende produkters kvalitet og omdømme. Da der kun fandtes ganske få 
veletablerede mærker, var mulighederne for, at andre virksomheder kunne 
trænge ind på dette marked, yderst begrænsede, 
kunderne var små og spredte og kunne ikke forventes at være i stand til 
at modvirke parternes markedsstyrke. Desuden ville de have vanskeligt 
ved at skifte til et andet mærke, hvis de ikke var tilfredse med den 
service, parterne ydede dem. 
309. I betragtning af disse elementer drog Kommissionen den konklusion, at 
fusionen ville skabe en dominerende stilling på markederne for salg og 
vedligeholdelse af trykpresser i Belgien og Nederlandene. I betragtning af 
2.I.C.§2.C.S.26 
196 
strukturerne på disse markeder var der ingen udsigt til, at denne dominans 
kunne blive udhulet inden for en overskuelige periode. Den var derfor ikke 
blot af forbigående karakter og ville hæmme den effektive konkurrence 
betydeligt. 
310. Imidlertid afgav parterne over, for Kommissionen tilsagn om at afbryde 
deres leverandørforbindelser med enten Heidelberg eller MAN-Roland for 
Belgien og Nederlandene. Desuden afgav de tilsagn om at afhænde alle aktiver 
inden for salg og vedligeholdelse af de trykpresser, for hvilke forbindelsen 
ville blive afbrudt, samt frigøre personale og bestående servicekontrakter, 
således at en 3. part vil være i stand til at etablere sig som uafhængig 
sælger på det belgiske og det nederlandske marked. 
311. Disse tilsagn vil bevirke, at den anfægtede sammenlægning af salgs- og 
vedligeholdelsesaktiviteter, fusionen ville have resulteret i, ikke kommer 
til at finde sted. Kommissionen erklærede derfor fusionen forenelig med 
fællesmarkedet på betingelse af, at parternes tilsagn blev opfyldt. 
<T6> PILKINGTON-TECHINT/SIV (fase-2 sag) 
312. Denne sag drejede sig om Pilkingtons og Techints fælles overtagelse af 
SIV, der producerer planglas og sikkerhedsglas til biler og hidtil har været 
ejet af den italienske stat. 
313. Kommissionen undersøgte fusionens virkninger på markedet for floatglas 
på to niveauer - nemlig på niveau 1, som er produktion og salg af det 
primære, rå planglas, og på niveau 2, hvor det rå planglas videreforarbejdes, 
før det sælges til den endelige bruger (bilproducenterne eller i almindelig 
handel). 
314. Efter fusionen ville over 90% af efterspørgslen efter floatglas i EF 
blive dækket af fem producenter, nemlig St. Gobain, som er markedsførende, 
efterfulgt af Pilkington/SIV, de arnerikanskejede selskaber PPG og Guardian 
samt det japanskejede Glaverbel. I lyset af de øvrige producenters - navnlig 
St. Gobains - markedsandel og markedsstyrke konkluderede Kommissionen, at 
fusionen ikke ville føre til, at Pilkington/SIV alene ville komme til at 
indtage en dominerende stilling. Men derimod ville Pilkington/Techints 
2.I.C.§2.c.s.27 
197 
overtagelse af SIV yderligere forstærke koncentrationen på et marked, der i 
forvejen var stærkt koncentreret og præget af betydelige adgangsbarrierer. 
Kommissionen tog derfor også stilling til, om den anmeldte fusion ville skabe 
eller styrke en kollektiv dominans, dvs. en dominans udøvet af en 
oligopolgruppe bestående af fem producenter. 
315. Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt fusionen ville skabe eller 
styrke en kollektiv dominans, fandt Kommissionen, at der ikke ville blive 
nævneværdig konkurrence fra virksomheder uden for gruppen af de fem EF-
producenter, og at der på mellemlang sigt ikke var større udsigt til 
potentiel konkurrence. Den fastslog dog, at følgende faktorer begrænsede 
sandsynligheden for, at medlemmerne af oligopolgruppen ville kunne gennemføre 
en. parallel konkurrencebegrænsende adfærd: 
øget overkapacitet kombineret med lav priselasticitet, 
produktinnovâtion og -spredning, 
de 5 producenters asymmetriske markedsandele og stærke vertikale 
integration, 
utilstrækkelig gennemsigtighed i priser og salgsmængder, 
stærkt incitament til at fravige en parallel adfærd som følge af de 
økonomiske vilkår i floatglasproduktion, bl.a. de relativt lave variable 
omkostninger, som betyder høj marginal avance ved mersalg, 
bilproducenternes markedsstyrke som aftagere. 
316. Ved vurderingen af, hvorvidt fusionen ville skabe eller styrke en 
kollektiv dominans, tog Kommissionen også hensyn til de joint ventures, der 
findes mellem de fem EF-producenter af floatglas. Den vigtigste af dem blev 
anset at være Flovetro, som efter fusionen ville blive drevet af 
Pilkington/SIV og St. Gobain i fællesskab. Kommissionen drog den konklusion, 
at den fortsatte drift af Flovetro ikke i nævneværdig grad ville hæmme den 
effektive konkurrence, eftersom der var tale om et rent produktions-joint 
venture, hvis produktion kun tegner sig for en lille del af det samlede salg 
i EF. Ingen af de andre tre floatglasproducenter var med i Flovetro, og der 
bestod ikke andre relationer i produktionsleddet i denne sektor. 
317. I lyset af det ovenstående blev Pilkington/Techints overtagelse af SIV 
erklæret forenelig med fællesmarkedet. 
2.I.C.§3.a.s.28 
198 
<T3> § 3. Anvendelse af fusionsforordningens artikel 9, 21 og 22 
<T5> a. Anvendelse af artikel 9 
318. I McCormick/CPC/Rabobank/Ostmann anmodede de tyske myndigheder om at få 
sagen henvist til dem. Som hovedregel kan Kommissionen, når de materielle 
betingelser i artikel 9 er opfyldt, besluttede enten at behandle sagen selv 
eller henvise den til de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat, 
under hensyn til den offentlige interesse i at sikre, at konkurrencen på det 
fælles marked ikke fordrejes. 
Kommissionen havde haft til hensigt selv at tage sagen op i betragtning af 
den trussel, fusionen kunne udgøre for konkurrencen på det tyske marked og de 
virkninger, den kunne ventes at få på andre markeder i EF. Denne mulighed 
blev imidlertid fortabt som følge af en fejl ved beregningen af de 
procedurefrister, der er fastsat i artikel 10, stk. 1, andet punktum. Der var 
dog fortsat mulighed for at henvise sagen efter artikel 9, jf. bestemmelserne 
i artikel 10, stk. 6, sammenholdt med artikel 9, stk. 4, litra a) . 
Kommissionen drog derfor den konklusion, at sagen burde henvises til de 
kompetente myndigheder i Forbundsrepublikken Tyskland, således at der kunne 
foretages en grundig koncurrenceretlig vurdering. 
319. Der var mange faktorer, der tydede på, at der inden for urter og 
krydderier fortsat var tale om nationale markeder, navnlig i Tyskland. Den 
stabile efterspørgsel og det mættede marked i Tyskland udgjorde sammen med 
de særlige krav til distribution og markedsføring og de relativt høje 
omkostninger, der var forbundet med at trænge ind på dette marked, betydelige 
adgangsbarrierer til det tyske marked. 
320. Det er Kommissionens praksis kun at henvise en sag - der berører et helt 
nationalt marked - til de kompetente konkurrencemyndigheder under særlige 
omstændigheder, når dette marked udgør en væsentlig del af fællesmarkedet. I 
den konkrete sag var der tale om urter og krydderier, som stiller særlige 
krav til et omfattende distributions- og servicesystem, hvilket har 
resulteret i, at der i Tyskland findes over 85 000 salgssteder, og det viste 
tydeligt, at de lokale forhold havde afgørende betydning. Ud fra denne 
synsvinkel ville de tyske myndigheder nok bedst kunne undersøge sagen til 
bunds. 
2.I.C.§3.b.s.29 
199 
<T5> b. Anvendelse af artikel 21, stk. 3 
321. I IBM France/CGI var der for første gang tale om at anvende artikel 21, 
stk. 3, der giver medlemsstaterne mulighed for at træffe 
beskyttelsesforanstaltninger i forbindelse med fusioner underlagt 
fusionsforordningen. Denne fusion, som blev godkendt af Kommissionen den 
19. maj 1993, drejede sig om, at IBM France efter et offentligt 
aktieombytningstilbud havde overtaget det franske aktieselskab, Compagnie 
Générale de l'Informatique (CGI). De franske myndigheder havde meddelt 
Kommissionen, at de havde truffet visse forholdsregler angående to CGI-
datterselskaber, som indgik i fusionen, og som især arbejdede for det franske 
forsvarsministerium. Disse forholdsregler blev truffet for at beskytte 
legitime franske interesser i relation til statens sikkerhed efter 
bestemmelserne i artikel 21, stk. 3, andet afsnit. 
2.I.C.§3.c.s.30 
200 
<T5> c. Anvendelse af artikel 22, stk. 3 
322. I British Airways/Dan Air modtog Kommissionen for første gang en 
anmodning efter artikel 22, stk. 3, i henhold til hvilken en medlemsstat kan 
anmode Kommissionen om at behandle en fusion, der ikke har EF-dimension. 
Denne sag rejse en række helt nye spørgsmål, hvilket bl.a. skyldtes, at selv 
om procedurereglerne stort set er de samme som for anmeldte fusioner, var der 
ikke indgivet nogen anmeldelse. Kommissionen fandt i den konkrete sag, at den 
belgiske anmodning ikke gav den tilstrækkelige oplysninger til at kunne 
iværksætte en undersøgelse, og fristen begyndte derfor først at løbe på det 
tidspunkt, hvor der var fremkommet supplerende oplysninger fra den belgiske 
regering. 
323. Det er værd at bemærke, at Kommissionen i henhold til artikel 22, 
stk. 3, kun har ret til at gribe ind, "for så vidt som fusionen påvirker 
samhandelen mellem medlemsstaterne", og at den kun kan gribe ind med 
foranstaltninger på den berørte medlemsstats område. I den sammenhæng var det 
klart, at British Airways' overtagelse af Dan Air med undtagelse af Dan Airs 
chartertrafik påvirkede lufttransporten mellem Belgien og Det Forenede 
Kongerige. Men fusionen berørte kun ruten Bruxelles/London, hvor Kommissionen 
konkluderede, at fusionen ikke ville føre til skabelse eller styrkelse af en 
dominerende stilling. 
2.I.C.§4.s.31 
201 
<T3> § 4. Anvendelse af traktatens artikel 223 
324. De franske myndigheder meddelte den 17. marts Kommissionen, at de under 
henvisning til traktatens artikel 223 havde anmodet parterne i en fusion om 
ikke at anmelde den som en fusion med EF-dimension. Der var tale om en fusion 
inden for motorer til missiler. 
325. Kommissionen udtalte, at den fandt, at medlemsstaterne kunne påberåbe 
sig artikel 223, når det drejede sig om fusioner, der udelukkende vedrørte 
militære aktiviteter uden civile anvendelsesformål. Men i så fald måtte den 
pågældende medlemsstat sætte Kommissionen i stand til at kontrollere, at 
betingelserne for anvendelse af artikel 223, stk. 1, litra b), er opfyldt, og 
at fusionen ikke vil få negative virkninger for de pågældende virksomheders 
leverandører, eventuelle mellemhandlere samt de endelige forbrugere 
forsvarministerierne - i andre medlemsstater. Den forbeholdt sig i øvrigt ret 
til at bringe traktatens artikel 225, stk. 1, i anvendelse. 
326. De franske myndigheder fremsendte den 20. oktober de fornødne 
oplysninger, bl.a. en begrundelse for, hvorfor det af ufravigelige 
sikkerhedshensyn var nødvendigt, at den pågældende fusion ikke blev anmeldt 
til Kommissionen, og nærmere oplysninger om de berørte aktiviteter, således 
at det kunne kontrolleres, om de faldt ind under artikel 223, stk. 2, ligesom 
de anførte, at fusionen ikke ville få nogen afsmitningsvirkninger for ikke-
militære produkter og ingen indvirkninger på leverandører, kunder og 
forsvarsministerier i andre medlemsstater. Kommissionen meddelte derefter den 
29. oktober, at den ikke havde nogen indsigelser. 
2.I.D.S.1 
202 
<T9> D. Vigtigste beslutninger i jern- og stålsektoren 
<T3> § 1. Udviklingen i hovedtræk 
327. Krisen i EF's jern- og stålsektor fortsatte i 1993. Der blev behandlet 
55 sager på området for jern og stål samt kul i 1993. Antallet af aftaler om 
specialisering og joint ventures steg, mens antallet af fusioner faldt 
mærkbart. Det gav anledning til 6 beslutninger i medfør af EKSF-traktatens 
artikel 66, mens 9 sager blev ordnet ved en fritagelsesskrivelse i medfør af 
beslutning 25/67. Til gengæld blev der i 14 sager udfærdiget en administrativ 
skrivelse i henhold til EKSF-traktatens artikel 65. 
<T3> § 2. Fusioner 
<T5> a) Mannesmann - Hoesch 
328. Kommissionen tillod, at Mannesmannrôhren Werke AG og Hoesch AG oprettede 
et joint venture, Mannesmann Hoesch Pråzisrohr GmbH, og at Mannesmannrôhren 
Werke erhvervede 50% af aktierne i Gebr. Fuchs GmbH, et datterselskab af 
Hoesch. 
Beslutningen vedrører kun EKSF-produkter. Sideløbende blev der dog vedtaget 
en beslutning på grundlag af forordning (EØF) nr. 4064/89 for de aspekter af 
fusionen, der vedrører EØF-produkter. 
<T5> b) Sollac - Bamesa 
329. Kommissionen tillod, at Usinor Sacilor gennem sit datterselskab Sollac 
erhvervede 30% af aktiekapitalen i Barcelonesa de Metales (Bamesa), der 
forhandler EKSF-produkter. 
2.I.D.S.2 
203 
<T5> c) Profilarbed - Unimetal . 
330. Kommissionen tillod fusionen af Arbeds og Usinor Sacilors 
produktionsvirksomhed vedrørende tunge profiler og valstråd og 
distributionsvirksomhed på området for stangstål. Transaktionen gør det 
muligt at fuldende den rationaliserings- og integreringsproces for 
produktionen, der blev indledt med tilladelsen til Europrofil. 
<T5> d) Ensidesa - Velasco 
331. Kommissionen tillod, at Ensidesa erhvervede aktier i porteføljeselskabet 
Cosimet, som sammen med Riberas-familien kontrollerer Velasco, en spansk 
koncern for distribution af EKSF-produkter. 
<T5> e) Thyssen Kohletechnik RAG - Fecher 
332. Kommissionen tillod, at Thyssen Schachtbau Kohletechnik GmbH (koncernen 
Thyssen Schachtbau GmbH, Mûlheim/Ruhr) og Bruno Fechner GmbH & Co. (koncernen 
Ruhrkohle AG) oprettede et joint venture under navnet Micro Carbon 
Brennstofftechnik GmbH, og at sidstnævnte erhvervede selskabet Techno Carbon 
GmbH. Den nye virksomhed vil fremstille og sælge formalet kul til cement- og 
kalkbrænderier. 
<T5> f) Laubag - Esbag 
333. Kommissionen tillod Lausitzer Braunkohle AG (LAUBAG) at erhverve 
samtlige aktier i Energiewerke Schwarze Pumpe AG (ESBAG), en storimportør af 
trækulsbriketter. Treuhand, der ejer kapitalen i de to virksomheder, vil 
efter transaktionen dele LAUBAG i to selskaber, hvoraf det ene skal omfatte 
de lønsomme afdelinger under navnet "Braunkohlenwerke Brandenburg-Sachsen AG" 
og privatiseres engang i fremtiden. 
2.I.D.S.3 
204 
<T3> § 3. En finansiel ordning 
334. Med henblik på at bekæmpe jern- og stålkrisen foreslog Kommissionen 1 
foranstaltninger i medfør af EKSF-traktatens artikel 53. Tre 
virksomhedsgrupper bestående af talrige virksomheder, som arbejder i 
delsektorerne for varmvalsede bånd og bredbånd, tykke plader og forstærkede 
profiler, har anmeldt aftaler, ifølge hvilke der i henhold til EKSF-
traktatens artikel 53, litra a), skal indføres en fælles finansiel ordning1, 
hvis egenskaber bl.a. er følgende: j 
de parter, der deltager i den finansielle ordning, og som ikke lukker 
eller nedskærer deres produktionskapacitet, bidrager til finansieringen 
af kapacitetsnedskæringerne hos de parter, der vælger lukning; der 
planlægges en kapacitetsnedskæring på 2,5 mio. tons for forstærkede 
profiler, 5 mio. tons for varmvalsede bånd og bredbånd og 2 mio. tons i: 
for kvartoplader ( 
i 
lukninger af anlæg anses for at være definitive, når de er gennemført 
efter artikel 8 i Kommissionens beslutning nr. 3010/912. Genopførelse ;•• 
på en lokalitet, hvorfra det vil være lidet sandsynligt at eksportere 
produkter til EF-markedet, kan anses for definitiv lukning i 
de parter, der vælger lukning, forpligter sig til ikke at øge deres f 
restkapacitet i fem år for de produkter, der omfattes af en finansiel 
ordning, da de ellers risikerer en bøde på 100 ECU pr. ton 
kapacitetsforøgelse, som skal betales til de andre parter. 
Kapacitetsforøgelser som følge af vedligeholdelsesarbejder eller løbende 
produktionsinvesteringer er begrænest til 2% pr. år i en femårsperiode. 
Det er muligt at foretage investeringer i ny teknologi, for så vidt som 
sådanne investeringer erstatter eksisterende kapacitet uden at medføre 
en nettoforøgelse af kapaciteten 
i-
programmer for individuel lukning af produktionskapacitet skal anmeldes 
til Kommissionen med angivelse af de anlæg, der i princippet skal lukkes 
inden den 31. december 1994. 
1 Kommissionens beslutning af 21.12.1993 (EFT L 6 af 8.1.1994). 
2 EFT L 286 af 16.10.1992. 
2.I.D.S.4 
205 
Kommissionen knyttede til sin tilladelse den betingelse, at det skal sikres, 
at konkurrencen i fællesmarkedet opretholdes. Virksomhederne må nemlig ikke i 
forbindelse med den finansielle ordning indgå aftaler om eller foranstalte 
samordnet praksis eller fremsætte ensidige erklæringer om priser, 
kapacitetsudnyttelse eller størrelsen på den produktion, som forbliver under 
hver parts kontrol efter lukningen, og i denne ordnings løbetid må disse 
medlemmer ikke tage del i nogen samordnet praksis eller 
informationsudvekslingsaftale, som vil kunne begrænse konkurrencen, uden at 
de først underretter Kommissionen herom. Endvidere skal hver virksomhed 
senest tre måneder efter Kommissionens meddelelse af beslutningen af 
27. oktober 1993 anmelde sit program for lukning, og alle virksomhederne skal 
underkaste sig de kontrolforanstaltninger, som Kommissionen finder 
nødvendige. 
2.I.E.a.s.1 
206 
<T9> E. Materielle regler og procedureregler 
<T3> Anvendelse af gruppefritagelsesforordningerne 
<T5> a) Salg af motorkøretøjer 
<T6> Forordning (EØF) nr. 123/85 
335. I det forløbne år har de 23 største europæiske og japanske 
bilproducenter for første gang indsendt prisoplysninger til Kommissionen 
efter den nye ordning med halvårlige indberetninger, som Kommissionen i 1992 
indførte for at forbedre prisgennemsigtigheden på bilmarkedet i EF1. 
Bilfabrikanterne indsendte oplysninger om priserne (pr. 1. maj og 
1. november 1993) på 55 europæiske og 17 japanske populære bilmodeller på 
basis af den vejledende forhandlerpris, korrigeret for udstyrsforskelle og 
angivet i lokal valuta før og efter afgifter. 
Den vigtigste konklusion, der kan drages af disse oplysninger, er, at 1993 
var præget af betydelige kurssvingninger, som der må tages hensyn til. Det 
gælder især for Spanien, Portugal og Italien, der devaluerede, og hvor 
priserne var lavest i denne periode, medens de lå højest i Tyskland med den 
stærke DM. Der kan dog knyttes følgende bemærkninger til disse 
prisoplysninger : 
I november 1993 var de samlede prisforskelle lidt større end i maj . For 
ca. 80% af de europæisk producerede biler og for ca. 90% af de japanske 
lå prisforskellene under 20% 
Hvis man ser bort fra kursudsvingene (ved at lægge ECU-kursen i maj til 
grund for november-analysen), fremgår der en klar tendens til, at 
bilfabrikanterne har reduceret prisforskellene for de fleste af deres 
modeller 
I perioden mellem maj og november 1993 var der stort set ingen ændringer 
i prissituationen inden for de markedssegmenter, der tegner sig for 
størstedelen af bilsalget (dvs. klasse B, C og D) . I den mellemstore og 
den store klasse (klasse C og D) var prisforskellene ret små (for 85% af 
modellernes vedkommende lå prisforskellene under 20%) . Prisforskellen 
var størst for små biler og minibilers vedkommende (klasse B og A, hvor 
det kun var for henholdsvis 67% og 58% af alle modellerne, at 
prisforskellene lå under 20%) . 
Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 290. 
2.I.E.a.s.2 
207 
Kommissionen har konstateret, at udviklingen i perioden mellem maj og 
november 1993 generelt gik i retning af faldende priser inden for EF (på 
basis af de vejledende forhandlerpriser beregnet efter gældende ECU-
kurser). 
Det er hensigten at gennemføre sådanne undersøgelser af bilpriserne i EF hver 
sjette måned, og de skal danne basis for Kommissionens videre tiltag med 
henblik på at øge prisgennemsigtigheden. De vil sætte Kommissionen i stand 
til at vurdere tendenserne i prisforskellene, som den regner med vil blive 
mindsket efter det initiativ, den satte i gang i maj 1992, og kunne danne 
udgangspunkt for dens overvejelser om, hvad der skal ske, når forordning 
(EØF) nr. 123/85 udløber i juni 1995. 
I 1992 anmodede Kommissionen som led i bestræbelserne på at mindske 
prisforskellene mellem de enkelte medlemsstater bilfabrikanterne om at gøre 
det helt klart over for deres forhandlere, at fabrikanterne ville effektuere 
de ordrer, forhandlerne modtog fra kunder og autoriserede forhandlere i andre 
EF-lande. Bilfabrikanterne har efterkommet anmodningen og udsendt 
rundskrivelser til deres forhandlere, og hvis man skal dømme efter det stærkt 
reducerede antal klager fra individuelle forbrugere i 1993, har dette tiltag 
givet resultater. 
Også i 1993 har Kommissionen imidlertid modtaget klager fra forbrugere over 
forhandlere, der har nægtet at udføre garantiservice på biler købt i andre 
medlemsstater. Disse problemer er blevet løst efter indgreb fra Kommissionen 
og efter at bilfabrikanterne over for deres forhandlere har indskærpet, at 
bestemmelserne i forordning (EØF) nr., 123/85 stiller krav om udførelse af 
sådan garantiservice. 
I det forløbne år har Kommissionen endnu en gang slået fast over for 
bilfabrikanterne, at forordning (EØF) nr. 123/85 udelukkende omhandler 
køretøjer med tre eller flere hjul og derfor ikke finder anvendelse på salg 
af motorcykler inden for EF2. Fabrikanterne kan tilpasse deres 
forhandlerkontrakter til bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 1983/83 om 
eneforhandlingsaftaler, hvis de ønsker at være omfattet af denne 
gruppefritagelse, eller de kan indgive anmodning om individuel fritagelse, 
hvis de mener, at bestemmelserne i denne forordning ikke tilgodeser salg af 
motorcykler. 
Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 123 
2.I.E.a.s.3 
208 
336. Kommissionen har i det forløbne år desuden fortsat ført tilsyn med, at 
de mellemhandlere, der opererer på det fælles marked, ikke afskæres fra at få 
leveret biler, når de klart kan dokumentere, at de handler som tjenesteydere 
for tredjemands regning. 
Kommissionen har i øvrigt taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den 
nugældende forordning nr. 123/85 også finder anvendelse på 
kontraktbestemmelser, der indskrænker forhandlernes frihed til at levere til 
leasingselskaber. Dette problem blev rejst i to præjudicielle sager, der for 
øjeblikket er til behandling ved Domstolen efter EF-traktatens artikel 177. 
Ud fra den betragtning, at forordningens artikel 13, nr. 12 - hvor leasing 
sidestilles med forhandling - kun omhandler relationerne mellem fabrikanter 
og forhandlere, drog Kommissionen den konklusion, at 
forordning (EØF) nr. 123/85 i dens nuværende version ikke finder anvendelse i 
forholdet mellem forhandlere og leasingselskaber. 
2.I.E.b.s.4 
209 
<T5> b) Anvendelse af de øvrige gruppefritagelsesforordninger 
<T6> Eksklusive købsaftaler 
337. Hvad angår anvendelsen af forordning (EØF) nr. 1984/83 på 
benzinstationer, har Kommissionen gentagne gange uddybet og præciseret en 
række aspekter angående fritagelsens rækkevidde, specielt med hensyn til, 
hvilke konkurrencebegrænsninger der bevirker, at gruppefritagelsen ikke 
gælder. 
Kommissionen har bl.a. undersøgt de kontraktbestemmelser, de spanske 
raffinaderier indførte over for benzinstationer i det tidligere monopolnet, 
dengang disse var lovmæssigt forpligtet til kun at købe hos de spanske 
raffinaderier3. 
<T6> Specialiserings- og F&U-aftaler 
338. I 1993 har Kommissionen kun modtaget én anmeldelse efter 
indsigelsesproceduren i artikel 4 i forordning (EØF) nr. 417/85 om 
specialiseringsaftaler4. Seksmånedersfristen er endnu ikke udløbet, og sagen 
er endnu til behandling. 
Med hensyn til forordning (EØF) nr. 418/85 om forsknings- og 
udviklingsaftaler gøres der fortsat ikke større brug af indsigelsesproceduren 
efter forordningens artikel 7. Kommissionen har ikke modtaget nogen 
anmeldelser af den art i 1993. 
<T6> Patent- og knowhow-licensaftaler 
339. I det forløbne år har Kommissionen kun modtaget én anmeldelse efter 
indsigelsesproceduren i artikel 4 i forordning (EØF) nr. 556/895 om knowhow­
licensaftaler. Seksmånedersfristen er endnu ikke udløbet, og sagen er endnu 
til behandling. Kommissionen har i 1993 ikke modtaget nogen anmeldelser efter 
artikel 4 i forordning nr. 2349/846 om patentlicensaftaler. 
3 Se nr. 226 i denne beretning. 
4 EFT C 53 af 22. februar 1985. 
5 EFT L 61 af 4. marts 1989. 
6 EFT L 219 af 16. august 1984. 
2.I.E.b.s.5 
210 
I løbet af 1993 har Kommissionen for to aftaler, der blev anmeldt efter de 
to forordninger i henholdsvis 1990 og 1991, kunnet henlægge sagen ved 
fremsendelse af en administrativ skrivelse, efter at parterne havde bragt 
deres aftaler i overensstemmelse med artikel 85. 
<T6> Franchise-aftaler 
340. I det forløbne år har Kommissionen modtaget tre anmeldelser efter 
indsigelsesproceduren i artikel 6 i forordning (EØF) nr. 4087/887. 
I den ene af de tre sager fastslog Kommissionen, at aftalen ikke mærkbart 
påvirkede hverken konkurrencen på fællesmarkedet eller samhandelen mellem 
medlemsstater. Indsigelsesproceduren fandt derfor ikke anvendelse, eftersom 
aftalen ikke faldt ind under EF-traktatens artikel 85, stk. 1. De to andre 
sager er endnu ikke færdigbehandlet. 
Kommissionen har desuden henlagt to sager, der drejede sig om aftaler8 
anmeldt i 1992 efter artikel 6 i forordning (EØF) nr. 4087/88. I den ene sag 
fastslog Kommissionen, at aftalen ikke mærkbart påvirkede konkurrencen på 
fællesmarkedet. I den anden fastslog den, at aftalen opfyldt betingelserne 
for gruppefritagelse, efter at parterne bl.a. havde slettet 
aftalebestemmelser, der begrænsede franchisetagerens frihed til selv at 
fastsætte salgspriserne på franchiseprodukterne, og indføjet en udtrykkelig 
bestemmelse om, at franchisetagerne havde lov til at købe varer hos andre 
franchisetagere. Desuden kan nævnes Texaco-sagen, der er behandlet i det 
foregående9. 
7 EFT L 359 af 28. december 1988. 
8 Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken (1992), nr. 273. 
9 Se nr. 225 i denne beretning. 
2.II.8.1 
211 
<T4> Kapitel II 
<T2> EF-Domstolens og Førsteinstansrettens 
vigtigste domme 
341. I det følgende omtales i alt 12 domme og 5 kendelser. 
<T3> § 1. Fortolkning af EF-traktatens artikel 3, litra f), 
artikel 5, stk. 2, og artikel 85, stk. 1 
342. I en række vigtige domme afsagt den 17. november (Meng, Ohra og Reiff), 
hvor EF-Domstolen traf en præjudiciel afgørelse, fastsatte den ydergrænserne 
for sin retspraksis med hensyn til fortolkningen af EF-traktatens artikel 3, 
litra f) (litra g), efter ikrafttrædelsen af traktaten om Den Europæiske 
Union), og artikel 5 og 85. 
Sagerne Meng og Ohra vedrørte tyske retsforskrifter (Meng) samt nederlandske 
retsforskrifter (Ohra), der forbød, at forsikringsselskaber (Ohra) og/eller 
forsikringsmæglere (Ohra og Meng) ydede økonomiske fordele, navnlig i form af 
at mæglerne udbetalte hele eller en del af deres provision til deres kunder. 
Reiff-sagen vedrørte tyske retsforskrifter om fastsættelse af taksterne for 
vejtransport af gods over store afstande. 
343. I de tre sager behandlede EF-Domstolen de faktiske forhold under ét, 
idet den sammenfattede sin tidligere retspraksis, der allerede var blevet 
udviklet i dom af 21. september 1988, Van Eycke (sag 267/68, præmis 16, Sml. 
s. 4791). Domstolen forkastede således den fortolkning, hvorefter de af 
staten fastsatte retsforskrifter, der har samme konkurrencebegrænsende 
virkning som en aftale, der er forbudt i henhold til artikel 85, ikke skal 
betragtes som værende i strid med ovennævnte bestemmelser, når der ikke 
foreligger nogen aftale mellem virksomheder. 
I Domstolens sammenfattende analyse anførte den som det første element, at 
traktatens artikel 85 udelukkende vedrører virksomheders adfærd og ikke 
2.II.S.2 
212 
omfatter love og administrative bestemmelser, der er fastsat af 
medlemsstaterne. Af denne grund fastslog Domstolen indledningsvis i Meng-
sagen, at de omtvistede foranstaltninger var af statslig karakter, fordi der 
var tale om admininstrative bestemmelser, hvor den udstedende myndighed, 
nemlig det tyske forsikringstilsyn, havde kontrol- og myndighedsbeføjelse. 
Efter denne konstatering gik den anden del af ræsonnementet ud på en 
mellemløsning. Forholdet er nemlig det, at artikel 85, sammenholdt med EF-
traktatens artikel 5, pålægger medlemsstaterne at afstå fra at træffe eller 
opretholde foranstaltninger, det være sig endog love eller administrative 
bestemmelser, som kan ophæve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne 
gældende konkurrenceregler. Dette er tilfældet i to tilfælde: enten når 
staten pålægger eller fremmer indgåelsen af aftaler i strid med artikel 85 
eller forstærker sådanne aftalers virkninger; eller, hvis staten berøver sine 
egne bestemmelser deres statslige karakter, ved til private erhvervsdrivende 
at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger om økonomisk intervention. 
344. For på dette grundlag at give et brugbart svar til den henvisende 
domstol, undersøgte Domstolen i første omgang i Reiff-sagen, om de pågældende 
tyske retsforskrifter gav basis for at konkludere, at der forelå en aftale i 
henhold til EF-traktatens artikel 85. I henhold til disse retsforskrifter 
fastsættes taksterne af kommissioner, der er sammensat af personer foreslået 
af de berørte organisationer inden for vejtransportsektoren. Domstolen havde 
nemlig tidligere statueret, at en offentlig myndigheds udnævnelse af 
personer, der er blevet foreslået af erhvervsorganisationer, ikke udelukker, 
at der foreligger en aftale, når de pågældende personer har forhandlet og 
indgået en aftale om priser i deres egenskab af repræsentanter for de 
organisationer, der har foreslået dem l1'. Men i det foreliggende tilfælde 
konkluderede Domstolen, at medlemmerne af de ovennævnte kommissioner optrådte 
som eksperter uafhængigt af de virksomheder eller sammenslutninger, der 
havde foreslået transportministeren dem som kandidater. Endvidere fastslog 
Domstolen, at kommissionens medlemmer ved fastsættelsen af taksterne havde 
pligt til at tage hensyn til andre sektorers interesser. Domstolen besvarede 
derfor spørgsmålet negativt. 
Hvad angår retsforskrifternes mulighed for at forstærke en aftales 
virkninger, afviste Domstolen i Meng-sagen det argument, hvorefter de 
omtvistede retsforskrifter forstærkede rækkevidden af en aftale om forbud mod 
;i) 30.1.1985, BNIC/clair, sag 123/83, Sml. s. 391 
2.II.s.3 
213 
afståelse af provision inden for livsforsikring ved også at lade den finde 
anvendelse inden for andre forsikringsbrancher. Domstolen konkluderede, at 
retsforskrifter, der gælder for en bestemt forsikringssektor, kun kan anses 
for at forstærke virkningerne af en allerede eksisterende aftale, hvis de 
indskrænker sig til at overtage elementerne i en aftale, der er indgået 
mellem de erhvervsdrivende inden for denne sektor. 
Endelig skal det nævnes, at Domstolen i Reiff-dommen anvendte en tidligere 
konstatering, nemlig at de offentlige myndigheder ikke havde delegeret deres 
kompetence til private erhvervsdrivende. Også på dette punkt svarede 
Domstolen benægtende. Den fastslog, at de tyske forskrifter om fastsættelse 
af vejtakster tillægger forbundsregeringen den opgave at tilnærme 
konkurrencevilkårene for de forskellige transportformer for derved at undgå 
illoyal konkurrence mellem vejtransport, jernbanetransport og flodtransport. 
Med henblik herpå kan forbundsregeringens transportminister selv deltage 
eller lade sig repræsentere på tarifkommissionens møder, ligesom ministeren 
også selv kan fastsætte taksterne, hvis han finder, at de, der er fastsat af 
tarifkommissionen, ikke stemmer overens med samfundsmæssige hensyn. 
<T3> § 2. Virksomhedsbegrebet 
345. Som led i to sager (de forenede sager C-159 og 160/91), der var anlagt 
af henholdsvis Christian Poucet mod Caisse Mutuelle régionale du Languedoc-
Roussillon (Calmurac) og AGF og af Daniel Pistre mod Caisse autonome 
nationale de compensation de l'assurance vieillesse des artisans (Cancava), 
fik Domstolen lejlighed til ved dom af 17. februar at tage stilling til 
spørgsmålet om, hvorvidt et organ, der forvalter en særlig 
sygesikrihgsordning, skal betragtes som værende en virksomhed i henhold til 
EF-traktatens artikel 85 og 86. 
For at besvare dette spørgsmål henviste Domstolen til sin dom af 23. april 
1991 (2)^ hvori den fik lejlighed til at præcisere sin tidligere definition 
af begrebet virksomhed inden for konkurrenceretten som omfattende enhver 
enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retslige status 
og dens finansieringsmåde. 
(2) Hôfner og Eiser, C-41/90, Sml. I, s. 1979 
2.II.s.4 
214 
Domstolen konstaterede ligeledes, at de omhandlede sociale sikringsordninger 
har en ren social funktion og bygger på solidaritetsprincippet, og at krav om 
obligatorisk medlemskab af sådanne ordninger er en nødvendighed for 
anvendelsen af solidaritetsprincippet samt for den finansielle ligevægt. 
På grundlag af disse betragtninger konkluderede Domstolen, at sygekasser og 
de organer, der medvirker ved administrationen af den offentlige 
socialsikring, har en ren social funktion. Denne virksomhed bygger på 
princippet om national solidaritet og drives ikke med vinding for øje. De 
udbetalte ydelser er fastlagt i lovgivningen og er uafhængige af det beløb, 
der er betalt i bidrag. Denne virksomhed er således ikke af økonomisk 
karakter, og de organer, der udfører den, er ikke - for så vidt angår disse 
aktiviteter - virksomheder i henhold til EF-traktatens artikel 85 og 86. 
2.II.s.5 
215 
<T3> § 3. Anvendelse af artikel 85 på en horisontal prisaftale 
346. Den 31. marts afsagde Domstolen en dom i en sag, der var anlagt mod en 
kommissionsbeslutning'3', hvori det konstateredes, at 40 
celluloseproducenter og tre af deres erhvervssammenslutninger havde overtrådt 
EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at samordne deres priser (annoncerede 
priser og/eller faktureringspriser) (forenede sager "cellulose", Ahlstrôm 
Osakeyhtiô m.fl.). I denne sag havde Domstolen allerede tidligere afsagt en 
dom om Fællesskabets kompetence til at anvende konkurrencereglerne over for 
virksomheder, der er beliggende uden for Fællesskabet'4'. 
Domstolen annullede flere bestemmelser i den omtvistede beslutning - primært 
af to grunde: krænkelse af retten til forsvar samt det forhold, at 
Kommissionen ikke har kunnet godtgøre eksistensen af en generel samordning om 
annoncerede priser. 
Ifølge Domstolen udgør ordningen med kvartalsvis annoncering af priser på 
cellulosemarkedet ikke som sådan en overtrædelse af EF-traktatens artikel 85, 
stk. 1. 
Da Kommissionen i øvrigt ikke havde kunnet bevise, at der var tale om 
forudgående samordning, undersøgte Domstolen, om ordningen med kvartalsvis 
annoncering af priser, om den omstændighed, at prisannonceringen fandt sted 
samtidig eller næsten samtidig, og om parallelismen i prisannonceringen, som 
kunne konstateres i perioden fra 1975 til 1983, tilsammen udgjorde et 
alvorligt, præcist og sammenfaldende indicium for en forudgående samordning. 
Af de to sagkyndige vurderinger, som Domstolen havde udbedt sig, fremgik det: 
at disse elementer kunne forklares på anden måde end ved samordning 
at forklaringen på de ensartede priser snarere skyldtes de normale 
markedskræfter end samordning. 
Da Kommissionen ikke kunne godtgøre, at der forelå samordning, hvad angår de 
annoncerede priser, erklærede Domstolen artikel 1, stk. 1, i beslutningen for 
ugyldig. 
(3) 85/202/EØF af 19.12.1984. 
(4) Dom af 27.9.1988 - Sml. s. 5193 
2.II.s.6 
216 
Følgelig annullerede Domstolen også de bestemmelser, hvor der pålagdes 
forpligtelser, og som figurerer i bilaget til beslutningen, for så vidt de 
pålægger andre forpligtelser end dem, der følger af overtrædelser,• som 
Kommissionen har konstateret, og som Domstolen ikke har erklæret for 
ugyldige. 
Til gengæld erklærede Domstolen alle de andre bestemmelser i beslutningen for 
gyldige, nemlig dem, der konstaterer: 
en samordning for så vidt angår fastsættelsen af anbefalede KEA-priser 
via medlemmerne af denne sammenslutning (der blev ikke pålagt nogen 
bøde), 
den finske Fincell-sammenslutnings deltagelse i samordningen (bøden 
opretholdt), 
tilstedeværelsen af en kontraktklausul om forbud mod eksport og 
videresalg (bøden nedsat til 20 000 ECU, bl.a. fordi overtrædelsen var 
blevet bragt til ophør). 
2.II.S.7 
217 
<T3> § 4. Fortolkning af Kommissionens forordning nr. 1984/83 
om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, 
på kategorier af eksklusive købsaftaler 
347. I Pe trogal-dommen (sag C-39/92) , der blev afsagt den 10. november på 
grundlag af en præjudiciel henvisning fra "Tribunal Civel da Comarca" i 
Lissabon, tog EF-Domstolen stilling til fortolkningen af et bestemt punkt i 
Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af 
traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler. 
Selve hovedsagen verserede mellem det portugisiske selskab Petrogal og 
indehaveren af en servicestation, der ensidigt i 1990 havde opsagt en 
kontrakt, der var indgået i 1982 for 15 år, og i henhold til hvilken 
indehaveren havde forpligtet sig til at købe brændstof hos Petrogal. Ifølge 
den henvisende domstol afhang den juridiske vurdering af denne adfærd af den 
fortolkning af bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 1984/83, man skulle 
anlægge over for de såkaldte tankstationsaftaler. 
Artikel 10 i denne forordning erklærer EF-traktatens artikel 85, stk. 1, for 
uanvendelig på de tankstationsaftaler, der er defineret i forordningen. For 
at være omfattet af gruppefritagelsesforordningen, skal disse aftaler opfylde 
de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 11-13. I henhold til 
artikel 12, stk. 1, litra c), i forordningen er en aftale ikke omfattet af 
fritagelsen, hvis den er indgået for et ubestemt tidsrum eller for mere end 
10 år. Den omtvistede kontrakt, der er indgået for 15 år, vil altså normalt 
være omfattet af denne bestemmelse. 
Men forordning (EØF) nr. 1984/83 indeholder en særbestemmelse for Spanien og 
Portugal, hvorefter bestemmelsen vedrørende aftalers maksimale varighed, jf. 
artikel 10 - til forskel fra de andre betingelser, der er forudset i 
artikel 10-13 - ikke gælder for de aftaler i Spanien og Portugal, der er 
gældende på tidspunktet for disse to landes tiltrædelse af Fællesskabet. 
Det følger heraf, at disse aftaler kan nyde godt af den fritagelse, der er 
forudset i forordning (EØF) nr. 1984/83, forudsat at vilkårene heri er i 
overensstemmelse med kravene i forordningens artikel 10-13, dog med 
undtagelse af den bestemmelse, der vedrører aftalernes varighed. 
2.II.s.8 
218 
<T3> § 5. Fortolkning af Kommissionens forordning (EØF) nr. 123/85 
af 12. december 1984 (automobiler) og Kommissionens 
meddelelse af samme dato vedrørende denne forordning 
Begrebet befuldmægtiget mellemhandler 
348. I dom af 22. april i sag T-9/92, Peugeot, fik Førsteinstansretten 
lejlighed til at præcisere begrebet "befuldmægtiget mellemhandler". 
Baggrunden for sagen var en klage, der var indgivet i 1989 af selskabet 
ECOSYSTEM mod PEUGEOT og tre af dette selskabs autoriserede forhandlere i 
Belgien, som modsatte sig parallelimport af motorkøretøjer foretaget af 
ECOSYSTEM som mellemhandler for endelige franske forbrugere. Kommissionen 
vedtog i første omgang foreløbige forholdsregler efter en anmodning fra 
ECOSYSTEM og dernæst en beslutning af 4. december 1991, der anfægtedes ved et 
søgsmål'5), 
Denne beslutning konstaterer, at PEUGEOT's udsendelse af en rundskrivelse af 
9. maj 1989 til sine forhandlere i Frankrig, Belgien og Luxembourg og disses 
anvendelse heraf med det resultat, at leveringer af køretøjer af mærket 
PEUGEOT til ECOSYSTEM ophørte, var i strid med artikel 85, stk. 1, og 
overskred rammerne for gruppefritagelsesforordningen (EØF) nr. 123/85, om 
anvendelse af artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler 
vedrørende motorkøretøjer. 
Til støtte for sin påstand påberåbte PEUGEOT sig primært artikel 3, nr. 11, i 
forordning (EØF) nr. 123/85, der giver mulighed for at opnå fritagelse, selv 
om forhandleren forpligter sig til ikke at sælge motorkøretøjer til den 
endelige forbruger via mellemhandlere, medmindre forbrugerne forinden har 
givet en skriftlig fuldmagt til mellemhandleren om at købe køretøjet og sørge 
for leveringen. 
Endvidere henviste PEUGEOT til Kommissionens meddelelse af 12. december 1984 
om forordning (EØF) nr. 123/85, hvori det præciseres, at forhandlere inden 
for distributionsnettet kan forpligte sig til ikke at sælge de af 
aftaleprogrammet omfattede nye køretøjer til tredjemand eller via en 
tredjemands mellemkomst, når denne præsenterer sig som autoriseret 
videreforhandler af nye køretøjer eller udøver aktiviteter, der kan 
ligestilles med videresalg (punkt 3). 
(5) Beslutning af 4.12.1991, EFT L 66 af 11.3.1992, s. 3 
2.II.s.9 
219 
Førsteinstansretten, der frifandt sagsøgte i sagen, præciserede begrebet 
"befuldmægtiget mellemhandler" ved at fastslå, at den eneste betingelse for 
benyttelsen af mellemhandlere er, at den endelige forbruger på forhånd 
udsteder en skriftlig fuldmagt. Heraf følger, at hvis mellemhandleren er 
behørigt befuldmægtiget, kan forordningen ikke frakende ham denne egenskab 
med den begrundelse alene, at han udøver en erhvervsmæssig aktivitet. Retten 
anførte endvidere i den forbindelse, at en sådan udelukkelse ville hindre 
parallelimport og således være i strid med det tilsigtede mål om 
gennemførelsen af et enhedsmarked. 
Endvidere fandt Retten, at sagsøgerne ikke kunne påberåbe sig den ovennævnte 
meddelelse, da den kun er en fortolkende meddelelse og derfor ikke kan ændre 
forordningen, hvad angår begrebet mellemhandler. 
<T3> § 6. Misbrug af dominerende stilling 
349. Den såkaldte gipspladesag (sag T-65/89, BPB og British Gypsym) gav 
Førsteinstandretten lejlighed til - ved dom af 1. april - at fastslå, at 
flere forskellige former for praksis var misbrug af dominerende stilling. 
I denne sag var der involveret to virksomheder med dominerende stilling: BPB, 
et britisk holdingselskab for en koncern, der kontrollerer ca. halvdelen af 
produktionskapaciteten af gipsplader inden for Fællesskabet samt BPB*s 
datterselskab British Gypsum. 
Den 5. december 1988 nåede Kommissionen til den konklusion, at British Gypsum 
havde misbrugt sin dominerende stilling ved levering af gipsplader i Det 
Forenede Kongerige, og at BPB - via sit datterselskab British Gypsum - havde 
misbrugt sin dominerende stilling ved levering af gipsplader til Irland og 
Nordirland. 
BPB og British Gypsum anlagde herefter sag med henblik på annullation af 
denne beslutning, subsidiært med anmodning om en nedsættelse af den pålagte 
bøde. 
Førsteinstansretten afviste sagsøgernes anbringende, der - ud over krænkelse 
af retten til forsvar (se nedenfor under stk. 8, litra c)) - vedrørte 
forskellige former for misbrug af dominerende stilling. 
2.II.s.10 
220 
For det første fastslog Førsteinstansretten, at en salgsfremmende praksis med 
udbetaling af beløb - selv med en tilknyttet betingelse i form af en 
eksklusiv købsaftale, hvor den begunstigede skulle foretage sine indkøb hos 
leverandøren - inden for et vertikalt distributionssystem udgjorde en normal 
praksis, og at sådanne kontrakter på et marked, der er præget af effektiv 
konkurrence, kan være i begge parters interesse og således ikke principielt 
kan forbydes. Retten understregede dog, at disse betragtninger ikke gælder 
uden forbehold, hvis der er tale om et marked, hvor konkurrencen netop på 
grund af en af parternes dominerende stilling allerede er begrænset. 
En virksomhed, der indtager en dominerende stilling, har et særligt ansvar, 
idet virksomheden ikke må skade og fordreje en effektiv konkurrence inden for 
det fælles marked. Det var her, at British Gypsum ifølge Retten havde 
misbrugt sin dominerende stilling ved at binde køberne - selv om det skete 
efter deres anmodning - til en forpligtelse eller et løfte om hos British 
Gypsum at dække hele eller en betydelig del af deres behov, hvilket således 
udgjorde en uacceptabel hindring for indtrængen på dette marked. Ved at 
henvise til EF-Domstolens dom af 13. februar 1979^6^ nåede 
Førsteinstansretten til den konklusion, at der kan foreligge misbrug uden 
fejl, da dette begreb er af objektiv karakter, således at sagsøgerens 
argument, hvorefter British Gypsum aldrig havde haft til hensigt at svække 
konkurrencen, var irrelevant. 
Den omstændighed, at kontrakten med den dominerende virksomhed formelt til 
enhver tid kan opsiges, ændrer ikke ved det forhold, at virksomhedens adfærd 
må betragtes som misbrug, fordi en virksomhed med dominerende stilling har 
magt til at pålægge sine kunder ikke alene at indgå en kontrakt, men også at 
fastholde indgåede kontrakter. 
Dernæst fastslog Førsteinstansretten, at der også forelå en anden form for 
misbrug, nemlig vedrørende kriterierne for prioritering af ordrer i tilfælde 
af knaphed. Men der blev dog ikke pålagt nogen bøde for denne adfærd. 
Endelig gjorde Førsteinstansretten opmærksom på det princip, hvorefter 
virksomheder med dominerende stilling ikke er afskåret fra at foretage 
handlinger til varetagelse af deres egne interesser, når sådanne handlinger 
ikke har til formål at styrke eller misbruge deres dominerende stilling. 
(6) Hoffmann-La Roche, sag 85/76, Sml. 1979, s. 461 
2.II.s.11 
221 
Men Retten fandt, at den praksis, som British Gypsum havde udøvet i Irland og 
i Nordirland - som leverandør med dominerende stilling, over for hvem kunden 
befinder sig i et mere eller mindre udtalt afhængighedsforhold - klart havde 
haft til formål at straffe de aftagere, der havde til hensigt at importere 
gipsplader fra andre leverandører og at afskrække dem herfra, hvorved British 
Gypsum yderligere styrkede sin stilling. 
<T3> § 7. Præjudicielle spørgsmål - særlige krav til 
præcisionen på det konkurrenceretlige område 
350. I to sager erklærede EF-Domstolen, at den ikke fandt anledning til at 
tage stilling til de præjudicielle spørgsmål, der var blevet den forelagt 
vedrørende fortolkningen af traktatens konkurrencebestemmelser. 
a) Domstolen afgav sin første erklæring i denne retning i en dom af 
26. januar 1993, Telemarsicabruzzo m.fl., der var blevet afsagt på 
foranledning af en præjudiciel forelæggelseskendelse fra Vice Pretore de 
Frascati (Italien). 
De af den italienske domstol rejste spørgsmål vedrørte fortolkningen af 
traktatens konkurrencebestemmelser, navnlig artikel 85, stk. 3, og 
artikel 86, med henblik på en vurdering af, om det var foreneligt med 
fællesskabsretten, når de italienske regler forbeholdt regeringen brugen 
af visse kanaler ved tv-spredning, hvorved man således afskar den 
private sektor fra at disponere herover. 
De præjudicielle spørgsmål blev rejst som led i en tvist mellem på den 
ene side de selskaber, der ejede tv-stationerne og på den anden side det 
italienske ministerium for post og telekommunikation og 
forsvarsministeriet. Den henvisende dommer havde i sin 
forelæggelseskendelse blot anført, at traktatens artikel 86 forbyder 
enhver form for monopol, uden at præcisere de faktiske og retlige 
forhold, der er nødvendige for at kunne identificere genstanden for de 
rejste spørgsmål. 
2.II.S,12 
222 
Under disse betingelser mindede Domstolen om, at den nationale dommer 
har pligt til at definere de faktiske og lovgivningsmæssige 
forudsætninger for sine præjudicielle spørgsmål eller i hvert fald 
redegøre for de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål. 
Domstolen præciserede, at dette krav navnlig gjaldt på 
konkurrenceområdet, der er karakteriseret ved komplicerede faktiske og 
retlige situationer. 
Selv om sagen, der var blevet forelagt af den nationale domstol, og 
proceduren for Domstolen ganske vist havde frembragt visse oplysninger, 
var disse for fragmentariske til, at Domstolen var i stand til at give 
en fortolkning af fællesskabsrettens konkurrenceregler i relation til de 
forhold, der begrundede sagen. 
b) Den anden sag^7^ blev afgjort den 26. april 1993 ved en simpel kendelse 
uden mundtlig procedure, idet der erklæredes, at det præjudicielle 
spørgsmål helt klart ikke kunne tages til påkendelse. 
I kendelsen tages der stilling til en række spørgsmål, der var rejst af 
den dommer, der var beskikket til at likvidere selskabet Monin 
Automobiles. Dette selskab importerede japanske biler til Frankrig, men 
dets aktiviteter var begrænset på grund af den franske stats 
importregulerende politik, der tog sigte på at begrænse importen af 
biler fra Asien, hvilket førte til en kvotaordning mellem de fem 
vigtigste japanske producenter. Monin havde indgivet klage til 
Kommissionen på grund af krænkelse af EF-traktatens artikel 30 og 85, 
men Kommissionen afviste klagen^8). 
Monin var i mellemtiden gået konkurs. Den beskikkede dommer, der havde 
til opgave at likvidere selskabet, rejste en række præjudicielle 
spørgsmål for EF-Domstolen, idet han primært ønskede at vide, om den 
ovennævnte franske politik og den af Kommissionen indtagne holdning 
heroverfor var forenelig med fællesskabsretten. 
(7) Sag C-386/92, Monin Automobiles. 
(8) Førsteinstansdomstolens dom af 18.9.1992 i sag T-28/92, Asia Motors 
m.fl., Sml. II, s. 2285. 
2.II.s.13 
223 
Men dommeren havde ikke defineret de faktuelle og lovgivningsmæssige 
rammer, inden for hvilke spørgsmålene skulle besvares. EF-Domstolen 
gentog, at denne definition er et krav, og at dette krav navnlig gælder 
inden for konkurrenceområdet, der er karakteriseret ved komplicerede 
faktiske retlige situationer. Da det på denne baggrund ikke var muligt 
at etablere et forhold mellem de præjudicielle spørgsmål og genstanden 
for hovedsagen, erklærede EF-Domstolen, at de forelagte spørgsmål ikke 
kunne tages til påkendelse. 
<T3> § 8. Pro'cedureproblemer 
<T5> a) Begrænsning i proceduren for Kommissionen 
Retspraksis fra Orkem-sagen 
351. EF-Domstolens dom af 10. november, der blev afsagt på grundlag af et 
præjudicielt spørgsmål fra "Arrondissementsrechtbank Amsterdam", vedrører 
spørgsmålet om retspraksis for Orkem-sagen^9) kan udvides til at gælde for 
procedurer for nationale civildomstole. I Orkem-dommen fastslog Domstolen, at 
overholdelsen af princippet om retten til forsvar - der er et grundlæggende 
fællesskabsretligt princip - må afskære Kommissionen fra at pålægge en 
virksomhed - via en beslutning om begæring om oplysninger i henhold til 
artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17 - at besvare spørgsmål, såfremt 
virksomheden derved vil blive tvunget til at erkende eksistensen af en 
overtrædelse, som det påhviler Kommissionen at føre bevis for. 
I Postbank-dommen fastslog EF-Domstolen for det første, at de nationale 
myndigheders anvendelse af artikel 85 og 86 i princippet er underkastet de 
nationale retsregler, således at princippet om retten til forsvar - alt under 
forbehold af overholdelse af grundlæggende EF-retlige principper - kan være 
forskellig fra det, der anvendes i EF-procedurer. 
Derefter statuerede Domstolen - idet den baserede sig på forskellen mellem en 
administrativ procedure, som dén der var tale om i Orkem-dommen, og en 
procedure der udelukkende vedrører forholdet mellem privatpersoner, dvs. en 
procedure hvor den offentlige myndighed hverken direkte eller indirekte kan 
pålægge en sanktion - at fællesskabsretten ikke pålægger en part i en sådan 
procedure pligt til at besvare spørgsmål, hvorved parten bliver tvunget til 
at erkende eksistensen af en overtrædelse af konkurrencereglerne. 
(9) EF-Domstolen, 18. oktober, Orkem, sag 374/87, Sml. s. 3283 
2.II.S.14 
224 
I øvrigt stillet over for det argument; at dette svar giver Kommissionen 
mulighed for via en national procedure at opnå oplysninger, som den ikke 
havde kunnet opnå direkte, fastslog Domstolen, at Kommissionen - i øvrigt 
ligesom en national myndighed - ikke kan udnytte disse oplysninger (som den 
kan tilvejebringe legitimt fra enhver interesseret part) hverken som bevis 
for en overtrædelse af konkurrencereglerne som led i en sag, der kan føre til 
sanktioner, og ej heller som indicium, der kan berettige til iværksættelsen 
af en kontrolundersøgelse forud for en sådan procedure. 
Set ud fra dette standpunkt indeholder denne dom to interessante 
indikationer. For det første afspejler den EF-Domstolens legitime interesse 
i, at Kommissionen ikke ad omveje kan tilvejebringe oplysninger, som den ikke 
kan opnå direkte. For det andet bekræfter den Domstolens opfattelse af, at 
den nationale procedure og EF-proceduren skal holdes strengt adskilt, en 
opfattelse, der allerede er kommet til udtryk i EF-Domstolens dom af 16. juni 
1992 i sag C-67/91, den såkaldte "banques espagnoles"-sag^10^ . Postbank­
dommen er endog mere restriktiv for Kommissionen, end dommen om de spanske 
banker er for de nationale myndigheder, fordi sidstnævnte dom - under visse 
betingelser - accepterede, at oplysninger, som Kommissionen ligger inde med, 
og som fremsendes til de nationale myndigheder, af disse kan betragtes som 
indicier, som der kan tages hensyn til med henblik på at begrunde 
iværksættelsen af en national procedure. 
<T5> b) Meddelelse af klagepunkter, der ikke er tilstrækkeligt klare -
overtrædelse på grundlag af senere dokumenter 
352. I ovennævnte dom (stk. 3 ovenfor) af 31. marts i de forenede sager 
"cellulose" (A. Ahlstrôm Osakeyhtiô m.fl.) fastslog Domstolen, at retten til 
forsvar var blevet overtrådt på flere punkter. 
Domstolen fandt for det første, at Kommissionens fremstilling af klagepunkter 
ikke havde været affattet tilstrækkeligt klart til, at de interesserede 
parter kunne gøre sig effektivt bekendt med den adfærd, som bebrejdedes dem 
(vedrørende pristransaktioner), således at de ikke effektivt kunne varetage 
deres forsvar under den administrative procedure. 
(10) Sml. S. 1992, s. 1-4785 
2.II.s.15 
225 
Domstolen annullerede ligeledes artikel 1, stk. 3 i den anfægtede beslutning, 
for så vidt som den vedrørte overtrædelse i forbindelse med 
pristransaktioner, der var foretaget af medlemmer af en af de implicerede 
sammenslutninger. Kommissionen havde nemlig med henblik på at fastslå 
forholdet primært baseret sig på dokumenter, der var fremkommet efter 
meddelelsen af klagepunkter, således at medlemmerne af den pågældende 
sammenslutning ikke havde kunnet fremkomme med deres standpunkt vedrørende de 
pågældende dokumenter. 
Endelig annullerede EF-Domstolen artikel 1, stk. 4 i beslutningen, hvad angår 
producenten St Anne, da denne virksomhed - på tidspunktet for klagepunkternes 
meddelelse - ikke havde haft mulighed for at gøre sig bekendt med 
klagepunkterne vedrørende producentens deltagelse i møder, hvorunder 
kartellet blev tilrettelagt. 
<T5> c) Retten til at blive hørt 
353. I dom, der blev afsagt i gipspladesagen (den 1. april, sag T-65/89, BPB 
og British Gypsum), der allerede er blevet omtalt i anden anledning (stk. 6 
ovenfor), præciserede Førsteinstansretten, hvilke dokumenter Kommissionen kan 
nægte at udlevere til parterne som led i retten til aktindsigt. 
Førsteinstansretten anførte, at i henhold til reglerne om aktindsigt modtager 
virksomhederne normalt som bilag til meddelelsen af klagepunkter en liste 
over alle de dokumenter, Kommissionen er i besiddelse af, med angivelse af de 
dokumenter eller dele heraf, som er tilgængelige for dem. Denne mulighed står 
åben for dem, for at de på et velunderbygget grundlag kan tage stilling til 
de konklusioner, som Kommissionen er nået frem til. Som fortrolige dokumenter 
- og dermed ikke tilgængelige - anses bl.a. Kommissionens interne dokumenter, 
såsom notater, udkast og andre arbejdsdokumenter. Af andre fortrolige 
oplysninger kan nævnes sådanne, der giver mulighed for at identificere 
klagerne, som ikke ønsker at få deres identitet afsløret, samt oplysninger, 
der er meddelt Kommissionen med forbehold af, at fortrolighedskravet 
overholdes. 
2.II.s.16 
226 
I det foreliggende tilfælde fandt Førsteinstansretten, at sagsøgerne ikke 
havde påvist, at aktindsigt ikke havde fundet sted i overensstemmelse med 
disse regler. Navnlig var der ikke pligt til at meddele sagsøgerne 
korrespondancen med udenforstående virksomheder. Det skyldes, at en 
virksomhed, der får tilsendt en meddelelse om klagepunkter, og som indtager 
en dominerende stilling på markedet, vil kunne træffe gengældelsesaktioner 
over for konkurrerende virksomheder, leverandører eller kunder, som har 
samarbejdet med Kommissionen i forbindelse med dens undersøgelse. 
<T5> d) Afvisning af klage samt afvisning af søgsmål 
rettet mod meddelelser indeholdende foreløbige bemærkninger 
354. Den sag, der gav Førsteinstansretten lejlighed til at udtale sig om 
dette spørgsmål ved kendelse af 29. marts, er sag T-2/92, Rendo II, der var 
foranlediget ved en klage indgivet af sagsøgerne mod visse former for adfærd 
begået af SEP, som er et nederlandsk selskab, der har til opgave at 
strukturere samarbejdet mellem elproducerende virksomheder i Nederlandene. 
Kommissionen havde truffet en beslutning den 16. januar 1991 vedrørende en 
række aspekter, der var blevet omtalt i klagen, og som sagsøgeren uden held 
havde anfægtet for Førsteinstansretten'11'. I den nye sag anfægtede 
sagsøgerne en skrivelse af 20. november 1991, som var modtaget fra en 
direktør fra Generaldirektoratet for Konkurrence, og hvori det anførtes, at 
sagsøgerens klage ikke kunne efterkommes indtil videre, samtidig med at der 
blev redegjort for den beslutning, der allerede var blevet truffet, og med en 
henvisning til de igangværende procedurer. 
Kommissionen har krævet afvisning af dette søgsmål med den begrundelse, at 
den pågældende skrivelse ikke var en retsakt, der kunne anfægtes i henhold 
til EF-traktatens artikel 173. 
Førsteinstansretten gennemgik alle afsnit i denne skrivelse og konkluderede, 
at den ikke kunne sidestilles med en meddelelse i henhold til artikel 6 i 
Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF, fordi man ikke i skrivelsen meddeler 
sagsøgerne begrundelsen for en eventuel afvisning af deres klage og ej heller 
pålægger nogen frist for fremsættelsen af bemærkninger. 
(1"? Dom af 18.11.1992, i sag T-16/91, Rendo NV m.fl., Sml., s. 11-2417 
2.II.s.17 
227 
Denne skrivelse er ej heller en ny kommissionsbeslutning, der har 
retsvirkninger, og som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. 
Skrivelsens indhold er blot en gengivelse af visse oplysninger, og der 
fremføres vurderinger, som aldrig kan sidestilles med en ny 
kommissionsbeslutning. Endvidere siger den intet om, at Kommissionens 
medlemmer som kollegium på ny har drøftet klagen og vedtaget en beslutning. 
Førsteinstansretten synes således at have etableret et nyt formelt kriterium 
for, hvornår sager kan tages til påkendelse: en retsakt kan ikke anfægtes, 
når den ikke fremstår som en kommissionsbeslutning. 
Førsteinstansretten afviste i øvrigt hurtigt Kommissionens andet argument, 
hvorefter sagsøgerne snarere som led i en administrativ procedure burde have 
anmodet Kommissionen om en meddelelse i overensstemmelse med artikel 6 i 
forordning nr. 99/63/EØF og dernæst en beslutning, hvori klagen afvises 
definitivt. Førsteinstansretten fandt her, at betingelsen for at tage en sag 
til påkendelse ikke afhænger af andre sager, som sagsøgeren eventuelt kunne 
anlægge. 
<T5> e) Afvisning af klage 
- lovligheden af begrundelsen for afvisningen 
Åbenbar fejlvurdering 
355. For at vurdere rækkevidden af den dom, som Førsteinstansretten afsagde 
den 26. juni i sagen T-7/92, Asia Motors, skal det anføres, at flere 
importører af japanske biler i Frankrig - i 1988 - havde indgivet en klage 
til Kommissionen, idet de gjorde gældende, at de officielle importører af de 
fem største japanske bilmærker over for de franske myndigheder havde 
forpligtet sig til at begrænse deres salg til 3% af det franske marked, og at 
de pågældende importører havde indgået en aftale om at fordele denne kvote. 
Generaldirektoratet for Konkurrence sendte en skrivelse i henhold til 
artikel 11 i forordning nr. 17 til de pågældende importører. Disse besvarede 
ikke skrivelsen, fordi det franske industriministerium havde givet dem pålæg 
om ikke at svare. Kommissionens tjenestegrene udbad sig herefter oplysninger 
fra de franske myndigheder, som svarede, at spørgsmålene vedrørte betingelser 
i reglerne, som de offentlige myndigheder havde bestemt, og at importørerne 
ikke havde nogen autonomi ved administrationen af kvotaen. 
2.II.s.18 
228 
Stillet over for denne situation afviste Kommissionen parallelimportørernes 
klage ved beslutning af 5. december 1991 med den begrundelse, at den i klagen 
omhandlede adfærd var et direkte resultat af de franske myndigheders politik, 
således at de officielle importører ikke havde nogen handlefrihed. Endvidere 
kunne en eventuel anvendelse af artikel 85 ikke afhjælpe klagernes situation, 
da de franske regler ikke tillader andre importører end de officielle at 
indgå i fordelingsnøglen. 
Førsteinstansretten fandt, at visse dokumenter, som klagerne havde forelagt 
til Kommissionens vurdering, ved første øjekast udgjorde et alvorlig indicium 
for, at de fem officielle importører havde en reel autonomi, hvad angår deres 
adfærd ved fordelingen af markedet. I betragtning af disse dokumenter, som 
primært vedrørte forhandlere fra Martinique, konkluderede Retten, at 
beslutningen havde været behæftet med en åbenbar fejlvurdering af de faktiske 
omstændigheder. 
Førsteinstansretten fandt ligeledes, at den anden begrundelse for afvisning 
var ubegrundet, fordi parallelimportørerne havde mulighed for at importere 
deres motorkøretøjer til Frankrig og i øvrigt kunne få andel i kvoten på 3%. 
Et forbud mod aftalen om fordelingen af denne kvote havde således kunnet give 
dem adgang til det franske marked. 
På foranledning af denne dom, der er den første, der annullerer en beslutning 
om afvisning af en klage, har Kommissionen på ny anmodet om oplysninger, jf. 
artikel 11 i forordning nr. 17, hos de franske myndigheder og hos 
importørerne af japanske bilmærker, der er tilladt i Frankrig. 
<T5> f) Moderselskabet holdes ansvarligt for en overtrædelse 
som følge af dets datterselskabs praksis 
356. Førsteinstansretten fik i dom af 1. april, i sag T-65/89, BPB og British 
Gypsum (gipsplader) - allerede refereret ovenfor i en anden sammenhæng 
(stk. 6 og stk. 8, litra c)) - lejlighed til at gentage sin retspraksis, 
hvorefter et datterselskabs adfærd kan henregnes' til moderselskabet, når 
datterselskabet ikke selv autonomt kan fastlægge sin strategi på markedet, 
men i al væsentlighed følger instruktioner, som moderselskabet pålægger det. 
2.II.s.19 
229 
Hvad specielt angår Nordirland, kunne hverken den dominerende stilling eller 
misbrug heraf på det pågældende marked specielt henregnes til det ene eller 
andet datterselskab af BPB. På dette marked markedsførte British Gypsum 
gipsplader, der var fremstillet af det irske datterselskab af BPB, således at 
dette datterselskab øgede sine leverancer til British Gypsum i et omfang, der 
direkte afhang af, hvor effektivt British Gypsums misbrug var i Nordirland. 
Hele BPB-koncernen drog altså fordel af British Gypsums praksis i Nordirland. 
Dette er begrundelsen for, at det var berettiget, at British Gypsums praksis 
i Nordirland henregnedes til BPB, således at selskabet pålagdes den 
omtvistede bøde. 
<T3> § 9. Retspraksis vedrørende forordningen 
om fusionskontrol 
<T4> Søgsmål anlagt af repræsentative personaleorganer 
i de berørte virksomheder 
Den 22. juli 1992 besluttede Kommissionen, at Nestlé-koncernens erhvervelse 
af selskabet Perrier var forenelig med det fælles marked, forudsat at Nestlé 
solgte visse af sine kildevandsprodukter, som tidligere havde været ejet af 
Perrier, til en af Kommissionen godkendt konkurrent. Det personale, der var 
beskæftiget med de pågældende produkter, var foruroliget over deres sociale 
situation. Derfor anlagde deres repræsentative udvalg den 3. februar 1993 et 
annullationssøgsmål mod Kommissionens beslutning. Ligeledes anmodede de i 
henhold til EF-traktatens artikel 185 og 186 om suspension af beslutningen, 
for så vidt den kræver overdragelse af de pågældende kildevandsprodukter (sag 
T-12/93 R, Vittel-virksomhedens centrale samarbejdsudvalg). 
I en kendelse af 2. april 1993, der var en EF-dommers anden afgørelse 
vedrørende fusioner, der er omfattet af forordning nr. 4064/89, fastslog 
Førsteinstansrettens præsident, at det af de repræsentative udvalg anlagte 
søgsmål kunne tages til påkendelse. I den henseende henviste han navnlig til 
artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89, som giver personalet for de 
berørte virksomheder ret til at blive hørt. Præsidenten fandt dog, at det var 
for tidligt at tage stilling til anmodningen om suspension, da overdragelsen 
af kildevandsprodukterne endnu ikke var definitiv. Overdragelsen skulle 
2.II.S.20 
230 
nemlig godkendes af flere franske myndigheder. Under disse betingelser traf 
han som en foreløbig forholdsregel bestemmelse om at suspendere beslutningen, 
indtil Kommissionen har givet ham meddelelse om overdragelsens godkendelse. 
I juni 1993 meddelte Kommissionen Førsteinstansretten, at forhindringerne for 
overdragelse af kildevandsprodukterne var fjernet, og at alle betingelser for 
overdragelsen var opfyldt. Præsidenten kunne således tage stilling til 
personaleudvalgenes anmodning om foreløbige forholdsregler. 
Ved en kendelse af 6. juli 1993 nåede præsidenten til den konklusion, at den 
sociale skade, som personalet hævdede at blive udsat for, ikke var alvorlig 
og uoprettelig. Personalet havde ikke påvist, hvordan overførslen af deres 
selskab skulle berøre deres arbejdsmæssige situation. I henhold til direktiv 
77/187 om bevarelse af arbejdstageres rettigheder i tilfælde af 
virksomhedsoverdragelse overføres de rettigheder og pligter, som påhviler 
overdrageren, og som følger af en arbejdsrelation, som eksisterede på 
overdragelsestidspunktet, til den nye erhverver. Endvidere giver fransk 
socialret mulighed for at opsige en gældende social overenskomst, selv om der 
ikke er tale om overdragelse. Den påståede skade, nemlig tab af fordele, der 
var hjemlet i den pågældende overenskomst, skyldtes således ikke den 
anfægtede beslutning. 
Præsidenten afviste derfor anmodningen om foreløbige forholdsregler. 
<T4> Afvisning af et søgsmål anlagt af minoritetsaktionærer 
med henblik på genoptagelse af en procedure 
Den 28. oktober afsagde Førsteinstansretten sin første dom vedrørende fusion 
i henhold til forordning nr. 4064/89. Det spørgsmål, der skulle besvares, var 
et procedurespørgsmål. Retten afviste således et søgsmål, der var anlagt af 
minoritetsaktionærer i det italienske forsikringsselskab Generali i anledning 
af afslag på at genoptage den procedure, der havde ført til en 
Kommissionsbeslutning i henhold til artikel 6, stk. 1, litra a), i 
fusionsforordningen. 
2.II.s.21 
231 
I henhold til denne beslutning var forhøjelsen af Mediobancas kapitalandel i 
Generali fra 5,98% til 12,84% ikke omfattet af fusionsforordningen, da 
Mediobanca ikke som følge af den pågældende transaktion var i stand til at 
udøve en bestemmende indflydelse på Generali. 
Minoritetsaktionærerne havde anmodet om genoptagelse af proceduren den 
26. juni 1992, efter at der i et italiensk dagblad - den 19. marts 1992 - var 
blevet offentliggjort en aftale af 1985, som indtil da havde været hemmelig, 
og som var indgået mellem Generali, Mediobanca og Lazard - hvis datterselskab 
Eurolux var den andenstørste aktionær i Generali. 
Ved skrivelse af 31. juli 1992 afviste generaldirektøren for konkurrence den 
anmodning bl.a. med den begrundelse, at Kommissionen havde kendskab til 
aftalen af 1985 og havde taget hensyn hertil ved vedtagelsen af sin 
beslutning. 
Førsteinstansretten konstaterede først og fremmest, at forordning nr. 4064/89 
ikke indeholdt nogen bestemmelse, der udtrykkeligt forudså mulighed for at 
anmode Kommissionen om at genoptage sin procedure. Men i henhold til 
artikel 8, stk. 5, litra a) , er der dog mulighed for, at Kommissionen kan 
tilbagekalde en beslutning, hvori man har erklæret en fusion for forenelig 
med det fælles marked, navnlig hvis beslutningen er blevet truffet på 
grundlag af urigtige oplysninger eller er opnået ved svigagtigt forhold. 
Retten nægtede dernæst at tage søgsmålet til påkendelse, navnlig fordi 
sagsøgerne var tredjemænd i forhold til beslutningen, som de ønskede at få 
tilbagekaldt, da deres anmodning om genoptagelse af proceduren ville indebære 
tilbagekaldelse af den beslutning, som denne procedure var mundet ud i, samt 
fordi søgsmål anlagt af tredjemand kun kan tages til påkendelse, hvis 
vedkommende tredjemand er individuelt og direkte berørt af beslutningen. 
Retten fandt, at kun særlige omstændigheder kan bevirke, at en aktionær anses 
som direkte og individuelt berørt af en retsakt, der kan øve indflydelse på 
forholdet mellem aktionærerne i et selskab. 
2.II.s.22 
232 
Dette var ikke tilfældet i den foreliggende sag. For det første har 
Kommissionens konstatering af, at Mediobancas forhøjelse af sine 
kapitalinteresser i Generali ikke faldt inden for fusionsforordningens 
anvendelsesområde, ikke ændret omfanget eller indholdet af aktionærernes 
rettigheder. For det andet rammer denne konstatering sagsøgerne på lige fod 
med alle andre aktionærer i dette selskab, hvoraf der er ca. 140 000. Endelig 
er det ikke rigtigt, at de - hvis de havde anmodet om at intervenere i den 
procedure, der førte til vedtagelsen af beslutningen (sådan som de ville 
have gjort, hvis de havde haft kendskab til de elementer, der senere kom for 
dagen) - ville have haft ret til. at gå til domstolen, en mulighed, der 
forudsætter, at de er individuelt berørt af beslutningen. Retten fandt, at 
hensynet til erhvervslivets retssikkerhed og de korte tidsfrister, der er 
fastsat i forordning nr. 4064/89, forudsætter, at en anmodning om 
genoptagelse af proceduren, der motiveres med afsløringen af påståede nye 
omstændigheder, skal fremsættes inden for en rimelig frist. I det 
foreliggende tilfælde fandt retten, at anmodningen af 26. juni 1992 var 
indkommet for sent, eftersom sagsøgeren selv havde erklæret at være blevet 
bekendt med de påståede nye omstændigheder ved udgangen af marts-begyndelsen 
af april 1992. 
3.I.§1.8.1 
233 
<T5> Tredje del 
<T1> Offentlige virksomheder og statsmonopoler 
<T4> Kapitel 1 
<T2> Den vigtigste udvikling 
357. De principper, som Kommissionen har fulgt i sin politik over for 
spørgsmålet om liberalisering af -visse sektorer, er blevet omtalt i den 
første del af denne beretning^1'. I dette kapitel vil man give en mere 
detaljeret omtale af de foranstaltninger, der er vedtaget inden for de 
forskellige sektorer. 
<T3> § 1. Telekommunikation og posttjenester 
<T4> - EF-lovgivningen 
358. Det vigtigste resultat i dette år har uden tvivl været Ministerrådets 
resolution af 22. juli 1993, hvor Rådet accepterer liberalisering af 
offentlige taletelefonitjenester senest den 1. januar 1999^2^. Rådet fandt 
således, at en effektiv gennemførelse af den eksisterende EF-lovgivning om 
teletjenester er et af de vigtigste mål for Fællesskabets politik på 
telekommunikationsområdet. 
359. Med henblik på dette mål har Kommissionen i årets løb videreført sine 
bilaterale drøftelser med visse medlemsstater om anvendelsen af direktiv 
90/388/EØF af 28. juni 1990 om liberalisering af markedet for teletjenester. 
Disse drøftelser havde som sit vigtigste mål spørgsmålet om omfanget af 
monopoliseret taletelefonitjenester, som i direktivet defineres meget 
strengt, hvilket indebærer, at taletelefoni, der tilbydes en lukket kreds af 
brugere, ikke kan være omfattet af et monopol. 
(1) Se nr. 36-42 i denne beretning. 
(2) Se nr. 123-129 i denne beretning. 
3.1.§1.S.2 
234 
360. Som følge af disse bilaterale kontakter liberaliserede Tyskland den 
15. januar 1993 telefontjenesterne til "Corporate Networks", mens Irland ved 
skrivelse af 22. juli 1993 forpligtede sig til strengt at overholde 
Kommissionens definitioner. Den belgiske regering bekræftede ved skrivelse af 
15. juni 1993, at telefontrafik mellem tredjepersoner er tilladt i Belgien 
via faste forbindelser, forudsat at den ikke består i fremføring af tale 
mellem to termineringspunkter i det koblede offentlige net eller den ikke 
udbydes til offentligheden. Men de pågældende tredjepersoner skal være 
indbyrdes forbundne ved relationer, der ikke blot er telefonkommunikation, 
som f.eks. et moderselskab og dets. datterselskab. Danmark har ved skrivelse 
af 16. september 1993 forpligtet sig til fuldstændigt at liberalisere 
telefontrafikken via faste forbindelser i 1994 i stedet for at definere 
monopoliserede og liberalisede taletelefonitjenester. Kommissionen følger 
nøje anvendelsen af dette aspekt af direktivet og vil fortsat skride ind i 
tilfælde af klager. 
Kommissionen har ligledes skullet præcisere anvendelsen af 
konkurrencereglerne inden for sektoren for mobilkommunikation, en sektor der 
er udelukket fra direktivets anvendelsesområde. En sådan udelukkelse 
indebærer således ikke, at medlemsstaterne kan udvide de offentlige 
televirksomheders monopol til bl.a. at omfatte mobilradiotelefoni. På 
foranledning af iværksættelsen af en procedure over for Italien har 
sidstnævnte - den 1. oktober 1993 - forpligtet sig til at give en ny 
tilladelse med henblik på drift af GSM-radiotelefoni på landets område. En 
lignende procedure er blevet indledt over for Belgien, mens drøftelser er i 
gang med Irland. 
Kommissionen har ligeledes anmodet de medlemsstater, der påtænker at give 
supplerende tilladelser til mobilkommunikationsselskaber, om at forelægge de 
betingelser, der er fastsat med henblik herpå, for derved at undgå fremtidige 
indsigelser, dersom tilladelsesprocedurerne ikke måtte være objektive og ikke 
uden diskriminerende virkninger. Ved skrivelse af 31. marts 1993 har 
Kommissionen således fremsendt en række bemærkninger til det foreløbige 
udkast, som den nederlandske regering havde forelagt Kommissionen. 
3.I.§l.s.3 
235 
361. Endelig vedtog Kommissionen den 1. december - ved førstebehandlingen -
et direktivudkast(3^ om ændring af direktiverne 88/301/EØF og 90/388/EØF. 
Formålet med udkastet er, at den liberalisering, der er opnået for så vidt 
angår terminaler og teletjenester, skal udvides til at omfatte 
satellitkommunikationssektoren. Kommissionen har besluttet først at ville 
høre Rådets, Parlamentets og Det Økonomiske og Sociale Udvalgs eventuelle 
bemærkninger, før udkastet vedtages formelt. 
(3) SEK(93)1891 endelig udg. 
3.I.§2.s.4 
236 
<T3> § 2. Energi 
<T4> - Det spanske oliemonopol 
362. Med ikrafttrædelsen den 14. januar 1993 af lov nr. 34 af 22. december 
1992 om oliesektorens opbygning, ophørte det spanske oliemonopol, der blev 
indført i 1927, juridisk set med at eksistere. Dermed afskaffedes den sidste 
retlige hindring, som bestod, nemlig de eksklusive rettigheder til 
detailsalg, som det tidligere monopolselskab (CAMPSA) og de spanske 
raffinaderier havde i det monopoliserede net af servicestationer. I 
betragtning af rækkevidden af den nye lov besluttede Kommissionen at 
indstille den verserende overtrædelsesprocedure. 
Men Kommissionen påser, at nyttevirkningen af de vedtagne regler ikke 
neutraliseres, og at de hidtidige lovlige restriktioner i konkurrencen ikke 
erstattes med andre restriktioner af kontraktlig karakter^4) eller 
forhindrer en effektiv åbning af dette marked. 
<T4> - Eksklusive rettigheder til import og eksport af el og gas 
363. Kommissionen har modtaget svarene fra de nationale myndigheder på de 
seks begrundede udtalelser, der blev fremsendt i november 1992. Kommissionen 
havde nemlig videreført de overtrædelsesprocedurer, der var indledt i henhold 
til EF-traktatens artikel 169 over for bestemmelser i den franske, 
italienske, spanske, nederlandske, danske og irlandske lovgivning, som 
indeholdt eksklusive rettigheder til import og eksport af el og gas. 
Nogle af de pågældende medlemsstater har givet udtryk for, at de agter at gå 
i gang med en debat og drøftelser, som skulle kunne resultere i vedtagelsen 
af lovændringer, der går i retning af en vis åbning af sektoren; men ingen af 
disse stater har dog forelagt konkrete projekter, der skulle kunne føre til 
en afskaffelse af de omstridte monopoler. 
På grundlag af disse svar og som følge af den eventuelle udvikling i 
medlemsstaterne besluttede Kommissionen i begyndelsen af 1994 at gå til EF-
Domstolen. 
(4) Se nr. 226 i denne beretning, 
3.1.§3.s.5 
237 
<T3> § 3. Transport(5) 
<T4> - Søtransport 
<T7> Spanien 
364. Hvad angår de nye nationalitetsbegrundede diskriminationer, som omtaltes 
i den tidligere beretning^6^, og som udøvedes af den offentlige 
søtransportvirksomhed Transmediterranea og på foranledning af den 
åbningsskrivelse, der blev fremsendt den 24. november 1992 i henhold til EF-
traktatens artikel 90 sammenholdt med artikel 7, meddelte den spanske 
regering omsider Kommissionen, at den med virkning fra juni 1992 havde bragt 
den omtvistede diskrimination til ophør. Ifølge oplysninger fra den spanske 
regering anvendes den rabat, der før udelukkende var forbeholdt visse 
kategorier af personer af spansk nationalitet, nu uden forskel på 
indenlandske borgere og statsborgere fra andre medlemsstater. 
<T4> - Lufttransport : ground handling 
365. Den omstændighed, at lufttransportsektoren er blevet åbnet for øget 
konkurrence som følge af den tredje liberaliseringspakke, forpligter 
transportvirksomhederne til at forbedre kvaliteten af deres tjenesteydelser 
og være mere påpasselige end nogensinde med at kontrollere deres udgifter. 
Ground handling, der tilbydes luftfartsselskaber i lufthavnene, såsom 
bagagehåndtering, passagerbetjening, transport af passagererne fra terminalen 
til flyene, bespisning af passagererne under flyvningen, brændstofpåfyldning 
samt flyvedligeholdelse m.v. udgør en betydelig udgiftspost for 
luftfartsselskaberne og et vigtigt element for deres kommercielle image. 
Men ground handling-sektoren er stadig til forskel for lufttransport i de 
fleste medlemsstater kontrolleret af virksomheder, der ikke er udsat for 
konkurrence, og som derfor har mulighed for at kræve urimelige priser i 
forhold til kvaliteten af den ydede service. Noget sådant er navnlig 
tilfældet, når lovgivningen giver lufthavnene mulighed for at forbeholde sig 
eneret til at yde sådan service, eller når lufthavnene giver en sådan eneret 
(5) Se nr. 136-142 i denne beretning. 
(6) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 523 
3.I.§3.8.6 
238 
til en enkelt virksomhed, som oftest den dominerende transportør på det 
nationale marked. De begrænsninger i luftfartsselskabernes mulighed for selv 
at sørge for deres egen ground handling, som eksisterer i mange lufthavne, er 
en særlig alvorlig form for konkurrencebegrænsning inden for rammerne af det 
nuværende system^7'. 
366. Som eksempel på en sådan form for restriktion kan nævnes, at de tyske 
myndigheder modsatte sig, at luftfartsselskabet British Midlands modtog den 
ground handling-service i Frankfurt lufthavn, som flyselskabet SAS^8^ var 
rede til at yde. 
Dette forbud skyldtes nationale bestemmelser, hvorefter udenlandske 
luftfartsselskaber kun kan udføre ground handling-service på betingelse af 
gensidighed til fordel for tyske transportører i deres hjemland. De tyske 
myndigheder gjorde i så henseende gældende, at Lufthansa er udsat for 
lignende restriktioner i Danmark og i andre nordiske lande. 
Da et sådant krav om gensidighed over for et EF-foretagende er klart 
ulovligt, har de tyske myndigheder - på foranledning af Kommissionens 
indskriden - accepteret at give klageren ret til at få udført ground 
handling-service af SAS. 
367. Kommissionen har i 1993 fået en lang række klager over aktiviteter i 
flere tyske, italienske, portugisiske og spanske lufthavne i forbindelse med 
ground handling. Disse klager viser problemets betydning og risikoen for, at 
de gunstige virkninger, der forventes på grund af liberalisering af 
lufttransporten, kompromitteres i kraft af konkurrencebegrænsninger i 
forbindelse med ground handling. 
368. Kommissionen har således måttet konstatere, at Spanien ikke har sat en 
stopper for dikriminationen i form af prisnedslag for ground handling til 
fordel for spanske luftfartsselskaber^. 
Kommissionen har derfor set sig nødsaget til - den 14. juni - at fremsende en 
åbningsskrivelse til den spanske regering, hvori den anfægter de pågældende 
prisnedslag, som luftfartsselskabet Iberia, i sin egenskab af 
(7) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 518, 
(8) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 520, 
(9) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 521 
3.I.§3.s.7 
239 
koncessionshaver på ground handling-service inden for hele det nationale 
territorium, har pligt til at yde. De spanske myndigheders foranstaltninger, 
hvor de pålægger Iberia pligt til at yde sådanne prisnedslag, må anses for 
værende i strid med EF-traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med 
artikel 7 (der forbyder forskelsbehandling på grundlag af nationalitet), 
artikel 59 (der forbyder restriktioner i den fri udveksling af 
tjenesteydelser) og artikel 86 (der forbyder misbrug fra virksomheders side, 
herunder navnlig misbrug i form af anvendelse af ulige vilkår for ydelser af 
samme værdi over for handelspartnere). 
369. Selv om de individuelle sager retsforfølges på normal vis, er 
Kommissionen af den opfattelse, at problemets omfang nødvendiggør vedtagelsen 
af generelle foranstaltninger(1Q). 
<T4> Havne 
370. Den danske regering har ikke svaret på anmodningen om at give et rederi, 
der ønskede at etablere en rute til den tyske havn Puttgarden, adgang til 
Rødby Havn^11'. Kommissionen har derfor vedtaget en beslutning i henhold til 
EF-traktatens artikel 90, stk. 3^12). 
371. Efter at monopolet på udøvelse af havnevirksomhed, der var forbeholdt 
havnevirksomheder^13' i Italien, var blevet formelt ophævet ved lovdekret, 
har Kommisionen måttet konstatere, at det pågældende lovdekret ikke er blevet 
ophøjet til lov inden for den fastsatte frist, hvorfor den italienske 
regering således har været nødsaget til at forlænge lovdekretets virkninger 
ved successive vedtagelser af en række lovdekreter indtil den pågældende 
dato. 
Forholdet synes altså at være det, at efter EF-Domstolens dom af 10. december 
1991 (sag C-179/90, Porto di Genova), hvori det pågældende monopol blev anset 
som værende uforeneligt med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 90, 
stk. 1, sammenholdt med artikel 30, 48 og 86, er der ikke blevet fundet en 
tilfredsstillende løsning, selv flere måneder efter overtrædelsesprocedurens 
iværksættelse'14'. 
(10) Se nr. 13 7 i denne beretning. 
(11) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 522 
(12) Se Bilag III.B i denne beretning. 
(13) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 524 
(14) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 524 
3.I.§3.s.8 
24 0 
Kommissionen er således af den opfattelse, at de gentagne søgsmål om hastende 
foranstaltninger af tidsbegrænset rækkevidde ikke har indført den juridiske 
sikkerhed, som er det eneste, der kan give de berørte erhvervsdrivende, det 
være sig italienere eller statsborgere fra andre medlemsstater, adgang til 
markedet for at foretage adækvate investeringer. 
Denne usikre situation har således indtil dato betydet, at der ikke er 
indført en effektiv konkurrence blandt havnevirksomhederne. 
3.II.§1.8.1 
241 
<T4> Kapitel II 
<T2> EF-Domstolens vigtigste afgørelser 
<T3> § 1. Domstolens domme vedrørende EF-traktatens artikel 90 
372. I dom af 19. maj 1993 i sag C-320/91, Corbeau, fik EF-Domstolen 
lejlighed til at præcisere de nærmere betingelser for anvendelsen af EF-
traktatens artikel 90, stk. 1 og 2. I henhold til artikel 90, stk. 1, må 
medlemsstaterne ikke til fordel for offentlige virksomheder eller 
virksomheder, som de indrømmer eksklusive rettigheder, træffe eller 
opretholde foranstaltninger, der er i strid med EF-traktatens regler. I 
henhold til stk. 2 i denne artikel er virksomheder, der har fået overdraget 
at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, underkastet 
traktatens bestemmelser, navnlig konkurrencereglerne, i det omfang 
anvendelsen af disse regler ikke retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af 
de særlige opgaver, som er betroet dem. 
De omstændigheder, der lå til grund for denne dom, vedrørte aktiviteter, der 
udøvedes af en person, der i Liège og omegn tilbød tjenesteydelser bestående 
i indsamling af post på afsenderens bopæl og fordeling af denne post inden 
den følgende dag kl. 12, såfremt modtageren har bopæl inden for det 
pågældende område. Med hensyn til modtagere med bopæl uden for området 
indsamler Corbeau post på afsenderens bopæl og forsender denne med 
postvæsenet. 
På grund af sine aktiviteter blev Corbeau indstævnet for kriminalretten i 
Liège for at have overtrådt den belgiske lovgivning om postvæsenets monopol, 
hvorefter Régie des postes, der er en juridisk offentligretlig person, har 
eksklusiv ret til i hele Belgien at indsamle, transportere og distribuere al 
post, uanset hvilken. Enhver overtrædelse af monopolet er belagt med 
strafferetlige sanktioner. Men Domstolen blev dog forespurgt, om et sådant 
monopol var i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 90. 
I sit svar konstaterede EF-Domstolen for det første, at Régie des postes 
belges er tillagt en eksklusiv ret i henhold til artikel 90, stk. 1. Men et 
legalt monopol på en betydelig del af det fælles marked kan medføre en 
dominerende stilling, jf. artikel 86. Domstolen erindrede om, at selv om 
3.II.§1.s.2 
242 
denne artikel forbød misbrug fra virksomheders side og ikke statslige 
foranstaltninger, er medlemsstaterne dog nødsaget til at træffe 
foranstaltninger, der ikke går imod selve formålet med denne bestemmelse. 
Ifølge EF-Domstolen skal artikel 90, stk. 1, læses sammenholdt med stk. 2 i 
samme artikel, hvis indhold den gengiver. I den foreliggende sag er Domstolen 
af den opfattelse, at Régie des postes ubestrideligt har fået overdraget at 
udføre tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, jf. artikel 90, stk. 2, 
bestående i pligten til at sørge for indsamling, transport og distribution af 
post til fordel for brugerne og omfattende hele statens område, til ensartede 
tariffer og ensartede kvalitetsvilkår uden hensyn til den enkelte 
transaktions særlige situation eller økonomiske rentabilitet. 
Dernæst undersøgte Domstolen, i hvilken udstrækning en 
konkurrencebegrænsning, endsige en fuldstændig udelukkelse af al konkurrence, 
er nødvendig, for at indehaveren af den eksklusive rettighed kan udføre sin 
opgave af almen interesse og navnlig drage fordel af økonomisk acceptable 
vilkår. 
Domstolen fandt, at for at kunne opfylde sin opgave rentabelt må den 
virksomhed, der har til opgave at udføre tjenesteydelser af almindelig 
økonomisk interesse, have mulighed for at kompensere tab inden for en sektor 
med overskud hidrørende fra en anden sektor. Denne mulighed berettiger at 
begrænse konkurrencen fra private virksomheders side hvad angår økonomisk 
rentable sektorer. Forholdt det sig anderledes, ville disse private 
virksomheder kunne koncentrere deres aktiviteter om rentable sektorer og dér 
tilbyde mere favorable vilkår end den virksomhed, der skal udføre en 
tjenesteydelse af almen interesse, fordi de ikke økonomisk er nødt til at 
kompensere tab inden for urentable sektorer. 
Men ifølge Domstolen er udelukkelsen af konkurrence ikke berettiget, når det 
drejer sig om særlige tjenesteydelser, der ikke står i forbindelse med 
tjenesteydelser af almindelig interesse, og hvorved man søger at imødekomme 
særlige behov hos erhvervsdrivende, og som kræver visse supplerende 
tjenesteydelser, som den traditionelle posttjeneste ikke kan tilbyde, som 
f.eks. afhentning på bopælen, større hurtighed og sikkerhed i omdelingen samt 
muligheden for at ændre bestemmelsesstedet under befordringen, og forudsat at 
3.II.§1.s.3 
243 
disse tjenesteydelser ikke forrykker den økonomiske ligevægt i de 
tjenesteydelser af almindelig interesse, der udføres af indehaveren af den 
eksklusive ret. 
Det følger af denne dom, at enhver udvidelse af en eksklusiv eneret, som ikke 
er berettiget i henhold til artikel 90, stk. 2, kan give den begunstigede 
mulighed for at udøve misbrug (monopolisering) i strid med artikel 86. 
I øvrigt bekræfter denne dom, at artikel 90, stk. 2, er direkte anvendelig, 
og den forelæggende dommer opfordres til at anvende artiklen selv. 
3.II.§2.s.4 
244 
<T3> § 2. Fortolkning af direktivet om teleterminaler 
Den 27. oktober afsagde EF-Domstolen tre domme om fortolkning af bl.a. 
artikel 6 i Kommissionens direktiv 88/301/EØF af 16. maj 1988 om konkurrence 
på teleterminalmarkederne. I henhold til den pågældende artikel 6 skal 
medlemsstaterne sørge for, at den formelle fastlæggelse af specifikationer og 
kontrollen med deres anvendelse samt godkendelse af udstyr - med virkning fra 
den 1. juli 1989 - foretages af et organ, der er uafhængigt af offentlige 
eller private virksomheder, der udbyder konkurrerende varer eller 
tjenesteydelser på telekommunikation'sområdet. To af disse domme blev afsagt 
på grundlag af præjudicielle spørgsmål, forelagt af de franske domstole (sag 
C-69/91, Decoster og sag C-92/91, Taillandier) . I den tredje dom var det 
præjudicielle spørgsmål rejst af en belgisk domstol (de forenede sager C-
46/90 og C-93/91, Lagauche, Evrard m.fl.). Alle disse sager vedrørte 
strafforfølgning, der var indledt mod handlende, der havde solgt ikke-
godkendte teleterminaler (telefaxmaskiner og trådløse telefoner). De sagsøgte 
havde for den nationale domstol bestridt, at de nationale love, der 
foreskriver en sådan godkendelse, var forenelig med EF-traktaten og 
direktivet, når der ikke eksisterede et kompetent uafhængigt organ, der kunne 
meddele sådanne godkendelser. 
På det tidspunkt, hvor sagerne fandt sted, blev godkendelserne i Frankrig 
meddelt af det direktorat, der fastsætter de almindelige retsforskrifter, og 
som er underlagt ministeriet for post- og telekommunikation, mens den 
kommercielle drift i Frankrig henhører under France Telecom, der er underlagt 
samme ministerium. I de to første domme skulle EF-Domstolen altså vurdere, om 
en organisatorisk adskillelse inden for ét og samme ministerium var 
tilstrækkeligt til at opfylde forpligtelsen i henhold til direktivets 
artikel 6. Domstolen svarede, at forskellige direktorater inden for én og 
samme administration ikke kan betragtes som værende uafhængige. I modsat fald 
ville det kunne skade en ensartet anvendelse af direktivet i samtlige 
medlemsstater. Den omstændighed, at organer er underlagt to forskellige 
administrationer (eller forskellige ministre), er det tilstrækkeligt til 
opfyldelse af uafhængighedskriteriet? Dette er endnu ikke sikkert. Under alle 
omstændigheder nødvendiggør Decoster- og Taillandier-dommene en ny vurdering 
af de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet med henblik på at 
gennemføre denne bestemmelse. 
3.II.§2.S.5 
245 
I den tredje dom (de forenede sager Lagauche - Evrard) skulle EF-Domstolen 
ikke tage stilling til spørgsmålet om uafhængighed, fordi den belgiske 
regering under sagen havde erkendt, at opdelingen af aktivitetsområder ikke 
havde fundet sted i Belgien. 
Det interessante ved denne dom var dog de juridiske konsekvenser, som EF-
Domstolen knyttede til datoen den 1. juli 1989, der er nævnt i artikel 6 i 
Kommissionens direktiv. Domstolen fandt nemlig for det første, at EF-
traktatens artikel 90 sammenholdt med traktatens artikel 86 ikke er til 
hinder for, at der inden for én og samme virksomhed kan fastsættes 
forskrifter og udøves driftsfunktioner, når den pågældende virksomheds 
funktion indskrænker sig til at behandle ansøgninger, der indgives til 
ministeren, da denne funktion er accessorisk i forhold til udøvelsen af 
ministerielle beføjelser. For det andet fandt Domstolen, at artikel 6 i dette 
direktiv - hvad angår apparater, der henhører under anvendelsesområdet for 
direktiv 88/301/EØF og i det omfang, hvor der er tale om perioden efter den 
1. juli 1989 - er i modstrid med pligten, hvorefter terminaler skal godkendes 
af en offentlig virksomhed, der udbyder varer eller tjenesteydelser på 
telekommunikationsområdet. 
Følgelig var kumulation af funktioner - ifølge Domstolen - under visse 
omstændigheder (susbsidiær rolle som operatør samt mulighed for appel) 
forenelig med fællesskabsretten før 1. juli 1989, men ikke længere efter 
denne dato. Dette synes at implicere, at et direktiv, der er baseret på 
artikel 90, stk. 3, kan andet og mere end blot præcisere de forpligtelser, 
der allerede følger af EF-traktatens bestemmelser. 
Ved at foretage en sondring af retstilstanden alt efter om det er før eller 
efter ikrafttrædelsen af artikel 6 i direktiv 88/301/EØF, har Lagauche-dommen 
dermed bekræftet den restriktive fortolkning af artikel 90, stk. 3. Selv om 
en operatør tildeles beføjelse til at fastsætte retsforskrifter, er dette 
ikke i sig selv i strid med artikel 90 sammenholdt med artikel 86, men 
Kommissionen er dog kompetent til at forbyde en sådan kumulation af 
aktiviteter som led i den opgave, der påhviler Kommissionen i henhold til 
artikel 90, stk. 3, hvis den finder - alt under EF-Domstolens kontrol - at en 
sådan kumulation i visse tilfælde kan være i strid med EF-traktatens regler. 
3.II.§2.s.6 
246 
Lagauche-dommen understreger således Kommissionens beføjelse til at træffe 
præventive foranstaltninger med henblik på at sikre lige vilkår på markeder, 
hvor offentlige eller privilegerede virksomheder opererer. Dommen pointerer, 
at Kommissionen har et særligt ansvar ved udøvelsen af den opgave, som er den 
tillagt ved artikel 90, stk. 3, på disse markeder. 
3.II.§3.s.7 
247 
<T3> § 3. Offentlige virksomheder samt statsstøtte 
<T4> - Meddelelse om offentlige virksomheder 
373. I en dom^15^ afsagt i en sag anlagt af Frankrig annullerede EF-
Domstolen Kommissionens meddelelse af 1991 om offentlige virksomheder, hvori 
medlemsstaterne blev bedt om at tilsende Kommissionen årlige rapporter om 
deres økonomiske forbindelser med store offentlige virksomheder inden for 
fremstillingssektoren^16). 
Kommissionen baserede dette krav på artikel 5 i direktiv (80/723/EØF) om 
gennemskueligheden i de økonomiske forbindelser mellem medlemsstaterne og de 
offentlige virksomheder. I denne artikels stk. 2 er det fastsat, at 
Kommissionen kan anmode medlemsstaterne om at fremsende visse finansielle 
oplysninger om navnlig offentlige virksomheder, såfremt Kommissionen finder 
det nødvendigt. Kommissionens argument var, at artikel 5, stk. 2, var et 
tilstrækkeligt retsgrundlag for den indberetningspligt, der var indeholdt i 
meddelelsen fra 1991; i meddelelsen blev det blot angivet, at der var pligt 
til at fremsende oplysningerne efter anmodning. 
EF-Domstolen afviste dette argument, idet den fastslog, at en generel 
forpligtelse til systematisk at indberette alle statsejede 
fremstillingsvirksomheder over en vis størrelse, således som Kommissionen 
anmodede medlemsstaterne om at gøre ifølge meddelelsen, ikke var omfattet af 
artikel 5, stk. 2. I meddelelsen pålagdes medlemsstaterne således en ny 
retlig forpligtelse, uden at der var fornødent retsgrundlag, således at 
forpligtelsen var ugyldig. Domstolen anførte, at en sådan ny forpligtelse, 
der ændrer kravet i artikel 5, stk. 2, kun kan indføres i henhold til 
traktatens artikel 90, stk. 3, ligesom det oprindelige direktiv. 
I overensstemmelse med Domstolens dom har Kommissionen nu inkorporeret 
indberetningspligten i et nyt direktiv, der ændrer direktivet af 1980, og har 
udsendt en ny meddelelse - uden indberetningspligten - til fastlæggelse af 
politikken vedrørende pengestrømme til offentlige virksomheder^17'. 
(15) Dom af 16. juni 1993, sag C-325/91 Frankrig mod Kommissionen, endnu ikke 
offentliggjort. 
(16) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 167-172. 
(17) Jf. nr. 399 og 400 i denne beretning. 
4.I.§1.8.1 
248 
<T5> Fjerde del 
<T1> Statsstøtte 
<T4> Kapitel I 
<T2> Kommissionens vigtigste beslutninger samt 
udviklingen i Kommissionens politik i hovedtræk 
<T3> § 1. Generelle spørgsmål 
<T4> - Udviklingen i hovedtræk 
374. I 1993 var statsstøttepolitikken præget af krisen i stålindustrien. Det 
vedvarende fald i forbruget af stål blev yderligere forstærket af en af de 
kraftigste konjunkturafmatninger siden 1930"erne, af det fra importen 
kommende pres, og af vanskeligere eksportvilkår. Disse forhold gjorde det 
nødvendigt hurtigt at nedskære kapaciteten yderligere'1'. Kommissionen var 
villig til at spille en koordinerende rolle i forbindelse med disse 
kapacitetsnedskæringer, og i marts gav Rådet tilsagn om EF-midler som støtte 
til dækning af omkostningerne ved lukninger. Først måtte der imidlertid 
findes en løsning i en række tilfælde, hvor medlemsstaterne ønskede at yde 
støtte til statsejede stålvirksomheder. Kommissionen havde til opgave at 
sikre, at virksomhederne som modydelse for støtten ydede deres del til 
omstruktureringen. Der blev til sidst opnået enighed i december, da Rådet 
godkendte en støtte på i alt ca. 6,8 mia. ECU til seks virksomheder som 
modydelse for kapacitetsnedskæringer på 5,5 mio. tons. Hvor vanskeligt dette 
første skridt i omstruktureringsrunden var, fremgår af, at industriministrene 
måtte igennem flere møder i Rådet inden de nåede til enighed samt, at 
Kommissionen for første gang nogensinde måtte gå så vidt som til at nedlægge 
forbud i medfør af EKSF-traktatens artikel 88 for at forhindre Italien i at 
afskrive den gæld på 4 mia. ECU, som Ilva (en af de seks støttemodtagere) 
havde opbygget. Den italienske regering fastholdt, at afskrivningen på ingen 
måde indeholdt støtte. 
3 75. Det var desuden nødvendigt fortsat at føre en stram kontrol med støtten 
til bilindustrien (2) . I mange af sagerne var der tale om rednings- og 
(1) Nr. 29 og 481 i denne beretning 
(2) Nr. 505 ff. i denne beretning. 
4.I.§1.8.2 
249 
omstruktureringsstøtte. I lyset af den voksende overkapacitet blev støtten 
til investeringer i motorindustrien i Østrig undersøgt ganske nøje, hvilket 
førte til indførelsen af en udligningstold'3'. Situationen i 
skibsbygningsindustrien tillod ikke, at de særlige støtteordninger blev bragt 
til ophør, hvorfor syvende direktiv blev forlænget med yderligere et år^4^. 
Redninger og omstruktureringer kombineret med støtteordninger har også været 
daglig praksis i mange andre industrisektorer, lige fra maskinindustrien til 
luftfartsselskaber(5). Som altid var det sager med offentligt ejede 
selskaber og privatiseringer, der ud fra et støttekontrolsynspunkt voldte de 
største problemer. Udviklingen i forbindelse med statsgarantier^ og det 
nye retsgrundlag for offentlige virksomheders indberetningspligt (7) 
forventes imidlertid at gøre en sådan kontrol lettere i fremtiden. EF-
Domstolen fremhævede tillige på ny, at Kommissionen har pligt til at foretage 
en fuldstændig analyse af den påtænkte støttes virkning på 
konkurrenterne'8'. 
3 76. En mere rutinepræget, men ikke desto mindre vigtig del af 
statsstøttekontrollen består i behandlingen af anmeldelser om støtte af en 
karakter, som volder færre vanskeligheder for konkurrencen og derfor kan 
godkendes forholdsvis let. Disse støtteordninger vil kunne godkendes, såfremt 
bestemte grænser og betingelser, i henhold til forskellige rammebestemmelser 
eller retningslinjer, er respekteret. Kommissionen er også i disse 
støttesager den eneste støttekontrolmyndighed, og medlemsstaterne kan ikke 
yde den pågældende støtte uden Kommissionens forudgående godkendelse. 
Kommissionen har pligt til at udstede sådanne lovbestemte godkendelser inden 
for en rimelig tidsfrist^9^ . Det er særlig vigtigt at reagere hurtigt i 
nedgangstider. 
377. Med hensyn til national regionalstøtte fulgte Kommissionen den gældende 
politik, hvorefter omfanget af de støtteberettigede områder begrænses og 
støtteeffektiviteten øges. Hermed vil forskellene i den tilladte støtte i 
mere og mindre udviklede områder fastholdes'10'. Kommissionen fortsatte 
tillige sit arbejde med støtte til kapitalintensive projekter. 
(3) Nr. 506 i denne beretning. 
(4) Nr. 497 i denne beretning. 
(5) Nr. 531 ff. og 536 ff. i denne beretning. 
(6) Nr. 386 og 4 01 i denne beretning. 
(7) Nr. 3 99 i denne beretning. 
(8) Nr. 3 95 i denne beretning. 
(9) Dom af 11. december 1993, sag 120/72, Lorenz/Tyskland, Sml. 1973, 
s. 1471, 1481 (fjerde præmis). 
(10) Nr. 465 og 466 i denne beretning. 
4.I.§l.s.3 
250 
378. Forskellige incitamenter vedrørende en reel jobskabelse, uddannelse og 
udvikling af små virksomheder fik den positive behandling, de fortjener^11^. 
Kommissionen afsluttede praktisk talt sin genbehandling af eksisterende 
støtteordninger for små og mellemstore virksomheder efter vedtagelsen af 
rammebestemmelserne for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder i 
1992 (12'. på et andet område af voksende betydning, nemlig miljøet, har 
Kommissionen udstedt nye rammebestemmelser af betydeligt mere detaljeret og 
omfattende omfang end dem, de erstatter^13'. Kommissionen fortsatte sit 
arbejde med at sikre ensartede spilleregler for offentlige eller offentligt 
støttede og private eksportassurandører, der forsikrer kortsigtede 
kommercielle risici i handelen inden for EF og OECD. Der vil inden længe 
formodentlig blive vedtaget nogle rammebestemmelser herfor^14). Man 
fortsatte tillige arbejdet med at undersøge eventuelle 
konkurrenceforvridninger forårsaget af støtte inden for sektoren for 
finansielle tjenesteydelser og fjernsyn. For sidstnævntes vedkommende har 
Kommissionen iværksat en EF-dækkende undersøgelse, som skal være en støtte 
ved vurderingen af det voksende antal klager fra private radio- og tv-
selskaber^15^ . 
379. På internationalt plan spillede statsstøtteforholdene en betydelig rolle 
i tiltrædelsesforhandlingerne med Østrig og de nordiske lande, Finland, Norge 
og Sverige^16). I perioden efter 1. januar 1994, hvor aftalen om Det 
Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde trådte i kraft, anvender EFTA-
Tilsynsmyndigheden EF's statsstøtteregler i disse lande samt Island. Da det 
er nødvendigt at arbejde tæt sammen med Tilsynsmyndigheden, har Kommissionen 
i overensstemmelse med protokol 2 7 til aftalen udviklet forskellige 
ordninger, hvorefter man kan tage kontakt med Tilsynsmyndigheden i løbende 
sager og informere den om endelige beslutninger inden de offentliggøres^17'. 
Der indgår tillige statsstøttebestemmelser i de europæiske aftaler indgået 
med forskellige mellem- og østeuropæiske lande^18'. Kommissionen var 
inddraget i de forhandlinger om en international aftale om skibsbygning, som 
(11) Nr. 430 og 439 i denne beretning. 
(12) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 342 
(13) Nr. 384 i denne beretning. 
(14) Nr. 427 i denne beretning. 
(15) Nr. 546 i denne beretning. 
(16) Nr. 561 i denne beretning. 
(17) Nr. 557 i denne beretning. 
(18) Nr. 101 og 563 i denne beretning. 
4.I.§1.8.4 
251 
OECD genoptog, samt i de løbende drøftelser om en multilateral stålaftale. 
Den spillede desuden en aktiv rolle i forhandlingerne om de nye støtteregler 
i GATT*19). 
380. Det indre marked, som nu er på plads, samt projektet om Den Økonomiske 
og Monetære Union gør statsstøttekontrol vigtigere end nogensinde før og øger 
behovet for, at Kommissionen anvender sine begrænsede ressourcer effektivt. 
De proceduremæssige forbedringer, som blev beskrevet i sidste års 
beretning*2°), blev videreført med vedtagelsen af standardformularer for 
anmeldelse af og beretninger, om støtte*21'. Udviklingen i retning af en 
kodificering af praksis fortsatte med de nye retningslinjer for støtte til 
miljøbeskyttelse. Rammebestemmelser af denne karakter gør den førte politik 
mere gennemsigtig og forudsigelig, samtidig med at den øger tilliden til, at 
bestemmelserne håndhæves konsekvent. De gør det også lettere at vurdere 
foreneligheden af mange individuelle støtteydelser af relativ ligefrem 
karakter med statsstøttereglerne. Kommissionen deltager regelmæssigt i 
multilaterale møder med medlemsstaterne, hvor man drøfter forslag til nye 
bestemmelser af generel karakter og andre generelle spørgsmål. I 1993 blev 
der afholdt to møder af denne karakter*22'. Der blev nedsat en 
"vismandsgruppe" bestående af prominente erhvervsøkonomer og 
konkurrenceretseksperter, som skal drøfte statsstøttepolitikken og rådgive 
herom. Offentliggørelsen af den annoncerede nye udgave af samlingen af 
kildematerialer, vedrørende statsstøttereglerne blev imidlertid udsat til 
1994, således at de nye områder kunne indgå heri (rammebestemmelser for 
støtte til miljøbeskyttelse, procedurevejledningen osv.). 
381. Pr. 1. august fik EF's Ret i Førsteinstans kompetence til at behandle 
appelsager, som virksomheder har indbragt på grund af 
statsstøttebeslutninger. Fra den dag blev 11 sager, der var anlagt ved EF-
Domstolen, men endnu ikke nået frem til rapporteringsstadiet, overført til 
Retten i Første Instans. De ar Retten i Førsteinstans afsagte domme vil kun 
kunne appelleres til EF-Domstolen for så vidt angår juridiske spørgsmål. Det 
vil fortsat være EF-Domstolen, der behandler appelsager anlagt af 
medlemsstaterne og der træffer præjudicielle afgørelser. 
(19) Nr. 114 i denne beretning. 
(20) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 337. 
(21) Nr. 385 i denne beretning. 
(22) Nr. 382 i denne beretning. 
4.I.§1.8.5 
252 
<T4> - Multilaterale møder 
382. Der blev i juni afholdt et multilateralt møde mellem eksperter fra alle 
medlemsstaternes regeringer og Kommissionens tjenestegrene*23^ med det 
formål at reviderede forskellige forslag om rammebestemmelser for støtte til 
miljøformål, og om kortfristede eksportkreditforsikringer*24), om støtte 
inden for turistsektoren, om støtte til forskning og udvikling samt om den 
rentesats, der anvendes som reference ved beregningen af støtteintensitet. 
Det helt nye udkast til rammebestemmelser for statsstøtte til 
miljøbeskyttelse fik en relativ positiv modtagelse og blev efterfølgende 
vedtaget af Kommissionen*25'. I drøftelserne om eksportkreditforsikring 
fokuserede man på de udestående spørgsmål af indholdsmæssig karakter. Man har 
tillige med stort udbytte drøftet støtte til turisme, og Kommissionens 
praksis i støttesager vedrørende forskning og udvikling, når støtten ydes som 
lån med tilbagebetalingspligt i tilfælde af succes. Medlemsstaterne var 
yderst tilfredse med forslaget om, at den som reference ved beregningen af 
støtteintensiteten anvendte rentesats skulle ændres hyppigere, så den mere 
regelmæssigt kunne tilpasses svingninger i markedssatserne. Som følge heraf 
foretog Kommissionen en revision af referencesatsen pr. 1. juli 1993 i stedet 
for at afvente den sædvanlige årlige revision*26'. 
383. Mulighederne for at forbedre referencesatssystemet blev drøftet på et 
andet multilateralt møde i december. Delegationerne kunne tilslutte sig 
forslaget om, at man fremover skulle basere referencesatserne for det 
følgende år på et gennemsnit af de tre måneder september-november i stedet 
for et gennemsnit for hele året, og at referencesatsen skulle justeres i 
løbet af året, hvis de hidtidige satser ændrede sig med mere end 15%, d.v.s. 
ikke de hidtil anvendte 2 procentpoint. Disse ændringer blev efterfølgende 
vedtaget af Kommissionen*27'. 
På mødet drøftede man tillige samarbejdet med EFTA-Tilsynsmyndigheden i 
henhold til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Der var 
enighed om, at myndigheden skulle inviteres med til fremtidige multilaterale 
(23) Nr. 583 i denne beretning. 
(24) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 339 og 34 0. 
(25) Nr. 384 i denne beretning. 
(26) Nr. 398 i denne beretning. 
(27) Nr. 398 i denne beretning. 
4.1.§l.s.6 
253 
møder som observatør, og at Kommissionen hver måned skulle tilsende 
myndigheden lister over støttesager under behandling. Man behandlede tillige 
spørgsmålet om, hvordan man skulle håndtere klager fra virksomheder og 
medlemsstater i EF og EFTA over statsstøtte, der ydes på den andens 
område*28^. 
På mødet drøftede man derefter spørgsmålet om en definition af "blød" 
støtte, dvs. støtte til uddannelse, konsulentbistand og lignende formål. Det 
er allerede på nuværende tidspunkt tilladt at yde store beløb til den form 
for støtte, idet støtten har en -positiv virkning på små og mellemstore 
virksomheders almindelige konkurrenceevne. De fleste delegationer var 
positivt indstillet over for dokumentet om "blød" støtte, og emnet vil blive 
drøftet igen på det næste multilaterale møde, hvor definitionerne vil være 
finpudset. Endelig så man på mødet nærmere på Kommissionens arbejde med at 
sikre tilbagebetalingen af støtte, der ydes ulovligt og ikke kan opnå 
undtagelse. Det fremgik af en oversigt over sager med krav om 
tilbagebetaling, at en af hovedårsagerne til forsinkelser i 
tilbagebetalingen af støtte skulle findes i konflikter med national 
procesret*29). For at undgå sådanne konflikter vil medlemsstaterne skulle 
iværksætte proceduren for tilbagebetaling af støtten øjeblikkeligt - også i 
tilfælde, hvor tilbagebetalingsbeslutningen appelleres - idet en sådan appel 
af Kommissionens beslutning ikke har opsættende virkning. 
<T4> - Statsstøtte til miljøbeskyttelse 
384. De af Kommissionen i december vedtagne nye rammebestemmelser for 
miljøstøtte fastlægger den politik, der fremover skal føres på området*30). 
De retningslinjer, som de erstatter, har stort set fungeret uændret siden 
indførelsen i 1974 *31) . Der var mange støtteforanstaltninger, som ikke var 
omfattet af retningslinjerne og måtte vurderes på ad hoc-basis. De nye 
(28) Se også nr. 98 i denne beretning. 
(29) Tabellen gengives som bilag . . . til denne beretning. Se også nr. 396 i 
denne beretning. 
(30) EFT ... og nr. 166 i denne beretning. 
(31) Fjerde Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 175-179; Tiende Beretning 
om Konkurrencepolitikken, nr. 222-226; Sekstende Beretning om 
Konkurrencepolitikken, nr. 259. Mens man afventede vedtagelsen af de nye 
retningslinjer, blev de eksisterende rammebestemmelser, som skulle være 
udløbet ved udgangen af 1992, forlænget i december 1992 (Toogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 448) og i juni 1993 for at dække 
henholdsvis første og andet halvår 1993. 
4.I.§1.8.7 
254 
rammebestemmelser kodificerer den udvikling, der i mellemtiden er sket i 
Kommissionens praksis, og skaber en mere omfattende og brugervenlig 
referenceramme end hidtil. De afspejler samtidig både en fortsat udvikling 
hen imod en fuld anvendelse af forureneren-betaler-princippet, og den vægt, 
der i femte miljøprogram lægges på en "bæredygtig udvikling" med henblik på 
at forhindre miljøproblemer i at opstå. 
I retningslinjerne fastlægges de regler eller principper, der bør følges, når 
man anvender de forskellige finansielle instrumenter i miljøpolitikken. De 
mest præcist formulerede bestemmelser vedrører investeringsstøtte, hvor 
reglerne ser ud som følger: 
ved investeringer med henblik på tilpasning af eksisterende anlæg til 
nye miljøkrav eller andre nye lovkrav, der er indført med henblik på at 
beskytte miljøet, kan virksomhederne modtage støtte på indtil 15% af de 
støtteberettigede bruttoomkostninger*32). Eksisterende anlæg defineres 
som anlæg, der har eksisteret i mere end to år på det tidspunkt, hvor 
den nye standard eller det nye krav træder i kraft. Der kan ikke ydes 
støtte til anlæg yngre end to år. Der må ydes støtte i en begrænset 
periode, omkring det tidspunkt, hvor de nye standarder eller krav 
indføres 
ved investeringer i nye eller eksisterende anlæg, der gør det muligt at 
bringe forureningskontrollen eller andre miljøparametre op på et højere 
niveau end det, der er fastsat i standarder eller andre lovkrav, kan der 
ydes støtte til virksomhederne på indtil 30% brutto af de 
støtteberettigede investeringsomkostninger. Hvis der gælder flere 
forskellige standarder, f.eks. en EF-standard og en særlig national 
eller lokal standard, skal investeringen bringe forkrænkningskontrol 
eller andremiljøpararnetre op på et højere niveau end den strengeste 
standard. Det faktiske støtteniveau skal stå i rimeligt forhold til den 
opnåede miljøforbedring og den investering, der er nødvendig for at opnå 
forbedringen. 30% er maksimum. Der kan ligeledes ydes en støtte på 
indtil 30% brutto til frivillige investeringer, som bidrager til en 
beskyttelse af miljøet på områder, hvor virksomhederne ikke er 
undergivet standarder eller lovkrav 
(32) Dvs. før skat. Efter de tidligere rammebestemmelser kunne der ydes 
støtte på 15% netto (dvs. efter skat) til dette formål. 
4.I.§1.8.8 
255 
til små og mellemstore virksomheder må der ud over ovennævnte to grænser 
ydes en støtte på yderligere 10 procentpoint 
i støtteberettigede områder kan der ydes støtte efter den højeste af de 
gældende satser, dvs. den højeste sats for støtte til miljøinvesteringer 
eller den regionalstøttesats, Kommissionen har godkendt for området 
hvor et investeringsprojekt dels vedrører tilpasning til standarder, 
dels strækker sig ud over standarder eller lovkrav, anvendes grænserne 
pro rata. 
Rammebestemmelserne omfatter ikke blot investeringer, men også følgende andre 
aktiviteter: 
informationsaktiviteter 
uddannelse og konsulenttjenester, som er til gavn for individuelle 
virksomheder, kan støttes med indtil 50%, som det er tilfældet i henhold 
til rammebestemmelserne for støtte til små og mellemstore 
virksomheder*33), eller med indtil den sats, der gælder for 
regionalstøtte i støtteberettigede områder, hvis denne er højere 
foranstaltninger, der skal tilskynde til køb af miljøvenlige produkter 
indsamling, forædling og genanvendelse af affald samt fritagelse for 
nye miljøskatter, hvor dette er nødvendigt for at opveje en uholdbar 
nedsættelse af konkurrenceevnen. 
Retningslinjerne dækker alle sektorer, inklusive de sektorer underlagt 
særlige EF-bestemmelser om statsstøtte, såfremt der ikke er fastsat andet i 
disse bestemmelser. Det sidstnævnte er tilfældet for visse investeringer 
inden for landbrugssektoren. Retningslinjerne vil også finde anvendelse på 
støtte til energibesparelser, selv om man dog i dette tilfælde vil tage de 
af firmaet opnåede omkostningsbesparelser i betragtning. 
Rammebestemmelserne gælder fra 1. januar 1994 til udgangen af 1999, hvor det 
femte miljøprogram udløber, dog således, at de bliver taget op til fornyet 
(33) EFT C 213 af 19.8.1993. 
4.1.§1.8.9 
256 
behandling i 1996. For at bringe eksisterende miljøordninger på linje med de 
nye bestemmelser, vil Kommissionen inden den 30. juni 1995 tage alle 
eksisterende ordninger, som ikke frivilligt er blevet genanmeldt, op til 
fornyet behandling i henhold til artikel 93, stk. 1. Kommissionen har også 
besluttet at overvåge anvendelsen af retningslinjerne i 1994 med henblik på 
at konstatere, om der bør indføres en regel om, at medlemsstaterne skal 
anmelde alle større individuelle støtteydelser under godkendte ordninger. 
<T4> - Standardiserede anmeldelser og rapporter 
385. Kommissionen har indført et system med standardiserede anmeldelser og 
rapporter, som skal gøre det lettere for medlemsstaterne at foretage 
anmeldelse og forbedre den strøm af oplysninger om statsstøtte, som 
Kommissionen modtager. Støtteprojekterne skal fremover anmeldes i et 
standardiseret spørgeskema, der præciserer hvilke oplysninger, Kommissionen 
anser for nødvendige med henblik på en undersøgelse af forholdene. Med det 
nye system forventer man at kunne reducere antallet af anmodninger om 
supplerende oplysninger betydeligt og således at kunne træffe beslutningerne 
hurtigere. Kommissionen har i forbindelse med denne administrative forenkling 
ligeledes besluttet, at medlemsstaterne ikke længere skal være forpligtet til 
at anmelde refinansieringen af ordninger, som er godkendt for en ubegrænset 
periode eller en endnu ikke afsluttet begrænset periode, hvis det nye årlige 
budget ikke overstiger det oprindeligt anmeldte budget med mere end 20%. 
Etableringen af et indberetningssystem med rapporter, der er standardiserede 
i henhold til en bestemt struktur, vil desuden gøre det muligt for 
Kommissionen i overensstemmelse med artikel 93, stk. 1, mere effektivt at 
kontrollere, om en ordning, der på forhånd er godkendt på visse 
socioøkonomiske betingelser, fortsat opfylder de nødvendige betingelser for 
at kunne falde ind under en af undtagelserne i artikel 92. For at begrænse 
medlemsstaternes administrative byrde kræves der kun detaljerede 
standardiserede rapporter for et meget begrænset antal vigtige 
støtteordningers vedkommende. For de andre ordningers vedkommende skal 
rapporterne kun indeholde et begrænset antal oplysninger. 
4.1.§1.S.10 
257 
<T4> - Spørgsmål, der er præciseret i Kommissionens beslutninger 
og EF-Domstolens afgørelser 
<T5> a) Materielle spørgsmål 
<T6> Statsgaranti 
386. Det er meget almindeligt, at nationale regeringer støtter virksomheder 
ved at garantere for lån. Regeringers lånegarantier indeholder normalt 
statsstøtte, idet virksomheden uden garantien ikke ville kunne rejse de 
nødvendige midler og derfor ville være nødt til at opgive det pågældende 
projekt eller direkte træde i likvidation. Kommissionen godkender mange 
lånegarantiordninger og individuelle garantier til virksomheder, som i 
overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og de breve, der i 
1989 blev tilsendt medlemsstaterne, anmeldes til Kommissionen. Kommissionen 
insisterer altid på, at der i garantien skal indgå en betingelse om, at den 
udelukkende må honoreres efter at den kreditor, der er genstand for 
garantien, har inddrevet så meget som muligt af gælden ved at realisere 
debitors aktiver eller om nødvendigt ved at afvikle selskabet. 
387. Statens lånegarantier kan imidlertid give anledning til en betydelig 
forvridning af konkurrencen, hvis de ydes uden hensyntagen til denne 
betingelse og ikke anmeldes. I EFIM-sagen*34), hvor garantien hidrørte fra 
artikel 2362 i den italienske civilret, blev bankerne bevæget til fortsat at 
låne penge til statsejede virksomheder i alvorlige økonomiske vanskeligheder, 
i forventning om, at regeringen ville tilbagebetale deres akkumulerede gæld. 
Ved sådanne foranstaltninger tilfører man løbende midler til et selskab, som 
retteligt skulle omstruktureres eller rationaliseres, hvilket er til ulempe 
for konkurrenter, der ikke modtager støtte. I EFIM-sagen blev det forhold, at 
de pågældende selskaber var trådt i likvidation, ikke anset for at være 
tilstrækkeligt til at tillade kreditorerne at gøre 
(34) Nr. 401 i denne beretning (afsnit 2). Bilag III.C indeholder en 
fuldstændig liste over alle Kommissionens beslutninger i 
statsstøttesager i årenes løb. Listen er opdelt efter beslutningstype. 
Der henvises til eventuelle pressemeddelelser om sagen og til de udgaver 
af De Europæiske Fællesskabers Tidende, hvori de relevante beslutninger 
eller meddelelser er offentliggjort, såfremt dette er kendt på 
affattelsestidspunktet. 
4.I.§1.s.11 
258 
krav gældende under statsgarantien. I den aftale, som Kommissionen og de 
italienske myndigheder i sidste ende nåede frem til, blev det tilladt at yde 
betaling i henhold til garantien i civilrettens artikel 2362. Dette blev 
muligt, fordi de italienske myndigheder dels accepterede at reducere gælden i 
bestemte 100% statsejede selskaber inden udgangen af 1996 til et niveau, der 
var acceptabelt for en markedsøkonomisk investor, dels indvilligede i at 
afhænde andele i samme selskaber. Herved ophævede de artiklens virkning i 
fremtiden. 
<T6> Faktorer, der er afgørende fpr, om foranstaltninger 
klassificeres som statsstøtte i henhold til 
EF-traktatens artikel 92, stk. 1 
<T4> - Økonomisk fordel 
388. Flere af Kommissionens beslutninger i 1993 illustrerer tydeligt 
princippet om, at en foranstaltning kun indeholder statsstøtte i henhold til 
artikel 92, stk. 1, hvis den giver modtagerne en økonomisk fordel i forhold 
til de normale markedsvilkår. 
I nederlandsk gas-sagen *35) anmeldte den nederlandske regering, som krævet i 
Kommissionens beslutning fra 1992*36), at den havde til hensigt at yde 
rabatter til nederlandske ammoniakproducenter for bestemte perioder i 1992 og 
1993. Det skyldtes, at ammoniakpriserne var så lave, at producenter overalt i 
Europa led store tab og måtte lukke fabrikker. Kommissionen fandt, at det var 
en normal kommerciel adfærd, at den 50% statsejede monopolleverandør Gasunie 
reducerede prisen. Imodsat fald ville man sætte Gasunies fremtidige markeder 
på spil, idet man dermed ignorerede faldet i produktpriserne og de deraf 
følgende økonomiske vanskeligheder for selskabets kunder. Der var tillige 
risiko for, at kunderne ville begynde at anvende andre substitutionsvarer som 
råmateriale. De priser Gasunie solgte gas til leverandører i andre 
medlemsstater til, gav dem mulighed for at reducere deres priser tilsvarende 
til ammoniakproducenterne. 
(35) Nr. 533 i denne beretning. 
(36) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 434-437. 
4.I.§1.S.12 
259 
De kontrakter, de tyske statsbaner Deutsche Bundesbahn (DB) indgår med 
forskellige virksomheder om bygning og vedligeholdelse af jernbanesidespor, 
hvor de tilbyder kreditfaciliteter og anden hjælp, anså Kommissionen også for 
at være almindelig kommerciel adfærd*37). Kommissionen blev overbevist om, 
at DB i hvert enkelt tilfælde fik sine udgifter i forbindelse med disse 
incitamenter dækket ind via de fragtrater, DB senere forlangte af 
virksomhederne, samt at der ikke var tale om krydssubsidiering af ordningen 
fra andre aktiviteter. 
389. I en række sager med miljøstøtte, har Kommissionen undersøgt, om støtten 
giver modtageren økonomiske fordele. Dette blev anset for ikke at være 
tilfældet med hensyn til beløb, der blev udbetalt til indsamlere af spildolie 
i Danmark, idet disse beløb blev betragtet som en direkte honorering af 
tjenesteydelser*38). I et andet tilfælde, ydede en dansk ordning brugerne af 
genbrugsmaterialer en kompensation for det større spild, som denne proces 
medfører, ved at opkræve lavere afgifter på affald, der bringes til 
deponering. Kommissionen fandt i den sag, at den afgiftsmæssige behandling 
potentielt gav modtagerne en økonomisk fordel for så vidt angår beskatningen 
som sådan og derfor måtte anses for at falde ind under artikel 92, 
stk. I*39). 
<T4> - Specificitet 
390. I forbindelse med en række jobskabelsesordninger i Danmark skulle 
Kommissionen træffe afgørelse om, hvorvidt disse ordninger var 
støtteordninger i henhold til artikel 92, stk. 1, eller "generelle 
foranstaltninger". Hvis en ordning, som yder støtte til virksomheder i 
forbindelse med bestemte aktiviteter, skal falde ind under artikel 92, 
stk. 1, skal den "begunstige" (dvs. være til særlig fordel for) visse 
virksomheder eller industrier. Der skal med andre ord indgå et element af 
specificitet eller forskelsbehandling for så vidt angår modtagerne. Denne 
begunstigede gruppe skal ikke nødvendigvis være specificeret i ordningens 
bestemmelser eller let at identificere. Det er tilstrækkeligt, at ordningen 
kan være en fordel for visse virksomheder, selv om disse ikke kan 
identificeres på forhånd. Dette er især tilfældet, hvis de forvaltende 
(37) Nr. 534 i denne beretning. 
(38) Nr. 421 i denne beretning. 
(39) Nr. 42 0 i denne beretning. 
4.I.§1.S.13 
260 
myndigheder har visse skønsbeføjelser med hensyn til udvælgelse af modtagerne 
og fastlæggelsen af støtteniveauet. Kommissionen traf to beslutninger i sager 
vedrørende forskellige former for ordninger, der tilbyder løntilskud til 
virksomheder, der ansætter langtidsledige*40). I første tilfælde fandt 
Kommissionen, at medlemsstaten havde en meget begrænset eller slet ingen 
skønsbeføjelse. Ordningen blev anvendt automatisk på alle virksomheder og 
arbejdsløse personer, der opfyldte visse velafgrænsede objektive betingelser, 
som f.eks. vilkårene i ansættelseskontrakten. Ordningen blev derfor anset for 
at være en generel foranstaltning og ikke en støtteordning. Ved undersøgelsen 
af den ændrede ordning fandt Kommissionen imidlertid, at der var indført en 
højere grad af skønsbeføjelse, og at ordningen potentielt set medførte en 
udvælgelse af begunstigede virksomheder. Den ændrede ordning anså 
Kommissionen således for at falde ind under artikel 92, stk. 1. Myndighederne 
kunne nu frit yde støtte såvel til kortere tids ansættelse uden klare 
betingelser som til længere tids ansættelse. 
<T4> - Afgifter 
391. Afgifter er en særlig skat på produktion eller salg af visse varer eller 
tjenesteydelser. Provenuet fra denne særlige form for skat, der betragtes som 
"statsmidler" i henhold til artikel 92, stk. 1, kan anvendes til at 
finansiere statsstøtte til forskellige formål til fordel for den 
erhvervssektor eller region m.v., som er pålagt at betale denne skat. Sådanne 
ordninger rejser en række spørgsmål, som det fremgår af beslutninger truffet 
i 1993. For det første må sådanne afgifter i henhold til en lang række af EF-
Domstolens afgørelser og Kommissionens beslutninger ikke pålægges ved import 
eller refunderes ved eksport. I begge tilfælde ville afgiftsordningen være 
uforenelig med EF-lovgivning. 
392. Det fremgår endvidere af de forskellige afgiftsbeslutninger, at selv om 
erhvervslivet selv betaler for ordningen, mister denne ikke sin karakter af 
statsstøtte*41). Kommissionens normalt negative holdning til sektorielle 
støtteordninger modereres imidlertid, når foranstaltningerne ikke direkte 
begunstiger individuelle virksomheder inden for sektoren, men anvendes til at 
fremme aktiviteter, til fordel for hele sektoren, herunder forskning, 
(40) Nr. 441 i denne beretning. 
(41) Jf. sag 78/76, Steinike und Weinlig mod Tyskland, præmis 22 
4.I.§1.S.14 
261 
uddannelse, vareudstillinger inden for sektoren, opretholdelse eller 
forbedring af kvalitetsstandarder osv. Kommissionen kunne således i 1993 
undtage afgifter til støtte for den danske pelsindustri, den britiske 
uldindustri*42) og den franske maskinindustri (COREM) fra artikel 92, 
stk. l. Der blev som sædvanligt også godkendt mange afgiftsordninger inden 
for landbrugssektoren*43). Der blev på den anden side lagt en betydelig mere 
skeptisk holdning for dagen over for sektorielle støtteordninger, der tilbød 
direkte støtte betalt af finansministeriets kasse*44). 
<T4> - Offentlige myndigheders salg af jord 
til industriel eller kommerciel anvendelse 
393. Offentlige myndigheder kan også yde støtte til virksomheder ved at sælge 
byggegrunde til industriel eller kommerciel anvendelse til priser, der ligger 
under markedsniveau*45). Kommissionen undersøger mange klager over påstået 
salg af jord med støtte. Selv om jord normalt kun udgør en lille del af 
investeringsomkostningerne*46), kan støttede priser bringe uorden i de fint 
afbalancerede forskelle i det niveau, der gælder for regionale incitamenter, 
og derved ødelægge regionalpolitikken. Kommissionen overvejer at henstille 
til medlemsstaterne, at de følger en fast praksis på dette område. I de 
sager, hvor der i 1993 blev truffet formelle beslutninger, konkluderede man 
på grundlag af en detaljeret vurdering af byggegrundene, at den endelige 
salgspris lå inden for det område, som kunne betragtes som markedsværdien. I 
sagen om Sonys køb af en stor byggegrund nær Potsdamer Platz i Berlin*47) 
fandt man, at prisen lå under den senere foretagne officielle vurdering, men 
inden for den for jordvurderinger gældende fejlmargen efter at der var 
foretaget justeringer for den mellemliggende stigning i jordpriser, 
forpligtelsen til at bevare en fredet bygning og til at lade en del af 
byggegrunden blive anvendt til kulturelle formål og eventuelle andre 
byggebegrænsninger, der var ukendt på salgstidspunktet. Der blev også truffet 
en beslutning i forbindelse med salget af jord i Friedberg, Hesse, til 
(42) Nr. 528 i denne beretning. 
(43) Nr. 551 i denne beretning. 
(44) Nr. 4 53 i denne beretning. 
(45) Jf. Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 239; Toogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 34 5. 
(46) Vurderet til ca. 5% i Rådets principper for samordning af de almindelige 
støttesystemer med egnsudviklingsmæssig målsætning fra 1971, EFT C 111 
af 4.11.1971. 
(47) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 264. 
4.I.§1.s.15 
262 
medicinalfirmaet Fresenius*48). Efter en officiel vurdering indvilligede 
selskabet i at betale 280 000 ECU mere for byggegrunden end oprindeligt 
aftalt. Salgsprisen lå dog stadig ca. 10% under vurderingen, men Kommissionen 
tog i betragtning, at jorden havde været til salg i nogen tid inden der blev 
fundet en køber. Den aftalte pris måtte således formodes at være en 
markedspris, der lå tæt på den pris, som man ville have opnået ved et 
offentligt udbud. 
<T4> - En støtteordning, der er i strid med andre EF-bestemmelser, 
udelukkes omgående fra at blive undtaget 
394. Behandlingen af en investeringsstøtteordning i Baskerlandet i Spanien 
viste på ny, at støtteordninger ikke kan undtages, hvis de er i strid med 
andre EF-bestemmelser, især bestemmelser vedrørende den fri 
etableringsret*49). Ingen medlemsstater må ved hjælp af en støtteordning 
forskelsbehandle statsborgere fra andre medlemsstater, der har bopæl i 
førstnævnte stat. Dette princip har mange gange fundet anvendelse på 
ordninger, der støtter filmindustrien*50). I forbindelse med 
privatiseringer er det heller ikke tilladt at forskelsbehandle. Det var 
grunden til, at man i begyndelsen ikke kunne godkende 
privatiseringsprogrammet i Portugal*51). 
<T5> b) Proceduremæssige spørgsmål 
<T6> Proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, og balancen 
mellem konkurrenters rettigheder og den potentielle støttemodtager 
395. EF-Domstolen stadfæstede i afgørelserne i Cook-sagen *52) og Matra-
sagen*53) de omstændigheder, hvorunder Kommissionen er forpligtet til at 
indlede proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, for at andre 
interesserede parter, normalt konkurrenter, . kan fremsætte bemærkninger til 
støtteforslagene*54). I Cook-sagen fandt Domstolen, at når 
(48) EFT C 21 af 25.1.1994. 
(4 9) Nr. 4 73 i denne beretning. 
(50) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 442. 
(51) Jf. nr. 416 i denne beretning. 
(52) Nr. 553 i denne beretning. 
(53) Nr. 553 i denne beretning. 
(54) Se tillige sag 84/82 Forbundsrepublikken Tyskland/Kommissionen ("plan 
Claes"), dom af 20. marts 1984. 
4.1.§1.S.16 
263 
markedssituationen i den pågældende sektor er relevant for afgørelsen, skal 
Kommissionen foretage en markedsanalyse inden den beslutter at godkende 
støtte uden at indlede proceduren i artikel 93, stk. 2. Under de for sagen 
gældende omstændigheder, hvor en konkurrent helt klar klagede over, at 
støtten ville forværre overkapaciteten og skade den pågældendes stilling, 
skulle Kommissionen have foretaget denne analyse ved hjælp af proceduren i 
artikel 93, stk. 2, idet den ikke selv lå inde med de oplysninger, der var 
nødvendige for at kunne drage en sikker konklusion (om den eksisterende 
overkapacitet).^ I Matra-sagen fandt Domstolen på den anden side, at 
Kommissionen handlede korrekt, da den ikke indledte en procedure i 
forbindelse med den foreslåede støtte til Ford/Volkswagens nye minivan-anlæg 
i Portugal, idet den kunne foretage en tilbundsgående markedsanalyse uden 
denne procedure. 
<T6> Støtte, som skal tilbagebetales, pålægges renter 
396. Når Kommissionen træffer en afgørelse om tilbagebetaling af ulovligt 
udbetalt støtte, som ikke kan undtages, kræver den normalt, at støtten 
pålægges renter og normalt fra ydelsestidspunktet. Denne praksis, der formelt 
blev meddelt medlemsstaterne i skrivelsen om bøder for ikke-anmeldt støtte 
fra marts 1991*55), blev bekræftet i den nye beslutning om tilbagebetaling 
af støtte til British Aerospace i forbindelse med overtagelsen af Rover­
koncernen*56) . Kommissionen besluttede imidlertid, at den nye politik om 
opkrævning af renter fra det tidspunkt støtten ydes ikke skulle anvendes med 
tilbagevirkende kraft i sager, hvor der var truffet afgørelse inden 
Kommissionens skrivelse fra marts 1991. I sådanne sager ville der kun skulle 
pålægges renter fra det tidspunkt, hvor hovedbeløbet skulle tilbagebetales i 
henhold til beslutningen. I BAe/Rover-sagen blev der derfor først opkrævet 
renter fra det tidspunkt i august 1990, hvor den oprindelige beslutning, som 
EF-Domstolen af proceduremæssige årsager havde annulleret, kunne 
tvangsfuldbyrdes. 
(55) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 159 og bilag II.7. 
(56) Nr. 515 i denne beretning. 
4.1.§1.8.17 
264 
<T6> Forbeholdsklausuler indføjes i støttelovgivningen 
for at undgå manglende overholdelse af anmeldelsesforpligtelsen 
3 97. I EF-traktatens artikel 93, stk. 3, hvor forpligtelsen til at anmelde 
støtteforslag til Kommissionen på forhånd fastslås, fastsættes det samtidig, 
at støtteplanerne først må "gennemføres", når Kommissionen har givet sin 
godkendelse. "Gennemføre" betyder ikke blot det at yde støtte til modtageren, 
men tillige at tildele beføjelser, hvormed støtten kan ydes uden yderligere 
formaliteter. Kommissionen præciserede dette punkt i en skrivelse til 
medlemsstaterne i 1989. Ikke desto mindre kommer medlemsstaterne stadig i 
konflikt med anmeldelseskravene. De anmelder undertiden en støttelovgivning, 
som uforbeholdent giver en beføjelse til at yde støtte med det resultat at 
støttesagen klassificeres som ikke-anmeldt. For at undgå sådanne tekniske og 
ofte utilsigtede overtrædelser anbefaler Kommissionen medlemsstaternes 
myndigheder at indføje en forbeholdsklausul i lovgivningen, hvorefter det 
støttegivende organ kun kan foretage udbetalinger efter at Kommissionen har 
godkendt støtten. 
Både centrale og regionale myndigheder er nu i stadig større udstrækning 
begyndt at følge denne praksis. Således har f.eks. Emilia Romagna-regionen i 
Italien i 1993 vedtaget en generel lovgivning, som ikke blot indfører 
princippet om, at støtte kun kan ydes efter Kommissionens godkendelse. Den 
kræver også, at alle støtteordningsbestemmelser skal indeholde en klausul om, 
at støtteforanstaltningerne først kan gennemføres, efter at regionens 
officielle tidende har offentliggjort en meddelelse om Kommissionens 
godkendelse. 
<T6> Referencesatser til beregning af støtteværdi 
398. Fastlæggelsen af støtteværdien af en særlig favorabel finansiering 
indebærer en sammenligning på grundlag af en referencerentesats og en 
tilbagediskontering af fremtidige finansielle fordele til denne sats. 
Fremtidige skattebetalinger skal ligeledes tilbagediskonteres, når man 
fastlægger nettoværdien (dvs. efter skat) af støtten, herunder tilskud. 
Kommissionen foretager disse beregninger på grundlag af en 
standardreferencesats, der årligt fastsættes for hver medlemsstat. Metoden 
4.1.§1.S.18 
265 
til fastsættelse af sådanne referencesatser er fastlagt i bilaget til 
samordningsprincipperne for støtteordninger med regionalt sigte fra 
1979*57)t seiv om (je nu anvendes til beregning af støtteværdier inden for de 
fleste områder af støttekontrollen, herunder støtte til små og mellemstore 
virksomheder*58), miljøbeskyttelse*59), støtte til skibsbygningsindustrien 
og de minimis-ordningen*60) . I den metode, der blev fastsat i 1979, blev 
referencesatsen fastsat på grundlag af gennemsnittet af en nærmere fastsat 
basissats for det foregående år og kunne udelukkende ændres i løbet af året, 
hvis basissatsen afveg fra referencesatsen med mere end 2 procentpoint. Som 
følge af at rentesatserne i slutiiingen af 1992 og i 1993 faldt drastisk, 
kunne Kommissionen konstatere, at referencesatserne for 1993 i nogle 
medlemsstater lå betydeligt over markedsrenten, hvilket resulterede i en 
overvurdering af støtteelementet i finansieringen. Kommissionen besluttede 
derfor at ændre alle landenes referencesatser for andet halvår til 
basissatsens gennemsnit i de tre måneder fra marts til maj 1993. Med henblik 
på at sikre, at referencesatserne kunne følge rentesatserne bedre i 
fremtiden, har Kommissionen desuden besluttet, at referencesatserne for 1994 
og de efterfølgende år skal baseres på gennemsnittet af basissatsen i de tre 
måneder fra september til november i det foregående år. Endvidere skal de 
reguleres i løbet af året, hvis basissatsen over en tremåneders periode 
afviger fra referencesatsen mere end 15% af sidstnævnte. 
(57) EFT C 31 af 31.2.1979. 
(58) EFT C 217 af 19.8.1992, s. 2; Togogtyvende Beretning om 
Konkurrencepolitikken, nr. 78 og 342. 
(59) Nr. 384 i denne beretning. 
(60) Nr. 431 i denne beretning. 
4.1.§2.S.19 
266 
<T3> § 2. Offentlige virksomheder og privatisering 
<T4> Offentlige virksomheder 
<T7> - Meddelelse om offentlige virksomheder 
399. Som ventet*61) afsagde EF-Domstolen i 1993 sin dom*62) i sagen 
vedrørende Frankrigs klage. Frankrig satte heri spørgsmålstegn ved det 
juridiske grundlag for det krav om indsendelse af årlige beretninger, som 
Kommissionen i 1991 stillede til medlemsstaterne i sin meddelelse vedrørende 
offentlige virksomheder*63). Kommissionen baserede sit krav om, at der 
skulle indsendes årlige beretninger med oplysninger om finansielle 
overførsler til større offentlige virksomheder i fremstillingssektoren, på 
artikel 5 i direktiv 80/723/EØF om gennemskueligheden af de økonomiske 
forbindelser mellem medlemsstaterne og de offentlige virksomheder. 
EF-Domstolen gav klageren medhold og annullerede meddelelsen, idet den 
anførte, at den generelle og systematiske indberetningsforpligtelse gik 
videre end artikel 5 i direktivet fra 1980, hvori medlemsstaterne forpligtes 
til at indgive visse finansielle oplysninger om bestemte offentlige 
virksomheder, når og hvis dette er nødvendigt. Den nye 
indberetningsforpligtelse ville være en ændring af direktivet fra 1980 og 
kunne således ikke indføres i en meddelelse. 
Som følge af denne afgørelse besluttede Kommissionen at inkorporere 
indberetningskravet, som tidligere indgik i meddelelsen fra 1991, i et 
ændringsdirektiv*64). Dette nye direktiv pålægger medlemsstaterne en 
forpligtelse til at tilsende Kommissionen finansielle oplysninger om de 
offentlige virksomheder i fremstillingssektoren, der har en årlig omsætning 
på over 250 mio. ECU. 
(61) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 529. 
(62) Sag C-325/92 Den franske Republik/Kommissionen. Nr. 373 i denne 
beretning. 
(63) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 170. 
(64) EFT L 254 af 12.10.1993. 
4.1.§2.s.20 
267 
Da den resterende del af meddelelsen fra 1991 blot indeholdt en beskrivelse 
af den eksisterende lovgivning og praksis vedrørende de kriterier, der blev 
anvendt ved vurderingen af de finansielle overførsler mellem offentlige 
myndigheder og offentlige virksomheder, tilsendte Kommissionen 
medlemsstaterne en ændret udgave af meddelelsen fra 1991*65) sammen med 
direktivet. 
<T7> Frankrig 
<T8> ' Bull 
400. Kommissionen besluttede*66) i oktober at indlede 
undersøgelsesproceduren i artikel 93, stk. 2, over for den franske 
computerproducent Bull. Denne beslutning, hvorefter Kommissionen vil 
undersøge den franske stats udbetaling af et forskud på et fremtidigt 
kapitalindskud på 380 mio. ECU uden anmeldelse til Kommissionen, er en 
opfølgning på den beslutning*67), der blev truffet i juli 1992. Kommissionen 
konstaterede i den beslutning, at et tidligere kapitalindskud i Bull på 
600 mio. ECU udgjorde støtte*68). 
Den nye sag var bemærkelsesværdig, idet ingen af Bull's mindretalsaktionærer 
fra den private sektor (NEC og IBM) tog del i indbetalingen af forskuddet -
begge tog del i kapitalindskuddet i 1992. Dette fik i 1992 de franske 
myndigheder til at påstå, at kapitalrekontruktionen havde bestået den prøve, 
der fastsættes i meddelelsen fra 1984 om offentlige myndigheders erhvervelse 
af kapitalinteresser i virksomhederne. Ifølge 1984-meddelelsen er der ikke 
tale om støtte, når private aktionærer tager del i kapitalforhøjelsen. 
Kommissionen har imidlertid ikke kunnet acceptere dette argument, idet den 
franske stats investeringsbeslutning blev truffet før det tidspunkt, hvor NEC 
og IBM erhvervede aktier i Bull, og idet investeringerne fra NEC og IBM ikke 
havde væsentlig økonomisk betydning. 
Kort før årsskiftet henvendte Kommissionen sig skriftligt til de franske 
myndigheder om det indskud på yderligere 1 3 00 mio. ECU, som den franske stat 
og France Télécom foretog i Bull i december. 
(65) EFT C 307 af 13.11.1993. 
(66) EFT C 346 af 24.12.1993. 
(67) EFT C 244 af 23.9.1992. 
(68) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 425 
4.I.§2.S.21 
268 
<T7> Italien 
<T8> EFIM 
401. Kommissionen vedtog to endelige delbeslutninger*69) i forbindelse med 
det italienske statsejede holdingselskab EFIM, som er under likvidation*70). 
Disse beslutninger, som blev truffet i august og september, behandlede 
støttevirkningerne af den generelle garanti for EFIM's gæld under 
artikel 2362 i den italienske civilret. 
Kommissionen fandt, at deri italienske stats betaling af gælden i selskaber i 
EFIM-koncernen under likvidation udgjorde statsstøtte, idet man på linje med 
IOR/Finalp-dommen*71) må konstatere, at en markedsøkonomisk investor ikke 
uden en tilsvarende forøgelse af afkastet ville have accepteret den øgede 
risiko ved ubegrænset ansvar, som artikel 2362 i den italienske civilret 
giver anledning til ved 100% ejerskab. En sådan investor ville tillige have 
forsøgt at begrænse de finansielle risici - ved at sælge investeringer, 
foretage en omstrukturering osv. - når det først stod klart, at gælden blev 
ved med at vokse, uden at der var udsigt til, at processen kunne vendes. 
Da EFIM hverken gav sin aktionær (den italienske stat) et rimeligt eller 
forøget afkast, og da ledelsen (i sidste ende den italienske stat) ikke traf 
foranstaltninger til begrænsning af den stadigt voksende gæld, kunne man ikke 
betragte statens tilbagebetaling af koncernens lån som en adfærd, en 
markedsøkonomisk investor ville lægge for dagen. Disse tilbagebetalinger 
udgjorde derfor støtte. 
Selv om pengene skulle tilfalde selskaber under likvidation, ville der være 
tale om en forvridning af konkurrencen. Dette skyldtes, at selskaberne under 
likvidation havde optaget lån i banker og derefter lånt disse midler videre 
til koncernens driftsselskaber. Statens tilbagebetaling af den eksterne gæld 
ville medføre en annullering af driftsselskabernes koncerninterne gæld og 
dermed give disse selskaber en fordel, der ville resultere i en fortsat 
forvridning af konkurrencen. 
(69) EFT C 267 af 2.10.1993 og EFT C 349 af 29.12.1993. 
(70) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 475-478 
(71) EFT L 183 af 3.7.1992. 
4.1.§2.S.22 
269 
Kommissionen besluttede imidlertid, at en tilbagebetaling af gæld på grundlag 
af artikel 2362 i den italienske civilret var forenelig med fællesmarkedet i 
henhold til artikel 92, stk. 3, litra c), idet den italienske regering i en 
aftale har forpligtet sig til: 
senest dén 31. december 1993 at fastfryse gælden i visse 
holdingselskaber og selskaber herunder, som finansministeriet ejer 100%, 
inden udgangen af 1996 at reducere disse selskabers gæld indtil den har 
nået et niveau, der svarer til det, man finder i tilsvarende selskaber i 
den private sektor, 
ved afslutningen af denne gældssanering at reducere statens aktiepost i 
disse selskaber til et niveau, hvor det ubegrænsede ansvar i henhold til 
den italienske civilrets artikel 2362 bortfalder, 
i samarbejde med Kommissionen at overvåge dette gældssaneringsprogram og 
selskabernes finansielle og industrielle omstruktureringsplaner. 
Kommissionen fandt, at de finansielle og industrielle omstruktureringsplaner 
ville bidrage til at gøre de italienske offentlige virksomheder ville blive 
konkurrencedygtige. Når finansministeriet endvidere med tiden afhændede en 
del af sine aktier i selskabet og dermed annullerede den ubegrænsede garanti, 
vil der ikke længere blive ydet skjult støtte til virksomhederne via banker, 
der udlåner penge uden sikkerhed i selskabets præstationer. Beslutningen om 
at godkende betalingen af kreditorer omfattede ikke fortsat støtte til 
Alumix, hvis sag endnu ikke er afgjort. 
<T4> - Privatiseringer 
4 02. Kommissionen fortsatte med at anvende de principper på privatiseringen 
af statsejede selskaber, den i årenes løb har udviklet*72). I nogle lande 
var privatiseringsprocessen noget nær afsluttet, mens den i andre var ved at 
begynde eller blev genoptaget efter en afbrydelse. Kommissionen tilsendte de 
lande, der faldt ind under sidstnævnte kategori, en beskrivelse af 
Kommissionens fremgangsmåde på området. Den havde således kontakt med 
Belgien, Italien og Frankrig i forbindelse med deres generelle 
(72) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 248 ff.; Toogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 464 ff. 
4.1.§2.s.23 
270 
privatiseringsplaner og bad om at få tilsendt oplysninger fra de nederlandske 
og spanske myndigheder om salget af enkelte selskaber. Der blev truffet en 
endelig beslutning i forbindelse med det portugisiske privatiseringsprogram. 
403. For gennemsigtighedens skyld er det nok værd at genkalde sig de 
generelle principper, som Kommissionen anvender i forbindelse med 
privatiseringer og som er blevet opbygget i årenes løb på grundlag af 
undersøgelser af individuelle sager. 
Man bør erindre, at EF-lovgivningen i henhold til EF-traktatens artikel 222 
er neutral for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt virksomheder er 
privatejet eller offentligt ejet. Støtte, som skal lette privatiseringen, kan 
således ikke som sådan undtages fra det grundlæggende princip om, at 
statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, som fastlagt i artikel 92, 
stk. 1. 
Når privatiseringen gennemføres ved salg af aktier på børsen, antages det 
normalt at ske på markedsbetingelser og uden støtte. Inden aktierne udbydes, 
kan gælden afskrives eller reduceres uden at det giver anledning til en 
formodning om støtte, så længe afkastet fra aktiesalget overstiger 
reduktionen i gælden. 
Hvis selskabet ikke privatiseres ved salg af aktier på børsen, men ved salg i 
almindelig handel, dvs. salg af virksomheden som helhed eller i dele til 
andre selskaber, skal følgende betingelser overholdes for at det uden 
yderligere undersøgelser kan antages, at der ikke indgår støtte: 
der skal finde en offentlig licitation sted, som er åben for alle, 
gennemsigtig og ikke betinget af anden aktivitet, f.eks. erhvervelse af 
andre aktiver end dem der bydes på eller fortsat drift af bestemte 
virksomheder, 
selskabet skal sælges til højestbydende, og 
der skal stilles tilstrækkelig tid og tilstrækkelige oplysninger til 
rådighed for de bydende, så de kan foretage en grundig vurdering før der 
bydes. 
4.1.§2.s.24 
271 
Privatisering ved aktiesalg på børsen eller ved offentlig licitation på 
ovennævnte betingelser skal ikke anmeldes til Kommissionen på forhånd med 
henblik på en undersøgelse af støtteeffekten. Medlemsstaterne kan der indgive 
en anmeldelse, hvis de ønsker den ekstra retssikkerhed en formel godkendelse 
giver. I andre tilfælde skal salg i almindelig handel undersøges, så man kan 
konstatere, om der forekommer eventuelle støtteeffekter. I disse tilfælde 
skal der finde en anmeldelse sted. Dette er især tilfældet i følgende sager: 
salg efter forhandlinger med en enkelt potentiel køber eller et antal 
udvalgte bydende, 
når staten, andre offentlige virksomheder eller offentlige organer 
forudgående har foretaget en afskrivning af gæld, 
når der forudgående er sket en omlægning af gæld i form af en aktie­
eller kapitalforøgelse, og 
salget sker på vilkår, der ikke er almindelige ved tilsvarende 
transaktioner mellem private. 
Der må i intet tilfælde diskrimineres ud fra potentielle køberes 
nationalitet. 
Hvis salget sker på vilkår, der ikke kan betragtes som almindelige 
kommercielle vilkår, skal forholdet først vurderes af uafhængige konsulenter. 
Privatiseringer*73) i følsomme sektorer (kunstfiberindustrien, 
tekstilindustrien, motorindustrien etc.) skal altid på forhånd anmeldes til 
Kommissionen. 
404. Der blev i 1993 truffet følgende beslutninger vedrørende 
privatiseringsprogrammer eller individuelle sager i følgende medlemsstater: 
<T7> Tyskland 
405. Kommissionen fortsatte sine grundige undersøgelser af Treuhandanstalts 
aktiviteter i det tidligere DDR. I forbindelse med Kommissionens beslutning 
(73) Nr. 480 ff. i denne beretning. 
4.1.§2.8.25 
272 
fra november 1992*74) foretog Kommissionen en undersøgelse af flere af 
Treuhandanstalts transaktioner efter den hurtige procedure, som var aftalt 
med den tyske regering. Kommissionen så tillige nærmere på nogle nye 
finansierings- og privatiseringsmodeller, som Treuhandanstalt havde udviklet. 
Det er karakteristisk for privatiseringer i det tidligere DDR, at 
omstruktureringen sker i stor målestok og at der i den forbindelse er brug 
for meget store kapitalindskud. Kommissionen bestræbte sig på at undgå 
transaktioner, der gav de nye virksomheder kunstige fordele i forhold til 
deres konkurrenter, især når der forekom overkapacitet inden for sektoren. 
For at imødekomme Kommissionens oprindelige indvendinger blev nogle af de 
finansielle ordninger ændret. Kommissionen foretog tillige i flere tilfælde 
en undersøgelse af påstande om, at en støtte ydet i forbindelse med 
privatiseringen blev anvendt til at underbyde konkurrenternes salgspriser. De 
væsentligste sager fra 1993 gengives nedenfor. 
406. Kommissionen godkendte støtte i forbindelse med privatiseringen af 
gødningsproducenten Stickstoff-Werke AG, Piesteritz (Sachsen-Anhalt). SKW-
Stickstoffwerke Piesteritz GmbH, et datterselskab af køberen (SKW-
Trostberg AG), overtog størstedelen af selskabets aktiver, hvilket banede vej 
for den endelige privatisering af selskabet. Under omstruktureringsprocessen 
vil 95% af tabene op til nærmere fastsatte grænser blive dækket af 
Treuhandanstalt. Der stilles i alt garantier og kreditter på 280 mio. ECU til 
rådighed- Kommissionen besluttede, at støtten var forenelig med 
fællesmarkedet, idet omstrukturering medfører en nedsættelse af selskabets 
produktionskapacitet og resulterer i, at selskabet igen bliver rentabelt og 
trækker sig ud af flere sektorer med overkapacitet. 
407. Kommissionen godkendte to støttepakker til Buna AG (Sachsen-Anhalt). 
Buna er den andenstørste kemivareproducent i de nye delstater med fabrikker i 
det østtyske kemidistrikt Halle-Merseburg. Den første støttepakke bestod af 
en garanti for investeringer på 228 mio. ECU og likviditetslån på 54 mio. 
ECU. Senere godkendte Kommissionen yderligere lån på 115 mio. ECU. 
Kommissionen fandt støtten forenelig med fællesmarkedet, idet den løbende 
omstrukturering af Buna nedsætter selskabets produktionskapacitet med henblik 
på en genetablering af rentabiliteten og en forbedring af selskabets 
muligheder for at blive privatiseret. 
(74) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 19, 349 og 466. Se 
også Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 249. 
4.1.§2.S.26 
273 
408. Kommissionen har også godkendt støtte fra Treuhandanstalt og delstaten 
Sachsen-Anhalt til Leuna-raffinaderiet. Det fremgår af en 
privatiseringsaftale mellem Treuhandanstalt og TED-syndikatet under Elfs 
ledelse, at syndikatet erhverver en kombination af aktiver i Leuna Werke AG's 
eksisterende raffinaderi og aktierne i distributionsselskabet Minol AG*75), 
at der bygges et nyt raffinaderi og at driften af det gamle raffinaderi 
overlades til et af Elfs datterselskaber. Kommissionen har ikke rejst 
indvendinger mod, at Treuhand dækker tab på op til 380 mio. ECU i det gamle 
raffinaderi indtil det nye er driftsklart. Ved hjælp af et overvågningssystem 
vil man sikre, at hverken Elf eller associerede foretagender vil drage fordel 
af støtten. Kommissionen godkendte tillige en investeringsstøtte på 500 mio. 
ECU fra delstaten Sachsen-Anhalt til bygning af det nye raffinaderi. 
409. Kommissionen godkendte tillige Treuhandanstalts støtte til Såchsische 
Olefinwerke, Bôhlen (Sachsen), til omstruktureringsforanstaltninger. 
Selskabet producerer primært ethylen, propylen og andre monomerer og skulle 
samlet have støtte på 115 mio. ECU i form af garantier og 127 mio. ECU i form 
af lån. Kommissionen fandt støtten forenelig med fællesmarkedet, idet den 
medførte en nedsættelse af kapaciteten og omstruktureringen vil styrke 
privatiseringsbestræbelserne. 
410. Kommissionen indledte proceduren i artikel 93, stk. 2, på grund af 
påstået misbrug af støtte fra Treuhandanstalt til Leuna AG til selskabets 
produktion og markedsføring af caprolactam, et råmateriale til fremstilling 
af nylon og andre syntetiske fibre*76). 
Efter at have modtaget klager fra andre producenter foretog Kommissionen en 
undersøgelse af priserne på Leuna's caprolactam i EF, samt hvordan dette 
selskab blev finansieret af Treuhandanstalt. Kommissionen konkluderede på 
grundlag af de til rådighed værende oplysninger, at Leuna solgte caprolactam 
til priser under produktionsomkostningerne, og fortsatte med at producere en 
vare, som ikke kunne forventes produceret rentabelt i lyset af den 
almindeligt fremherskende overkapacitet, på området inden for EF. 
(75) Se også Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 264. 
(76) EFT C 220 af 14.8.1993. 
4.I.§2.8.27 
274 
411. Kommissionen indstillede imidlertid proceduren i artikel 93, stk. 2, som 
den i 1952*77) indledte på grund af påstået misbrug af Treuhandanstalts 
støtte til Buna til produktion og markedsføring af butylacetat (butac), der 
anvendes i malingsindustrien. Kommissionen fandt, at Treuhandanstalts støtte 
ikke skulle bruges til fortsat fremstilling af et produkt, som ikke med 
rimelighed kunne forventes at blive rentabelt. Når selv de mest effektive 
butac-producenter indkasserede tab på et overmættet marked, ville en fortsat 
finansiering af Bunas tab i forbindelse med dette produkt klart være misbrug 
af den støtte, som Treuhandanstalt havde lov til at yde selskabet. Da Buna i 
juli imidlertid besluttede at indstille produktionen af butac, indstillede 
Kommissionen proceduren*78). 
412. Kommissionen accepterede, at Treuhandanstalts garanti på 114 mio. ECU og 
lån på 46 mio. ECU til forarbejdningsanlægget og maskinbygningsvirksomheden 
SKET blev forlænget til udgangen af juni 1993, hvor en omstruktureringsplan 
med detaljerede oplysninger om den nødvendige reduktion af arbejdsstyrken 
skulle afsluttes. 
Kommissionen accepterede senere en yderligere forlængelse af garantien og 
lånet frem til udgangen af maj 1994 samt et yderligere lån på 72 mio. ECU. 
Støtten skulle lette SKET's omstrukturering, hvor urentable aktiviteter 
skulle bringes til ophør og de resterende aktiviteter overføres til seks 
uafhængige datterselskaber. Omstruktureringen er en forudsætning for 
privatiseringen af disse virksomheder. 
413. Kommissionen indstillede proceduren i artikel 93, stk. 2, som den 
indledte i 1991*79) i forbindelse med støtte fra Treuhandanstalt og 
delstaten Thûringen til privatisering og omstrukturering af Carl Zeiss Jena, 
Jenoptik og Jenaer Glaswerk. Den tyske regering havde ændret støttepakken med 
henblik på at fjerne muligheden for at yde ubegrænset støtte. Kommissionen 
fandt, at den resterende støtte på 960 mio. ECU var velbegrundet*80). 
(77) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 416 
(78) EFT C 16 af 19.1.1994. 
(79) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 250 
(80) EFT C 97 af 6.4.1993. 
4.1.§2.S.28 
275 
414. Kommissionen godkendte Treuhandanstalts støtte på 794 mio. ECU i 
forbindelse med en delvis privatisering af det tidligere østtyske 
mineselskab, Mitteldeutsche Kali AG, der udvinder potaske. Efter et 
offentligt udbud overtages Mitteldeutsche Kali af det vesttyske selskab Kali 
und Salz AG, et datterselskab under BASF. Kali und Salz vil komme til at eje 
51% af aktierne i det fusionerede selskab, Mitteldeutsche Kali GmbH, og 
Treuhandanstalt de resterende 49%. Fusionen med Kali und Salz blev samtidig 
undersøgt i overensstemmelse med fusionsforordningen og godkendt*81). 
Støtten består af et kapitalindskud på 539 mio. ECU, en annullering af 
tilbagebetalingen af banklån på 150 mio. ECU, op til 70 mio. ECU til dækning 
af fremtidige tab samt 24 mio. ECU til arbejdsløshedsomkostninger. Støtten 
ydes til en omstrukturering af virksomheden, som vil nedsætte 
produktionskapaciteten med to tredjedele og reducere arbejdsstyrken til en 
tiendedel (3 000) af arbejdsstyrken i 1989. Kali und Salz AG nedsætter på 
tilsvarende vis sin produktionskapacitet markant, således at den kombinerede 
kapacitet for de to fusionerede selskaber i 1994 kun vil udgøre 56% af de to 
oprindelige selskabers kapacitet (3,1 mio. t i 1994 mod 5,5 mio. t i 1989). 
415. Kommissionen godkendte en støtte på 130 mio. ECU i forbindelse med 
privatiseringen af Neptun Industry Rostock GmbH. Det tidligere skibsværft 
havde allerede indstillet nybygningen af skibe og skulle i henhold til 
salgsbetingelserne også indstille reparationen af skibe og udelukkende 
fortsætte med forskellige maskintekniske aktiviteter. Støtten var beregnet 
til omstrukturering samt investeringer og omfattede 48 mio. ECU i 
regionalstøtte. 
<T7> Portugal 
416. Kommissionen besluttede i juli at indstille proceduren i EF-traktatens 
artikel 93, stk. 2*82), som blev indledt på grund af en diskriminerende 
bestemmelse om nationaliteten af potentielle købere til aktier i de 
virksomheder, der skulle privatiseres, idet denne bestemmelse i den 
portugisiske lov 11/90 af 5. april 1990 (mulighed for at begrænse antallet af 
de aktier, som udenlandske selskaber tilsammen kan tegne i de virksomheder, 
der skal privatiseres) *83) ikke var forbundet med støtteydelsen. 
(81) Nr. 297 i denne beretning. 
(82) EFT C 253 af 17.09.1993. 
(83) EFT C 26 af 29.1.1993 og Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, 
nr. 465. 
4.I.§2.8.29 
276 
Kommissionen besluttede således i overensstemmelse med EF-traktatens 
artikel 92 at godkende ovennævnte privatiseringsprogram på følgende 
betingelser: 
der skal i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, 
foretages anmeldelse af privatiseringer, hvor de portugisiske 
myndigheder overvejer at anvende begrænset udbud eller underhåndssalg, 
der skal inden den 30. juni i det år, der følger efter beretningsåret, 
tilsendes Kommissionen en årsberetning, hvori det beskrives, hvor langt 
man er nået med privatiseringsprogrammet. 
Kommissionen har derimod anvendt proceduren i artikel 169 med hensyn til den 
pågældende nationalitetsbestemmelse. ir 
4.1.§3.s.l 
277 
<T3> § 3. Horisontale støtteordninger 
<T4> - Investeringsstøtte 
<T5> Undersøgelse af bestående støtteordninger 
i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1 
417. I 1993 kunne Kommissionen næsten afslutte den øvelse, der blev indledt i 
1990*1), vedr. afskaffelse af generelle investeringsstøtteordninger. Dvs. 
ordninger, ifølge hvilke der ydes investeringsstøtte til virksomheder af en 
hvilken som helst størrelse, herunder virksomheder uden for støtteberettigede 
områder. Som anført i rammebestemmelserne for støtte til små og mellemstore 
virksomheder*2) er sådanne ordninger i strid med både den økonomiske og 
sociale samhørighed og SMV-politikken. 
418. I Belgien vedtog den flamske region, som følge af Kommissionens 
beslutning om ophævelse af loven om økonomisk ekspansion fra 1959, således de 
nødvendige love for at gennemføre førnævnte beslutning. 
<T4> - Støtte til miljøbeskyttelse og energibesparelse 
419. De tidligere rammebestemmelser for miljøstøtte blev forlænget yderligere 
seks måneder indtil udgangen af 1993, da Kommissionen vedtog de nye 
rammebestemmelser*3). I mellemtiden blev en lang række miljøstøtteordninger 
eller miljøpræmier tilladt til formål, som ikke var omfattet af de tidligere 
rammebestemmelser, såsom fremme af den frivillige indsats for at nedsætte 
forureningen ud over, hvad der kræves i loven. 
420. I februar godkendte Kommissionen i henhold til artikel 92, stk. 3, 
litra c) , en afgiftslettelse i Danmark for virksomheder, der benytter mindst 
50% genbrugsstoffer som råstoffer i deres produktion. Afgiften på affald 
sendt til renovation af virksomheder var blevet forhøjet. Afgiftslettelsen 
blev begrundet med, at virksomheder, der anvender genbrugsstoffer, har 
betydelig mere affald end virksomheder, der anvender nye råstoffer. 
Afgiftslettelsen vil således praktisk taget stille de begunstigede 
virksomheder lige med andre virksomheder, for så vidt angår affaldsafgift, og 
(1) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 171 og 247; Enogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 240-241; Toogtyvende Beretning 
om Konkurrencepolitikken, nr. 454. 
(2) EFT C 213 af 19.8.1992, S. 2. 
(3) Nr. 166 og 384 i denne beretning. 
4.I.§3.s.2 
278 
den vil fremme anvendelsen af genbrugsstoffer. De fleste af de pågældende 
virksomheder vil være SMV. 
421. Kommissionen godkendte også en ændret ordning i Danmark for betaling af 
virksomheder, der indsamler spildolie. I dette tilfælde anlagde den 
imidlertid den betragtning, at betalingerne udgjorde vederlag for 
tjenesteydelser og udgjorde således ikke støtte. Ordningen indgik i 
foranstaltningerne med henblik på gennemførelse af Rådets direktiv om 
bortskaffelse af spildolie*4). 
422. I september*5) godkendte Kommissionen en ordning, der var indført i 
Belgien af de flamske regionale myndigheder, vedrørende støtte til 
investering med henblik på nedsættelse af forureningen, energi- eller 
råstofbesparelser eller forbedring af produkters miljøvenlighed eller 
sikkerhed. For at være støtteberettiget måtte investeringen medføre, at 
virksomheden gik ud over de lovfæstede krav om forureningekontrol eller 
gjorde en usædvanlig indsats for at spare energi eller råstoffer, øge 
produktsikkerheden osv. Der kunne ydes støtte på 20% brutto af 
investeringsudgifterne inden for en budgetramme på ca. 18 mio. ECU om året. 
423. I februar godkendte Kommissionen et støtteprojekt til fordel for et 
investeringsprogram for to belgiske selskaber, Solvic & Cie CNC og Solvay 
Inerox S.A. Programmets formål er at begrænse de miljøskader virksomhederne 
forårsager som følge af fremstillingsmader og på grund af de produkter, de 
markedsfører (polyvinylchlorid, brintoverilte og natriumperborat). De nye 
fremgangsmåder, de to virksomheder har udviklet, er af nyskabende art og gør 
det muligt at gå ud over de lovfæstede krav. De vil ikke få nogen virkning 
for fabrikkernes produktionskapacitet. 
De pågældende støtteforanstaltninger omfatter et tilskud på 5 mio. ECU til 
fordel for Solvic & Cie CNC og et tilskud på 3,6 mio. ECU samt en 
ejendomsskattefritagelse i fem år til fordel for Solvay Interox S.A. Støttens 
nettosubventionsækvivalent lå på under 10% i begge tilfælde. 
424. I september godkendte Kommissionen støtte til fordel for den kemiske 
virksomhed Phenolchimie i Doel i Østflandern. 
(4) EFT L ... 
(5) Nr. 432 i denne beretning, 
4.1.§3.s.3 
279 
Virksomheden planlagde opstilling af en gasturbine med en generator og en 
kedel til dampindvinding med henblik på fremstilling af el og damp. Projektet 
ville gøre det muligt at nedsætte kultveilteemissionerne betydeligt. 
Af de samlede investeringsudgifter på 31 mio. ECU, blev kun udgifterne til 
energibesparelser og miljøbeskyttelse, nemlig 21 mio. ECU, taget i 
betragtning af "de regionale myndigheder i Flandern. De bevilgede således 
virksomheden et tilskud på under 3 mio. ECU. 
Investeringen gik ud over de lovfæstede krav, som de offentlige myndigheder 
stiller med hensyn til fjernelse af forurening eller gener. Den indebar ingen 
forøgelse af den pågældende virksomheds produktionskapacitet. 
425. Kommissionen besluttede at indlede den i EF-traktatens artikel 93, 
stk. 2, fastsatte procedure over for anordninger fra den vallonske 
regionalregering vedrørende energibesparelser og miljø. Anordningerne gav 
anledning til en række problemer såvel med hensyn til retsgrundlaget som til 
det forhold, at de begge indebar mulighed for bevilling af støtte til 
fabrikanter af udstyr og ikke blot til virksomheder, der opstiller nyt udstyr 
med henblik på at spare energi eller nedsætte forureningen fra virksomheden. 
426. Kommissionen indledte den i artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure over 
for forslaget fra provinsen Trento i Italien om at yde støtte til Cartiere 
del Garda, der fremstiller coated trykpapir i Riva del Garda*6). Støtten på 
100 mio. ECU ville give virksomheden dækning for dens yderligere 
investeringsudgifter i tilfælde af, at den af miljømæssige årsager skulle 
beslutte at foretage en udvidelse i Mori, 20 km borte, i stedet for i Riva. 
Kommissionen traf en endelig beslutning om at forbyde myndighederne at yde 
støtten*7). Den anlagde den betragtning, at støtten ikke overholder det i 
EF-traktatens artikel 130R fastlagte princip, at "forureneren betaler", at 
den ville være i strid med samhørighedsmålsætningen, og at den ville ændre 
samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse grundet 
overkapacitet i den pågældende sektor. 
(6) EFT C 75 af 17.3.1993. 
(7) EFT L 273 af 5.11.1993. 
4.I.§3.S.4 
280 
<T4> - Eksportstøtte 
427. Der blev i året løb fortsat arbejdet på et udkast til en meddelelse om 
anvendelse af EF-traktatens artikel 92-93 på kortsigtede 
eksportkreditforsikringsordninger*8). Under nye drøftelser med de sagkyndige 
fra medlemsstaterne på et multilateralt møde i juni og på adskillige møder i 
Rådets gruppe vedrørende eksportkreditter og eksportkreditgarantier blev der 
skabt klarhed om de udestående emner, navnlig regeringernes mulighed for at 
sørge for genforsikringsdækning for deres eksportkreditforsikringsselskaber. 
Meddelelsen forventes at kræve, at medlemsstaterne fuldstændig ophæver al 
tilbageværende støtte til en begrænset række forretninger (kortsigtede 
kommercielle eller "letsælgelige" risici), som nu for det meste udføres af 
private forsikringsselskaber eller af offentlige eksportkreditinstitutter for 
egen regning. Kommissionen håber at kunne offentliggøre meddelelsen i 1994. 
428. Kommissionen fortsatte med at undersøge ordninger, der giver garantier 
eller andre former for tilskyndelse med henblik på at nedsætte 
investeringsrisikoen i mellem- eller østeuropæiske lande. I marts godkendte 
den en ordning i Nederlandene, ifølge hvilken staten vil give garanti for 
ansvarlig lånekapital fra Nationale Investeringsbank til virksomheder i 
Østeuropa, hvor nederlandske virksomheder besidder mindst 40% af 
aktiekapitalen. Den nederlandske regerings samlede finansielle forpligtelser 
udgør ifølge ordningen ca. 68 mio. ECU. 
I juni godkendte Kommissionen den italienske lov nr. 100 fra 1990 om 
foranstaltninger til fremme af virksomheders deltagelse i joint ventures i 
Østeuropa. Der kan gennem det offentlige selskab SIMEST ydes lån med 
rentegodtgørelse til deltagende virksomheder. Ordningen har en budgetramme på 
ca. 135 mio. ECU. 
429. Støtte til forbedring af særlig små og mellemstore virksomheders 
eksportresultater kan tillades under forudsætning af, at den begrænses til 
uddannelse, rådgivning, deltagelse i udstillinger og lignende former for 
virksomhed og ikke går til bestående eksportvirksomhed. I sådanne tilfælde 
skal støtten ikke nødvendigvis begrænses til markeder uden for EF. Adskillige 
(8) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 166; Toogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 339; se nr. 382 i denne 
beretning. 
4.I.§3.s.5 281 
ordninger for sådanne former for støtte blev godkendt i 1993, herunder 
afgiftsordningen for uldindustrien i Det Forenede Kongerige*9) og en ordning 
i Nordirland. 
<T4> - Støtte til små og mellemstore virksomheder 
430. Som forventet*10) lettede offentliggørelsen af rammebestemmelserne for 
støtte til SMV og de dertil knyttede procedureforbedringer i høj grad 
arbejdet med at godkende støtteordninger for sektoren for mindre 
virksomheder*11). Medlemsstaterne tilpassede stort set deres nye eller 
genanmeldte ordninger til definitionerne og støtteintensiteterne i 
rammebestemmelserne på egen foranledning eller efter en påmindelse fra 
Kommissionen. Mange flere ordninger end tidligere kunne behandles efter den 
hurtige godkendelsesprocedure, som blev udvidet sidste år*12). I mange 
tilfælde var Kommissionen også i stand til at meddele medlemsstater, som 
havde anmeldt en ordning om støtte under de minimis-grænsen, at formel 
godkendelse ikke var nødvendig. Mange af de mindre ordninger af denne art 
støttede håndværksvirksomheder eller andelsforetagender i Spanien og 
Italien. Uddannelse og rådgivningsbistand ("blød støtte") havde en 
fremtrædende plads i de former for virksomhed, som disse ordninger støttede, 
og hvoraf mange samfinansieres af EF's strukturfonde. Nogle af de større 
ordninger for SMV, der blev godkendt i 1993, gennemgås i det følgende. 
431. I marts sendte Generaldirektoratet for Konkurrence medlemsstaterne en 
vejledende meddelelse om anvendelsen af de minimis-ordningen*13). I denne 
blev det forklaret, hvilke kategorier af støtte der kunne ydes op til de 
minimis-grænsen uden anmeldelse. Der blev ligeledes gjort rede for reglerne 
for kumulering af de minimis-støtte med støtte, der ydes i henhold til 
godkendte ordninger i samme treårsperiode. Det blev gjort klart, hvorledes 
støtte under andre former end tilskud kunne omregnes til tilsvarende 
kontantstøtte, og der blev endelig stillet forslag om, hvorledes 
medlemsstaterne kunne overvåge den rette anvendelse af ordningen. 
(9) Se også nr. 52 8 i denne beretning. 
(10) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 467 
(11) Se også nr. 159 i denne beretning. 
(12) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 348 
(13) Se bilag II.B til denne beretning. 
4.1.§3.S.6 
282 
432. Kommissionen godkendte en støtteordning for SMV i Belgien i henhold til 
et regionalt dekret fra den flamske region, som også yder støtte til 
miljøbeskyttelse og energibesparelser*14). Der vil kunne ydes støtte til 
investeringer og til rådgivningsbistand og uddannelse. Såvel med hensyn til 
definition som støtteintensiteter var ordningen i overensstemmelse med 
rammebestemmelserne. Regionen vil kunne yde garanti under ganske særlige 
omstændigheder, såfremt Kommissionens betingelser herfor opfyldes. Det vil 
sige, at garantien først kan udbetales og udnyttes efter at støttemodtageren 
og andre garanter har udtømt alle andre muligheder for dækning. 
433. Der blev godkendt en ordning i Danmark for forbedring af kvaliteten af 
ledelsen af SMV i forarbejdnings- og servicesektorerne gennem 
rådgivningsbistand og uddannelse. De projekter, der er støtteberettigede i 
henhold til ordningen, tager hovedsagelig sigte på at forbedre ledelsen og 
udvikle de menneskelige ressourcer i overensstemmelse med det såkaldte 
"samlede kvalitetsbegreb", og ikke på at udvikle særlige produkter eller 
produktionsmetoder. Ordningen, med en højeste støtteintensitet på 50%, har en 
budgetramme for 1993-95 på 32 mio. ECU. 
434. Kommissionen tillod en udvidelse af den særlige skattefradragsordning i 
forbindelse med hurtig afskrivning, der gælder for SMV i Tyskland. De 
bestående fradrag i forbindelse med hurtige afskrivninger gør det muligt for 
meget små virksomheder at fradrage 20% af investeringsudgifterne ud over 
standardsatsen for afskrivning fra det skattepligtige overskud i det første 
år. I henhold til den udvidede ordning kan de samme virksomheder foretage en 
skattefri hensættelse op til to år før investeringen på op til 45% af de 
forventede investeringsudgifter. Denne skattefri hensættelse vil svare til 
mellem 2 og 3% netto af investeringen, og den vil, sammen med den almindelige 
hurtige afskrivning, holde sig inden for støttegrænserne for SMV som 
omhandlet i rammebestemmelserne. Den udvidede ordning skal indføres i 1995. 
Den vil udløse yderligere 450 mio. ECU til mindre virksomheders 
investeringer. 
435. Kommissionen godkendte også en forlængelse og udvidelse af en ordning, 
ifølge hvilken der ydes ansvarlig lånekapital til små og mellemstore 
virksomheder i de nye østlige delstater i Tyskland. Ordningen, der blev 
indført efter genforeningen, skulle oprindelig udløbe ved udgangen af 1993, 
men skal nu fortsætte indtil udgangen af 1995. Ifølge den nye ordning 
(14) Nr. 422 i denne beretning, 
4.I.§3.S.7 
283 
tilbydes lån, når en ny partner indskyder kapital i en bestående virksomhed, 
og ikke blot i forbindelse med start og udvidelse af en virksomhed. Inden 
Kommissionen godkendte den udvidede ordning forvissede den sig om, at støtten 
hovedsagelig gik til investeringer og ikke til driftskapital eller 
redningsaktioner samt, at de højeste støtteniveauer for SMV i regionen ikke 
blev overskredet. Ca. 520 mio. ECU anvendes hvert år under ordningen. 
436. Kommissionen godkendte en række mindre ordninger for SMV i de nye 
østlige tyske delstater, f.eks. en investeringsstøtteordning i Thûringen for 
start af virksomheder eller for SMV, der har vanskeligt ved at tilpasse sig 
de nye markedsvilkår. Kun virksomheder med en sund virksomhedplan og gode 
kommercielle muligheder var ifølge ordningen støtteberettigede. Den højeste 
tilladte støtteintensitet vil være den højeste regionalstøtte Kommissionen 
tillader for Thûringen, for tiden 35%, plus 15% for SMV i områder, der er 
støtteberettigede ifølge EF-traktatens artikel 92, stk. 3(a), jvf. 
rammebestemmelserne for støtte til SMV. Der blev også godkendt en ordning for 
støtte til mindre forarbejdningsvirksomheder i Thûringen, der har 
øjeblikkelige økonomiske vanskeligheder som følge af den gældsbyrde, som 
fulgte med ved privatiseringen, og den forsinkede generobring af deres 
markeder. Støtten er begrænset til virksomheder med sunde fremtidsudsigter i 
de egne af delstaten, som har de højeste arbejdsløshedsprocenter. Den går 
stort set til ombytning af gamle lån med nye lån til svagt nedsatte satser. 
Ordningen er tildelt 17 mio. ECU for 1993 og 52 mio. ECU for 1994-96. 
437. Den franske skattelettelsesordning for kapitalforøgelser, der blev 
godkendt sidste år alene for 1992*15), blev atter godkendt for 1993. Selv om 
skattelettelsen blev ydet til selskaber, der er større end SMV ifølge EF-
definitionen, viste tallene for 1992, at ordningen i praksis var blevet 
benyttet hovedsagelig af meget små virksomheder. Når endvidere henvises til 
det lave støttebeløb pr. virksomhed og det forhold, at ordningen udløber ved 
udgangen af 1993, undlod Kommissionen at påtale, at ordningen ikke tidligere 
var blevet tilpasset til rammebestemmelserne for SMV. 
438. Det samme var tilfældet med den italienske lov 317 af 5. oktober 1991. I 
maj godkendte Kommissionen den pakke af SMV-støtteforanstaltninger, som loven 
omhandler, efter at de italienske myndigheder havde nedsat niveauet for 
investeringsstøtte uden for de støtteberettigede områder til de højeste 
(15) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 469. 
4.I.§3.S.8 
284 
niveauer, som tillades i rammebestemmelserne for støtte til SMV*16). I juli 
blev der udstedt et ændringsdekret om de nye investeringsstøttesatser og 
andre ændringer samt tilpasning af definitionen af små og mellemstore 
virksomheder til definitionerne i rammebestemmelserne. Kommissionen krævede 
ikke tilbagebetaling af den ulovligt udbetalte støtte efter at den 
oprindelige godkendelse for et år udløb i slutningen af april 1992. Det 
skyldtes, at det af de yderligere fremsendte oplysninger fremgik, at støtten 
i praksis ikke havde overskredet grænserne i rammebestemmelserne samt, at den 
udgjorde et meget lille beløb, idet støtten var blevet fordelt på 
overordentlig mange virksomheder. 
<T4> - Støtte til beskæftigelse 
439. I 1993 lagde Kommissionen i forbindelse med den økonomiske krise og den 
fortsatte stigning i antallet af arbejdsløse ganske særlig vægt på de 
finansielle incitamenter, som medlemsstaterne har indført med henblik på at 
fremme ansættelse af arbejdsløse. Særlig når de arbejdsløse har særlige 
vanskeligheder med at komme ud på arbejdsmarkedet, således som det f.eks. er 
tilfældet med de unge og de langtidsledige. Når disse tilskyndelser anvendes 
generelt og automatisk, kan de falde uden for artikel 92, stk. 1. 
Kommissionen er i almindelighed disse foranstaltninger gunstigt stemt, men 
søger imidlertid at sikre, at de ifølge gennemførelsesbestemmelserne virkelig 
er jobskabende og ikke blot støtte til virksomhedens lønudgifter. I 
sidstnævnte tilfælde er der tale om driftsstøtte, som let kan føre til 
opretholdelse af virksomheder med overkapacitet og at arbejdsløshedsproblemet 
flyttes til eller øges i andre medlemsstater. 
440. Kommissionen tillod, at den vallonske region i Belgien gennemfører et 
dekret om bevilling af støtte til SMV, som ansætter fra en til fem 
arbejdsløse til "udviklingsprojekter", dvs. undersøgelser og forskning på 
bestemte områder, såsom udformning af nye produkter, miljøbeskyttelse, 
rationel energiudnyttelse samt overholdelse af strengere kvalitetsnormer end 
de lovfæstede. Støtten vil blive ydet i form af degressive løntilskud og den 
vil ikke kunne overstige 50% af udgifterne til projektet, medmindre mindre 
virksomheder, som defineret i EF's rammebestemmelser om støtte til SMV, 
ansætter visse kategorier af arbejdsløse med særlige vanskeligheder i at 
indpasse sig på arbejdsmarkedet. 
(16) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 471 
4.I.§3.s.9 
285 
Støtten, som kun vedrører undersøgelses- eller forskningsprogrammer og ikke 
ydes til nogen form for produktionsvirksomhed, falder inden for grænserne i 
rammebestemmelserne for støtte til SMV. Med hensyn til undtagelsen til fordel 
for mindre virksomheders ansættelse af arbejdsløse med særlige 
beskæftigelsesvanskeligheder, er den berettiget ud fra de alvorlige problemer 
i forbindelse med ansættelse af denne kategori af beskæftigelsessøgende og i 
lyset af de støttemodtagende virksomheders størrelse. 
441. Kommissionen godkendte tre større jobskabelsesordninger i Danmark, som 
tager sigte på at holde 100 000 personer om året uden for 
arbejdsløshedsregistret i tidsrummet 1994-96. To af ordningerne var blevet 
godkendt i februar og april i en let ændret form, men de blev genanmeldt til 
godkendelse på ny i december. Ordningerne vil koste ca. 2 mia. ECU om året. 
To af dem tilbyder løntilskud til virksomheder og institutioner, der ansætter 
arbejdsløse. Den sidste tilbyder støtte til arbejdsløse, som starter deres 
egen virksomhed. 
442. I henhold til den mest omfattende af ordningerne kan en hvilken som 
helst virksomhed, der ansætter en arbejdsløs (i praksis én, der har været 
arbejdsløs i over et år) kræve et tilskud på 5,5 ECU i timen, eller ca. 42% 
af gennemsnitslønnen i Danmark, i en maksimumperiode på 12 måneder. Således 
vil den højeste støtte nå op på ca. 9 300 ECU pr. person. Ansættelsen med 
støtte skal medføre en merbeskæftigelse i virksomheden. Hvis løntilskuddet 
fortsætter i over seks måneder, skal arbejdstagerens ansættelse fortsætte i 
et vist tidsrum efter støttens ophør eller uddannelsens afslutning. Den anden 
ordning er af lignende art, bortset fra at den henvender sig til grupper af 
arbejdsløse, der har særlig vanskeligt ved at finde fast arbejde, såsom 
indvandrere. Endvidere vil de pågældende arbejdstagere under den ordning 
fortrinsvis blive ansat af offentlige serviceorganer. Ifølge denne ordning 
kan tilskuddet nå op på ca. 70% af gennemsnitslønnen, og det kan vare over 12 
måneder. Der gælder samme betingelser med hensyn til den fortsatte ansættelse 
efter tilskuddets ophør eller uddannelsesforanstaltningens afslutning. Den 
tredje ordning tilbyder tilskud på 50% af den højeste sats for 
arbejdsløshedsdagpenge i et tidsrum af højst 2 1/2 år til arbejdsløse, der 
opretter egen virksomhed. På grundlag af den højeste sats for 
arbejdsløshedsdagpenge vil det højeste tilskud nå op på ca. 19 000 ECU pr. 
person. 
4.1.§3.s.10 
286 
Kommissionen anlagde den betragtning, at ordningerne faldt inden for EF-
traktatens artikel 92, stk. 1, fordi myndighederne i nogen grad kunne udøve 
et skøn med hensyn til såvel støttetidsrum og støtteniveau som 
ansættelsvilkår under de første to ordninger. I februar havde Kommissionen 
anlagt den betragtning, at den dengang anmeldte udgave af den første ordning 
var en "generel foranstaltning", som ikke faldt ind under artikel 92, stk. 1, 
eftersom betingelserne især med hensyn til ansættelse gav ringe eller ingen 
muligheder for skøn og derfor udelukkede muligheden for at anvende 
ordningerne selektivt. I de senere beslutninger blev ordningerne med deres 
skønsmæssige støtteelement under alle omstændigheder anset for at ligge på 
linje med EF's politik for jobskabelse og kunne derfor godkendes. 
443. I juni besluttede Kommissionen at indstille den over for det italienske 
projekt indledte procedure vedrørende støtte med meget høj intensitet til 
alle virksomheder, hvor ledelsen eller kontrollen udøves af et flertal af 
kvinder. Den besluttede at tillade projektets virkeliggørelse*17). De 
italienske myndigheder havde nemlig begrænset ordningens omfang på en sådan 
måde, at støtten i fremtiden forbeholdes mindre virksomheder som omhandlet i 
rammebestemmelserne for støtte til SMV og begrænses dels til de højeste 
intensiteter fastsat i rammebestemmelserne, dels til beløb henrørende under 
"de minimis "-støtte (50 000 ECU i tre år pr. virksomhed i form af 
investeringsstøtte og 50 000 ECU til andre formål, dvs. højst 100 000 ECU i 
alt) . 
Den således udformede ordning falder således i tråd med to målsætninger, som 
Kommissionen i almindelighed er gunstigt stemt over for, nemlig dels fremme 
af beskæftigelse af kvinder og lige muligheder for disse, dels udviklingen af 
SMV. 
<T4> - Rednings- og omstruktureringsstøtte 
444. Den økonomiske afmatning medførte mange nye tilfælde af statsstøttede 
rednings- og omstruktureringsforanstaltninger til fordel for virksomheder i 
økonomiske vanskeligheder. Under behandlingen af og vedtagelsen af 
beslutninger i tidligere sager har Kommissionen anvendt det princip, at 
(17) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepoltikken, nr. 474 
4.I.§3.S.11 
287 
konkurrenterne ikke må lide urimelig skade ved støtteforanstaltningen*18). 
Kommissionen sondrer mellem på den ene side redningsaktioner, som går ud på 
at holde den betrængte virksomhed i gang medens der træffes beslutning om 
dens fremtid - lukning eller omstrukturering - og på den anden side 
omstrukturering. De midler, regeringerne kan anvende til redningsaktioner er 
kortfristede overgangslån til markedsrente eller lånegarantier. 
Overgangsfinansieringen bør almindeligvis ikke vare over seks måneder, om end 
Kommissionen erkender, at tidsrummet på medlemsstatens begæring kan 
udstrækkes indtil en undersøgelse i henhold til den i artikel 93, stk. 2, 
fastsatte procedure er afsluttet*19). Omstruktureringsstøtte må føre til, at 
virksomheden genvinder sin levedygtighed gennem en sund omstruktureringsplan, 
hvis gennemførelse overvåges nøje. Herudover er det en betingelse, at 
omstruktureringen yderligere bidrager til at en eventuel overkapacit i 
industrien nedsættes. Ellers vil konkurrenterne, som skal finansiere en 
omstrukturering af deres egen lomme, lide skade. I tilfælde af at der ikke er 
nogen overkapacitet i industrien, bør omstruktureringsstøtten stadig være 
betinget af, at den i nogen grad bidrager til den fælles interesse. Det skal 
imidlertid ikke nødvendigvis ske i form af yderligere kapacitetsnedskæring 
eller nedsættelse af markedsandelen. 
Mange af de sager, der blev behandlet i 1993, vedrørte stål- og 
motorindustrien og andre følsomme sektorer og privatiseringer, især i den 
østlige del af Tyskland. Disse omtales i det derom handlende afsnit.-Nogle af 
de andre sager omtales i det følgende. 
445. I den vestlige del af Tyskland gav Kommissionen tilladelse til støtte 
til maskinfabrikken Berstorff Machinenbau GmbH i form af en lånegaranti fra 
de nedersaksiske myndigheder, der blev givet i henhold til en godkendt 
ordning. Berstorff i Hannover fremstiller maskiner, der anvendes ved 
fremstilling af gummi og syntetiske produkter. Garantien dækkede 80% af et 
lån på 8 mio. ECU, der blev bevilget til virksomheden på markedsvilkår. 
Virksomheden var i færd med at gennemføre en omstruktureringsplan, der var 
udformet af en uafhængig rådgiver, og som skulle gøre den i stand til at 
genvinde sin levedygtighed i løbet af kort tid. Dens vanskeligheder skyldtes 
tab af markeder i Øst- og Mellemeuropa. 
(18) Ottende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 227-228 
(19) Se nr. 527 i denne beretning. 
4.I.§3.S.12 
288 
446. Kommissionen gav tilladelse til, at den bayerske delstatsregering indtil 
1993 garanterede for et lån på 9 mio. ECU til en papirfabrik, Bayerische 
Zellstoff GmbH, Kelheim. Virksomheden var gået konkurs som følge af et 
produktionstab i forbindelse med begyndervanskeligheder for en ny 
fremgangsmåde, hvor brug af svovl og klor undgås og som derfor er mindre 
skadelig for miljøet. 
447. De bayerske myndigheder fik også tilladelse til at yde rentegodtgørelse 
i forbindelse med lån på 15,5 mio. ECU, som af private banker blev ydet til 
to maskinfabrikker, Maho AG og Deckel AG. De to virksomheder var i færd med 
at omstrukturere og sammenlægge deres virksomheder. Rentegodtgørelsen på 
1,3 mio. ECU var de eneste offentlige midler i forbindelse med rednings- og 
omstruktureringsforanstaltningen, hvor arbejdskraften i de to virksomheder, 
leverandører og de private banker i egenskab af fordringshavere deltog. 
Private banker afskrev lån på 52 mio. ECU, og der fremkom 15,5 mio. ECU ved 
salg af grunde samt et lignende beløb i form af ny ansvarlig indskudskapital 
fra aktionærerne. 
448. Kommissionen indstillede den i artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure, 
der var indledt over for støtte fra den baskiske regering til omstrukturering 
af Esmaltaciones San Ignacio S.A., der fremstiller emaljeret stålkogegrej, 
gasflasker og industrikedler i Vitoria (Ålava). Kommissionen havde indledt 
proceduren i juli 1992 *2°) . 
Støtten bestod af en syvårs garanti for lån på 7 mio. ECU til markedsrente. 
Det garanterede lån skulle af virksomheden bruges til finansiering af en del 
af et omstruktureringsprogram, som omfattede en større personalenedskæring. 
j 
I den endelige beslutning tog Kommissionen til efterretning, at den nu 
forelagte ændrede omstruktureringsplan så ud til at kunne føre til, at 
virksomheden ville genvinde sin levedygtighed på lang sigt. Omstruktureringen 
omfattede nedlæggelse af tabsgivende produktionslinjer og nedskæring af den 
tilbageværende kapacitet på ca. 13%. Kommissionen tog også i betragtning, at 
der var tale om en meget lav støtteintensitet for en garanti for et lån til 
markedsrente, der er fuldstændig sikret gennem aktiver, og hvor modtageren 
har et sundt omstruktureringsprogram. 
(20) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 423 
4.I.§3.s.13 
289 
449. Kommissionen indstillede også den i artikel 93, stk. 2, fastsatte 
procedure, der var indledt i juli 1990 *21) over for støtte fra de spanske 
myndigheder i forbindelse med salget af visse udvalgte aktiver i 
maskinbygningskoncernen Cenemesa til Asea Brown Boveri (ABB). 
Selv om den spanske stat ikke var ejer af koncernen, havde den været deltager 
i arbejdet med at finde en køber til koncernen. I august 1989 havde den 
godkendt et tilbud fra ABB om at overtage koncernen. Ifølge aftalens 
betingelser forpligtede staten sig til, at koncernens fordringshavere i den 
offentlige sektor skulle frafalde' deres fordringer på ca. 230 mio. ECU og 
ensidigt opgive deres panterettigheder i aktiverne. Den gik også med til at 
dække udgifterne i forbindelse med en førtidspensioneringsordning for 
ca. 1 700 ansatte. 
Kommissionen anlagde den betragtning, at ved at frafalde fordringer og gå med 
til at finansiere afskedigelser havde den spanske stat ikke handlet som en 
privat fordringshaver, men som en støtteyder. Den fandt, at aftalen mellem 
ABB og den spanske stat ikke var en del af en normal likvidationsprocedure, 
og at ABB havde draget fordel ved at kunne erhverve aktiverne i Cenemesa-
koncernen som en igangværende koncern uden at skulle overtage den gæld, som 
normalt er forbundet med en sådan erhvervelse. 
Imidlertid havde ABB indsendt yderligere oplysninger, som var blevet 
bekræftet af de spanske myndigheder. Heraf fremgik det, at koncernens 
tidligere industrivirksomhed, som nu blev drevet af ABB, ville blive 
omstruktureret ifølge en ud fra et EF-synspunkt tilfredsstillende plan. 
Omstruktureringsprogrammet havde nedsat produktionskapaciteten i alle 
produktionslinjer med gennemsnitlig over 50%. Denne foranstaltning har 
fjernet overkapaciteten på det spanske marked og gjort ABB's spanske 
transaktion lønsom og levedygtig. ABB har bidraget med væsentlige midler og 
knowhow til at gøre aktiverne levedygtige. 
Kommissionen tog endelig i betragtning, at omstruktureringsplanen ville sikre 
arbejdspladser i et område med særlige problemer vedrørende tilbagestående 
udvikling og industriel tilbagegang. 
(21) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 275. 
4.I.§3.s.14 
290 
450. Kommissionen indstillede den i artikel 93, stk. 2, fastsatte 
procedure*22), som den havde indledt i juli 1992 *23) over for et forslag 
fra de baskiske myndigheder om at yde støtte i form af en statsgaranti på 
33 mio. ECU til omstrukturering af Papelera Espafiola, en koncern, der 
fremstiller og forarbejder papirmasse og papir. 
Den spanske regering havde forelagt en ændret omstruktureringsplan, som de 
baskiske myndigheder og den støttemodtagende koncern havde udformet. Planen 
forventedes at gøre koncernen lønsom i løbet af 1995 ved at øge 
produktiviteten og kvaliteten og nedsætte kapaciteten. Kommissionen tog også 
hensyn til den meget lave støtteintensitet for garantien. 
451. Kommissionen forlængede den undersøgelse, der var indledt i marts 1992, 
og som var blevet forlænget første gang i september 1992*24), vedrørende ny 
støtte til maskinbygningsvirksomheden CMF Sud SpA og dennes datterselskab 
CMF SpA. Den tidligere og den nye støtte vurderes af Kommissionen i forhold 
til det omstruktureringsprogram for koncernens virksomhed, som er under 
drøftelse med de italienske myndigheder. 
I forbindelse med procedurens forlængelse i september 1992 gav de italienske 
myndigheder Kommissionen meddelelse om en omlægning af CMF Sud SpA, hvor 
holdingselskabet IRITECNA skulle oprette en ny virksomhed, CMF SpA, til 
hvilken CMF Sud SpA skulle sælge sin kernevirksomhed for et symbolsk beløb 
på oprindelig 100 000 ECU. 
Derpå skulle CMF Sud SpA gå i frivillig likvidation, og IRITECNA skulle 
opfylde alle sine forpligtelser under likvidationen. 
Kommissionen anlagde den betragtning, at kapitaltilførslen til den nye 
virksomhed, overførslen hertil af det gamle selskabs kernevirksomhed for et 
symbolsk beløb samt garantien for det tidligere selskabs gæld under 
likvidationen udgjorde støtte. 
(22) EFT C 123 af 5.5.1993. 
(23) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 422. 
(24) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 426. 
4.I.§3.s.15 
291 
452. Kommissionen indledte den i artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure over 
for tre statsejede bankers finansiering i 1991 af Avenir Graphique, et 
trykkeri i Torcy (Marne la Vallée). Bankerne gav afkald på de fleste af deres 
fordringer, da Avenir Graphique blev overtaget af en anden trykkerikoncern. 
453. Kommissionen traf en endelig beslutning*25) om en ordning, som regionen 
Lazio i Italien havde indført for at støtte den keramiske sektor. Den i 
artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure var i december 1992*26) blevet 
indledt overfor drifts- og investeringsstøtten på 3,5 mio. ECU til 
fabrikanterne af sanitetsvarer og lertøj. 
Kommissionen besluttede, at støtte, der overskred de i rammebestemmelserne 
for støtte til små og mellemstore virksomheder fastsatte grænser*27), var 
uforenelig med fællesmarkedet og derfor ikke måtte ydes. Derimod kunne 
støtte, der holdt sig inden for disse grænser, tillades. 
(25) OFT L 238 af 23.9.1993. 
(26) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 429. 
(27) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 342. 
4.1.§4.8.16 
291 A 
<T3> § 4. Statsstøtte til forskning og udvikling 
<T4> Generel udvikling 
454. Kommissionen anlægger den betragtning, at rammebestemmelserne for 
statsstøtte til F&U*28) i deres oprindelige udformning stadig udgør et egnet 
instrument til kontrol af statsstøtte til F&U. 
455. På det multilaterale møde i juni drøftede Kommissionens tjenestegrene 
med sagkyndige fra medlemsstaterne . spørgsmålet vedrørende støtte i form af 
lån, der skal tilbagebetales, hvis forskningen giver resultater. De fleste 
medlemsstater har støtteordninger af denne art. 
I sin administrative praksis går Kommissionen med til, at lånet til at 
begynde med dækker 40% af udgifterne til projekter vedrørende anvendt 
forskning eller udvikling. I tilfælde af et heldigt udfald tilbagebetales 
støtten, således at den effektive støtteintensitet ikke overskrider 25% i 
bruttosubventionsækvivalent. 
Det blev efter drøftelserne konkluderet, at der ikke var tilstrækkelige 
argumenter for, at Kommissionen skal ændre sin politik vedrørende den slags 
støtte for øjeblikket. 
456. Alle støtteforanstaltninger, der blev tilladt i 1993, var omfattet af 
undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), undtagen to EUREKA-
projekter (HDTV EU 95 - JESSI EU 127), der var omfattet af EF-traktatens 
artikel 92, stk. 3, litra b). Nogle af de vigtigste af disse beslutninger 
beskrives i det følgende. 
<T7> Belgien 
457. I marts gav Kommissionen, som led i føderaliseringen af den belgiske 
stat, tilladelse til en ordning vedrørende støtte til forskning og udvikling 
for regionen Vallonien, der skal træde i stedet for to nationale ordninger 
(IRSIA industrie og Prototypes) tidligere godkendt af Kommissionen. Budgettet 
for 1993 er på 73 mio. ECU. og det skal finansiere alle stadier af forskning, 
der udføres af offentlige institutter og af erhvervslivet. 
[28) EFT C 83 af 11.4.1986 
4.1.§4.8.17 
292 
Støtten til grundforskning har form af et tilskud på 50% (60% for SMV) . 
Støtte til anvendt forskning og udvikling har form af et lån på 40% (50% for 
SMV), der skal tilbagebetales i tilfælde af heldigt udfald, således at den 
reelle støtteintensitet nedsættes til 25% (35% for SMV) . I tilfælde af 
manglende resultater af forskningen, skal der intet betales tilbage. 
<T7> Tyskland 
458. Kommissionen gav tilladelse til statsstøtte til forskning vedrørende 
projektet "VERBMOBIL". Støtten ydes i form af tilskud og er beregnet på 
universiteter, forskningsinstitutter og virksomheder, der arbejder med et 
projekt, hvorefter datamaten indlægger en spontan dialog og foretager en 
automatisk oversættelse. 
Den videnskabeligt ansvarlige for programmet er det tyske center for kunstig 
intelligens. Støttebeløbet andrager 30 mio. ECU for et tidsrum af 4 år og 
intensiteten er 47% brutto. Da der er tale om grundforskning, og da 
kriterierne vedrørende komplementaritet og fælles interesse er overholdt, 
anvendte Kommissionen den i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), 
omhandlede undtagelsesbestemmelse. 
459. Kommissionen gav ligeledes grønt lys for gennemførelsen af et 
forskningsprogram "Arbeit und Technik". Med et budget på ca. 163 mio. ECU for 
tidsrummet 1993-1996 finansierer ordningen grundforskning og industriel 
grundforskning, dels med henblik på beskyttelse af arbejdstagernes sundhed 
gennem indskrænkning af farlige hverv og gennem beskyttelsesforanstaltninger, 
dels med henblik på arbejdets og teknologiens tilpasning til det enkelte 
menneske. To tredjedele af budgettet er bestemt for videnskabelige 
institutter og en tredjedel til virksomheder, hvis udgifter kan finansieres 
med op til 50% (60% i det tidligere Østtyskland). 
460. Kommissionen gjorde ikke indsigelse over for et program for samvirkende 
forskning forbeholdt SMV. Ordningens samlede budget for tidsrummet 1993-2000 
er på 150 mio. ECU. Programmets målsætninger er dels at give SMV adgang til 
den forskning, der udføres på såvel nationalt som internationalt plan, dels 
at overføre forskere fra industrien til de offentlige centre og omvendt. Det 
tilladte intensitetsniveau er på 35% (40% i det tidligere Østtyskland) af 
udgifterne til projektet med en overgrænse på 155 000 (210 000) ECU pr. 
4.I.§4.s.18 
293 
virksomhed for nationalt samvirke og 260 000 (310 000 ECU) for internationalt 
samarbejde. For overførsel af forskere vil den højeste intensitet være på 40% 
(50%) af bruttolønnen. 
461. Kommissionen godkendte en forlængelse af et større 
transportforskningsprogram "Verkehrsforschung" for 1993, som oprindelig blev 
godkendt i 1989 og 1990 *29) . Størsteparten af budgette på 82 mio. ECU var 
bestemt til fortsat arbejde på "Transrapid", et magnetsvævetog, medens mindre 
beløb var til grundforskning af andre aspekter af højhastighedstogdrift, 
offentlig befordring i byområder, samt godsbefordring og "transportkæder". 
462. Ligeledes godkendtes to større forskningsprogrammer vedrørende 
laserteknologi og "mikrosysterner", som kan føle, arbejde og reagere i 
forbindelse med ydre påvirkning, og vil kunne finde anvendelse i 
sundhedspleje, miljøbeskyttelse og transport. Laserteknologiprogrammet har et 
budget på 84 mio. ECU indtil 1997 og mikrosystemteknologiprogrammet 
130 mio. ECU for 1994-1999. I overensstemmelse med rammebestemmelserne for 
støtte til F&U og almindelig praksis kan de normale støttesatser forhøjes med 
10 procentpoint for små og mellemstore virksomheder samt for virksomheder i 
de nye østlige delstater i Tyskland (15 procentpoint for SMV i de nye østlige 
delstater). 
<T7> Frankrig 
463. Kommissionen godkendte i januar, februar og april den årlige 
refinansiering af de fire franske ordninger vedrørende forskning, udvikling 
og fornyelse. 
Der er bl.a. tale om ATOUT-PUMA-programmet, der i det væsentlige henvender 
sig til SMV, og yder støtte i form af tilbagebetalingspligtige tilskud og lån 
til F&U-projekter, der tager sigte på at integrere avanceret materiel i 
industriteknologierne. Derpå følger ordningen Fonds de la Recherche et de la 
Technologie (FRT - Forsknings- og Teknologifonden), som hjælper 
virksomhederne med deres projekter vedrørende grundforskning eller industriel 
grundforskning i form af tilskud på op til 50% af udgifterne til projektet. 
(29) Nittende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 145. Tyvende Beretning 
om Konkurrencepolitikken, nr. 197. 
4.I.§4.s.19 
294 
Den tredje ordning, der kaldes "GRANDS PROJETS INNOVANTS" (Store Nyskabende 
Projekter), henvender sig til industrivirksomheder, der arbejder med 
teknologiske emner af ganske særlig art, såsom kunstig intelligens, rene og 
energibesparende køretøjer, fremtidens højhastighedstog og nyskabende 
fremgangsmåder i industrien. 
Det sidste program vedrører ANVAR, Agence Nationale pour la Valorisation de 
la Recherche (Landskontoret for Forskningsfremme): det dækker alle stadier af 
F&U, dog især anvendt forskning. Støtten til virksomhederne bevilges i form 
af lån med tilbagebetalingspligt, i tilfælde af at forskningen giver 
resultater (85% af budgettet) og direkte tilskud 
(gennemførlighedsundersøgelser). Den samlede offentlige støtte, der ydes 
gennem de fire godkendte ordninger, androg 536 mio. ECU for 1993. 
<T7> Det Forenede Kongerige 
464. I maj godkendte Kommissionen en statsstøtte til forskning, der blev ydet 
til virksomheden Shorts PLC i Belfast (Nordirland) med henblik på udformning 
og udvikling af et nyt forretningsfly, der er døbt Learjet 45. Den offentlige 
støtte bevilges i form af et lån med tilbagebetalingspligt i tilfælde af at 
projektet giver resultater i form af markedsføring af 101 fly. Lånet dækker 
25% af virksomhedens udgifter. Selv om projektet ikke omfattes af aftalen fra 
juli 1992 mellem EF og USA om handel med store civile luftfartøjer*30), ydes 
støtten i overensstemmelse med bestemmelserne i den pågældende aftale. 
|30) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 356. 
4.1.§5.S.24 
295 
<T3> § 5. Regionalstøtte 
<T4> Hovedtræk i udviklingen 
465. I forbindelse med kontrollen med den nationale regionalstøtte fortsatte 
Kommissionen med at forfølge målet om at øge den økonomiske og sociale 
samhørighed mellem Unionens mere eller mindre udviklede dele og derved styrke 
strukturfondenes virkning*31). Samhørighed kræver, at der tillades højere 
niveauer for national støtte i de mere betrængte regioner. Med andre ord må 
de mindre udviklede regioner have .lov til at tilbyde højere støtteniveauer 
for at tiltrække investeringer end de mere udviklede. Endvidere må 
regionalstøtten i de mere velstående regioner, hvis udviklingsproblemer er 
forholdsvis mindre alvorlige, koncentreres om de områder, der virkelig har 
behov for den. Dette fører til en gradvis nedsættelse af størrelsen af det 
område, der kan modtage støtte. Lignende former for støtte, der ydes i 
udviklede landes ikke støtteberettigede områder, må kontrolleres strengt, og 
tilskyndelser til investering må begrænses til små og mellemstore 
virksomheder eller til særlige formål, såsom miljøbeskyttelse*32). 
466. Ved forelæggelsen af forslagene til revision af forordningerne om 
strukturfondene*33) forpligtede Kommissionen sig til at forbedre 
sammenhængen mellem strukturpolitikkerne og statsstøtten. En bedre sammenhæng 
sikres iøvrigt gradvist takket være vedtagelsen af en fælles tidsplan for 
fastsættelse af tilskudsberettigelse under de pågældende to politikker, samt 
ved at overvåge, at de under strukturfondene støtteberettigede områder 
ligeledes er støtteberettiget under national regionalstøtte, såfremt den 
pågældende medlemsstat ønsker det. Det er klart, at foranstaltninger, der 
modtager støtte under strukturfondene, i overensstemmelse med artikel 7 i 
Rådets forordning (EØF) nr. 2081/93 af 20. juli 1993, skal stemme overens med 
Fællesskabspolitikkernes bestemmelser, herunder konkurrencereglerne. 
467. Kommissionen fortsatte arbejdet med at fastlægge en politik med henblik 
på at bekæmpe de mere betydningsfulde former for konkurrenceforvridning, der 
skyldes kapitalintensive investeringer*34). På grundlag af oplysninger fra 
medlemsstaterne undersøgte den muligheden for at beregne støtten i forhold 
til værditilvæksten som et alternativ til kriteriet investeringsudgifter/ 
jgbbkabelsti. Imidlertid viser .det sig at. . denne ,beregnlng ikke kan 
131) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, punkt 54^-55. 
gefinefilfiHkes419pÆ. ànpr430 s"igti.. derDæ beigtri.gB$e beslutninger om nationale 
(33) KOM(93) 67 endelig udg., s. 15. ^ 
regionalstøtteordninger .anføres nedenfor. ., . .,, 
J34J Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 164. 
4.1.§5.s.25 
296 
<T7> Belgien 
468. Kommissionen indledte den i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte 
procedure over for en støtteordning til fordel for virksomheder, som deltager 
i gennemførelsen af europæiske industriprogrammer, der omfattes af 
internationale særaftaler. Ud over proceduremæssige uregelmæssigheder 
klandres ordningen for at bevilge driftsstøtte i regioner, der er berettigede 
til regionalstøtte på grundlag af EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c). 
En sådan støtte kan kun under særlige omstændigheder tillades i de regioner, 
der er støtteberettigede i henhold til artikel 92, stk. 3, litra a). 
<T7> Danmark 
469. Kommissionen tillod oprettelse af seks erhvervszoner i de 
støtteberettigede områder Bornholm, Nordjylland og Storstrøms Amt. Det i 
disse zoner tilbudte støtteniveau, især i form af fremskyndede afskrivninger, 
holder sig inden for de grænser Kommissionen allerede har tilladt for disse 
områder. Med henblik på at kanalisere flere investeringsmidler til Bornholm 
besluttede de danske myndigheder endvidere, at i Bornholms tilfælde skulle 
skattelettelser for arbejdsgiveres og mindre virksomheders investeringer ikke 
omfattes af den almindelige betingelse, ifølge hvilken investor skal være 
aktiv deltager i den virksomhed, der investeres i. Kommissionen godkendte 
også denne ordning. 
<T7> Tyskland 
470. Kommissionen godkendte rammeplanen for "Gemeinschaftsaufgabe" for 1993, 
som kun var svagt ændret i forhold til tidligere år. I forlængelse af det 
mønster, som har været gældende siden genforeningen, og som forventes at 
fortsætte i fremtiden, blev ca. 89% af de ca. 5,2 mia. ECU, som udbetales i 
støtte i henhold til 1993-programmet, anvendt i de nye østlige delstater. 
471. Kommissionen godkendte en række forbedringer af de regionale 
støtteforanstaltninger i de nye østlige delstater. Ordningen vedrørende 
særlig hurtig afskrivning for investeringer vil nu blive forlænget indtil 
4.I.§5.S.26 
297 
udgangen af 1996*35), hvorved der vil blive pumpet yderligere 5,4 mia. ECU 
ind i de østlige delstaters erhvervsliv. Den garantiordning, der blev indført 
i 1991 for investeringer i det tidligere Østtyskland, *36) blev udvidet til 
at omfatte omstruktureringer i områder, der er særlig hårdt ramt af 
arbejdsløshed. Endelig tillod Kommissionen salg af statsligt ejede 
industriområder i de nye delstater til halvdelen af markedsprisen, og den gav 
Berlin-myndighederne tilladelse til at give tilskud til leje af industri og 
handel se jendomme i de dele af byen, som er støtteberettigede (i de øvrige 
dele vil den lavere leje kun gælde for SMV). 
472. Kommissionen indstillede den i henhold til artikel 93, stk. 2, indledte 
procedure over for ydelse af støtte i henhold til den særlige ERP-
investeringsstøtteordning til fordel for de nye østlige delstater, "ERP-
Aufbauprogramm", i det tidligere Vestberlin*37). De tyske myndigheder havde 
indvilliget i at standse støtten i henhold til ordningen til virksomheder i 
Vestberlin, og den allerede ydede støtte havde holdt sig inden for de 
grænser, som omhandles i rammebestemmelserne for SMV. Med hensyn til en 
bestemmelse i investeringstilskudsordningen i de østlige delstater*38), 
ifølge hvilken virksomheder beliggende dér før det tidligere styres endeligt 
kan kræve en højere sats end senere tilkomne virksomheder, anmodede 
Kommissionen den tyske regering om at ophæve denne bestemmelse om 
forskelsbehandling inden den 30. juni 1994. 
<T7> Spanien 
473. I maj vedtog Kommissionen en endelig negativ beslutning om en ordning om 
skattelettelser ved investeringer i Baskerlandet*39). I beslutningen 
bekræftede Kommissionen den holdning, den havde indtaget ved procedurens 
iværksættelse*40), navnlig for så vidt angår forskelsbehandlingen med hensyn 
til EF-traktatens artikel 52 om etableringsfrihed. Denne forskelsbehandling 
er i øvrigt det væsentlige grundlag for, at Kommissionen vurderer, at den 
pågældende ordning falder ind under EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og ikke 
udgør en generel ordning. 
(35) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 484. 
(36) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 285. 
(37) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 485. 
(38) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 483 og 486. 
(39) EFT L 134 af 3.6.1993, s. 25. 
(40) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 292. 
4.1.§5.S.27 
' 298 
De pågældende myndigheder blev derfor opfordret til at gøre en ende på 
forvridningerne med hensyn til artikel 52 inden den 31. december 1993. 
Endvidere besluttede Kommissionen, at de spanske myndigheder to måneder efter 
beslutningen og i overgangsperioden indtil forskelsbehandlingens afskaffelse 
skulle overvåge, at støtten ydes i de områder og inden for de grænser, som 
omhandles i bestemmelserne om regionalstøtte. 
<T7> Frankrig 
474. Kommissionen besluttede ikke at gøre indsigelse mod den lånepolitik, som 
føres af Institut d'Emission des Départements d'Outre-Mer (IEDOM). Der er 
især tale om aftaler om rediskontering, ifølge hvilke IEDOM indvilliger i til 
nedsat sats at refinansiere visse tilskud, der ydes af kreditinstitutter i 
OFD til lokale virksomheder. 
Kommissionen vurderede, at foranstaltningerne udgjorde støtte til gavn dels 
for kreditinstitutterne, idet udgifterne til deres ressourcer mindskes, dels 
for de virksomheder, som får lån til lavere omkostninger. 
Kommissionen besluttede ikke at gøre indsigelse heroverfor, for så vidt som 
støtten er bestemt til betrængte regioner, der er støtteberettigede i henhold 
til den i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), omhandlede 
undtagelsesbestemmelse, og for hvilke Rådet i beslutning af 22. december 1989 
om indførelse af POSEIDOM-programmet*41) erkendte nødvendigheden af 
særforanstaltninger. 
<T7> Italien 
475. Kommissionen godkendte visse foranstaltninger, som de sicilianske 
myndigheder havde vedtaget, og som foregriber eller træder i stedet for de 
nationale støtteordninger til fordel for Syditalien, i forbindelse med hvilke 
udbetalingerne er blevet meget forsinkede. 
Forsinkelserne medfører væsentlige omkostninger for investorerne, der indtil 
støtten udbetales må optage lån i bankerne til markedsrente for at gennemføre 
de planlagte investeringer. 
(41) EFT L 399 af 30.12.1989, s. 39, 
4.I.§5.s.28 
299 
Den pågældende ordning omfatter lån med rentegodtgørelse til fordel for SMV 
og forskudsbetaling af støtte, som virksomhederne skal have i henhold til lov 
64/86. Støtten ligger inden for de grænser Kommissionen har tilladt for de 
særlige støtteforanstaltninger i Syditalien. 
476. Af lignende årsager, dvs. bl.a. for at afbøde forsinkelser for 
udbetalingen af støtte i henhold til national lov 488/92 om særlige 
støtteforanstaltninger i Syditalien, tillod Kommissionen regionen Sardinien 
at yde lån med rentegodtgørelse til SMV. De overgrænser, som Kommissionen 
tillader i regionen, skal overholdes i tilfælde af kumulering med støtte i 
henhold til andre regionale eller nationale ordninger eller EF-ordninger. 
477. Kommissionen indstillede den i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, 
fastsatte procedure, der var indledt i september 1992*42) over for visse 
støtteforanstaltninger i henhold til italiensk lov nr. 102 af 2. maj 1990 om 
foranstaltninger med henblik på genopbygning og udvikling af Valtellina. 
Støtten bestod i tilskud, tilbagebetaling af renter, lån med 
rentegodtgørelse, garantier og skattelempelser til fordel for virksomheder i 
Valtellina og tilgrænsende egne, som blev ramt af oversvømmelser i 1987. 
I løbet af proceduren forpligtede de italienske myndigheder sig til at 
tilpasse den pågældende ordning, således at fordelene for SMV bliver mindre, 
at de af Kommissionen fastsatte overgrænser for støtte overholdes, at 
driftsstøtten til investeringsstøtte ændres og at niveauet for "de minimis"-
støtte ikke i de øvrige tilfælde overskrides*43). Under hensyn til de 
foreslåede ændringer erklærede Kommissionen støtten forenelig med 
fællesmarkedet. 
<T7> Portugal 
478. I juli godkendte Kommissionen de i RETEX-programmet omhandlede 
støtteforanstaltninger, som de portugisiske myndigheder havde anmeldt. 
Programmet omfatter forskellige arter af foranstaltninger, der i de fleste 
tilfælde udgør støtte som omhandlet i EØF-traktatens artikel 92. Det skal 
(42) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 497. 
(43) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 337. Se også nr. 431 
i denne beretning. 
4.1.§5.S.29 
7n n w <J '.J 
fremme den økonomiske differentiering af regioner, der berøres af 
strukturomlægningen af tekstil- og beklædningsindustrien. Der er tale om tre 
former for støtte: tilskud, der ikke skal tilbagebetales, rentefrie lån og 
offentlig deltagelse med midler fra en fond for risikovillig kapital. I de 
fleste tilfælde vedrører de tjenesteydelser, og der er tale om udgifter, der 
ikke er umiddelbart knyttet til produktionen. 
For de enkelte foranstaltninger i programmet gælder der svingende 
støtteintensiteter. Foranstaltningerne kan kumuleres indbyrdes med henblik på 
de samme støtteberettigede udgifter op til en højeste kumuleret 
støtteintensitet på 75% (brutto). Endvidere kan de kumuleres uden for 
programmet med skattelettelser. Kumuleringen mellem programstøtten og 
skattelettelserne er dog ligeledes begrænset til 75% (brutto). 
Programmets nationale budgetramme for finansiering af de beskrevne 
støtteforanstaltninger for tidsrummet 1993-1997 er på 48 mio. ECU (1993-
priser). Støtten falder inden for rammerne af EF-programmet RETEX og 
samfinansieres derfor af strukturfondene. 
<T7> Det Forenede Kongerige 
479. I juli besluttede Kommissionen ikke at gøre indsigelse med hensyn til 
det nye kort over støtteberettigede regioner i Storbritannien. Kortet træder 
i stedet for det, der blev godkendt i december 1984, og er sammensat af 
arbejdskraftoplande (Travel-to-Work Area - TTWA'er) og dele deraf. 
De støtteberettigede områder er som tidligere opdelt i to kategorier: 
"Development Areas", hvor støtten kan nå op på 30% NSÆ, og "Intermediate 
Areas", hvor støtten er begrænset til 20% NSÆ. 
Den vigtigste gældende ordning i de støtteberettigede områder i 
Storbritannien er "Regional Selective Assistance", der blev godkendt samtidig 
med det foregående kort over de støtteberettigede områder; støtten ydes i 
form af kapitaltilskud, og dens intensitet er begrænset til ovennævnte 
overgrænser. 
4.I.§5.S.30 
301 
Nogle TTWA'er delt i to, idet den ene del har status som "Development Area", 
medens den anden har status som "Intermediate Area": Birmingham, Blaenau, 
Gwent and Abergavenny, Pontypridd and Rhondda, Wirral and Chester. 
De TTWA'er, hvor kun en del omfattes af det nye kort, er følgende: Newport, 
Shotton, Flint and Rhyl, Wrexham, Dorcester and Weymounth, Cardiff (en del 
henhører under mål 2), London (en mindre del svarende til 0,5% af Det 
Forenede Kongeriges samlede befolkning). Denne del af London er taget med på 
kortet over støtteberettigede regioner som følge af, at der er en stærk 
koncentration af arbejdsløse, hvilket skyldes industristrukturens vedvarende 
forfald i denne del af byen. 
En bemærkelsesværdig ændring i forhold til den tidligere situation er, at 
kortet over de støtteberettigede områder medtager en stor del af grevskabet 
Kent (TTWA'erne Thanet, Dover and Deal, Folkestone, Sittingbourne and 
Sheerness) som følge af det forventede tab af arbejdspladser ved havnen for 
færgeforbindelsen til fastlandet og i toldvæsenet. Tabet skyldes 
ibrugtagningen af tunnelen vinder Kanalen. 
Den procentdel af befolkningen, der omfattes (35,15% af den samlede 
befolkning) er kun en smule lavere (0,15 procentpoint) i forhold til den 
foregående. 
5ft2 4.I.§6.s.l 
<T3> § 6. Støtte til industrisektorer, der er omfattet 
af EF-reglerne for statsstøtte 
<T4> Generelt 
480. I 1993 blev det i stigende grad klart, at der var behov for strammere 
kontrol med støtte til industrisektorer med alvorlige strukturelle 
problemer*1). -Det er i recessioner, at de særlige rammebestemmelser for 
støtte til disse industrisektorer viser, hvad de er værd. Ligesom i midten 
af 1980'erne var det Kommissionen, der skulle iværksætte en hensigtsmæssig 
omstrukturering af stålindustrien og forhindre et støttekapløb*2). 
Forskellen mellem 1980'erne og 1993 var, at stålstøttereglerne ikke længere 
tillod støtte til omstrukturering, medmindre der er tale om lukninger af 
anlæg. Det var derfor nødvendigt i en række tilfælde at indhente Rådets 
godkendelse i henhold til EKSF-traktatens artikel 95. Inden for 
skibsbygningsindustrien, kunstfiber- og bilindustrien bidrog Kommissionens 
faste håndhævelse af støttereglerne til at bevare tilliden til, at der 
fandtes fair spilleregler, mens virksomhederne gennemførte de nødvendige 
omstruktureringer. 
<T5> a) Støtte til jern- og stålindustrien 
<T6> - Stål omfattet af EKSF-traktaten 
481. Ved årets slutning lykkedes det Kommissionen at fjerne en af 
hindringerne for de stærkt påkrævede kapacitetsnedskæringer i Fællesskabets 
stålindustri, da den fik Rådets samtykke til, at der kunne indrømmes særlige 
undtagelser i henhold til EKSF-traktatens artikel 95 for at give visse 
medlemsstater mulighed for at yde støtte til omstrukturering, og i visse 
tilfælde privatisering af tabsgivende offentlige stålvirksomheder. Det 
drejede sig om seks selskaber i fire medlemsstater, Ilva i Italien, CSI og 
Sidenor i Spanien*3), EKO Stahl og SEW Freital i det tidligere Østtyskland 
og Siderurgia Nacional i Portugal. 
(1) Jf. nr. 29 og 3 74 i denne beretning. Se også Toogtyvende Beretning om 
Konkurrencepolitikken, nr. 375. 
(2) Jf. Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 177 ff. 
(3) Jf. Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 392-398. 
4.1.§6.8.2 
303 
Løsningen på disse problemer fjernede en af hindringerne for, at de private 
stålselskaber kunne fortsætte med en større runde med frivillige 
kapacitetsnedskæringer, som Rådet i februar havde lovet at støtte med 
yderligere EF-midler for at bidrage til arbejdsløshedsudgifterne samt mulige 
EKSF-lån til stålvirksomheder, der ville gennemføre frivillige 
kapacitetsnedskæringer. 
Hvad angår holdningen til de seks sager omfattet af EKSF-traktatens 
artikel 95, gik Kommissionens strategi ud på at sikre (om nødvendigt med 
bistand fra eksterne konsulenter) , at omstruktureringsplanerne var 
levedygtige, at støttebeløbene blev begrænset til det absolut nødvendige, og 
at støtten ikke måtte påvirke samhandelen inden for Fællesskabet på en måde, 
der strider mod den fælles interesse. Med henblik herpå krævede Kommissionen 
modforanstaltninger svarende til den involverede støtte i form af 
kapacitetsnedskæringer, der skulle bidrage til de nødvendige strukturelle 
tilpasninger inden for denne sektor. Med det formål at sikre lige vilkår for 
de involverede virksomheder sigtede Kommissionen mod et forhold mellem 
kapacitetsnedskæring og støtte, der svarede til ca. 750 000 t om året i 
forhold til en støtte på 1 mia. ECU. Dette forhold blev betragtet som 
hensigtsmæssigt i den gældende markedssituation. 
Efter langvarige og til tider vanskelige forhandlinger med de berørte 
medlemsstater og efter utallige mislykkede diskussioner i Ministerrådet i 
årets løb, godkendte Rådet den 17. december en række ændringsforslag. Dette 
banede vejen for, at Kommissionen kunne træffe beslutning om godkendelse af 
disse støtteprojekter i begyndelsen af 1994. 
482. Rådet og Kommissionen understregede, at disse undtagelser var definitive 
og ekstraordinære og lovede, at der ikke i fremtiden ville blive ydet ny 
støtte til disse producenter, som ikke kunne tillades i henhold til 
stålstøttereglerne. Der var i øvrigt en række vigtige betingelser knyttet til 
godkendelsen af disse støtteforanstaltninger. Det drejer sig bl.a. om 
kapacitetsnedskæringer til gengæld for støtten svarende til i alt 5,5 mio. t 
om året af varmvalsede produkter. For at sikre, at disse nedskæringer er 
definitive og uigenkaldelige, skal de berørte værker skrottes eller sælges 
til brug uden for Europa. Desuden må der ikke ske nogen forøgelse af den 
resterende kapacitet, bortset fra produktivitetsforbedringer, i en periode på 
mindst fem år regnet fra datoen for sidste kapacitetsnedskæring eller datoen 
for støtteudbetaling, m.h.t. investeringer under planen, afhængigt af, 
4.1.§6.s.3 
304 
hvilken af disse to datoer, der er den seneste. Andre betingelser var bl.a., 
at støttemodtagerne skulle have finansielle byrder svarende til mindst 3,5% 
af omsætningen, ikke må opnå skattelettelser for tidligere tab, og at de 
inden for den fastsatte frist skal gennemføre alle de 
omstruktureringsforanstaltninger, der er fastsat i omstruktureringsplanerne. 
For at sikre at alle betingelserne opfyldes, vil omstruktureringsplanerne 
blive nøje overvåget i de næste fem år. Medlemsstatene skal indsende 
halvårlige og om nødvendigt kvartalsvise rapporter til Kommissionen med 
fuldstændige oplysninger om støttemodtageren og omstruktureringen, der bl.a. 
skal indeholde tilstrækkelige data til, at Kommissionen kan vurdere, om 
betingelserne opfyldes. Man vil især være opmærksom på kapacitets- og 
beskæftigelsesnedskæringer, investeringer, overholdelse af tidsplaner for 
lukninger, produktion og virkninger heraf, resultater på finansmarkedet, 
privatisering og oprettelse af nye selskaber, kilde og betingelser for 
yderligere finansiering samt fremskridt hen imod rentabilitet. 
Kommissionen kan for at kontrollere oplysningernes rigtighed foretage 
kontroller i overensstemmelse med EKSF-traktatens artikel 47. Den kan 
endvidere iværksætte undersøgelser i henhold til EKSF-traktatens artikel 60, 
hvis den modtager en klage om, at en støttemodtager sælger til for lave 
priser. 
Kommissionen tilsender Rådet halvårlige rapporter for at holde den 
underrettet om udviklingen. Den kan eventuelt, med de berørte regeringers 
indforståelse, udpege uafhængige konsulentfirmaer til at bistå med denne 
overvågning. Kommissionen har beføjelse til at suspendere eller kræve 
tilbagebetaling af støtte, hvis betingelserne ikke er overholdt. Om 
nødvendigt finder artikel 88 i EKSF-traktaten anvendelse, hvis 
medlemsstaterne ikke efterkommer sådanne beslutninger. Kommissionen kan 
endvidere kræve, at der gennemføres yderligere foranstaltninger for at 
forbedre omstruktureringen, hvis der ikke opnås rentabilitet. 
De kapacitetsnedskæringer, de lande med tilladelse til at yde støtte 
gennemfører, vil være af stor betydning for den globale 
omstruktureringsindsats. Kommissionen har anslået, at der for at genskabe 
rentabilitet på Fællesskabets stålmarked skal gennemføres reduktioner på 
mindst 19 mio. t om året for varmvalsede produkter og 3 0 mio. t om året for 
4.1.§6.S.4 
305 
produktionen af flydende stål. Kommissionens særlige repræsentant, Fernand 
Braun, blev anmodet om at identificere potentielle nedskæringer i denne 
størrelsesorden i samarbejde med industrien. I november invilligede 
Kommissionen i at tildele EKSF midler, der skal anvendes til långivning til 
selskaber, og som skal indgå i en omstruktureringspool, der skal finansiere 
en del af nedlukningsomkostningerne. 
Nærmere oplysninger om sager i henhold til EKSF-traktatens artikel 95 og 
andre vigtige sager behandlet i årets løb, belyses i det følgende. 
<T7> Belgien 
483. Kommissionen gennemførte en undersøgelse vedrørende et lån på 12,5 mio. 
ECU, der var ydet til Forges de Clabecq af Société Wallonne pour la 
Sidérurgie, som er et offentligt holdingselskab 100% ejet af den vallonske 
regionalregering*4). Kommissionen afsluttede sagen efter at de vallonske 
myndigheder havde foreslået, at renten på lånet blev hævet med 0,5% til 9,3%. 
Dette niveau omfattede et rimeligt risikotillæg og repræsenterede derfor en 
realistisk kommerciel rentesats for en stålproducent under de nuværende 
forhold*5). 
<T7> Tyskland 
484. En af de to tyske sager, der blev godkendt af Rådet i december i henhold 
til EKSF-traktatens artikel 95, vedrørte støtte til omstruktureringen af 
Såchsische Edelstahlwerke, Freital (Sachsen). Støtten androg ca. 177 mio. 
ECU, hvoraf 37 mio. ECU kunne godkendes af Kommissionen i henhold til 
artikel 5 i stålstøttereglerne og artikel 92 i EF-traktaten*6). Kommissionen 
havde allerede i maj foreslået en positiv beslutning vedrørende de resterende 
140 mio. ECU i betragtning af den betydelige kapacitetsnedskæring (53%) inden 
for produktionen af varmvalsede færdigprodukter på 160 000 t om året. 
485. Den anden beslutning, der blev godkendt af Rådet i december, vedrørte 
EKO Stahl i Eisenhûttenstadt, Brandenburg. Det godkendtes, at Treuhand kunne 
yde en støtte på 428 mio. ECU til selskabet til at finansiere omstrukturering 
og en del af investeringsudgifterne i forbindelse med et nyt varmvalseværk, 
(4) EFT C 248 af 11.9.1993 
(5) EFT C 71 af 9.3.1994. 
(6) EFT C 302 af 9.11.1993 
4.I.§6.S.5 
306 
som - i en femårsperiode efter sidste støtteudbetaling i henhold til planen 
eller sidste kapacitetsnedlukning i forbindelse med planen afhængigt af, 
hvilken dato der var den seneste - skulle have en kapacitet på højst 
900 000 t om året. Det blev aftalt, at 60% af EKO Stahl skulle sælges til den 
italienske private stålproducent Riva. Medens EKO Stahl med det nye værk 
skabte ny varmvalsekapacitet, ville der blive opnået en 
nettokapacitetsnedskæring i den østtyske stålindustri i forhold til 1990-
tallene (da den gik ind i Fællesskabet) på 462 000 t om året. Dette tal 
omfattede den i december aftalte nedlukning af et anlæg for mellemstore 
profiler med en kapacitet på 320 000 t om året, der allerede ejedes af Riva i 
Hennigsdorf. Endvidere skulle der via de regionale 
investeringsstøtteordninger ydes en støtte på 158 mio. ECU til investeringer 
i EKO Stahl, hvilket er tilladt i henhold til artikel 5 i stålstøttereglerne. 
I april havde Kommissionen modsat sig en tidligere omstruktureringsplan for 
EKO Stahl, der ville have kostet næsten 1 mia. ECU i støtte. Denne plan 
byggede på et såkaldt "stand alone"-koncept, der ikke omfattede tilførsel af 
privatkapital. 
I november 1993 og efter et nyt forslag fra den tyske regering konkluderede 
Kommissionen, at forholdet mellem den foreslåede statsstøtte (464,7 mio. ECU) 
og den hermed forbundne kapacitetsnedskæring inden for varmvalsede produkter 
(142 000 t om året) stadig ikke var tilstrækkeligt til at berettige et 
forslag til Rådet om at godkende støtten i henhold til EKSF-traktatens 
artikel 95. Ifølge Kommissionen kunne en støtte i denne størrelsesorden kun 
godkendes, hvis der var tale om en kapacitetsnedskæring på 350 000 t om året. 
486. Som det var sket i 1992 for de vigtigste regionale støtteordninger*7), 
godkendte Kommissionen i henhold til artikel 5 i stålstøttereglerne 
muligheden for-at yde støtte inden for rammerne af de vigtigste ordninger 
under ERP-støtteprogrammerne*8) til stålindustrien i de nye delstater indtil 
udgangen af 1994*9). I årets løb godkendte den endvidere en række tilfælde 
af tildeling af regional investeringsstøtte i henhold til artikel 5 i 
(7) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 386 og 3 91 
(8) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 468. 
(9) EFT ... 
4.1....... 307 
stålstøttereglerne til stålvirksomheder i det tidligere DDR, herunder bl.a. 
18 mio. ECU henholdsvis 12 mio. ECU til Hennigsdorfer Elektrostahlwerke og 
Brandenburger Elektrostahlwerke, der blev overtaget af Riva sidste år*10), 
og til en række skrotbehandlingsvirksomheder i de nye delstater. 
487. Kommissionen indledte en undersøgelse i henhold til artikel 6, stk. 4, i 
stålstøttereglerne vedrørende en støtte på 17 mio. ECU, som den nedersaksiske 
delstatsregering planlagde at yde til Georgsmarienhûtte, Niedersachsen (det 
tidligere Klôckner Edelstahl) til dækning af omkostninger i forbindelse med 
bygning af en ny lysbueovn*11). Støtten blev anmeldt som et F&U-projekt, men 
Kommissionen nærer tvivl om, hvorvidt den ikke bør betragtes som 
investeringsstøtte. 
<T7> Spanien 
488. Den støtte og omstruktureringsplan, der blev godkendt af Rådet i 
december, omfattede en støtte på 515 mio. ECU til en omstruktureringsplan til 
fordel for specialstålværket Sidenor. Som led i omstruktureringen vil der 
blive nedlukket en kapacitet på ca. 379 000 t varmvalsede produkter om året. 
Planens godkendelse havde været bremset siden november 1992, hvilket havde 
nødvendiggjort visse ændringer*12). 
489. Samtidig godkendtes en støtte på 2 817 mio. ECU til omstrukturering af 
det statsejede integrerede stålværk Corporacion de la Sidérugia Integral 
(CSI). I november 1992 havde Kommissionen modsat sig en tidligere version af 
omstruktureringsplanen, der omfattede en støtte på ca. 3 592 mio. ECU til 
gengæld for en nettoreduktion i varmvalsekapaciteten (inkl. den foreslåede 
investering i en kompakt produktionsenhed i Sestao) på kun 1,3 mio. t om 
året, der først ville blive realiseret i 1997*13). Den reviderede plan, der 
blev godkendt af Rådet, reducerede støttebeløbet i henhold til EKSF-
traktatens artikel 95, fremskyndede nedlukningen af varmvalseværket i Ansio 
til senest ultimo 1995 og udskilte investeringen i Sestao fra 
omstruktureringsplanen, idet projektet blev gjort afhængigt af reel, 
langsigtet og hovedsagelig privat kapitaltilførsel uden statsstøtte. Samtidig 
blev nedskæringen af varmvalsekapaciteten øget til 2,3 mio. t om året. 
(10) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 388 og EFT 
(11) EFT C 71 af 9.3.1994. 
(12) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 393. 
(13) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 394. 
4.I.§6.s.7 
308 
<T7> Italien 
490. I juli indledte Kommissionen en procedure i henhold til artikel 6, 
stk. 4, i beslutning 3855/91/EKSF over for et projekt, som den italienske 
regering havde forelagt Kommissionen i april, som gik ud på at eftergive den 
offentlige jern- og stålkoncern Ilvas gæld på ca. 4 mia. ECU inden koncernen 
blev omdannet til en ny offentlig virksomhed, Nuova Siderurgica*14). 
Kommissionen konstaterede, at koncernen befandt sig i en meget vanskelig 
økonomisk og finansiel situation, at den havde lidt betydelige tab i både 
1991 og 1992 og at den hermed havde forøget sin gæld betydeligt. Denne 
situation blev yderligere forværret i 1993. Til trods for denne alvorlige 
situation har IIva-koncernen fortsat sine aktiviteter takket være offentlige 
finansielle interventioner, og især en passiv holdning hos sin hovedaktionær, 
staten. Det har tilladt koncernen at forøge sin gæld ved hjælp af en 
udtrykkelig garanti i henhold til artikel 2362 i den italienske civile 
lovgivning, der svarer til en kreditfacilitet. 
491. Samtidig har Kommissionen for første gang truffet midlertidige 
foranstaltninger på basis af artikel 88 i EKSF-traktaten og pålagt den 
italienske regering at opgive planen om at frigøre den statsejede italienske 
jern- og stålindustri for hovedparten af sin gæld. I beslutningen blev den 
italienske regering anmodet om at fremsætte sine bemærkninger inden for en 
frist på 15 dage, inden Kommissionen traf en begrundet beslutning om den 
italienske regerings misligholdelse af sine forpligtelser. Inden udgangen af 
juli meddelte de italienske myndigheder Kommissionen deres beslutning om at 
efterkomme Kommissionens påbud. 
492. Den endelige omstruktureringsplan for Ilva, der blev godkendt i 
december, omfattede afskrivning af gæld på 1 579 mio. ECU, inden 
virksomhedens aktiver blev opdelt i en produktionsafdeling for flade 
produkter og en produktionsafdeling for rustfrit stål - Ilva Laminati Piani 
og Acciai Speciali Terni - og derefter privatiseret. Den resterende gæld i 
selskabet, der blev anslået til 5,4 mia. ECU ved udgangen af 1993, ville 
derefter enten blive overført til køberne eller dækket af salgsprisen. 
Støtten til den offentlige stålkoncern Ilva omfattede endvidere 
(14) EFT C 213 af 6.8.1993 
4.I.§6.S.8 309 
kapitaltilførsel på 351 mio. ECU og omstrukturerings- og afviklingsudgifter 
på 643 mio. ECU. Den samlede støtte androg hermed 2 573 mio. ECU. Til gengæld 
for denne støtte blev det aftalt, at en varmvalsekapacitet på 1,2 mio. t om 
året skulle bortskæres i Taranto med lukning af to genvarmningsovne samt af 
bredbåndsværket i Bagnoli samt, at det selskab, der erhvervede anlægget i 
Taranto, skulle nedlukke yderligere 500 000 t om året senest seks måneder 
efter privatiseringen*15). 
<T7> Portugal 
493. Som led i pakkeløsningen i december godkendte Rådet enstemmigt tildeling 
af en støtte på 306,3 mio. ECU til omstrukturering af det statsejede 
Siderurgia Nacional. Til gengæld skulle selskabet reducere 
varmvalsekapaciteten med 140 000 t om året ved sine anlæg i Maia og Seixal. 
Omstruktureringsplanen omfatter endvidere støtte til sociale udgifter i 
forbindelse med afskedigelser og miljøbeskyttelsesinvesteringer, der skal 
gennemgås særskilt af Kommissionen i henhold til stålstøttereglerne. I 
beslutningen er der taget hensyn til Portugals stilling som en lille 
medlemsstat med kun én stor stålvirksomhed*16). 
<T6> - Stålsektorer uden for EKSF 
<T7> Tyskland 
494. Kommissionen indledte proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, 
vedrørende et forslag om regional investeringsstøtte på 186 000 ECU til Berg-
Spezial-Rohr GmbH, der fremstiller store svejste rør i Siegen. Investeringen 
ville medføre kapacitetsforøgelse inden for en sektor, der er præget af stor 
overkapacitet i Fællesskabet*17). 
495. På den anden side godkendte Kommissionen investeringsstøtte på 9 mio. 
ECU i form af tilskud og skattelettelser plus en lånegaranti på 15,5 mio. ECU 
til rørproducenten Klôckner Rohrwerk Muldenstein GmbH i Sachsen-Anhalt*18). 
Selskabet reducerede sin kapacitet med 25%, og med 80% hvad angår rør med 
lille diameter. 
(15) EFT ... 
(16) EFT 
(17) EFT C 122 af 4.5.1993 
(18) EFT 
4.1.§6.s.9 
<T7) Spanien 310 
496. Ifølge Domstolens dom i Cook-sagen*19), ifølge hvilken Kommissionen 
havde begået en fejl ved at afvise en klage om støtte til PYRSA, en spansk 
producent af stålformgods, uden at foretage en yderligere undersøgelse af 
markedssituationen, indledte Kommissionen en procedure vedrørende støtten 
bestående af tilskud på 1,4 mio. ECU samt garanti og rentetilskud på et lån 
på 3,8 mio. ECU*20). 
<T5> b) Støtte til skibsbygningsindustrien 
<T6> Generelt 
497. Den 16. december 1993 vedtog Rådet direktiv 93/115/EF om videreførelse 
af gyldighedsperioden for det syvende rådsdirektiv om støtte til 
skibsbygningsindustrien (90/684/EØF) i yderligere 12 måneder indtil 
31. december 1994. På baggrund af en rapport udarbejdet af et konsulentfirma 
fastholdt Kommissionen maksimumsstøttegrænsen for 1994 på 9% for store skibe 
og 4,5% for skibe med en kontraktværdi på under 10 mio. ECU og for ombygning 
af skibe. 
498. Forhandlingerne inden for rammerne af OECD om et nyt internationalt 
instrument til bekæmpelse af unfair handelspraksis inden for 
skibsbygningsindustrien fortsattes*21). Drøftelserne omfattede bl.a. direkte 
og indirekte støtte, som f.eks. produktionsstøtte og nationale 
kreditordninger, restriktioner på udenlandsk byggede skibes trafikrettigheder 
og eksportfinansiering*22). 
499. Domstolen bekræftede i en dom vedrørende to appelsager anlagt af Belgien 
i forbindelse med beslutninger, hvorefter Belgien skulle reducere støtten til 
lån til belgiske redere, der får bygget skibe ved belgiske værfter, at støtte 
til rederier, der afgiver ordrer på skibe, skal medregnes i støttelofterne 
inden for skibsbygningsindustrien*23). 
(19) Jf. nr. 395 og 553 i denne beretning. 
(20) EFT C 281 af 19.10.1993. 
(21) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 9. 
(22) Se også nr. 575 i denne beretning. 
(23) Se nr. 555 i denne beretning. 
4.I.§6.s.10 
. . 311 
<T6> Beslutninger i enkeltsager 
<T7> Belgien 
500. I oktober godkendte Kommissionen en omstruktureringsplan for Boelwerf, 
det største skibsværft i Flandern. Værftet skal nedskære arbejdsstyrken med 
40% og reducere skibsbygningskapaciteten med mere end 50%, hvilket til dels 
skal ske ved en uigenkaldelig lukning af anlægget i Hoboken. Støtten omfatter 
53 mio. ECU i driftsstøtte i overensstemmelse med det gældende støtteloft i 
det syvende direktiv og 26 mio. ECU til nedlukning til dækning af udgifterne 
i forbindelse med afskedigelser. 
<T7> Tyskland 
501. Kommissionen godkendte driftsstøtte på i alt 790 mio. ECU til fire 
østtyske skibsværfter - Warnow Werft, Peene Werft, Elbe Werft Bolzenburg og 
Volkswerft - alle i Mecklenburg-Vorpommern. Direktiv 92/68/EØF indeholder en 
undtagelse fra det syvende direktiv for de østtyske værfter, i henhold til 
hvilken de kan modtage produktionsstøtte på indtil 36% af en årlig 
referenceomsætning i en treårig periode, der slutter i 1993*24). En 
beslutning vedrørende et femte værft, MTW, blev udsat indtil det var afgjort, 
om en ændring i dette værfts beliggenhed betød, at det ikke var omfattet af 
undtagelsen fra 1992. Kommissionen godkendte endvidere trancher af 
investerings- og nedlukningsstøtte til de fire første værfter, da deres 
investeringsplaner var i overensstemmelse med den krævede kapacitetsreduktion 
på 40% i forhold til 1990-niveauerne. 
502. I april traf Kommissionen en negativ beslutning vedrørende støtte til 
Bremer Vulkan i forbindelse med virksomhedens erhvervelse fra Krupp af en 
virksomhed, der specialiserer sig i elektronik til flåden*25). Kommissionen 
konstaterede, at der var blevet udbetalt ulovlig statsstøtte på 65 mio. ECU 
til Bremer Vulkan, da denne virksomhed købte aktiemajoriteten i Krupp Atlas 
Elektronik via HIBEG, der er et investeringsselskab ejet af delstaten Bremen. 
Ifølge beslutningen skal Bremer Vulkan tilbagebetale støtten til HIBEG, som 
overførte 65 mio. ECU mere til Krupp til gengæld for aktiemajoriteten end den 
(24) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 376. 
(25) EFT L 185 af 28.7.1993. 
4.1. §6. S. 11 -- . ^ 
312 
børsnoterede værdi af de erhvervede Bremer Vulkan-aktier. HIBEG var i stand 
til at gøre dette, fordi den havde modtaget en lånegaranti fra delstaten 
Bremen. 
<T7> Spanien 
503. I henhold til artikel 9 i det syvende direktiv var Spanien indtil 
1. januar 1992 fritaget for reglerne om driftsstøtte i kapitel II i det 
syvende direktiv (bortset fra artikel 4, stk. 5), såfremt Spanien bl.a. 
gennemførte et omstruktureringsprogram i 1991/1992, som ville gøre det muligt 
at drive den spanske skibsbygningsindustri med det samme støtteniveau som de 
øvrige medlemsstater. I overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, i direktivet 
har omstruktureringsplanen været genstand for regelmæssige kontrolrapporter 
udarbejdet af et uafhængigt konsulentfirma udpeget i fællesskab af den 
spanske regering og Kommissionen. Den endelige rapport for 1992 konkluderede, 
at omstruktureringsplanen generelt havde nået de fastsatte mål. Resultaterne 
på de enkelte værfter havde dog været middelmådige og dette rejste sammen med 
de usikre udsigter med hensyn til nye ordrer tvivl om det fremtidige 
konkurrenceniveau. I henhold til artikel 9 skal der under sådanne 
omstændigheder træffes nye foranstaltninger for at fremme omstruktureringen. 
Kommissionen drøfter i øjeblikket konsulentfirmaets resultater med de spanske 
myndigheder. 
<T7> Det Forenede Kongerige 
504. Kommissionen bemyndigede den britiske regering til at tilbyde op til 
9 mio. ECU (7 mio. UKL) i produktionsstøtte til Swan Hunter værftet for at 
give værftet mulighed for at konkurrere om 2.eller 3 ordrer på handelsskibe i 
1994 og 1995 (hvis støtte er tilladt i det pågældende år) for at fremme 
salget af værftet og forhindre dets lukning. Swan Hunter havde aldrig været 
involveret i bygning af handelsskibe. Adgang til den britiske 
skibsbygningsindustris interventionsfond havde ikke været tilladt siden 1986. 
Den britiske regering afgav løfte om, at der var tale om en 
engangstransaktion, at støtten ville blive ydet under overholdelse af 
reglerne i artikel 4 og 12 i det videreførte syvende direktiv, og at dette 
tilfælde ikke ville danne præcedens for nogle af de andre militære værfter. I 
betragtning af ovennævnte tilsagn fra den britiske regering konkluderede 
Kommissionen, at det var hensigtsmæssigt at godkende denne beskedne støtte 
til Swan Hunter værftet. 
4.1.§6.S.12 
313 
<T5> c) Støtte til motorkøretøjsindustrien 
505. Kommissionens politik for kontrol med støtte til investeringer i 
bilindustrien blev forsvaret, da Domstolen støttede beslutningen om at 
godkende støtte til Ford og Volkswagen til opførelse af en ny minivanfabrik i 
Portugal*26). 
506. I december fastsatte Rådet udligningstold på 4,9% på gearkasser, der 
indføres til Fællesskabet fra en ny General Motors-fabrik i Wien, hvortil 
selskabet havde modtaget investeringsstøtte. Under forhandlingerne som led i 
EF-Østrig-frihandelsaftalen var det ikke lykkedes at finde en gensidig 
tilfredsstillende løsning på problemet. En anden sag inden for bilindustrien 
vedrørende Steyr Nutzfahrzeuge AG blev bilagt, efter at støtten var nedsat 
til et niveau, Kommissionen fandt rimelig for et sammenligneligt område i 
Fællesskabet. 
507. Kommissionen traf følgende beslutninger i henhold til 
rammebestemmelserne for statsstøtte til bilindustrien. Kommissionen havde i 
december 1992 haft bestemmelserne oppe til revision, men besluttede ikke at 
ændre dem*27). 
<T7> Belgien og Nederlandene 
508. I oktober indledte Kommissionen proceduren i EF-traktatens artikel 93, 
stk. 2, vedrørende mulig statsstøtte fra den nederlandske stat og den flamske 
region til lastbilproducenten DAF. DAF's finansielle situation var gradvis 
blevet forværret inden for de seneste år, og selskabet havde anmodet de 
offentlige myndigheder om at udsætte afdrag, omlægge udestående lån samt yde 
nye lån. De nederlandske og flamske myndigheder havde ikke anmeldt 
transaktionerne. Hvis disse ikke ændres, og eventuel støtte ikke 
tilbagebetales til de respektive regeringer, vil transaktionerne blive 
undersøgt nærmere i forbindelse med proceduren. 
(26) Se nr. 553 i denne beretning. 
(27) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 250 og 251, og EFT 
C 36/1993, s. 2. 
4.1.§6.S.13 314 
Efter DAF's konkurs i marts 1993 blev det nye selskab DAF Trucks N.V. 
oprettet, som købte hovedaktiverne i det tidligere DAF-selskab. De 
nederlandske og flamske regeringer havde aftalt med de private aktionærer, at 
det offentliges aktiepost ville blive reduceret til under 50%, men den var 
stadig 61%. Den nederlandske stat og den flamske region bidrog med 
henholdsvis 72 mio. ECU og 24 mio. ECU til egenkapitalen samt 21 mio. ECU og 
9 mio. ECU i risikovillige lån. Med henblik på at vurdere, hvorvidt disse 
foranstaltninger indebærer statsstøtte, skal det nye selskabs driftsplan 
undersøges på grundlag af bestemmelserne i rammebestemmelserne om statsstøtte 
til bilindustrien, især bestemmelserne om rednings- og 
omstruktureringsstøtte. Kommissionen vil endvidere undersøge, om det 
tidligere DAF's aktiver, der blev solgt til det nye selskab, men ikke tilbudt 
andre potentielle købere, blev solgt til priser under markedsværdien. 
Hvis Kommissionens undersøgelse af sagen bekræfter, at der er tildelt ulovlig 
statsstøtte, der ikke er forenelig med fællesmarkedet, vil Kommissionen 
træffe beslutning, om eventuel tilbagebetaling af en del af støtten af det 
nye selskab, herunder den tildelte men ikke tilbagebetalte støtte til det 
tidligere DAF. 
<T7> Tyskland 
509. I juni godkendte Kommissionen Treuhandanstalts garantier for 
kommercielle lån på indtil 77 mio. ECU til Såchsische Automobilbau GmbH 
(SAB) . SAB indgår i et stort Volkswagen-projekt, der tager sigte på at 
etablere moderne bilproduktion i Tysklands nye østlige delstater. 
De tyske myndigheder havde tildelt direkte og indirekte støtte på 
ca. 670 mio. ECU til dette projekt, og Treuhandanstalt havde bl.a. lovet at 
dække en række af SAB's driftstab. Kommissionen fandt, at de foreslåede 
Treuhandanstalt-garantier omfattede statsstøtteelementer til SAB. Disse 
garantier udgjorde redningsstøtte, men opfyldte de betingelser, Kommissionen 
havde fastsat for disse støtteforanstaltninger i al almindelighed og for 
bilindustrien i særdeleshed, som defineret i sektorbestemmelserne. 
Garantierne var endvidere i overensstemmelse med Kommissionens generelle 
holdning til garantier til Treuhandanstalt-ejede selskaber i tilfælde, hvor 
Treuhandanstalts fortsatte finansiering er genstand for undersøgelse efter 
4.I.§6.s.14 
315 
proceduren i artikel 93, stk. 2, er indledt*28). SAB's behov for at forøge 
sin cashflow ved hjælp af midler fra kapitalmarkederne opstod rent faktisk 
som følge af, at proceduren efter artikel 93, stk. 2, blev indledt i december 
1991*29), hvorefter alle støttebetalinger til Volkswagen-projektet blev 
suspenderet, indtil der var truffet en endelig beslutning. Der forventes 
inden længe en beslutning om hele Volkswagen-projektet i Østtyskland. 
510. I oktober godkendte Kommissionen regionalstøtte til Saginaw, et 100% 
ejet datterselskab af Adam Opel AG, til selskabets investeringsplaner i 
Kaiserslautern. Projektet omfattede etablering af et nyt produktions- og 
afprøvningsanlæg til dieselmotorer i Opels eksisterende bygninger i 
Kaiserslautern, der skulle afløse det eksisterende motoranlæg. Projektet skal 
gennemføres i perioden 1993-1996 med en samlet investeringsudgift på 260 mio. 
ECU, hvoraf 220 mio. ECU er berettiget til regionalstøtte. Støtten blev givet 
i form af subvention på 33 mio. ECU til projektet, der udbetales fra 1994 til 
1996. Dette svarede til en bruttosubventionsækvivalent på 14%. Ved 
godkendelsen af statsstøtten vurderede Kommissionen de udviklingsmæssige 
fordele for regionen i forhold til de mulige negative virkninger for sektoren 
som helhed, f.eks. skabelse af betydelig overkapacitet. Kommissionen 
gennemførte en analyse for at fastslå, hvilke nettoulemper der var forbundet 
med at investere i det støtteberettigede område Kaiserslautern. Disse ulemper 
blev vurderet til at stå i et rimeligt forhold til den foreslåede 
regionalstøtte. Det forventedes ikke, at projektet ville få negative 
virkninger på sektoren inden for Fællesskabet, da det til dels vil erstatte 
selskabets import af motorer fra tredjelande. Støtten opfyldte derfor 
kriterierne for regionalstøtte i rammebestemmelserne. 
511. I oktober godkendte Kommissionen endvidere regionalstøtte til MAN 
Nutzfahrzeuge til selskabets investeringsplaner i Salzgitter. Projektet 
omfatter udvidelse af bygninger og installation af nye anlæg for at udvide 
produktionen af busser og buskomponenter. Projektet gennemføres i perioden 
1991-1994 med en samlet investeringsudgift på 48 mio. ECU, hvoraf 46. mio. 
ECU er berettiget til regionalstøtte. 
Den foreslåede støtte i form af en subvention på 1,6 mio. ECU til projektet 
svarer til en bruttosubventionsækvivalent på 2,8%. 
(28) Se nr. 405 i denne beretning. 
(29) Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 235 
4.1.§6.s.15 
316 
Ved godkendelsen af statstøtten konkluderede Kommissionen, at projektet 
opfylder kriterierne for regionalstøtte i rammebestemmelserne om statsstøtte 
til bilindustrien. Kommissionen er overbevist om, at projektet vil yde et 
betydeligt bidrag til løsningen af de store arbejdsløshedsproblemer i 
regionen, og at det ikke vil resultere i for stor overkapacitet, navnlig i 
betragtning af den stigende efterspørgsel i Østtyskland, hvor den tidligere 
produktion af busser stort set er ophørt. 
<T7> Spanien 
512. I april besluttede Kommissionen at godkende statsstøtte til Cadiz 
Electronica S.A., der ejes 100% af Ford Motor Company. Projektet omfatter 
installation af et nyt mere fleksibelt anlæg for at rationalisere 
produktionen af den almindelige type elektroniske moduler og etablere 
faciliteter til at producere elektroniske moduler til avancerede 
bremsesystemer. Investeringen ville koste 46 mio. ECU og skabe 150 
arbejdspladser. Støtten til projektet blev ydet i form af regionalstøtte på 
12 mio. ECU fra den centrale administration. Ved vurderingen af denne støtte 
anvendte Kommissionen ikke de samme strenge regler, som den gør ved 
projekter, der vedrører den endelige samling af køretøjer eller 
motorproduktion. Dette ville resultere i en unfair behandling i forhold til 
støtte til projekter, der gennemføres af uafhængige komponentproducenter, som 
ikke skal anmeldes. Da kapacitetsforøgelsen var begrænset til den nye 
produktion af ABS-elektroniske moduler, der kun anvendes til ABS-systemer i 
Ford-biler, og da den anmeldte støtte lå langt under loftet for det 
støtteberettigede område, forventedes der ikke, at ville blive tale om nogen 
fordrejning af konkurrencen. 
513. I juli godkendte Kommissionen regionalstøtte til SEAT til selskabets 
investeringsplaner i Arazuri (Pamplona). Disse planer byggede på Volkswagen-
koncernes beslutning om at centralisere hele produktionen af Polo-modellerne 
på én fabrik og at anvende den frigjorte kapacitet i Wolfsburg til at forøge 
produktionen af Golf- og Vento-modellerne dér. De samlede omkostninger ved 
projektet var 375 mio. ECU, hvoraf 367 mio. ECU var berettiget til 
regionalstøtte. Investeringen ville øge beskæftigelsen med 1 425 til 4 369. 
Selskabet skulle modtage investerings- og beskæftigelsesstøtte på 36 mio. 
ECU, hvilket svarer til en bruttostøtteintensitet på 8%. Ved godkendelsen af 
statsstøtten konkluderede Kommissionen, at projektet opfyldte kriterierne for 
regionalstøtte i rammebestemmelserne, fordi støtten kun opvejede de regionale 
4.1.§€.s.l6 «_ 
317 
nettoulemper, SEAT stod over for i forbindelse med investeringen i den 
støtteberettigede region Navarra. Under hensyntagen til alle de øvrige 
kapacitetsændringer, som producenten har foretaget på koncernniveau inden for 
det relevante markedssegment, vil SEAT'S investering i Arazuri indebære en 
kapacitetsforøgelse. For ikke at fordreje konkurrencen anmodede Kommissionen 
derfor de spanske myndigheder om at sikre, at den effektive nominelle 
støtteintensitet ikke oversteg 9,7% af de støtteberettigede omkostninger, 
hvilket svarer til den anslåede størrelse for det regionale nettohandicap; 
<T7> Frankrig 
514. I juni godkendte Kommissionen statsstøtte til Renault og PSA til et 
fælles F&U-projekt om motorkøretøjers sikkerhed og trafiksikkerhed, "Véhicule 
et Sécurité Routière". Projektet, som omhandlede aktiv og passiv sikkerhed 
for køretøjer og forebyggelse af ulykker og som var indledt i 4 delprojekter, 
skulle supplere Eureka-forskningsprogrammet Prometheus og Fællesskabets 
forskningsprogram. Forskningsprojektet, som skal gennemføres over en 
femårsperiode, forventes at ville koste 99 mio. ECU. Det vil blive 
koordineret af det fælles selskab GIE PSA Renault, og mange 
komponentproducenter vil deltage heri. Støtten, der ydes som led i to 
ordninger administreret af forsknings- og teknologiministeriet, industri-
samt udenrigsministeriet., ydes i form af et tilskud på 32 mio. ECU. Det 
dækker 50% af de støtteberettigede udgifter til grundforskning og 25% af 
udgifterne til anvendt forskning og giver en gennemsnitlig intensitet på 32%. 
Ved godkendelsen af statsstøtten konkluderede Kommissionen, at projektet 
opfyldte kriterierne i Fællesskabets rammebestemmelser for 
motorkøretøjsindustrien og F&U. Maksimumsgrænserne for støtte i sidstnævnte 
rammebestemmelser var især overholdt. 
<T7> Det Forenede Kongerige 
515. I marts 1992 indledte Kommissionen proceduren i henhold til artikel 93, 
stk. 2, vedrørende en ikke-anmeldt støtte, der var udbetalt af de britiske 
myndigheder til British Aerospace til erhvervelsen af Rover-gruppen, og som 
var højere end den af Kommissionen godkendte støtte i 1988*3°). Kommissionen 
havde allerede truffet en beslutning om den ikke-anmeldte støtte i juli 1990, 
men beslutningen var i februar 1992 blevet annulleret af Domstolen af 
(30) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 413. 
4.I.§6.S.17 
318 
proceduremæssige årsager, fordi Kommissionen havde undladt at give de 
britiske myndigheder mulighed for at fremsætte bemærkninger i henhold til 
proceduren efter artikel 93, stk. 2, inden beslutningen blev truffet. I marts 
1993 traf Kommissionen en ny beslutning efter proceduren i artikel 93, 
stk. 2. Den kom til den konklusion, at de nye finansielle indrømmelser, de 
britiske myndigheder gav British Aerospace i 1988, udgjorde statsstøtte, som 
ikke var forenelig med det fælles marked*31). Kommissionen besluttede, at 
ikke blot støtten skulle tilbagebetales, men også den rentefordel, 
støttemodtagerne havde haft. De britiske myndigheder bekræftede senere, at 
British Aerospace havde tilbagebetalt støtten plus renter, i alt ca. 
73 mio. ECU, til handelsministeriet. Renterne var beregnet i perioden fra 
18. august 1990 (forfaldsdato for hovedbeløbet i henhold til beslutningen fra 
1990) til 23. maj 1993. Ved valget af denne startdato i stedet for datoen, 
hvor støtten blev ydet, accepterede Kommissionen de britiske myndigheders og 
støttemodtagernes påstand om, at den nye politik på dette område iværksat i 
marts 1991 - hvorefter renter af støtte, der skal tilbagebetales, beregnes 
fra datoen for den effektive udbetaling af støtten - ikke burde anvendes med 
tilbagevirkende kraft. Kommissionen udtrykte tilfredshed med, at selskabet og 
de britiske myndigheder havde efterkommet dens nye beslutning*32). 
516. I juni godkendte Kommissionen støtte til Leyland Daf Vans (LDV) til et 
investeringsprojekt, der indgår i redningsplanen for DAF's lastvognsafdeling. 
Projektet gennemføres over en 5-6 årig periode og omfatter samlede 
investeringsudgifter på 34 mio. ECU, hvoraf det anslås, at 27 mio. ECU er 
berettiget til regionalstøtte. Der vil blive ydet tilskud på 6,4 mio. ECU, 
der giver en støtteintensitet på under 15% nettosubventionsækvivalent, 
hvilket er under det regionale loft på 20% netto. Med hensyn til kriterierne 
for regionalstøtte konkluderede Kommissionen, at der for LDV var betydelige 
nettoulemper forbundet med at investere i DAF's gamle overdimensionerede 
anlæg. Regionalstøtten ville således kun forårsage ubetydelige 
handelsforvridninger på et markedssegment, hvor der ikke er strukturel 
overkapacitet på EF-plan. Regionalstøtten ville endvidere hjælpe med til at 
bremse nye tab af arbejdspladser i Birmingham-området, der har en meget stor 
arbejdsløshed. Hvad angår kriterierne for omstruktureringen, konkluderede 
Kommissionen, at støtten for at redde det gamle Leyland DAF's 
lastvognsaktiviteter ikke ville give LDV mulighed for at øge sin ubetydelige 
markedsandel på bekostning af selskabets konkurrenter, der ikke modtog 
(31) EFT L 143/93 af 15.6.1993. 
(32) Se nr. 3 96 i denne beretning, 
4.1.§6.s.18 
319 
støtte. LDV diversificerede ikke blot sin virksomhed, men koncentrerede 
desuden lastvognssalget på et nichemarked i Storbritannien, der hovedsagelig 
betjente kunder med store lastvognsparker. Derfor ville 
omstruktureringsstøtten til LDV kun få ubetydelig indvirkning på EF's øvrige 
lastvognsproducenter. 
<T5> d) Støtte til kunstfiberindustrien 
517. De nye regler om støtte til kunstfiberindustrien trådte i kraft 
1. januar 1993. I henhold til reglerne, der vil være gældende indtil 
31. december 1994, skal enhver plan om at yde støtte - uanset form - til 
producenter af kunstfibre anmeldes som defineret i reglerne. Tyskland 
godkendte i starten først reglerne i ét år, 1993, men i december 1993 blev 
det meddelt, at de var godkendt for 1994. Alle de øvrige medlemsstater havde 
allerede godkendt reglerne for begge år. 
I henhold til reglerne er godkendelse betinget af, at støttemodtageren 
gennemfører en væsentlig reduktion af produktionskapaciteten. Ved vurderingen 
af reduktionens betydning i hvert enkelt tilfælde tager Kommissionen bl.a. 
hensyn til støttens intensitet og placering, investeringens omfang samt 
dennes eventuelle bidrag til samhørigheden i Fællesskabet samt udviklingen i 
støttemodtagerens gennemsnitlige kapacitetsudnyttelse, tilhørsforhold til en 
eventuel industrigruppe og industrien i al almindelighed. 
<T7> Tyskland 
518. Kommissionen indledte proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, 
stk. 2, i forbindelse med 4 tilfælde af støtte til selskaber i de nye 
delstater. Det drejer sig om: 
i) Mårkische Faser Ag, Brandenburg, vedrørende spørgsmål i forbindelse med 
selskabets privatisering*33), køb af fast ejendom og visse kapitaltilførsler 
ii) Rhône-Poulenc Rhotex GmbH, Brandenburg, (3,75 mio. ECU til støtte til et 
nyt anlæg til teksturering af filamentgarn af polyamid) 
(33) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 402 
4.1.§6.S.19 __ 
320 
iii) SST Garngesellschaft GmbH, Thûringen, (2,5 mio. ECU til støtte til et 
nyt anlæg til produktion af stapelfibre af polyester) 
iv) Textilwerke Deggendorf GmbH, Thûringen, (22 mio. ECU til støtte til nyt 
anlæg til bearbejdning af filament af polyester og polyamid). 
519. To af sagerne blev senere afsluttet med Kommissionens godkendelse af 
støtten. Støtten til Rhône-Poulenc Rhotex blev godkendt, fordi Rhône-Poulenc 
gennemførte en væsentlig reduktion af kapaciteten for denne proces både i det 
tidligere Østtyskland og på gruppeplan. Som et specifikt led i den strategi, 
hvorved kunstfiberindustrien i det tidligere DDR omstruktureres for at 
reducere kapaciteten til 143 075 t/året, godkendte Kommissionen endvidere 
støtten til SST Garngesellschaft. 
<7> Frankrig 
520. Efter Domstolens dom af 24. marts 1993, der annullerede Kommissionens 
oprindelige beslutning om godkendelse af støtte*34), indledte Kommissionen 
proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, vedrørende en støtte på 
ca. 30 mio. ECU til Allied Signal Fibers Europe SA, Meurthe-et-Moselle, til 
opførelse af et nyt anlæg til produktion af industrifilamentgarn af 
polyester. 
<T7> Irland 
521. Kommissionen godkendte en støtte på 180 000 ECU til Wellman 
International Ltd., Cavan, en producent af polyester- og polyamidfibre, til 
omstilling af det eksisterende anlæg og udformning af nye energibesparende 
processer. Kommissionen besluttede at godkende støtten, fordi investeringen 
ville blive ledsaget af en reduktion af produktionskapaciteten, der blev 
betragtet som betydelig i henhold til bestemmelserne, især i betragtning af 
støttens intensitet og investeringens placering. 
!34) Se nr. 554 i denne beretning 
4.I.§6.S.20 
321 
<T7> Portugal 
522. Kommissionen godkendte en støtte på 2 mio. ECU til Têxtil Antonio Falcåo 
Lda, Braga, til et nyt ekstruderingsanlæg til polyamid- og polyestergarn. Den 
foreslåede støtte blev anmeldt inden de nye regler trådte i kraft og blev 
derfor behandlet i henhold til de tidligere regler, der udløb ved udgangen af 
1992. Kommissionen besluttede at godkende støtten på grund af investeringens 
placering og den ubetydelige indvirkning på samhandelen i Fællesskabet. 
<T7> Det Forenede Kongerige 
523. Kommissionen indledte proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, 
vedrørende forslaget om at tildele ca. 1 mio. ECU i støtte til Abingdon 
Carpets pic til et anlæg til produktion af polypropylengarn på tæppefabrikken 
i Gwent i 1989. Selv om selskabet ansøgte om støtte til projektet i 1988, 
anmeldte de britiske myndigheder først forslaget om at yde støtte i september 
1993. 
524. I overensstemmelse med reglerne, som kræver anmeldelse af ethvert 
forslag om støtte til en producent af kunstfibre, modtog Kommissionen 
anmeldelse af et forslag om at yde en støtte på 1,2 mio. ECU til Bonar 
Textiles Ltd, Tayside, til et nyt anlæg for at forøge produktionskapaciteten 
for polypropylenbånd. Kommissionen besluttede den 21. april 1993, at den ikke 
vil rejse indsigelser, fordi polypropylenbånd ikke betragtes som fiber i den 
i reglerne anførte betydning. 
<T5> e. Støtte til tekstil- og beklædningsindustrien 
525. Selv om der i de gældende regler for støtte til tekstil- og 
beklædningsindustrien fra 1977 ikke udtrykkeligt kræves anmeldelse af 
tildeling af støtte under de gældende regler, f.eks. regionale eller SMV-
ordninger, således som det er tilfældet med kunstfibre, skal støtten til 
denne sektor præget af strukturelle tilpasningsproblemer overvåges meget 
nøje. Støtte, der medfører en eventuel kapacitetsforøgelse, bør derfor 
anmeldes i hvert enkelt tilfælde. Kommissionen behandlede følgende sager i 
1993, der var blevet anmeldt i henhold til andre generelle ordninger eller 
som selv var særlige sektorordninger. 
526. Kommissionen godkendte et projekt om støtte på ca. 4 mio. ECU med en 
støtteintensitet på 8% til Société Sofisilk, Nouscron (Hainaut), Belgien. 
4.I.§6.s.21 
322 
Støtten omfatter tilskud og rentegodtgørelse. 
Støtten resulterer ikke i nogen forøgelse af tekstilproduktionen, da Sofisilk 
ikke har nogen spindings- og strækningskapacitet, men intervenerer på et 
senere stadium i produktionen. Det opfylder således Kommissionens krav på 
tekstilområdet samt betingelserne i en regional støtteordning for provinsen 
Hainaut, der blev godkendt af Kommissionen i 1975. 
527. Kommissionen indledte en undersøgelse i henhold til EF-traktatens 
artikel 93, stk. 2, vedrørende en støtte Niedersachsen havde ydet Nino Textil 
AG, Nordhorn. Delstatsmyndighederne havde indfriet en bankgaranti på 
13 mio. ECU, som Kommissionen havde godkendt i 1990, og havde givet afkald på 
tilbagebetalingskrav over for Nino. 
Kommissionen betragtede indfrielsen af garantien, uden at der blev gjort 
forsøg på at tilbagebetale lånet gennem realisering af virksomhedens aktiver, 
som en ny støtte, der skulle anmeldes i henhold til traktatens artikel 93, 
stk.3. 
Under proceduren godkendte Kommissionen imidlertid, at selskabet fik en ny 
midlertidig bankgaranti for et lån, der var begrænset til det mindst mulige 
for at holde Nino i drift i højst 6 måneder, indtil Kommissionens endelige 
beslutning var truffet i henhold til proceduren i artikel 93, stk. 2. Uden 
denne redningsstøtte ville selskabet ikke have kunnet overleve denne 
periode*35). Hvis proceduren efter artikel 92, stk. 2, ikke afsluttedes 
inden for de seks måneder, ville Kommissionen overveje at forlænge garantien 
i den resterende del af proceduren. 
528. Kommissionen godkendte et eksisterende projekt, der tager sigte på at 
forbedre den britiske uldtekstilindustris eksport-image. Projektet 
gennemføres af British National Wool Textile Export Cooperation, og 
støttemodtagerne er hovedsagelig små og mellemstore virksomheder. Projektet 
finansieres ved hjælp af en afgift, der betales af selskaber, der 
gennemfører specifikke aktiviteter inden for uldforarbejdningsområdet. 
Projektet er fuldstændig selvfinansierende og har et meget lille budget. Der 
lægges ikke afgifter på importen og eksporten er ikke fritaget for afgiften. 
Projektet ville derfor kunne fritages. 
(35) Se nr. 444 i denne beretning. 
4.1.§6.S.22 323 
529. Kommissionen indledte en undersøgelse i henhold til EF-traktatens 
artikel 93, stk. 2, vedrørende en foreslået støtte på i alt 76 mio. ECU til 
Hualon Corporation's investering i Belfast. 
Investeringsplanen (der er inddelt i fire faser i perioden 1993-2000) 
omfatter opførelse af bygninger og installation af det fornødne anlæg til 
spinding, farvning og færdigbehandling af ca. 23 000 tons polyester-, 
polyamid- og polybomuldsstoffer. 
Støtten var ikke omfattet af reglerne om statsstøtte til 
kunstfiberindustrien, da reglerne gælder for fremstilling af kunstfibre. 
Hualons aktiviteter ligger længere fremme i produktionsprocessen. Støtten var 
imidlertid omfattet af Kommissionens regler for tekstiler for 1971 og 1977, 
der. bestemmer, at støtten ikke må medføre kapacitetsforøgelser og skal tage 
hensyn til situationen i industrien i Fællesskabet som helhed. Selv om 
støtteniveauet (38%) lå under grænsen for regionen, fandt Kommissionen, at 
det på det nuværende stadium ikke ville være muligt at vurdere forholdet 
mellem støttens regionale fordele (oprettelse af 1 800 arbejdspladser i 
Nordirland) og de negative virkninger for den berørte tekstilsektor, da 
investeringen først ville blive afsluttet i 2001. 
<T5> f. Støtte til kulindustrien 
530. I henhold til bestemmelserne i beslutning nr. 2064/86/EKSF*36) om 
fællesskabsordningen for medlemsstaternes interventioner til fordel for 
kulindustrien overvågede Kommissionen i løbet af 1993, at bestemmelserne 
vedrørende finansielle foranstaltninger til fordel for ovennævnte industri 
blev nøje overholdt. 
Der blev givet tilladelse til finansielle foranstaltninger til kulindustrien, 
såfremt de opfyldte målene og kriterierne i ovennævnte beslutning og de 
særlige mål i EKSF-traktatens artikel 2 og 3. 
Kommissionen godkendte ved en beslutning støtteprojekter for 1993 i 
Forbundsrepublikken Tyskland den 24. december 1992*37) *38), Belgien den 
(36) EFT L af 177 af 1.7.1986, s. 1. 
(37) EFT L 58 af 11.3.1993, s. 60. 
(38) EFT L 59 af 12.3.1993, s. 33. 
4.1.§6.S.23 _ _ t 
324 
24. februar 1993*39), Frankrig den 18. maj 1993*4°) og Portugal den 
7. december 1993*41). 
Ved sine beslutninger af 23. december 1992 (42) (43) rettet til den spanske 
regering godkendte Kommissionen finansielle foranstaltninger til fordel for 
den spanske stenkulindustri for 1993. Ved disse beslutninger traf 
Kommissionen ligeledes afgørelse om forskellige andre finansielle 
interventioner i 1991 og 1992, som regeringen agtede at gennemføre som led i 
omstrukturerings-, rationaliserings- og moderniseringsforanstaltningerne 
inden for stenkulindustrien, samt om den finansielle foranstaltning i 
forbindelse med de udligningsbeløb, der skal betales til elproducenter inden 
for rammerne af støtteordningen OFICO for 1992. 
Det Forenede Kongerige har ikke anmeldt støtte til kulindustrien til den 
løbende produktion 1993/94. Dette skal ses som led i den britiske regerings 
politik, der går ud på at begrænse tildeling af støtte til omkostningerne i 
forbindelse med afskedigelser af arbejdstagere og de øvrige sociale 
omkostninger i forbindelse med omstrukturering, rationalisering og 
modernisering af kulindustrien. 
I overensstemmelse med artikel 16 i beslutning nr. 2064/86/EKSF har 
Kommissionen forelagt Rådet den årlige beretning om anvendelsen*44) af 
ovennævnte ordning. 
Da den nuværende fællesskabsordning for medlemsstaternes finansielle 
interventioner til fordel for kulindustrien (beslutning nr. 2064/86/EKSF) 
udløb den 31. december 1993 vedtog Kommissionen den 28. december 1993*45) 
beslutning nr. 3632/93 om en ny fællesskabsordning for statsstøtte til 
kulindustrien, som skal træde i kraft 1. januar 1994. 
Endelig godkendte Kommissionen den 25. marts 1993 beretningen om markedet for 
fast brændsel i Fællesskabet i 1992 og udsigterne for 1993 *46) . Revisionen 
af denne beretning*47) blev godkendt af Kommissionen den 23. september 1993. 
(39) EFT L 85 af 6.4.1993, S. 26. 
(40) EFT L 198 af 7.8.1993, S. 33. 
(41) EFT L 23 af 28.1.1994, s. 30. 
(42) EFT L 57 af 10.3.1993, s. 24. 
(43) EFT L 57 af 10.3.1993, s. 26. 
(44) KOM(93) 589 endelig udg. af 26.11.1993. 
(45) EFT L 329 af 30.12.1993. 
(46) SEK(93) 441 endelig udg. af 25.3.1993. 
(47) SEK(93) 1399 endelig udg. af 23.9.1993. 
Støtte til kulindustrien 
Støtte til den løbende produktion i 1992 og 1993 
i mio. ECU 
Støtte i henhold til 
beslutning 2064/86/EKSF 
1. Direkte interventioner 
- artikel 3 
- artikel 4 
- artikel 5 
- artikel 6 
- anden støtte 
I ALT 
I ECU/produceret ton 
2. Indirekte interventioner 
I ALT 
I ECU/produceret ton Belgien 
1993 
-
: 
-
-1992 
33,5 
33,5 
153,67 
7,4 
40,9 
187,61 FR Tyskland 
1993 
139,4 
1513,3 
61,6 
1714,3 
26,66 
2566,7 
4281,0 
66,58 1992 
177,7 
1787,7 
65,6 
2031,0 
28,15 
2466,7 
4497,7 
62,34 Spanien 
1993 
355,4 
24,9 
380,3 
20,56 
15,5 
395,8 
21,39 1992 
379,7 
66,3 
446,0 
23,94 
17,3 
463,3 
24,87 Frankrig 
1993 
191,3 
191,3 
21,33 
-
191,3 
21,33 1992 
186,9 
186,9 
19,72 
-
186,9 
19,72 Portugal 
1993 
6,1 
0,6 
6,7 
27,73 
-. 
6,7 
27,73 1992 
5,0 
0,8 
5,8 
26,36 
-
5,8 
26,36 Det Forenede 
Kongerige 
1993 
-
. 
-
-1992 
-
" 
-
-F*llesskabet 
1993 
692,2 
1513,3 
24,9 
61,6 
0,6 
2292,6 
14,33 
2582,2 
4874,8 
30,47 1992 
782,8 
1787,7 
65,6 
67,1 
2703,2 
14,64 
2491,4 
5194,6 
28,14 
ro 
en 
4.1.§7.s.25 
326 
<T3> § 7. Støtte til andre industrigrene 
531. Størstedelen af de støttesager, der blev behandlet i 1993 inden for 
andre industrigrene end dem omfattet af støtteregler og rammebestemmelser, 
omhandlede rednings- og omstruktureringsstøtte til virksomheder i 
vanskeligheder. De beskrives i det følgende*48). Der behandledes endvidere 
nogle få projekter vedrørende støtte til særlige industrigrene ved hjælp af 
afgifter. Problemerne i forbindelse med projekter, der finansieres ved hjælp 
af afgifter, er beskrevet i det indledende afsnit til dette kapitel*49). De 
resterende sager inden for energisektoren belyses nedenfor. 
<T4> - Energi 
532. I juli godkendte Kommissionen, at den britiske regering fortsatte 
opkrævningen af en afgift på elregninger for at støtte udviklingen af 
vedvarende energikilder i England og Wales. Den såkaldte "Fossil Fuel Levy" 
blev indført i 1990, da hovedparten af de britiske elværker blev . 
privatiseret. Størstedelen af afgiften anvendes til at finansiere 
omkostninger i forbindelse med nedlukning af kernekraftværker og 
affaldshåndtering. Selv om afgiften også støtter elektricitet, der produceres 
på basis af vedvarende energi, blev den ved godkendelsen i 1990*5°) 
begrænset til perioden indtil 1998 på grund af nuklearkomponenten. 
For de vedvarende energikilder, der kræver støtte i en længere periode, 
virkede tidsbegrænsningen som en hindring for udviklingen. Kommissionen 
ophævede derfor begrænsningen hvad angår de vedvarende energikilder og 
godkendte, at Storbritannien fortsat kunne opkræve afgiften ind i næste 
århundrede for at finansiere yderligere 900 MW kapacitet produceret af 
vedvarende energikilder i England og Wales. Afgiften forventes optimalt at 
ville indbringe ca. 24 0 mio. ECU om året til støtte for el produceret på 
basis af vedvarende energikilder. I juli og august godkendte Kommissionen 
endvidere projekter til fordel for elektricitet fra vedvarende energi i 
Nordirland og Skotland. Disse to projekter omfatter i alt 300 MW. 
Støtteordningerne til fordel for elektricitet fra vedvarende energi medregnes 
ikke i den grænse på 20% for elforbruget, som Kommissionen anvender på 
(48) Jf. nr. 444 i denne beretning. 
(49) Jf. nr. 3 91 i denne beretning. 
(50) Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 293 
4.I.§7.s.26 
327 
støtteordninger og andre beskyttelsesforanstaltninger for indenlandske 
brændselskilder*51). 
533. I 1992 havde Kommissionen besluttet, at en ny præferencepris for 
naturgasleverancer fra Gasunie til ammoniakproducenter i Nederlandene ikke 
omfattede støtte, men havde anmodet den nederlandske regering om at anmelde 
tilfælde med anvendelse af en revisionsklausul, hvorved producenten kunne få 
rabat på præferencepriserne*52). Disse rabatter ville imidlertid ikke 
betyde, at priserne blev lavere end prisen på gas, der eksporteres fra 
Nederlandene til brug som råmateriale. I 1993 meddelte de nederlandske 
myndigheder Kommissionen, at Gasunie ønskede at yde nederlandske 
ammoniakproducenter en rabat på 0,88 cts/mJ i perioden marts-oktober 1992 og 
0,58 cts/m3 i perioden maj-juli 1993. I begge perioder havde der været 
kraftige fald på indtil 20% i priserne på ammoniak, der er det vigtigste 
råmateriale i nitratgødningsproduktionen. Rabatterne udgjorde henholdsvis 6% 
og 3,8% af præferenceprisen og betød, at priserne stadig lå godt over de 
priser Gasunie forlangte af distributører i Belgien, Tyskland og Frankrig. 
Kommissionen vurderede, at rabatterne indgik i Gasunies normale 
forretningspraksis. På grund af prisfald, der til dels skyldtes lavprisimport 
fra Østeuropa, var Gasunies kunder nødsaget til at nedlukke ammoniakanlæg for 
at afværge store tab. Rabatterne gav ikke de nederlandske producenter en 
konkurrencemæssig fordel i forhold til de udenlandske ammoniakproducenter, da 
eksportpriserne for nederlandsk naturgas stadig var lavere end de priser, 
nederlandske producenter måtte betale. 
(51) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 146 og 433 
(52) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 434-437. 
4.1.§8.8.1 
328 
<T3> § 8. Statsstøtte til transportsektoren 
<T5> a) Landtransport 
534. Statsstøtte til opretholdelse af væsentlige offentlige tjenester indgår 
som et vigtigt element i EF's transportpolitik. Traktatens artikel 77 giver 
hjemmel til at yde statsstøtte som kompensation for de forpligtelser, der er 
knyttet til begrebet offentlig tjeneste. For jernbanetransportens vedkommende 
har forordning 1893/91*x) siden 1. juli 1992 givet de kompetente myndigheder 
mulighed for at indgå kontrakter med jernbanerne for at sikre offentligheden 
et tilstrækkeligt udbud af transportydelser. Kommissionen agter at undersøge, 
om denne nye mulighed udnyttes efter hensigten. 
Bestemmelserne i direktiv 91/440*2) om adskillelse mellem jernbanernes drift 
og deres forvaltning af infrastrukturer har bevirket, at hele spørgsmålet 
omkring betalingen for infrastrukturerne, specielt inden for godstransport, 
nu er trådt længere frem i forgrunden. Således indgav Det Forenede Kongerige 
anmeldelse efter traktatens artikel 93, stk. 3, om tilskud til 
godstransportanlæg og gebyrer for brug af sporveje. Efter en gennemgang af 
sagen besluttede Kommissionen ikke at rejse indsigelse mod disse ordninger, 
fordi de stemmer overens med Kommissionens bestræbelser på at fremme en bedre 
udnyttelse af jernbanerne til godstransport. 
I en anden sag fastslog Kommissionen, at visse finansieringsordninger, som 
Deutsche Bundesbahn havde indført for at tilskynde virksomhederne til at få 
anlagt sidespor eller opretholde eksisterende sidespor, ikke var forbundet 
med statsstøtte. Den fandt, at alle udgifterne til disse ordninger - der 
omfattede lån og tilrådighedsstillelse af materialer og personale - blev 
dækket ind via de godstransporttakster, de pågældende virksomheder senere 
betalte til DB. Finansieringsordningerne stemte dermed overens med en privat 
investors normale adfærd. 
Hvad angår transport ad indre vandveje, blev der ved Kommissionens 
forordning 3690/92*3) foretaget en række ændringer i vilkårene for støtte 
(1) EFT L 169 af 29.6.1991, s. 1. 
(2) EFT L 237 af 24.8.1991, s. 25. 
(3) EFT L 374 af 22.12.1992, s. 22 
4.1.§8.S.2 
329 
til ophugning med det formål at få flere fartøjer taget ud af trafikken og 
dermed nedbringe den herskende overkapacitet i sektoren. Disse 
foranstaltninger trådte i kraft pr. 1. januar 1993. 
Efter at have indledt proceduren efter artikel 93, stk. 2, traf Kommissionen 
en negativ beslutning angående et italiensk dekret af 28.1.1992, der indførte 
skattelettelser for italienske vognmænd. Kommissionen fastslog, at denne 
støtte var i strid med traktaten, eftersom den ikke opfyldte nogen af 
betingelserne i traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, eller i Rådets forordning 
(EØF) nr. 1107/70. 
I 1991 havde Kommissionen desuden indledt proceduren i artikel 93, stk. 2, i 
forbindelse med et italiensk lovforslag, der indebar statsstøtte til 
omstrukturering af den italienske vejtransportsektor. I marts 1993 besluttede 
Kommissionen at udvide proceduren til også at omfatte en anden italiensk lov, 
der blev vedtaget i februar 1992, og som indebar samme form for statsstøtte 
som den, der gav anledning til at indlede proceduren i 1991. 
Endelig godkendte Kommissionen i maj 1993 en spansk støtteordning, der gik ud 
på at yde tilskud på maksimalt 81 mio. ECU til forbedring af vejtransporten i 
årene 1993-95. Ordningen blev godkendt, bl.a. fordi støtteordningen vil føre 
til, at overkapaciteten i sektoren reduceres med mindst 8%. 
<T5> b) Søtransport 
535. Kommissionen er i færd med at behandle en række statsstøttesager på 
området og arbejder desuden fortsat med en revision af de "Retningslinjer for 
vurdering af statsstøtte til EF's rederier" fra 1989 i lyset af den 
udvikling, der siden er sket. 
Kommissionen har også iværksat en undersøgelse af gennemsigtigheden i de 
økonomiske relationer mellem offentlige myndigheder og rederierne, som vil 
blive afsluttet ved årets udgang. 
I årets løb har Kommissionen truffet flere beslutninger om statsstøtte i 
søtransport- og havnesektoren. En ny midlertidig ordning med statsstøtte til 
fremme af skibsfarten i Nederlandene blev godkendt af Kommissionen i juli. 
Der er for kalenderåret 1993 afsat i alt 27 mio. ECU til denne ordning, som 
kun gælder i ét år. 
4.I.§8.s.3 
330 
I Tyskland har Kommissionen godkendt to støtteordninger i 
søtransportsektoren. Den ene drejede sig om tilskud til rederier, der sejler 
med moderne skibe under tysk flag. Ordningen, som blev godkendt i december, 
skal kun gælde i 1993 og 1994, og det samlede budget for begge årene ligger 
på ca. 110 mio. ECU. 
I oktober godkendte Kommissionen, at der blev ydet statsstøtte til 
privatisering af Deutsche Seereederei i Rostock. Støtten, der beløb sig til 
170 mio. ECU, skal hjælpe med til at opretholde beskæftigelsen i Mecklenberg-
Vorpommern. 
Med hensyn til de baskiske myndigheders planer om at yde støtte til 
etablering af en ny linjefart mellem Bilbao og Portsmouth indledte 
Kommissionen proceduren efter artikel 93, stk. 2 for at få lejlighed til at 
vurdere, om støtten på i alt 8,5 mio. ECU var forenelig med fællesmarkedet. 
I havnesektoren godkendte Kommissionen i juli støtte til omstrukturering af 
de italienske havne (70 mio. ECU), men indledte proceduren efter artikel 93, 
stk. 2, over for et tilskud på 34 mio. ECU til delvis dækning af 
havneselskabernes underskud. 
Endelig fandt Kommissionen de spanske myndigheders støtte på 3 mio. ECU til 
lystbådehavnene i Catalonien forenelig med fællesmarkedet efter artikel 92. 
<T5> c) Lufttransport 
536. Siden forordning 2407/92, 2408/92 og 2409/92*4), som repræsenterer den 
tredje og afsluttende etape i liberaliseringen af EF's luftfartssektor, 
trådte i kraft den 1. januar 1993, har det været nødvendigt at skærpe 
kontrollen med statsstøtte til EF's luftfartsselskaber. 
Kommissionen traf en positiv beslutning efter artikel 92, stk. 3, litra a), 
over for den af den portugisiske regering anmeldte statsstøtte til dækning af 
det underskud, TAP i årene 1978-1991 havde haft på at skulle flyve på ruterne 
til de autonome regioner Azorerne og Madeira inden for rammerne af selskabets 
pligt til at varetage offentlige tjenester*5). Støtten beløb sig til ca. 
(4) EFT L 240 af 24.8.1992 
(5) EFT C 178 af 30.6.1993 
4.I.§8.S.4 
331 
178 mio. ECU (eftergivelse af gæld på 163 mio. ECU og kapitalindskud på 
5 mio. ECU). Samtidig indledte Kommissionen imidlertid proceduren efter 
artikel 93, stk. 2, med hensyn til den nye fremgangsmåde, de portugisiske 
myndigheder havde indført til dækning af TAP's underskud på disse ruter. 
Denne fremgangsmåde gik ud på at beregne dækningen på basis af forskellen 
mellem de takster, TAP fik påtvunget, og de takster, selskabet ellers ville 
have benyttet under hensyn til sine økonomiske interesser. Kommissionen 
fandt, at denne metode er forbundet med en risiko for at overkompensere for 
selskabets underskud og desuden ikke er gennemsigtig. 
Proceduren efter artikel 93, stk. 2, blev også indledt over for den ikke-
anmeldte støtte, der blev ydet i forbindelse med privatiseringen af den 
nederlandske pilotskole RLS og dens salg til KLM*6) . Den nederlandske 
regering solgte pilotskolen RLS til KLS (som er 100% KLM-ejet) for det 
symbolske beløb af 1 HFL og forpligtede sig til at dække skolens 
driftsunderskud i fem år efter privatiseringen. Kommissionen indledte 
proceduren, fordi den fandt det tvivlsomt, at 1 HFL skulle afspejle skolens 
reelle markedsværdi, og nærede desuden alvorlige betænkeligheder ved, om det 
var foreneligt med fællesmarkedet at dække skolens driftsunderskud. 
537. I november indledte Kommissionen proceduren efter EF-traktatens 
artikel 93, stk. 2, i anledning af en emission af obligationer foretaget af 
Air France i marts 1992, som blev tegnet via et datterselskab af Caisse de 
Dépôts et Consignations - Participations. Emissionen på i alt 224 mio. ECU 
bestod af to typer obligationer - dels obligationer, som skulle indløses med 
aktier (112 mio. ECU), og dels efterstillede papirer med progressiv rente og 
aktietegningsret. 
Kommissionen besluttede at indlede procedure i denne sag, fordi den nærede 
tvivl om transaktionens kommercielle karakter, og fandt, at der i lyset af 
Air France's økonomiske situation kunne være tale om statsstøtte i traktatens 
forstand. 
Kommissionen vil derfor undersøge, om denne finansielle transaktion er 
forbundet med en omstruktureringsplan, som det franske luftfartsselskab 
fremlagde ved udgangen af 1992 til genoprettelse af selskabets 
(6) EFT C 293 af 29.10.1993 
4.1.§8.s.5 
332 
rentabilitet. Den vil vurdere dens virkninger for konkurrencen på 
fællesmarkedet i lyset af Air France's position i luftfartssektoren, specielt 
på selskabets hjemmemarked. 
538. Kommissionen besluttede i december at godkende, at den irske regering 
indskyder kapital på 216 mio. ECU i Aer Lingus. Denne kapitaltilførsel, der 
skal foregå i tre omgange, skal sætte Aer Lingus i stand til at gennemføre en 
omfattende omstrukturering, som Kommissionen regner med vil bringe 
luftfartsselskabet på fode igen på to år. 
På baggrund af den øgede konkurrence i luftfartssektoren efter 
ikrafttrædelsen af forordning 2407/92, 2408/92 og 2409/92 (tredje 
luftfartspakke) den 1. januar 1993 har Kommissionen sat sig for at føre 
streng kontrol med statsstøtte i denne sektor for at forhindre, at der ydes 
støtte i strid med den fælles interesse. 
Generelt må det kræves, at luftfartsselskaber, som modtager statsstøtte, 
indgår i en fri og fair konkurrence på det indre marked under hensyn til den 
eksisterende efterspørgsel og den fremtidige vækst på markedet. Det ville 
være urimeligt, hvis de fik lov til at udvide deres kapacitet for derved 
bedre at kunne konkurrere med andre luftfartsselskaber i EF. 
Kommissionen har derfor krævet særlige tilsagn om, at statsstøtten til Aer 
Lingus ikke vil blive brugt til at påføre andre luftfartsselskaber i EF 
unfair konkurrence. 
De tilsagn, den irske regering har afgivet for hele omstruktureringsperioden, 
omfatter primært følgende : 
omkostningsbesparelserne gennemføres efter planen 
den irske regering vil med jævne mellemrum aflægge rapport til 
Kommissionen om udviklingen i Aer Lingus' økonomiske og finansielle 
situation og udviklingen i omstruktureringsprogrammet 
Aer Lingus vil ikke udvide sin flyflåde 
den irske regering vil ikke yde yderligere støtte til Aer Lingus 
Aer Lingus' lavpris-datterselskab, Aer Lingus Express, vil, såfremt det 
oprettes inden afslutningen af omstruktureringen, flyve med eksisterende 
Aer Lingus-fly 
4.I.§8.S.6 
333 
for at sikre en gennemsigtig drift vil de europæiske ruter, de 
transatlantiske ruter og - når selskabet oprettes - Aer Lingus Express 
blive udskilt som selvstændige juridiske enheder med separate regnskaber 
Aer Lingus vil ikke øge udbuddet af flysæder til salg på ruterne mellem 
Irland og Storbritannien, heller ikke på ruten Dublin-London (Heathrow), 
ud over et fast loft beregnet på basis af trafikken i de 12 måneder, der 
gik forud for anmeldelsen af statsstøtten 
Aer Lingus vil udelukkende anvende statstøtten til 
omstruktureringsformål og vil ikke erhverve interesser i andre EF-
luftfartsselskaber. 
539. Kommissionen har i to henstillinger afgivet efter traktatens artikel 93, 
stk. 1, opfordret den tyske og den portugisiske regering*7) til at ophæve 
henholdsvis de generelle skattelettelser til TAP og den ordning med 
fremskyndede afskrivninger, der har været gældende for luftfartsselskaber 
etableret i Tyskland. Den tyske regering nægtede imidlertid at ophæve denne 
afskrivningsordning og Kommissionen har derfor indledt proceduren efter 
artikel 93, stk. 2 *8). 
Kommissionen arbejder for øjeblikket med en ajourføring af dens 
retningslinjer for vurdering af støtteordninger til fordel for 
luftfartsselskaber i EF. Den vil tage hensyn til de konklusioner, det 
såkaldte vismandsudvalg når frem til på dette område. De nye retningslinjer 
vil derfor først blive udsendt, når dette udvalg har afsluttet sine 
drøftelser af den europæiske luftfartssektors fremtid. 
(7) EFT C 163 af 15.6.1993 
(8) EFT C 16 af 19.1.1993. 
4.I.§9.8.1 
334 
<T3> § 9. Støtte i andre servicesektorer 
<T4> - Finansielle tjenesteydelser 
540. Liberaliseringen af finansielle tjenesteydelser og posttjenester gav 
fortsat anledning til klager fra private konkurrenter til statsejede banker 
og postvæsener. Klagerne vedrører de særlige privilegier de offentlige 
tjenester nyder, indskud af offentlige midler når virksomheder privatiseres, 
og udvidelser af aktiviteterne til at omfatte markeder, der tidligere 
udelukkende blev betjent af den private sektor. 
541. Som led i opfølgningen af retningslinjerne i Grønbogen om Udvikling af 
Det Indre Marked for Posttjenester*1) videreførte Kommissionen undersøgelsen 
af de foranstaltninger, som de belgiske myndigheder træffer med hensyn til 
OCP (Office des Chèques Postaux), af situationen for OCCH (Office Central de 
Crédit Hypothécaire), samt af de foranstaltninger, der blev vedtaget i 
Frankrig i 1990 vedrørende beskatningsordningen for postvæsenets finansielle 
tjenesteydelser. 
<T4> Væddemål i forbindelse med hestevæddeløb 
542. I december 1990 havde Kommissionen indledt den i EF-traktatens 
artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure over for visse finansielle 
støtteforanstaltninger til fordel for Pari Mutuel Urbain (PMU). 
Eftersom tre af disse foranstaltninger ikke var blevet indstillet efter 
iværksættelsen af proceduren, vedtog Kommissionen i juni 1991 en foreløbig 
beslutning, ifølge hvilken det pålagdes de franske myndigheder at indstille 
dem i løbet af femten dage. 
Sektoren for væddemål i forbindelse med hestevæddeløb præges bl.a. af, at 
konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstater først er udviklet i de 
seneste år. De konkurrerende selskaber er få, og samhandelen består især i, 
at der modtages indsatser i én medlemsstat vedrørende hestevæddeløb i andre 
medlemsstater, udveksling af fjernsynsoptagelser fra løbene. Af disse årsager 
var det vanskeligt for Kommissionen at foretage en begrundet vurdering af, om 
(1) KOM(91) 476 endelig udg. af 11.6.1992 
4.1.§9.s.2 
335 
de foranstaltninger, den franske regering havde truffet til fordel for PMU, 
kunne udgøre statsstøtte*2). 
Kommissionen indstillede den i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, 
indledte procedure i september, idet den traf en beslutning, hvis 
hovedindhold er følgende: 
Blandt de tre foranstaltninger, over for hvilke Kommissionen havde truffet en 
foreløbig beslutning, må to betragtes som værende støtte, der er uforenelig 
med fællesmarkedet. Navnlig skal de-beløb, som PMU har nydt godt af som følge 
af fritagelse for pligten til som arbejdsgiver at yde bidrag til det sociale 
boligbyggeri, betales tilbage. Den anden foranstaltning, der omfattede en 
dispensation fra en-månedsreglen for momsfradrag, er ganske vist uforenelig 
med fællesmarkedet, men den er blevet opvejet af et permanent indestående i 
statskassen, hvorved virkningen på konkurrencen og samhandelen er ophævet. De 
øvrige støtteforanstaltninger må betragtes som værende en del af PMU's 
normale kassebeholdning og giver derfor ikke anledning til indsigelser på 
baggrund af EØF-traktatens artikel 92, stk. 1. 
<T4> - Forlagsvirksomhed 
543. I maj tillod Kommissionen fire støtteordninger, der forvaltes af 
Cooperative d'exportation du livre français (CELF) med henblik på støtte til 
salg af bøger på fransk i ikke-fransktalende lande. Skønt der ifølge 
ordningerne biet ydet støtte til udførsel af bøger, ganske vist i mindre 
mængder, var ordningerne berettigede af kulturelle årsager, idet alle 
forlæggere, der udgiver fransksprogede bøger i EF, kunne få støtte. 
Beslutningen blev siden af Société internationale de diffusion et d'édition 
(SIDE) indbragt for Retten i Første Instans*3). 
<T4> - Film og radio- og fjernsynsspredning 
544. I juni godkendte Kommissionen et forslag fra den franske regering om 
udvidelse af afgiftsordningen for biografindtægter og indtægter fra 
fjernsynsstationer, hvor provenuet går til finansiering af produktion af film 
og fjernsynsprogrammer af høj kvalitet. Ordningen kommer således til at 
omfatte indspillede videokassetter*4). Da videosalget står for en stadig 
(2) Se bilag III.A.l, litra c), i denne beretning. 
(3) Sag T-49/93, EFT C 272 af 8.10.1993. 
(4) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 444 
4.I.§9.S.3 
336 
større del af filmindtægterne, ønskede den franske regering, at denne 
distributionsform skulle bidrage til dens støtteordning for filmindustrien. I 
1992 havde Kommissionen godkendt den tyske filmstøtteordnirig, som bl.a. 
finansieres ved en afgift på indspillede videokassetter*5). 
545. I oktober godkendte Kommissionen et tilskud på 6 mio. ECU fra regeringen 
i delstaten Brandenburg til Studio Babelsberg. De tidligere "Ufa/Defa"-
studier, hvor mange af de mest berømte tyske førkrigsfilm blev optaget, er af 
Treuhand solgt til et internationalt konsortium, som har til hensigt at gøre 
det til et moderne europæisk • filmproduktionscenter. Tilskuddet fra 
delstatsregeringen var til investeringer i lydstudier. 
546. Fire private fjernsynsstationer i Spanien, Frankrig og Portugal klagede 
til Kommissionen over påstået illoyal konkurrence i form af tilskud til og 
konkurrencebegrænsende praksis i offentlige fjernsynsstationer. Klagerne over 
tilskud går ud på, at den offentlige finansiering af statslige 
fjernsynsstationer i form af fjernsynslicens, kapitaltilførsler og andre 
betalinger giver de offentlige fjernsynsstationer for stor kompensation for 
deres forpligtelse til offentlig tjeneste og for de begrænsninger af 
reklameudsendelser, som de måtte være underlagt. Denne finansiering udgør 
konkurrenceforvridende statsstøtte. Med henblik på vurdering af klagerne har 
Kommissionen fået to udefra kommende konsulenter til at foretage en 
undersøgelse af ligevægten mellem de pågældende rettigheder og forpligtelser 
og finansielle ressourcer, for så vidt angår offentlige og private 
fjernsynstjenester i EF. Undersøgelsens resultat vil foreligge i midten af 
1994. 
(5) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 442 
4.1. §10. S. 1 -,-,-, 337 
<T3> § 10. Statsstøtte i landbrugssektoren 
547. Kommissionens virke i landbrugssektoren bestemmes stort set af reglerne 
for den fælles landbrugspolitik, hvis principper er nedfældet i talrige 
rådsforordninger. Dette gælder først og fremmest for de fælles 
markedsordninger, som i princippet er udtømmende markedsbestemmelser for de 
pågældende varer, og som udelukker yderligere nationale 
markedsstøtteforanstaltninger gennem statsstøtte. Også på området for 
strukturelle og miljømæssige landbrugsforanstaltninger bestemmes 
Kommissionens politik for vurdering af statsstøtte som omhandlet i EF-
traktatens artikel 92 og 93 stort set af rådsforordninger. I den forbindelse 
er indførelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 2078/92 om miljøvenlige 
produktionsmetoder i landbruget, samt om naturpleje*1) af særlig betydning. 
Forordningen udgør en af ledsageforanstaltningerne til 1992-reformen af den 
fælles landbrugspolitik. I forordning 2078/92 er det fastsat, at 
medlemsstaterne kan indføre yderligere statsstøtteforanstaltninger på 
anderledes vilkår og med højere støttebeløb end i førnævnte bestemmelser. Ved 
vurderingen af disse statsstøtteordninger må Kommissionen tage forordningens 
grundlæggende kriterier i betragtning. I sammenligning med de kriterier, som 
tidligere gjaldt i henhold til Rådets forordning 2328/91, der indeholdt de 
tidligere bestemmelser om parametre for miljøforanstaltninger, er følgende 
ændringer af betydning: 
der kan også ydes støtte til opretholdelse af visse produktionsmetoder, 
herunder sådanne, som ikke er umiddelbart truede 
støtteprogrammerne kan omfatte hele regioner og er ikke indskrænkede til 
kun at omfatte miljøfølsomme områder 
støttesatsen (dvs. præmien pr. ha) kan virke som tilskyndelse og således 
være højere end indkomsttab eller eventuelle yderligere omkostninger i 
forbindelse med miljøbeskyttelseskravene. 
Det fulde omfang af de nye parametre i disse bestemmelser er endnu ikke 
fastsat. Det er imidlertid allerede nu klart, at en meget bred vifte af 
betingelser nu kan betragtes som henvisende til miljøforbedringer. 
(1) EFT L 215 af 30.7.1992, s. 85. Se også nr. 384 i denne beretning 
4.I.§10.S.2 
338 
Statsstøtte i forbindelse med miljøet kan derfor nu være en kilde til 
supplerende indkomst i landbrugssektoren i de medlemsstater, som er i stand 
til og villige til at lade deres landbrugere nyde godt af de nye muligheder, 
der er åbnet op for i forordning (EØF) nr. 2078/92 ved siden af de midler, 
som stammer fra EF-samfinansierede foranstaltninger. 
548. Som nævnt ovenfor gør Kommissionen almindeligvis indsigelse over for 
støtte, der vedrører nationale markedsstøtteforanstaltninger for varer, der 
omfattes af de forskellige fælles markedsordninger. Dette sker, fordi denne 
nationale støtte pr. input- eller outputenhed almindeligvis kan forstyrre EF-
markedsmekanismerne, og fordi de som driftsstøtte ikke har nogen varig 
virkning på udviklingen i den pågældende sektor. I den forbindelse vedtog 
Kommissionen endelige beslutninger mod to italienske støtteordninger, hvoraf 
den ene vedrørende olivenolieproducenter oversteg det samlede tilladte 
støttebeløb inden for markedsordningen for olie og fedtstoffer, og den anden 
vedrørte privat oplagring af nødder. 
Kommissionen indledte den i traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte 
procedure over for tilsyneladende misbrug af en ordning godkendt i 1992*2) i 
forbindelse med udførsel af svampe fra Irland. Den betragtede støtten som en 
overtrædelse af markedsordningen for frugt og grøntsager og som driftsstøtte 
uden varig virkning på udviklingen i sektoren. Ifølge de oplysninger 
Kommissionen var i besiddelse af, var støtten fastlagt på grundlag af mængden 
af udførte svampe og den nedsatte eksportørernes udgifter. Støtten betragtes 
således ikke som værende i overensstemmelse med en godkendt støtteordning, 
som den indgår i, og som var indført med henblik på masseafskedigelser i små 
og mellemstore virksomheder, hvis indtægter var faldet stærkt som følge af 
pund sterlings nedskrivning. Kommissionen havde ikke gjort indsigelse over 
for denne støtteordning i 1992, idet den gik ud fra, at varer såsom svampe, 
som der findes markedsordninger for, var udelukkede fra direkte støtte, idet 
overtrædelse af markedsordningerne skulle undgås. 
En anden årsag til at indlede proceduren i denne sag var, at en af 
betingelserne for ydelse af støtten udgjorde en foranstaltning med samme 
virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, hvilket er i strid med 
traktatens artikel 30 ff. Ifølge de oplysninger, Kommissionen var i 
(2) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 470 
4.I.§10.s.3 
339 
besiddelse af, blev der kun givet støtte til producenter, der købte kompost 
hos en eller flere af de fem irske kompostvirksomheder. Denne sag viser, at 
når Kommissionen skal vurdere, om der er tale om statsstøtte, må den tage 
andre traktatbestemmelser i betragtning. Den anser enhver form for støtte for 
uforenelig med artikel 92, såfremt betingelserne for dens ydelse er i strid 
med en anden bestemmmelse i EF-retten. 
Et andet tilfælde i forbindelse med en fælles markedsordning, hvor 
Kommissionen besluttede at indlede den i EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, 
fastsatte procedure, vedrørte støtte i form af overførsel af aktiver fra Milk 
Marketing Board for England and Wales, som for tiden nærmest har eneret på 
indsamling og afsætning af mælk, til et nyt andelsselskab under navnet Milk 
Marque. 
På grundlag af denne overførsel vil Milk Marque udstede andelsbeviser til 
mælkeproducenterne. Beviserne vil ikke kunne afhændes, men de kan indløses af 
de producenter, som ikke har tilsluttet sig det nye andelsselskab senest fem 
år efter oprettelsen. Milk Marque skal betale 7% rente om året for 
andelsbeviserne efter et års rentefrihed. 
Kommissionen anlagde den betragtning, at disse ordninger, som måske også 
indbefatter en undervurdering af de aktiver, som skal overføres til Milk 
Marque, ikke overholder de normale markedsvilkår. De er i strid med 
princippet om det frie marked som fastslået af Domstolen i dommen i 
sag 177/78 (Pigs and Bacon Commission - Mc Carren and Company Ltd). 
Mælkeproducenter, som ikke ønsker at være medlemmer af Milk Marque, ville 
blive tvungne investorer i det nye andelsselskab, som derfor ikke ville være 
oprettet på helt frivilligt grundlag. Kommissionen måtte derfor anse 
foranstaltningen for at være i strid med markedsordningen for mælk og 
mælkeprodukter. 
549. I vinsektoren indledte Kommissionen i december 1992 den i artikel 93, 
stk. 2, fastsatte procedure over for en tysk støtteforanstaltning vedrørende 
vindistillation i Rheinland-Pfalz ud over de i bestemmelserne i den fælles 
markedsordning tilladte mængder. Rådet besluttede siden i februar 1993 at 
tillade denne støtte i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, tredje 
afsnit, under henvisning til, at ganske særlige omstændigheder gjorde sig 
gældende - et kriterium, som Kommissionen ikke kan henvise til i forbindelse 
med sin vurdering af, om der er tale om statsstøtte. 
4.1.§10.s.4 
340 
Det skal imidlertid nævnes, at det ikke er det eneste tilfælde i de senere 
år, hvor Rådet har benyttet sig af denne traktatbestemmelse til at tillade en 
støtteforanstaltning i vinsektoren, over for hvilken Kommissionen havde 
besluttet at indlede proceduren*3) . I 1992 og 1993 traf Rådet i alt fire 
beslutninger under henvisning til "ganske særlige" omstændigheder for støtte 
i vinsektoren. 
550. For så vidt angår støtte til investeringer med henblik på forbedring af 
forarbejdnings- og afsætningsvilkårene for landbrugsvarer, er EF's politik 
nedfældet i Rådets forordning (EØF) nr. 866/90 og nærmere fastlagt i 
Kommissionens beslutning af 7. juni 1990 om udvælgelseskriterier for disse 
investeringer, også kaldet "sektorbegrænsninger". Selv om det ifølge Rådets 
forordning (EØF) 866/90 tillades medlemsstaterne på forskellige betingelser 
at indføre støtte i henhold til EF-traktatens artikel 92 og 93, begrænses 
denne tilladelse af udvælgelseskriterier i forordning 866/90, der tilsvarende 
anvendes ved vurdering af statsstøtte. 
Dette er Kommissionens praksis, fordi disse "sektorbegrænsninger" blev 
indført under hensyntagen til EF-markedssituationen for de pågældende varer 
og ikke under hensyntagen til prioriteringen af ansøgninger om støtte fra 
EF's fonde. Det vil således, hvis der skal være sammenhæng i EF's politik, 
være meningsløst at fremme investeringer i sektorer, som er udelukket fra 
støtte som følge af EF's markeds- og strukturpolitik, ved at tillade 
statsstøtte i disse begrænsede sektorer. 
Kommissionen måtte behandle adskillige sager vedrørende støtte til 
modernisering af foretagender i ikke-støtteberettigede sektorer (kornmøller, 
oliefrøforarbejdning) i de nye delstater i Tyskland. Kommissionen besluttde 
at indlede den i EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure, 
fordi den ikke fandt, at der var grund til at tillade afvigelser fra 
ovennævnte begrænsninger, hvis disse kun kunne begrundes med det almindelige 
argument om de særlige omstændigheder i de nye delstater. Afvigelser fra 
"sektorbegrænsningerne" vil imidlertid i almindelighed være berettigede i 
bestemte tilfælde under forudsætning af en holdbar begrundelse på baggrund af 
en økonomisk analyse, hvor der også er taget hensyn til EF's interesse. 
(3) Se f.eks. Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 503 
4.1.§10.s.5 
34 1 
En sådan afvigelse blev foretaget, da Kommissionen ikke rejste indsigelse mod 
investeringsstøtte til en dyrefoderfabrik. Dette er normalt ikke en 
støtteberettiget sektor (undtagen for mindre enheder). Afvigelsen blev 
tilladt, fordi de danske myndigheder kunne forsikre, at foranstaltningen, der 
fandt sted på Bornholm, ikke havde indflydelse på handelen mellem 
medlemsstater. 
Denne forsikring var begrundet i sagens særlige omstændigheder, særligt 
investeringens geografiske placering, og dens isolation fra relevante 
markeder andetsteds i Fællesskabet.' 
551. For så vidt angår skattelignende afgifter (obligatoriske afgifter) må 
Kommissionen undersøge såvel finansieringen af støtten som selve støtten. I 
forbindelse med en tysk ordning for støtte til reklame finansieret over 
skattelignende afgifter (Absatzfondsgesetz) blev der kastet lys over nye 
sider af undersøgelsen af den slags støtte. Kommissionen gjorde ikke 
indsigelse over for støtteordningen, selv om det for nogle varer (f.eks. 
oliefrø) forholdt sig således, at kun den del af produktionen (i dette 
tilfælde olieproduktionen), som modtog støtte, blev pålagt afgift. I dette 
tilfælde blev støtten udelukkende brugt til reklame for olie på det 
indenlandske marked. Afgiftsfritagelsen for varer enten til udførsel eller 
til anden brug end oliefremstilling blev således ikke anset for at være en 
direkte driftsstøtte til disse afgiftsfritagne varer. 
Med hensyn til støtte finansieret over skattelignende afgifter, der pålægges 
varer indført fra andre medlemsstater, går Kommissionens politik, der støttes 
af Domstolens restpraksis, ud på almindeligvis at anse denne støtte for at 
være uforenelig med fællesmarkedet som følge af finansieringsmåden. Kun i de 
tilfælde, hvor der efter indførelsen er tale om en væsentlig forarbejdning af 
disse varer, som bevirker, at varernes oprindelsesland ændres, og hvor 
afgiften kun lægges på de således forarbejdede varer, kan støttens 
finansieringsaspekt betragtes som værende foreneligt med fællesmarkedet. 
Kommissionen kunne således indstille den i traktatens artikel 93, stk. 2, 
fastsatte procedure, der var indledt over for en ved en skattelignende 
finansieret afgift støtteforanstaltning vedrørende forskning, som blev pålagt 
forarbejdet frugt og grønt, fordi der var tale om afgift på friske varer, der 
indføres fra andre medlemsstater. Efter at de nederlandske myndigheder havde 
ændret bestemmelserne om den skattelignende afgift, kunne det fastslås, at 
4.1.§10.S.6 
342 
denne kun pålægges frugt og grønt, der har undergået en væsentlig 
forarbejdning, som bevirker, at de fremkomne varer får nederlandsk 
oprindelse. 
For en bestående støtteforanstaltnings vekommende henstillede Kommissionen 
derimod i overensstemmelse med traktatens artikel 93, stk. 1, til den franske 
regering, at den ophævede støtten til den tværfaglige landsforening for 
franske bord- og landvine. Støtten var blevet uforenelig med fællesmarkedet 
som følge af, at den blev finansieret over en afgift i forbindelse med 
varernes overgang til frit forbrug på det indenlandske marked samt i 
forbindelse med udførsel, idet varer, der var indført fra andre medlemsstater 
ligeledes blev pålagt afgift på disse to stadier. 
I den forbindelse kunne Kommissionen ikke betragte en blanding af franske og 
indførte bordvine fra andre medlemsstater som værende en væsentlig 
forarbejdning, der kan bevirke at vine fra andre medlemsstater, ændrer 
oprindelsesland. 
Endvidere kunne Kommissionen konstatere, at bordvine, der leveres til 
forarbejdning i Frankrig, ikke afgiftsbelægges, medens bordvine altid 
afgiftsbelægges når de udføres, uanset om de er bestemt til forarbejdning 
eller ej. Afgiften blev således betragtet som havende samme virkning som en 
udførselstold. 
4.I.§11.S.7 
343 
<T3> § 11. Støtte til fiskerisektoren 
552. I 1993 registrerede Kommissionen 23 nye støtteordninger og to 
støtteordninger anmeldt efter at medlemsstaten havde vedtaget dem. 
Kommissionen besluttede ikke at gøre indsigelse over for iværksættelsen af 21 
støtteordninger. 
I 1993 besluttede Kommissionen at indlede den i EF-traktatens artikel 93, 
stk. 2, fastsatte procedure over for en dansk støtteforanstaltning og en 
italiensk støtteforanstaltning. I samme tidsrum besluttede Kommissionen at 
indstille den i artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure, der var indledt over 
for tre støtteforanstaltninger i Frankrig og i Italien. 
Nedenstående tabel viser udviklingen i antallet af støtteordninger i fiskeri-
og akvakultursektoren og som er undersøgt af Kommissionen samt antallet af 
beslutninger, Kommissionen har truffet angående deres forenelighed med 
konkurrencereglerne og EF's fiskeribestemmelser. Tallene refererer til 
beslutningstidspunktet og falder derfor ikke nødvendigvis sammen med antallet 
af registrerede eller undersøgte støtteforanstaltninger. 
i : 1 1 i 
| | | Kommissionens beslutning | 
| ^ | | , ! j 1 
| År | I alt | Ingen | Iværksættelse af | Indstilling | Negativ | 
| | |indven- |den i artikel 93, |af proceduren| beslutning| 
| | |dinger |stk. 2, fastsatte | | | 
| II |procedure | | | 
| 1990 j 23 | 12 j 2 | 2 j 1 j 
j 1991 j 45 (1) | 18 | 7 j 4 j - j 
| 1992 | 33 (2) j 28 j 10 j 9 | - j 
j 1993 j 25 (3) j 21 j 2 j 3 j - j 
(1) 7 registrerede støtteforanstaltninger blev senere slettet af 
støtteregistret, inden undersøgelsesproceduren blev indledt. 
(2) 1 registreret støtteforanstaltning blev siden slettet af 
støtteregistret, inden undersøgelsesproceduren blev indledt. 
(3) 5 registrerede støtteforanstaltninger blev siden slettet af 
undersøgelsesregistret, inden undersøgelsesproceduren blev indledt. 
4.II.S.1 
344 
<T4> Kapitel II 
<T2> EF-Domstolens vigtigste domme 
<T3> § 1. Tredjeparts rettigheder i relation til en 
potentiel støttemodtager i henhold til en beslutning, 
hvad enten der indledes en procedure efter 
EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, eller ej 
553. Tredjepart kan lide skade, såfremt der ikke indledes en procedure i 
henhold til artikel 93, stk. 2, fordi deres rettigheder til at blive hørt da 
tilsidesættes. Hvad angår en potentiel støttemodtager, har iværksættelsen af 
proceduren efter artikel 93, stk. 2, vigtige retsvirkninger på grund af 
procedurens opsættende virkning*1). I to domme*2) fastslog Domstolen 
omfanget af Kommissionens forpligtelser over for tredjeparter i relation til 
potentielle støttemodtagere, når der tages stilling til, hvorvidt en 
undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 93, stk. 2, skal iværksættes 
eller ej. 
I Cook-dommen annullerede Domstolen Kommissionens beslutning om ikke at rejse 
indsigelse over for forskellige former for støtte ydet til PYRSA, et spansk 
støberi, hvilket ville forøge selskabets produktionskapacitet. 
Domstolen fandt, at Kommissionen havde baseret sin beslutning om ikke at 
rejse indsigelse på den manglende overkapacitet inden for den pågældende 
undersektor. Samtidig havde Kommissionen ikke de fornødne tal eller 
statistikker til rådighed, hvoraf man kunne se med en vis grad af sikkerhed, 
at Kommissionens vurdering af kapacitetssituationen var korrekt. 
Kommissionen stod derfor over for alvorlige vanskeligheder ved fastlæggelsen 
af, hvorvidt støtten kunne betragtes som værende forenelig med det fælles 
marked, og skulle derfor have indledt proceduren i henhold til traktatens 
artikel 93, stk. 2 med henblik på at efterprøve sin vurdering. 
(1) Se Sml. 1992, 1-4117; Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, 
nr. 532 og sag C-47/91, Den Italienske Republik mod Kommissionen 
("Italgrani"), dom af 30. juni 1992. 
(2) Cook mod Kommissionen, sag C-198/91, dom af 19. maj 1993; Matra mod 
Kommissionen, sag C-225/91, dom af 15. juni 1993. 
4.II.S.2 
345 
I Matra-sagen derimod stadfæstede EF-Domstolen Kommissionens beslutning om at 
tillade en regionalstøtte, som den portugisiske regering havde ydet til 
Volkswagen og Ford med henblik på bygning af et nyt anlæg til fremstilling af 
multifunktionelle biler i Setubal. Kommissionen havde ikke indledt nogen 
procedure; den havde nemlig erklæret sig tilfreds med den manglende 
overkapacitet, der fremgik af en rapport udarbejdet af en konsulent. Under 
disse omstændigheder var det ikke nødvendigt at iværksætte proceduren, da der 
ikke var nogen begrundet tvivl om støttens forenelighed med det fælles 
marked. Hvis Kommissionen var sikker på - uden at iværksætte proceduren - at 
støtten var lovlig i henhold til undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, 
stk. 3, var der ikke nogen iværksættelsespligt. 
<T3> § 2. Rammebestemmelsers retlige status samt deres fortolkning 
554. I en dom af 24. marts 1993*3) (CIRFS mod Kommissionen) bekræftede 
Domstolen på ny den bindende karakter af regler, hvori Kommissionens praksis 
fastsættes hvad angår kontrol med støtte, når de pågældende regler har været 
anbefalet til medlemsstaterne og er blevet accepteret af dem i henhold til 
traktatens artikel 93, stk. 1. 
Domstolen fandt, at Kommissionen havde misfortolket rækkevidden af 
rammebestemmelserne for støtte til syntetiske fibre. Den fastslog, at støtte 
til et investeringsprojekt, der skulle foretages af Allied Signal, ikke 
behøvede at blive anmeldt, fordi det vedrørte syntetiske fibre til industriel 
brug. Kommissionen havde baseret sin fortolkning på en tidligere beslutning, 
hvor Kommissionen havde godkendt en støtte til en tysk producent af 
syntetiske fibre. Men Domstolen fandt, at en retsakt af generel rækkevidde 
ikke implicit kan ændres ved en individuel beslutning. Domstolen annullerede 
derfor Kommissionens beslutning om ikke at indlede proceduren efter EF-
traktatens artikel 93, stk. 2 over for den støtte, som Den Franske Republik 
havde ydet til selskabet Allied Signal. 
Kommissionen har siden hen indledt proceduren efter artikel 93, stk. 2, over 
for den pågældende støtte*4). 
(3) CIRFS mod Kommissionen ("Allied Signal"), sag C 373/89, dom af 24. marts 
1993. 
(4) Nr. 520 i denne beretning. 
4.II.s.3 
346 
<T3> § 3. Støtte til skibsselskaber, der afgiver ordrer på skibe, 
skal medregnes i det støtteloft, der gælder for skibsbygning 
555. EF-Domstolen har frifundet sagsøgte i to annullationssøgsmål, der var 
anlagt af den belgiske regering mod en kommissionsbeslutning vedrørende 
støtte i form af rentesubsidieret kredit til skibsrederier med henblik på 
konstruktion af skibe på belgiske skibsværfter*5). Kredittens 
nettosubventionsækvivalent overskred det maksimumsloft for støtte, som 
Kommissionen havde fastsat i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i det 
sjette rådsdirketiv om støtte til skibsbygningsindustrien*6). I 
beslutningerne pålagde Kommissionen den belgiske regering at revurdere de 
omtvistede kreditvilkår med henblik på at bringe støttens 
subventionsækvivalent inden for de grænser, der var fastsat for 1989. 
I sagen fremførte den belgiske regering det argument, at en del af den 
således ydede støtte ikke var støtte til et skibsværft, men kun en 
driftsstøtte til søtransport under belgisk flag, og at man derfor også måtte 
undersøge, om den pågældende støtte var forenelig med 
undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), b) 
og c) . 
556. I sin dom bekræftede Domstolen for det første, at støtte til 
skibsrederier med henblik på køb af skibe var støtte til fordel for 
skibsværfter og således fuldt ud burde være underlagt reglerne om et fælles 
loft, og for det andet, at Rådets direktiver, der er baseret på artikel 92, 
stk. 3, litra d), allerede har taget højde for de elementer, der er indeholdt 
i litra a), b) og c). 
(5) Belgien mod Kommissionen, de forenede sager C-356/90 og C-180/91, dom af 
18. maj 1993. 
(6) Rådets direktiv 87/167/EØF af 26. januar 1987. 
5.S1.S.1 
347 
<T5> Femte del 
<T1> Den internationale dimension 
<T3> § l. EFTA-lande 
557. I folkeafstemningen den 6. december 1992 besluttede den schweiziske 
befolkning, at Schweiz ikke skal være en del af Det Europæiske Økonomiske 
Samarbejdsområde. Aftalen måtte derfor tilpasses, og der blev vedtaget en 
tillægsprotokol. Denne protokol ændrede ikke konkurrencebestemmelserne. 
Liechtenstein har også besluttet, at det ikke vil tilslutte sig EØS for 
øjeblikket, men eventuelt på et senere tidspunkt. 
Alle de øvrige berørte lande var i stand til at afslutte 
ratificeringsprocedurerne i den pågældende periode, således at EØS kunne 
træde i kraft den 1. januar 1994. 
EFTA-Tilsynsmyndigheden har ansvaret for at håndhæve konkurrencereglerne på 
EFTA-siden. I den pågældende periode har Kommissionen haft et nært samarbejde 
med EFTA's forberedende udvalg for Tilsynsmyndigheden for at hjælpe dem med 
at forberede sig bedst muligt til de opgaver, der venter dem ved EØS' 
ikrafttræden. 
For at tage hensyn til EØS-dimensionen indførte Kommissionen endvidere den 
15. december 1993 nye anmeldelsesformularer, hvormed virksomhederne anmelder 
deres aftaler eller en påtænkt fusion til Kommissionen1. 
<T4> - Frihandelsaftalerne af 1972 
558. Specielt på statsstøtteområdet har Kommissionen fortsat anvendt 
konkurrencereglerne i frihandelsaftalerne af 19722. 
Da EØS-aftalen kun dækker statsstøtte og konkurrencebegrænsninger, der ligger 
efter den 1. januar 1994, har Kommissionen til hensigt at fortsætte 
overvågningen af statsstøtteforanstaltninger og konkurrencebegrænsninger i 
EFTA-landene, som går tilbage til før EØS' ikrafttræden, og at foreslå Rådet 
at træffe passende modforanstaltninger, hvor det viser sig nødvendigt. 
1 EFT L 336 af 31.12.1993. 
2 Jf. punkt 98 og 101-104 i denne beretning 
5.§1.8.2 
348 
<T4> - Sektoraftaler i luftfartssektoren 
559. Den aftale, som EF indgik med Kongeriget Norge og Kongeriget Sverige, og 
som trådte i kraft den 6.7.1992, blev ændret den 10.9.1993 for at udvide 
anvendelsesområdet for den såkaldte "tredje pakke" på den civile luftfarts 
område til også at omfatte disse to lande. Selv om det oprindelig var planen, 
at aftalen skulle udløbe på den dato, hvor EØS skulle træde i kraft, indså 
de tre parter, at dette ville føre til et særligt problem. EØS omfatter endnu 
ikke tredje pakke i "acquis communautaire" som defineret i bilag 13. Dette 
vil blive tilfældet på et senere tidspunkt. Det er derfor blevet besluttet at 
opretholde aftalen med Norge og Sverige i relation til tredje pakke, i 
princippet indtil denne er blevet indarbejdet. 
560. Efter at Schweiz besluttede ikke at deltage i EØS-aftalen, har den 
schweiziske regering udtrykt interesse for at indgå en aftale svarende til 
aftalen med Norge og Sverige om civil luftfart. Schweiz bad ligeledes om en 
aftale, der dækker landevejstransport. I september anbefalede Kommissionen, 
at Rådet giver Kommissionen mandat til at indlede forhandlinger om sådanne 
aftaler. Disse forhandlinger skal følge et dobbelt spor, dvs. dække både 
transportpolitik og konkurrenceaspekter. Det væsentligste problem bliver 
håndhævelsen af disse regler. Til forskel fra aftalen med Norge og Sverige, 
som hele tiden har været beregnet på at skulle gælde i en begrænset periode, 
kan en aftale med Schweiz forblive i kraft på ubestemt tid. Spørgsmålet 
vedrørende håndhævelsen er derfor endnu mere presserende. 
<T4> - Tiltrædelsesforhandlinger 
561. De igangværende drøftelser i forbindelse med udvidelsesforhandlingerne 
med Østrig, Finland, Norge og Sverige er i høj grad blevet lettet af det 
arbejde, der allerede er gjort på konkurrenceområdet inden for Det Europæiske 
Økonomiske Samarbej dsområde. 
Det volder derfor ingen større vanskeligheder at overtage "acquis 
communautaire", selv om forhandlingerne har vist, at der er to spørgsmål, som 
ansøgerlandene er stærkt følsomme over for, nemlig den kommercielle 
5 . § 1. s . 3 
349 
tilpasning af statsmonopolerne og regionalstøtteordningerne. Ansøgerlandene 
har bl.a. fremhævet hensynet til den offentlige sundhed i forbindelse med 
monopolerne for alkohol og alkoholholdige drikkevarer samt de særlige forhold 
i de tyndt befolkede egne i de nordlige regioner. 
I forbindelse med en udveksling af skrivelser mellem Kommissionen og de 
svenske og finske myndigheder er det aftalt, at de enerettigheder til import, 
fremstilling og engroshandel, som alkoholmonopolerne i disse lande besidder, 
sfcal afskaffes. Når det drejer sig om enerettighederne p£ 
detailhandelsområdet, indebærer den. nuværende fællesskabslovgivning ikke, at 
de eksisterende statsmonopoler skal inddrages i debatten, men at ethvert 
element, der gennem deres funktion virker diskriminerende, skal fjernes. 
Kommissionen har ved denne lejlighed gjort opmærksom på, at den mener, at 
ovenstående skal gælde straks fra EØS-aftalens ikrafttræden. 
562. I overensstemmelse med konklusionerne fra topmødet i København har 
Kommissionen i sin udtalelse om Cyperns og Maltas tiltrædelsesansøgninger 
analyseret konkurrencesituationen i disse to lande. 
5.§2.s.4 
350 
<T3> § 2. Central- og Østeuropa 
563. I den pågældende periode indgik EF og medlemsstaterne en Europa-aftale 
med Rumænien, mens der også blev indgået en interimsaftale mellem dette land 
og EF. Kommissionen har desuden fortsat sine tekniske bistandsprogrammer med 
disse lande med henblik på at hjælpe dem med at opfylde deres forpligtelse i 
såvel interims- som Europa-aftalerne, hvorefter de skal harmonisere deres 
konkurrenceregler med EF's regler, og for at hjælpe dem med at få de 
nødvendige erfaringer med hensyn til at gennemførelse deres 
konkurrencelovgivninger. 
564. Forhandlingerne om partnerskabs- og samarbejdsaftaler med Rusland og 
flere andre tidligere sovjetrepublikker er blevet videreført. Kommissionen 
har foreslået, at der indføjes en konkurrenceartikel i udkastet til aftale 
med Rusland, som befinder sig på et mere fremskredent stadium end de andre 
aftaler. Eftersom udkastet til aftale ikke tager sigte på at skabe et 
frihandelsområde med Den Russiske Føderation, ansås det ikke for 
hensigtsmæssigt at foreslå en konkurrenceartikel, der var lige så ambitiøs 
som dem, der er indeholdt i Europa-aftalerne. 
<T4> Andre lande 
565. Der føres også drøftelser om eventuelle handelsaftaler med de baltiske 
stater og Slovenien. Det er planen, at der i de aftaler, der indgås med disse 
lande, skal indføjes konkurrencebestemmelser svarende til dem, der figurerer 
i associeringsaftalerne med landene i Central- og Østeuropa. Virksomhederne 
ser en fordel i, at så mange som muligt af EF's partnerlande på det 
europæiske kontinent indgår i et sammenhængende hele for så vidt angår 
konkurrencereglerne og deres gennemførelse. 
566. Hvad angår relationerne med Israel, skulle tilpasningen af 1975-aftalen 
føre til en styrkelse af dennes konkurrenceregler, idet der bl.a. medtages 
serviceaktiviteter og en mere nøjagtig definition af anvendelsesbetingelserne 
for de aftalte principper. 
5 . § 2 . S . 5 
351 
§67. I forbindelse med Euro-Maghreb-aftalerne, som skal forhandles med 
Marokko og Tunesien, kan der forudses den samme fremgangsmåde med hensyn til 
konkurrencereglerne som i forbindelse med landene i Central- og Østeuropa. Et 
af de vigtigste argumenter herfor er de kontraherende parters gensidige 
interesse i at lade en harmoniseret gennemførelse af konkurrenceregler 
erstatte en eventuel vedtagelse af defensive handelsforanstaltninger. 
568. Endvidere blev det i den aftale, der blev indgået mellem EF og Tyrkiet i 
1964 og suppleret med en tillægsprotokol i 1973, fastsat, at der efter en 
overgangsperiode på 22 år efter sidstnævnte tidspunkt skulle etableres en 
toldunion. Der er derfor indledt drøftelser med henblik på at forberede denne 
overgang, som skulle kunne finde sted i løbet af 1995. I den forbindelse er 
det klart, at konkurrencereglerne udgør et vigtigt element i forhandlingerne, 
idet de tjener til at sikre, at forstyrrelser i samhandelen ikke skyldes 
virksomhedernes adfærd, hvilket er af afgørende betydning i forbindelse med 
en traktat, der afskaffer alle toldrestriktioner. 
5.§3.8.6 
352 
<T3> § 3. Nordamerika 
569. Den aftale, som Kommissionen indgik med USA's regering den 23. september 
19913, blev fortsat anvendt af både Kommissionen og de amerikanske 
konkurrencemyndigheder. 
Der blev modtaget 36 anmeldelser og afsendt 33. Disse anmeldelser drejede sig 
hovedsagelig om fusioner og virksomhedsovertagelser, mens andre angik 
prisfastsættelse eller licenser. 
Aftalen skulle have været vurderet senest 24 måneder efter dens ikrafttræden, 
dvs. inden den 23. september 1993, men det blev besluttet at udsætte en sådan 
vurdering, indtil Domstolen havde truffet en afgørelse i sag 327/91 (Frankrig 
mod Kommissionen)4. I den forbindelse skal det bemærkes, at generaladvokaten 
med ansvar for denne sag afgav udtalelse i slutningen af 1993. Han foreslår, 
at aftalen annulleres. Der er endnu ikke fastsat en dato for Domstolens 
afgørelse. 
Der blev afholdt bilaterale møder mellem GD IV og de amerikanske myndigheder 
i Bruxelles den 20. september og i Paris den 9. december. På disse møder 
drøftede parterne de vigtigste spørgsmål i forbindelse med håndhævelsen, 
herunder især den nye amerikanske regerings ønsker, udvekslede synspunkter om 
visse internationale aspekter af konkurrencepolitikken og undersøgte, 
hvorledes de kunne samarbejde tættere om visse særlige spørgsmål. 
Der har også fundet en række kontakter sted, bl.a. i forbindelse med 
internationale møder i OECD og i relation til særlige håndhævelsesspørgsmål. 
570. I det forløbne år er der ikke blevet afholdt formelle bilaterale møder 
mellem GD IV og Canadian Bureau of Competition, hovedsagelig som følge af 
personaleændringer i Canada. Der var dog en række uformelle kontakter 
angående den daglige anvendelse af konkurrencereglerne. 
3 Jf. Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 64 og 362 
4 Jf. Enogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 64. 
5.§4.S.7 
353 
<T3> § 4. Japan og Korea -
571. Forbindelserne med Japanese Fair Trade Commission (JFTC) gik ind i en ny 
fase, da Kommissionen og JFTC afholdt et fælles seminar om 
konkurrencepolitikken i EF og Japan den 4. november i Tokyo. Seminaret var en 
sådan succes, at det principielt blev besluttet af afholde et follow-up-
seminar i Bruxelles i løbet af 19945. På et uformelt møde i Paris den 
9. december blev det besluttet, at dette seminar skal omhandle 
håndhævelsesspørgsmål i EF og Japan. 
Seminaret fulgte efter det VIII. bilaterale møde mellem Kommissionen og JFTC 
den 2. november, ligeledes i Tokyo. Der blev drøftet en række spørgsmål af 
gensidig interesse, herunder udveksling af oplysninger om JFTC1s 
undersøgelser af fire sektorer (biler, bildele, papir og planglas). Formålet 
med disse sektorundersøgelser er bl.a. at undersøge, om 
konkurrencebegrænsninger kan skabe vanskeligheder med at få adgang til 
markedet i Japan. Kommissionen gennemgår i øjeblikket disse undersøgelser og 
vil måske anmode JFTC om at se nærmere på visse af de problemer, der er 
afdækket under undersøgelserne. 
572. Den 13. december var en delegation fra Korean Fair Trade Commission i 
Bruxelles til deres første bilaterale møde med GD IV. Mødet drejede sig 
hovedsagelig om en udveksling af oplysninger om de seneste 
håndhævelsesaktiviteter i EF med henblik på at finde områder, hvor EF's 
erfaringer kunne tjene som en rettesnor for håndhævelsespolitikken i Korea. 
Jf. nr. 110 i denne beretning. 
5.§5.s.8 
354 
<T3> § 5. Multilaterale organisationer 
<T4> OECD 
573. OCED's udvalg for konkurrencelovgivning og -politik har i den forløbne 
periode holdt en række møder. Desuden har der været nogle fælles møder mellem 
udvalgets arbejdsgrupper og handelsudvalget om forholdet mellem handels- og 
konkurrencepolitikken. Kommissionen spillede også en aktiv rolle i disse 
drøftelser, idet de kan være et forberedende stadium for eventuelle 
drøftelser inden for GATT om internationale konkurrenceregler. Derudover 
drøftede udvalget vertikale og horisontale begrænsninger. 
574. Kommissionen har deltaget i industriudvalgets arbejde vedrørende 
"tilskud og strukturtilpasninger". Dette arbejde er fortsat i år med 
udarbejdelsen af principper og fælles metoder til vurdering af offentlig 
støtte til industrien med henblik på at udforme et detaljeret spørgeskema 
beregnet til OECD-landene. 
Dette spørgeskema udgør et vigtigt skridt i det projekt, der skal føre til en 
opgørelse af de nettoudgifter til industristøtte, som de offentlige 
myndigheder i OECD-landene har afholdt. 
575. Kommissionen deltager fortsat i drøftelserne i OECD om rimelige 
samhandelsregler i skibsbygningssektoren6. 
<T4> UNCTAD 
576. Den mellemstatslige ekspertgruppe vedrørende konkurrencebegrænsninger 
under UNCTAD (IGE) afholdt sit 12. møde i Genève den 18.-22. oktober 1993. 
Jf. nr. 498 i denne beretning 
6.S1.S.1 
355 
<T5> Sjette del 
<T1> Samarbejde med andre EF-institutioner og med eksterne organisationer 
<T3> § 1. Europa-Parlamentet 
577. Europa-Parlamentet har også i 1993 vist stor interesse for 
konkurrencespørgsmål, og Kommissionen værdsætter de konstruktive bidrag, 
Parlamentet har ydet. Den agter at videreføre den regelmæssige dialog med 
Parlamentet om konkurrencepolitiske.spørgsmål. 
Den 8. februar 1994 vedtog Parlamentet sin beslutning om Toogtyvende 
Beretning om Konkurrencepolitikken. Denne beslutning og Kommissionens svar 
findes i bilaget til denne beretning*1). 
Parlamentet har desuden vedtaget to andre beslutninger med 
konkurrencepolitisk sigte. De drejede sig om 
skibsbygning (beslutning af 16. november 1993) og 
situationen omkring DAF/LEYLAND (beslutning af 11. februar 1993). 
578. I årets løb er der fra parlamentsmedlemmer blevet fremsat 159 skriftlige 
forespørgsler om konkurrencespørgsmål (mod 141 i 1992). Desuden blev der 
fremsat 29 mundtlige forespørgsler (mod 66 i 1992). 
(1) Bilag I.A. 
6.§2.s.2 
356 
<T3> § 2. Det Økonomiske og Sociale Udvalg 
579. Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Toogtyvende Beretning om 
Konkurrencepolitikken blev afgivet den 24. november. Udtalelsen og 
Kommissionens svar er gengivet i Bilag I.B. 
Udvalget afgav desuden den 30. juni 1993 en udtalelse om statsstøtte til 
værftsindustrien. 
580. Kommissionen er glad for Udvalgets konstruktive bidrag og ser frem til 
et fortsat godt samarbejde. 
6. §3.S.3 
357 
<T3> § 3. Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål 
!58l. Udvalget har i 1993 holdt seks møder for at gennemgå udkast til 
kommissionsbeslutninger efter EF-traktatens artikel 85 og 86, heraf to sager, 
der drejede sig om foreløbige forholdsregler. 
Udvalget har afgivet i alt syv udtalelser. Det er desuden blevet hørt i 
13 sager, pom Kommissionen havde til hensigt at afslutte med fremsendelse af 
en administrativ skrivelse til parterne, efter at have offentliggjort en 
meddelelse herom, jf. artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17. Endvidere har 
udvalget også været holdt orienteret om udviklingen i flere større sager. 
I forbindelse med lovgivningsarbejdet har udvalget i dets forskellige 
sammensætninger afholdt fire møder. På tre af disse møder drejede det sig om 
at gennemgå en række forordningsudkast til ændring af de hidtidige 
gruppefritagelsesforordninger inden for luftfartssektoren. På et fjerde møde 
drøftede man udkast til en ny gruppefritagelsesforordning for konsortier i 
søtransportsektoren. 
6.§4.s.4 
358 
<T3> § 4. Det Rådgivende Udvalg for Fusionskontrol 
582. Det Rådgivende Udvalg for Fusionskontrol har i årets løb holdt fem 
møder. Det har afgivet udtalelser om beslutningsudkastene i sagerne 
KNP/Bûhrmann Tetterode/VRG, Pilkington-Techint/SIV, Kali+Salz/MdK/Treuhand og 
Mannesmann/Vallourec/ILVA. 
Revisionen af fusionsforordningen (forordning (EØF) nr. 4064/89) blev drøftet 
på to møder med regeringseksperter fra medlemsstaterne. Kommissionen har ved 
udfærdigelsen af sin rapport til Rådet i vid udstrækning lagt resultaterne af 
disse drøftelser til grund*2). 
På konferencen med direktørerne for de nationale konkurrencemyndigheder den 
15. oktober 1993 var det udelukkende problemerne med samarbejdet mellem 
Kommissionen og medlemsstaternes nationale myndigheder, der stod på 
dagsordenen. Disse spørgsmål er stadig til drøftelse i en ekspertgruppe. 
(2) Se nr. 43 ff. i denne beretning, 
6. §5. SH 5; 
359 
<T3> § 5. Konference med regeringseksperter fra medlemsstaterne 
583. På: den 44. konference i Bruxelles den 7. december 1993 gennemgik de 
nationale konkurrenceeksperter udkast til en ny kommissionsforordning om 
fortit, indhold og andre vilkår for anmeldelser og begæringer indgivet i 
hetihold til forordning nr. 17 samt udkast til en ny A/B-formular. Man enedes 
otn at foretage andenbehandlingen af disse udkast, når Kommissionen havde 
tilendebragt høringerne af de berørte kredse i erhvervslivet. -
6.§6.a.s.6 
360 
<T3> § 6. Kontakter med medlemsstaternes konkurrencemyndigheder 
<T5> a) Karteller, dominerende stilling, fusioner 
584. I overensstemmelse med et almengyldigt retsprincip, der er indeholdt i 
alle gennemførelsesforordninger til artikel 85 og 86, har Kommissionen 
foretaget sin sagsbehandling i løbende kontakt med medlemsstaternes 
kompetente myndigheder. Disse kontakter - som der navnlig i 1993 har været 
mange af - giver ikke blot lejlighed til at drøfte individuelle sager, som er 
til behandling i Kommissionen. De kan også danne basis for at vurdere 
mulighederne for at etablere et samarbejde i undersøgelsesfasen, eventuelt 
via en opgavefordeling i overensstemmelse med subsidiaritets- og 
decentraliseringsprincipperne *3). 
585. Det er baggrunden for, at Kommissionen besluttede at anmode om 
medlemsstaternes medvirken ved en række kontrolundersøgelser i virksomheder i 
brillebranchen. Disse kontrolundersøgelser blev gennemført dels af de 
nationale myndigheder i henhold til artikel 13, og dels af Kommissionen i 
henhold til artikel 14 i forordning nr. 17. I en sag, der drejede sig om 
kontorartikler, anmodede Kommissionen myndighederne i tre medlemsstater om på 
dens vegne at foretage undersøgelser på deres område af de påståede 
konkurrencebegrænsninger. I to sager, hvor der var indledt 
overtrædelsesprocedure efter artikel 85 og 86, og som drejede sig om 
henholdsvis fødevarer og byggematerialer, fandt Kommissionen det nødvendigt 
at udskille de resultater af dens undersøgelser, der havde et overvejende 
nationalt tilsnit, og forelægge dem for de kompetente nationale myndigheder. 
<T5> b) Statsstøtte 
586. Kommissionen har afholdt to multilaterale møder med embedsmænd fra de 
nationale myndigheder, der har ansvaret for statsstøtteanliggender, for at 
drøfte spørgsmål i forbindelse med EF's statsstøttepolitik. Disse møder er 
nærmere omtalt andetsteds i denne beretning*4). 
(3) Se i den forbindelse Første Del, Kapitel V, Afsnit 2, i denne beretning. 
(4) Se nr. 382 og 383 i denne beretning. 
6. §7.S.7 
361 
<T3> § 7. Udviklingen i medlemsstaternes konkurrenceret 
587. Udviklingen i medlemsstaternes konkurrenceret har fortsat været præget 
af en tendens til, at de nationale forskrifter i stigende grad tilpasses EF's 
konkurrenceregler. Med dette formål er der i flere lande blevet indført en ny 
lovgivning, der har erstattet, ændret eller udvidet den hidtil gældende. I 
andre lande er der planer om tilsvarende lovgivningsarbejde. 
588. I Belgien trådte den nye konkurrencelov af 5. august 1991 samt en række 
gennemførelsesbestemmelser hertil i kraft den 1. april 1993. Formuleringen af 
bestemmelserne i den nye lov ligger meget tæt op ad EF-traktatens 
artikel 85 og 86 og indeholder forbud mod karteller (med 
dispensationsmulighed), forbud mod misbrug af dominerende stilling samt 
bestemmelser om fusionskontrol. Administrationen af denne lov er henlagt til 
flere forskellige organer. Således er sagsbehandlingen lagt i hænderne på 
økonomiministeriets konkurrencestyrelse, alle afgørelser træffes af et 
konkurrenceråd bestående af 12 medlemmer, hvoraf den ene halvdel er dommere 
og den anden er konkurrenceeksperter, medens ankeinstansen er appeldomstolen 
i Bruxelles. Denne domstol har desuden fået beføjelse til efter anmodning fra 
andre domstole at træffe præjudicielle afgørelser om lovens fortolkning. 
Gruppefritagelsesforordninger kan udstedes af økonomiministeren. Desuden er 
der nedsat et paritetisk konkurrencenævn med rådgivende funktion. 
589. I Portugal er lovdekreterne om beskyttelse af konkurrencen og om kontrol 
med fusioner blev smeltet sammen til én samlet lov. Samtidig blev der 
foretaget en række væsentlige ændringer af de hidtidige bestemmelser. I stil 
med EF-traktatens konkurrenceregler indeholder den nye lov ikke længere 
bestemmelser om almindelige enkeltmandsfirmaers konkurrencebegrænsende 
adfærd. De hidtidige regler om illoyal og diskriminerende adfærd samt om 
leveringsnægtelse er bortfaldet. Forbuddet mod misbrug af horisontale 
dominerende stillinger er blevet suppleret med et forbud mod misbrug af 
økonomiske afhængighedsforhold. På fusionsområdet har man indført helt nye 
6.§7.s.8 
362 
regler tilpasset efter principperne og begreberne i EF's fusionsforordning, 
Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89. Den nye lov indeholder desuden et forbud 
mod de former for statsstøtte, der mærkbart kan begrænse eller på anden måde 
hæmme konkurrencen. Berørte virksomheder kan anmode handelsministeren om at 
tage statsstøttesager op til behandling, og denne skal i givet fald foreslå 
den ansvarlige minister egnede foranstaltninger til at genoprette 
konkurrencen. 
590. I Nederlandene er man ved at forberede en grundlæggende reform af 
konkurrenceloven fra 1956. Den hidtidige lov, der byggede på 
kontrolprincippet, vil blive erstattet af en moderne lovgivning med forbud 
mod karteller og misbrug af dominerende stilling. Desuden skal det 
undersøges, om der bør indføres regler om fusionskontrol. 
Lovgivningsinitiativet er nu sendt til høring i rådgivende organer. I 
mellemtiden har den nederlandske regering skærpet sit tilsyn med visse 
former for horisontale aftaler. Der er vedtaget en række kongelige 
anordninger, der indeholder principielt forbud mod pris-, markedsdelings- og 
licitationskarteller, hvorfra der kun kan dispenseres i særlige tilfælde, når 
det kan godtgøres, at den pågældende aftale er i almenhedens interesse. 
591. I Irland er en ændring af konkurrenceloven fra 1991 på vej, der bl.a. 
skal sikre en mere effektiv retshåndhævelse. Ministeren for erhvervsliv og 
beskæftigelse har ved en forordning hævet tærsklerne for anmeldelse af 
fusioner til det dobbelte. Konkurrencemyndighederne har udstukket generelle 
regler for dispensation for eneforhandlingsaftaler og eksklusive købsaftaler 
med benzinstationer. Disse bestemmelser svarer i vid udstrækning til 
bestemmelserne i EF's gruppefritagelsesforordninger, forordning (EØF) nr. 
1983/83 og 1984/83. 
592. I Danmark er der blevet nedsat et konkurrencelovsudvalg, der skal 
udarbejde udkast til en ny konkurrencelov baseret på forbudsprincippet og 
tage stilling til fordele og ulemper ved en reform af den nugældende 
lovgivning. Samtidig skal der tages stilling til, om lovgivningen også skal 
omfatte fusionskontrol. 
6. §7.S.9 
363 
593. Den britiske regering har fortsat arbejdet med en reform af reglerne om 
misbrug af økonomisk magt. Et officielt oplæg med forskellige alternative 
modeller er sendt til høring hos alle de berørte kredse. Den nye lovgivning, 
som også kommer til at indeholde et kartelforbud, skal vedtages, så snart 
arbejdspresset i parlamentet tillader det. 
594. Kommissionen glæder sig over denne udvikling, som falder helt i tråd med 
liberaliseringen af markederne og nedbrydelsen af sektorale uligheder og som 
kan yde et væsentligt bidrag til en harmonisering af EF's og medlemsstaternes 
konkurrencepolitik, hvilket kan bane vej for et tættere samarbejde mellem 
konkurrencemyndighederne og en mere decentral retshåndhævelse. Det er noget, 
der ligger Kommissionen meget på sinde, og som også har vundet øget genklang. 
I to andre medlemstater (Frankrig og Portugal) er der nu skabt juridisk 
grundlag for, at de nationale konkurrencemyndigheder kan anvende EF-
traktatens artikel 85 og 86. Denne mulighed findes endnu ikke i Danmark, 
Irland, Italien, Nederlandene og Det Forenede Kongerige. Kommissionen vil 
fortsætte sine bestræbelser på at få sådanne regler indført også i de 
sidstnævnte lande. 
595. I de lande, hvor der findes tilstrækkelig lovhjemmel hertil, har de 
nationale konkurrencemyndigheder i stigende omfang anvendt bestemmelserne i 
artikel 85 og 86. For 1993 har Kommissionen fået oplysning om i alt 18 sager 
af den art (Tyskland 2, Spanien 6, Frankrig 8 og Portugal 2) . I langt 
størstedelen af disse sager blev det EF-retlige forbud håndhævet sideløbende 
med de tilsvarende forbudsbestemmelser i den nationale lovgivning. I de to 
tyske sager drejede det sig kun om artikel 85, stk. 1, da den nationale 
lovgivning kun giver konkurrencemyndighederne ret begrænsede 
indgrebsmuligheder over for misbrug af dominerende stilling i den berørte 
sektor (energisektoren). 
6.§7.s.10 
364 
596. Der kan desuden konstateres en stærkt stigende tendens i antallet af 
domstolsafgørelser, hvor der har været tale om anvendelse af EF's 
konkurrenceregler. Ifølge medlemsstaternes oplysninger til Kommissionen for 
1993 har der været tale om godt 60 sager af den art, hvoraf 37 blev angivet 
som værende vigtige sager. Da de fleste nationale konkurrencemyndigheder ikke 
råder over fuldstændige statistiske oversigter herom, må det samlede antal 
domme af den art nok antages at ligge langt højere. 
597. Med hensyn til de nærmere enkeltheder i udviklingen i de enkelte EF-
landes konkurrenceret henvises til landeoversigten i bilaget. 
6.§8.s.11 
365 
<T3> § 8. Andre kontakter 
598. Ud over de tidligere nævnte kontakter har Kommissionen som led i 
forberedelsen af lovgivningsinitiativer og udstikningen af generelle 
retningslinjer også i 1993 modtaget henvendelser fra og haft kontakter med 
organisationer, der repræsenterer forbrugere, arbejdsgivere og andre 
interessegrupper. Kommissionen står bl.a. i løbende kontakt med Den 
Europæiske Forbrugersammenslutning (BEUC), med The European Round Table og 
jned Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i EF (UNICE). 
Den har desuden også løbende kontakter med handelskamrene, ikke blot i 
medlemsstaterne, men også i EF's vigtigste partnerlande, især USA. 
Embedsmænd fra Kommissionen har også været talere på adskillige konferencer 
om konkurrencespørgsmål, som er en god lejlighed både til at skabe større 
åbenhed omkring EF's politik og til at få feedback fra erhvervslivet og andre 
berørte kredse om, hvordan konkurrencepolikken fungerer i det praktiske liv. 
Kommissionen er glad for den feedback, den får fra disse kontakter med 
forbrugere, arbejdsgivere og andre interessegrupper. 
599. Kommissionen har i øvrigt besvaret et spørgeskema, den havde fået 
tilsendt fra formanden for den franske nationalforsamlings arbejdsgruppe 
vedrørende konkurrenceproblemer, og redegjort for udviklingen i det arbejde, 
den har gennemført omkring de emner, der indgik i spørgeskemaet, bl.a. 
misbrug af økonomisk afhængighedsforhold, dominerende stilling, 
prisgennemsigtighed og leveringsnægtelse. I den betænkning, det franske 
Charié-udvalg (der har fået navn efter formanden) fremlagde, er der i vid 
udstrækning taget hensyn til Kommissionens bemærkninger. 
<T4> Repræsentative organisationer i medlemsstaterne 
600. I 1993 har embedsmænd fra Kommissionen desuden haft møder med tyske, 
spanske, franske, irske og britiske arbejdsgiverorganisationer. Kommissionen 
opfordrer arbejdsgiverorgansisationer og andre interesserede til at tage 
kontakt med de relevante kommissionsafdelinger, hvis de også ønsker at få 
lejlighed til at redegøre for deres syn på generelle konkurrencespørgsmål og 
konkurrencepolitik. 
601. Endelig blev der rettet henvendelse til det britiske Overhus i 
forbindelse med dets undersøgelser af konkurrenceret, specielt hvad angår 
procedurer i konkrete artikel 85- og 86-sager. 
BILAG 
Bilag III.A.l.s.l 
366 
<T4> Bilag III 
<T2> Beslutninger, meddelelser og domme i enkeltsager 
<T9> A. Konkurrencepolitikken over for virksomheder 
<T3> 1. Resumé af sager 
<T4> a) Konkurrencebegrænsende aftaler 
<T5> * Horisontale aftaler 
<T6> International Securities Market Association (ISMA) (tidligere AIBD) 
1. Denne sag vedrørte en anmeldelse fra ISMA af dennes regelbog. ISMA er en 
forening af værdipapirhandlere, der handler med internationale værdipapirer, 
primært "Euro-obligationer". Foreningen har ca. 900 medlemsbanker. De fleste 
af de anmeldte regler vedrørte initiativer truffet af ISMA med henblik på at 
sikre markedets korrekte funktion (såsom harmonisering af afregnings- og 
matchingprocedurer og procedurer for udbedring af mislykkede leveringer 
osv.). Hovedparten af de anmeldte regler var problemløse set ud fra en 
konkurrenceretlig synsvinkel, om end der var behov for mindre ændringer af 
reglerne og procedurerne for medlemskab. 
Inden for ISMA findes der en undergruppe ved navn Council of Reporting 
Dealers (CRD), som har ca. 100 medlemmer. En "market maker" er en handlende, 
der påtager sig at opgive en købs- og salgskurs for en minimummængde af en 
bestemt kategori af værdipapirer i et angivet tidsrum til andre 
"market makers". Udtrykket "reporting dealer" anvendes sædvanligvis om en 
"market maker", der også er medlem af CRD. Mæglere kan også blive medlemmer 
af CRD. En mæglers rolle består i at præsentere en køber for en sælger og 
arrangere handelen for dem. Der findes grundlæggende set to slags mæglere, 
nemlig "agency-mægleren", der primært præsenterer parterne for hinanden og 
handler for deres regning, og "matched principal-mægleren", der optræder som 
hovedmand i forbindelse med ryg-mod-ryg transaktioner med køber og sælger. 
Han afslører ikke parternes navne og ligger ikke inde med obligationer. De 
anmeldte regler vedrørte udelukkende sidstnævnte mæglertype. 
Bilag III.A.1.s.2 
367 
Den 14. december 1991 blev der offentliggjort en meddelelse i henhold til 
artikel 19, stk. 3, hvori Kommissionen erklærede, at den agtede at godkende 
ISMA's regelbog. Herefter modtog Kommissionen to klager, som gik på, at regel 
931 og 932 var i strid med EF-traktatens artikel 85. Regel 931 sagde, at 
mæglerne "udelukkende må gennemføre handler mellem reporting dealers og skal 
give tilsagn om ... ikke at gennemføre handler med eller mellem andre 
parter". Ifølge regel 932 var "reporting dealers" forpligtet til kun at 
handle med mæglere, der havde givet tilsagn om at efterleve regel 931. Som 
følge af disse klager dukkede der nye oplysninger op, som fik Kommissionen 
til at revidere sin vurdering af regel 931 og konkludere følgende: 
a) Regel 931 indebar en væsentlig begrænsning af konkurrencen som omhandlet 
i artikel 85, stk. 1, idet den forbød mæglere at handle med 
værdipapirhandlere, der ikke var "CRD-market makers", og forhindrede dem i at 
handle med deres eksisterende klienter (hvoraf mange ikke var "CRD-
market makers"). Dette forbud havde bl.a. til formål og følge at gøre det 
lettere at opretholde kunstigt høje priser og at sætte priserne op for 
mæglere, der ikke var "CRD-market makers", og for den endelige investor. En 
fritagelse var ikke berettiget, eftersom begrænsningen ikke var til fordel 
for andre end "CRD-market makers" og samtidig var til skade for andre 
markedsdeltagere. 
b) Regel 932 indebar også en væsentlig begrænsning af konkurrencen, 
eftersom den havde til formål at styrke den restriktive virkning af regel 931 
ved at hindre "CRD-market makers" i at handle med mæglere, der ikke var 
villige til kun at handle med "CRD-market makers". Der kunne ikke indrømmes 
en fritagelse, eftersom begrænsningen kun var til fordel for "CRD-
market makers". 
Efter at have modtaget en uformel skrivelse om Kommissionens indsigelser mod 
regel 931 og regel 932 indvilgede ISMA i at ophæve disse regler. Kommissionen 
kunne derpå ved administrativ skrivelse bekræfte, at regelbogen var i 
overensstemmelse med artikel 85, stk. 1. Denne skrivelse foregreb 
udtrykkeligt ikke udfaldet af vurderingen af CRD's underkomitéer, deres 
regler og sammensætning, og den indeholdt den sædvanlige passus om ændringer 
i omstændighederne. 
Bilag III.A.1.s.3 
368 
<T6> ACRISS 
2. Den 29. maj 1993 udsendte Kommissionen en meddelelse i henhold til 
artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 vedrørende en anmeldelse fra ACRISS 
(Association of Car Rental Industry Systems Standards). Anmeldelsen angik 
ACRISS's vedtægter, en adfærdskodeks, et bilklassificeringssystem, en kode 
for særligt udstyr og en ordning med standardkuponer til leje af biler i EF 
via edb-reservationssystemer (CRS). 
ACRISS består i dag af de fem førende biludlejningsfirmaer i EF, nemlig Avis, 
Budget, Hertz, Europcar Interrent og Eurodollar. CRS'erne er imidlertid åbne 
for alle biludlejningsfirmaer. 
De CRS'er, der i nogen tid er blevet anvendt inden for luftfarten*1), 
anvendes nu også af biludlejningsbranchen i EF. ACRISS har udarbejdet en 
adfærdskodeks for biludlejningsfirmaer, der ønsker at leje deres biler ud ved 
hjælp af CRs'er. Den er baseret på den adfærdskodeks, som Kommissionen 
udarbejdede til brug inden for distribution og salg af flybilletter via 
CRS'er. Formålet med kodeksen er at sikre, at edb-reservationssystememe 
anvendes på en rimelig, ikke-diskriminerende og gennemsigtig måde. 
Kommissionen konkluderede, at ordningerne faldt ind under EF-traktatens 
artikel 85, stk. 1, da adgangen til markedsoplysninger via et edb-
reservationssystem gjorde det muligt for biludlejningsfirmaerne at holde sig 
løbende orienteret om konkurrenternes priser og udlejningsbetingelser. 
Ikke desto mindre mente Kommissionen, at ordningerne som helhed bidrog til at 
forøge konkurrencen inden for den pågældende branche, og den besluttede 
derfor at afslutte sagen med en administrativ skrivelse. 
I sin vurdering tog Kommissionen navnlig hensyn til, at alle 
biludlejningsfirmaer havde mulighed for at deltage i CRS'erne mod betaling af 
et mindre gebyr, og at forbrugerne fik adgang til let tilgængelige, 
omfattende og præcise oplysninger om biludlejningsfirmaernes priser og 
udlejningsvilkår. 
(1) Fritaget fra artikel 85, stk. 1, ved Kommissionens 
gruppefritagelsesforordning nr. 83/91 (EFT L 10 af 1991, s. 9). 
Bilag III.A.1.s.4 
369 
Da CRS'erne er en nyskabelse på biludlejningsmarkedet i EF, betingede 
Kommissionen sig dog, at ordningerne ikke måtte fratage alle berørte parter 
retten til at indbringe eventuelle klager for uafhængige 
mæglings-/appelinstanser. Desuden ville Kommissionen straks skride ind, hvis 
det på nogen måde viste sig, at de- deltagende firmaer koordinerede deres 
priser eller i fællesskab søgte at begrænse konkurrencen. Den forventede 
også, at der ikke ville være nogen begrænsninger på mængden af oplysninger, 
der kunne tilbydes og - så vidt det var teknisk muligt - inkluderes i 
CRS'erne. Endelig skulle de deltagende firmaer have ret til fortsat at 
tilbyde deres kunder særlige fordele (f.eks. rabatter, specielle tilbud) uden 
at give oplysninger herom i CRS'erne, hvis de ønskede det. 
Bilag III.A.1.s.5 
370 
<T6> UTC (Pratt & Whitney) / MTU*2) 
3. Kommissionen godkendte ved fremsendelse af administrativ skrivelse til 
den amerikanske koncern United Technologies (Pratt & Whitney-divisionen) 
(P&W) og den tyske koncern MTU Motoren- und Turbinen-Union den 
samarbejdsaftale, de havde indgået vedrørende motorer til kommercielle fly. 
I kraft af denne aftale forøgede de to koncerner MTU's andel i de 
eksisterende programmer og fordelte arbejdet med fremtidige 
motorudviklingsprogrammer mellem sig. Således blev MTU's rolle som leverandør 
af komponenter og inden for eftersyn og reparation af motorer styrket, og MTU 
forpligtede sig til at dele risici og indtægterne forbundet med 
gennemførelsen af sådanne programmer med P&W. 
Det projekt, som Kommissionen oprindeligt blev underrettet om, var et 
"strategisk" samarbejdsprojekt af generel karakter, som ikke var rettet mod 
bestemte industriprojekter. Efter at Kommissionen havde offentliggjort et 
resumé af den anmeldte aftale og modtaget forskellige bemærkninger fra 
tredjeparter, gav de berørte parter Kommissionen tilsagn om at begrænse deres 
samarbejde til konkrete projekter vedrørende store motorer, dvs. projekter 
knyttet til specifikke klasser af motorer til kommercielle fly. 
Kommissionen mente, at samarbejdet på disse vilkår ville være til fordel for 
konkurrencen, da det indebar en betydelig overførsel af avanceret teknologi. 
Kommissionen bekræftede imidlertid, at den kun agtede at fritage konkrete 
samarbejdsprojekter, navnlig da de berørte markeder er domineret af ganske få 
producenter. 
Ved denne administrative skrivelse tog Kommissionen for første gang stilling 
til samarbejdsaftaler inden for denne sektor. Det er derfor meningen, at den 
pågældende aftale skal tages op til fornyet overvejelse om ti år. 
(2) Se Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, bilag III.A.l 
Bilag III.A.1.s.6 
371 
<T6> Datacentralen - Mærsk Data 
4. Datacentralen A/S ("Datacentralen"), der ejes af den danske stat, og 
Mærsk Data A/S ("Mærsk"), der tilhører den danske A.P. Møller-koncern, som 
har verdensomspændende aktiviteter inden for shipping, produktion, luftfart, 
olieproduktion og handel, anmeldte en række aftaler om oprettelse af to 
50/50%-ejede joint venture-selskaber, nemlig Dan Computer Management A/S 
("DCM") og Dan Software International A/S ("DSI"). Der var behov for at 
supplere anmeldelsen med oplysninger om en række punkter, men efter at have 
modtaget disse kunne Kommissionen afslutte sagen med en administrativ 
skrivelse inden for de to måneder, der er fastlagt i hasteproceduren. 
Datacentralen og Mærsk beskæftiger sig begge med systemudvikling (analyser, 
design, programmering, afprøvning) og "operative performance" (produktion) 
eller "facilities management" i forbindelse med edb-opgaver. Datacentralen 
leverer hovedsagelig "facilities management" til den offentlige sektor. Dens 
udenlandske aktiviteter omfatter primært systemudviklingsopgaver i lande uden 
for EF. Mærsk leverer især edb-systemer til A.P. Møller-koncernen, og ligesom 
Datacentralen er det i EF kun i Danmark, at selskabet har aktiviteter inden 
for "facilities management". 
Baggrunden for aftalerne var en folketingsbeslutning om at privatisere 
Datacentralen. Ifølge aftalerne skulle DMC overtage Datacentralens og Mærsks 
aktiviteter inden for "facilities management". DCM vil dog fortsat udføre 
særlige opgaver for A.P. Møller-koncernen. DSI skal fungere som en fælles 
eksportør af edb-systemer. 
Parterne har ganske små markedsandele i EF som helhed, og Kommissionen mente 
derfor ikke, at sammenlægningen af Mærsks og Datacentralens goodwill og 
knowhow inden for "facilities management" ville få nogen nævneværdig 
indflydelse på ikke-danske virksomheders muligheder for at opnå kontrakter i 
Danmark. 
Bilag III. A. l.s.7 
372 
<T6> * Aftalerne mellem BP og Montedipe 
5. Montedipe (MD) og BP indgik en aftale om, at de ville henholdsvis sælge 
og overtage MD's aktiviteter inden for salg og distribution af acetyl­
produkter fremstillet af MD i Porto Marghera og Priolo. MD vil fortsætte med 
at producere, men udelukkende for BP. 
Aftalen indebar overførsel af MD's goodwill og andre aktiver, MD's relevante 
salgspersonale og alle MD's passiver. MD gav også tilsagn om, at selskabet 
hverken direkte eller gennem sine affilierede selskaber ville konkurrere med 
BP inden for den pågældende branche i fem år. 
Ifølge salgs- og købsaftalen skal MD og BP indgå forskellige tillægsaftaler 
om f.eks., at MD mod betaling vil fremstille ovennævnte acetyl-produkter for 
BP, der vil forestå salget af produkterne. En del af vinylacetatmonomeren vil 
blive solgt til MD's associerede selskaber. 
Tillægsaftalerne angår bl.a. følgende: 
MD skal konvertere råmaterialer fra BP i en indledende periode på ti år, 
som kan forlænges fem gange med et år ad gangen. Det forventes, at 
fabrikkerne derefter ikke længere vil være rentable. MD har forpligtet 
sig til at afsætte hele sin produktionskapacitet til BP og udnytte 
fabrikkernes fulde kapacitet. 
BP har ret til at forlange, at MD midlertidigt lukker sine fabrikker og 
eventuelt i sidste ende nedlægger dem helt. 
MD beholder ansvaret for driften af fabrikkerne og skal sikre BP mod 
alle former for miljøskader som følge af driften af fabrikkerne og 
håndteringen, distributionen og oplagringen af råmaterialer og færdige 
produkter. 
Prisen for MD's konvertering af råmaterialer vil svare til MD's faste og 
variable omkostninger plus en godtgørelse af aftalte anlægsomkostninger 
og et overskuds- eller gebyrelement. 
Bilag III.A.l.s.8 
373 
MD skal fra sin ethylen-fabrik i Priolo levere de mængder ethylen, der 
er nødvendige for MD's produktion af acetaldehyd. Denne aftale, der er 
baseret på helt normale vilkår, skal vare lige så længe som acetyl-
aftalen. 
Kommissionen udtalte, at de pågældende aftaler mellem nogle virksomheder fra 
BP-koncernen og nogle virksomheder fra ENI-koncernen var aftaler mellem 
konkurrenter, som indebar en begrænsning af konkurrencen, eftersom de 
medførte en samordning af parternes konkurrencemæssige adfærd i relation til 
udbuddet og fremstillingen af de pågældende produkter. Aftalerne faldt derfor 
ind under EF-traktatens artikel 85, stk. 1. 
Konkurrencebegrænsningen var betydelig, især i relation til ethylacetat, 
fordi BP i 1991 sad på en forholdsvis stor markedsandel i EF. 
Generaldirektoratet for Konkurrence var imidlertid af den opfattelse, at 
parterne havde givet Kommissionen en række gode begrundelser for at udstede 
en negativattest. Især forekom aftalerne at indebære visse fordele, primært 
af miljømæssig art, eftersom Montedipes viden om de juridiske og tekniske 
krav til miljøbeskyttelse i Italien ville gøre det muligt at håndtere 
miljøspørgsmål mere effektivt. Spørgsmålet var ikke, om MD's knowhow var at 
foretrække frem for BP's, men snarere, at fordelingen af miljøansvaret mellem 
forskellige fabrikker ikke længere ville være et problem, eftersom MD 
tidligere havde udnyttet den pågældende fabrik og allerede drev andre 
produktionsenheder sammesteds. 
Kommissionen konkluderede, at den anmeldte sag kunne afsluttes med en 
administrativ skrivelse. 
Bilag III.A.1.s.9 
374 
<T6> * Bio-ethanol 
6. Generaldirektoratet for Konkurrence har undersøgt vilkårene for 
markedsføringen af brændstofadditiver. Den har foretaget kontrolundersøgelser 
hos en række olieselskaber for at få klarhed over årsagerne til, at de har 
nægtet at købe et nyt produkt på markedet, nemlig bio-etahnol. 
Olieselskaberne har fremsat tekniske og kommercielle argumenter for, hvorfor 
de har afvist at købe dette produkt. Kommissionens undersøgelse har ikke 
givet anledning til en formodning om ulovlig samordning. Kommissionen har 
derfor besluttet, at den ikke vil gå videre med sagen. 
<T6> * Det Internationale Energiagentur 
7. Ved beslutning af 12. december 1983 vedtog Kommissionen en fritagelse i 
henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 3, for visse former for samordnet 
praksis mellem olieselskaber, som var nødvendige for iværksættelsen af Det 
Internationale Energiagenturs krisefordelingsordning for olie. Fritagelsen 
blev vedtaget for en periode på ti år. 
De berørte selskaber har nu anmodet om en forlængelse i endnu ti år af den 
oprindelige fritagelse, som udløb den 31. december 1993. Kommissionen har 
derfor iværksat en undersøgelse, og inden den vedtager en ny beslutning i 
henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, har den i De Europæiske 
Fælleskabers Tidende offentliggjort en meddelelse i overensstemmelse med 
artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17/62. 
Bilag III.A.1.s.10 
375 
<T6> Joint venture mellem Solvay og Asahi 
8. Kommissionen afsluttede med en administrativ skrivelse sagen vedrørende 
et joint venture mellem Solvay og Asahi Glass omfattende en trona-mine og en 
fabrik for naturligt soda i USA. Minen og fabrikken tilhørte tidligere 
Tennelo. Solvay, der er Europas største producent af syntetisk soda, 
erhvervede i maj 1992 aktiekapitalen i et amerikansk selskab og opnåede 
derved en 80% andel i trona- og soda-aktiviteterne. Asahi besidder de 
resterende 20%. Udbyttet fra minen fordeles mellem Solvay og Asahi i samme 
forhold som deres kapitalinteresser,. 
Det forbundne salgsarrangement vedrørte udtrykkeligt ikke Europa. Asahi Glass 
ejer imidlertid en af Solvays største kunder for naturligt soda i Benelux-
landene. I kraft af sine 20% aktier får Asahi direkte adgang til naturligt 
soda fra USA. Efter at have modtaget forsikringer fra Solvay om, at der ikke 
var indgået nogen aftale eller overenskomst om deling af kunderne i EF, kunne 
Kommissionen afslutte sagen. 
Bilag III.A.1.s.11 
376 
<T6> Enimont-Orkem 
9. I 1989 nåede Enimont (i dag Enichem) og Orkem (i dag Elf Atochem) til 
enighed om grundlaget for en gensidig overførsel af aktiviteter mellem de to 
koncerner. 
Som følge af denne aftale afstod Orkem sine aktiviteter inden for produktion 
af forgrenet LD-polyethylen i Dunkerque og Carling Saint-Avoid og sine 
aktiviteter inden for produktion af lineær LD-polyethylen i Dunkerque til 
Enimont. Fra Enimont overtog Orkem til gengæld bl.a. virksomheden Vedril, der 
i Rho i Italien producerer methylmethacrylat og polymethylmethacrylat, og 
virksomheden Vedril Deutschland GmbH, der i Stôkstadt i Tyskland producerer 
polymethylmethacrylat. Enimont afstod også sine anlæg til produktion af 
polymethylmethacrylat i Porto Marghera i Italien til Orkem. 
Desuden agtede Enimont og Orkem at drive en fælles krakningsfabrik i 
Dunkerque og at dele virksomheden Stocknord mellem sig. Stocknord er 
ansvarlig for bl.a. lagre i Dunkerque og ydelser i forbindelse hermed. 
Formålet med disse aftaler - og navnlig den gensidige udveksling af 
aktiviteter - var at specialisere de to selskaber i de områder, de hver især 
var stærkest indenfor, dvs. polyethylen for Enimonts vedkommende og 
methylmethacrylat for Orkems vedkommende. Efter udvekslingen af aktiviteterne 
ophørte de to selskaber med at være konkurrenter på de berørte markeder, 
eftersom polyethylen og methylmethacrylat er to vidt forskellige produkter. 
Efter omlægningen af den statsejede kemiske industri i Frankrig i 1990 blev 
Orkems aktiviteter fordelt mellem Atochem og Total-Chimie, der er de kemiske 
datterselskaber af henholdsvis Elf-Aquitaine og Total-CFP. Orkems kemiske 
aktiviteter blev således lagt sammen med Atochems. Medens Orkem havde 
besluttet at skille sig helt af med sin polyethylen-virksomhed (overtaget af 
Enimont), var Atochem allerede på det tidspunkt aktiv inden for denne 
branche. 
Efter Atochems inddragelse i forhandlingerne blev aftalerne vedrørende 
hydrokrakningsanlægget i Dunkerque (som gav Enimont mulighed for at forøge 
sin andel i anlægget fra 50% til 100%) ændret for at sikre Atochem en andel i 
anlægget på 30%. 
Bilag III.A.1.s.12 
377 
I 1991 afløste Enichem Enimont, og Enichem har siden da søgt at gennemføre et 
program for rationalisering af egne aktiviteter. 
Ifølge dette program og i overensstemmelse med Elf Atochems ønske om at 
konsolidere sin stilling inden for polyethylenbranchen blev det i 1993 
besluttet at ophæve de aftaler, der tidligere var blevet indgået mellem Orkem 
og Enimont. Navnlig Carlings anlæg til produktion af lineær LD-polyethylen 
(som Orkem tidligere havde overdraget til Enimont) skulle flyttes tilbage til 
Elf Atochem. 
Kommissionen var af den opfattelse, at aftalerne repræsenterede et 
samarbejde, som faldt ind under EF-traktatens artikel 85, stk. 1. 
Aftalerne har imidlertid gjort det muligt at rationalisere produktionen og at 
tilrettelægge en mere effektiv distribution på større geografiske markeder 
end tidligere, hvor hver af parterne dyrkede deres egne markeder. 
Parterne kan derfor nu tilbyde brugerne et større udvalg af komplementære 
produkter og koncentrere sig om de aktiviteter, de er bedst til, og derved 
også forbedre deres produkter. 
Kommissionen besluttede derfor at afslutte sagen med en administrativ 
skrivelse. 
Bilag III.A.1.s.13 
378 
<T6> Abim Card 
10. Den 6. august 1992 modtog Kommissionen en anmeldelse vedrørende en 
aftale indgået mellem fire olieselskaber, nemlig Aral AG, BP Oil 
International Ltd., Italiana Petroli SpA og Mobil Petroleum Company Inc. 
("deltagerne"), som hver især agtede at udstede deres egne internationale 
betalingskort, som transportfirmaer og andre firmaer med en bilpark 
("kommercielle kunder") kunne benytte ved køb af brændstof og beslægtede 
varer og tjenesteydelser på de af deltagerne udvalgte servicestationer i 
Europa. Aftalen havde til formål at, sikre den gensidige anerkendelse af hver 
enkelt deltagers betalingskort inden for et netværk af servicestationer 
kaldet "ROUTEX"-netværket. 
De tekniske aspekter af samarbejdet fremgår af en række tillægsaftaler, 
herunder en købs- og salgsaftale og en varemærkeaftale. 
Aftalen havde baggrund i stigningen i vejtransporten på tværs af grænserne i 
Europa i takt med bl.a. transportfirmaernes udvidelse af deres pan-europæiske 
aktiviteter. Desuden havde den baggrund i de kommercielle kunders stigende 
efterspørgsel efter et nemt og bekvemt middel til kontantløs køb af brændstof 
over alt i Europa. Eftersom ingen af deltagerne selv kunne tilbyde det antal 
servicestationer rundt om i Europa, som de kommercielle kunder eftersøgte, 
besluttede deltagerne at acceptere hinandens betalingskort. Deltagerne 
forventede, at denne internationale kortaftale ville sætte dem i stand til at 
opbygge et levedygtigt netværk, der var stort nok til at opfylde de 
kommercielle kunders efterspørgsel efter servicemuligheder over alt i Europa. 
Samarbejdet indebar, at deltagerne skulle acceptere visse forpligtelser, 
nemlig 1) at gennemføre aftalen i alle de europæiske lande, hvor de havde 
salgssteder, 2) at gøre en indsats for at fremme brugen af betalingskortene, 
3) at udstede betalingskort forsynet med et fælles varemærke og 4) at 
anerkende betalingskort udstedt af de øvrige deltagere. 
Bilag III.A.1.s.14 
379 
Ved at deltage i aftalen gik deltagerne også med til på deres 
servicestationer at acceptere lastbilkortet udstedt af UTA (Union Tank 
Eckstein GmbH) og at tilbyde UTA markedsbestemte vilkår for dieselolie. 
Bortset fra nogle få tidsbegrænsede overgangsordninger blev en række 
konkurrencebegrænsende bestemmelser strøget på foranledning af Kommissionen. 
Kommissionen ønskede især at sikre, at aftalen ikke indeholdt bestemmelser om 
faste rabatter mellem deltagerne og mellem deltagerne og UTA, om faste 
rabatter til kommercielle kunder eller om, at den kun omfattede bestemte 
produkter udvalgt af deltagerne i, fællesskab. Desuden skulle forhandlerne 
have ret til selv at bestemme, om omkostningerne forbundet med 
betalingskortene skulle væltes over på kunderne eller ej. 
Kommissionen modtog de endelige aftaler i deres ændrede form i oktober 1993, 
og sagen blev afsluttet med en administrativ skrivelse. 
Bilag III.A.l.s.15 
380 
<T6> MPEAA/NOS og NOS's programkoordineringsregler 
11. Denne sag drejede sig om en række regler for de nederlandske offentlige 
tv-organisationers koordinering af køb og produktion af tv-programmer. Disse 
organisationer samarbejder med hinanden inden for den centrale tv-
organisation "NOS", som står for den pågældende programkoordinering. 
Hovedleverandørerne af tv-programmer til de offentlige tv-organisationer i 
Nederlandene er de store amerikanske producenter. Motion Picture Export 
Association of America (MPEAA) er , en sammenslutning af filmproducenter og 
filmdistributører, og dens medlemmer indgav en klage til Kommissionen over 
ovennævnte regler den 5. april 1989. Programkoordineringsreglerne blev af NOS 
anmeldt til Kommissionen den 20. september 1990. 
Efter offentliggørelse af en meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i 
forordning nr. 17 om disse regler blev ordningen fritaget ved en 
administrativ skrivelse af 1. marts 1993. Fritagelsen blev indrømmet, fordi 
ordningen indebar forskellige fordele for tilrettelæggelsen af det offentlige 
tv-system i Nederlandene og dets omkostningseffektivitet. De klagende parter 
rejste ingen indsigelse mod, at sagen blev afsluttet med en administrativ 
skrivelse. 
Bilag III.A.1.s.16 
381 
<T6> BSB/Det engelske fodboldforbund (FA) 
12. Efter at have offentliggjort en meddelelse i overensstemmelse med 
artikel 19, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 afsluttede Kommissionen sagen 
vedrørende aftalerne indgået mellem det engelske fodboldforbund (FA), BBC og 
BSkyB (tidligere BSB). 
I kraft af deres aftaler med FA havde BBC og BSkyB fået eneret på tv-
dækningen af fodboldkampe i fodboldsæsonerne fra 1988/89 til 1992/93. 
Aftalerne omfattede alle nationale og internationale kampe, som FA havde tv-
rettighederne til, dvs. som led i .FA's nationale cupturneringer (FA Cup og 
Charity Shield) og internationale kampe med deltagelse af det engelske 
landshold. BBC og BSB, som havde afgivet et fælles bud på købet af disse 
rettigheder, delte rettighederne mellem sig ved at skiftes til at sende fra 
de pågældende kampe. 
Kommissionen mente, at indrømmelsen af enerettigheder til BBC og BSkyB stred 
mod EF-traktatens artikel 85, stk. 1. For at give alle tv-stationer en 
realistisk mulighed for at få adgang til transmissionen af de populære 
fodboldkampe var det nemlig generelt nødvendigt at begrænse aftalernes 
varighed til en enkelt sæson. Men i den pågældende sag var en fritagelse 
berettiget, eftersom BSB (i dag BSkyB), der først var begyndt at sende i 
1990, havde behov for en længerevarende aftale for at trænge ind på det nye 
(ekspanderende) marked for direkte satellittransmissioner. Denne vurdering 
foregreb imidlertid på ingen måde den holdning, som Kommissionen måtte 
indtage over for nye aftaler indgået af parterne. 
Oprindeligt havde BBC og BSB (i dag BSkyB) også opnået eneret til at 
transmittere fodboldkampe, der blev spillet i udlandet, hvis disse kampe i 
henhold til artikel 14 i UEFA's vedtægter kun måtte tv-transmitteres i 
England med forudgående tilladelse fra FA. Efter henstilling fra Kommissionen 
blev denne klausul, som var det primære klagepunkt i klagen fra Independent 
Television Association, fjernet fra aftalerne i 1992. I afventning af 
Kommissionens afgørelse vedrørende artikel 14 i UEFA's vedtægter har FA givet 
tilsagn om ikke at praktisere nogen forskelsbehandling mellem på den ene side 
BBC og BSkyB og på den anden side andre tv-selskaber (f.eks. ITV's 
medlemmer), der ønsker at transmittere fodboldkampe spillet i udlandet. 
Bilag III.A.1.s.17 
382 
<T6> BBC Enterprises 
13. I december 1991 indgav BBC Enterprises Limited, der er et datterselskab 
af British Broadcasting Corporation (BBC), en begæring til Kommissionen om 
negativattest, subsidiært fritagelse, for en standardaftale om copyright-
licens med henblik på at lette transmissionen af britiske tv-programmer til 
abonnenter i Irland via distributionssystemer, dvs. kabelnet og MMDS 
(Multipoint Microwave Distribution Systems). 
De licensgivere, der sammen med BBC Enterprises Limited deltager i aftalen, 
er andre britiske tv-selskaber og organisationer, der repræsenterer ejere af 
ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder til tv-programmer i Det Forenede 
Kongerige, inkliisive Independent Television Association, Channel 4 og 
Association de Gestion Internationale Collective des Oeuvres Audiovisuelles 
(AGICOA) fra Schweiz. De licenstagere, med hvem der til dato er indgået 
aftaler, er forskellige kabel-tv-selskaber og selskaber, der agter at tilbyde 
MMDS-tjenester i Irland, herunder Cablelink Limited i Dublin og Cork 
Communications Limited. 
Kommissionen mente, at aftalen indeholdt begrænsninger, som faldt ind under 
artikel 85, stk. 1. I forbindelse med sin vurdering af begæringen om en 
fritagelse i henhold til artikel'85, stk. 3, accepterede Kommissionen de 
anmeldende parters udtalelse om, at en kollektiv licens var det bedste middel 
for en kabel- eller MMDS-operatør til at sikre sig, at vedkommende ikke 
overtrådte ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder i forbindelse med 
videretransmission af tv-programmer til sine abonnenter. 
I betragtning af, at tv-selskaber i nogle medlemsstater tidligere var blevet 
udelukket fra tilsvarende aftaler, måtte Kommissionen sikre sig, at denne 
risiko blev reduceret til et minimum af hensyn til ønsket om retfærdige 
konkurrencevilkår. Efter anmodning fra Kommissionen ændrede parterne derfor 
aftalen, således at andre tv-selskaber også vil kunne få adgang til aftalen 
på et senere tidspunkt. 
Bilag III.A.1.s.18 
383 
Efter at have offentliggjort en meddelelse*3) i henhold til artikel 19, 
stk. 3, i Rådets forordning nr. 17/62*4), som ikke gav anledning til 
bemærkninger fra tredjeparter, meddelte Kommissionen ved en administrativ 
skrivelse af 8. juli 1993 de anmeldende parter, at betingelserne for en 
fritagelse var opfyldt. 
(3) EFT C 105 af 16.4.1993. 
(4) EFT nr. 13 af 21.2.1962. 
Bilag III.A.1.s.19 
384 
<T6> Philips/Matsushita - DCC 
14. I november 1991 anmeldte Philips International B.V. ("Philips") en række 
aftaler vedrørende patentlicenser i forbindelse med udvikling og udnyttelse 
af den såkaldte Digital Compact Cassette ("DCC") og DCC-afspilleren og 
anmodede om en negativattest, subsidiært fritagelse for disse aftaler. DCC er 
en ny type magnetisk kassettebånd, der kan benyttes til optagelse og 
gengivelse af digital lyd i modsætning til den nuværende analoge lyd fra 
traditionelle kassettebånd. De øvrige hoveddeltagere i aftalen var Matsushita 
Electric Industrial Company Ltd. og Sony Corporation, begge fra Japan, og 
Thomson Consumer Electronics S.A. fra den franske Thomson-koneem. Desuden 
blev der anmeldt et aftalememorandum om beskyttelse af ophavsret indgået 
mellem Philips og International Federation of the Phonographic Industry 
(IFPI), der repræsenterer den internationale musikindustri. 
Selv om aftalerne indeholdt visse begrænsninger af konkurrencen i strid med 
EF-traktatens artikel 85, stk. 1, f.eks. samling af patenter og knowhow i en 
pulje og standardisering af specifikationer, mente Kommissionen, at der var 
tilstrækkelige begrundelser for at indrømme en fritagelse i medfør af 
artikel 85, stk. 3. 
Efter offentliggørelse af en meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i 
Rådets forordning nr. 17/62, som ikke gav anledning til bemærkninger fra 
tredjeparter, underrettede Kommissionen ved en administrativ skrivelse af 
29. april 1993 Philips om, at betingelserne for en fritagelse var opfyldt. 
Bilag III.A. 1.s.20 
385 
<T4> b) Misbrug af dominerende stilling 
<T6> IBM's tilsagn 
15. Kommissionen har forsat sin kontrol med, at IBM overholder det tilsagn, 
som selskabet afgav den 1. august 1984. IBM har ifølge tilsagnet forpligtet 
sig til dels at udlevere tilstrækkelig grænsefladeinformation til, at 
konkurrerende udstyr kan tilsluttes IBM's System/370, dels at frigive 
bestemte dokumenter om SNA (Systems Network Architecture). 
Siden tilsagnet blev afgivet har IBM modtaget i alt 189 henvendelser fra 23 
konkurrenter med i alt 1 487 individuelle forespørgsler. Syv af disse 
konkurrenter har undertegnet en Technical Information Disclosure Agreement og 
modtaget oplysninger i henhold til denne. 
Bilag III.A.1.s.21 
386 
<T4> c) Beslutninger om afvisning af klager 
<T6> Exelvision - France Télécom 
16. Kommissionen har formelt afvist en klage, som i 1987 blev indgivet af 
det franske selskab Exelvision mod France Télécom for misbrug af en 
dominerende stilling. Misbruget bestod efter Exelvisions opfattelse i, at 
France Télécom tilbød slutbrugerne gratis Minitel-terminaler til teledata­
tillægs tjenester. 
Exelvision producerede selv terminaler svarende til dem, som France Télécom 
tilbød. 
Vurderingen af sagen blev vanskeliggjort af, at lovgivningen vedrørende 
tillægstjenester var blevet ændret i Frankrig og EF som helhed, efter at den 
pågældende klage var blevet indgivet. I 1987 var leveringen af 
tillægstjenester i Frankrig stadig monopoliseret, men i 1988 blev der 
gennemført en liberalisering på dette område. 
I sit ræsonnement vurderede Kommissionen, at France Télécoms tidsbegrænsede 
tilbud om gratis Minitel-terminaler til slutbrugerne var en PR-• 
foranstaltning, der som så mange andre havde til formål at opbygge teledata­
nettet så hurtigt som muligt for at gøre det attraktivt for serviceydere og 
brugere. Indsatsen gav resultater, og i dag er 90% af alle teledata­
terminaler i EF installeret i Frankrig. Desuden følger man i mange andre 
lande i mere eller mindre grad det franske eksempel. 
Med hensyn til perioden efter liberaliseringen på teledataområdet satte 
Kommissionen sig for at undersøge, om France Télécoms adfærd udgjorde et 
eksempel på misbrug af en dominerende stilling, således at forstå, at France 
Télécom havde forsøgt at eliminere en konkurrent ved hjælp af 
konkurrencebegrænsende foranstaltninger. I denne forbindelse tog Kommissionen 
hensyn til, at France Télécom ikke selv producerede de pågældende terminaler, 
men købte dem i store mængder efter afvikling af offentlige udbud, som den 
klagende part aldrig havde deltaget i. Desuden tog Kommissionen hensyn til, 
at France Télécom efter 1989 indførte et månedligt lejegebyr for de nye 
Minitel-terminaler, og selskabet ophørte med at købe de ældre modeller. 
Bilag III.A.1.s.22 
387 
Kommissionens undersøgelse viste, at France Télécom ikke havde misbrugt en 
dominerende stilling, da der ikke var noget belæg for, at France Télécom 
havde haft til hensigt at eliminere Exelvision, eller at France Télécom havde 
fastsat priser, der lå under de gennemsnitlige variable omkostninger, hverken 
for så vidt angik teledata-nettet som helhed eller de nye Minitel-terminaler. 
Bilag III.A.1.s.23 
388 
<T6> Tiercé Ladbroke (B)/PMU-DSV-franske væddeløbsselskaber 
17. I 1990 indgav Tiercé Ladbroke, der er det belgiske datterselskab af det 
største engelske bookmakerfirma, en klage til Kommissionen vedrørende en 
overtrædelse af EF-traktatens artikel 85 og 86. Klagen var rettet mod: 
den økonomiske firmagruppe Pari Mutuel Urbain (PMU), der er et fransk 
totalisatorfirma stiftet af ti franske hestevæddeløbsselskaber, der har 
tilladelse til at drive totalisatorspil uden for hestevæddeløbsbanerne 
de ti væddeløbsselskaber selv 
Pari Mutuel International S.A. (PMI) , der er et datterselskab af PMU, 
som har til opgave at udnytte PMU's rettigheder i udlandet 
Deutscher Sportsverlag Kurt Stoof GmbH (DSV) fra Kôln, der er PMU's 
licensindehaver i Tyskland. 
Klagen angik to punkter: 
1. Ladbroke hævdede, at de ti væddeløbsselskaber, der har den 
intellektuelle ejendomsret til de væddeløb, som de arrangerer, havde 
overtrådt EF-traktatens artikel 86 ved at nægte at levere tv-billeder, 
tv-lyd og tv-kommentarer fra de franske væddeløb til Tiercé Ladbroke i 
Belgien. De franske væddeløb udgør imidlertid grundlaget for en stor del 
af de væddemål med odds, som Ladbroke tilbyder de belgiske 
totalisatorspillere. Derimod leverer de ti franske væddeløbsselskaber 
bileder, lyd og kommentarer til PMU's egne spillelokaler i Frankrig og 
til DSV (via PMI), der transmitterer dem videre til de tyske bookmakere. 
Kommissionen vurderede for det første, at det relevante marked ikke var 
det belgiske marked for totalisatorspil, men det belgiske marked for tv-
transmission af billeder, lyd og kommentarer fra hestevæddeløb generelt. 
Dernæst konkluderede den, at det ikke var blevet påvist, at hverken PMU, 
PMI, DSV eller noget andet væddeløbsselskab indtog en dominerende 
stilling på dette marked. Ladbroke havde ikke ført tilstrækkelig bevis 
for, at de ti væddeløbsselskaber tilsammen indtog en kollektiv 
dominerende stilling på markedet. 
Bilag III.A.1.s.24 
389 
Selv hvis de rent faktisk indtog en sådan dominerende stilling, mente 
Kommissionen, at de franske væddeløbsselskaber havde ret til selv, 
marked for marked, at vælge, hvem de ville udstede licenser til. 
Selskaberne havde hidtil valgt ikke selv at transmittere tv-billeder, 
tv-lyd og tv-kommentarer fra deres hestevæddeløb til Belgien. 
Situationen ville have været en anden, hvis væddeløbsselskaberne havde 
besluttet at give licens til nogle bookmakere, men ikke til andre. Dette 
ville have været at betragte som forskelsbehandling i strid med 
artikel 86. 
2. Under henvisning til EF-traktatens artikel 85 bestred Ladbroke også 
lovligheden af de aftalebestemmelser, der forbød PMU og DSV at sende tv-
billeder, tv-lyd og tv-kommentarer fra de franske væddeløbsselskaber 
videre til andre lande. 
På basis af den gældende EF-lovgivning konkluderede Kommissionen, at de 
pågældende restriktioner udgjorde en del af de rettigheder, som 
licensgivere kunne påberåbe sig, og at de derfor ikke var i strid med 
EF-traktatens artikel 85, stk. 1. 
Kommissionen afviste derfor klagen. 
Bilag III.A.1.s.25 
390 
<T6> Ladbroke Racing Ltd. (UK)/PMU - franske væddeløbsselskaber 
18. I 1989 klagede Ladbroke Racing Ltd., der er det største engelske 
bookmakerfirma, over, at EF-traktatens artikel 85 og 86 var blevet overtrådt 
af de ti franske væddeløbsselskaber (fem i Paris-regionen og fem i 
provinsen), der ifølge et fransk dekret af 11.7.1930 havde tilladelse til at 
drive totalisatorspil uden for væddeløbsbanerne. Overtrædelsen bestod efter 
sigende i, at de ti selskaber havde overdraget tilrettelæggelsen af dette 
totalisatorspil til en enkelt organisation, nemlig den økonomiske firmagruppe 
Pari Mutuel Urbain (PMU). 
Loven af 16. april 1930 og. gennemførelsesdekretet af 11. juli 1930 gav fem 
parisiske væddeløbsselskaber og fem væddeløbsselskaber fra provinsen 
tilladelse til sammen at drive totalisatorspil uden for deres væddeløbsbaner. 
De ti selskaber overdrog tilrettelæggelsen af dette totalisatorspil til 
"Société du PMU s.a.r.l.". I loven af 23. december 1964 blev det præciseret, 
at disse ti væddeløbsselskaber var de eneste, der havde ret til at modtage 
væddemål om udenlandske væddeløb. Dekretet af 14. november 1974 gjorde det 
obligatorisk for væddeløbsselskaberne at benytte PMU til totalisatorspil uden 
for væddeløbsbanerne. I dekretet af 13. september 1985 blev det præciseret, 
at et væddeløbsselskab kun måtte drive totalisatorspil i forbindelse med 
væddeløb i Frankrig på selskabets egen væddeløbsbane eller gennem PMU. 
Kommissionen afviste Ladbrokes klage over, at væddeløbsselskaberne i perioden 
1962-74 havde valgt et enkelt firma, nemlig PMU, til at drive deres 
totalisatorspil uden for væddeløbsbanerne. Ifølge dekretet af 193 0 om 
totalisatorspil uden for væddeløbsbanerne var væddeløbsselskaberne nemlig 
juridisk forpligtet til at udpege et enkelt firma til at varetage 
sammentællingen af indskud, beregningen af odds og udbetalingen af gevinster. 
Og inden offentliggørelsen af 1974-dekretet, som gjorde PMU's deltagelse 
obligatorisk, havde Ladbroke på intet tidspunkt anmodet væddeløbsselskaberne 
om at blive udpeget i stedet for PMU. Endelig var det i henhold til dekretet 
fra 1930 forbudt væddeløbsselskaberne at vælge hvert deres firma, således som 
Ladbroke påstod. 
Bilag III.A.1.s.26 
391 
Kommissionen konstaterede ligeledes, at dekretet af 1930 ikke udgjorde en 
efterfølgende legalisering af de i EF-traktatens artikel 85 omhandlede 
karteller og samordnede praksis, eftersom traktaten jo ikke eksisterede på 
daværende tidspunkt. 
Endelig fandt den, at aftalerne indgået af væddeløbsselskaberne om 
tilrettelæggelsen af totalisatorspillet (fastlæggelse af væddeløbskalenderen 
osv.) også var en logisk konsekvens af dekretet fra 1930. De øvrige dele af 
Ladbrokes klage blev behandlet særskilt. 
Bilag III.A.1.s.27 
392 
<T6> Tiercé Ladbroke (B)/PMU i Frankrig og Belgien 
19. I 1991 indgav Tiercé Ladbroke, der er det belgiske datterselskab af det 
største engelske bookmakerfirma, en klage til Kommissionen over det franske 
PMU (den økonomiske firmagruppe Pari Mutuel Urbain) og det belgiske PMU, som 
består af Pari Mutuel Unifié Belge asbl og Société coopérative auxiliaire PMU 
Belge, som PMU Belge oprettede til at drive totalisatorspil i Belgien. 
Klageren bebrejdede sidstnævnte, at de den 25.5.1990 og den 18.3.1991 havde 
indgået aftaler, som fra den 20.3.1991 havde gjort det muligt for spillere i 
de sytten departementer i Nordfrankrig fire gange om måneden i det franske 
PMU's spillelokaler at indgå totalisatorvæddemål om løb, som i Belgien blev 
afholdt af de belgiske væddeløbsselskaber. 
Systemet er følgende: det franske PMU modtager væddemålene i sine 
spillelokaler i Frankrig og totaliserer dem. Derefter overføres de til det 
belgiske totalisatorsystem, som ifølge belgisk lovgivning beregner en 
totalisatorafgift på 35% af det pågældende beløb. Af denne afgift på 35% 
beholder det belgiske PMU 26%, og de resterende 9% returneres til det franske 
PMU, der sammen med væddeløbsselskaberne beholder 5%. De resterende 4% går 
til den franske regering. I forbindelse med de franske væddeløb beholder PMU 
og væddeløbsselskaberne 10%, og statsafgiften er på 18%. 
I Frankrig såvel som i Belgien er PMU oprettet af væddeløbsselskaberne og har 
ifølge loven tilladelse til at modtage væddemål om nationale væddeløb efter 
totalisatorprincippet. I Frankrig tillades kun totalisatorspil, og derfor 
indtager PMU en monopolstilling, hvorimod de belgiske bookmakere ligeledes 
har tilladelse til ikke blot at indgå væddemål til odds, men også at drive 
totalisatorspil på selve hestevæddeløbsbanerne under væddeløbsselskabernes 
kontrol. De betaler en afgift til dises væddeløbsselskaber. De har endvidere 
som de eneste tilladelse til at indgå væddemål til forud fastsatte odds efter 
det traditionelle mønster. 
Det relevante geografiske marked var ifølge Kommissionen Frankrig på den ene 
side og Belgien på den anden side, fordi de nationale love vedrørende 
indgåelse af væddemål i disse to lande ikke blot gjorde konkurrencevilkårene 
ensartede inden for hver enkelt af disse to lande, men også gjorde dem 
forskellige fra vilkårene i alle andre medlemsstater. 
Bilag III.A.1.s.28 
393 
På baggrund af lovbestemmelserne på det franske marked, hvor der kun kan 
indgås væddemål hos det franske PMU, kan der ikke optræde hverken misbrug af 
en dominerende stilling som omhandlet i EF-traktatens artikel 86, eller 
konkurrencenbegrænsninger som omhandlet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1, 
af den simple grund, at der ikke må findes nogen konkurrence. 
Det belgiske PMU på det belgiske marked kunne ikke have overtrådt traktatens 
artikel 86, eftersom det ikke havde eller har en dominerende stilling. 
Endvidere måtte det forhold, at der i udlandet indgås væddemål om væddeløb 
arrangeret af væddeløbsseslskaberne, betragtes som slet og ret salg af 
tjenesteydelser fra en medlemsstat til en anden, der, selv om det ganske vist 
kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, ikke har til formål hverken 
at forhindre, begrænse eller fordreje konkurrencevilkårene inden for det 
fælles marked. Det vil sige, at det belgiske PMU ikke har handlet i strid med 
artikel 85, stk. l. 
Bilag III.A.1.s.29 
394 
<T6> Tiercé Ladbroke (B)/PMU i Belgien 
20. I 1992 indgav Tiercé Ladbroke (det belgiske datterselskab af det største 
engelske bookmakerfirma) en klage til Kommissionen over det belgiske PMU. Det 
belgiske PMU består af Pari Mutuel Unifié Belge asbl og Société coopérative 
auxiliaire PMU Belge, til hvilke de belgiske væddeløbsselskaber har 
overdraget totalisatorspillet uden for væddeløbsbanerne for de løb, de 
arrangerer. 
Klageren hævdede, at det belgiske PMU, som havde godkendt klageren som agent 
for totalisatorspil i tilknytning til belgiske hestevæddeløb i 1982-1988, 
havde afslået at forny klagerens tilladelse til at optræde som 
totalisatoragent. 
I mellemtiden (i december 1991) havde det belgiske PMU og fire direktører for 
væddeløbsselskaber, der var medlemmer af PMU, overtaget kontrollen med en af 
Tiercé Ladbrokes konkurrenter, nemlig Tiercé Franco-Belge, som det belgiske 
PMU fortsat akkrediterede som agent for denne type væddemål. 
Efter Tiercé Ladbrokes opfattelse havde det belgiske PMU derved fortrængt 
Tiercé Ladbroke fra markedet for væddemål på belgiske væddeløb, idet 
selskabet nu kun havde mulighed for, ifølge belgisk lovgivning, at indgå 
væddemål om udenlandske væddeløb. 
Tiercé Ladbroke konkluderede, at det belgiske PMU, som havde et monopol på 
væddemål indgået uden for hestevæddeløbsbanerne på belgiske løb, derved 
misbrugte sin dominerende stilling i strid med EF-traktatens artikel 86. 
Kommissionen fandt, at der under alle omstændigheder ikke fandtes et sådant 
monopol, da appeldomstolen i Bruxelles (ved dom af 11.5.1993) havde givet 
Société de l'Hippodrome d'Ostende ret til at overdrage indgåelsen af væddemål 
på de løb, selskabet arrangerede, til en anden agent end det belgiske PMU. 
Société de l'Hippodrome d'Ostende havde i øvrigt straks benyttet sig af denne 
ret i sommersæsonen 1993 og udpeget Tiercé Ladbroke til agent. 
Endvidere fandt Kommissionen, at det belgiske PMU (og dets datterselskab 
Tiercé Franco-Belge) ikke havde en dominerende stilling på det relevante 
marked, som er markedet for indgåelse af væddemål i Belgien om hestevæddeløb, 
Bilag III.A.1.s.30 
395 
uanset hvor de fandt sted og uanset typen af væddemål. Faktisk er det Tiercé 
Ladbroke, der indtager den mest fremtrædende stilling på dette marked. 
Endelig konkluderede Kommissionen, at selv hvis det belgiske PMU og Tiercé 
Franco-Belge havde haft en dominerende stilling, ville afslaget på at 
akkreditere Ladbroke ikke have påvirket samhandelen mellem medlemsstaterne, 
da indgåelsen af væddemål ved den fransk-belgiske grænse kun er af marginal 
betydning, og da de omstridte væddemål indgås i belgiske spillelokaler p£ 
belgiske løb og ikke indebærer nogen finansiel overførsel mellem Belgien og 
en anden medlemsstat. 
Kpmmissionen afviste derfor klagen fra Tiercé Ladbroke. 
Bilag III.A.1.s.31 
<T6> MTVE/VPL-IFPI 396 
21. I juni 1992 modtog Kommissionen en klage fra MTVE Europe ("MTVE"), der 
er en pan-europæisk satellitkanal, der udsender musikvideoer. Klagen var 
rettet mod Video Performance Limited ("VPL"), International Federation of the 
Phonographic Industry ("IFPI") og verdens fem største pladeselskaber, Sony, 
Polygram, Warner, BMG og Thorn/EMI ("Sony m.fl."). 
VPL udsteder licenser og forvalter transmissionsrettigheder og andre 
rettigheder i relation til musikvideoer efter britisk lov for sine medlemmer, 
herunder Sony m.fl. IFPI er en international sammenslutning af musik- og 
videoproducenter, der koordinerer sine medlemmers aktiviteter i de 
forskellige forvaltningsselskaber, som de tilhører. IFPI's medlemmer tæller 
bl.a. Sony m.fl. 
MTVE klagede over, (a) at VPL og VPL's virksomhed bestående i udstedelse af 
copyright-licenser i forbindelse med sine medlemmers musikvideoer i EF samt 
VPL's fælles aktiviteter med IFPI, der sætter pladeselskaberne i stand til at 
drive et pan-europæisk licensudstedelsessystem via fælles salgsaftaler 
(hvoraf 80% foregår på vegne af Sony m.fl.), var i strid med artikel 85, 
stk. 1, og (b) at VPL og IFPI i fællesskab indtager en dominerende stilling i 
EF som omhandlet i artikel 86, da de fuldstændig kan styre udstedelsen af 
licenser på deres medlemmers musikvideoer. Ifølge MTVE havde de misbrugt 
denne dominerende stilling på det relevante marked ved at indføre urimelige 
priser for MTVE's licenser på pan-europæisk transmission af musikvideoer. 
MTVE indgik sin første aftale med VPL/IFPI i 1987 om ovennævnte rettigheder. 
Aftalen blev fornyet i 1990, men ville udløbe den 31. juli 1992, og MTVE var 
bange for, at VPL og IFPI ikke ville være rede til at forlænge den. I 
tilknytning til klagen anmodede MTVE derfor Kommissionen om at træffe 
foreløbige forholdsregler, der skulle forpligte VPL OG IFPI til at indgå en 
ny aftale med MTVE. 
Efter henvendelse fra Kommissionen gik VPL og IFPI imidlertid med til at 
forlænge aftalen med MTVE til den 31. juli 1993 (den blev senere forlænget 
til den 31. juli 1994). 
Bilag III.A.1.s.32 
397 
Den 11. maj 1993 besluttede Kommissionen at afvise MTVE's anmodning om 
foreløbige forholdsregler med den ene begrundelse, at der som følge af 
forlængelsen af aftalen ikke var nogen risiko for, at MTVE ville lide 
alvorlig eller uoprettelig skade, og de foreløbige forholdsregler kunne 
derfor ikke berettiges. 
På denne baggrund var det ikke nødvendigt for Kommissionen at søge 
umiddelbare beviser for en overtrædelse af EF's konkurrenceregler. 
Kommissionen er dog i færd med at foretage en nærmere undersøgelse af MTVE's 
klage. 
Bilag III.A.1.s.33 
398 
<T6> Pentos 
22. Kommissionen har afvist at træffe foreløbige forholdsregler på grundlag 
af en klage fra Pentos Retailing Group, der er en britisk detailboghandler. 
Klagen vedrørte de såkaldte Net Book Agreements (NBA), der er aftaler om 
faste bogladepriser. 
Ifølge NBA skal de britiske forlag pålægge bogladerne en række ensartede 
standardbetingelser for deres salg af bøger til faste priser. Efter 
vedtagelsen af Kommissionens beslutning af 12. december 1988 om ikke at 
indrømme en fritagelse for NBA*5) og Førsteinstansrettens stadfæstelse af 
beslutningen den 9. juli 1992*6) indgav Pentos en klage til Kommissionen 
over, at den fortsatte anvendelse af NBA og især anvendelsen af bestemmelsen 
om genindførsel fra andre medlemsstater af bøger trykt i Det Forenede 
Kongerige hindrede Pentos i at sætte bøger på tilbud og dermed var til skade 
for Pentos' salg. 
Kommissionen var af den opfattelse, at det ikke kunne udelukkes, at der med 
hensyn til sidstnævnte bestemmelse forelå en umiddelbar formodning om en 
overtrædelse af artikel 85. Kommissionen mente imidlertid ikke, at 
betingelsen om alvorlig og uoprettelig skade var opfyldt, idet Pentos ikke. 
havde fremlagt tilstrækkelige beviser herfor. 
(5) Attende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 52. 
(6) Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, nr. 318 
Bilag III.A.l.s.34 
399 
<T6> EKSF-kontrolundersøgelser 
Sôm tidligere blev der i 1993 gennemført en række kontrolundersøgelser af den 
afgiftspligtige kul- og stålproduktion (artikel 49 og 50 i EKSF-traktaten). 
Der blev foretaget i alt 103 kontrolundersøgelser af den angivne produktion 
på kul- og stålvirksomheders hovedsæder og i deres fabrikker. 
Bilag III.B.s.l 
400 
<T9> B. Offentlige virksomheder og nationale monopoler 
<T4> Beslutninger vedtaget i henhold til traktatens artikel 90 
<T6 > Rødby Havn *7) 
Den 21. december 1993 vedtog Kommissionen en beslutning i henhold til EF-
traktatens artikel 90, stk. 3, hvori den fastslog, at Danmark havde overtrådt 
EF-traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86, ved at nægte at 
give adgang til anlæggene i Rødby Havn. 
De danske myndigheder havde nægtet Euro-Port A/S (et datterselskab af STENA 
Rederi AB) adgang til de eksisterende havnefaciliteter i Rødby Havn og 
samtidig nægtet at give selskabet tilladelse til at anlægge nye faciliteter i 
umiddelbar nærhed af den eksisterende havn. Euro-Port A/S ønskede at drive 
færgefart mellem Rødby og Puttgarden. Rødby Havn ejes og drives af DSB, det 
statsejede jernbaneselskab, som har eneret på at organisere jerbanedriften i 
Danmark. DSB driver endvidere færgetrafik fra Rødby Havn i samarbejde med 
Deutsche Bundesbahn, der er en tysk offentlig virksomhed. 
Kommissionen fandt, at en virksomhed, der ejer eller driver en væsentlig 
facilitet - dvs. en facilitet eller en infrastruktur, uden hvilken dens 
konkurrenter ikke kan tilbyde deres ydelser til kunderne - misbruger sin 
dominerende stilling, hvis den nægter konkurrenterne adgang til den 
pågældende facilitet. En virksomhed, der ejer eller driver væsentlige 
havnefaciliteter, som den selv benytter til at drive søtransport, overtræder 
artikel 86, hvis den uden nogen objektiv begrundelse herfor nægter et rederi, 
der ønsker at drive trafik på samme rute, adgang til de pågældende 
faciliteter. Endvidere forbyder artikel 90, stk. 1, medlemsstaterne at 
placere en virksomhed i en position, som den ikke kunne have opnået ved egen 
hjælp uden at overtræde artikel 86. Når en medlemsstat derfor nægter at give 
adgang til væsentlige havnefaciliteter og ydermere forstærker virkningerne af 
dette afslag ved også at afslå tilladelse til anlæg af en ny havn, handler 
den i strid med artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86. 
(7) Kommissionens beslutning 94/119/EF, EFT L 55 af 26.2.1994 
Bilag iii.è.0.2 
401 
Èfter én nøje gennemgang af parternes argumenter konkluderede Kommissionen, 
at der ikke fandtes nogen objektive begrundelser for det dobbelte afslag fra 
dé danske myndigheder, og at de danske myndigheder reelt hindrede DSB'S 
konkurrenter i at drive færgetrafik mellem Danmark og Tyskland. Derved 
styrkedes DSB's og Deutsche Bundesbahns fælles dominerende stilling på 
Rødby/Puttgarden-overfarten i strid med artikel 90, stk. 1, sammenholdt med 
artikel 86. 
402 Bilag IV.A.s.l 
<T5> Bilag IV 
<T1> Udviklingen i koncentrationen og konkurrencen 
<T4> Indledning 
23. Som anført i Toogtyvende Beretning om Konkurrencepolitikken blev 
Kommissionens direkte dataindsamling (DOME), som dannede grundlag for 
udarbejdelsen af de statistiske oplysninger i dette bilag, standset i 1992. 
Fra 1993 vil de oplysninger, 'der fremlægges i denne afdeling af 
konkurrenceberetningen, komme fra eksterne databaser. De fleste af de her 
fremlagte oplysninger kommer fra AMDATA-databasen, der er et produkt fra 
Acquisitions Monthly and Computasoft Ldt., som Kommissionen abonnerer hos. 
AMDATA-tallene er blevet suppleret med oplysninger om joint ventures fra 
KPMG*1). Dette har været nødvendigt for at dække denne type transaktioner, 
som ikke specifikt findes i AMDATA. 
AMDATA- og DOME-databaserne har været genstand for en sammenlignende 
undersøgelse, som blev foretaget af Generaldirektoratet for Økonomiske og 
Finansielle Anliggender, og som har været offentliggjort i European Economy. 
For de formål, der er relevante i denne sammenhæng, er det vigtigt at 
fremhæve følgende træk ved AMDATA sammenlignet med DOME. 
a) AMDATA har en langt bredere dækning end DOME. Dette afspejles i, at 
AMDATA omfatter langt flere transaktioner end DOME (jf. figur 1) . 
AMDATA registrerer desuden ikke blot selve transaktionen, men en lang 
række variabler og karakteristika ved transaktionen, herunder dens 
værdi (om end ikke altid). 
b) Trods forskellene i de to databasers dækning viser figur 1, at 
tidsserierne for fusioner og erhvervelser af majoritetsinteresser i" 
DOME stort set har den samme tidsprofil som de tidsserier, som AMADATA 
giver for antallet og værdien af disse typer transaktioner*2). 
(1) Vi vil gerne takke KPMG for, at de stiller disse oplysninger til 
rådighed. 
(2) Det er ikke muligt at foretage en sammenligning af tallene for 
minoritetserhvervelser og joint ventures, da AMDATA og KPMG først for 
nylig er begyndt at dække disse typer transaktioner. 
Bilag IV.A.s.2 
403 
c) AMDATA giver detaljerede oplysninger om de opkøbende og opkøbte 
virksomheders nationalitet. Dette giver os mulighed for at få et bedre 
kendskab til den grænseoverskridende virksomhedsovertagelsesaktivitet. 
d) AMDATA giver også detaljerede oplysninger om transaktionernes 
standarderhvervsgruppering, hvilket giver os mulighed for at forbedre 
den sektorale analyse af handlerne. 
For at fastholde en vis kontinuitet i den offentliggjorte redegørelse har vi, 
i den udstrækning de statistiske kilder tillader det, forsøgt at bevare en 
fremstillingsform, der i så høj grad som mulig ligner den gamle. Vi har også 
holdt den årlige periode uændret, og de data, der fremlægges nedenfor, dækker 
årlige perioder, der løber fra 1. juni til 31. maj. Tidspunktet for de 
enkelte transaktioner svarer til det tidspunkt, hvor handlerne er blevet 
annonceret som rapporteret af AMDATA. 
Endelig er det værd at minde om, at formålet med dette bilag altid har været 
og i den nærmeste fremtid fortsat vil være at give en beskrivelse af de 
vigtigste mønstre i udviklingen i fusions- og koncentrationsaktiviteten i EF. 
Der vil ikke blive foretaget en dybtgående analyse af årsagerne bag 
udviklingen. Sigtet er udelukkende deskriptivt. 
<T9> A. Virksomhedsovertagelser (inklusive fusioner og erhvervelser 
af majoritetsinteresser), erhvervelser af minoritetsinteresser 
og joint ventures i 1992/1993 
<T4> Samlet» oversigt 
24. Tabel 1 viser udviklingen mellem 1987/1988 og 1992/1993 i fusioner og 
erhvervelser af majoritetsinteresser, erhvervelser af minoritetsinteresser og 
joint ventures. Første del af tabellen omfatter data om landbrug, 
råstofudvinding, koncessionerede selskaber, bygge- .og anlægsvirksomhed og 
fremstillingsvirksomhed, og anden del giver oplysninger om tjenesteerhverv. 
Aktivitetssektorerne er defineret med en detaljeringsgrad på et ciffer i 
overensstemmelse med British Standard Industrial Classification som anført af 
AMDATA. Angivet med to cifre er denne erhvervsgruppering praktisk talt lig 
med NACE-koden. Tomme rubrikker betyder, at der ikke foreligger oplysninger i 
de to kilder. 
DOME: Antal tilfælde 
1000 
800 h 
600 
400 h 
200 FUSIONER 06 ERHVERVELSER AF 
MAJORITETSINTERESSER SOM MÅLT 
AF DOME OG AMDATA Figur 1 
Antal -tilfælde: (x 1 000). Mængde i. 10 mia . ECU: AMDATA 
87/88 88/89 89/90 90/91 91/92 92/93 
AMDATA:Antal trans-H— DOME: Antal trans-*" AMDATA: Mængde i ECU 
aktioner aktioner 
Kilde: AMDATA- og DOME-database 4^ 
CD 
4*. CD 
O) 
CO 
> 
.Jl 
Bilag IV.A.s.4 
405 
Transaktionerne er klassificeret efter deres geografiske dimension. Vi har 
defineret fem kategorier. Nationale transaktioner er transaktioner mellem 
selskaber fra samme land. EF-transaktioner omfatter transaktioner, der 
involverer selskaber fra mindst to forskellige medlemsstater. For så vidt 
angår erhvervelser af majoritetsinteresser og minoritetsinteresser har vi 
udskilt EF-eksterne transaktioner afhængig af den opkøbende og opkøbte 
virksomheds nationalitet. "EF-international" angiver transaktioner, hvor EF-
selskaber køber virksomheder med oprindelse uden for EF. "International-EF"-
transaktioner er transaktioner, hvor køberen er et selskab uden for EF, og 
hvor køberen erhverver ét eller flere EF-selskaber. Den sidste kategori (uden 
for EF) omfatter transaktioner, hvor der ikke er deltagelse af EF-selskaber. 
25. Som figur 1 og tabel 1 viser, har koncentrationsaktiviteten i det sidste 
år fortsat nedgangstendensen, der satte ind i 1990/1991. Både antallet af 
transaktioner og handlernes samlede værdi er faldet endnu kraftigere end 
sidste år. Nedgangen i antallet af handler har generelt kendetegnet næsten 
alle sektorer. Inden for fremstillingsvirksomhed er der et fald på omkring 
12% i antallet af fusioner og majoritetsovertagelser. Undersektoren med den 
største nedgang i koncentrationsaktiviteten var metal, maskinteknik og biler 
med en nedgang på 15% i 1992/1993. Denne sektor opretholdt imidlertid 
niveauet fra 1990/1991 i 1991/1992. Alle undersektorer inden for 
fremstillingsvirksomhed viste i 1992/1993 transaktionshyppigheder, der 
svarede til situationen i 1988/1989 lige inden højdepunktet i 1989/1990. 
Inden for landbrug, råstofudvinding og koncessionerede selskaber var 
nedgangen i koncentrationsaktiviteten højere end inden for 
fremstillingssektorerne. 
26. Inden for servicesektoren har udviklingen ikke været så ensartet. F.eks. 
nåede distributions- og turistsektoren op på en høj koncentrationsaktivitet i 
1991/1992, men dog lavere end tallene for 1989/1990. I 1992/1993 faldt 
tallene for fusioner og majoritetsovertagelser med hele 22% i forhold til 
tallene for 1991/1992. Bank- og finanssektoren oplevede også en nedgang i 
Bilag IV.A.s.5 
406 
antallet af transaktioner, men nedgangen var dog mindre markant (6%). "Andre 
tjenester" var den eneste undersektor, som havde en stigning i 
koncentrationsaktiviteten, idet den nåede op på et antal handler svarende til 
tallet for 1990/1991 (sågar højere, hvis man regner minoritetserhvervelser 
med). Denne undersektor omfatter sundhed, rengøring, hygiejne m.v., 
uddannelse, forskning og udvikling og fritids-, kulturelle og personlige 
tjenester. 
Denne nedgang i koncentrationsaktiviteten viser meget forskellige mønstre 
afhængig af transaktionernes • geografiske karakter. Inden for 
fremstillingsvirksomhed faldt grænseoverskridende transaktioner, der 
involverer EF-selskaber (dvs. EF-interne transaktioner eller handler mellem 
europæiske selskaber og et ikke-europæisk selskab), mindre end nationale 
transaktioner (henholdsvis 10% og 18%). Udviklingen i grænseoverskridende 
transaktioner har imidlertid ikke været ensartet. EF-interne transaktioner er 
faktisk faldet mere end nationale transaktioner, med 20% i forhold til 
tallene for sidste år. Derimod viser antallet af transaktioner, der 
involverer europæiske og ikke-europæiske selskaber, et langt mindre fald på 
mellem 3% og 4%. 
Denne tendens er endog klarere i servicesektoren. Her faldt indenlandske 
transaktioner med 20% sidste år, mens grænseoverskridende transaktioner 
voksede med 9%. Dette forklares igen af antallet af transaktioner mellem EF-
selskaber og ikke-EF-selskaber, der voksede betydeligt, mens transaktionerne 
inden for Fællesskabet faldt med 9%. 
Tallene for transaktioner inden for fremstillingsvirksomhed mellem selskaber 
uden for EF har i de sidste to år vist betydelige stigninger. Metal-, maskin-
og bilsektoren forklarer dette opsving i den EF-eksterne fusionsaktivitet. 
Selv om databasens dækning af denne type transaktioner ikke er sammenlignelig 
med dens dækning af EF, synes det at fremgå af tabel 1, at nedgangen i 
koncentrationsaktiviteten har været mere betydelig i Europa end i resten af 
verden i de sidste år. 
Tabel 1 
Fusioner og erhvervelser af 
majoritetsinteresser 
SIC kede 
(1 cif.) Nation. I EF- I EF/ I Intern./ Uden for 
transak.I transak. intern. EF EF 
Ar 
Lsncbnc 
1967/1988 6 2 8 0 0 
1988/1989 11 3 5 3 4 
1989/1990 35 6 2 2 5 
1990/1991 33 8 3 1 1 
1991/1992 27 6 1 3 1 
1992/1993 13 1 1 7 3 
Energi/Vand 
1987/1983 26 6 20 1 3 
1988/1989 36 21 16 4 12 
1989/1990 44 10 16 5 7 
1990/1991 48 18 12 10 6 
1991/1992 65 11 17 9 11 
1992/1993 42 5 18 16 11 
Miner./Kemi. 
1987/1988 84 37 72 22 17 
1988/1989 195 105 94 58 32 
1989/1990 247 151 117 79 47 
1990/1991 271 134 77 107 62 
1991/1992 230 92 88 79 61 
1992/1993 194 94 75 91 63 
Met./Mask./Biler 
1987/1988 399 50 102 37 36 
1988/1989 568 160 148 102 80 
1989/1990 715 178 130 208 107 
1990/1991 647 182 130 178 83 
1991/1992 687 169 122 176 69 
1992/1993 564 123 118 136 102 
Fremstil, virksonhed 
1987/1983 385 50 85 40 21 
1988/1989 675 180 131 104 63 
1989/1990 777 249 114 167 62 
1990/1991 846 209 104 147 79 
1991/1992 851 164 98 117 48 
1992/1993 701 122 118 120 69 
Bygge og anlzg 
1987/1988 59 4 6 0 1 
1988/1989 80 12 7 5 3 
1989/1990 107 35 6 16 6 
1990/1991 92 25 8 9 9 
1991/1992 127 16 6 12 2 
1992/1993 106 15 5 12 2 KENŒNTRATIONSTRANSAKTIONER, SEKTORAL OG GEOGRAFISK FORDELING 1987/1988 - 1992/1993 
I Joint ventures Erhvervelser af 
minoritetsinteresser 
Nation. EF- EF/ 
transak. transak. intern. Intern./ 
EF 
0 
0 
9 
9 
14 
0 
0 
8 
9 
18 
1 
0 
12 
25 
29 2 
0 
7 
15 
11 0 
0 
2 
10 
11 5 
7 
12 Uden for I Nation. I EF- I EF/ I Intern./ 
EF transak. transak. intern. EF 
0 
2 
14 
10 12 
22 
17 
34 
30 
46 
28 
34 
3 
19 
13 
14 40 
90 
65 
75 
129 
176 
138 
77 
21 
60 
54 
51 
8 
19 
13 
9 26 
87 
84 
68 
65 
15 
166 
131 
21 
60 
81 
60 
3 
10 
9 
8 Uden fori Nation. 
EF transak. 
6 
11 
35 
33 
30 
16 
26 
38 
44 
49 
71 
51 
84 
195 
247 
280 
239 
208 
399 
568 
715 
655 
696 
582 
385 
676 
777 
858 
876 
730 
59 
81 
107 
97 
133 
110 I ALT 
EF- EF/ 
transak. intern. 
6 
21 
10 
20 
16 
6 
37 
105 
163 
157 
113 
132 
50 
160 
208 
231 
204 
163 
50 
182 
252 
235 
192 
147 
4 
12 
36 
35 
Z7 
24 Intern./ 
EF 
21 
20 
21 
24 
30 
38 
94 
152 
236 
278 
243 
245 
139 
250 
467 
491 
453 
354 
125 
Z55 
302 
315 
280 
299 
6 
12 
30 
37 
32 
26 Uden for 
EF 
3 
12 
7 
7 
14 
14 
17 
32 
73 
150 
154 
140 
36 
80 
172 
105 
249 
243 
21 
63 
84 
144 
138 
138 p-
M tø in 
H 
< 
CO 
1 
3 
9 
19 
13 
12 4^ 
CD 
-<3 
Tabel 1 fortsat 
KTJNCENTRATIONSTRANSAKTIONER, SEKTORAL OG GEOGRAFISK FORDELING 1967/1988 - 1992/1993 
SIC code 
(1 cif.) Nation, 
transak. 
Ar 
Distr./Hotel 
1987/1983 399 
1988/1989 602 
1989/1990 744 
1990/1991 570 
1991/1992 768 
1992/1993 508 
Transp./Karm. 
1987/1983 78 
1983/1989 113 
1989/1990 152 
1990/1991 164 
1991/1992 159 
1992/1993 138 
Bank/Fin/Fors. 
1987/1988 540 
1983/1989 704 
1989/1990 859 
1990/1991 800 
1991/1992 683 
1992/1993 606 
Andre tjenester 
1987/1988 134 
1988/1989 203 
1989/1990 173 
1990/1991 167 
1991/1992 123 
1992/1993 132 
I alt 
1987/1983 2110 
1963/1989 3187 
1989/1990 3853 
1990/1991 3638 
1991/1992 3720 
1992/1993 3004 Fusioner og erhvervelser af 
majori tetsinteresser Erhvervelser af 
minor i tetsinteresser Joint ventures 
EF-
transak. 
48 
121 
214 
157 
121 
104 
9 
24 
53 
33 
23 
33 
41 
1Z3 
206 
168 
136 
122 
5 
12 
20 
15 
22 
15 
252 
761 
1122 
947 
760 
634 EF/ 
intern. 
79 
85 
110 
70 
53 
82 
6 
15 
10 
23 
23 
20 
121 
139 
122 
106 
76 
82 
19 
28 
17 
13 
20 
499 
659 
655 
550 
497 
537 Intern./ 
EF 
12 
57 
109 
108 
87 
103 
2 
26 
38 
37 
33 
33 
46 
80 
122 
122 
73 
103 
8 
22 
10 
16 
30 
160 
447 
768 
729 
605 
656 Uden fori Nation. 
EF transak. 
16 
41 
38 
36 
44 
44 
3 
19 
12 
22 
14 
17 
17 
53 
64 
69 
63 
51 
3 
8 
4 
13 
19 
114 
310 
356 
376 
326 
381 0 
1 
14 
12 
15 
1 
0 
5 
12 
6 
4 
4 
33 
73 
80 
0 
0 
6 
8 
18 
0 
9 
5 
93 
163 
196 EF-
transak. 
0 
0 
4 
10 
8 
2 
2 
21 
27 
17 
0 
4 
2 
44 
82 
58 EF/ 
intern. 
1 
2 
4 
13 
10 
0 
2 
3 
17 
47 
49 Intern./luden for 
EF EF 
8 
12 
12 
0 
0 
0 
25 
45 
42 0 
6 
16 
2 
0 
0 
1 
18 
67 
54 Nation, 
transak. EF-
transak. 
8 
29 
16 
15 
6 
10 
19 
13 
41 
125 
47 
18 
9 
9 
4 
15 
0 
0 
110 
266 
151 
149 EF/ 
intern. Intern./ 
EF 
39 
75 
30 
30 
19 
49 
67 
30 
58 
130 
87 
67 
8 
13 
16 
24 
0 
0 
322 
612 
470 
363 Uden fori Nation. 
EF transak. 
13 
73 
74 
41 
19 
48 
60 
54 
32 
108 
77 
82 
1 
18 
17 
22 
0 
0 
65 
247 
228 
199 399 
602 
745 
584 
780 
523 
78 
114 
152 
169 
171 
144 
540 
708 
863 
833 
756 
686 
134 
203 
173 
173 
131 
150 
1151 
1627 
1933 
1759 
1838 
1503 EF-
transak. 
48 
121 
222 
190 
147 
127 
9 
24 
59 
43 
48 
50 
41 
125 
249 
312 
210 
157 
5 
12 
29 
25 
30 
34 
103 
282 
559 
570 
435 
368 I ALT 
EF/ 
intern. Intern./ 
EF 
91 
142 
258 
258 
177 
219 
8 
41 
67 
111 
125 
86 
167 
219 
302 
366 
248 
269 
0 
27 
58 
40 
45 
77 
266 
429 
685 
775 
595 
651 Udenfor 
EF 
16 
41 
51 
109 
123 
92 
3 
19 
31 
72 
80 
79 
17 
53 
96 
183 
156 
135 
0 
3 
9 
23 
33 
45 
36 
116 
187 
387 
392 
351 tø 
H-
H« 
tu IQ 
H 
< 
> 
CO 
Kilde: WCATA (erhvervelser) og KPMG (joint ventures). 
Note: Tallene for joint ventures for 1990/1991 går kun fra januar 1991 til maj 1991. O 
OO 
Bilag IV.A.s.8 
409 
<T4> Fusioner og erhvervelser af majoritetsinteresser 
fordelt på sektor 
27. Tabel 2 giver en detaljeret beskrivelse af sektorfordelingen af fusioner 
og erhvervelser af majoritetsinteresser, som fandt sted i 1992/1993, og som 
involverede EF-selskaber. De tre første kolonner giver oplysninger om disse 
transaktioners geografiske dimension, og fjerde kolonne og de øvrige kolonner 
viser de samlede tal for perioden 1987/1988 til 1992/1993. Denne tabel 
omfatter kun fusioner og erhvervelser af majoritetsinteresser, der følger af 
sammenlægningen af følgende kategorier, som findes i AMDATA: offentlige 
overtagelsestilbud, private overtagelsestilbud, management buy-outs, 
divestments, omvendte overtagelser^3^. 
Første del af tabellen viser antallet af transaktioner af disse typer, som 
fandt sted inden for landbrug, råstofudvinding og koncessionerede selskaber, 
bygge- og anlægsvirksomhed samt fremstillingsvirksomhed. Sidstnævnte kategori 
er blevet underopdelt i tre grupper: mineraler og kemikalier, metal, maskin-
og motorindustri samt generel fremstillingsvirksomhed. Anden del af tabellen 
omfatter alle tjenestesektorer opdelt i fire undergrupper: distribution og 
hoteller, transport og kommunikation, bank- og finanssektor og forsikring 
samt andre tjenester. 
(3) Med hensyn til en definition af de tre kategorier henvises til 
nedenstående afsnit om distribution fordelt på størrelse og 
overtagelsestilbud. 
Bilag IV.A.s.9 
Tabel 2 
FUSIONER OG ERHVERVELSER AF MAJORITETSINTERESSER FORDELT PA UNDERSEKTORER 410 
Geo. dimension og år 
Opkøbte virksomheder SIC (2 cifre) 1992/1993 
National EF EF/ikke-EF I alt I ALT 
1987/1988 1988/1989 1989/1990 1990/1991 1991/1992 
Landbrug og gartneri 
Skovbrug 
Fiskeri 
LANDBRUG 
Brunkulslejer og fast bnrdsel 
Mineralolie og naturgas 
Mineralolieforarbejdning 
Fremstilling af nukleart brandsel 
Elektricitet/gas og anden energi 
Vandforsyning 
ENERGI OG VAND 
Metalholdige malme 
Metal f orarbe jdni ng 
Anden mineralsk udvinding 
Ikke-metalliske mineralske produkter 
Kemisk industri 
ProdJction af kunstfibre 
MINERALER/KEMIKALIER 
Anden metalvarefremsti 11ing 
Maskinteknik 
Kontormaski ner/databehandli ngsudstyr 
Elektriske og elektroniske produkter 
Motorkøretøjer og dele 
Andet transportudstyr 
Instrumenter 
METAL/MASKINTEKNIK/BILER 
Fødevareindustri 
Sukker og sukkervarer 
Tekstilindustri 
Lader og ladervarer 
Sko- og beklKhingsinduBtri 
Tørner og tmøbler 
Papirfremstilling og papirvarer 
Gurnii og plastikfremstilling 
Anden fremstillingsvirksonhed 
FREMSTILLINGSVIRKSOMHED 
Bygge- og anlægsvirksomhed 
BYGGE OG ANLÆGSVIRKSOMHED 11 
1 
1 
13 
2 
7 
5 
2 
24 
2 
42 
1 
37 
15 
76 
64 
1 
194 
87 
225 
18 
127 
38 
38 
31 
564 
114 
104 
44 
4 
69 
52 
239 
52 
23 
701 
106 
106 1 
0 
0 
1 
0 
2 
1 
0 
1 
1 
5 
1 
9 
3 
35 
45 
1 
94 
15 
47 
2 
34 
14 
3 
8 
123 
29 
15 
16 
0 
9 
6 
29 
15 
3 
122 
15 
15 5 
0 
3 
8 
5 
13 
1 
3 
11 
1 
34 
6 
17 
12 
30 
97 
2 
164 
23 
95 
15 
77 
12 
11 
21 
254 
35 
54 
11 
4 
14 
14 
56 
37 
13 
238 
17 
17 17 
1 
4 
22 
7 
22 
7 
5 
36 
4 
81 
8 
63 
30 
141 
206 
4 
452 
125 
367 
35 
238 
64 
52 
60 
941 
178 
173 
71 
8 
92 
72 
324 
104 
39 
1061 
138 
138 14 
1 
2 
16 
10 
42 
6 
0 
2 
2 
53 
6 
23 
9 
69 
107 
2 
215 
85 
184 
35 
187 
26 
30 
41 
588 
76 
71 
46 
2 
40 
54 
170 
71 
30 
560 
69 
69 21 
0 
1 
22 
9 
24 
17 
1 
8 
18 
77 
7 
65 
30 
141 
204 
5 
452 
131 
302 
58 
308 
67 
49 
60 
975 
140 
146 
78 
9 
97 
117 
304 
157 
42 
1090 
104 
104 39 
1 
5 
45 
9 
30 
14 
1 
12 
9 
75 
9 
96 
35 
166 
283 
5 
594 
146 
445 
50 
353 
87 
65 
83 
1229 
195 
184 
94 
13 
101 
110 
386 
174 
50 
1307 
164 
164 38 
2 
5 
45 
7 
20 
15 
2 
30 
14 
88 
10 
108 
23 
192 
252 
4 
589 
154 
392 
36 
320 
80 
64 
91 
1137 
235 
215 
74 
15 
98 
91 
381 
148 
49 
1306 
134 
134 36 
0 
1 
37 
5 
35 
16 
3 
39 
4 
102 
17 
58 
36 
145 
226 
7 
489 
156 
415 
34 
321 
80 
73 
75 
1154 
217 
203 
111 
7 
76 
101 
337 
136 
42 
1230 
161 
161 
I alt 1620 360 715 2695 1501 2720 3414 3299 3173 
Bilag IV.A.s.10 
T*el 2 fortsat 
FUSIONER OG ERHVERVELSER AF MAJORITETSINTERESSER FORDELT PA UOERSEKTORER 411 
Geo. dimension år 
Opkøbte virksomheder SIC (2 cifre) 1992/1993 
National EF EF/ikke-EF I alt I ALT 
1987/1988 1988/1989 1989/1990 1990/1991 1991/1992 
Distribution - engros 262 " 73 125 460 
Affaidshandel og-produkter 10 0 1 11 
Distribution - detail (indenlandsk) 95 10 10 115 
Distribution - detail (andet) 78 6 17 101 
Hoteller og restauration 56 14 31 101 
Reparation af varer og køretøjer 7 1 1 9 
DISTRIBuTIOM/HOTELLER 508 104 185 797 
Generel transport/kcnmunikation 9 0 1 10 
Jernbaner 3 0 14 
Arden landtransport 36 6 7 49 
Søtransport 11 3 5 19 
Lufttransport 12 3 4 19 
Transportstøttet jenester 17 3 6 26 
Anden transporttjeneste/oplagring 49 18 26 93 
Posttjenester/telekommunikation 10 3 4 
TRANSPORT/TELEH0MMUNIKATI0N 138 33 53 224 
Bank- og f inansvæsen 123 28 43 194 
Forsikring (ekskl. socialsikring) 48 15 21 84 
Forretningsservice 333 66 110 509 
Leje af løsøre 29 7 8 44 
Ejendcmshandel 73 6 8 87 
BANK/FINANS/FORSIKRING 606 122 190 918 
Rengøring/personlig hygiejne m.v. 33 5 16 54 
Uddannelse 10 0 6 16 
Forskning og udvikling 8 3 5 16 
Lage- og sundhedstjenester; d/rlager 13 1 3 17 
Andre offentlige tjenester 0 0 2 2 
Fritids- og kulturtjenester 63 5 15 83 
Personlige tjenesteydelser 5 13 9 
ANDRE TJENESTER 132 15 50 197 
I ALT 1384 274 478 2136 288 
8 
89 
77 
70 
15 
547 
0 
0 
39 
6 
7 
13 
36 
0 
95 
78 
44 
498 
62 
66 
748 
20 
12 
8 
12 
2 
46 
66 
159 
1549 480 
6 
114 
135 
116 
12 
863 
3 
3 
56 
21 
17 
11 
67 
0 
178 
195 
81 
60S 
92 
70 
1046 
48 
10 
12 
32 
0 
74 
66 
242 
2329 614 
11 
141 
227 
155 
25 
1173 
15 
2 
47 
33 
25 
18 
110 
3 
253 
242 
94 
775 
104 
96 
1309 
23 
38 
31 
13 
25 
96 
17 
243 
2978 455 
3 
140 
185 
103 
13 
899 
15 
0 
62 
21 
23 
15 
108 
13 
257 
280 
98 
685 
53 
78 
1194 
57 
16 
16 
15 
8 
87 
10 
209 
2559 526 
18 
256 
136 
75 
14 
1025 
4 
2 
68 
29 
21 
30 
72 
12 
238 
243 
73 
535 
39 
78 
968 
49 
11 
19 
5 
1 
75 
14 
174 
2405 
Kilde: AM)ATA 
Bilag IV.A.s.11 
412 
Som allerede vist i tabel 1 var generel fremstillingsvirksomhed og metal-, 
maskin- og motorindustrien de to undergrupper med det største antal fusioner 
og erhvervelser af majoritetsinteresser i 1992/1993. Dette har været et 
konstant træk siden 1987/1988. Den geografiske fordeling af disse 
transaktioner viser dog betydelige forskelle. Mens de grænseoverskridende 
transaktioner mere eller mindre tegner sig for samme antal tilfælde i disse 
to undersektorer, er antallet af nationale transaktioner inden for generel 
fremstillingsvirksomhed langt højere end inden for metal/maskinteknik/biler. 
Generel fremstillingsvirksomhed, papir og papirprodukter, fødevarer og sukker 
var de undersektorer, der havde den højeste frekvens af transaktioner sidste 
år. Trods den generelle nedgang i antallet af handler var der fortsat en høj 
koncentrationsaktivitetet inden for undersektoren papir i 1992/1993. Som 
følge heraf har denne undersektor forøget sin relative andel inden for 
gruppen fremstillingsvirksomhed, idet den tegnede sig for mere end 30% af 
alle handler i denne gruppe. Andelene for undersektorerne fødevarer og sukker 
oplevede en væsentlig nedgang i antallet af handler, men de har fastholdt 
deres relative betydning, som er større end i 1987/1988. 
Inden for metal/maskinteknik/biler noteres, at de to vigtigste undersektorer 
- maskinteknik og elektrisk og elektronisk udstyr - har haft en forskellig 
udvikling over tiden. Begge undersektorer havde stort set det samme antal 
handler i 1987/1988. Herefter voksede koncentrationsaktiviteten inden for 
maskinteknik langt hurtigere end inden for elektrisk og elektronisk udstyr. 
Det bør også bemærkes, at nationale handler er meget hyppigere forekommende 
inden for maskinteknik end inden for elektrisk udstyr. 
Trods det lille antal er stigningen i antallet af handler inden for 
undersektoren "elektricitet, gas og anden energi" ganske bemærkelsesværdig. 
Inden for tjenester er der en høj koncentration af handler i to 
undersektorer, der tegner sig for omtrent 50% af det samlede antal fusioner 
og overtagelser af majoritetsinteresser. Det drejer sig om distribution i 
engrosleddet og forretningsservice i finansgruppen. 
Næsten alle undersektorer har fulgt den generelle tendens i 
koncentrationsaktiviteten over tiden, idet aktiviteten toppede omkring 
1989/1990 og 1990/1991 efterfulgt af den nuværende nedgang. Dette giver en 
Bilag IV.A.s.12 
413 
meget stabil sektoral fordeling af transaktionerne over tiden, således at der 
kun er grund til at nævne følgende forhold: 
a) den relative nedgang for forretningsservice sammenlignet med 
engrosdistribution, selv om førstnævnte fortsat indtager førstepladsen 
målt i registrerede handler; 
b) undersektoren bankvæsen har støt øget sin relative betydning over årene, 
men der indtrådte en drastisk nedgang i antallet af handler i 1992/1993; 
c) alle andre finansielle tjenester (dvs. forsikring, leje af løsøre og 
fast ejendom) havde flere handler i 1992/1993 end i 1991/1992, om end 
stigningen var relativ lille; 
d) inden for ikke-indenlandsk detaildistribution var der en usædvanlig lav 
koncentrationsaktivitet i 1991/1992, og stigningen sidste år må anses 
for at være udtryk for en genetablering af en normal 
koncentrationsaktivitet; 
e) inden for indenlandsk detaildistribution var der et usædvanligt stort 
antal handler i 1991/1992, men i 1992/1993 faldt 
koncentrationsaktiviteten i denne undersektor til niveauet for de 
foregående år. 
Som afslutning på dette afsnit viser tabel 3 landefordelingen af alle EF-
interne transaktioner - dvs. nationale plus EF-transaktioner - der blev 
registreret i 1992/1993. 
Det Forenede Kongerige havde det største antal handler i seks ud af de ti 
økonomiske sektorer i tabellen (landbrug, metal og maskinteknik, generel 
fremstillingsvirksomhed, distribution og hoteller, banker og forsikring og 
andre tjenester). Tyskland har det største antal handler i fire sektorer 
(energi og koncessionerede selskaber, mineraler og kemikaler, bygge- og 
anlægsvirksomhed og transport og kommunikation). Dette høje 
koncentrationsaktivitetsniveau i Tyskland synes at afspejle virkningen af den 
tyske genforening i betragtning af karakteren af de sektorer, hvor Tyskland 
indtager førstepladsen. Det tredje land målt ved det samlede antal 
transaktioner med en EF-intern dimension var Frankrig. 
Bilag IV.A.s.13 
A A 14 
Tabel 3 
FUSIONER OG ERHVERVELSER AF MAJORITETSINTERESSER INDEN FOR FJELLESSKABET, FORDELT PA SEKTOR 
OG DE OPKØBTE VIRKSOMHEDERS NATIONALITET - 1992/1993 
National/Fallesskabet 92/93 
Nationalitet af op- B DK IRL F D GR I LUX NL PT SP UK I alt 
købte virksomheder 
Opkøbte 
virksomheder SIC 
Lardxug 2111100 0 2 0 3 3 14 
Energi & Vand 2004220 2 0 4 0 2 11 47 
Miner./Kenikal. 13 11 3 31 87 1 31 2 11 1 29 68 288 
Metal/Maskintek./Biler 13 41 2 131 185 1 64 1 45 0 13 191 687 
Fremstil livsvirksomhed 2732 13 158 184 393 1 60 4 40 208823 
Bygge- og anlagsvirk. 6 4 1 11 47 0 2 0 6 0 1 43 121 
Distrib./Hotel 20 19 4 82 199 1 13 0 40 4 24 206 612 
Trarsport/Konnuiikation 9 12 1 28 45 1 17 0 25 0 6 27 171 
Bank/Fin./Forsik. 43 38 7 125 114 2 70 3 74 4 45 203 72B 
Andre tjenester 5 3 1 20 39 0 10 0 6 1 3 59 147 
I ALT 140 161 33 591 923 9 302 7 273 14 166 1019 3638 
Kilde: AMDATA 
Bilag IV.A.s.14 
415 
<T4> Koncentrationstransaktionernes geografiske fordeling 
28. AMDATA-databasen giver mulighed for at foretage en detaljeret analyse af 
koncentrationernes geografiske fordeling. I dette afsnit behandles 
transaktionerne inden for Fællesskabet særskilt fra de transaktioner, som 
omfatter EF- og ikke-EF-selskaber i den samme operation. 
<T5> Transaktioner inden for Fællesskabet 
29. Tabel 4 viser fordelingen - af fusioner og erhvervelser af 
majoritetsinteresser, der kun omfatter selskaber fra medlemsstaterne. 
Diagonalen i tabellen viser rent nationale transaktioner, mens de øvrige tal 
omfatter EF-transaktioner, dvs. transaktioner mellem virksomheder fra mindst 
to forskellige medlemsstater. Denne tabel omfatter alle de transaktioner, der 
fandt sted i 1992/1993 i alle sektorer (landbrug, råstofudvinding og 
koncessionerede selskaber, fremstillingsvirksomhed og tjenester). 
Tabel 4 viser, at de tre lande, der oftest er mål for fusioner og 
erhvervelser af majoritetsinteresser inden for Fællesskabet (Det Forenede 
Kongerige, Tyskland og Frankrig) også har været de lande, hvorfra det største 
antal virksomhedsovertagelsestilbud kommer. Det Forenede Kongerige er det 
vigtigste land i begge henseender. I 1992/1993 var der flere transaktioner af 
den slags inden for Det Forenede Kongerige end andre steder i Fællesskabet. 
Alene antallet af nationale transaktioner i Det Forenede Kongerige er større 
end det samlede antal transaktioner andre steder i EF: der var 929 rent 
nationale transaktioner i Det Forenede Kongerige, mens det samlede antal 
nationale transaktioner plus EF-transaktioner, der havde Tyskland (som 
indtager andenpladsen) som mål, kun var 923. Frankrig havde den 
tredjekraftigste koncentrationsaktivitet i 1992/1993, både med hensyn til de 
købende og opkøbte selskabers nationalitet. 
Tabellen viser imidlertid nogle vigtige forskelle mellem disse tre lande. 
Antallet, af tilfælde, hvor Det Forenede Kongerige optræder som opkøber, er 
lidt større end antallet af tilfælde, hvor dette land optræder med opkøbte 
virksomheder (henholdsvis 1 101 og l 019) . Det kan derfor siges, at Det 
Bilag IV.A.s.15 
416 
Tabel 4 
LANDEFORDELING AF FUSIONER OG ERHVERVELSER AF MAJORITETSINTERESSER INDEN FOR FÆLLESSKABET 
(nationale og EF-transaktioner) (alle sektorer) - 1992/1993 
Opkøbt virksomhed fra B 
Opkøbende virksonhed 
fra DK IRL F GR LUX NL PT SP UK I alt 
Belgien 
Darmark 
Irland 
Frankrig 
Tyskland 
Grækenland 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Spanien 
Det Forenede 
Kongerige 78 
1 
1 
19 
5 
0 
1 
1 
22 
0 
12 1 0 
134 0 
0 25 
3 
13 
0 
1 
0 
4 
0 
0 0 8 3 
3 3 
0 2 
477 34 
26 801 
1 0 
18 6 
0 
29 
0 
5 6 48 43 1 0 
1 
0 
25 
8 
0 
249 
0 
3 
0 
16 4 
1 
4 
11 
14 
0 
1 
0 
215 
0 
0 
23 3 
2 
1 
28 
8 
0 
8 
2 
7 
1 
89 
17 3 
16 
19 
23 
16 
0 
2 
1 
9 
0 
1 105 
163 
52 
625 
893 
5 
289 
6 
298 
5 
98 
929 1101 
I ALT 140 161 33 591 923 302 273 14 166 1019 3638 
Kilde: AMDATA 
Bilag IV.A.s.16 
417 
Forenede Kongerige er et "køberland" i EF-sammenhæng, da britiske 
virksomheder opkøber flere udenlandske virksomheder end udenlandske 
virksomheder opkøber britiske virksomheder^ . Det Forenede Kongerige er 
ikke desto mindre et land, hvor andelen af indenlandske transaktioner i 
forhold til EF-transaktioner er relativ høj : for hvert overtagelsestilbud, 
der fremsættes af et britisk over for et udenlandsk selskab fra en anden 
medlemsstat, er der 5,4 transaktioner, som kun involverer britiske selskaber. 
Frankrig viste en anden profil, i det mindste i 1992/1993. Ligesom i Det 
Forenede Kongerige optræder franske virksomheder oftere som opkøbere af 
udenlandske virksomheder fra andre EF-lande end som mål for EF-interne 
transaktioner(5) . Men indenlandske transaktioner er relativt mindre 
betydningsfulde i Frankrig (i sammenligning med EF-transaktioner) end i Det 
Forenede Kongerige : for hver grænseoverskridende transaktion var der for 
franske virksomheders vedkommende tale om 3,2 nationale erhvervelser af 
majoritetsinteresser i nationale virksomheder. 
Tyskland fremviser også en anden profil. Tyske virksomheder er oftere blevet 
overtaget, end tyske virksomheder har overtaget virksomheder i andre 
medlemsstater. I denne forstand er situationen i Tyskland forskellig fra 
situationen i Det Forenede Kongerige og Frankrig. Ligesom i Det Forenede 
Kongerige var de nationale transaktioner (801) imidlertid relativt langt 
vigtigere end tyske selskabers (92) overtagelser af udenlandske virksomheder 
eller end udenlandske virksomheders (122) overtagelse af tyske virksomheder. 
Resten af medlemsstaterne ligger mere eller mindre tæt på disse tre mønstre. 
Belgien, Grækenland og de iberiske lande optræder i højere grad med opkøbte 
virksomheder end de fremtræder som opkøbere i udlandet, men inden for 
Fællesskabet. I denne forstand ligner de Tyskland. Belgien udviser en høj 
grad af "åbenhed" i koncentrationstransaktioner inden for Fællesskabet. 
(4) Selvfølgelig burde den reelle situation beskrives ved hjælp af værdien 
af transaktionerne, men på grund af det store antal tilfælde med 
manglende oplysninger om værdien af overtagelsestilbuddene, har vi ment, 
at det er bedst at bruge antallet af transaktioner som indikator. For så 
vidt angår Det Forenede Kongerige og EF-transaktionerne viser der sig 
det samme mønster, når situationen udtrykkes i værdi: værdien af 
britiske selskabers overtagelsestilbud var 7,7 mia. ECU, mens 
overtagelsestilbuddene, der havde britiske virksomheder som mål, kun var 
2,6 mia. ECU. 
(5) For Frankrigs vedkommende er situationen stort set i balance, når 
overtagelsestilbuddene udtrykkes i værdi. 
Bilag IV.A.s.17 
418 
Ligesom for Frankrigs vedkommende er forholdet mellem nationale transaktioner 
og EF-transaktioner proportionalt mindre sammenlignet med andre lande. Det 
modsatte synes f.eks. at være tilfældet for Italien, hvor 82% af alle EF-
interne handler var rent nationale. 
<T5> EF-/ikke-EF-transaktioner 
30. Tabel 5 og 6 supplerer billedet af de grænseoverskridende 
koncentrationsaktiviteter. Tabel 5 viser fordelingen af europæiske 
virksomheders erhvervelser af majoritetsinteresser i ikke-EF-lande, med 
angivelse af de opkøbte virksomheders nationalitet. Tabel 6 viser de 
tredjelandsvirksomheder, der fusionerer eller erhverver majoritetsinteresser 
i EF-virksomheder. 
Det fremgår af tabel 5, at når EF-virksomheder erhverver interesser i eller 
fusionerer med ikke-EF-virksomheder, viser de den største interesse for 
Nordamerika. På købersiden Var Det Forenede Kongerige igen det mest aktive 
EF-land efterfulgt af Tyskland og Frankrig. Men disse lande udviste igen 
forskellige mønstre. Omkring 50% af de britiske virksomheder, som overtog 
selskaber uden for EF, valgte virksomheder i USA eller Canada. De opkøbende 
tyske og franske virksomheder havde på den anden side en mere ligelig 
fordeling på Nordamerika og Vesteuropa (ikke EF) og Østeuropa med hensyn til 
de købte selskaber. Det er bemærkelsesværdigt, at det femtestørste EF-
opkøbende land ifølge tabel 5 var Danmark, hvor over halvdelen af 
transaktionerne fandt sted i Skandinavien^. Det er også værd at bemærke, 
at de italienske virksomheder havde en relativt høj aktivitet i Latinamerika. 
Tabel 6 viser, at Tyskland i 1992/1993 var det land, hvor selskaber uden for 
Fællesskabet overtog flest EF-selskaber. I 88 tilfælde erhvervede 
Nordamerikanske selskaber majoritetsinteresser i tyske virksomheder. 
Vesteuropa indtog en andenplads med 62 tilfælde, hvilket er et betydeligt 
antal. Disse to verdensregioner, efterfulgt af Skandinavien, tegnede sig for 
hovedparten af transaktionerne som forventet. Det Fjerne Østen var den 
fjerdestørste investor, men i betragtning af de asiatiske økonomiers 
størrelse, som f.eks. Japans, tegner de sig for en relativt lav 
koncentrationsaktivitet med EF-virksomheder. Dette vises klart, hvis man 
sammenligner tallet for Skandinavien (91 transaktioner) med tallet for Det 
Fjerne Østen (62 transaktioner). 
(6) Danmark tegner sig faktisk for en tredjedel af EF-overtagelser i 
Skandinavien. 
Tabel 5 
Opkøbt virksonhed fra 
Opkøbende virkscrrhed 
fra GEOGRAFISK FCRDELING AF EF-VIRKSCMHEDERS FUSIONER MED OG ERHVERVELSER AF MAJORITETSINTERESSER I IKKE-EF-VIRKSCMHEDER (alle sektorer) 
1992/1993 
USA/Car. Skandinavien Resten af 
Vesteuropa Det Fjerne 
Østen Latin­
amerika Mellem­
østen Østeuropa Australien Asien Afrika Interna­
tional I ALT H-!-• 
ft> 
m 
H 
< 
> 
CO 
H 
CO 
Belgien 4 0 
Danmark 7 21 
Irland 6 1 
Frankrig 24 4 
Tyskland 25 12 
Grækenland 1 0 
Italien 10 2 
Luxenbourg 0 0 
Nederlandene 14 8 
Portugal 0 0 
Spanien 2 0 
Det Forenede Kongerige 102 15 0 
1 
0 
19 
27 
0 
2 
1 
5 
0 
0 
25 1 
2 
0 
6 
3 
0 
1 
0 
6 
0 
0 
15 1 
0 
0 
5 
0 
0 
10 
1 
1 
0 
2 
5 4 
4 
1 
19 
25 
1 
7 
0 
9 
0 
0 
9 0 
1 
0 
1 
2 
0 
0 
0 
3 
0 
0 
14 10 
37 
8 
85 
98 
2 
33 
2 
53 
0 
5 
201 
I ALT 195 63 80 34 79 21 15 12 534 
Kilde: AMDATA 
\0 
Bilag IV.A.s.19 
420 
Tabel 6 
GEOGRAFISK FORDELING AF TREDJELANDSVIRKSOMHEDERS FUSIONER MED OG 
ERHVERVELSER AF MAJORITETSINTERESSER I EF-VIRKSOMHEDER (alle sektorer) - 1992/1993 
Opkøbt virkscnhed fra B DK Irl F D Gr I Lux NL PT SP UK I alt 
Opkøbende virksonhed 
fra 
USA & Canada 563 35 882 19 1 19 0 20 75273 
Skandinavien 2 16 0 5 26 0 7 0 11 0 12 12 91 
Vesteuropa 4 3 0 21 62 1 13 0 16 4 10 11 145 
Caribien 000000 1 0 1 0 0 2 4 
Det Fjerne teten 1 10 11 15 0 4 01 0 3 26 62 
Latinamerika 000020 00 00 5 0 7 
Mellemøsten 000240 00 00 1 1 8 
Østeuropa 010120 1 0 0 0 0 0 5 
Australasien 001140 0 0 4 0 0 5 15 
Asien 000050 00 00 0 0 5 
Afrika 000230 0 0 1 1 2 5 14 
International 001331 20 30 5 927 
I ALT 12 27 5 81 214 4 47 1 56 5 58 146 656 
Kilde: AMDATA 
Bilag IV.A.s.20 
421 
En sektoral analyse af EF-virksomhedernes fusioner og majoritetserhvervelser 
i selskaber uden for Fællesskabet viser, at de har tendens til at koncentrere 
deres kapitalinteresser inden for metal/maskinteknik/biler og inden for 
fremstillingssektoren (hver med 118 transaktioner) efterfulgt af distribution 
og hoteller og bank-, forsikrings- og finanssektoren (hver med 82 
transaktioner). Dette følger det generelle mønster i den sektorale fordeling 
af transaktioner som vist i tabel 2. Fordelingen på verdensregioner viser 
imidlertid nogle forskelle. I koncentrationer mellem Nordamerikanske og EF-
selskaber er der en væsentlig forskel i antallet af registrerede tilfælde 
inden for metal/maskinteknik/biler '(50 tilfælde) og antallet af tilfælde 
inden for generel fremstillingsvirksomhed (33 tilfælde, der svarer til 
antallet af tilfælde inden for kemisk industri, 31, distribution og hoteller, 
30, og banker, 30). Når EF-virksomheder erhverver eller fusionerer med 
selskaber i Østeuropa, er generel fremstillingsvirksomhed den sektor, der har 
det højeste antal transaktioner (31 handler) efterfulgt af metal/maskinteknik 
og distribution/hoteller (med henholdsvis 18 og 10 transaktioner). Der er kun 
registreret 5 transaktioner med Østeuropa inden for bank-, finans- og 
forsikringssektoren. Derimod har den finansielle sektor det højeste antal 
koncentrationstransaktioner med opkøb af virksomheder fra Australien og 
Asien. For så vidt angår Vesteuropa var der oftere tale om opkøb af 
virksomheder inden for fremstillingsvirksomhed, metal/maskinteknik og kemisk 
industri (med henholdsvis 18, 17 og 13 handler) end inden for 
servicesektorerne (12 tilfælde inden for distribution og 10 i den finansielle 
sektor). Endelig blev der opkøbt 19 skandinaviske virksomheder inden for 
metal/maskinteknik og 15 inden for distribution og hoteller. 
Den sektorale fordeling af koncentrationstransaktioner, i hvilke et ikke-EF-
selskab opkøbte et EF-selskab, viser en række forskelle i forhold til den 
sektorale fordeling af EF-interne handler, som vi undersøgte i tabel 3 
ovenfor. For det første var der flere koncentrationstransaktioner inden for 
metal/maskinteknik i 1992/1993 end inden for generel fremstillingsvirksomhed 
(henholdsvis 136 og 120 transaktioner). Dette står i modsætning til 
situationen for de EF-interne handler, hvor generel fremstillingsvirksomhed 
indtager en topstilling blandt de sektorer, hvor der blev foretaget opkøb. 
Antallet af transaktioner med opkøb i den finansielle sektor var også 
relativt højere, når den opkøbende virksomhed var en ikke-EF-virksomhed, 
sammenlignet med antallet af tilfælde, hvor alle de involverede virksomheder 
var europæiske (17% sammenlignet med 20%). Det samme gælder for kemikalier, 
g råstofudvinding og koncessionerede selskaber og landbrug. Den høje 
Bilag IV.A.s.21 
422 
koncentrationsaktivitet, der involverer udenlandske selskaber, som erhvervede 
EF-virksomheder inden for metal/maskinteknik, skyldtes delvis det store antal 
handler af denne type, i hvilke tyske virksomheder blev overtaget (56 
tilfælde, som tegner sig for 41,2% af handlerne i denne sektor). Tysklands 
store vægt i den geografiske fordeling af handlerne er i vid udstrækning 
bestemmende for den sektorale fordeling (Tyskland tiltrak 32,6% af 
transaktionerne af den slags). Aktiviteten i den tyske distributionssektor 
med 48 tilfælde af ikke-EF-virksomheder, som opkøbte tyske virksomheder i 
denne sektor, var også meget betydelig. Det Forenede Kongerige viser endnu en 
gang sin specialisering i den finansielle sektor med 42 tilfælde, hvor 
britiske virksomheder blev opkøbt af ikke-EF-virksomheder i 1992/1993. I 
Frankrig var fordelingen relativt ligelig mellem de vigtigste fem sektorer. 
Belgien er bemærkelsesværdig i den forstand, at antallet af transaktioner med 
ikke-EF-virksomheders opkøb af belgiske virksomheder var ret lavt 
sammenlignet med antallet af handler med en EF-opkøber. 
<T4> Strømme af koncentrationsaktivitet 
31. Identificeringen af den købende og opkøbte virksomheds nationalitet i 
hver enkelt transaktion muliggør en detaljeret beskrivelse af strømmene 
mellem landene for så vidt angår koncentrationsaktiviteter. Kombinationen af 
disse oplysninger og transaktionernes geografiske dimension kan bidrage til 
at indkredse mønstre eller karakteristika for hver enkelt medlemsstat med 
hensyn til dens position i den internationale strøm af 
koncentrationstransaktioner. I dette afsnit vil vi definere tre indikatorer, 
der skal bidage til at bestemme mønsteret for hvert land. 
Den første indikator viser den stilling, som hver enkelt medlemsstat 
indtager med købende eller opkøbte virksomheder i EF-interne og EF-
eksterne transaktioner. Denne klassifikation er baseret på hver enkelt 
lands tilbøjelighed til at opkøbe virksomheder i eller uden for EF 
(eller tilbøjelighed til at blive genstand for opkøb af EF- eller ikke-
EF-virksomheder). 
Den anden indikator, nettosaldoindekset, er en slags ekstern saldo for 
hvert enkelt land, der måler forskellen mellem antallet af 
grænseoverskridende handler, i hvilke landet optræder med købende og 
opkøbte virksomheder. 
Bilag IV.A.s.22 
423 
Endelig giver "åbenhedsindekset" en idé om forholdet mellem nationale og 
grænseoverskridende handler, der involverer selskaber fra en bestemt 
medlemsstat. Figur 2 og 3 resumerer disse karakteristika ved 
medlemsstaterne på basis af disse indekser. 
32. For at identificere i hvilket omfang en medlemsstat er genstand for 
opkøb internt eller eksternt, dividerer vi de tilsvarende tal i de sidste to 
rækker i tabel 3 og 6. Det ses, at antallet af transaktioner med EF-opkøbere 
er langt større end antallet af tilfælde med en ikke-EF-virksomhed som 
opkøber. F.eks. var der 3 638 EF-interne transaktioner og kun 656 tilfælde 
med ikke-EF-virksomheder, som opkøbte EF-virksomheder. Dette betyder, at hver 
gang en ikke-EF-virksomhed overtog en EF-virksomhed, var der 5,55 handler med 
EF-virksomheder, som erhvervede majoritetsinteresser i andre EF-virksomheder. 
Dette kan hjælpe os til at karakterisere medlemsstaterne med hensyn til deres 
tilbøjelighed til at blive genstand for EF-interne eller EF-eksterne opkøb. 
Lande med et lavere forholdstal end 5,55 vil dermed være lande, der har en 
højere tilbøjelighed til at blive genstand for EF-eksterne opkøb end EF-
gennemsnittet. Hvis forholdstallet på den anden side er højere end 5,55, kan 
vi sige, at virksomheder fra dette land relativt set oftere er genstand for 
andre EF-virksomheders opkøb end EF-gennemsnittet. Efter denne metode finder 
vi, at Grækenland, Portugal, Spanien, Tyskland og Nederlandene er 
medlemsstater, der er relativt mere åbne over for koncentrationsaktivitet fra 
EF-eksterne virksomheder end fra EF-interne virksomheder. Det modsatte er 
tilfældet i de andre medlemsstater med Belgien i toppen med 11,7 EF-interne 
transaktioner for hver transaktion med en ikke-EF-virksomhed som opkøber. 
En lignende analyse kan foretages på grundlag af tabel 4 og 5 for at måle 
medlemsstaternes relative tilbøjelighed til at optræde som købere i 
koncentrationstransaktioner inden for Fællesskabet eller til at erhverve 
virksomheder uden for Fællesskabet. Til dette formål divideres tallene i 
sidste kolonne i disse to tabeller. Hver gang en EF-virksomhed overtager en 
ikke-EF-virksomhed, overtages 6,81 EF-virksomheder i gennemsnit af en EF-
virksomhed. Lande med et forholdstal, der er mindre end 6,81, har en højere 
tilbøjelighed til at overtage virksomheder uden for Fællesskabet end EF-
gennemsnittet. Hvis forholdstallet er større end 6,81, betyder det, at et 
land har en relativt stærkere tendens til at være opkøber i EF-interne 
handler end i EF-/ikke-EF-handler end EF-gennemsnittet. Denne klassifikation 
viser, at Portugal, Spanien, Tyskland, Italien, Frankrig og 
OPKøectffK .SUUtt .OPKØBTE. yiBSSOWWSft X £Fr.tøpdene 
L?JVte. A. 99. . Vfte.Q. .f.Q r. £F æ 
(O 
i—i 
< 
(/) 
fV» 
ro 
Bilag IV.A.s.24 
425 
Belgien har en relativt højere tilbøjelighed til at optræde som opkøber i EF-
interne transaktioner, mens Grækenland, Nederlandene, Danmark, Luxembourg, 
Irland og Det Forenede Kongerige er mere tilbøjelige til at opkøbe uden for 
EF end i EF. 
Disse kriterier giver et billede af EF-landene efter deres EF-interne eller 
EF-eksterne koncentrationsaktiviteter som vist i figur 2. Jo mindre den 
absolutte koncentrationsaktivitet er for et givet land, desto mere 
letbevægelig er selvfølgelig landets stilling i figuren. Billedet for lande 
som Grækenland, Portugal eller Luxembourg bør følgelig betragtes som yderst 
ustabilt, da det lille antal transaktioner i disse lande kan få deres 
stilling til at svinge meget fra år til år. 
Figur 3 giver yderligere oplysninger om medlemsstaternes karakteristika for 
så vidt angår internationale koncentrationsaktiviteter. Nettosaldoindekset er 
blevet beregnet for hver medlemsstat som forskellen mellem antallet af 
grænseoverskridende handler'7', i hvilke virksomheder fra det pågældende 
land optræder som opkøbte fra udlandet og som købere i EF-eksterne 
transaktioner, divideret med det samlede antal internationale handler for det 
pågældende land. Kun fem lande har en negativ saldo, dvs. som lande, hvis 
virksomheder oftere optræder som købere af virksomheder i andre EF-lande 
eller ikke-EF-lande, end som lande, hvis virksomheder opkøbes af udenlandske 
virksomheder. Irland og Det Forenede Kongerige har den mest negative saldo 
efterfulgt af Danmark, Frankrig og Nederlandene. På den anden side har 
Portugal, Spanien, Grækenland, Belgien og Tyskland, efterfulgt af Italien, en 
positiv nettosaldo i antallet af transaktioner, der involverer virksomheder 
fra udlandet. 
Figur 3 viser også et åbenhedsindeks. Dette indeks måler den relative 
betydning af grænseoverskridende koncentrationsaktivitet i et land 
sammenlignet med antallet af nationale handler. Det beregnes som forskellen 
mellem alle internationale handler og nationale transaktioner, divideret med 
summen af begge. Små lande som Luxembourg, Portugal, Grækenland og Irland har 
tendens til at være meget åbne, som man kunne forvente, mens store lande som 
Tyskland har tendens til at være mindre åbne. Det er imidlertid interessant 
at bemærke nogle undtagelser. I særdeleshed har Danmark et negativt indeks, 
hvilket viser, at den interne koncentrationsaktivitet er meget betydelig i 
(7) Både af EF- og ikke-EF-karakter, men ekskl. nationale transaktioner. 
4^ 
ro w 
_J. 
0) 
(O 
l-l 
< 
w 
ro 4-n Nettosaldo og åbenhedsindeks for EF-landene 
med hensyn til fusioner og erhvervelser af majoritetsinteresser 
Kilde.: A M DATA 
Bilag IV.A.s.26 
427 
forhold til internationale transaktioner. Det er også interessant at notere, 
at Frankrig har et negativt indeks, men meget lille i absolutte termer 
(f.eks. sammenlignet med Italien), hvilket viser en vis balance mellem 
antallet af grænseoverskridende og nationale handler, som involverer franske 
virksomheder. Blandt landene med positive nettobalancer og åbenhedsindekser 
er der nogle betydelige forskelle. F.eks. er nettosaldoen omtrent den samme i 
Spanien og Portugal. Åbenhedsindekset i Spanien er imidlertid mindre end det 
halve af det portugisiske indeks, hvilket viser en meget betydeligere 
koncentrationsaktivitet af indenlandsk karakter i Spanien end i Portugal. 
<T4> Fordeling af koncentrationstransaktioner 
efter overtagelsesværdi og overtagelsestype 
33. AMDATA-databasen giver ikke oplysninger om omsætningen i de 
virksomheder, der er involveret i virksomhedssammenlægninger, således som 
DOME-databasen gjorde. Derfor er det ikke muligt at beskrive størrelsen af de 
virksomheder, der er involveret i transaktionerne. AMDATA giver ikke desto 
mindre visse oplysninger, som kan give os en idé om størrelsesfordelingen af 
selve transaktionerne i stedet for af størrelsen af de involverede 
virksomheder. AMDATA giver oplysninger om værdien af overtagelsestilbuddet i 
hver enkelt handel. Som vist i tabel 7 er der imidlertid en stor procentdel 
af transaktioner, for hvilke overtagelsesværdien er ukendt. 
Overtagelsesværdien er kun anført for en tredjedel af det samlede antal 
transaktioner, hvor europæiske virksomheder er involveret (dvs. nationale 
handler og EF-handler plus transaktioner, hvor en europæisk virksomhed og en 
ikke-europæisk virksomhed deltager). Procentandelen for ikke-oplyste 
overtagelsesværdier er ikke den samme for alle sektorer. Dette problem er 
værst i EF-interne transaktioner inden for bygge- og anlægsvirksomhed, hvor 
overtagelsesværdien kun er kendt i omkring en ud af seks transaktioner. På 
den anden side er problemet mindre i EF-/ikke-EF-handler inden for energi- og 
vandsektoren, hvor overtagelsesværdien kun er ukendt for 13 ud af i alt 34 
transaktioner. 
Bilag IV.A.s.27 
42 8 
EF-interne transaktioner er normalt mindre end de transaktioner, der omfatter 
EF-virksomheder og virksomheder fra tredjelande. Inden for generel 
fremstillingsvirksomhed havde 65% af de EF-interne handler f.eks. en 
overtagelsesværdi på mindre end 10 mio. ECU, mens denne procentdel var 43% 
for EF-/ikke-EF-transaktioner. 56% af EF-/ikke-EF-handlerne i denne sektor 
havde en overtagelsesværdi i intervallet 10-500 mio. ECU, mens 34% af de EF-
interne transaktioner faldt inden for samme overtagelsesværdiinterval. Der 
var dog to EF-interne transaktioner med overtagelsesværdier på over 200 mio. 
ECU. 
Fordelingen af handlernes størrelse på aktivitetssektor og på 
overtagelsesværdiintervaller viser nogle interessante kendsgerninger. Energi-
og vandforsyningssektoren har en høj gennemsnitlig transaktionsstørrelse. For 
EF-interne handler lå 31% af alle de transaktioner, for hvilke der foreligger 
oplysninger, på overtagelsesværdier på over 200 mio. ECU. For EF-/ikke-EF-
handler udgjorde denne procentandel 38% med tre handler, som havde 
overtagelsesværdier på over 900 mio. ECU. Den kemiske sektor og 
råstofudvinding havde også overtagelsesværdier, som var større end 
gennemsnittet. 47 EF-eksterne transaktioner havde overtagelsesværdier på over 
50 mio. ECU, og 7 handler oversteg 500 mio. ECU. Den finansielle sektor, 
metal og maskinteknik samt generel fremstillingsvirksomhed er de 
næstvigtigste målt i gennemsnitlig transaktionsstørrelse. 
Bilag IV.A.s.28 
Titel 7 
FUSIONERS FORDELING PA OVERTAGELSESWKDI OG AKTIVITETSSEKTOR - 1993/1993 429 
OvertagelsesvarcH-
intervaller i mio. ECU Ingen vsrdi < 10 < 50 
mio. mio. < 100 < 200 < 500 < 900 Cver I alt 
nrio. mio. mio. mio. 
Opkøbte virksomheder SIC 
Landbrug 
Energi & vand EF-interne 
EF/ikke-EF 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
MineralerAemikal ier 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Metal/tnaskinteknik/bi 1er 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Fremsti11ingsvi rkscmhed 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Anlags- og byggevi rkscmhed 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Distrib./Hoteller 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Trarsport/kcnnuii kation 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Bank/Fin./Forsikring 
EF-interne 
EF/ikke-EF 
Andre tjenester 
EF-interne 
EF/ikke-EF 7 
6 
31 
13 
187 
102 
466 
171 
600 
156 
98 
10 
130 
129 
35 
469 
126 
97 
28 6 
1 
8 
5 
55 
15 
151 
36 
144 
29 
16 
4 
138 
27 
24 
9 
143 
28 
32 
8 1 
1 
3 
5 
30 
25 
52 
31 
59 
24 
5 
1 
54 
18 
13 
5 
59 
21 
15 
7 0 
0 
0 
3 
9 
10 
12 
10 
9 
11 
2 
2 
9 
8 
3 
3 
24 
8 
2 
3 0 
0 
4 
4 
5 
5 
3 
4 
5 
8 
0 
0 
6 
2 
1 
0 
25 
4 
1 
1 14 
8 
47 
34 
288 
164 
687 
254 
823 
238 
121 
17 
612 
185 
171 
52 
728 
191 
147 
47 
I alt 3259 879 429 128 78 41 4828 
Kilde: AMDATA 
Bilag IV.A.s.29 
430 
Tabel 8 viser fordelingen af koncentrationstransaktioner (ekskl. joint 
ventures og minoritetsinteresser som i foregående tabeller) på 
transaktionstype. Offentlige overtagelsestilbud omfatter handler, hvor det 
opkøbte selskab er noteret på en børs et eller andet sted i verden. 
Kategorien private opkøb omfatter transaktioner, hvor det opkøbte selskab 
ikke er noteret på en børs, og transaktionen ikke falder ind under nogen 
anden kategori. Management buy-outs er sådanne transaktioner, hvor opkøberen 
identificeres som værende delvis eller helt ejet af medlemmerne i ledelsen i 
det selskab, der købes. Divestments defineres af AMDATA som erhvervelser med 
et divesterende selskab, der er registreret i Det Forenede Kongerige. Endelig 
omfatter omvendte overtagelser transaktioner, hvor et børsnoteret selskab 
køber et ikke-børsnoteret selskab, og aktieemissionen resulterer i, at det 
ikke-noterede selskab får kontrol med det børsnoterede selskab^8^. 
Tabel 8 viser, at private køb er langt den hyppigst forekommende 
transaktionstype med 3 821 handler ud af 4 828 EF-interne og EF-/ikke-EF-
transaktioner. De er særlig hyppigt forekommende i EF-/ikke-EF-transaktioner, 
da kun 184 handler ud af EF-eksterne koncentrationsaktiviteter tilhører andre 
kategorier. På den anden side er omvendte overtagelser sjældne, idet der kun 
blev registreret tre tilfælde i 1992/1993. Management buy-outs var 
forholdsvis hyppige i den EF-interne gruppe med mere end 12% af det samlede 
antal handler. Hovedparten af de 184 tilfælde af EF-eksterne handler var 
koncentreret på kategorien divestments. Disse handler var forholdsvis hyppige 
i distributionssektoren og den finansielle sektor. EF-interne offentlige 
overtagelsestilbud var særlig vigtige i bank-, finans- og forsikringssektoren 
med 60 transaktioner. 
Som det kan ses, giver AMDATA mulighed for en langt mere detaljeret 
klassifikation af fusionstyper end DOME, som kun opererede med tre typer 
transaktioner, nemlig fusioner og erhvervelser af majoritetsinteresser og 
minoritetsinteresser samt joint' ventures. Det bemærkes, at AMDATA ikke har en 
særlig kategori for fusioner. Selv for den situation, hvor to selskaber, der 
fusionerer til et nyt selskab, således at de oprindelige to enheder 
forsvinder, opererer AMDATA ikke med en separat kategori for fusioner. Hvis 
(8) AMDATA omfatter "strategiske alliancer" i form af (minoritets)interesser 
og "fissioner" som supplerende kategorier, der ikke falder ind under 
hovedgruppen erhvervelse af majoritetsinteresser. Minoritetsinteresser 
omhandles i næste afsnit. 
w 
F-
9> 
Tabel 8 «3 
H 
FCRDELING AF TRANSAKTIONERNE EFTER OVERTAGELSESTYPE OG AKTIVTETSSEKTOR - 1992/1993 
w o 
Overtagelsestype Offentlige Private køb Management buy-outs Di vestments Omvendte overtagelser I alt 
overtagelsestilbud 
Opkøbte virksomheder 
SIC 
EF-inteme EF/ikke-EF EF-inteme EF/ikke-EF EF-inteme EF/ikke-EF EF-inteme EF/ikke-EF EF-inteme EF/ikke-EF EF-inteme EF/ikke-EF 
Landbrug 1096113100 14 8 
Energi & Vand 5338240 0 4 70 0 47 34 
Mineraler/Kemikalier 12 12 209 133 30 3 37 16 0 0 288 164 
Metal/Maskintek./Biler 17 5 492 230 117 3 61 16 0 0 687 254 
Fraretillirgsvirksaihed 29 3 617 214 97 2 80 19 0 0 823 238 
Bygge- og anlagsvirks. 1 1 94 15 19 1 7 0 0 0 121 17 
Distribution/Hoteller 17 8 467 156 65 0 63 20 0 1 612 185 
Trareport/Komnikaticn 2 3 140 45 20 1 9 3 0 0 171 52 
Bank/Finans/Forsikring 609532 156 80 2 55231 1 728 191 
Andre tjenester 3 4 107 37 16 0 21 6 0 0 * 147 47 
I ALT 147 48 2705 1016 445 13 340 111 1 2 3638 1190 
Kilde: AMDATA 
4^ 
CM 
Bilag IV.A.s.31 
432 
to selskaber, fusionerer til et selskab, således at de oprindelige enheder 
forsvinder, identificerer AMDATA mindst et af selskaberne som havende en vis 
kontrol eller forrang i forhold til det andet selskab eller de andre 
selskaber, ligesom i en overtagelse eller i forbindelse med erhvervelse af 
majoritetsinteresser. I denne database er der altid (mindst) en køber og et 
overtaget selskab O). Det er desuden denne opgørelsesmetode, som gjorde det 
muligt at foretage den geografiske analyse af strømmene af 
koncentrationsaktiviteter på basis af de købende og opkøbte virksomheders 
nationalitet. 
<T4> Minoritetserhvervelser og joint ventures 
34. Tabel 1 og 9 giver oplysninger om udviklingen i 
minoritetserhvervelser(10) sidste år i sammenligning med perioden 1987/1988 
til 1991/1992. I modsætning til hvad der skete for fusioner og 
majoritetserhvervelser, er køb af minoritetsinteresser ikke faldet særlig 
kraftigt i forhold til tallene for 1991/1992. Nationale transaktioner og EF-
internationale transaktioner voksede i forhold til tallene for 1991/1992. 
Udviklingen var forholdsvis ens i fremstillingsvirksomhed og tjenester. 
Antallet af transaktioner af denne type voksede en del inden for 
metal/maskinteknik/biler og i den finansielle sektor og for andre tjenester. 
Den højeste koncentration af minoritetserhvervelser fandt sted inden for 
bank-, forsikrings- og finanssektoren med 80 nationale transaktioner og 
39 grænseoverskridende handler, som involverede EF-selskaber. Dette høje 
aktivitetsniveau var allerede tydeligt i de foregående år, selv om AMDATAs 
ufuldstændige tidsdækning for disse typer handler før 1990/1991 ikke giver 
mulighed for at foretage sammenligninger over det lange sigt. 
Tabel 9 giver et resumé af den internationale aktivitet for 
minoritetserhvervelser, som involverer EF-virksomheder. De EF-interne 
handler var langt mere dominerende end handler, som involverer virksomheder 
fra lande uden for EF. Frankrig var det land, der havde det højeste antal 
(9) Selv om dette er vanskeligt til tider, og derfor tvivlsomt, er det også 
sandt, at antallet af "rene" fusioner er forholdsvis meget lille. 
(10) AMDATA definerer minoritetserhvervelser som transaktioner, hvor køberen 
ikke ejer mere end 50% af det opkøbte selskab. Tærsklen for medtagelse 
er enten, at størrelsen af kapitalinteressen, der erhverves, er større 
end 30%, eller hvis den er mindre, at transaktionsværdien er større end 
10 mio. UK£. 
Tabel 9 W 
H-
IQ 
Det opkøbte selskabs 
nationalitet 
Det købende selskabs 
nationalitet B DK IRL F DET KØBENDE ELLER OPKØBTE SELSKABS NATIONALITET I FORBINDELSE MED ERHVERVELSER AF MINORITETSINTERESSER - 1992/1993 
GR > 
ca 
w to 
I LUX NL PT ES UK I alt f USA&Can Skand. Vesteuro. Fj. øst. Latiran. Østeuropa Andre I alt | I ALT 
Belgien 
Danmark 
Irland 
Frankrig 
Tyskland 
Italien 
Luxenfaourg 
Spanien 
Det Forenede 
Kongerige 
Nederlandene 
I alt inden for EF 0 
14 
1 
1 
0 
0 
0 
0 
0 0 
0 0 1 
0 
0 
77 
0 
2 
0 
0 
5 
1 1 
0 
0 
3 
11 
0 
0 
1 
0 o 
o o o 
o 
o 
5 
2 
41 
0 
O 
3 0 
1 0 3 0 
15 1 0 
1 
0 
3 
2 
3 
0 
15 
3 14 
0 O 11 
15 
3 
93 
19 
46 
1 
17 
28 
21 
14 16 1 86 16 0 52 1 20 3 27 18 254 3 
0 
10 0 
o 
10 3 
2 
14 
12 
3 
12 
2 
49 11 
18 
5 
107 
31 
49 
1 
18 
41 
23 
304 
USA&Carada 
Skandinavien 
Vesteuropa 
Det Fjerne østen 
Mellemøsten 
Østeuropa 
International 14 
5 
10 
7 
1 
2 
3 
I alt resten af verden 2 0 10 4 0 5 0 5 1 
I ALT EF + Rest. af verden 16 18 1 96 20 0 42 
57 1 25 4 32 26 296 
Kilde: «DATA 
4^ 
Bilag IV.A.s.33 
434 
nationale transaktioner i 1992/1993 efterfulgt af Italien. I Det Forenede 
Kongerige og Tyskland - to lande med en meget høj koncentrationsaktivitet med 
hensyn til majoritetserhvervelser - var antallet af minoritetserhvervelser 
ganske lille. 
Frankrig var også den største opkøber for så vidt angår grænseoverskridende 
transaktioner af denne slags med 16 EF-interne transaktioner og 14 handler 
med selskaber fra ikke-EF-lande. Frankrig var også meget ofte genstand for 
opkøb i denne type transaktioner, både fra virksomheder i EF og uden for EF 
(19 tilfælde). Det er også værd at bemærke, at Spanien, med 17 internationale 
transaktioner, også ofte var genstand for virksomhedsopkøb. Italien lå på 
tredjepladsen med 16 transaktioner. 
Dataene om joint ventures er begrænset til de oplysninger, der findes i 
tabel 1. Disse data er blevet stillet til rådighed af KPMG. Disse tidsserier 
omfatter tal for tre typer aftaler: 
a) Aftaler mellem to eller flere selskaber, der ikke er datterselskaber af 
samme moderselskab, med henblik på at skabe noget nyt. Der kan være tale 
om et nyt selskab, udvikling af et oliefelt eller hvad som helst andet, 
• når bare de skaber noget nyt og uafhængigt. 
b) Aftaler om oprettelse af et konsortium, der vil foretage opkøb af 
selskabsinteresser eller udvikle varer og tjenester på et permanent 
eller langsigtet grundlag. 
c) Aftaler, hvorefter to adskilte selskaber fusionerer nogle af deres 
datterselskaber. 
Dette betyder, at de kategorier, der er nævnt i tabel 1 under forskellige 
betegnelser, ikke er fuldstændig gensidig udelukkende. Det skal desuden 
huskes, at joint ventures medtælles hver gang, et selskab bliver 
grænseoverskridende. Det indebærer, at hvis der dannes et joint venture af 
tre selskaber, hvoraf to selskaber bliver grænseoverskridende, tælles 
transaktionen to gange. 
Bilag IV.A.s.34 
435 
KPMG-databasen omfatter ikke oplysninger vedrørende nationale joint ventures, 
som anført før. EF-/ikke-EF-handler medregnes desuden uden at angive de 
opkøbende og opkøbte virksomheders nationalitet, da dette er vanskeligt eller 
endog undertiden umuligt at fastslå i den slags transaktioner. 
Tabel 1 viser, at antallet af EF-interne joint ventures inden for 
fremstillingsvirksomhed voksede betydeligt sidste år, men lå fortsat under 
tallet for 1991/1992. EF-/ikke-EF-handlerne inden for fremstillingsvirksomhed 
fortsatte imidlertid den faldende tendens, der begyndte i 1991/1992. Det skal 
bemærkes, at joint ventures inden 'for fremstillingsvirksomhed mellem EF-
virksomheder og ikke-EF-virksomheder er langt hyppigere forekommende end EF-
interne transaktioner. Metal/maskinteknik/biler omfattede hovedparten af de 
EF-interne og EF-eksterne joint ventures inden for fremstillingsvirksomhed, 
efterfulgt af mineraler og kemikalier og generel fremstillingsvirksomhed. 
Udviklingen i servicesektoren var mere ensartet med fald for alle typer 
handler. Antallet af joint ventures af EF-intern karakter faldt til en 
tredjedel af tallet for 1991/1992 i servicesektoren. Faldet har også været 
konstant, om end mindre drastisk, inden for EF-/ikke-EF-området. 
De fleste transaktioner af den slags findes inden for bank-, forsikrings- og 
finanssektoren med 85 joint ventures mellem EF-virksomheder i 1992/1993. Det 
er også værd at bemærke det høje aktivitetsniveau i oprettelsen af joint 
ventures, som KPMG har registreret uden for EF. 
Bilag IV.B.s.l 
436 
<T9> B. Undersøgelsesprogrammet i 1993 
35. I 1993 bestilte GD IV otte undersøgelser. En af undersøgelserne med 
titlen "Analyse af tekniske og økonomiske problemer vedrørende anvendelsen af 
konkurrencereglerne i elektricitetssektoren" skal offentliggøres. To 
undersøgelser vil ikke blive offentliggjort. Den første af disse 
undersøgelser vedrører prisforskelle for forbrugerelektronik. Den anden 
behandler spørgsmålet om kryds-subsidier. Fem fortrolige undersøgelser blev 
bestilt sidste år. Disse undersøgelser har været nyttige for det interne 
arbejde i GD IV. På baggrund af diss"e undersøgelsers fortrolige karakter kan 
vi ikke give et resumé af resultaterne i dette afsnit. 
<T4> Resumé af undersøgelser, der skal offentliggøres 
<T5> - Analyse af tekniske og økonomiske problemer vedrørende 
anvendelsen af konkurrencereglerne i elektricitetssektoren 
36. Problemet vedrørende prisdiskrimination i elektricitetssektoren 
behandles i fire kapitler. Den første del strukturerer problemet ud fra en 
metodologisk tilgangsvinkel, som bestemmer disponeringen af resten af 
rapporten. Andet kapitel redegør for de forskellige varianter af varer og 
tjenester, for hvilke der kan praktiseres prisdiskrimination; dette kapitel 
indfører ligeledes de omkostningsbegreber, som man kan anvende i forbindelse 
med en analyse af prisdiskrimination. Tredje del viser prisdiskriminationen 
ved en omkostningsanalyse. Endelig undersøger fjerde del, hvordan 
prisdiskriminationen kan forklares ved en normal økonomisk adfærd eller 
begrundes ved en reguleret adfærd. 
Første kapitel strukturerer prisdiskriminationsproblemet i 
elektricitetssektoren. Der refereres til de tre typer diskrimination, som 
sædvanligvis behandles i den økonomiske teori. Det konkluderes, at de er 
relevante alle tre i forbindelse med analysen af elektricitetssektoren. 
Kapitlet indfører ligeledes en skelnen mellem et reguleret marked og et ikke-
reguleret marked; det anføres, at selv om det regulerede marked i øjeblikket 
udgør den naturlige ramme for en undersøgelse af diskriminationsspørgsmålene 
i elsektoren, er det ligeledes nødvendigt at karakterisere den 
diskriminatoriske praksis, som kan følge af en normal økonomisk adfærd. Denne 
Bilag IV.B.s.2 
437 
praksis afhænger af den type konkurrence, der kendetegner markedet. 
Elsektoren er ud fra dette synspunkt og under de nuværende omstændigheder 
relativ enkel at behandle, da man kan holde sig til det simple tilfælde med 
monopol. Der kan være forskellige årsager til den diskriminatoriske praksis, 
der gælder på de regulerede markeder. Blandt disse årsager er det nødvendigt 
at indføre en distinktion mellem berettiget og ikke-berettiget 
diskrimination, som anerkendes udtrykkeligt i den amerikanske 
reguleringspraksis. Berettigelsen baseres på en forbedring af den økonomiske 
effektivitet, mens de former for diskrimination, som ikke vil medføre en 
sådan forbedring, siges at være ikke-berettiget. På grundlag af de således 
indførte begreber konkluderes, at undersøgelsen af diskrimination kan opdeles 
i fem punkter, som giver en særlig karakteristik af den diskriminatoriske 
praksis. Det første punkt vedrører en juridisk karakterisering af 
diskrimination; denne karakterisering kan nemlig være forskellig fra den, der 
normalt anvendes inden for økonomi. Dette punkt, som henhører under jura, 
behandles ikke i rapporten. Det andet punkt er den økonomiske karakterisering 
af en diskriminatorisk praksis i elsektoren. Denne karakterisering 
forudsætter, at produkterne og deres varianter samt de omkostningsbegreber, 
der benyttes, defineres. Det tredje og fjerde punkt vedrører 
karakteriseringen af de former for diskrimination, der henholdsvis følger af 
en normal økonomisk adfærd og en reguleret adfærd. Under dette sidste punkt 
er spørgsmålet om det diskriminationsniveau, der er berettiget med 
begrundelse i forbedringen af den økonomiske effektivitet, yderst vigtigt. 
Endelig er det femte punkt den numeriske karakterisering af virkningen af en 
diskrimination udtrykt i økonomisk effektivitet (målt ved en 
velfærdsfunktion). Pr. definition er dette spørgsmål kun relevant for 
undersøgelser fra sag til sag og kan ikke behandles her. Det konkluderes 
imidlertid, at sådanne undersøgelser burde kunne gennemføres for 
elektricitet, så længe man forbliver inden for rammerne af et monopols 
normale økonomiske adfærd og inden for rammerne af en reguleret adfærd. 
Det andet kapitel definerer det marked, på hvilket man undersøger 
diskriminationsspørgsmålene, samt de omkostningsbegreber, som man benytter i 
analysen. For at undgå enhver teknisk eller matematisk diskussion føres 
diskussionen udelukkende på grundlag af eksempler. Det er vigtigt at bemærke, 
at dette i de fleste tilfælde (interruptibilitet defineret med hensyn til 
styrke og energi er en undtagelse) ikke udgør en begrænsning af begrebernes 
almene gyldighed. De begreber, der anføres her i forbindelse med 
Bilag IV.B.s.3 
438 
eksemplerne, kan nemlig udvides til at gælde for tilfælde i virkeligheden, 
hvis man anvender passende beregningsværktøjer. Man definerer det pågældende 
marked som markedet for levering af elektricitet og transporttjenester for 
elektricitet. Disse leveringer og tjenester bringes på markedet i forskellige 
varianter. De kan være forskellige med hensyn til geografisk lokalisering, 
mængde, regelmæssighed og interruptibilitet. De kan grupperes (levering, der 
integrerer produktion og transport) eller adskilles (transporttjeneste 
adskilt fra produktion). Man kan fremhæve forskellige omkostningsbegreber for 
at forsøge at begrunde prisforskellene. Man indfører begreberne fordelte 
omkostninger, ekstraomkostninger og marginalomkostninger. 
Det tredje kapitel behandler den økonomiske karakterisering af 
diskrimination. Begrebet skaber ikke alt for mange vanskeligheder i 
forbindelse med stiliserede modeller, der er normale i den økonomiske teori, 
men der opstår anvendelsesproblemer, så snart man skal forholde sig til 
reelle omkostninger. Analysen omfatter de forskellige varianter af leveringer 
og tjenester, der blev indført i kapital 2. I analysen anvendes de 
omkostningsbegreber, der blev indført i samme kapitel. Det fremgår, at 
konklusionerne vedrørende eksistensen af diskrimination kan blive meget 
forskellige alt efter den sammenhæng, i hvilken transaktionernes indgås, og 
alt efter de omkostningsbegreber, man benytter. Marginalomkostningerne er det 
omkostningsbegreb, det er vanskeligst at anvende i forbindelse med 
diskrimination. De rejser nemlig spørgsmålet om den praktiske anvendelse, er 
ofte vanskelige at fortolke og i hvert fald at verificere. 
Ekstraomkostningerne eliminerer nogle af disse vanskeligheder, men indfører 
nogle frihedsgrader, der kan udnyttes til at indføre diskrimination. 
Karakteriseringen af diskrimination rejser altså spørgsmålet om at gøre 
metoderne til omkostningsvurdering ensartede. Enhver virksomhed, der 
begrunder en prisdifferentiering med forskelle i ekstraomkostninger, skal 
mindst opfylde det krav, at den kan vise, at den følger en helt formaliseret 
omkostningsberegningsmetode, der anvendes ikke-diskriminatorisk i alle dens 
forskellige transaktioner. En bedre situation er den, hvor beregningen af 
ekstraomkostningen er standardiseret på nationalt niveau eller EF-niveau. 
Disse bemærkninger gælder i endnu højere grad for fordelte omkostninger. 
Diskrimination er pr. definition lettest med disse omkostninger. Hvis der kan 
gives en begrundelse ved hjælp af andre metoder (marginalomkostninger eller 
ekstraomkostninger), kan prisforskelle ikke økonomisk begrundes ved hjælp af 
forskelle i de fordelte omkostninger. De fordelte omkostninger har imidlertid 
Bilag IV.B.s.4 
439 
den store fordel, at de er lettest at kontrollere på grundlag af 
regnskabsoplysninger. Ligeledes her er mindstekravet, at enhver begrundelse 
for forskelle i prisen, der baseres på forskelle i fordelte omkostninger, 
skal bygge på en formaliseret procedure, der anvendes ikke-diskriminatorisk. 
Den ideelle situation ville være, at procedurerne for fordeling af 
omkostninger i et vist omfang blev standardiseret mellem medlemslandenes 
virksomheder. 
Det fjerde kapitel omhandler karaktiseriseringen af diskriminationsformer, 
der følger af en normal økonomisk adfærd og en reguleret adfærd. Den normale 
økonomiske adfærd omfatter en bred vifte af muligheder for diskrimination. 
Hvis man i praksis vil undgå, at den normale økonomiske adfærd kan forklare 
praktisk talt en hvilken som helst diskrimination, er det vigtigt, både 
juridisk og ved hjælp af talmæssige velfærdsvurderinger, at karakterisere de 
former for diskrimination, der, selv om de er forenelige med en normal 
økonomisk adfærd, i virkeligheden er misbrug af en dominerende stilling. 
Begrebet excessive priser kunne i høj grad lette denne karakterisering. 
Den regulerede adfærd kan på lignende måde dække over en bred vifte af 
forskellige former for diskriminatorisk praksis. Også her forekommer det 
vigtigt at kunne karakterisere - enten juridisk eller ved hjælp af talmæssige 
velfærdsvurderinger - hvad der kan være acceptable lovfastsatte krav. Inden 
for disse acceptable lovfastsatte forpligtelser bør den praktiske 
diskrimination kunne begrundes med økonomisk effektivitet. Dette kan delvis 
gennemføres ved hjælp af ikke-kvantitative analyser. 
<T4> Resumé af undersøgelser, der ikke skal offentliggøres 
<T5> Undersøgelse af priserne på forbrugerelektronik 
37. Denne undersøgelse blev foretaget af International Economics Research 
Centre på University of Sussex (Det Forenede Kongerige). Undersøgelsen bestod 
i at sammenligne priserne i EF på forskellige elektroniske 
forbrugerprodukter: CD-spillere, farve-tv-apparater, videokameraer og 
videobåndoptagere. Som hovedresultat konkluderes det i undersøgelsen, at der 
er betydelige prisforskelle for nogle enkelte produkter fra det ene marked 
til det andet, og at nogle EF-markeder ser ud til at have betydeligt højere 
priser end andre. På den anden side så priserne i betydelig grad ud til at 
Bilag IV.B.s.5 
440 
nærme sig hinanden i gennemsnit, hvis man kun ser på Frankrig, Tyskland og 
Det Forenede Kongerige. Selv om undersøgelsen ikke er en udtømmende 
undersøgelse, illusterer den prisforskellene og problemerne med at måle dem. 
Undersøgelsen dækker ret dybtgående Det Forenede Kongerige, Frankrig og 
Tyskland, og den omfatter også oplysninger om Nederlandene, Danmark, Belgien, 
Spanien, Grækenland og Italien og Japan. 
I Det Forenede Kongerige, Frankrig og Tyskland var det ikke let at påvise 
betydelige prisvariationer (inklusive moms) for de produkter, for hvilke der 
var identiske modeller i flere lande. For nogle modeller var der imidlertid 
betydelige prisforskelle i disse tre lande. Undersøgelsen viste, at priserne 
for kassetteradioer var højere i Frankrig end i de to andre lande. 
Valutakurserne i efteråret 1992 hævede de franske priser til 2 0% over 
priserne i Det Forenede Kongerige. 
Den relative ensartethed i priserne mellem disse tre medlemsstater kan ikke 
overføres på hele Fællesskabet. 
I Italien, Grækenland, Danmark og Spanien (i mindre omfang) var priserne ofte 
betydeligt højere end i Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige. I 
Danmark var priserne f.eks. 50% højere for videobåndoptagere, kassetteradioer 
og tv-apparater, selv om de danske momssatser ikke er meget højere. 
Inden for dette mønster var der en række individuelle forskelle for nogle 
modeller for så vidt angår gennemsnitspriserne. Der var prisforskelle for så 
vidt angår varemærker. F.eks. var nogle mærker relativt dyrere på visse 
markeder, selv om det generelle prisniveau på disse markeder ikke var særlig 
højt. 
Nogle meget grove prisstikprøver på det japanske marked syntes ikke 
umiddelbart at vise, at mange EF-varer var dyrere i Japan end i EF. 
Undersøgelsen viste også, at der var nogle tekniske problemer med at foretage 
prissammenligninger. F.eks. var der mange tekniske forskelle inden for alle 
produkter bortset fra rene audioprodukter, og da det ikke altid var muligt at 
finde identiske modeller, var det ikke nemt at foretage en nøjagtig 
prissammenligning. Forskelle i garantibetingelserne var endvidere med til at 
Bilag IV.B.s.6 
441 
komplicere sammenligningerne. Tallene for de gennemsnitlige forskelle mellem 
markederne er også meget følsomme over for stikprøvemetoden og 
gennemsnitsberegningsmetoden. 
<T5> Omkostningsfordeling og krydssubsidier 
38. Undersøgelsen behandler spørgsmålet om krydssubsidier mellem forskellige 
aktiviteter inden for en virksomhed, hvilket har konsekvenser for 
konkurrencepolitikken. 
Krydssubsidier inden for en virksomhed kan forekomme, når der er tale om 
fælles omkostninger for to eller flere aktiviteter.r Fordelingen af sådanne 
omkostninger mellem disse aktiviteter kan have indflydelse på 
konkurrenceprocessen. Der kan på lignende måde være tale om krydssubsidier i 
forbindelse med monopolstillinger. Under sådanne omstændigheder kan en 
monopolist, som også opererer på et konkurrencemarked, være i stand til at 
absorbere nogle af omkostningerne på dette marked i monopolsektoren og dermed 
forvride konkurrencen på konkurrencemarkedet. En monopolist kan også være i 
en situation, hvor der er betydelige fælles omkostninger. 
Disse spørgsmål interesserer i høj grad konkurrencemyndighederne, særlig når 
monopolister fratages enerettigheder, således at der bliver mulighed for, at 
der kommer konkurrenter ind på de tidligere lukkede markeder. 
Når en monopolist krydssubsidierer konkurrenceaktiviteter ved hjælp af 
monopolaktiviteter, er der et klart problem for konkurrencepolitikken. 
Eksistensen af fælles omkostninger, der er et resultat af, at der er tale om 
fælles aktiver, kan medføre produktivitetsgevinster. Der kan ikke desto 
mindre opstå konkurrenceproblemer, når der foregår en uhensigtsmæssig 
omkostningsfordeling. 
39. Undersøgelsen behandler tre omkostningsfordelingsmetoder i disse 
tilfælde. De tre metoder er: Fully Distributed Cost, Incremental Cost og 
Stand Alone Cost Allqcation, som alle kan benyttes til at identificere 
krydssubsidier. De tre metoder er følsomme over for det grundlag, som de 
bygger på. Virksomhederne vælger typisk mellem disse tre metoder, og meget 
afhænger af de oplysninger, de ønsker at frembringe, samt den pågældende 
virksomheds markedssituation og lovgivningen. 
Bilag IV.B.s.7 
442 
40. Statsejede netværk har ofte svage, omkostningsregnskabssysterner. Denne 
situation vil ændre sig, efterhånden som markederne bliver liberaliseret. Når 
en statsvirksomhed privatiseres, bliver spørgsmålet om krydssubsidier 
vigtigere, når virksomheden forsøger at eliminere omfordelingsmæssige 
krydssubsidier eller benytter krydssubsidier som en barriere for 
markedsadgang. I nogle tilfælde har denne type virksomheder et 
regnskabssystem, der er pålagt dem af en national myndighed. 
41. Undersøgelsen fremhæver forbindelsen mellem prissætningsprincipper og 
omkostningssysterner for fælles omkostninger og krydssubsidier i netværk. 
Dette gælder specielt, hvor der er lagt restriktioner på prissætningen, 
f.eks. "universality", "affordable prices" eller "geographic averaging". 
Undersøgelsen kommer frem til, at der under disse omstændigheder er mulighed 
for indre uoverensstemmelser, når sådanne netværk står over for nye 
konkurrenter på markedet. 
42. Undersøgelsen viser betydningen af krydssubsidier og spørgsmålet om 
omkostningsfordeling i forbindelse med det indre marked. Den økonomiske 
integration kunne blive påvirket af, hvordan der reageres på disse spørgsmål 
i sektorer som energi og telekommunikation. Det vil følgelig blive et vigtigt 
spørgsmål, hvordan man skal takle disse problemer. 
43. Der foreslås og undersøges nogle mulige løsninger på regnskabs- og 
krydssubsidieproblemerne. Strukturel adskillelse af de relevante aktiviteter 
kunne være en løsning, men på bekostning af mistede stordriftsfordele. En 
detaljeret regulering af regnskabssysternerne kunne ligeledes være en løsning, 
men dette ville betyde øgede omkostninger. 
44. Resultaterne af undersøgelsen viser, at den bedste politik vil være at 
benytte brede principerklæringer og at forpligte de pågældende virksomheder 
til at opretholde et internt regnskabsvæsen, der kan sætte dem i stand til at 
vise, at deres adfærd ikke strider mod disse principper. Det anføres i 
undersøgelsen, at når disse brede principper er blevet indført, skal de 
understøttes af en oversigt over eksisterende fordelingsmetoder, af en 
yderligere udvikling af "den rationelle investors princip" og af anvendelsen 
af konkurrencereglerne. 
Bilag IV.B.s.8 
443 
<T4> Fortrolige undersøgelser 
Undersøgelse af omstruktureringsplanen for den spanske integrerede 
stålvirksomhed CSI. 
Undersøgelse af omstruktureringsplanen for den spanske 
specialstålproducent Sidenor. 
Undersøgelse af skibsbygningsmarkedet i 1993. 
Planlagte kapacitetsnedskæringer i skibsværfter i det tidligere DDR. 
Undersøgelse af den kollektive forvaltning af rettighederne i 
forbindelse med kabel-tv i Belgien. 
Bilag IV.C.s.l 
444 
<T9> C. Statistisk note om fusioner, der er anmeldt 
i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 
<T3> § 1. Indledning 
45. Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 om fusionskontrol trådte i kraft i 
september 1990. På linje med den praksis, der har været fulgt i de to 
foregående konkurrenceberetninger, har Kommissionen udarbejdet en detaljeret 
statistisk analyse af de sager, hvor forordningen har været anvendt frem til 
september 1993. Af hensyn til kontinuiteten har vi fulgt samme metodologi som 
sidste år. 
46. Tabellerne nedenfor indeholder en statistisk gennemgang af sagerne med 
en opdeling efter fusionstype, geografisk område, brancher og de pågældende 
virksomheders nationalitet. 
47. Sager, der er officielt anmeldt til Kommissionen, men som ikke falder 
ind under forordningens anvendelsesområde, er ikke medtaget. Annullerede og 
tilbagegrukne anmeldelser er heller ikke medtaget. 
48. Sagerne er opdelt i tre perioder (1990/91, 1991/92 og 1992/93). Hver 
gruppe omfatter anmeldelser (eller beslutninger), der er foretaget (eller 
truffet) fra 21. september til 20. september i det følgende år. Denne 
opdeling, der skyldes forordningens ikrafttrædelsestidspunkt, falder ikke 
nøjagtigt sammen med de perioder, der er anvendt i dette bilags del A. 
Bilag IV.C.s.2 
445 
<T3> § 2. Fusionstype og det berørte geografiske område (tabel 1) 
49. Tabel 1 viser de transaktioner, der fandt sted i 1990/91, 1991/92 og 
1992/93 opdelt efter type og geografisk område. 
50. Der er seks forskellige typer fusioner. "Erhvervelser af 
majoritetsinteresser" omfatter sager, hvor en eller flere virksomheder køber 
værdipapirer eller aktiver i henhold til en kontrakt eller på anden måde og 
derved opnår direkte eller indirekte kontrol med hele eller en del af en 
eller flere virksomheder. De tilfælde, hvor erhvervelsen sker via et 
offentligt tilbud på værdipapirer, der er udstedt af det erhvervede selskab, 
er imidlertid ikke medtaget under "erhvervelser af majoritetsinteresser". 
Sådanne tilfælde af offentlige bud er opdelt i tilfælde, hvor det opkøbte 
selskab har anfægtet buddet, og tilfælde, hvor buddet er afgivet efter 
aftale. Gruppen "andet" omfatter et tilfælde af opkøb af gensidige 
kapitalinteresser i både 1990/91 og 1992/93 og et tilfælde af opløsning af en 
fusion i 1991/92. 
51. Med hensyn til det geografiske område anvendes samme fire grupper som 
sidste år, nemlig a) nationale fusioner, der omfatter to eller flere 
virksomheder fra samme land (der ikke nødvendigvis er en medlemsstat), b) EF-
fusioner, der involverer virksomheder fra mindst to forskellige 
medlemsstater, c) den tredje gruppe omfatter fusioner mellem mindst en 
virksomhed fra en medlemsstat og mindst en virksomhed fra et tredjeland, og 
endelig d) er den fjerde gruppe eksterne fusioner, dvs. fusioner af 
virksomheder fra mindst to forskellige tredjelande og uden deltagelse af 
nogen virksomheder fra medlemsstaterne. 
52. I 1992/93 var antallet af sager, der faldt ind under forordningen, lidt 
lavere end sidste år (52 mod 57 sager). Dette er måske ikke overraskende 
under de nuværende vanskelige økonomiske konjunkturer. 
53. Joint ventures og erhvervelser af majoritetsinteresser var igen langt 
den mest almindelige type transaktioner og repræsenterede henholdsvis 51% og 
35% af det samlede antal sager, der blev anmeldt i 1992/93. Det ser ud til, 
at den markante stigning i procentandelen af joint venture-tilfælde, der 
kendetegnede 1991/92 i forhold til 1990/91 (49% mod 32%), nu har stabiliseret 
sig på et niveau på omkring 50% af alle tilfælde, da tallet for 1992/93 kun 
viser en mindre stigning (51%). For de andre typer transaktioner - nemlig de 
Bilag IV.C.s.3 
446 
tilfælde, hvor buddet er afgivet efter aftale, det opkøbte selskab har 
anfægtet buddet, fusioner og andet - er antallet af sager fortsat lille og 
kan sammenlignes med situationen i de foregående år. 
54. Med hensyn til transaktionernes geografiske dimension er det mest 
bemærkelsesværdige træk ved dette års statistikker den væsentlige stigning i 
de rene EF-transaktioner, som ikke involverer ikke-EF virksomheder. I 1991/92 
repræsenterede disse transaktioner 33% af det samlede antal, men i 1992/93 
udgjorde de over halvdelen af det samlede antal (51%). Dette er en indikator 
for den voksende grænseoverskridende integration i Fællesskabet. Til gengæld 
var der en stærk nedgang i antallet af handler, der omfattede EF- og ikke-EF-
selskaber. Det samlede antal af sådanne transaktioner faldt fra 20 i 1991/92 
til kun 10 i 1992/93. 
Bilag IV.C.s.4 
447 
<T3> § 3. De brancher, der berøres af transaktionerne (tabel 2) 
55. De anmeldte sager klassificeres efter NACE-koden på grundlag af 
hovedaktiviteten i den fusion, der er en følge af transaktionen. Denne 
branchemæssige opdeling analyseres yderligere på grundlag af fusionens 
geografiske dimension. 
56. I 1992/93 var der et større antal tilfælde i servicesektoren end i 
fremstillingsvirksomhed som helhed. Dette er en ændring af den situation, man 
har observeret i de sidste to år. 'Mens fremstillingsaktiviteterne, nemlig 
kategorierne 1, 2 og 3 i NACE-klassifikationen, tegnede sig for henholdsvis 
62% og 58% af det samlede antal transaktioner i 1990/91 og 1991/92, dækkede 
disse klassifikationer mindre end halvdelen af alle anmeldte transaktioner 
(23 handler svarende til 44%) i 1992/93. Stigningen i aktiviteterne i 
servicesektoren forklares hovedsagelig af den kraftige vækst i antallet af 
transaktioner inden for fast ejendom, edb og forretningsservice såvel som det 
fortsat høje antal fusioner inden for transport, kommunikation og finansielle 
tjenester. I 1992/93 var der 9 tilfælde i førstnævnte sektor sammenlignet med 
kun 3 i det foregående år, mens sidstnævnte var den sektor, der havde det 
højeste antal transaktioner i 1992/93 med 13 tilfælde. 
Bilag IV.C.s.5 
448 
<T3> § 4. Transaktionerne opdelt efter de involverede 
virksomheders nationalitet (tabel 3) 
57. Tabel 3 indeholder oplysninger om de involverede virksomheders 
nationalitet. Da to eller flere virksomheder af samme eller af forskellig 
national oprindelse kan være involveret i samme transaktion, kan disse 
oplysninger præsenteres på forskellig måde. For at forenkle analysen og lette 
sammenligningen for de sidste tre år er der i tabel 3 foretaget en 
nationalitetsopdeling for de virksomheder, der har været involveret i 
transaktioner, som falder ind under forordningen. Landene er rangordnet på 
grundlag af den hyppighed, hvormed de er repræsenteret, og opdelt i to 
grupper: medlemsstater og ikke-medlemsstater. 
58. Som man kan forvente ud fra generelle betragtninger, er der en relativ 
stærk korrelation mellem den hyppighed, hvormed landene optræder i tabellen, 
og det pågældende lands økonomiske størrelse. De fem største medlemsstater 
står øverst i tabellen for EF-landene, og USA er registreret for de fleste 
tilfælde for ikke-EF-lande. 
59. Ligesom i 1990/91 og 1991/92 havde Frankrig, Tyskland og Det Forenede 
Kongerige i 1992/93 det højeste antal tilfælde. Franske selskaber var igen 
særdeles aktive med fusioner og erhvervelser af kapitalinteresser i 1992/93, 
og i den betragtede treårsperiode tegnede de sig for det største antal 
tilfælde (80) sammenlignet med Det Forenede Kongerige (64) og Tyskland (59). 
Italienske og spanske virksomheder optræder mindre markant i oversigten i 
1992/93 sammenlignet med 1991/92 (henholdsvis 8 og 5 tilfælde sammenlignet 
med 16 og 11 tilfælde for det foregående år). Selskaber fra Nederlandene var 
relativt mere aktive i 1992/93 (8 tilfælde) end i 1990/91 (3 tilfælde) og 
1991/92 (3 tilfælde). 
Bilag IV.C.s.6 
449 
<T3> § 5. Analyse af de sager, der førte til en beslutning 
i henhold til artikel 8, stk. 2, eller artikel 8, stk. 3 (tabel 4) 
60. Tabel 4 indeholder detaljerede oplysninger om de enkeltbeslutninger, der 
blev truffet i henhold til forordningens artikel 8, stk. 2, og artikel 8, 
stk. 3. Mens de fleste af de anmeldte sager, der er omfattet af forordningen, 
godkendes med den sædvanlige frist på en måned ved hjælp af en beslutning i 
henhold til artikel 6, stk. 1, litra b) , vil Kommissionen, hvis den 
konstaterer, at den foreslåede transaktion rejser alvorlig tvivl med hensyn 
til, om den er forenelig med fællesmarkedet, indlede en mere udtømmende anden 
fase analyse ved en beslutning i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c). 
Denne beslutning afsluttes normaltf11* med en beslutning i henhold til 
artikel 8, stk. 2, eller artikel 8, stk. 3. 
61. Antallet af sager, som fører til en beslutning i henhold til artikel 8, 
er så forholdsvis få, at det er vanskeligt at uddrage ret mange generelle 
konklusioner. Antallet af sager, der når anden fase i proceduren, ser 
imidlertid ud til at være forholdsvis stabilt med ca. 4 sager om året (4 i 
90/91, 3 i 91/92 og 4 i 92/93). Dette svarer til lidt mindre end 10% af alle 
de sager, der omfattes af forordningen. Det bør imidlertid bemærkes, at disse 
statistikker kun tager hensyn til de sager, der blev afsluttet i det 
betragtede år, og at Kommissionen hen mod udgangen af 1992/93 indledte anden 
fase i proceduren i 3 andre tilfælde, som vil optræde i statistikkerne for 
1993/94. 
62. En gennemgang af de individuelle beslutninger i tabel 4 viser, at 
forholdsvis få sager omfatter joint ventures (kun 2 ud af 11 sager), og at 
alle sager, bortset fra en undtagelse, fandt sted inden for 
fremstillingssektoren. 
(11) Dette var reglen for alle bortset fra én transaktion. Denne transaktion 
vedrørte sag nr. IV/M.238 - Siemens/Philips, hvor parterne trak deres 
anmeldelse tilbage, efter at Kommissionen havde besluttet at indlede 
anden fase i proceduren. 
Bilag IV.A.s.7 
Tabel 1 Transaktioner opdelt efter fusionstype og det berørte geografiske 
område 450 
Fusionstype 
Erhvervelse af 
majoritetsinteresser 
Aftalt offentligt bud 
Fjendtligt offentligt 
bud 
Joint venture/Kontrol 
Fusion 
Andet 
I alt 1990/91 
A B C D I alt 
5 11 8 2 26 
0 0 112 
0 0 1 
2 7 5 
0 0 0 
0 0 1 
7 18 16 1 2 
1 15 
1 1 
0 1 
6 47 1991/92 
A B C D I alt 
6 6 9 1 22 
0 2 10 3 
0 0 1 
3 10 9 
10 0 
0 10 
10 19 20 0 1 
6 28 
1 2 
0 1 
8 57 
Fusionstype A 
Erhvervelse af 
majoritetsinteresser 3 
Aftalt offentligt bud 1 1992/93 
BCD I alt 
Fjendtligt offentligt 
bud 0 0 
Joint venture/Kontrol 5 15 
Fusion 1 1 
Gensidige 
kapitalinteresser 0 0 0 
Erhvervelse af 
minoritetsinteresser 10 0 
I alt 11 26 11 0 19 
1 3 
0 0 
2 26 
0 2 
0 1 
4 52 
A= national, B= EF, C= EF+tredjeland, D= tredjeland 
Kilde: MTF Database. 
Bilag IV.C.s.8 
451 
Tabel 2 Transaktioner opdelt efter branche og det berørte geografiske område 
1990/91 
BCD 
9. Samfunds-, sociale 
og personlige 
tjenesteydelser 
1 alt I alt 
0 5 NACE-kode 
1. Naringsmidler, 
tekstilindustri og 
bekladning 
2. Tr«, papir, raffine- 3 6 1 1 11 
ring, kemisk industri, 
metal og maskinindus. 
3. Elektroindustri og 2 3 6 
transportmidler samt 
møbler 
4. Kollektive tjeneste- 0 1 0 
ydelser samt bygge-
og anlagsvirksomhed 
5. Engroshandel, handel, 0 4 1 
hotel- og restaura­
tionsbranchen 
6. Transport, 0 3 0 
kommunikation & 
finansielle tjene­
steydelser 
7. Fast ejendom, edb- 0 0 5 
tjenester og ydelser 
fra de liberale 
erhverv 
8. Undervisning og 0 0 0 
offentligt 
sundhedsvasen 2 13 
1 1 
7 18 16 6 47 1991/92 
BCD 
1 1 I alt 
1 4 
3 18 
2 11 
2 12 
10 19 20 8 57 
A= national, B= EF, C= EF+tredjeland, D= tredjeland 
Kilde: MTF Database. 1992/93 
BCD I alt 
1 5 
0 12 
2 13 
1 1 
11 26 11 4 52 
Bilag IV.C.s.9 
452 
Tabel 3 Transaktioner opdelt efter de involverede virksomheders 
nationalitet 
Frankrig 
Det Forenede 
Kongerige 
Tyskland 
Italien 
Spanien 
Nederlandene 
Belgien 
Portugal 
Danmark 
Irland 
Luxemburg 
Grækenland 
USA 
Sverige 
Schweiz 
Japan 
Canada 
Sydafrika 
Kuwait 
Australien 
Østrig 
Finland 
Hongkong 
New Zealand 
Jomfruøerne 1990/91 
27 
16 
14 
6 
5 
3 
1 
14 
3 
5 
5 
1 1991/92 
23 
31 
25 
16 
11 
3 
5 
1 
2 
13 
12 
6 
2 
2 
2 
1 
1 1992/93 
30 
17 
20 
8 
5 
8 
4 
3 
2 
1 
1 I ALT 
80 
64 
59 
30 
21 
14 
10 
4 
4 
1 
1 
0 
34 
17 
17 
8 
5 
4 
2 
1 
1 
1 
1 
1 
1 
I alt virksomheder 101 
I alt transaktioner 47 159 
57 119 
52 
Tabel 4 Opdeling af endelige beslutninger efter procedurer indledt i henhold til artikel 6, stk. 1, litra c) 
i Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 
Antal sager 
Transaktionstype 
Geografisk 
område 
NACE-kode 
De deltagende 
virksomheders 
nationalitet | 1990/91 | 1991/92 | 
| ! 1 , 1 
| Artikel 8, stk. 2-beslutninger | Artikel 8, stk. 3- | Artikel 8, stk. 2-beslutninger | Artikel 8, stk. 3- | 
| | beslutninger | | beslutninger | 
| , 1 1 , 1 1 
| Med betingelser | Uden betingelser | | Med betingelser | Uden betingelser | | 
I 3 | 1 | 0 | 2 | 0 | 1 | 
| Erhvervelse af | Erhvervelse af | - | Aftalt bud | - | Erhvervelse af | 
| major. int. (2) | majoritetsinter. | | Fjendtligt bud | | majoritetsinteresser | 
| Joint venture/ | | III I 
| kontrol (1) | | | | | | 
| National (1) | Trejdeland | - | EF (1) | - | EF/tredjeland (1) | 
| EF (2) | | | EF/ | | | 
III | ikke-EF (1) | | | 
| 31 (2) | 29 | - | 159 | - | 35 | 
| 32 (1) | | | 55 | | | 
| Fransk/Italiensk| Svensk/Schweizisk | - | Belgisk/Fransk | - | Canadisk/Fransk/ | 
| (2) | | - | Fransk/Schweiz. | - | Italiensk | 
| Tysk/Tysk | | III I 
4*. 
Ol 
Antal sager 
Transaktionstype 
Geografisk 
område 
NACE-kode 
De deltagende 
virksomheders 
nationalitet | 1992/93 | 
I I I 
| Artikel 8, stk. 2-beslutninger | Artikel 8, stk. 3- | 
| | beslutninger | 
| , 1 1 
| Med betingelser | Uden betingelser | | 
| 2 | 1 | 0 | 
| Erhvervelse af | Joint venture/ | . - | 
| maj.inter. (1) | Kontrol | | 
| Fusion (1) | | | 
| National | National | - | 
| EF/ikke-EF | | | 
| 211-247 | 272 | - | 
| Nederl./Nederl./| Tysk/Tysk | - | 
| Nederl. | | I 
| Engelsk/Amerika.| | | W 
H-
IQ 
H 
< 
O 
w 
NACE-koder 
159 Mineralvand 
29 Maskiner og udstyr i.a.n. 
31 Elektriske maskiner og apparater i.a.n. 
32 Telemateriel 
35 Andre transportmidler 
55 Hotel- og restaurationsvirksomhed 
211 Papir 
24 7 Nylonfibre 
272 Stålrør 4^ 
en 
Kilde: MTF Database. 
Bilag IV.C.s.12 
Tabel 5: Indledning af proceduren i artikel 6, stk. 1, litra c) 45S 
1990/91 1991/92 1992/93 
Antal sager 
Transaktionstype 
Geografisk 
område 
NACE-kode Erhvervelse af 
maj.inter. (4) 
Joint venture/ 
Kontrol (1) 
National (1) 
EF (2) 
EF/ikke-EF (1) 
ikke-EF/ 
ikke-EF (1) 
314 (2) 
32 
295 
353 
Tysk/Tysk 
Fransk/Italiensk (2) 
Fransk/Canadisk/ 
Italiensk 
Schweizisk/Svensk 
159 Mineralvand 
211 Papir 
241 Kai i-produkter 
247 Nylonfibre 
261 Planglas 
272 Stålrør 
295 Pakkemaskiner og fødevarer 
314 Akkumulatorer, celler og batterier 
353 Luftfartøjer og rumfartøjer 
55 Hotel- og restaurationsvirksomhed Nationalitet Erhvervelse af 
maj.inter. (1) 
Joint venture/ 
Kontrol (1) 
Aftalt bud (1) 
Fjendtligt bud(1) 
National (1) 
EF (1) 
EF/ikke-EF (2) 
55 
159 
247 
272 
Tysk/Tysk 
Fransk/Belgisk 
Schwei zisk/Fransk 
Amerik./Engelsk Erhvervelse af 
maj.inter. (1) 
Joint venture/ 
Kontrol (2) 
Fusion (1) 
National (2) 
EF (2) 
211 
241 
261 
272 
Tysk/Tysk 
Nederl./Nederl./Nederl 
Tysk/Fransk/ 
I taliensk 
Engelsk/Italiensk 
ISSN 0254-1459 
KOM(94) 161 endelig ucig 
DOKUMENTER 
DA 08 
Katalnpnummer : CR-CO-Q4-174-DA-C 
ISBN 92-77-67848-8 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
F..-2985 Luxembourg