Nr. C 165/2 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5. 7. 80 
II 
(Forberedende retsakter) 
REVISIONSRETTEN 
Udtalelse fra Revisionsretten om forslag til Rådets forordning om de monetære udlig­
ningsbeløb 
— Dokument KOM(80) 43 endelig udgave — 
BEGRUNDELSE 
1. Den fælles landbrugspolitik bygger på anven­
delsen af et vist antal midler for at nå visse fastsatte 
mål. Disse mål er anført i artikel 39 i traktaten. For så 
vidt angår midlerne er der i henhold til artikel 40 i 
traktaten oprettet fælles markedsordninger, som 
blandt andet er karakteriseret ved fællesskabspræfe­
rence og prisenhed. 
2. Valget af et prissystem forudsætter stabile valu­
taforhold mellem de stater, som er forbundet ved 
dette system, det vil faktisk sige faste kurser mellem 
deres valutaer. 
Dette var tilfældet for de Seks' Europa, da den fælles 
landbrugspolitik blev iværksat fra og med 1962. På 
det tidspunkt blev de internationale valutaforhold 
styret af Bretton-Woodsaftalerne, i henhold til hvilke 
hver stat forsvarede den kurs, den havde anmeldt 
over for IMF. 
3. Fra og med 1971, hvor dollarens guldindløse-
lighed blev ophævet, er de internationale valutafor­
hold blevet forringet. I den vestlige verden begyndte 
en periode med flydende valutakurser. Fællesskabs­
landene har ikke kunnet unddrage sig krisen. Deres 
valutaer har udviklet sig i forskellig retning trods 
forsøg på at bevare en samhørighed mellem visse 
valutaer inden for rammerne af en relativ stabil zone, 
også kaldet »slangen«. 4. Under disse forhold var den fælles landbrugspo­
litik, som bygger på fælles ensartede priser, truet. De 
ensartede priser, som blev fastsat i regningsenheder, 
ville, udtrykt i national valuta, have flydt konstant 
som følge af kursforskellene på valutamarkedet, hvis 
der ikke var blevet indført en passende korrektions-
mekanisme. Forbindelsen mellem landbrugssektoren i 
hver medlemsstat og de andre økonomiske sektorer 
ville være brudt som følge af den direkte forbindelse 
med de eksternt fastsatte priser. 
Således ville de nationale landbrugspriser i en stat 
med nedskrevet valuta automatisk undergå en gradvis 
stigning, som ville være omvendt proportional med 
den nationale valutas kursfald, hvorved landbruget 
ville få store indtægter. I en stat med opskrevet valuta 
vil den modsatte ulempe gøre sig gældende. 
5. For at undgå sådanne uordnede forhold måtte 
der oprettes et kunstigt system med faste valuta­
kurser, som kun gjaldt for landbrugsområdet, og som 
var karakteriseret ved fastsættelsen af »grønne 
kurser«. Som følge deraf var det nødvendigt at iværk­
sætte en tilpasningsmekanisme i form af monetære 
udligningsbeløb mellem de faste valutakurser og valu­
tamarkedets flydende kurser. 
Den første foranstaltning muliggjorde ved oprettelsen 
af en særlig ordning for landbruget, hvorved der 
fremover indførtes stabiliserede priser i national 
valuta på det ønskede niveau, en bevaring af den 
nødvendige valutamæssige stabilitet inden for land­
brugsområdet. 
5. 7. 80 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 165/3 
Den anden foranstaltning gjorde det muligt at undgå, 
at de forskelle, som følger af den første for så vidt 
angår det nationale landbrugsprisniveau, ikke gav sig 
udslag i internationale varespekulationer, som ville 
betyde uberettigede byrder for EUGFL. 
Da priserne i national valuta var faste, ville sådanne 
bevægelser nemlig kunne foretages med kursgevinst 
som eneste formål, f.eks. ved at købe varer i et land 
med nedskrevet valuta, hvor landbrugspriserne 
kunstigt holdes nede, for derefter at udføre dem til et 
land med opskrevet valuta, hvor priserne er kunstigt 
høje, idet de betalende organer ville indestå for disse 
priser. 
6. Af det foregående kan man aflede to vigtige 
definitioner: 
— Grøn kurs (eller landbrugsomregningskurs): 
er den kurs, som er fastsat for omregning af de 
nationale valutaer til regningsenheder (ECU) i 
retsakter vedrørende den fælles landbrugspolitik; 
— MUB (monetære udligningsbeløb): 
er beløb, der anvendes for visse landbrugspro­
dukter, når de indføres eller udføres, for at 
udligne den kursforskel, der opstår ved anven­
delsen af de grønne kurser til omregning af fælles-
priserne til de nationale valutaer. 
7. Dette system har været i kraft siden 1969. Ifølge 
den seneste praksis består der samtidig to zoner: 
— en ensartet zone, inden for hvilken medlemssta­
terne er forbundet ved en valutaaftale, 
(»slangen«). De såkaldt »opskrevne« slangevalu­
taers (bfr./lfr., fl., DM, dkr.) (') »grønne« værdi 
er lavere end deres værdi på valutamarkedet. De 
monetære udligningsbeløb opkræves ved indførsel 
og ydes ved udførsel; 
— en uensartet zone, hvor valutaerne flyder frit med 
en almindelig faldende tendens, idet deres 
»grønne« værdi er højere end deres værdi på valu­
tamarkedet. De monetære udligningsbeløb ydes 
ved indførsel og opkræves ved udførsel. 
De monetære udligningsbeløb er således blevet en 
bestanddel af den fælles landbrugspolitik på trods af 
de alvorlige ulemper, som har ført til, at man især fra 
1979 har søgt at afvikle dem gradvis med henblik på 
dannelsen af en europæisk monetær union. 
(') I virkeligheden er kronens grønne kurs lig med dens 
centralkurs, og Danmark har ingen monetære udlig­
ningsbeløb. 8. Det europæiske monetære system (EMS) kan 
opfattes som midlet til dette forsøg på at skabe en 
stabil valutazone inden for Fællesskabet, som skal 
føre til en forstærket økonomisk union. 
De første skridt i denne retning består i at skabe faste 
Og justerbare valutakurser og at søge egnede midler 
til at fremme en tilnærmelse mellem medlemsstaternes 
økonomier. 
Der er skabt en ny regningsenhed, ECU, hvis 
sammensætning (2); nu er den samme som ERE's, 
som anvendes i det almindelige budget. 
Der er blevet fastsat begrænsede udsvingningsmar-
gener mellem medlemsstaternes valutaer, og disse 
margener opretholdes gennem centralbankernes inter­
ventioner. Det engelske pund sterling omfattes ikke af 
denne mekanisme. 
For de øvrige otte valutaer fastsættes der en modsva­
rende værdi kaldet centralkurs i forhold til ECU. En 
ændring af denne centralkurs er mulig efter aftale 
mellem de deltagende lande. 
9. På længere sigt kan det europæiske monetære 
system give den fælles landbrugspolitik den valuta-
mæssige støtte, den har brug for til at klare sig uden 
nogen berigtigelsesforanstaltninger, dvs. et system 
med faste kurser mellem medlemsstaternes valutaer. 
Det har derfor vist sig formålstjenligt fra ECU'ens 
indførelse at anvende den møntenhed inden for den 
fælles landbrugspolitik. Denne beslutning blev truffet 
ved forordning (EØF) nr. 652/79 ('), hvorved der 
fastsattes en omregningskoefficient mellem regnings­
enheden (RE), der hidtil havde været anvendt, og 
ECU (1 RE = 1,208953 ECU), som gør det muligt 
at udtrykke fællesskabsbeløb i ECU og at fastsætte de 
grønne kurser i overensstemmelse med denne nye 
enhed. 
10. Da gyldigheden af forordning (EØF) nr. 
652/79 udløb den 31. marts 1980, var det naturligt, at 
Kommissionen benyttede den omstændighed, at der 
skulle træffes endelig afgørelse om anvendelsen af 
ECU inden for den fælles landbrugspolitik til at 
ajourføre og kodificere teksterne vedrørende de 
monetære udligningsbeløb. 
O Sammensætning: 0,828 DM + 1,15 ffr. + 0,0885 £ + 
109 lire + 0,286 fl. + 3,66 bfr. + 0,14 Ifr. + 0,217 dkr 
+ 0,00759 i£. 
C) EFTnr. L 84 af 4. 4. 1979. 
Nr. C 165/4 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5. 7. 80 
Det med henblik herpå udarbejdede forslag til råds­
forordning, der er omhandlet i denne udtalelse, inde­
holder uden væsentlige ændringer bestemmelserne i 
de tidligere tekster. 
Disse bestemmelser havde dog visse mangler, som det 
ville være bedre at afhjælpe, så meget mere som de 
monetære udligningsbeløb udgør en stor byrde for 
budgettet: udgifterne androg 880,3 MERE i 1978, og 
de er anslået til 809,2 MERE i 1979 og til 323 MERE 
i 1980. 
11. Den ordning, der er bibeholdt i forslaget, 
rummer på det budgetmæssige område visse svag­
heder for så vidt angår: 
— modregninger mellem indtægter og udgifter af 
forskellig art som gør det umuligt at finde frem til 
de nøjagtige beløb, 
— en utilstrækkelig kontoplan, 
— betalingsfremgangsmåden for de monetære udlig­
ningsbeløb som ydes ved indførsel i visse 
medlemsstater af udførselsmedlemsstaterne. 
Finansiel modregningspraksis 
12. I henhold til artikel 11 i forslag til forordning 
om de monetære udligningsbeløb, som gentager 
indholdet i artikel 4 a), stk. 1, i forordning (EØF) 
nr. 974/71, skal der foretages finansiel modregning 
mellem ydede monetære udligningsbeløb og importaf­
gifter (told, afgifter osv.) på den ene side og opkræ­
vede monetære udligningsbeløb og eksportrestitu­
tioner på den anden. Denne regel berører i virkelig­
heden kun medlemsstater med nedskrevet valuta. 
13. Finansiel modregning strider imidlertid mod 
bestemmelserne i artikel 199 i EØF-traktaten og 
artikel 3 i finansforordningen af 21. december 1977; 
den skjuler fuldstændigt visse former for afgifter eller 
støtte og hindrer institutionerne i at finde frem til det 
samlede beløb, som anvendes til gennemførelsen af 
den fælles landbrugspolitik. 
14. Kommissionen begrunder denne metode med, 
at den nedsætter antallet af administrative transak­
tioner, den formindsker mulighederne for svig, og 
den giver likviditetsfordele for de endelige modtagere. Konsekvensen heraf er, at der indføres en fremgangs­
måde, som strider mod reglerne om formel rigtighed 
og lovmedholdelighed, og som desuden har den store 
ulempe, at den gør det umuligt at analysere den 
budgetbyrde, der stammer fra de monetære udlig­
ningsbeløb, samt dennes udvikling. 
15. Det er imidlertid muligt at se de praktiske 
fordele, som Kommissionen søgte. De nationale 
tjenestegrene og organer skulle særskilt fastsætte og 
kontere de opkrævede og ydede beløb fuldstændigt 
og skulle kun være bemyndiget til at udbetale eller 
indkræve saldoen af disse transaktioner. 
16. I forordning (EØF) nr. 1380/75 (') om 
gennemførelsesbestemmelser vedrørende monetære 
udligningsbeløb foreskrives, at beregningen af de 
monetære udligningsbeløb, af hvad art de end måtte 
være, foretages på grundlag af det fælles prisniveau. I 
virkeligheden skal de monetære udligningsbeløb, der 
anvendes i samhandelen med tredjelande, beregnes på 
grundlag af verdenspriserne, der i reglen ligger lavere. 
For at udligne den højere vurdering af disse beløb 
anvendes der på indførselsudgifterne og på restitutio­
nerne eller eksportafgifterne en af Kommissionen 
fastsat koefficient, der har udgangspunkt i den til 
beregning af de monetære udligningsbeløb anvendte 
procentsats. De beløb, der svarer til de forskellige 
budgetkonti, ændres således ved anvendelsen af 
denne koefficient i negativ retning i medlemsstater 
med opskreven valuta og i positiv retning i medlems­
stater med nedskreven valuta. 
For at tage hensyn til den nøjagtige fordeling af 
udgifter og indtægter bør der således foretages de 
nødvendige berigtigelser i fællesskabsregnskabet. 
17. En kontering af de fulde beløb i form af 
indtægter og udgifter ville direkte medføre en forø­
gelse af Fællesskabernes almindelige budget med et 
beløb, der svarer til de beløb, som nu modregnes. 
En forøgelse af beløb i forbindelse med de importaf­
gifter og monetære udligningsbeløb, som opkræves i 
samhandelen med tredjelande ville især medføre en 
stigning på omkring 10 % af denne forhøjelse af de 
udgifter, som er opført i Sektion III, afsnit 4, kapitel 
40, »Fast refusion til medlemsstaterne af omkost­
ninger i forbindelse med opkrævningen af egne 
indtægter«. 
Kontoplan 
18. Opførelsen af de fra de monetære udlignings­
beløb hidrørende udgifter og indtægter ved hjælp af 
(') EFTnr. L 139 af 30. 5. 1975. 
5.7.80 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 165/5 
den nuværende kontoplan er forvirrende, selv om der 
tilsyneladende er tale om en korrekt overholdelse af 
forordningerne. 
19. I henhold til afgørelse af 21. april 1970 
betragtes de monetære udligningsbeløb, som 
opkræves i samhandelen med tredjelande, som egne 
indtægter og konteres som sådanne under indtægter, 
afsnit 1, kapitel 10, i det almindelige budget. Men de 
udgør en del af et samlet beløb, som uden forskel 
omfatter importafgifter, monetære udligningsbeløb, 
supplerende afgifter osv. 
20. De andre kategorier af monetære udlignings­
beløb er samlet under udgifter, afsnit 7, i det alminde­
lige budget (i kapitel 78 for regnskabsåret 1979). Det 
drejer sig om monetære udligningsbeløb, som ydes i 
samhandelen med tredjelande, og som betragtes som 
restitutionsudgifter, på den ene side, og om monetære 
udligningsbeløb, som opkræves eller ydes i samhan­
delen inden for Fællesskabet, og som betragtes som 
en del af interventionerne, på den anden side. 
I sidstnævnte tilfælde medfører budgetkontoplanen, at 
der foretages modregning mellem indtægter og 
udgifter under Kommissionens centrale regnskabsfø­
ring. Når resultatet af disse modregninger er en 
indtægt, konteres den som negativ udgift. 
En skematisk beskrivelse af forskellige indtægter og 
udgifter fremgår af bilaget. 
21. Udformningen af en betegnende og funktionel 
kontoplan er den første betingelse for en gennem­
skuelig og effektiv budgetforvaltning. 
Men skønt udgifterne i forbindelse med den fælles 
landbrugspolitik er forholdsvis godt omfattet af den 
nuværende budgetstruktur, forholder det sig ander­
ledes med de indtægter, som er forbundet med 
samme fælles landbrugspolitik. Disse indtægter, dvs. 
importafgifter, monetære udligningsbeløb osv., er 
enten uden skelnen samlet i et fælles kapitel under 
egne indtægter — bortset fra sukkerafgifterne, der 
som de eneste har et eget kapitel — eller er opført 
som negative indtægter under EUGFL, garanti­
sektionen. 
Dette forhold er utilfredsstillende. 
22. En egnet budgetstruktur ville være, over for 
landbrugsudgifterne, under en særlig overskrift under 
indtægter i det almindelige budget., at vise de samlede 
indtægter fra EUGFE, garantisektionen, hvad enten 
de har karakter af egne indtægter eller ej, så vidt 
muligt fordelt efter de fælles markedsordninger. Udførselsmedlemsstatens betaling af de monetære 
udligningsbeløb 
23. I artikel 10 i forslag til forordning om de 
monetære udligningsbeløb fastholder Kommissionen 
det princip, som er fastsat i artikel 2 a) i den gamle 
forordning (EØF) nr. 974/71 ('), i henhold til hvilken 
udførselsmedlemsstaterne til de pågældende selv 
betaler de monetære udligningsbeløb i en medlemsstat 
med nedskrevet valuta. 
24. Siden denne foranstaltning første gang blev 
anvendt i april 1976 og senere i løbet af regnskabsåret 
1977, gjorde den det muligt at nedsætte Fællesskabets 
samlede udgifter til monetære udligningsbeløb. Da 
budgettet blev udtrykt i IMF RE, gav omregningen til 
RE af de udgifter, som blev afholdt i pund og lire — 
idet Det forenede Kongerige og Italien var de to 
stater, som var særlig berørt af foranstaltningen — i 
virkeligheden et tal, som var højere end det, man 
opnåede ved en forudgående omregning af disse 
beløb i pund og lire til en anden fællesskabsvaluta og 
derefter omregning af denne valuta til RE. 
Indførelsen af ERE i budgettet i henhold til finans­
forordningen af 21. december 1977 har medført, at 
dette samlede overskud er faldet bort, fordi ERE, 
som er sammensat af en kurv af europæiske valutaer, 
bedre afspejlede disse valutaers relative værdi i 
forhold til hinanden. 
25. Hvis man kan erkende, at der stadig er en 
interesse enten for indførselsmedlemsstaterne, som er 
fritaget for et vist antal administrative transaktioner, 
eller for eksportørerne, som modtager to monetære 
udligningsbeløb i stedet for et, er det nuværende 
resultat følgelig nærmest negativt: 
— på det budgetmæssige område ændrer den frem­
gangsmåde, som er indført i henhold til artikel 2 
a) i forordning (EØF) nr. 974/71, ikke støttens 
omfang; den gør blot udformningen af regnska­
berne mere indviklet og skaber en vis usikkerhed 
for så vidt angår disse beløbs tildeling til den ene 
eller den anden medlemsstat (for en vurdering af 
virkningerne af dette forhold se tabel VI i bilag I 
til Revisionsrettens årsberetning for regnskabsåret 
1978 C); 
— på det økonomiske område kan en begrænsning af 
støttens anvendelsesområde til kun at omfatte 
(') Fastsat Ved forordning (EØF) nr. 11 12/73. 
(2) EFTnr. C 326 af 31. 12. 1979. 
Nr. C 165/6 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5.7.80 
modtageren (eksportøren) i stedet for både 
eksportøren og importøren betyde en ændring af 
den tildelte støttes indvirkning og herigennem af 
konkurrencebetingelserne. 
26. Under disse forhold forstår man dårligt, 
hvorfor Kommissionen i sit forslag bevarer en artikel, 
som blot var en foranstaltning fremkaldt af de davæ­
rende forhold, og som i dag er uden interesse. Det 
kan for øvrigt bemærkes, at Kommissionens forelø­
bige budgetforslag for 1980 ikke omfatter en videre­
førelse af denne foranstaltning. 
27. Det synes ikke desto mindre velbegrundet at 
bevare den tekniske mulighed, der således er skabt — 
frem for at foreslå at den afskaffes — idet den påny 
kunne vise sig nyttig under særlige forhold men med 
følgende forbehold: 
i) at udvide systemet til at omfatte samtlige transak­
tioner inden for Fællesskabet, dvs. at give en 
medlemsstat mulighed for at fastsætte og betale de 
to monetære udligningsbeløb i forbindelse med 
hele den handelstransaktion, som foregår hen over 
denne medlemsstats og oprindelses- eller modta-
gelsesmedlemsstatens grænser, uanset hvilken 
medlemsstat det drejer sig om; 
ii) ikke at overlade muligheden for anvendelsen af en 
sådan forholdsregel til den enkelte medlemsstat, 
men at lade dens anvendelse være undergivet en 
kommissionsafgørelse. 
REVISIONSRETTEN FOR DE EUROPÆISKE 
FÆLLESSKABER HAR — 
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det 
europæiske økonomiske Fællesskab, især artikel 39, 
43 og 199, 
under henvisning til finansforordningen af 21. 
december 1977, især artikel 3 og 22, afsnit VIII, 
under henvisning til Rådets forordning nr. 729/70 af 
21. april 1970 om finansiering af den fælles land­
brugspolitik, især artikel 1 til 3 og artikel 13, under henvisning til Kommissionens forordning nr. 
1380/75 af 29. maj 1975 om gennemførelsesbestem­
melser vedrørende monetære udligningsbeløb, 
under henvisning til forslag til Rådets forordning om 
de monetære udligningsbeløb, forelagt i dokument 
KOM(80) 43 endelig udg., som Rådet med skrivelse 
af 26. februar 1980 har fremsendt til Retten med 
anmodning om udtalelse, og 
ud fra følgende betragtninger: 
Skønt det i samhandelen inden for Fællesskabet har 
været hensigtsmæssigt for medlemsstaterne og 
gunstigt for Fællesskabet, at udførselsmedlemsstaten 
efter aftale med en indførselsmedlemsstat kunne 
betale det monetære udligningsbeløb, som er ydet i 
denne indførselsmedlemsstat, så bidrager denne frem­
gangsmåde nu efter indførelsen af den europæiske 
regningsenhed i Fællesskabernes almindelige budget 
blot til at gøre udformningen af kontiene vedrørende 
de monetære udligningsbeløb samt analysen deraf 
mere indviklet; 
ikke desto mindre kan muligheden for at anvende 
særlige betalingsformer for de monetære udlignings­
beløb bibeholdes, fordi den under særlige forhold kan 
give Fællesskabet en økonomisk fordel; 
anvendelsen af særlige betalingsformer kan kun ske 
som følge af en kommissionsforordning og ikke blot 
som følge af en bilateral aftale mellem medlemsstater, 
hvorom Kommissionen underrettes; 
i henhold til artikel 199 i traktaten om oprettelse af 
Det europæiske økonomiske Fællesskab skal alle 
Fællesskabets indtægter og udgifter optages i 
budgettet; i henhold til artikel 3 i finansforordningen 
af 21. december 1977 skal alle indtægter og udgifter 
opføres med deres fulde beløb i budgettet og regnska­
berne uden modregning; for så vidt angår afvigelserne 
fra denne regel, som er anført i artikel 22 i samme 
finansforordning, er det ikke muligt at henregne de 
monetære udligningsbeløb blandt disse undtagelser; 
der kan ikke anføres nogen særlig grund til at 
anvende en ordning for de monetære udligningsbeløb, 
5. 7. 80 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 165/7 
som afviger fra almindelig ret, medmindre det drejer 
sig om en nedsættelse af antallet af administrative 
transaktioner i medlemsstaterne og om ydelsen af 
likviditetsfaciliteter til kreditsaldimodtagerne; 
disse fordele kan i alle tilfælde bevares, ved at der 
tillades modregning af de beløb, som skal ydes og 
opkræves på det endelige betalingstidspunkt, idet 
denne modregning ikke foretages ved opførelsen i 
budgettet og regnskaberne; 
skønt den fælles landbrugspolitik især medfører 
udgifter for Fællesskabet, så er den også indtægts-
skabende i form af afgifter, monetære udlignings­
beløb og forskellige afgifter; 
i henhold til afgørelse af 21. april 1970 er nogle af 
disse indtægter blevet betragtet som en del af egne 
indtægter, det gælder især importafgifter, sukkeraf­
gifter og de monetære udligningsbeløb, som opkræves 
i samhandelen med tredjelande; 
følgelig er der intet til hinder for, at de andre 
opkrævninger, som foretages som led i den fælles 
landbrugspolitik, betragtes som en del af de alminde­
lige indtægter — 2. I tilfælde af anvendelse af stk. 1, omregnes 
det monetære udligningsbeløb ved hjælp af den 
gennemsnitlige a vista-kurs for de pågældende 
medlemsstaters valutaer i en periode, som skal 
fastlægges nærmere, eller i påkommende 
tilfælde, ved hjælp af centralkurserne. 
3. Gennemførelsesbestemmelserne til denne 
artikel udstedes i henhold til den fremgangs^ 
måde, som er fastsat i artikel 13 i forordning 
(EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970.« 
2. For så vidt angår artikel 11 i forslaget til forord­
ning: 
a) den påtænkte modregning i regnskaberne af 
udgifter eller indtægter hidrørende fra mone­
tære udligningsbeløb og andre udgifter eller 
indtægter strider ikke kun mod finansforord­
ningen af 21. december 1977, men også mod, 
hvad der må være de grundlæggende principper 
for en forsvarlig økonomisk forvaltning inden 
for Fællesskabet; 
b) forbudet mod enhver form for modregning af 
udgifter og indtægter i budgetregnskaberne 
forhindrer imidlertid ikke indkassering eller 
betaling af beløbet for en transaktion, når 
denne transaktion medfører både ydelse og 
opkrævning af fællesbeløb; 
c) denne artikel bør affattes som følger: 
VEDTAGET FØLGENDE UDTALELSE: 
1. For så vidt angår artikel 10 i forslaget til forord­
ning: 
a) denne artikel bør, i stedet for at henvise til en 
given betalingsform for de monetære udlig­
ningsbeløb en medlemsstat betaler for en anden 
medlemsstat, fastlægge det almindelige princip 
om en eventuel ændring af de i artikel 2 anførte 
betalingsformer, der skal dækkes af en kommis-
sionsafgørelse; 
denne artikel bør affattes som følger: 
»Artikel 10 
I. Uanset bestemmelserne i artikel 2, kan de 
monetære udligningsbeløb, som en medlemsstat 
skal betale ved indførsel eller udførsel, i forbin­
delse med samhandelen inden for Fællesskabet, 
betales af en anden medlemsstat i overensstem­
melse med de gennemførselsbestemmelser, som 
skal vedtages på dette område efter den frem­
gangsmåde, som er fastlagt i stk. 3 i denne 
artikel. I dette tilfælde skal der ikke foretages 
nogen betaling af monetære udligningsbeløb 
ved toldtransaktionen i den første medlemsstat. »Artikel 11 
1. Modregning i regnskaberne af beløb, som 
skal opkræves, og beløb, som skal ydes i forbin­
delse med én og samme vareudveksling med 
tredjelande må ikke foretages. 
De monetære udligningsbeløb på den ene side, 
og importafgifterne, eksportafgifterne eller 
restitutionerne på den anden side, bør i hvert 
enkelt tilfælde afvikles og konteres særskilt på 
Fællesskabernes budget. 
De beløb, som fremkommer ved anvendelsen af 
monetære koefficienter på importafgifter, resti­
tutioner eller eksportafgifter, skal for så vidt 
angår Fællesskabernes budget betragtes som en 
del af de monetære udligningsbeløb. 
2. Når de monetære udligningsbeløb for en 
given import eller eksport: 
— enten skal opkræves, mens andre fælles-
skabsbeløb skal ydes, 
— eller skal ydes, mens andre fællesskabsbeløb 
. skal opkræves, 
har medlemsstaterne ret til alt efter det forelig­
gende tilfælde kun at opkræve eller at betale 
operationens samlede saldo hos den pågæl­
dende importør/eksportør. 
Nr. C 165/8 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5.7.80 
3. Gennemførelsesbestemmelserne til denne 
artikel udstedes i henhold til den fremgangs­
made, som er fastsat i artikel 13 i forordning 
(EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970.« 
3. For så vidt angår artikel 13 i forslaget til forord­
ning: 
a) opførelsen af de monetære udligningsbeløb, der 
opkræves eller ydes i samhandelen mellem 
medlemsstaterne som interventioner til regule­
ring af landbrugsmarkederne, bør ikke 
medføre, at de indtægter, som består af de opkrævede monetære udligningsbeløb konteres 
som negative udgifter under »udgifter« i det 
almindelige budget; 
b) der er derfor grund til at føje et nyt afsnit til 
artikel 13, stk. 2, affattet som følger: 
»Disse beløb opføres i budgettet og regnska­
berne enten som indtægter eller som udgifter 
efter en kontoplan, som efter behov sikrer en 
fordeling, der er tilpasset landbrugets markeds­
ordninger.« 
BILAG 
Oversigt over forskellige eksempler på opkrævning og udbetaling 
a) Lande med nedskreven valuta 
i) Samhandel med tredjelande 
Indførsel: Afgift — ydede monetære udligningsbeløb (') = egen indtægt (afgift) 
Udførsel: Restitution — opkrævede monetære udligningsbeløb (2) = udgift for EUGFL 
(restitution) 
ii) Samhandel inden for Fællesskabet 
Indførsel: ydede monetære udligningsbeløb (J) = udgift for EUGFL (intervention) 
Udførsel: opkrævede monetære udligningsbeløb (') = negativ udgift for EUGFL (interven­
tion) 
b) Lande med opskreven valuta 
i) Samhandel med tredjelande 
Indførsel: Afgift + opkrævede monetære udligningsbeløb = egen indtægt 
Udførsel: Restitution -I- ydede monetære udligningsbeløb = udgift for EUGFL (restitution) 
ii) Samhandel inden for Fællesskabet 
Indførsel: Opkrævede monetære udligningsbeløb = negativ udgift for EUGFL (intervention) 
Udførsel: Ydede monetære udligningsbeløb (•*) = udgift for EUGFL (intervention) 
(') Når resultatet af afgift — monetære udligningsbeløb er negativt, er der tale om en udgift for EUGFL (restitu-
(') Når resultatet af restitution — monetære udligningsbeløb er negativt, er der tale om en egen indtægt. 
C) Ved udførsel til Italien eller Det forenede Kongerige betales de monetære udligningsbeløb, der ydes ved 
indførselen i disse to lande, af de andre udførselslande.