EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 13.7.2016 COM(2016) 467 final 2016/0224(COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om en fælles procedure for international beskyttelse i EU og om ophævelse af direktiv 2013/32/EU



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET •Forslagets kontekst og begrundelse Den Europæiske Union arbejder hen imod en integreret, bæredygtig og holistisk EU-migrationspolitik baseret på solidaritet og retfærdig ansvarsfordeling, som kan fungere effektivt i både rolige tider og krisetider. Siden vedtagelsen af den europæiske dagsorden for migration har Europa-Kommissionen arbejdet på at gennemføre foranstaltninger til at imødegå både de øjeblikkelige og de langsigtede udfordringer med at sikre en effektiv og omfattende migrationsstyring. Det fælles europæiske asylsystem bygger på regler, som fastsætter hvilken medlemsstat, der har ansvar for ansøgere om international beskyttelse (herunder en fingeraftryksdatabase for asylansøgere), fælles standarder for asylprocedurer, modtagelsesforhold og anerkendelse samt beskyttelse af personer, der er indrømmet international beskyttelse. Derudover støtter Det Europæiske Asylstøttekontor medlemsstaterne i gennemførelsen af det fælles europæiske asylsystem. Selv om der er blevet gjort betydelige fremskridt i udviklingen af det fælles europæiske asylsystem, er der stadig væsentlige forskelle medlemsstaterne imellem på deres procedurer, ansøgernes modtagelsesforhold, anerkendelsesprocenterne og den type af beskyttelse, der ydes til personer, der er indrømmet international beskyttelse. Disse uoverensstemmelser bidrager til sekundære bevægelser og asylshopping, skaber "pullfaktorer" og fører i sidste ende til en ulige fordeling blandt medlemsstaterne af ansvaret for at tilbyde beskyttelse til dem, der er i nød. Det store antal ankomster i den seneste tid viser, at Europa har behov for et effektivt asylsystem, der er i stand til at sikre retfærdig og bæredygtig ansvarsfordeling mellem medlemsstaterne, at skabe tilstrækkelige og anstændige modtagelsesforhold i hele EU, at bearbejde de asylansøgninger, der indgives i EU, hurtigt og effektivt og at sikre kvaliteten af de afgørelser, der træffes, således at de, der har behov for international beskyttelse, reelt opnår den. Samtidig er EU nødt til at håndtere irregulære og farlige bevægelser og sætte en stopper for smuglernes forretningsmodel. Derfor skal asylansøgninger fra dem, der ikke har ret til international beskyttelse, på den ene side behandles hurtigt, og disse migranter skal derefter hurtigt sendes tilbage. På den anden side skal der åbnes sikre og lovlige veje ind i EU til personer fra tredjelande, som har behov for beskyttelse. Dette er også en del af det større partnerskab med prioriterede oprindelses- og transitlande. Den 6. april 2016 fremlagde Kommissionen sine prioriteter for en strukturel reform af de europæiske rammer for asyl og migration i sin meddelelse "om en reform af det fælles europæiske asylsystem og om fremme af lovlige migrationsveje til Europa", hvori den redegør for de skridt, der skal tages for at opnå en mere human, retfærdig og effektiv europæisk asylpolitik samt en bedre forvaltet immigrationspolitik. Den 4. maj 2016 fremsatte Kommissionen sit første sæt forslag om reform af det fælles europæiske asylsystem med henblik på at opfylde tre af de prioriteter, som den opstillede i sin meddelelse: at oprette et bæredygtigt og retfærdigt Dublinsystem til at afgøre, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af asylansøgninger, at styrke Eurodacsystemet for bedre at kunne overvåge sekundære bevægelser og lette bekæmpelsen af irregulær migration samt at oprette et reelt europæisk asylagentur, der skal sikre et velfungerende europæisk asylsystem. Disse forslag udgør grundlaget for den strukturelle reform af det fælles europæiske asylsystem. Med den anden pakke færdiggør Kommissionen reformen af det fælles europæiske asylsystem ved at vedtage yderligere fire forslag: et forslag om at erstatte direktivet om asylprocedurer med en forordning, der harmoniserer de nuværende forskellige proceduremæssige ordninger i alle medlemsstater og indfører en reelt fælles procedure, et forslag om at erstatte kvalifikationsdirektivet med en forordning, hvori der fastsættes ensartede standarder for anerkendelse af personer med behov for beskyttelse og for de rettigheder, som personer, der er indrømmet international beskyttelse, har, såvel som et forslag om revision af direktivet om modtagelsesforhold for yderligere at harmonisere modtagelsesbetingelserne i EU, øge ansøgernes muligheder for integration og nedbringe sekundære bevægelser. Til sidst, som opfølgning på tilsagnet om at fremme lovlige migrationsveje til EU som meddelt den 6. april 2016, foreslår Kommissionen også en struktureret EU-genbosætningsramme og bevæger sig dermed hen imod en mere kontrolleret tilgang til international beskyttelse inden for EU; dette skal sikre velordnede og sikre veje til EU for personer, der har behov for international beskyttelse, og har som målsætning at gradvist nedbringe incitamenterne til irregulære indrejser. Disse forslag er en uundværlig del af den omfattende reform af det fælles europæiske asylsystem og er indbyrdes tæt forbundne. Med reformen af asylreglerne gennem denne anden pakke af lovgivningsmæssige forslag foreligger alle de elementer, der skal til for at indføre et robust, sammenhængende og integreret fælles europæisk asylsystem baseret på fælles, harmoniserede regler, som er effektive, beskyttende og i fuld overensstemmelse med Genèvekonventionen. Det fælles europæiske asylsystem, som vi udvikler yderligere, er både effektivt og beskyttende, og det har til formål at sikre fuld konvergens mellem de nationale asylsystemer, nedbringe incitamenterne til sekundære bevægelser, styrke den gensidige tillid mellem medlemsstaterne og overordnet føre til et velfungerende Dublinsystem. Systemet sikrer, at hvor end asylansøgerne befinder sig i EU, behandles de ens og ordentligt. Det indeholder de værktøjer, der skal til for at sikre, at personer med reelt behov for international beskyttelse hurtigt kan udpeges, og at personer uden behov for beskyttelse hurtigt kan sendes tilbage. Det er favorabelt for de mest udsatte grupper og samtidig restriktivt over for eventuelt misbrug, samtidig med at de grundlæggende rettigheder altid overholdes. Til sidst er det fælles system omkostningseffektivt og fleksibelt nok til at tilpasse sig til de komplekse udfordringer, som medlemsstaterne står over for på dette område. •Forslagets formål Formålet med dette forslag er at fastsætte en reelt fælles procedure for international beskyttelse, som er effektiv, retfærdig og afbalanceret. Da forslaget er til en forordning, som gælder umiddelbart i hver medlemsstat, har det til formål at opnå en højere grad af harmonisering og større ensartethed i asylprocedurernes udfald på tværs af medlemsstaterne ved at fjerne skønsmæssige elementer og ved at forenkle, strømline og konsolidere procedureordningerne; dermed fjernes incitamenterne til asylshopping og sekundære bevægelser mellem medlemsstaterne. Forslaget fremmer målsætningen om at sikre hurtig beslutningstagning med et højt kvalitetsniveau under hele proceduren. Det forpligter medlemsstaterne til at investere i deres asylsystemer helt fra procedurens administrative stadier og dermed give de kompetente myndigheder de fornødne midler til at træffe hurtige men velfunderede afgørelser, således at personer med behov for beskyttelse hurtigt får deres status anerkendt, mens personer uden behov for beskyttelse hurtigt sendes tilbage. En hurtig og effektiv afgørelsesproces er i både ansøgernes og medlemsstaternes interesse, da ansøgerne kan få afklaret deres retsstilling, og medlemsstaterne opnår besparelser i modtagelses- og administrationsomkostninger. En retfærdig og effektiv fælles procedure i hele Unionen indebærer: –Enklere, klarere og kortere procedurer, som erstatter medlemsstaternes nuværende forskelligartede procedureordninger. Dette forslag indeholder korte men rimelige frister, for at ansøgerne kan indgive deres ansøgning til proceduren og for at afslutte behandlingen af ansøgningerne både på administrationsstadiet og ved efterprøvelse. Tidsrammen for den første afgørelse på seks måneder bibeholdes, men der er væsentligt kortere frister for behandling af åbenbart grundløse ansøgninger eller ansøgninger, der kan afvises. Medlemsstaterne har også mulighed for at prioritere og hurtigt behandle enhver ansøgning. Fristerne for registrering, indgivelse og behandling af ansøgninger er fastlagt, men de kan undtagelsesvis forlænges, hvis medlemsstaterne modtager et uforholdsmæssigt antal ansøgninger på samme tid. Medlemsstaterne bør iberegne sådanne eventuelle tilfælde i deres planlægning og bør regelmæssigt gennemgå og foregribe deres behov for at sikre, at de råder over tilstrækkelige ressourcer til at forvalte deres asylsystemer effektivt. Om nødvendigt kan medlemsstaterne også regne med bistand fra Den Europæiske Unions Asylagentur. Derudover bliver anvendelsen af proceduren for antagelse til behandling og den fremskyndede behandlingsprocedure obligatorisk, og bestemmelserne om fornyede ansøgninger præciseres, hvilket giver mulighed for undtagelser fra retten til at forblive på området i løbet af eller ved udgangen af den administrative procedure. –Proceduremæssige garantier til beskyttelse af ansøgernes rettigheder, som sikrer, at asylansøgninger vurderes tilstrækkeligt inden for rammerne af en strømlinet og kortere procedure. Dette sikres ved at underrette alle ansøgerne ved procedurens begyndelse om deres rettigheder, deres forpligtelser og konsekvenserne af ikke at opfylde deres forpligtelser. Ansøgerne skal have en praktisk mulighed for at samarbejde og kommunikere ordentligt med de ansvarlige myndigheder, således at de kan fremlægge alle de fakta, som de har til rådighed, for at underbygge deres ansøgninger. Dette forslag giver ansøgerne tilstrækkelige proceduremæssige garantier til, at de kan gå videre med sagen ved samtlige af procedurens stadier; her nævnes især retten til at blive hørt i en personlig samtale, tolkning samt gratis juridisk bistand og repræsentation. Ydermere har ansøgerne som hovedregel ret til at forblive på området, indtil der træffes afgørelse i proceduren. Ansøgerne har ret til passende underretning om en afgørelse og om begrundelsen for denne afgørelse, både hvad angår de faktiske og de retlige spørgsmål, og i tilfælde af en negativ afgørelse har de ret til adgang til effektive retsmidler ved en domstol eller et andet judicielt organ. I dette forslag indgår der øgede beskyttelsesforanstaltninger for asylansøgere med særlige proceduremæssige behov og uledsagede mindreårige, såsom mere detaljerede regler for vurdering, dokumentering og håndtering af ansøgernes særlige proceduremæssige behov.

–Strengere regler, der skal forebygge misbrug af systemet, sanktionere ansøgninger med karakter af åbenbart misbrug og fjerne incitamenterne til sekundære bevægelser ved at fastsætte klare forpligtelser for ansøgerne til at samarbejde med myndighederne under hele proceduren og ved at knytte alvorlige konsekvenser til manglende opfyldelse af forpligtelserne. I denne forbindelse vil behandlingen af ansøgninger blive gjort betinget af indgivelse af en ansøgning, optagelse af fingeraftryk, indgivelse af de oplysninger, der er nødvendige for behandlingen af ansøgningen, og tilstedeværelse og ophold i den ansvarlige medlemsstat. Hvis en eller flere af disse forpligtelser ikke opfyldes, kan det føre til, at ansøgningen afslås og betragtes som frafaldet i henhold til proceduren for stiltiende tilbagetrukne ansøgninger. De nuværende valgfrie proceduremæssige instrumenter til sanktionering af misbrug fra ansøgernes side, sekundære bevægelser og åbenbart grundløse ansøgninger gøres obligatoriske og styrkes yderligere. Navnlig indeholder forslaget klare, udtømmende og obligatoriske lister over tilfælde, hvor der er grund til fremskyndet behandling, eller hvor ansøgninger skal betragtes som åbenbart grundløse eller frafaldne og derfor afslås. Ydermere er evnen til at reagere på fornyede ansøgninger, der misbruger asylproceduren, blevet styrket, navnlig ved at gøre det muligt at udsende disse ansøgere fra medlemsstaternes områder, før eller efter der træffes en administrativ afgørelse om deres ansøgninger. Samtidig bibeholdes alle garantierne, herunder retten til adgang til effektive retsmidler, således at ansøgernes rettigheder altid tilsikres. –Harmoniserede regler om sikre lande er en yderst vigtigt del af en effektiv fælles procedure, og gennem dette forslag harmoniseres de proceduremæssige konsekvenser af anvendelsen af begreberne om sikre lande. Når ansøgere åbenbart ikke har behov for international beskyttelse, fordi de kommer fra et sikkert oprindelsesland, skal deres ansøgning hurtigt afslås, og der skal arrangeres en hurtig tilbagesendelse. I tilfælde, hvor ansøgere allerede har fundet et første asylland, hvor de er beskyttet, eller hvor deres ansøgninger kan behandles af et sikkert tredjeland, skal ansøgningerne afvises. Kommissionen foreslår en gradvis fremgang mod fuld harmonisering på dette område, og at de nationale lister over sikre lande erstattes med europæiske lister eller udpegelser på EU-plan senest fem år efter ikrafttrædelsen af denne forordning. •Sammenhæng med de gældende regler på samme område Dette forslag er fuldt ud i overensstemmelse med de første forslag om en reform af det fælles europæiske asylsystem, som blev forelagt den 4. maj 2016, vedrørende Dublinforordningen, Eurodacsystemet og Den Europæiske Unions Asylagentur samt med forslaget til kvalifikationsforordningen, forslaget til omarbejdning af direktivet om modtagelsesforhold og forslaget til et struktureret EU-genbosætningssystem. Hvad angår forslaget til omarbejdning af Dublinforordningen gælder dette forslag for ansøgere, som er i gang med en Dublinprocedure. Navnlig stemmer dette forslag overens med reglerne i forslaget til omarbejdning af Dublinforordningen, samtidig med at disse regler præciseres, f.eks. i forbindelse med hvorvidt ansøgninger opfylder betingelserne for at blive behandlet, den fremskyndede behandlingsprocedure, fornyede ansøgninger, garantier for mindreårige og særlige garantier for uledsagede mindreårige. Dette forslag stemmer også overens med omarbejdningen af Eurodacforordningen hvad angår optagelse af ansøgernes fingeraftryk og ansigtsbilleder og deres relevans for ansøgninger om international beskyttelse. Hvad angår forslaget om Den Europæiske Unions Asylagentur gøres der i dette forslag opmærksom på vigtigheden af den operationelle og tekniske bistand, som agenturet kan tilbyde medlemsstaterne med henblik på at sikre effektiv forvaltning af ansøgninger om international beskyttelse samt ydelse af kapacitetsopbygning i overensstemmelse med agenturets foreslåede nye mandat. Hvad angår forslaget til kvalifikationsforordningen er de to forslag komplementære med hinanden, da forslaget til kvalifikationsforordningen fastsætter standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer, der er indrømmet international beskyttelse, og dette forslag fastsætter fælles proceduremæssige regler for tildeling og fratagelse af international beskyttelse. Dette forslag er også tæt knyttet til forslaget til omarbejdning af direktivet om modtagelsesforhold. For at sikre en rettidig og effektiv vurdering af ansøgninger om international beskyttelse er det nødvendigt, at ansøgerne overholder deres meldepligt som fastsat i forslaget til omarbejdning af direktivet om modtagelsesforhold; i dette forslag fastsættes de proceduremæssige konsekvenser for de ansøgere, som ikke overholder denne meldepligt. •Sammenhæng med Unionens politik på andre områder Dette forslag er i overensstemmelse med den helhedsorienterede langsigtede politik for bedre migrationsstyring, som Kommissionen har fastlagt i den europæiske dagsorden for migration, og hvori formand Junckers politiske retningslinjer omsættes til en række sammenhængende og gensidigt styrkende initiativer baseret på fire søjler. Disse søjler består i at mindske incitamentet til irregulær migration, sikre de ydre grænser og redde liv, føre en stærk asylpolitik og fastlægge en ny politik for lovlig migration. Dette forslag er med til at gennemføre målsætningen i den europæiske dagsorden for migration om at styrke EU's asylpolitik og bør betragtes som en del af den overordnede politik på EU-plan, der har til formål at opbygge et solidt og effektivt system til bæredygtig migrationsstyring fremover, som er retfærdigt for værtssamfundene, EU-borgerne og de pågældende tredjelandsstatsborgere samt for oprindelses- og transitlandene. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET •Retsgrundlag Retsgrundlaget for dette forslag er artikel 78, stk. 2, litra d), i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, hvori det stilles i udsigt, at der skal vedtages fælles procedurer for tildeling og fratagelse af ensartet status for asyl eller subsidiær beskyttelse. •Nærhedsprincippet Formålet med dette forslag er at fastsætte en fælles procedure for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, som skal erstatte medlemsstaternes forskellige asylprocedurer og dermed sikre procedurens rettidighed og effektivitet. For at sikre lige behandling af ansøgninger om international beskyttelse, klarhed og retssikkerhed for den enkelte ansøger bør ansøgninger fra tredjelandsstatsborgere og statsløse om international beskyttelse behandles efter en procedure, som er omfattet af de samme regler uanset i hvilken medlemsstat ansøgningen indgives. Ydermere kan medlemsstaterne ikke på egen hånd indføre fælles regler, der vil nedbringe incitamenterne til asylshopping og sekundære bevægelser mellem medlemsstaterne. Derfor kræves der handling fra Unionens side. Dette mål kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne alene, og kan derfor på grund af denne forordnings omfang og virkninger bedre opfyldes på EU-plan. Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. •Proportionalitetsprincippet I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet som fastsat i artikel 5 i traktaten om den Europæiske Union går denne forordning ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå sine mål.

Hvad angår fastsættelsen af en fælles procedure for tildeling og fratagelse af international beskyttelse er alle forslagets elementer begrænset til, hvad der er nødvendigt for at indføre og aktivere en sådan procedure, for at strømline og forenkle den, for at sikre lige behandling med hensyn til ansøgernes rettigheder og garantier og for at undgå uoverensstemmelser i de nationale procedurer, som har den utilsigtede konsekvens, at de opfordrer til sekundære bevægelser. Indførelsen af frister ved samtlige af procedurens stadier, herunder ved efterprøvelser, og stramningen af fristen for procedurens administrative stadie er nødvendige for at strømline proceduren og styrke dens effektivitet. De forslåede frister for efterprøvelsesstadiet gør det muligt at overholde alle de relevante proceduremæssige garantier, herunder retten til en mundtlig høring og overholdelse af princippet om ligestilling af parterne. Ved at foreslå disse frister søger Kommissionen at afbalancere ansøgernes ret til at få deres sag afgjort inden for et rimeligt tidsrum og deres ret til adgang til effektive retsmidler og et effektivt forsvar, blandet andet gennem gratis juridisk bistand og repræsentation. •Valg af retsakt Dette forslag til forordning har til formål at ophæve og erstatte et direktiv. Den grad af harmonisering af de nationale procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, som blev opnået gennem direktiv 2013/32/EU har endnu ikke vist sig at være tilstrækkelig til at afhjælpe forskellene på de anvendte proceduretyper, procedurernes frister, ansøgernes rettigheder og proceduremæssige garantier, anerkendelsesprocenterne og beskyttelsestyperne. Kun ved en forordning om en fælles EU-asylprocedure, hvis bestemmelser gælder umiddelbart, kan yde den ensartethed og effektivitet, der er nødvendig for gennemføre de proceduremæssige regler i EU-retten om asyl. 3.HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER •Høringer af interesserede parter Under udarbejdelsen af denne anden forslagspakke har Kommissionen afholdt målrettede høringer af medlemsstaterne, FN's Højkommissariat for Flygtninge og civilsamfundet; disse høringer blev styret efter målene for reformen af det fælles europæiske asylsystem som fastsat i Kommissionens meddelelse af 6. april 2016. Kommissionen har nøje vurderet de fremlagte argumenter og har i dette forslag søgt at afspejle dem, som i større grad deles af alle de berørte parter. I juni 2016 blev der afholdt en uformel udveksling af synspunkter med Europa-Parlamentet om den anden forslagspakke. –Kommissionens valg om at erstatte det nuværende direktiv med en forordning blev positivt modtaget af de fleste medlemsstater bortset fra enkelte, som gav udtryk for deres bekymring med hensyn til foreneligheden med deres nationale administrative retssystem. Siden drøftelsen af forslaget om at erstatte direktivet om asylprocedurer med forordning har nogle medlemsstater konsekvent fastholdt, at en forordning, hvis bestemmelser gælder umiddelbart, er det mest effektive retlige instrument til sikring af ansøgernes rettigheder og lige behandling i alle medlemsstaterne. Nogle interessenter har dog advaret imod risikoen for sænkning af beskyttelsesstandarderne til den laveste fællesnævner, især da Unionen er en model, der ses op til på dette område inden for international flygtningeret. –De fleste medlemsstater har anerkendt behovet for forenkling og præcisering af de nuværende proceduremæssige regler og har udtrykt deres støtte til yderligere harmonisering af asylprocedurerne på tværs af Unionen. Medlemsstaterne har også anerkendt behovet for præcisering og forenkling af grundene til antagelse af ansøgninger, anvendelsen af grænseproceduren eller den fremskyndede procedure og behandling af fornyede ansøgninger. Der var generel opbakning blandt medlemsstaterne om at indføre maksimale frister på procedurens forskellige stadier, herunder på efterprøvelsesstadiet. De fleste medlemsstater var tilfredse med den nuværende tidsramme for den normale administrative procedure, men anerkendte behovet for at indføre strammere frister og strømline procedurerne. En række medlemsstater påpegede dog behovet for en vis grad af fleksibilitet for at kunne håndtere situationer med stor tilstrømning af migranter og et uforholdsmæssigt stort antal ansøgninger på samme tid. Der var generel opbakning blandt medlemsstaterne om at indføre obligatoriske frister på efterprøvelsesstadiet, men de opfordrede til forskellige frister, alt efter om der blev indgivet anmodning om efterprøvelse af afgørelser truffet i de normale procedurer eller i hasteprocedurerne. De fleste af civilsamfundets interessenter opfordrede til forenkling af de nuværende proceduremæssige regler. De var dog mere skeptiske over for effektiviteten af de obligatoriske frister i procedurens forskellige stadier. Der blev udtrykt yderligere bekymring, om hvordan det skal sikres, at de foreslåede frister er forenelige med effektiv overholdelse af de proceduremæssige garantier. –Den fremskyndede behandlingsprocedure, grænseproceduren og proceduren for antagelse til behandling opfattes af de fleste medlemsstater som nødvendige redskaber til mere effektiv behandling af ansøgninger, der er åbenlyst svigagtige, åbenbart grundløse eller kan afvises. Der blev udtrykt forskellige holdninger om at gøre anvendelsen af begreberne om første asylland og sikkert tredjeland obligatorisk med hensyn til at afvise ansøgninger og om at gøre anvendelsen af den fremskyndede behandlingsprocedure og grænseproceduren obligatorisk. De fleste medlemsstater anerkender behovet for foranstaltninger, der skal gøre systemet mere effektivt, og støtter oprettelsen af fælles EU-lister over sikre oprindelseslande og sikre tredjelande, men giver samtidig udtryk for, at de foretrækker at bibeholde muligheden for at føre nationale lister. En række interessenter bemærkede, at så længe begreberne om første asylland og sikre tredjelande kan anvendes skønsmæssigt i individuelle sager med henblik på at afgøre, om ansøgninger kan antages, er indførelsen af den obligatoriske anvendelse af begreberne og af de fælles EU-lister over sikre tredjelande muligvis utilstrækkelig til at opnå den tilsigtede grad af harmonisering. Nogle interessenter udtrykte bekymring over en eventuel situation, hvor både EU-lister og nationale lister over sikre oprindelseslande eksisterer på samme tid, og påpegede, at et lands opførelse på eller fjernelse fra den fælles EU-liste over sikre oprindelseslande kun kan revideres af EU-Domstolen. De fleste af civilsamfundets repræsentanter advarede imod den obligatoriske anvendelse af begreberne om første asylland og sikkert tredjeland og imod særlige procedurer i almindelighed. Nogle har den holdning, at kun de ansøgninger, som ved første øjekast er åbenbart grundløse eller har karakter af åbenbart misbrug, bør underkastes fremskyndede procedurer. I denne forbindelse argumenterede flere interessenter for, at sårbare ansøgere, og især uledsagede mindreårige, burde blive fritaget fra anvendelsen af særlige procedurer. Nogle af de hørte parter talte for stærkere garantier til uledsagede mindreårige, især hvad angår hurtig udpegelse af kvalificerede værger. –Medlemsstaterne finder det nødvendigt, at proceduren omfatter foranstaltninger, der skal modvirke uberettigede og sekundære bevægelser. De fleste medlemsstater mener, at forslaget også bør fastsætte klare forpligtelser for ansøgerne om international beskyttelse, især forpligtelsen til at samarbejde med myndighederne under hele proceduren og til at indgive de oplysninger, der er nødvendige for at behandle ansøgningerne. Ansøgerne skal også overholde forpligtelsen til ikke at forlade medlemsstatens område, hvor ansøgningen behandles, i overensstemmelse med bestemmelserne i den foreslåede reform af Dublinforordningen. De fleste medlemsstater støttede forslaget om at behandle ansøgninger fra personer, som uberettiget forsvinder, efter den fremskyndede procedure og under fuld overholdelse af de relevante proceduremæssige garantier. Samtidig understregede nogle af civilsamfundets vigtigste interessenter, at procedurerne ikke skal anvendes som sanktioner, og de anser det ikke for berettiget at tilknytte anvendelsen af den fremskyndede procedure med ansøgeres forsvinden. •Indhentning og brug af ekspertbistand Oplysningerne om gennemførelsen af direktivet om asylprocedurer er delvist blevet indsamlet af Det Europæiske Asylstøttekontor som en del af en proces, hvis formål er at kortlægge medlemsstaternes lovgivning og praksis i forbindelse med gennemførelsen af instrumenterne i det fælles europæiske asylsystem. Siden vedtagelsen i 2013 af direktivet om asylprocedurer har Kommissionen desuden afholdt en række kontaktudvalgsmøder om dette direktiv, hvor Kommissionen og medlemsstaterne har drøftet de udfordringer, som medlemsstaterne står over for i forbindelse med direktivets gennemførelse. Resultaterne af begge disse processer er indgået i dette forslag.

•Grundlæggende rettigheder I dette forslag overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som navnlig anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, samt de forpligtelser, der følger af folkeretten, navnlig af Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling, konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, FN's konvention mod tortur og FN's konvention om barnets rettigheder. Den fælles procedure for tildeling og fratagelse af international beskyttelse skal udføres i fuld overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som er nedfældet i chartret, herunder retten til menneskelig værdighed (artikel 1), forbuddet mod tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf (artikel 4), retten til beskyttelse af personoplysninger (artikel 8), asylretten (artikel 18), retten til beskyttelse mod refoulement (artikel 19), retten til ikke-forskelsbehandling (artikel 21), ligestilling mellem kvinder og mænd (artikel 23), børns rettigheder (artikel 24) og retten til adgang til effektive retsmidler (artikel 47). Dette forslag tager i fuld udstrækning hensyn til børns rettigheder og sårbare personers særlige behov. Forslaget garanterer, at mindreåriges særlige behov, især uledsagede mindreåriges, opfyldes korrekt ved at sikre, at de vejledes og støttes under hele proceduren. I forslaget tages der også hensyn til medlemsstaternes forpligtelser i medfør af Europarådets konvention til forebyggelse og bekæmpelse af vold mod kvinder og vold i hjemmet (Istanbulkonventionen). I lyset af Kommissionens forslag til Rådets afgørelser om undertegnelse og indgåelse af Istanbulkonventionen og med henblik på at garantere tilstrækkelig beskyttelse til kvinder, som er blevet udsat for kønsbetinget vold og har behov for international beskyttelse, bør der vedtages en kønssensitiv tilgang ved fortolkningen og anvendelsen af denne forordning. Forslaget gør det muligt at lagre de oplysninger, der indsamles ved registrering og indgivelse af en ansøgning om international beskyttelse, herunder personoplysninger og elementer, som er relevante for ansøgningen, og gør det også muligt at lagre de oplysninger, der indsamles ved den personlige samtale, herunder optagelser og afskrifter af samtalen. For at sikre, at ansøgernes personoplysninger kun lagres så længe, det er nødvendigt, sikres retten til beskyttelse af personoplysninger ved at fastsætte en maksimal lagringsperiode for disse oplysninger i forslaget. Da disse oplysninger udgør en central del af ansøgerens sagsakter, betragtes det som nødvendigt med en maksimal lagringsperiode på ti år fra den endelige afgørelse. Lagringsperioden betragtes som nødvendig i tilfælde, hvor der ikke tildeles international beskyttelse, da tredjelandsstatsborgere eller statsløse kan forsøge at anmode om international beskyttelse i en anden medlemsstat eller indgive yderligere fornyede ansøgninger i den samme eller en anden medlemsstat i adskillige år. Samme lagringsperiode betragtes som nødvendig med hensyn til personer, som tildeles international beskyttelse, for at der kan foretages vurderinger af deres status, især inden for rammerne af den regelmæssige revurdering af status som fastsat i forslaget til kvalifikationsforordningen; den betragtes også som nødvendig i forbindelse med tilbagetagningsforpligtelserne i forslaget til omarbejdning af Dublinforordningen med hensyn til personer, der er indrømmet international beskyttelse. Efter periodens udløb vil tredjelandsstatsborgere eller statsløse, som er forblevet i Unionen gennem flere år, have opnået fast status eller endog statsborgerskab i en medlemsstat. Oplysninger om personer, som har opnået statsborgerskab i enhver medlemsstat før den tiårige periodes udløb, bør straks slettes. I Eurodac skal disse oplysninger slettes fra det centrale system, så snart oprindelsesmedlemsstaten får kendskab til, at den pågældende person har opnået et sådant statsborgerskab, da personen ikke længere falder inden for Eurodacs anvendelsesområde. 4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Dette forslag medfører ingen finansiel eller administrativ byrde for EU. Det har derfor ingen indvirkning på EU-budgettet. 5.ANDRE FORHOLD •Foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering Kommissionen rapporterer om anvendelsen af denne forordning til Europa-Parlamentet og Rådet inden to år efter dens ikrafttræden og derefter hvert femte år. Medlemsstaterne forpligtes til at fremsende de oplysninger, der er relevante for udarbejdelsen af denne rapport, til Kommissionen og til Den Europæiske Unions Asylagentur. Ydermere skal agenturet overvåge medlemsstaternes overholdelse af denne forordning gennem den vurderingsmekanisme, som Kommissionen i sin gennemgang af agenturets mandat foreslog at oprette. •Nærmere redegørelse for forslagets særlige bestemmelser Målet med dette forslag er at sikre hurtig og effektiv behandling af ansøgninger om international beskyttelse ved at fastsætte en fælles procedure for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, som skal erstatte medlemsstaternes forskellige procedurer og anvendes på alle ansøgninger om international beskyttelse, der indgives i medlemsstaterne. Med dette forslag præciseres og strømlines procedurereglerne, og de nationale myndigheder får de fornødne redskaber til at behandle og træffe afgørelser om ansøgninger på en effektiv måde samt til at bekæmpe misbrug og sekundære bevægelser inden for EU's grænser; samtidig styrkes de proceduremæssige garantier, der er nødvendige for den enkelte ansøger, og dermed gøres proceduren hurtigere og mere effektiv. Strømlining og forenkling af proceduren for international beskyttelse Med dette forslag strømlines og forenkles proceduren ved at præcisere de forskellige stadier med hensyn til adgang til proceduren. En ansøgning betragtes som fremsat, så snart en tredjelandsstatsborger eller statsløs udtrykker et ønske om at modtage international beskyttelse fra en medlemsstat (artikel 25, stk. 1). Ansøgningen skal registreres omgående eller senest tre arbejdsdage fra det tidspunkt, hvor de nationale myndigheder modtager den (artikel 27, stk. 1). Fristen er uændret i forhold til direktivet om asylprocedurer. Den enkelte ansøger skal derefter gives en reel mulighed for at indgive sin ansøgning inden for ti arbejdsdage fra det tidspunkt, hvor ansøgningen blev registreret (artikel 28, stk. 1). For uledsagede mindreårige begynder denne frist først, når en værge bliver udpeget og møder barnet (artikel 32, stk.2). Fristen for indgivelse af en ansøgning er ny i forhold til direktivet om asylprocedurer. Medlemsstaterne bør regelmæssigt gennemgå og foregribe deres behov med henblik på at sikre, at de råder over tilstrækkelige ressourcer til at forvalte deres asylsystemer effektivt, blandet andet ved at udarbejde beredskabsplaner, hvor det er nødvendigt. Den Europæiske Unions Asylagentur kan give medlemsstaterne den operationelle og tekniske bistand, der skal til, for at de kan overholde de fastsatte frister. I tilfælde, hvor medlemsstaterne ikke regner med at kunne overholde fristerne, bør de anmode om bistand fra Den Europæiske Unions Asylagentur på baggrund af dets foreslåede nye mandat. I tilfælde, hvor der ikke indgives en sådan anmodning, og hvor en medlemsstats asylsystem på grund af uforholdsmæssigt stort pres bliver ineffektivt til en sådan grad, at det er til fare for opretholdelsen af et velfungerende fælles europæisk asylsystem, kan agenturet på baggrund af en gennemførelsesafgørelse fra Kommissionen træffe foranstaltninger til støtte af den medlemsstat. Gennem dette forslag strømlines fristerne for den administrative procedure. Selv om fristerne er fastsat i direktivet om asylprocedurer, har de hidtil varieret betydeligt blandt medlemsstaterne, og 50 % af sagerne i gennemsnit mellem april 2015 og april 2016 har været under behandling i over seks måneder. Fristen for behandlingen af ansøgninger ifølge den almindelige procedure som fastsat i forslaget er på seks måneder, men den kan forlænges én gang med yderligere tre måneder i tilfælde af et uforholdsmæssigt stort pres eller på grund af en sags kompleksitet (artikel 34, stk. 2 og 3). Ligesom i direktivet om asylprocedurer er der stadig mulighed for at suspendere behandlingen af en ansøgning, hvis der sker ændringer i omstændighederne i oprindelseslandet. Dog bør fristen for behandling af en ansøgning i dette tilfælde heller ikke overskride 15 måneder (artikel 34, stk. 5). Der er fastsat nye frister for den fremskyndede behandlingsprocedure (artikel 40, stk. 2) og for behandling af ansøgninger, der kan afvises (artikel 34, stk. 1). På nuværende tidspunkt er der ingen frister for disse procedurer i direktivet om asylprocedurer, hvilket medfører, at fristerne blandt medlemsstaterne varierer betydeligt og kan være på alt fra et par dage til et par måneder. Disse procedurer bør være hurtige, og derfor er den foreslåede frist for den fremskyndede behandlingsprocedure på to måneder, hvorimod fristen for sager, der kan afvises, er på en måned. I de sager, hvor grunden til afvisning er, at ansøgeren kommer fra et første asylland eller sikkert tredjeland, er fristen for kontrol af, om ansøgningen opfylder betingelserne for at blive behandlet, fastsat til ti arbejdsdage for at sikre effektiv anvendelse af de regler i den foreslåede reform af Dublinforordningen, som pålægger den medlemsstat, hvor en ansøgning først indgives, at undersøge, om ansøgningen opfylder betingelserne for at blive behandlet, før kriterierne til udpegelse af den ansvarlige medlemsstat anvendes (artikel 34, stk. 1, andet afsnit). Fristen for grænseproceduren forbliver fastsat til fire uger ligesom i direktivet om asylprocedurer (artikel 41, stk. 2). Dette forslag omhandler den overordnede procedure for international beskyttelse, og derfor fastsættes der også frister for indgivelse af ansøgninger og for anmodninger om efterprøvelse i første instans. Dette er nødvendigt for at sikre lighed og effektivitet i proceduren og for at nå det overordnede mål om større harmonisering af proceduren (artikel 55). Kommissionen anerkender, at det somme tider kan være vanskeligt for medlemsstaterne at overholde fristerne i dette forslag. Den enkelte ansøgers behov for retssikkerhed om sin situation er dog yderst vigtig. I dette forslag tager Kommissionen også hensyn til sit forslag om i betydelig grad at styrke Det Europæiske Asylagenturs mandat og til medlemsstaternes mulighed for at modtage operationel og teknisk bistand fra agenturet, andre medlemsstater eller internationale organisationer.

Ansøgernes rettigheder og forpligtelser Dette forslag indeholder klare bestemmelser om ansøgernes rettigheder og forpligtelser hvad angår proceduren for international beskyttelse. Det fastsætter de garantier, der er nødvendige, for at den enkelte ansøger effektivt kan udøve sine rettigheder, og fastsætter samtidig en række forpligtelser for ansøgeren, der skal stille ansøgeren til ansvar underhele proceduren (artikel 7). I overensstemmelse med Kommissionens forslag til reform af Dublinforordningen skal ansøgerne fremsætte deres ansøgning i den medlemsstat, hvori vedkommende først indrejste, eller hvor han eller hun lovligt opholder sig i en medlemsstat (artikel 7, stk. 1). Ansøgerne pålægges at samarbejde med de ansvarlige myndigheder, så de kan fastslå vedkommendes identitet, blandet andet ved at afgive sine fingeraftryk og sit ansigtsbillede. Ansøgerne skal også tilvejebringe alle de til rådighed stående elementer, som er nødvendige for behandlingen af ansøgningen (artikel 7, stk. 2). Ansøgeren skal underrette de ansvarlige myndigheder om sin bopæl og telefonnummer, så han eller hun kan kontaktes med hensyn til proceduren (artikel 7, stk. 4). Ansøgerne skal underrettes om den procedure, der skal følges, deres rettigheder og forpligtelser under proceduren, konsekvenserne af ikke at opfylde deres forpligtelser, resultatet af behandlingen og muligheden for at anfægte en negativ afgørelse (artikel 8, stk. 2). Medlemsstaternes forpligtelse til at give ansøgeren alle de nødvendige oplysninger bliver så meget desto vigtigere på grund af konsekvenserne for ansøgeren, i tilfælde af at han eller hun ikke opfylder sine forpligtelser. Hvis f.eks. ansøgeren afviser at samarbejde ved ikke at indgive de oplysninger, der er nødvendige for behandlingen af ansøgningen, og ved ikke at afgive sine fingeraftryk og sit ansigtsbillede, kan det føre til, at ansøgningen afvises som frafaldet efter proceduren for stiltiende tilbagetrukne ansøgninger (artikel 7, stk. 3, og artikel 39, stk. 1, litra c)). Hvis ansøgeren på nuværende tidspunkt afviser at opfylde forpligtelsen til at afgive fingertryk, er det en grund til fremskyndet behandling af proceduren. I betragtning af, at dette er et vigtigt element i at fuldende ansøgningen, er der blevet knyttet alvorligere konsekvenser til manglende overholdelse på ansøgerens side. Ansøgerne skal forblive i de medlemsstater, som de forpligtes til at opholde sig i, jf. Dublinforordningen (artikel 7, stk. 5), og de skal overholde enhver meldepligt, som de pålægges i medfør af direktivet om modtagelsesforhold (artikel 7, stk. 6). Overholdes meldepligten ikke, kan det også føre til, at en ansøgning afvises som frafaldet (artikel 39, stk. 1, litra f)), og hvis en ansøger ikke forbliver i den medlemsstat, som han eller hun er forpligtet til at opholde sig i, behandles ansøgningen efter den fremskyndede behandlingsprocedure (artikel 40, stk. 1, litra g)). Ansøgeren skal inden for tre arbejdsdage fra indgivelsen af sin ansøgning modtage et dokument, som bekræfter, at personen er en ansøger, og hvoraf det fremgår, at han eller hun har ret til at forblive på medlemsstatens område, og at dokumentet ikke er et gyldigt rejsedokument (artikel 29). De centrale bestemmelser om dokumenter er taget fra direktivet om modtagelsesforhold og er blevet indarbejdet i dette forslag for at strømline proceduren for international beskyttelse. Forslaget fastsætter den type af oplysninger, der bør optræde i det pågældende dokument, og giver mulighed for via en gennemførelsesretsakt at indføre et fælles format for disse dokumenter, således at alle ansøgere modtager det samme dokument i alle medlemsstaterne (artikel 29, stk. 5). Ansøgeren har ret til at forblive på en medlemsstats område i løbet af den administrative procedure, såfremt formålet med opholdet er gennemførelsen af denne procedure. Denne ret udgør ikke en opholdstilladelse, og den giver ikke ansøgeren ret til at rejse til en anden medlemsstat uden tilladelse. Ligesom i direktivet om asylprocedurer er undtagelserne fra retten til at forblive på området i løbet af den administrative procedure begrænsede og klart definerede i forslaget; disse undtagelser vedrører fornyede ansøgninger og tilfælde af overgivelse eller udlevering til en anden medlemsstat som følge af en europæisk arrestordre til et tredjeland eller til en international straffedomstol eller et andet strafferetligt judicielt organ (artikel 9). Proceduremæssige garantier Det er nødvendigt at strømline proceduren for at sikre dens effektivitet i alle medlemsstaterne, samtidig med at det sikres, at den enkelte ansøger modtager en afgørelse så hurtigt som muligt, hvad enten den er positiv eller negativ. Dette bør dog ikke få den utilsigtede konsekvens, at det indvirker negativt på den enkelte ansøgers ret til at få sin ansøgning behandlet på hensigtsmæssig og fyldestgørende vis eller på ansøgerens mulighed for at forelægge alle de relevante elementer, der er nødvendige for at underbygge vedkommendes ansøgning i løbet af behandlingen. Derfor omfattes ansøgeren af vigtige garantier i forslaget, der med begrænsede undtagelser og på alle procedurens stadier skal sikre ansøgerens ret til at blive hørt i en personlig samtale, til den tolkning, der er nødvendig, og til gratis juridisk bistand og repræsentation. Forslaget sikrer ansøgernes ret til at blive hørt i en personlig samtale om, hvorvidt deres ansøgning opfylder betingelserne til at blive behandlet, og om ansøgningens realitet, uanset hvilken type administrativ procedure anvendes i deres sag (artikel 12, stk. 1). For at retten til en personlig samtale skal kunne udøves effektivt, skal ansøgeren bistås af en tolk (artikel 12, stk. 8) og gives mulighed for at forklare grunden til sin ansøgning på fyldestgørende vis. Det er vigtigt, at ansøgeren gives tilstrækkelig tid til at forberede sig og rådføre sig med sin juridiske rådgiver eller anden rådgiver; den juridiske rådgiver eller en anden rådgiver kan også bistå ansøgeren under samtalen. Under den individuelle samtale i forbindelse med behandlingen af ansøgningen og dennes realitet gives ansøgeren mulighed for at forelægge de elementer, der er nødvendige for at underbygge vedkommendes ansøgning, og forklare eventuelle manglende elementer eller uoverensstemmelser (artikel 11, stk. 2). I forbindelse med proceduren for antagelse til behandling har ansøgeren ret til en samtale om ansøgningens antagelse til behandling, hvor ansøgeren får mulighed for at give en fyldestgørende begrundelse for, hvorfor vedkommendes ansøgning ikke kan afvises (artikel 10, stk. 2). Den personlige samtale bør finde sted under forhold, der sikrer passende fortrolighed (artikel 12, stk. 2), og bør foretages af kompetent personale med passende uddannelse, herunder, hvor det er nødvendigt, personale fra andre medlemsstater eller sagkyndige, der er udpeget af Den Europæiske Unions Asylagentur (artikel 12, stk. 3 og 7). En personlig samtale kan kun undlades, hvis den kompetente myndighed træffer en positiv afgørelse om ansøgningen eller mener, at ansøgeren er uegnet eller ude af stand til at deltage i en samtale på grund af omstændigheder, som den pågældende ikke selv er herre over (artikel 12, stk. 5). Da den personlige samtale er en central del af behandlingen af ansøgningen, bør samtalen optages, og ansøgerne og deres juridiske rådgivere bør have adgang til optagelsen samt til rapporten eller afskriften af samtalen, inden den besluttende myndighed træffer afgørelse; hvis ansøgningen behandles efter den fremskyndede behandlingsprocedure, bør der gives adgang samtidig med, at afgørelsen træffes (artikel 13). I henhold til direktivet om asylprocedurer har ansøgerne ret til at modtage gratis juridiske og proceduremæssige oplysninger i løbet af den administrative procedure, og de bør også modtage gratis juridisk bistand ved efterprøvelser i første instans, hvis de ikke har midler til selv at betale for juridisk bistand. I dette forslag anses adgangen til juridisk bistand og repræsentation underhele proceduren for at være nødvendig for, at ansøgerne i betragtning af procedurens strammere frister skal kunne udøve deres rettigheder fuldt ud. Derfor fastsættes der i forslaget retten til at anmode om gratis juridisk bistand og repræsentation i alle faser af proceduren (artikel 15, stk. 1) med de begrænsede undtagelser, som også defineres i forslaget. Følgeligt kan medlemsstaterne beslutte ikke at yde gratis juridisk bistand og repræsentation i tilfælde, hvor ansøgeren har tilstrækkelige midler, og i tilfælde, hvor en ansøgning eller anmodning om efterprøvelse anses for at være udsigtsløs (artikel 15, stk. 3, litra a) og b), og artikel 15, stk. 5, litra a) og b)). I forbindelse med den administrative procedure kan medlemsstaterne også beslutte at udelukke gratis juridisk bistand og repræsentation ved fornyede ansøgninger (artikel 15, stk. 3, litra c)); de kan også gøre dette ved efterprøvelser i anden instans eller derover (artikel 15, stk. 5, litra c)). Kommissionen anser det for nødvendigt og hensigtsmæssigt at udvide denne ret til at omfatte den administrative procedure på baggrund af en praksis, som allerede er indført i 22 af medlemsstaterne. Dette kræver, at der tildeles tilstrækkelige ressourcer til at sikre kvaliteten af beslutningstagningen under den administrative procedure. Ikke desto mindre viser praksissen i de medlemsstater, der allerede har indført denne mulighed, at ydelsen af gratis juridisk bistand og repræsentation er med til at sikre bistand af høj kvalitet, hvilket fører til administrative afgørelser af bedre kvalitet og muligvis færre efterprøvelser. Uledsagede mindreårige og ansøgere med behov for særlige proceduremæssige garantier Forslaget opretholder et højt niveau af særlige proceduremæssige garantier for sårbare ansøgere (artikel 19) og især for uledsagede mindreårige (artikel 21 og 22). For at sikre en retfærdig procedure for disse ansøgere er det nødvendigt at afklare deres behov så tidligt som muligt i proceduren og at yde dem tilstrækkelig støtte og vejledning underhele proceduren (artikel 20, stk. 1). Hvis det ikke er muligt at yde tilstrækkelig støtte inden for rammerne af en fremskyndet procedure eller grænseprocedure, bør disse procedurer ikke anvendes (artikel 19, stk. 3). Hvad angår børn generelt er det primære hensyn om barnets tarv det fremherskende princip i anvendelsen af den fælles procedure. Alle børn, uanset deres alder og om de ledsaget, skal også have ret til en personlig samtale, medmindre det åbenlyst ikke tjener barnets tarv (artikel 21, stk. 1 og 2). Hvad angår uledsagede mindreårige bør de tildeles en værge hurtigst muligt og senest fem arbejdsdage fra det øjeblik, hvor den uledsagede mindreårige fremsætter en ansøgning (artikel 22, stk. 1). Uoverensstemmelser mellem de forskellige værgemålssystemer for uledsagede mindreårige i medlemsstaterne kan føre til, at de proceduremæssige garantier ikke overholdes, at mindreårige ikke modtager tilstrækkelig omsorg, eller at de udsættes for risici eller vanskelige situationer, der kan få dem til at stikke af. Dette forslag tager hensyn til en undersøgelse af værgemål for børn udført af Agenturet for Grundlæggende Rettigheder, har til formål at standardisere værgemålspraksis og dermed sikre effektive og hurtigt udpegede værgemål i hele Unionen. Værgens rolle er at bistå og repræsentere en uledsaget mindreårig med henblik på at varetage barnets tarv og generelle forsorg i proceduren for international beskyttelse. Hvor det er nødvendigt og kan lade sig gøre ifølge den nationale lovgivning, kan værgen udøve retlig handleevne for den mindreårige (artikel 4, stk. 2, litra f)). For at sikre, at uledsagede mindreårige modtager tilstrækkelig støtte, er det fastsat i forslaget, at en værge ikke bør gøres ansvarlig for et uforholdsmæssigt stort antal mindreårige (artikel 22, stk. 5, første afsnit). I betragtning af værgens opgaver og ansvar, herunder fristerne for de forskellige proceduremæssige trin i denne forordning, er det nødvendigt at begrænse mængden af sager, der tildeles hver enkelt værge, til et rimeligt antal og at forslaget indeholder bestemmelser til indførelse af et hensigtsmæssigt system til kontrol af hver enkelt værges præstation (artikel 22, stk. 4). Anvendelse af den fremskyndede behandlingsprocedure og grænseproceduren I dette forslag bliver den fremskyndede behandlingsprocedure obligatorisk på baggrund af en begrænset række grunde vedrørende ansøgninger, der er åbenbart grundløse ved første øjekast, såsom hvis ansøgeren fremlægger klart inkonsekvente eller usande forklaringer eller vildleder myndighederne med falske oplysninger, eller hvis ansøgeren kommer fra et sikkert oprindelsesland. Ligeledes bør en ansøgning behandles efter den fremskyndede behandlingsprocedure, hvis den har karakter af åbenlyst misbrug, såsom hvis ansøgeren forsøger at forsinke eller hindre håndhævelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, hvis ansøgeren ikke har ansøgt om international beskyttelse i den medlemsstat, som vedkommende først indrejste i på irregulær vis, eller i den medlemsstat, hvor vedkommende lovligt opholder sig, eller hvis en ansøger, som har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat, og denne er under behandling, eller opholder sig på en anden medlemsstats område uden opholdstilladelse, tilbagetages i overensstemmelse med de nye regler, som Kommissionen har foreslået i Dublinforordningen, uden at kunne påvise, at udeblivelsen skyldes omstændigheder, som vedkommende ikke selv var herre over (artikel 40, stk. 1).

Anvendelsen af grænseprocedurer, som normalt medfører frihedsberøvelse under hele proceduren, er fortsat valgfri og kan anvendes til at undersøge, om ansøgningerne opfylder betingelserne for at blive behandlet, eller behandle ansøgningernes realitet på samme grundlag som ved den fremskyndede behandlingsprocedure. Hvis der efter fire uger ikke er truffet afgørelse, får ansøgeren ret til at rejse ind og forblive på området (artikel 41). Da den fremskyndede behandlingsprocedure nu bliver obligatorisk, da anvendelsen af grænseproceduren i de fleste tilfælde medfører frihedsberøvelse, da varigheden af begge disse procedurer er kort, og da afgørelser i disse procedurer ikke automatisk får opsættende virkning, er det nødvendigt, at alle de proceduremæssige garantier gælder for den enkelte ansøger, især retten til at blive hørt i en personlig samtale, tolkning samt gratis juridisk bistand og repræsentation (artikel 40, stk. 1, og artikel 41, stk. 1). Anvendelsen af disse procedurer er begrænset med hensyn til uledsagede mindreårige (artikel 40, stk. 5, og artikel 41, stk. 5) og kan ikke anvendes på ansøgere med behov for særlige proceduremæssige garantier, medmindre disse ansøgere kan gives tilstrækkelig støtte inden for rammerne af de nævnte procedurer (artikel 19, stk. 3). Ansøgningers antagelighed Som hovedregel bør en ansøgning om international beskyttelse realitetsbehandles for at afgøre, om ansøgeren kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til forordning (EU) XXX/XXX (kvalifikationsforordningen). Der er ikke behov for realitetsbehandling, når en ansøgning bør afvises i henhold til dette forslag. Ifølge dette forslag skal behandlingen ikke vare længere end en måned (artikel 34, stk. 1), og hvis nogen af antagelsesgrundene i forslaget kan finde anvendelse, skal ansøgningen afvises (artikel 36, stk. 1). Før den afgør, hvilken medlemsstat er ansvarlig i henhold til de nye regler, som Kommissionen har foreslået i Dublinforordningen, bør den medlemsstat, hvor en ansøgning først indgives, undersøge, om ansøgningen opfylder betingelserne for at blive behandlet, hvis ansøgerens første asylland eller sikre tredjeland ikke er en medlemsstat. For at sikre, at Dublinforordningen fungerer effektivt, fastsættes det i forslaget, at varigheden af undersøgelsen af grundene vedrørende første asylland eller sikkert tredjeland ikke bør overstige ti arbejdsdage (artikel 34, stk. 1, andet afsnit). En ansøgning bør afvises, hvis der er tale om en fornyet ansøgning uden nye relevante elementer eller oplysninger, eller hvis der er tale om en særskilt ansøgning fra en ægtefælle, partner eller ledsaget mindreårig, som ikke er berettiget (artikel 36, stk. 1, litra c) og d)). Grundene vedrørende første asylland og sikkert tredjeland bør ikke anvendes på personer under subsidiær beskyttelse, som er genbosat i henhold til forordning (EU) XXX/XXX (genbosætningsforordningen), i tilfælde af at de beslutter sig for at søge om flygtningestatus, når de først befinder sig på medlemsstaternes område. Sager, som henhører under Dublinforordningen, herunder hvis en anden medlemsstat har tildelt international beskyttelse i henhold til den foreslåede Dublinreform, bør behandles efter Dublinsystemet (artikel 36, stk. 2). Hvor det på baggrund af en vurdering ved første øjekast står klart, at en ansøgning kan anses som åbenbart grundløs, kan ansøgningen afvises af denne grund uden at undersøge, om den opfylder betingelserne for at blive behandlet. Da proceduren for antagelse til behandling er meget kort, og da en afgørelse i visse tilfælde ikke har opsættende virkning, f.eks. ved afgørelser om grunde vedrørende første asylland, er det nødvendigt at sikre, at den enkelte ansøger er omfattet af samtlige proceduremæssige garantier, især retten til at blive hørt i en personlig samtale, tolkning og gratis juridisk bistand (artikel 36, stk. 1). Der gøres dog undtagelser fra disse proceduremæssige garantier i forbindelse med fornyede ansøgninger. Behandling af fornyede ansøgninger Med dette forslag præciseres og strømlines proceduren angående behandling af fornyede ansøgninger, og samtidig stilles der redskaber til rådighed, der kan forebygge misbrug af muligheden for fornyede ansøgninger. En fornyet ansøgning er en ansøgning, som indgives af den samme ansøger i enhver medlemsstat, efter en tidligere ansøgning er blevet afvist på baggrund af en endelig afgørelse (artikel 42, stk. 1). Fornyede ansøgninger underkastes en indledende behandling, som skal afgøre, hvor vidt ansøgeren fremsætter relevante nye elementer eller oplysninger, der i betydelig grad kan øge sandsynligheden for, at vedkommende kan anerkendes som en person, der er indrømmet international beskyttelse (artikel 42, stk. 2). Hvis dette ikke er tilfældet, skal den fornyede ansøgning afvises eller erklæres åbenbart grundløs i tilfælde, hvor ansøgningen er så åbenbart ubegrundet eller har så åbenlyst karakter af misbrug, at den anses for at være udsigtsløs (artikel 42, stk. 5). Ifølge dette forslag bør den indledende behandling udføres på grundlag af skriftlige indlæg og en personlig samtale. Den personlige samtale kan dog undlades i tilfælde, hvor de skriftlige indlæg gør det klart, at ansøgningen ikke bibringer relevante nye elementer eller oplysninger, eller at den er åbenbart ubegrundet og udsigtsløs (artikel 42, stk. 3). Ydermere modtager ansøgeren ikke gratis juridisk bistand under den indledende behandling (artikel 15, stk. 3, litra c)). Fornyede ansøgninger har ikke opsættende virkning, og der kan gøres undtagelser fra en persons ret til at forblive på en medlemsstats område, hvis en fornyet ansøgning afvises eller erklæres åbenbart grundløs; i tilfælde af yderligere fornyede ansøgninger kan der ligeledes gøres undtagelser, så snart ansøgningen indgives i en medlemsstat, såfremt den foregående ansøgning er blevet afvist eller erklæret grundløs eller åbenbart grundløs ved endelig afgørelse (artikel 43). Kommissionen anser denne tilgang som værende berettiget, da den enkelte ansøgers ansøgning allerede vil være blevet behandlet efter den administrative procedure og af en domstol eller et andet judicielt organ, hvor ansøgeren vil have været omfattet af de proceduremæssige garantier, herunder retten til en personlig samtale, tolkning og gratis juridisk bistand og repræsentation. Begreberne om sikre lande I sin meddelelse af 6. april 2016 fandt Kommissionen, at et kritisk aspekt ved en fælles tilgang vedrører anvendelsen af mekanismen med "sikre lande". Navnlig meddelte Kommissionen, at den ville harmonisere begrebets proceduremæssige konsekvenser og fjerne de nuværende skønsbeføjelser for så vidt angår anvendelsen af denne mekanisme. Anvendelsen af begreberne om første asylland og sikkert tredjeland giver mulighed for at erklære visse ansøgninger for uantagelige i tilfælde, hvor beskyttelsen kan opnås i et tredjeland (artikel 36, stk. 1, litra a) og b)). De to begreber kan anvendes i forbindelse med en ansøger efter individuel behandling af ansøgningen, hvilket omfatter en samtale om ansøgningens antagelse til behandling. Forslaget præciserer de to begreber. De er begge baseret på, at der ydes tilstrækkelig beskyttelse efter forslagets definition (artikel 44 og 45). Den væsentligste forskel mellem de to begreber vedrører den enkelte ansøger. Hvor ansøgeren ifølge begrebet "første asylland" har været beskyttet i henhold til Genèvekonventionen eller haft tilstrækkelig beskyttelse i det pågældende tredjeland og kan stadig kan påberåbe sig denne beskyttelse, er det ifølge begrebet "sikkert tredjeland" derimod muligt for ansøgeren at modtage beskyttelse i overensstemmelse med de væsentlige standarder i Genèvekonventionen eller tilstrækkelig beskyttelse i overensstemmelse med dette forslag. Denne forskel er årsagen til, at forslaget inden for de nuværende retlige rammer automatisk medfører opsættende virkning for efterprøvelser af afgørelser truffet på grundlag af begrebet "sikkert tredjeland", men ikke på grundlag af begrebet "første asylland" (artikel 53, stk. 2, litra b)). Der anses at være højere risiko for overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonventions (EMRK) artikel 3 ved anvendelse af begrebet "sikkert tredjeland", og derfor er den opsættende virkning for efterprøvelser nødvendig for at sikre et effektivt retsmiddel i overensstemmelse med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 13. Hvad angår begrebet "sikkert tredjeland" opfordrede Kommissionen i sin meddelelse af 10. februar 2016 alle medlemsstaterne til at indføre begrebet og gøre dets anvendelse obligatorisk i deres nationale lovgivning. I dette forslag foreslår Kommissionen en harmoniseret EU-tilgang til begrebets anvendelse under fuld overholdelse af de internationale forpligtelser i EU's charter om grundlæggende rettigheder, den europæiske menneskerettighedskonvention og Genèvekonventionen for at sikre, at begrebet anvendes ens i alle medlemsstaterne; Kommissionen foreslår også, at sikre tredjelande bør udpeges på EU-plan via en fremtidig ændring af denne forordning på grundlag af de betingelser, der er fastsat i forordningen, efter der foretages en detaljeret, evidensbaseret vurdering på baggrund af væsentlig forskning og omfattende høring af medlemsstaterne og de relevante interessenter (artikel 46). Begrebet "sikkert tredjeland" kan dog også anvendes direkte i individuelle sager på grundlag af betingelserne i forordningen. Anvendelsen af begrebet "sikkert tredjeland" giver medlemsstaterne mulighed for at behandle en ansøgning på grundlag af en afbeviselig formodning om, at vedkommendes oprindelsesland er sikkert. Anvendelsen af dette begreb gør det muligt at behandle ansøgninger efter den fremskyndede procedure (artikel 40, stk. 1, litra e)), og i tilfælde, hvor en ansøgning af denne grund afvises som åbenbart grundløs, har efterprøvelsen af afgørelsen ikke nogen opsættende virkning (artikel 53, stk. 2, litra a)).

I september 2015 fremsatte Kommissionen forslag om vedtagelse af en forordning om etablering af en fælles EU-liste over sikre oprindelseslande for at fremme en hurtig behandling af ansøgninger fra personer fra disse lande. Det er Kommissionens holdning, at den fælles EU-liste over sikre oprindelseslande bør være en integreret del i dette forslag til forordning. Kommissionens forslag til en forordning om etablering af en fælles EU-liste over sikre oprindelseslande og den tilhørende landeliste indarbejdes derfor i dette forslag med samme begrundelse, som optræder i det forslag, med mindre ændringer i teksten for at tage hensyn til igangværende drøftelser mellem Europa-Parlamentet og Rådet (artikel 48). Når først Europa-Parlamentet og Rådet er nået til enighed om Kommissionens forslag om etablering af en fælles EU-liste over sikre oprindelseslande, bør det forslag vedtages. Den forordnings endelige ordlyd bør dernæst indarbejdes i forordningen om asylprocedurer, før sidstnævnte vedtages, og forordningen om etablering af en fælles EU-liste over sikre oprindelseslande bør ophæves. Formålet er at få opstillet fuldt ud harmoniserede lister over sikre oprindelseslande og sikre tredjelande på EU-plan på grundlag af Kommissionens forslag og med bistand fra Den Europæiske Unions Asylagentur. Derfor indeholder dette forslag en udløbsklausul, hvorved medlemsstaterne kun bør opretholde deres nationale lister over sikre oprindelseslande eller sikre tredjelande i højst fem år efter ikrafttrædelsen af dette forslag til forordning (artikel 50, stk. 1). Ret til adgang til effektive retsmidler Med henblik på at udøve deres ret til adgang til effektive retsmidler har ansøgere som hovedregel ret til at forblive på området frem til udløbet af fristen for indgivelse af anmodning om efterprøvelse i første instans, og hvis en ansøger udøver denne ret, har vedkommende ret til at forblive, indtil behandlingen af sagen er afsluttet (artikel 54, stk. 1). Det er kun i begrænsede tilfælde, at den opsættende virkning af efterprøvelsen af en afgørelse måske ikke er automatisk, og at den enkelte ansøger vil skulle anmode domstolen eller det andet judicielle organ om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, eller at domstolen på egen hånd vil udsætte gennemførelsen af afgørelsen. I sager med negative afgørelser, hvor ansøgningen afvises som åbenbart grundløs eller grundløs i forbindelse med den fremskyndede procedure eller grænseproceduren, hvor ansøgningen afvises, fordi ansøgeren kommer fra et første asylland, eller fordi der er tale om en fornyet ansøgning, eller hvor ansøgningen afvises som udtrykkeligt trukket tilbage eller frafaldet, kan en domstol eller et andet judicielt organ tillade, at ansøgeren forbliver på området, og udsætte gennemførelsen af en afgørelse om tilbagesendelse, enten på eget initiativ eller efter anmodning fra ansøgeren (artikel 54, stk. 2). Hvis en ansøger anmoder om, at afgørelsen af en efterprøvelse i første eller efterfølgende instans efterprøves yderligere, har vedkommende i princippet ikke ret til at forblive på medlemsstaternes område (artikel 54, stk. 5). I tilfælde, hvor der gøres undtagelse fra retten til adgang til effektive retsmidler med automatisk opsættende virkning, bør ansøgerens rettigheder sikres tilstrækkeligt ved at yde vedkommende den tolkning og juridiske bistand, der er nødvendig, og ved at give ansøgeren tilstrækkelig tid til at forberede og indgive sin anmodning til domstolen eller det andet judicielle organ. Ydermere bør domstolen eller det andet judicielle organ inden for disse rammer være i stand til at undersøge den besluttende myndigheds negative afgørelse ud fra de retlige og faktiske omstændigheder, jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (EMD) dom i sagen M.S.S. mod Belgien og Grækenland. Med hensyntagen til EMD's dom i sagen I.M. mod Frankrig, Den Europæiske Unions Domstols dom i sagen Dörr og de strenge frister for indgivelse af ansøgninger foreslår Kommissionen i disse tilfælde at udvide de garantier, som i direktivet om asylprocedurer kun fandt anvendelse på grænseproceduren, til alle tilfælde, hvor ansøgeren er nødsaget til særskilt at ansøge om midlertidig beskyttelse (artikel 54, stk. 3). Ansøgeren bør have mulighed for at forblive på området, indtil der træffes afgørelse i proceduren med henblik på at afgøre, hvorvidt ansøgeren kan forblive på området. Denne afgørelse bør dog træffes senest en måned efter indgivelsen af anmodningen om efterprøvelse (artikel 54, stk. 4). Fratagelse af international beskyttelse I sit forslag til kvalifikationsforordningen foreslår Kommissionen at styrke reglerne om revurdering af status med henblik på at kontrollere, om kriterierne for at komme i betragtning stadig opfyldes, ved at indføre konsekvente og regelmæssige vurderinger. Disse revurderinger skal udføres, når der sker en betydelig, relevant forandring i oprindelseslandet, som afspejles i oplysningerne om oprindelsesland på EU-plan og den fælles vurdering, som Den Europæiske Unions Asylagentur udarbejder, når opholdstilladelser fornyes for første gang for flygtninge og for første og anden gang for personer under subsidiær beskyttelse. De besluttende myndigheder tilbagekalder, afslutter eller afslår at forlænge den pågældende status, når der ikke længere er behov for beskyttelse, eller når der opstår udelukkelsesgrunde, efter beskyttelsen er blevet tildelt. Proceduren for fratagelse af international beskyttelse er i dette forslag stort set uændret i forhold til de nuværende retlige rammer. I lyset af den foreslåede regelmæssige revurdering af status anses det dog for nødvendigt at styrke den enkelte persons proceduremæssige garantier ved at give vedkommende mulighed for at fremlægge sin sag under en personlig samtale og ikke blot skriftligt, som det nu er tilfældet, og ved at yde den fornødne tolkning (artikel 52, stk. 1, litra b), og artikel 52, stk. 4). Den enkelte person har fortsat ret til gratis juridisk bistand og repræsentation (artikel 52, stk. 4). 2016/0224 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om en fælles procedure for international beskyttelse i EU og om ophævelse af direktiv 2013/32/EU EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 78, stk. 2, litra d), under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1)Formålet med denne forordning er at strømline, forenkle og harmonisere medlemsstaternes proceduremæssige ordninger ved at indføre en fælles procedure for international beskyttelse i EU. Med henblik herpå foretages der en række indholdsmæssige ændringer i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU, og dette direktiv bør ophæves og erstattes af en forordning. Henvisninger til det ophævede direktiv bør gælde som henvisninger til denne forordning. (2)En fælles politik på asylområdet, herunder et fælles europæisk asylsystem, som bygger på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling af 28. juli 1951, ændret ved New York-protokollen af 31. januar 1967 (Genèvekonventionen), indgår som et grundlæggende element i Den Europæiske Unions målsætning om gradvis at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er åbent for personer, som, tvunget af omstændighederne, legitimt søger beskyttelse i Unionen. En sådan politik bør bygge på princippet om solidaritet og en retfærdig ansvarsfordeling, herunder af de finansielle følger, mellem medlemsstaterne.

(3)Det fælles europæiske asylsystem er baseret på fælles standarder for asylprocedurer, anerkendelse af retten til asyl og beskyttelse på EU-plan, modtagelsesforhold og et system til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for asylansøgere. Trods de hidtidige fremskridt i den gradvise udvikling af det fælles europæiske asylsystem er der fortsat betydelige forskelle mellem medlemsstaterne med hensyn til, hvilke typer procedurer der anvendes, anerkendelsesprocenter, arten af beskyttelse, de materielle modtagelsesforhold og de ydelser, der gives til personer, som ansøger om eller er tildelt international beskyttelse. Disse forskelle giver i høj grad anledning til sekundære bevægelser og undergraver målet om at sikre, at alle ansøgere behandles ens i et fælles europæisk asylsystem, uanset hvor i Unionen de ansøger. (4)I sin meddelelse af 6. april 2016 fastlagde Kommissionen sine muligheder for at forbedre det fælles europæiske asylsystem, nemlig ved at etablere en bæredygtig og retfærdig ordning for at afgøre, hvilken medlemsstat der har ansvaret for bestemte asylansøgere, styrke Eurodacsystemet, opnå øget konvergens i EU's asylsystem og forhindre sekundære bevægelser inden for EU samt give Den Europæiske Unions Asylagentur et nyt mandat. Nævnte meddelelse er i overensstemmelse med opfordringerne fra Det Europæiske Råd den 18.-19. februar 2016 med henblik på at gøre fremskridt hen imod en reform af EU's nuværende rammer, således at der sikres en human og effektiv asylpolitik. I meddelelsen foreslås desuden en vej videre frem i tråd med den helhedsorienterede tilgang til migration, som Europa-Parlamentet har fastlagt i sin initiativbetænkning af 12. april 2016. (5)For at opnå et velfungerende fælles europæisk asylsystem bør der gøres væsentlige fremskridt med hensyn til konvergensen mellem de nationale asylsystemer. De nuværende forskellige asylprocedurer i alle medlemsstaterne bør erstattes med en fælles procedure for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, som skal anvendes i alle medlemsstaterne i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) XXX/XXX (kvalifikationsforordningen) og dermed sikre procedurens rettidighed og effektivitet. For at sikre lige behandling af ansøgninger om international beskyttelse, klarhed og retssikkerhed for den enkelte ansøger bør ansøgninger fra tredjelandsstatsborgere og statsløse om international beskyttelse behandles efter en procedure, som er omfattet af de samme regler, uanset i hvilken medlemsstat ansøgningen indgives. (6)En fælles procedure for tildeling og fratagelse af international beskyttelse bør begrænse sekundære bevægelser blandt ansøgere om international beskyttelse på tværs af medlemsstaterne, i tilfælde hvor disse bevægelser skyldes forskelle mellem de retlige rammer, ved at erstatte de nuværende skønsbaserede bestemmelser med harmoniserede regler og ved at præcisere ansøgernes rettigheder og forpligtelser samt følgerne af manglende overholdelse af disse forpligtelser; den bør også skabe lige vilkår for anvendelsen af forordning (EU) XXX/XXX i medlemsstaterne. (7)Denne forordning bør finde anvendelse på alle ansøgninger om international beskyttelse, der fremsættes på medlemsstaternes område, herunder ved den ydre grænse eller i medlemsstaternes territorialfarvande eller transitområder, samt på fratagelse af international beskyttelse. Hvis personer, der søger international beskyttelse, befinder sig i en medlemsstats territorialfarvande, bør de sættes i land og få deres ansøgninger behandlet i overensstemmelse med denne forordning. (8)Denne forordning bør finde anvendelse på ansøgninger om international beskyttelse i forbindelse med en procedure, hvor det undersøges, om ansøgerne kan anerkendes som personer, der kan få international beskyttelse i henhold til forordning (EU) XXX/XXX (kvalifikationsforordningen). Ud over international beskyttelse kan medlemsstaterne også i henhold til deres nationale lovgivning tildele en anden national humanitær status til de personer, som ikke kan indrømmes flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus. For at strømline procedurerne i medlemsstaterne bør medlemsstaterne også have mulighed for at anvende denne forordning på ansøgninger om enhver anden form for lignende beskyttelse. (9)Med hensyn til behandlingen af de personer, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, er medlemsstaterne bundet af forpligtelserne i henhold til de folkeretlige instrumenter, som de er part i. (10)Ressourcerne fra Asyl-, Migrations- og Integrationsfonden bør mobiliseres for at yde passende støtte til medlemsstaternes indsats for at anvende denne forordning, navnlig til de medlemsstater, der er udsat for et særligt og uforholdsmæssigt stort pres på deres asyl- og modtagelsessystemer. (11)Den Europæiske Unions Asylagentur bør yde medlemsstaterne den fornødne operationelle og tekniske bistand i forbindelse med anvendelsen af denne forordning, navnlig ved at stille sagkyndige til rådighed til at bistå de nationale myndigheder med at modtage, registrere og behandle ansøgninger om international beskyttelse og til at give opdaterede oplysninger om tredjelande, herunder oplysninger om oprindelseslande og vejledning om situationen i specifikke oprindelseslande. Ved anvendelsen af denne forordning bør medlemsstaterne tage hensyn til de operationelle standarder, indikatorer, retningslinjer og bedste praksis, som Den Europæiske Unions Asylagentur har udviklet. (12)For at sikre en korrekt anerkendelse af dem, der har behov for beskyttelse som flygtninge efter Genèvekonventionens artikel 1, eller personer, der kan indrømmes subsidiær beskyttelse, bør alle ansøgere have reel adgang til proceduren, mulighed for at samarbejde og kommunikere på en passende måde med de ansvarlige myndigheder, så de kan fremlægge de relevante oplysninger i sagen, og tilstrækkelige proceduremæssige garantier til, at de kan gå videre med sagen i alle faser af proceduren. (13)Ansøgere bør gives en reel mulighed for at fremlægge alle relevante elementer, som de pågældende har til rådighed, for den besluttende myndighed. Derfor bør ansøgere med begrænsede undtagelser, når det er relevant, have ret til at blive hørt i en personlig samtale om, hvorvidt deres ansøgning opfylder betingelserne for at blive behandlet, og om deres ansøgningen skal realitetsbehandles. For at retten til en personlig samtale skal kunne udøves effektivt, bør ansøgere bistås af en tolk og gives mulighed for at forklare begrundelsen for ansøgningen på fyldestgørende vis. Ansøgere bør gives tilstrækkelig tid til at forberede sig og rådføre sig med deres juridiske rådgiver eller anden rådgiver; den juridiske rådgiver eller anden rådgiver kan også bistå ansøgerne under samtalen. Den personlige samtale bør finde sted under forhold, der sikrer passende fortrolighed, og bør foretages af kompetent personale med passende uddannelse, herunder, hvis det er nødvendigt, personale fra andre medlemsstater eller sagkyndige, der er udpeget af Den Europæiske Unions Asylagentur. Den personlige samtale kan kun undlades, hvis den kompetente myndighed træffer en positiv afgørelse om ansøgningen eller mener, at en ansøger er uegnet eller ude af stand til at deltage i en samtale på grund af vedvarende omstændigheder, som den pågældende ikke selv er herre over. Da den personlige samtale er en central del af behandlingen af ansøgningen, bør samtalen optages, og ansøgerne og deres juridiske rådgivere bør have adgang til optagelsen samt til rapporten eller afskriften af samtalen, inden den besluttende myndighed træffer afgørelse; hvis ansøgningen behandles efter den fremskyndede behandlingsprocedure, bør der gives adgang, samtidig med at afgørelsen træffes. (14)Det er i både medlemsstaternes og ansøgernes interesse at sikre en korrekt anerkendelse af behovet for international beskyttelse allerede ved den administrative procedure ved at sikre oplysninger af høj kvalitet og juridisk bistand, hvilket fører til mere effektiv og bedre beslutningstagning. Med henblik herpå bør adgang til juridisk bistand og repræsentation være en integreret del af den fælles procedure for international beskyttelse. For at sikre effektiv beskyttelse af ansøgernes rettigheder, især retten til forsvar og rimelighedsprincippet, og for at sikre procedurens effektivitet bør ansøgerne efter anmodning og i henhold til betingelserne i denne forordning ydes gratis juridisk bistand og repræsentation under den administrative procedure og under efterprøvelsen af afgørelsen. Den gratis juridiske bistand og repræsentation bør ydes af personer, der ifølge national lovgivning har kompetence hertil. (15)Visse ansøgere kan have behov for særlige proceduremæssige garantier, blandet andet på grund af alder, køn, seksuel orientering, kønsidentitet, handicap, alvorlig sygdom, mentale forstyrrelser eller som følge af tortur, voldtægt eller andre alvorlige former for psykologisk, fysisk, seksuel eller kønsrelateret vold. Det er nødvendigt konsekvent at vurdere, om den enkelte ansøger har behov for særlige proceduremæssige garantier, og finde frem til disse ansøgere så hurtigt som muligt fra det øjeblik, der fremsættes en ansøgning, og før der træffes en afgørelse. (16)For at sikre, at ansøgere med behov for særlige proceduremæssige garantier udpeges så hurtigt som muligt, bør personalet hos de myndigheder, der er ansvarlige for modtagelse og registrering af ansøgninger, være tilstrækkeligt uddannet til at opdage tegn på sårbarhed og modtage passende instrukser med henblik herpå. Yderligere foranstaltninger for at finde og dokumentere symptomer og tegn på tortur eller anden alvorlig fysisk eller psykisk vold, herunder seksuelle overgreb, i procedurer omfattet af denne forordning, bør blandt andet være baseret på manualen om effektiv efterforskning og dokumentation af tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf (Istanbulprotokollen). (17)Ansøgere med behov for særlige proceduremæssige garantier bør gives tilstrækkelig støtte, herunder tilstrækkelig tid, således at der skabes de nødvendige betingelser for, at de har reel adgang til procedurerne og til at fremlægge de elementer, der skal til for at underbygge deres ansøgning om international beskyttelse. Hvis det ikke er muligt at yde tilstrækkelig støtte inden for rammerne af en fremskyndet procedure eller grænseprocedure, bør ansøgere med behov for særlige proceduremæssige garantier undtages fra disse procedurer. Behovet for særlige proceduremæssige garantier af en karakter, der kunne forhindre anvendelsen af den fremskyndede procedure eller grænseproceduren, bør også indebære, at ansøgeren gives supplerende garantier, i tilfælde hvor efterprøvelsen af den pågældende afgørelse ikke har automatisk opsættende virkning, med henblik på at gøre retsmidlet effektivt i ansøgerens særlige situation. (18)For at sikre reel lighed mellem kvindelige og mandlige ansøgere bør behandlingsprocedurerne være kønssensitive. Navnlig bør de personlige samtaler være tilrettelagt på en sådan måde, at både kvindelige og mandlige ansøgere har mulighed for at tale om deres tidligere erfaringer, i tilfælde hvor der er tale om kønsbaseret forfølgelse. Med henblik herpå bør kvinder gives en reel mulighed for at blive hørt i en samtale adskilt fra deres ægtefælle, partner eller andre familiemedlemmer. Når det er muligt, bør kvinder og piger have adgang til kvindelige tolke og interviewere. Kvinders og pigers lægeundersøgelser bør udføres af kvindelige læger under særlig hensyntagen til, at ansøgeren kan have været udsat for kønsrelateret vold. Der bør tages passende hensyn til de meget komplicerede aspekter af kønsrelaterede ansøgninger i de procedurer, der er baseret på begrebet "første asylland", "sikkert tredjeland", "sikkert oprindelsesland" og "fornyede ansøgninger". (19)Når medlemsstaterne som led i behandlingen af ansøgningen foretager en undersøgelse af ansøgeren, bør denne undersøgelse foretages af en person af samme køn. Dette berører ikke undersøgelser, der foretages af sikkerhedsgrunde på grundlag af national ret. (20)Medlemsstaterne bør først og fremmest tage hensyn til barnets tarv ved anvendelsen af denne forordning, jf. artikel 24 i EU's charter om grundlæggende rettigheder og De Forenende Nationers konvention af 1989 om barnets rettigheder. Ved vurderingen af barnets tarv bør medlemsstaterne navnlig tage behørigt hensyn til den mindreåriges trivsel og sociale udvikling, herunder vedkommendes baggrund. I henhold til artikel 12 i De Forenende Nationers konvention om barnets rettigheder vedrørende barnets ret til at blive hørt skal den besluttende myndighed give mindreårige mulighed for en personlig samtale, medmindre dette åbenlyst ikke er i overensstemmelse med barnets tarv. (21)Den fælles procedure strømliner fristerne for, hvornår en person kan få adgang til proceduren, den besluttende myndigheds behandling af ansøgningen og de retlige myndigheders efterprøvelse i første instans. Da et uforholdsmæssigt stort antal samtidige ansøgninger kan skabe forsinkelser i adgangen til proceduren og behandlingen af ansøgninger, kan der dog være behov for en vis grad af fleksibilitet, der gør det muligt undtagelsesvis at forlænge disse frister. For at sikre en effektiv proces bør disse frister kun forlænges som en sidste udvej, da medlemsstaterne regelmæssigt bør gennemgå deres behov for at opretholde et effektivt asylsystem og i denne forbindelse udarbejde beredskabsplaner, når det er nødvendigt, og da Den Europæiske Unions Asylagentur bør yde medlemsstaterne den fornødne operationelle og tekniske bistand. I tilfælde hvor medlemsstaterne ikke regner med at kunne overholde fristerne, bør de anmode om bistand fra Den Europæiske Unions Asylagentur. I tilfælde hvor der ikke indgives en sådan anmodning, og hvor en medlemsstats asylsystem på grund af et uforholdsmæssigt stort pres bliver ineffektivt i en sådan grad, at det er til fare for opretholdelsen af et velfungerende fælles europæisk asylsystem, kan agenturet på grundlag af en gennemførelsesafgørelse fra Kommissionen træffe foranstaltninger til støtte for den pågældende medlemsstat. (22)Adgangen til den fælles procedure bør være baseret på en tretrinstilgang, som består af fremsættelse, registrering og indgivelse af en ansøgning. Fremsættelsen af en ansøgning er det første trin og udløser anvendelsen af denne forordning. Hvis en tredjelandsstatsborger eller statsløs udtrykker ønske om at modtage international beskyttelse fra en medlemsstat, betragtes det som om, at vedkommende fremsætter en ansøgning. Et sådant ønske kan udtrykkes på enhver måde, og den enkelte ansøger skal ikke nødvendigvis bruge specifikke ord såsom international beskyttelse, asyl eller subsidiær beskyttelse. Det afgørende element bør være, at en tredjelandsstatsborger eller statsløs udtrykker frygt for at blive forfulgt eller lide alvorlig overlast, hvis vedkommende rejser tilbage til sit oprindelsesland, eller at en statsløs udtrykker frygt for de samme konsekvenser, hvis vedkommende rejser tilbage til det land, hvor vedkommende tidligere havde sædvanligt opholdssted. I tilfælde hvor der hersker tvivl om, hvorvidt en erklæring skal forstås som en ansøgning om international beskyttelse, bør tredjelandsstatsborgeren eller den statsløse udtrykkeligt adspørges, om vedkommende ønsker at modtage international beskyttelse. Ansøgeren bør tildeles rettighederne i denne forordning og i direktiv XXX/XXX/EU (direktivet om modtagelsesforhold), så snart vedkommende fremsætter en ansøgning.

(23)Ansøgninger bør registreres, så snart de fremsættes. På dette stadie bør de myndigheder, der er ansvarlige for modtagelse og registrering af ansøgninger, herunder grænsevagter, politi, immigrationsmyndigheder og myndigheder med ansvar for detentionsfaciliteter, registrere ansøgningen sammen med den enkelte ansøgers personoplysninger. Disse myndigheder bør oplyse ansøgeren om vedkommendes rettigheder og forpligtelser samt om konsekvenserne for ansøgeren, hvis vedkommende ikke opfylder disse forpligtelser. Ansøgeren bør modtage et dokument, der bekræfter, at der er fremsat en ansøgning. Fristen for indgivelse af en ansøgning begynder at løbe fra det øjeblik, hvor ansøgningen registreres. (24)Ved ansøgningens indgivelse formaliseres ansøgningen om international beskyttelse. Ansøgeren bør modtage de nødvendige oplysninger om, hvordan og hvor vedkommendes ansøgning skal indgives, og ansøgeren bør gives en reel mulighed for at gøre dette. På dette stadie er ansøgeren forpligtet til at fremlægge alle de til rådighed stående elementer, der er nødvendige for at kunne underbygge og færdiggøre ansøgningen. Fristen for den administrative procedure begynder at løbe fra det øjeblik, hvor ansøgningen indgives. På det tidspunkt bør ansøgeren modtage et dokument, som bekræfter vedkommendes status som ansøger, og som bør være gyldigt, så længe ansøgeren har ret til at forblive på den medlemsstats område, som er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen. (25)Ansøgeren bør oplyses behørigt og rettidigt om sine rettigheder og forpligtelser på et sprog, som vedkommende forstår eller med rimelighed kan forventes at forstå. Med hensyn til tilfælde, hvor f.eks. ansøgeren afviser at samarbejde ved at undlade at afgive de oplysninger, der er nødvendige for behandlingen af ansøgningen, og ved at undlade at afgive sine fingeraftryk og sit ansigtsbillede, eller ansøgeren ikke indgiver sin ansøgning før fristens udløb, kan ansøgningen afvises som frafaldet; det er derfor nødvendigt, at ansøgeren oplyses om konsekvenserne af ikke at opfylde disse forpligtelser. (26)For at personalet hos de myndigheder, der er ansvarlige for modtagelse og registrering af ansøgninger, kan opfylde deres forpligtelser i henhold til denne forordning, bør de have det relevante kendskab til og modtage den nødvendige oplæring inden for international beskyttelse, blandt andet med støtte fra Den Europæiske Unions Asylagentur. Personalet bør også modtage de midler og instrukser, der kræves for, at de effektivt kan udføre deres opgaver. (27)Med henblik på at lette adgangen til proceduren ved grænseovergangssteder og i detentionsfaciliteter bør oplysninger om muligheden for at ansøge om international beskyttelse gøres tilgængelige. Det bør gennem tolkebistand sikres, at der kan kommunikeres tilstrækkeligt til, at de kompetente myndigheder forstår, hvorvidt en person udtrykker ønske om at modtage international beskyttelse. (28)Der bør i denne forordning gives mulighed for, at ansøgere kan indgive en ansøgning på vegne af deres ægtefælle, partner i et fast og varigt forhold, voksne personer, for hvem der består forsørgerpligt, eller mindreårige. Denne tilgang giver mulighed for fælles behandling af disse ansøgninger. Hvis ansøgeren ikke søger om international beskyttelse på vegne af sin ægtefælle, partner eller den voksne eller mindreårige, for hvem der består forsørgerpligt, inden for fristen for indgivelse af en ansøgning, sikres den enkeltes ret til at søge om international beskyttelse ved, at ægtefællen eller partneren stadig kan indgive en ansøgning i sit eget navn, og den voksne eller mindreårige, for hvem der består forsørgerpligt, bør modtage bistand fra den besluttende myndighed. Hvis en særskilt ansøgning ikke er berettiget, bør den dog afvises. (29)For at sikre, at uledsagede mindreårige har effektiv adgang til proceduren, bør de altid tildeles en værge. Værgen bør være en person eller en repræsentant for en organisation, der er udpeget til at bistå og vejlede den mindreårige under proceduren med henblik på at varetage barnets tarv og sikre den generelle forsorg for barnet. Hvis det er nødvendigt, bør værgen udøve retlig handleevne for den mindreårige. Med henblik på at yde effektiv støtte til de uledsagede mindreårige bør værger ikke gøres ansvarlige for et uforholdsmæssigt stort antal uledsagede mindreårige på samme tid. Medlemsstaterne bør udpege enheder eller personer, der er ansvarlige for at støtte, kontrollere og føre tilsyn med værgernes udførelse af deres opgaver. En uledsaget mindreårig bør indgive sin ansøgning i sit eget navn eller via sin værge. For at beskytte uledsagede mindreåriges rettigheder og proceduremæssige garantier bør fristen for indgivelse af deres ansøgninger begynde at løbe fra det tidspunkt, hvor den uledsagede mindreåriges værge er udpeget og har mødtes med den mindreårige. Hvis værgen ikke indgiver ansøgningen før fristens udløb, bør den uledsagede mindreårige med bistand fra den besluttende myndighed gives mulighed for at indgive en ansøgning i eget navn. Hvis en uledsaget mindreårig vælger at indgive en ansøgning i sit eget navn, bør det ikke forhindre vedkommende i at blive tildelt en værge. (30)For at sikre ansøgeres rettigheder bør der i alle ansøgninger om international beskyttelse på grundlag af de faktiske omstændigheder objektivt, upartisk og på individuelt grundlag træffes afgørelse, efter at der er foretaget en grundig undersøgelse, der tager hensyn til alle de elementer, som ansøgeren fremlægger, og til den enkelte ansøgers omstændigheder. For at sikre en stringent behandling af ansøgningerne bør den besluttende myndighed tage hensyn til relevante, retvisende og ajourførte oplysninger om situationen i ansøgerens oprindelsesland fra Den Europæiske Unions Asylagentur og andre kilder såsom FN's Højkommissariat for Flygtninge. Den besluttende myndighed bør også tage hensyn til alle relevante fælles analyser af oplysninger om oprindelseslande, som Den Europæiske Unions Asylagentur har foretaget. Enhver udsættelse af procedurens afslutning bør være i fuld overensstemmelse med medlemsstaternes forpligtelser i henhold til forordning (EU) XXX/XXX (kvalifikationsforordningen) og med retten til god forvaltning, uden at dette berører effektiviteten og rimeligheden af proceduren i nærværende forordning. (31)For at sikre ansøgerens rettigheder bør vedkommende modtage afgørelsen om sin ansøgning skriftligt. Hvis afgørelsen ikke tildeler ansøgeren international beskyttelse, bør den ledsages af begrundelsen for afgørelsen, oplysninger om afgørelsens konsekvenser og måden, hvorpå afgørelsen kan anfægtes. Med forbehold af ansøgerens ret til at forblive på området og princippet om non-refoulement kan en sådan afgørelse omfatte eller træffes samtidig med en afgørelse om tilbagesendelse i henhold til i artikel 6 i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2008/115/EF. (32)Det er nødvendigt, at afgørelser om ansøgninger om international beskyttelse træffes af myndigheder, hvis personale har relevant kendskab til og har modtaget den nødvendige oplæring inden for international beskyttelse, og at deres aktiviteter udøves under behørig hensyntagen til de gældende etiske principper Dette bør også gælde for personale fra myndigheder i andre medlemsstater og for sagkyndige, der er udpeget af Den Europæiske Unions Asylagentur til at bistå en medlemsstats besluttende myndighed i behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse. (33)Med forbehold af at der udføres en korrekt og komplet behandling af ansøgningen om international beskyttelse, er det i både medlemsstaternes og ansøgernes interesse, at der træffes en afgørelse hurtigst muligt. De maksimale frister for varigheden af den administrative procedure og for efterprøvelse i første instans bør fastsættes, således at proceduren for international beskyttelse strømlines. På den måde bør ansøgere kunne få en afgørelse om deres ansøgning på kortest mulig tid i alle medlemsstaterne og er dermed sikret en hurtig og effektiv procedure. (34)Med henblik på at afkorte procedurens samlede varighed bør medlemsstaterne i bestemte tilfælde og i overensstemmelse med deres nationale behov have fleksibilitet til at prioritere behandlingen af en hvilken som helst ansøgning og behandle den før andre tidligere indgivne ansøgninger uden dog dermed at fravige de normalt gældende tidsfrister, principper og garantier for procedurerne. (35)Før den afgør, hvilken medlemsstat der er ansvarlig i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) XXX/XXX (Dublinforordningen), bør den medlemsstat, hvor en ansøgning først indgives, undersøge, om ansøgningen opfylder betingelserne for at blive behandlet, hvis ansøgerens første asylland eller sikre tredjeland ikke er en medlemsstat. Derudover bør en ansøgning afvises, hvis der er tale om en fornyet ansøgning uden nye relevante elementer eller oplysninger, eller hvis der er tale om en særskilt ansøgning fra en ægtefælle, partner, en voksen eller mindreårig, for hvem der består forsørgerpligt, som ikke anses for at være berettiget. (36)Begrebet "første asylland" bør anvendes som grund til afvisning, hvis det med rimelighed kan antages, at et andet land ville tildele ansøgeren beskyttelse i overensstemmelse med de materielle standarder i Genèvekonventionen, eller at ansøgeren ville modtage tilstrækkelig beskyttelse i det pågældende land. Især bør medlemsstaterne ikke realitetsbehandle en ansøgning, hvis et første asylland har givet ansøgeren flygtningestatus eller på anden vis ydet tilstrækkelig beskyttelse. Medlemsstaterne bør kun følge dette princip, hvis de blandt andet på grundlag af en garanti fra det pågældende tredjeland, når en sådan garanti er nødvendig eller hensigtsmæssig, er sikre på, at ansøgeren har nydt og fortsat vil nyde beskyttelse i dette land i overensstemmelse med Genèvekonventionen eller på anden vis har nydt og fortsat vil nyde tilstrækkelig beskyttelse, især med hensyn til retten til lovligt ophold, tilstrækkelig adgang til arbejdsmarkedet, modtagelsesfaciliteter, sundhedspleje og uddannelse samt retten til familiesammenføring i overensstemmelse med internationale menneskerettighedsstandarder. (37)Begrebet "sikkert tredjeland" bør anvendes som grund til afvisning, hvis ansøgeren på grundlag af sin tilknytning til et tredjeland, herunder et land, som vedkommende er rejst igennem, med rimelighed kan forventes at søge beskyttelse i det pågældende land, og der er grund til at formode, at ansøgeren vil få tilladelse til at indrejse eller genindrejse i det pågældende land. Medlemsstaterne bør kun følge dette princip, hvis de blandt andet på grundlag af en garanti fra det pågældende tredjeland, når en sådan garanti er nødvendig eller hensigtsmæssig, er sikre på, at ansøgeren vil få mulighed for at modtage beskyttelse i overensstemmelse med de materielle standarder i Genèvekonventionen eller vil nyde tilstrækkelig beskyttelse, især med hensyn til retten til lovligt ophold, tilstrækkelig adgang til arbejdsmarkedet, modtagelsesfaciliteter, sundhedspleje og uddannelse samt retten til familiesammenføring i overensstemmelse med internationale menneskerettighedsstandarder. (38)Ansøgninger om international beskyttelse bør realitetsbehandles for at afgøre, om ansøgeren kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til forordning (EU) XXX/XXX (kvalifikationsforordningen). Der er ikke behov for realitetsbehandling, når en ansøgning bør afvises i henhold til denne forordning. Når det på baggrund af en vurdering ved første øjekast imidlertid står klart, at en ansøgning kan afvises som åbenbart grundløs, kan ansøgningen afvises af denne grund, uden at det undersøges, om den opfylder betingelserne for at blive behandlet. (39)Behandlingen af en ansøgning bør fremskyndes og afsluttes inden højst to måneder i de tilfælde, hvor ansøgningen er åbenbart grundløs, fordi den har karakter af misbrug, blandt andet hvis ansøgeren kommer fra et sikkert oprindelsesland, eller hvis ansøgeren udelukkende fremsætter sin ansøgning for at forsinke eller hindre fuldbyrdelsen af en afgørelse om udsendelse, hvis der er alvorlige betænkeligheder, hvad angår den nationale sikkerhed eller offentlige orden, hvis ansøgeren ikke ansøger om international beskyttelse i den medlemsstat, hvori vedkommende først indrejste, eller i den medlemsstat, hvori vedkommende lovligt opholder sig, eller hvis en ansøger, hvis ansøgning er under behandling, og som har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat, eller som befinder sig på en anden medlemsstats område uden opholdstilladelse, tilbagetages i henhold til Dublinforordningen. I sidstnævnte tilfælde bør behandlingen af ansøgningen ikke fremskyndes, hvis ansøgeren kan fremlægge velunderbyggede begrundelser for at være rejst til en anden medlemsstat uden tilladelse, for at have fremsat en ansøgning i en anden medlemsstat eller for på anden vis ikke at have stået til rådighed for de kompetente myndigheder, f.eks. hvis vedkommende ikke var blevet oplyst tilstrækkeligt og rettidigt om sine forpligtelser. Ydermere kan en fremskyndet procedure kun anvendes på uledsagede mindreårige under de begrænsede omstændigheder, som er fastsat i denne forordning. (40)Mange ansøgninger om international beskyttelse fremsættes ved grænsen eller i en medlemsstats transitområde, inden det besluttes, om ansøgeren kan rejse ind i landet. Medlemsstaterne bør kunne fastsætte bestemmelser om undersøgelse af, om en ansøgning opfylder betingelserne for at blive behandlet, eller behandling af ansøgningens realitet, hvilket ville gøre det muligt at træffe afgørelse om sådanne ansøgninger på disse lokaliteter under nærmere fastsatte omstændigheder. Grænseproceduren bør ikke vare længere end fire uger, og efter denne periode bør ansøgerne gives tilladelse til indrejse på medlemsstatens område. Det er kun, når et uforholdsmæssigt stort antal ansøgere indgiver deres ansøgninger ved grænserne eller i et transitområde, at grænseproceduren kan anvendes på steder i nærheden af grænsen eller transitområdet. Grænseproceduren kan kun anvendes på uledsagede mindreårige under de begrænsede omstændigheder, som er fastsat i denne forordning. (41)Begrebet "offentlig orden" kan blandt andet omfatte en dom for at have begået en alvorlig forbrydelse. (42)Så længe en ansøger kan give en tilfredsstillende redegørelse herfor, bør manglende dokumenter ved indrejsen eller anvendelse af falske dokumenter ikke i sig selv automatisk medføre anvendelse af en fremskyndet behandlingsprocedure eller grænseprocedure.

(43)Hvis en ansøger enten udtrykkeligt trækker sin ansøgning tilbage på eget initiativ eller ikke opfylder de forpligtelser, der følger af denne forordning, forordning (EU) XXX/XXX (Dublinforordningen) eller direktiv XXX/XXX/EU (direktivet om modtagelsesforhold), og dermed stiltiende trækker sin ansøgning tilbage, bør ansøgningen ikke behandles yderligere og bør afvises som udtrykkeligt trukket tilbage eller frafaldet, og enhver yderligere ansøgning rettet til medlemsstaterne fra samme ansøger efter den afgørelse bør opfattes som en fornyet ansøgning. Den stiltiende tilbagetrækning bør dog ikke