KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER
Bruxelles, 20.9.2000
KOM(2000) 580 endelig
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN
Forsyningspligtydelseri Europa
2MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN
Forsyningspligtydelseri Europa
INDHOLDSFORTEGNELSE
RESUMÉ......................................................................................................................... ......3
1. INDLEDNING............................................................................................................52. FORSYNINGSPLIGTYDELSERNES ALMENNYTTIGEFORMÅL........................73. FORSYNINGSPLIGTYDELSEROG DETINDRE MARKED...................................94. ERFARINGER MED LIBERALISERINGEN AF VISSE
FORSYNINGSPLIGTYDELSER...........................................................................17
4.1. Telekommunikation................................................................................................17
4.2. Transport................................................................................................................184.3. Energi..................................................................................................................... 19
4.4. Forbrugernesvurdering afforsyningspligtydelser...................................................205. ETEUROPÆISK PERSPEKTIV..............................................................................215.1. Bedst mulig udnyttelseafmarkedsåbningen............................................................225.2 Styrkelseafeuropæisk samordning og solidaritet....................................................245.3 Andre fællesskabsbidrag tilstøttefor forsyningspligtydelser...................................24BILAG I: DEN AKTUELLE SITUATION IENKELTESEKTORER.................................27BILAG II: DEFINITION AFBEGREBER...........................................................................38
3RESUMÉ
Forsyningspligtydelser er et centralt element i den europæiske samfundsmodel. EF-
traktatens nye artikel 16 bekræfter disse ydelsers plads blandt Unionens fælles
værdinormer og deres rolle med henblik på at fremme social og territorial samhørighed.
Disse almennyttige tjenesteydelser, der tillige bidrager til at forbedre den europæiske
økonomis konkurrenceevne, udbydes i en økonomisk sammenhæng, der er karakteriseret
ved bestandig markedsudvikling og teknologiske forandringer. Globaliseringen af
handelen, virkeliggørelsen afdet indre marked og den hurtige teknologiske udvikling gør
det i stigende grad nødvendigt at åbne nye sektorer for konkurrence. Det er på denne
baggrund, at Det Europæiske Råd i Lissabon anmodede Kommissionen om at ajourføre
sin meddelelse fra 1996omforsyningspligtydelser iEuropa.
Det henhører i første række under de offentlige myndigheder på det relevante lokale,
regionale eller nationale plan i fuld gennemsigtighed at definere, hvad de forstår ved
forsyningspligtopgaver, og hvordan de skal varetages. Fællesskabets opgave består i -
under anvendelse aftraktatens regler og detilrådighed stående instrumenter - at sikre, at
ydelserne med hensyn tilkvalitet og pris bedst muligt imødekommer brugernes - og mere
generelt borgernes - behov.
I visse sektorer, hvis omfang og netværksstruktur naturligt giver dem en europæisk
dimension, er der allerede truffet foranstaltninger på fællesskabsplan. Denne meddelelse
informerer om de positive virkninger af denne indsats for forsyningspligtydelsernes
tilgængelighed, kvalitet ogprisoverkommelighed ide pågældende sektorer.
De hidtidige erfaringer bekræfter, at traktatens konkurrenceregler og bestemmelser
vedrørende det indre marked er fuldt ud forenelige med høje forsyningspligtstandarder.
Under særlige omstændigheder, navnlig når markedskræfterne alene ikke kan sikre en
tilfredsstillende opfyldelse af forsyningspligten, kan de offentlige myndigheder pålægge
tjenesteudbydere forpligtelser til offentlig tjeneste og om nødvendigt indrømme dem
specielle eller eksklusive rettigheder og/eller etablere en specifik finansieringsordning.
Medlemsstaterne og de berørte tjenesteudbydere har brug for juridisk sikkerhed, og
derfor præciseres såvel anvendelsesområdet for konkurrencereglerne og bestemmelserne
vedrørende det indre marked somkriterierne for deres anvendelse. Det skalunderstreges,
at disse regler kun finder anvendelse, hvis der er tale om økonomiske aktiviteter, som
påvirker handelen mellem medlemsstater. Forsyningspligtydelsernes forenelighed med
reglerne - i de tilfælde, hvor disse finder anvendelse - vurderes primært på grundlag af
følgende tre principper:
−neutralitet med hensyn til de tjenesteudbydende virksomheders offentlige eller
privatestatus;
−medlemsstaternes frihed til at definere, hvad de forstår ved
forsyningspligtydelser - underlagt kontrol af, at definitionen ikke er behæftet
med tydelige fejl;
−proportionalitet, dvs. krav om, at konkurrencerestriktioner og indskrænkninger
afdet indre markeds friheder er begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt for
at sikreeneffektivopfyldelseafforsyningspligten.
4I takt med udviklingen, og efterhånden som Kommissionen høster flere erfaringer med
anvendelsen afkonkurrencereglerne og bestemmelserne vedrørende det indre marked, vil
den fremkomme med flere oplysninger, der kanbidrage tilat afklare forholdene.
Meddelelsen udstikker desuden perspektiver for, hvorledes Fællesskabet i partnerskab
med lokale, regionale og nationale myndigheder på grundlag af artikel 16 kan udvikle en
proaktiv politik på EU-plan med henblik på at sikre, at alle europæiske borgere har
adgang tilde bedst mulige ydelser.
51. INDLEDNING
1. I 1996 forelagde Kommissionen en meddelelse om forsyningspligtydelser i
Europa1, hvori forsyningspligtydelsernes bidrag til at nå Den Europæiske Unions
vigtigste mål understregedes. Kommissionen anbefalede, at der blev indsat en
henvisning til dette område i EF-traktaten. De begrebsdefinitioner,2synspunkter
og mål, der er angivet i meddelelsen fra 1996, vedrørende ydelsernes fremtidige
rolle i forbindelse med virkeliggørelsen af det indre marked, er stadig gyldige i
dag. Denne meddelelse er således enajourføring af meddelelsen fra 1996.
2. Siden offentliggørelsen af den første meddelelse har situationen udviklet sig på en
række områder. Som foreslået af Kommissionen indførte Amsterdam-traktaten en
henvisning til forsyningspligtydelsernes rolle. EF-traktatens nye artikel 16
anerkender, at forsyningspligtydelser indtager en central plads blandt den
europæiske samfundsmodels grundlæggende værdier, og at der skal tages hensyn
hertil ved udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets foranstaltninger og
politikker, hvorved forsyningspligtydelser får status afet traktatfæstet princip:
“Med forbehold af artikel 73, 86 og 87 og i betragtning af den plads, som
tjenesteydelser af almen økonomisk interesse indtager i Unionens fælles
værdinormer, og den rolle, som de spiller med henblik på at fremme social og
territorial samhørighed, sørger Fællesskabet og medlemsstaterne inden for
deres respektive kompetenceområde og inden for rammerne af denne traktats
anvendelsesområde for, at sådanne tjenester ydes på grundlag af principper og
vilkår, der gør det muligtfor dem at opfylde deres opgaver.”
3. I meddelelsen fra 1996 gav Kommissionen udtryk for den opfattelse, at
forsyningspligtydelser langt fra er uforenelige med det indre marked og
Fællesskabets konkurrencepolitik, men at der tværtimod er tale om en gunstig
indbyrdes påvirkning, der bidrager til at opfylde traktatens grundlæggende
målsætninger. Dette samspil skal videreudvikles til gavn for såvel den enkelte
borgersomforsamfundet somhelhed.
4. Siden1996 har markederne, teknologien og brugerbehovene gennemgået en hurtig
udvikling. Der er indvundet erfaringer i de sektorer, som på daværende tidspunkt
var ved at blive liberaliseret under programmet for gennemførelse af det indre
marked. Derudover er der foregået yderligere liberalisering på fællesskabsplan
under samtidig sikring - og i nogle tilfælde forbedring - af kvaliteten og
brugerbeskyttelsen. I takt med gennemførelsen af det indre marked er der opstået
nye spørgsmål vedrørende afgrænsningen af visse tjenesteydelser, som tidligere
fortrinsvis blev leveret på et ikke-konkurrencebaseret grundlag, men som nu er
genstand for konkurrence eller kan være det. På baggrund af den teknologiske
udvikling og isærlig grad informationssamfundets fremkomst må det konkluderes,
at fornogleafydelsernes vedkommendeer tiden løbet fra enterritorialsynsvinkel,
ogat de istedet bør anskues iet grænseoverskridende perspektiv.
1EFTC 281/3af26.09.1996.
2Sebilag II.
65. På trods af liberaliseringens positive virkninger udtrykkes der fortsat bekymring
med hensyn til forsyningspligtydelser og Fællesskabets indsats. På baggrund af
den teknologiske udvikling, det generelle lovgivningsmiljø og udviklingen i
forbrugerefterspørgslen er borgerne bekymrede for, at forsyningspligtydelsernes
kvalitet skal blive forringet. Med afsæt i denne usikkerhed hævder etablerede
tjenesteleverandører og de offentlige myndigheder, som støtter dem, at
gennemførelsen af fællesskabslovgivningen kan bringe den traditionelle
organisering og dermed kvaliteten af disse almene tjenesteydelser i fare.
Konkurrerende udbydere i den private sektor hævder derimod, at de eksisterende
ordninger indebærer en urimelig fordel for de virksomheder, som de offentlige
myndigheder har overdraget at levere de pågældende tjenesteydelser, og at
ordningerne er istrid med fællesskabslovgivningen.
6. På denne baggrund og efter anmodning fra Det Europæiske Råd i Lissabon - en
anmodning, som blev gentaget i Feira - har Kommissionen forpligtet sig til at
ajourføre meddelelsen fra 1996. Formålet hermed er dobbelt:
– at bidrage til en yderligere præcisering af de forskellige myndighedsniveauers
rolle og af de bestemmelser vedrørende konkurrence og det indre marked, der
finder anvendelse på forsyningspligtydelser, med henblik på at imødekomme
tjenesteudbydernes ønske om øget juridisk klarhed. Af særlig interesse i den
forbindelse er statsstøttereglernes anvendelsesområde;
– at videreudvikle de europæiske retlige rammer for forsyningspligtydelser med
præcisering af den rolle, som henholdsvis lokale, regionale og nationale
myndigheder og Fællesskabet spiller, i overensstemmelse med EF-traktatens
artikel16.
7. Meddelelsen er inddelt i afsnit. I afsnit 2 redegør Kommissionen for sit syn på de
opgaver, som forsyningspligtydelser opfylder. Afsnit 3 giver præciserende
oplysninger om anvendelsen af konkurrencereglerne og bestemmelserne
vedrørende det indre marked på forsyningspligtydelser. I afsnit 4 præsenteres
nogle foreløbige resultater af erfaringerne med anvendelsen af princippet om
alment tjenesteudbud i sektorer, der er blevet liberaliseret som led i programmet
for gennemførelse af det indre marked. Mere detaljerede oplysninger om
situationen i enkelte sektorer findes i bilag I. Afsnit 5 udstikker retningslinjer for
den fremtidige indsats med henblik på at øge effektiviteten og forbedre kvaliteten
af de forsyningspligtydelser, der indtager så vigtig en plads i den europæiske
samfundsmodel.
72. FORSYNINGSPLIGTYDELSERNES ALMENNYTTIGE FORMÅL
8. Fællesskabets politik på forsyningspligtområdet tager først og fremmest hensyn til
varetagelsen af almene interesser. Forsyningspligtydelser har desuden stor
betydning for den europæiske økonomis konkurrenceevne og for den økonomiske,
sociale og territoriale samhørighed. Som brugere af disse ydelser forventer de
europæiske borgere kvalitetsservice til en overkommelig pris. Det er således
brugerne og deres behov, der er i centrum for den offentlige indsats på dette
område. Fællesskabet sikrer varetagelsen af almene interesser og hensynet til
løsningenafalmennyttige opgaver.
9. For at varetage deres opgave skal de relevante offentlige myndigheder handle i
fuldgennemsigtighed og i et vist omfang præcisere de brugerbehov, som
forsyningspligtydelserne tager sigte på at opfylde, hvem der er ansvarlig for at
fastsætte og håndhæve de relevante forpligtelser, og hvorledes disse forpligtelser
vil blive opfyldt. Der skal træffes foranstaltninger på det relevante niveau -
fællesskabs-, nationalt, regionalt eller lokalt - til at fastsætte kriterier for
forsyningspligtydelser. Disse foranstaltninger skal nødvendigvis støtte hinanden
indbyrdes og være sammenhængende.
10. Brugerbehovene bør defineres bredt. Forbrugernes behov spiller klart en vigtig
rolle, idet garanti for universel adgang, kvalitet og prisoverkommelighed er de
grundlæggende behov. Der må ligeledes tages hensyn til virksomhedernes behov,
idet navnlig små og mellemstore virksomheder er brugere af
forsyningspligtydelser. Også mere vidtrækkende mål er af almen interesse for
borgerne, såsom:
– et højt miljøbeskyttelsesniveau;
– visse befolkningsgruppers særlige behov, bl.a. handicappede og
lavindkomstgrupper;
– fuldstændig territorial dækning af basale tjenesteydelser i fjerntliggende og
svært tilgængelige områder.
11. En række principper kan hjælpe med til at definere brugerkravene til
forsyningspligtydelser:
– en klar definition af de grundlæggende forpligtelser til at sikre
kvalitetsydelser og et højt niveau afsundheds- ogsikkerhedstjenester;
– fuld gennemskuelighed, f.eks. med hensyn til takster, aftalevilkår, valg og
finansiering aftjenesteleverandører;
– valg af ydelse og, hvis relevant, valg af leverandør og reel konkurrence
mellemleverandører;
– forvaltningsorganer, der er uafhængige af tjenesteudbyderne, samt sikring af
klageadgang ogtvistbilæggelsesordninger;
8I disse principper kan også indgå repræsentation af brugerne og disses aktive
medvirkenveddefinitionenafydelserneogvalget afbetalingsformer.
12. Udbyderne af forsyningspligtydelser spiller ligeledes en vigtig rolle og har på
grundlag afderes erfaringer meget at bidrage med til den videre udvikling. De bør
derfor høres sideløbende med brugerne3. Ved tilrettelæggelsen af høringerne er det
vigtigt, at de offentlige myndigheder holder brugernes behov adskilt fra
udbydernes.
13. De offentlige myndigheder skaltage stilling til spørgsmålet om, hvordan de sikrer,
at de opgaver, de definerer som henhørende under forsyningspligtydelser, udføres
i overensstemmelse med en høj kvalitetsstandard og på den mest effektive måde.
Valget træffes under hensyn til navnlig:
– ydelsens tekniske og økonomiske karakteristika;
– de specifikke brugerkrav;
– kulturelle og historiske forhold idenpågældende medlemsstat.
At der eventuelt vælges forskellige midler til sikring af forskellige ydelser –
eller endog til sikring af ensartede ydelser, såfremt der gør sig forskellige
forhold gældende i medlemsstaterne eller inden for en enkelt medlemsstat- bør
derfor ikke opfattes som tegn på inkonsekvens, men tværtimod som tegn på
effektivitet.
3EFS og CEEP har foreslået, at der udarbejdes et charter om forsyningspligtydelser, hvilket udgør
et vigtigt bidragtilden igangværendedebat om fremtiden for forsyningspligtydelser.
93. FORSYNINGSPLIGTYDELSER OG DET INDRE MARKED
14. Tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse adskiller sig fra almindelige
tjenesteydelser ved, at de offentlige myndigheder betragter dem som nødvendige,
også selv om markedet ikke har tilstrækkelige incitamenter til at sikre leveringen
af dem. Hermed være ikke sagt, at markedet ikke i mange tilfælde vil være den
bedste mekanisme til at levere sådanne tjenesteydelser. Mange basale behov som
mad, tøj og bolig dækkes udelukkende eller i altovervejende grad af markedet.
Men hvis de offentlige myndigheder mener, at visse tjenesteydelser er af almen
interesse, og at markedskræfterne ikke kan sikre en tilfredsstillende opfyldelse af
de pågældende behov, kan de fastsætte specifikke krav til varetagelse af almene
interesser i form af en forsyningspligt. Med henblik på opfyldelsen af en sådan
pligt kan der indrømmes specielle eller eksklusive rettigheder, eller der kan
etableres særlige finansieringsmekanismer. Definitionen af en specifik
forsyningspligtopgave og løsningen afden indebærer ikke en bestemt metode eller
organisationsform. Det klassiske eksempel er forpligtelsen til offentlig tjeneste4,
dvs. en forpligtelse til at levere en bestemt ydelse på hele det pågældende
territorium til en overkommelig pris og af ensartet kvalitet uafhængigt af de
enkelte aktiviteters lønsomhed.
15. De offentlige myndigheder kan enten pålægge alle tjenesteudbydere på et givet
marked forsyningspligt eller overdrage sådanne tjenesteydelser tilenenkelt eller et
begrænset antal tjenesteudbydere uden indrømmelse af særlige eller eksklusive
rettigheder. På denne måde skabes der størst mulig konkurrence, og brugerne får
maksimal frihed med hensyn til valg af tjenesteudbyder. Såfremt kun én eller et
begrænset antal tjenesteudbydere, der konkurrerer på et givet marked, har fået
pålagt en forpligtelse til offentlig tjeneste, kan det være hensigtsmæssigt at
inddrage alle markedsdeltagerne i finansieringen af de nettoomkostninger, der er
forbundet med leveringen af forsyningspligtydelser, via en afgiftsordning eller en
forsyningspligtfond. I så fald er det vigtigt, at den andel, der afholdes af en given
virksomhed, står i rimeligt forhold til dens aktivitet på markedet og holdes adskilt
fra de andre udgifter, denafholder iforbindelse med sine normale aktiviteter.
16. I dag udbydes offentlige taletelefonitjenester således i hele Fællesskabet i henhold
til forpligtelsen til alment tjenesteudbud som fastsat i fællesskabslovgivningen,
uanset den fuldstændige liberalisering af telesektoren i 1998. Og de beslutninger,
der i begyndelsen af 1990'erne blev truffet om gradvis liberalisering, var i sig selv
en afspejling af markedsudviklingen og den teknologiske udvikling, som betød, at
opretholdelsenafsærlige og eksklusive rettigheder idenne sektor ikke længere var
et effektivt og proportionalt middel til at sikre den indtægt, der var nødvendig, for
at tjenesteudbyderne kunne opfylde forpligtelsentilalment tjenesteudbud. Selv om
Fællesskabets rammelovgivning giver medlemsstaterne mulighed for at indføre
mekanismer med henblik på deling af de omkostninger, der er forbundet med en
forpligtelse til alment tjenesteudbud som defineret på fællesskabsplan, har
4Begreberne alment tjenesteudbud og forpligtelse til offentlig tjeneste er blevet anerkendt i
Domstolensretspraksis (sag C-320/91 Corbeau[1993];sag C-393/92 Almelo[1994])og udviklet i
fællesskabslovgivningen for de tjenester, for hvilkeder er indført fællesrammebestemmelser medhenblikpåoprettelsenafetindreeuropæiskmarked(jf. afsnit 4).
10størstedelen af medlemsstaterne ikke fundet det nødvendigt at aktivere sådanne
ordninger ibetragtning afde relativt lave omkostninger, der er påtale.
17. Visse forsyningspligtydelser egner sig imidlertid ikke til at blive fordelt på flere
leverandører; det gælder f.eks. i en situation, hvor kun en enkelt operatør kan
sikres økonomisk rentabilitet. Under sådanne omstændigheder indrømmer de
offentlige myndigheder sædvanligvis eksklusive eller specielle rettigheder til
levering af den pågældende forsyningspligtydelse i form af tildeling af koncession
for et begrænset tidsrum på grundlag af en udbudsprocedure. Konkurrencen skal i
den forbindelse sikre, at de opgaver, der er defineret inden for rammerne af en
forsyningspligt, varetages så billigt sommuligt for detoffentlige.
18. Såfremt ingen af de ovennævnte to løsninger giver mulighed for en
tilfredsstillende opfyldelse af forsyningspligten, kan det være nødvendigt at
kombinere overdragelsen af den bestemte opgave til én eller et begrænset antal
tjenesteudbydere med tildeling eller bibeholdelse af særlige eller eksklusive
rettigheder til fordel for den eller de pågældende tjenesteudbydere. I en sådan
situation kan de offentlige myndigheder på samme måde, som hvis de eksklusive
rettigheder er tildelt på grundlag af en udbudsprocedure, sikre en passende
finansieringsform, som giver de udvalgte udbydere mulighed for at løse den
opgave, der erpålagt dem.
19. Iagttagelse af EF-traktatens bestemmelser, navnlig af konkurrencereglerne og
bestemmelserne vedrørende det indre marked, er fuldt ud forenelig med udførelsen
af forsyningspligtydelser. Traktatens artikel 86, særlig artikel 86, stk. 2, er den
centrale bestemmelse, for så vidt angår vurderingen af, om udførelsen af
tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse er forenelig med
fællesskabsmålene, herunder konkurrencereglerne og det indre markeds friheder. I
artikel86stårder,at:
1. “Medlemsstaterne afstår, for så vidt angår offentlige virksomheder og
virksomheder, som de indrømmer særlige eller eksklusive rettigheder, fra
at træffe eller opretholde foranstaltninger, som er i strid med denne
traktats bestemmelser, navnlig de i artikel 12 og artiklerne 7 og 81-89
nævnte.
2. Virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af
almindelig økonomisk interesse, eller som har karakter af fiskale
monopoler, er underkastet denne traktats bestemmelser, navnlig
konkurrencereglerne, i det omfang anvendelsen af disse bestemmelser ikke
retligt eller faktisk hindrer opfyldelsen af de særlige opgaver, som er
betroet dem. Udviklingen af samhandelen må ikke påvirkes i et sådant
omfang, atdet strider mod Fællesskabets interesse.
3. Kommissionen påser, at bestemmelserne i denne artikel bringes i
anvendelse, og meddeler, såfremt det er påkrævet, medlemsstaterne
passende direktiver eller beslutninger.”
20. For at forstå, hvordan disse bestemmelser berører de ordninger, de offentlige
myndigheder etablerer for at sikre levering af visse offentlige tjenesteydelser, er
det nyttigt at eksplicitere de tre principper, der ligger til grund for anvendelsen af
11artikel 86, nemlig neutralitet, frihed til at definere, hvad der forstås ved
forsyningspligtydelser, og proportionalitet.
21. Neutralitet med hensyn til virksomhedernes offentlige eller private status er
garanteret af EF-traktatens artikel 295. Kommissionen beskæftiger sig ikke med,
omen virksomhed, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig
økonomisk interesse, er offentlig eller privat. Den kræver således ikke
privatisering af offentlige virksomheder. På den anden side finder traktatens
bestemmelser, navnlig bestemmelserne vedrørende konkurrence og det indre
marked, anvendelse uanset en virksomheds ejerforhold (om den er offentlig eller
privat).
22. Medlemsstaternes frihed til at definere betyder, at det primært henhører under
medlemsstaterne at definere, hvad de forstår ved tjenesteydelser af almindelig
økonomisk interesse på grundlag af de pågældende aktiviteters karakteristika.
Denne definition kan kun underkastes kontrol af, at den ikke er behæftet med
tydelige fejl. De kan om nødvendigt indrømme specielle eller eksklusive
rettigheder til den virksomhed, der har fået i opdrag at levere tjenesteydelserne,
regulere dens aktiviteter og i givet fald støtte dem økonomisk. På områder, som
ikke er omfattet af fællesskabslovgivning, kan medlemsstaterne i vidt omfang
selv udforme deres politikker, som kun kan underkastes kontrol af, at de ikke er
behæftet med tydelige fejl. Hvorvidt en tjenesteydelse skal betragtes som en
forsyningspligtydelse, og hvordan den skal varetages, er spørgsmål, der
principielt afgøres lokalt. Kommissionens rolle består i at sikre, at de anvendte
midler er forenelige med fællesskabslovgivningen. For at undtagelsen iartikel 86,
stk. 2, kan finde anvendelse, skal public service-opgaven under alle
omstændigheder være klart defineret og udtrykkeligt overdraget ved en offentlig
myndighedsakt (herunder aftaler)5. Dette krav er nødvendigt for at sikre juridisk
klarhed og gennemsigtighed i forhold til borgerne, ligesom det er en nødvendig
forudsætning for, at Kommissionen kan foretage en
proportionalitetsundersøgelse.
23. Proportionalitet i henhold til artikel 86, stk. 2, indebærer, at de midler, der
anvendes til at varetage en forsyningspligtopgave, ikke må medføre en unødig
skævvridning af handelen. Det skal navnlig sikres, at indskrænkninger i forhold
til EF-traktatens regler, især konkurrencerestriktioner og begrænsninger af det
indre markeds friheder, ikke går længere end til, hvad der er strengt nødvendigt
for at sikre en effektiv løsning af opgaven. Udførelsen af tjenesteydelsen af
almindelig økonomisk interesse skal sikres, og de virksomheder, der har fået
overdraget opgaven, skal være i stand til at bære den byrde og de ekstra
omkostninger, der er forbundet hermed. Kommissionens proportionalitetskontrol,
der er underkastet Domstolens retlige tilsyn, udøves på en rimelig og realistisk
måde, somdet fremgår afden måde, hvorpå Kommissionen ipraksis anvender de
beslutningsbeføjelser, artikel86, stk. 3,6giver den.
24. De i artikel 86 fastsatte principper sikrer en fleksibel og kontekstfølsom balance,
som tager hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende i den enkelte
5Sag C-159/94 EDF[1997].
6Jf. Kommissionensårsberetninger omkonkurrencepolitikken.
12medlemsstat, og til de tekniske muligheder, som kan variere fra den ene sektor til
denanden.
25. Erfaringen viser, at almennyttige opgavers forenelighed med konkurrencereglerne
og bestemmelserne vedrørende det indre marked kan sikres på mange forskellige
måder7. Som tidligere anført har medlemsstaterne forskellige muligheder for at
sikre udførelsen af forsyningspligtydelser, lige fra en åbning af markedet, over
pålæggelse af forpligtelse til alment tjenesteudbud til indrømmelse af eksklusive
eller specielle rettigheder til en enkelt tjenesteudbyder eller et begrænset antal
udbydere, med eller udentilrådighedsstillelse affinansiering.
26. Med hensyn til spørgsmålet om finansiering fastslog Den Europæiske Ret i Første
Instans for nylig, at kompensation, der ydes af staten til en virksomhed i
forbindelse med opfyldelse af en forsyningspligt, udgør statsstøtte efter EF-
traktatens artikel 87, stk. 18. Selv om kompensationen ikke er omfattet af
undtagelserne i artikel 73 eller artikel 87, kan den alligevel være forenelig med
EF-traktaten på grundlag af artikel 86, stk. 2. Dette er tilfældet, når alle de
gældende betingelser er opfyldt, og kompensationen ikke overstiger de
nettoomkostninger, der er forbundet med den opgave, der er overdraget
virksomheden. Kommissionen mener, at det, såfremt kompensationsbeløbet er
fastsat for en passende periode på grundlag af en åben, gennemsigtig og ikke-
diskriminerende procedure, kan antages, at støtten er forenelig med traktatens
statsstøtteregler9.
27. Før det undersøges, hvorvidt en given forsyningspligtydelse kan omfattes af en
undtagelse i medfør af artikel 86, er det hensigtsmæssigt at undersøge, om
fællesskabsreglerne vedrørende konkurrence og det indre marked overhovedet
finder anvendelse. I den forbindelse skal der tages hensyn til tre forhold:
sondringen mellemøkonomiske og ikke-økonomiske aktiviteter, indvirkningen på
handelen mellem medlemsstater samt Fællesskabets politik i forbindelse med
aftaler afringe betydning.
28. De i artikel 86 fastsatte betingelser omhandler tjenesteydelser af almindelig
økonomisk interesse. Generelt gælder konkurrencereglerne og bestemmelserne
vedrørende det indre marked ikke for ikke-økonomiske aktiviteter og har derforingen virkning for almennyttige tjenesteydelser i det omfang, disse ydelser udgør
ikke-økonomiske aktiviteter. Det betyder, at anliggender, som hører ind under
udøvelsen af offentlig myndighed (indre og ydre sikkerhed, retsvæsen, diplomati
m.m.), ikke er omfattet af konkurrencereglerne og bestemmelserne vedrørende det
indre marked. Derfor kommer artikel 86 og de heri fastsatte betingelser ikke på
tale. EF-Domstolen har f.eks. fastslået, at et organ, der kontrollerer og fører tilsyn
med luftrummet og opkræver afgifter for anvendelsen af dets
7Som et eksempel på foreneligheden af støtte til public service radio- og tv-virksomhed med
konkurrencelovgivningen på grundlag af artikel 86, stk. 2, henvises til Kommissionens beslutning
af 24.2.1999 i sag NN 70/98 Kinderkanal og Phoenix, EFT C 238/3, 1999, og Kommissionens
beslutningaf 29.9.1999isagNN 88/98 BBCNews 24, EFTC78, 2000, s. 6.
8SagT-106/95 FFSA[1997];sagT-46/97 SIC[2000]; sagC-174/97P FFSA.[1998].
9For anvendelse af samme princip, se forslag til forordning om landtransport, KOM (2000) 7, af
26. juli 2000, s. 9, og direktivet om gennemskuelighed, Kommissionens direktiv 2000/52/EF af26. juli2000om ændringafdirektiv 80/723/EØF, EFTL193af29.7.2000.
13luftnavigationssystem10, eller et privatretligt organ, der fører forureningstilsyn i en
havn11, udøver beføjelser, der typisk henhører under en offentlig myndighed og
ikke er aføkonomisk karakter.
29. Heller ikke ydelser i tilknytning til undervisningstjenester og obligatoriske
socialsikringsordninger er omfattet af konkurrencereglerne og bestemmelserne
vedrørende det indre marked. Hvad angår det førstnævnte område har EF-
Domstolen afsagt kendelse om, at staten ved at oprette og vedligeholde et sådant
system ikke søger fortjeneste, men opfylder sin pligt over for befolkningen på det
sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige område.12For så vidt angår det
sidstnævnte område har EF-Domstolen fastslået, at organisationer, der har til
opgave at forvalte offentlige socialsikringsordninger såsom obligatorisk
sygesikring, der er baseret på nonprofit- og solidaritetsprincippet, og hvor de
udbetalte ydelser ikke står i forhold tilde obligatoriske bidrags størrelse, varetager
enudelukkende social funktionog ikke udøver enøkonomisk aktivitet13.
30. Ifølge Domstolens retspraksis14vil mange aktiviteter, som gennemføres af
organisationer, der hovedsagelig varetager sociale opgaver, og som er nonprofit-
orienterede og ikke tager sigte på at deltage i industriel eller kommerciel
virksomhed, normalt ikke være omfattet af Fællesskabets konkurrenceregler og
bestemmelser vedrørende det indre marked. Hertil henregnes en række ikke-
økonomiske aktiviteter, der forestås aforganisationer somfagforeninger, politiske
partier, kirker og religiøse samfund, forbrugersammenslutninger, videnskabelige
foreninger, velgørende foreninger samt nødhjælpsorganisationer. Hvis en sådan
organisation i forbindelse med udførelsen af en opgave af almen interesse
deltager i økonomiske aktiviteter, vil anvendelsen af fællesskabsreglerne på disse
økonomiske aktiviteter imidlertid være baseret på de i denne meddelelse fastsatte
principper under hensyntagen til det sociale og kulturelle miljø, hvori de
pågældende aktiviteter gennemføres. I sådanne tilfælde vil Kommissionen på
grundlag af mere generelle overvejelser over anvendelsen af sine skønsbeføjelser
desuden undersøge, omder af hensyn til Fællesskabets interesser skal indledes en
procedureioverensstemmelse med de forpligtelser, EF-traktatenpålægger den.
31. Det skal endvidere påpeges, at Fællesskabets konkurrencelovgivning kun finder
anvendelse, såfremt den omhandlede aktivitet kan formodes at påvirke handelen
mellem medlemsstater. På samme måde finder traktatens bestemmelser om fri
udveksling af tjenesteydelser ikke anvendelse, når alle aspekter af de pågældende
aktiviteterafvikles indenforenenkelt medlemsstat.
32. Hvad angår antitrust-reglerne (EF-traktatens artikel 81 og 82) vil en aktivitet, som
kun påvirker markedet i ringe grad – hvilket kan være tilfældet for en række
forsyningspligtydelser af lokal karakter - normalt ikke påvirke handelen mellem
medlemsstater og vil derfor ikke være omfattet af fællesskabsreglerne15.Id e n
10Sag C-364/92 SAT/EUROCONTROL [1994].
11Sag C-343/95 Diego Calí [1997].
12Sag 263/86 Humbel[1988].
13Forenedesager C-159/91 ogC-160/91 Poucet[1993].
14Sag C-109/92 Wirth[1993].
15Efter EF-Domstolenspraksis (forenede sager C-215/96 og C-216/96 Bagnasco [1999]) er der tale
om påvirkning af handelen mellem medlemsstater, når det på grundlag af samtlige objektive,
14forbindelse skal også nævnes, at aftaler af ringe betydning ikke er omfattet af
Fællesskabets konkurrenceregler, hvilket Kommissionen har givet en detaljeret
redegørelse for16. Også her gælder det, at mange lokale tjenesteydelser højst
sandsynligt vil blive anset for at være af ringe betydning, og Kommissionen vil
derfor ikke skulle forfølge påståede overtrædelser af antitrust-reglerne i en sådan
sammenhæng.
33. Med hensyn til Kommissionens undersøgelse af foreneligheden med
statsstøttereglerne forholder det sig ganske vist sådan, at selv omder er tale omet
relativt lille støttebeløb eller en relativt lille modtagervirksomhed, udelukker det
ikke på forhånd muligheden for påvirkning af handelen inden for Fællesskabet.
Ifølge fast retspraksis er der imidlertid kun tale om påvirkning af handelen
mellem medlemsstater, hvis modtagervirksomheden udøver en økonomisk
aktivitet, sominvolverer handel mellem medlemsstater. Kommissionen fastsætter
desuden tærskler, hvorunder statsstøttereglerne ikke anses for at finde
anvendelse17. Som et resultat heraf vil mange lokale tjenesteydelser højst
sandsynligt falde uden for statsstøttereglernes anvendelsesområde.
34. Offentlig støtte til udførelse af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse,
som kan formodes at påvirke handelen, skal desuden undersøges i lyset af
traktatens særlige bestemmelser om statsstøtte med henblik på at fastslå, om den
falder ind under undtagelsen i førnævnte artikel 86, stk. 2, eller andre specifikke
undtagelsesbestemmelser. Af særlig interesse er de i artikel 73 omhandlede
undtagelser vedrørende støtteinden for transportområdet og undtagelserne iartikel
87, stk. 3, litra d), vedrørende støtte til fremme af kulturen og bevarelse af
kulturarven18. De betingelser, der skal være opfyldt, for at en aktivitet kan anses
for at være forenelige med fællesmarkedet ihenhold tilartikel 87, stk. 3, er fastsat
i forskellige rammebestemmelser og retningslinjer, herunder rammebestemmelser
retlige eller faktiske forhold med tilstrækkelig sandsynlighed kan forudsiges, at den pågældende
adfærd kan øve en sådan indvirkning på handelen mellem medlemsstater, at den kan hindrevirkeliggørelsen af et enhedsmarked mellem medlemsstaterne. Ved etableringen af disse kriterierskal der tageshensyn til parternes stilling og betydning på detrelevante marked.
16Meddelelse om aftaler af ringe betydning, der ikke falder ind under EF-traktatens artikel 81, stk.1, EFTC372, 1997, s. 13.
17Meddelelse fra Kommissionen om de minimis-støtteordninger, EFT C 68, 6.3.1996, s .9, der skalfølges op af en forordning om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-
støtteordninger, udkastoffentliggjortiEFTC89, 28.3.2000, s.6.
18For at kunneomfattesafen undtagelsefra forbuddet mod statsstøtte ihenhold tilartikel 87, stk. 3,
litra d), skal støtten anvendes til kulturelle formål, f.eks. filmproduktion. Se bl.a. Kommissionensbeslutning af 29. juli 1998 om ikke at gøre indsigelse mod Frankrigs støtteordning til fordel forfilmproduktion (N 3/98, EFT C 279, 1998) og de efterfølgende beslutninger om ikke at gøreindsigelse mod støtteordninger til fordel for filmproduktion i Tyskland (Bund) (N 4/1998,beslutning af 21.4.1999, EFT C 272, 1999, s. 4), Irland (N 237/2000, beslutning af 28.6.2000,endnu ikke offentliggjort i EFT), Nederlandene (N 486/1997, beslutning af 25.11.1998, EFT C120, 1999, s. 2) og Sverige (N 748/1999, beslutning af 2.2.2000, EFT C 134, 2000, s. 3). Somdet fremgår af disse beslutninger, giver artikel 87, stk. 3, litra d), mulighed for at yde støtte tilfilmproduktion i overensstemmelse med de særlige forhold, der gør sig gældende i den enkelte
medlemsstat, og navnlig for fleksibilitet i bedømmelsen af støtte til smalle film og lavbudgetfilm.
Afhængigt af resultaterne af gennemgangen af støtteordningerne i andre medlemsstater vilKommissionen vurdere behovet for mere præcise rammebestemmelser. Dette vil ske i tæt samrådmed medlemsstaterne (se Kommissionens meddelelse af 14. december 1999 om ‘Principper ogretningslinjer for Fællesskabets audiovisuelle politik i den digitale tidsalder’, KOM (1999) 657endeligudg.).
15for statsstøttetilsmå og mellemstore virksomheder (SMV)19, rammebestemmelser
for statsstøttetil virksomheder i dårligt stillede byområder20, beskæftigelsesstøtte21
og uddannelsesstøtte22, statsstøtte med regionalt sigte23, statsstøtte til
miljøbeskyttelse24ogtilforskning og udvikling25.
35. De principper, der er fastsat i denne meddelelse, gælder for alle økonomiske
sektorer. Efter anmodning fra Det Europæiske Råd udarbejdede Kommissionen i
1998 en rapport til Ministerrådet om tjenesteydelser af almindelig økonomisk
interesse i banksektoren26, der var baseret på et spørgeskema udsendt til alle
medlemsstaterne. Af Kommissionens undersøgelse fremgik det, at en del
medlemsstater mener, at visse kreditinstitutter varetager opgaver, som udgør
tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Der er tale om opgaver, som
hovedsagelig vedrører fremme af små og mellemstore virksomheder, tildeling af
eksportkreditter eller garantistillelse for sådanne kreditter, lån til socialt
boligbyggeri, finansiering af infrastrukturprojekter og regionaludvikling. To
medlemsstater anser en gruppe kreditinstitutters levering af en omfattende
finansiel infrastruktur, som yder territorial dækning som angivet i punkt 10, for at
være entjenesteydelse afalmindelig økonomisk interesse. Rapporten konkluderer,
at foreneligheden af sådanne ordninger og opgaver med EF-traktatens artikel 86,
stk. 2, skalundersøges fra sag tilsag.
36. I takt med markedsudviklingen og den teknologiske udvikling vil de offentlige
myndigheder og tjenesteudbyderne blive konfronteret med nye
19Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (SMV),
EFT C 213, 23.7.1996, s.4 ; vil blive fulgt op af en gruppefritagelse - Forordning om anvendelse
af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til små og mellemstore virksomheder, udkast
offentliggjortiEFTC89, 28.3.2000, s.15.
20EF-rammebestemmelser for statsstøtte til virksomheder i dårligt stillede byområder, EFT C 146,14.5.1997, s.6.
21Retningslinjer for beskæftigelsesstøtte, EFTC334, 12.12.1995, s. 4.
22Rammebestemmelser for støttetil uddannelse, EFT C 343, 11.11.98, s. 10; vil blive fulgt op af engruppefritagelse - Forordning om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 påuddannelsesstøtte, udkast offentliggjortiEFT C89, 28.3.2000.
23Retningslinjer for statsstøttemedregionalt sigte, EFT C74, 10.3.1998, s. 9.
24Fællesskabsrammebestemmelser for statsstøttetilmiljøbeskyttelse, EFT C72, 10.3.1994, s. 3.
25EF-rammebestemmelser for statsstøttetilforskning ogudvikling, EFTC 45, 17.2.1996, s. 5.
26Rapport fra Kommissionen til Ministerrådet, ‘Services of general economic interest in the bankingsector’, vedtaget af Kommissionen den 17. juni 1998 og forelagt ØKOFIN-Rådet den 23.november 1998.
16usikkerhedsmomenter med hensyn til anvendelsen af EF-lovgivningen.
Kommissionen vil derfor fortsætte overvejelserne over, hvorledes den bedst kan
udnytte de disponible instrumenter til at øge den juridiske sikkerhed. Når den har
indvundet flere erfaringer med håndteringen af nye spørgsmål, der måtte opstå på
forsyningspligtområdet, vil den bidrage til en yderligere afklaring af EF-reglernes
anvendelsesområde og kriterierne for forenelighed med de relevante regler. Dette
vilioverensstemmelse med fast praksis foregå itæt samråd med medlemsstaterne.
Instrumenterne hertil vil bl.a. være meddelelser, retningslinjer og bestemmelser
omgruppefritagelse.
174. ERFARINGER MED LIBERALISERINGEN AF VISSE
FORSYNINGSPLIGTYDELSER
37. På det tidspunkt, da 1996-meddelelsen blev offentliggjort, var der truffet
beslutning om liberalisering af markederne for flere omfattende
forsyningspligtydelser som led i programmet for gennemførelse af det indre
marked, mendet var endnu for tidligt at sige noget om liberaliseringens virkninger
for ydelsernes kvalitet, pris og tilgængelighed. I nogle sektorer, navnlig
telesektoren, er dette ikke længere tilfældet. Men generelt mangler der stadig
rettidige kvalitetsdata om nøgleaspekter, der kan danne grundlag for en vurdering
af erfaringerne med disse ydelser. Den mest omfattende information vedrører
telekommunikationog lufttransport. For energisektoren foreligger der en betydelig
mængde data vedrørende prisniveauer, og Kommissionen har nu iværksat en
undersøgelse, der bygger på de undersøgelser, Eurostat har foretaget med henblik
på løbende overvågning af “konkurrenceindikatorer”, en række faktorer, der
indikerer det reelle konkurrenceniveau på markedet. Endvidere har Kommissionen
nu modtaget svar fra medlemsstaterne på spørgsmål vedrørende omfanget af
almene tjenesteudbud og disses mål i gas- og elektricitetssektoren, og den er på
grundlag heraf ved at udarbejde en meddelelse, der skal tjene som et
benchmarking-redskab med henblik på at opretholde og forbedre public service-
standarderne.
38. At dømme ud fra de foreliggende oplysninger synes liberaliseringen af tjenesterne
under programmet for gennemførelse af det indre marked at have haft en positiv
indvirkning på forsyningspligtydelsernes tilgængelighed, kvalitet og
prisoverkommelighed. Dette er dog ikke ensbetydende med, at tjenesterne
nødvendigvis fungerer tilfredsstillende. Andre faktorer spiller også ind, såsom
prisen på det udstyr, der kræves til tilslutning, trafikal overbelastning og
forskellige former for konkurrencebegrænsende praksis samt manglen på effektive
klagemuligheder for brugere i tilfælde, hvor tjenesterne ikke fungerer efter
hensigten. Som følge heraf er den fulde fordel af liberaliseringen endnu ikke
mærkbar indenfor allesamfundsområder eller ialledeleafFællesskabet.
39. Alment tjenesteudbud, navnlig definitionenafspecifikke forpligtelser i forbindelse
med alment tjenesteudbud, er en central ledsageforanstaltning til liberaliseringen
af bl.a. telekommunikationssektoren i Den Europæiske Union. Definitionen af og
garantien for alment tjenesteudbud sikrer, at etablerede tjenesters tilgængelighed
og kvalitet opretholdes for alle brugere og forbrugere under overgangen fra
monopoltilkonkurrencebaserede markeder. Inden for åbne, konkurrencebaserede
telemarkeder defineres alment tjenesteudbud som kvalitativt tilfredsstillende
minimumstjenester, der er tilgængelige for alle brugere og forbrugere til en
overkommelig pris. Disse bestemmelser danner udgangspunkt for
konkurrencebaserede forbedringer afservicekvalitetenog prisniveauet.
4.1. Telekommunikation
40. Alment tjenesteudbud, som det er defineret i fællesskabslovgivningen på
telekommunikationsområdet, omfatter adgang til en tjeneste for taletelefoni og til
tale-, data- og telefaxoverførsel via modem (dvs. adgang til Internet). Brugerne
skal have adgang til internationale og nationale opkald på det faste offentlige
18telefonnet og til alarmtjenester. Definitionen omfatter desuden adgang til
nummerfortegnelsestjenester, oplysningstjenester, offentlige betalingstelefoner og
særlige faciliteter for handicappede og personer med særlige sociale behov. Den
omfatter ikke mobiltelefoniog bredbåndsadgang til Internet.
41. Hvad angår taletelefoni fremgår det af en nylig undersøgelse27,a t9 6 %a fd e
europæiske husstande har adgang til taletelefoni i hjemmet. Lidt over halvdelen af
de resterende husstande er enten ikke interesseret eller har alternative muligheder.
Mindre end 2% har ikke adgang til taletelefoni af økonomiske årsager. Siden
begyndelsen af1998 har alle forbrugere nydt godt afbetydelige prisnedsættelser -
alene inden for det første år blev priserne sat ned med 40% for internationale
opkald, 30% for langdistanceopkald og 30% for regionale opkald; for lokale
opkald er der imidlertid ikke sket nævneværdige prisfald. I perioden 1997-1999 er
prisen faldet med over 40% for gennemsnitsforbrugere.
42. Konkurrencen har medført en hurtig udbredelse af mobiltelefoni.
Indtrængningsgraden er siden liberaliseringens start øget fra 11% til 48% af
befolkningen. Det ser især ud til at være lavindkomsthusholdningerne, der alene
benytter sig af mobiltelefoni (6% mod 2% af højindkomsthusholdningerne), idet
brugergraden dog generelt stiger i takt med indkomsten. Dette viser, at en
mobiltelefon for et betydeligt antal lavindkomsthusholdninger udgør et acceptabelt
alternativtilfastnettelefoni,ogsåselvomder ikke er fastsat forpligtelser tilalment
tjenesteudbud på detteområde.
43. Da Internetadgang via tredjegenerationsmobiltelefoni og TV vil mindske
afhængighedenafcomputere (der gælder for 33% afEU-husholdningerne) tildette
formål, forventes indtrængningsgraden at stige meget hurtigt i løbet af de næste
femår.
44. Abonnenter i landdistrikter ser ikke ud til at være forfordelt, hvad angår den
geografiske fordeling af vigtige tjenester. Husholdninger i landdistrikter har rent
faktisk mere telefonudstyr end husholdninger i storbyområder. Efter alt at dømme
har indkomsten langt større indflydelse på tjenesterne end land/by-skellet.
4.2. Transport
45. Den gradvise åbning af markederne for lufttransport blev afsluttet den 1. juli
1998. I Kommissionens meddelelse fra sidste år vurderes følgerne af ti års
liberalisering.28Liberaliseringen af luftfarten har ført til en stigning i antallet af
luftfartsselskaber fra 132 i 1993 til 164 i 1998. De etablerede nationale selskabers
markedsandel har været jævnt faldende, og antallet af ruter med mere end to
selskaber er blevet tredoblet siden 1992. Tilbudspriser på billetter er blevet mere
udbredt, mens der til gengæld er sket en vedvarende stigning i priserne for fuldt
fleksible billetter, der er to gange så høje somtilbudspriserne.
46. Graden af konkurrence på en rute har en væsentlig indvirkning på prisen for
lufttransport. Billetprisniveauet falder i takt med, at et marked udvikler sig fra et
27Gallup Europe, rapport: ‘The situation of telecommunications services in the regions of the
European Union’, april2000.
28KOM(1999) 182 endeligudg.af 20. juli1999.
19monopol til et duopol og videre til et mere åbent marked. Prisnedsættelsen for
billetter på business-class i forbindelse med overgangen fra monopol til tre eller
flere selskaber er på 10%, for billetter i økonomiklassen på 17% og for
tilbudspriser på 24%.
47. Enrække faktorerforsinker eller mindsker effekten af liberaliseringen. Adgang til
ankomst- og afgangstider og begrænsninger i lufthavnskapaciteten udgør et stort
problem for nytilkomne selskaber. Loyalitetsordninger som frequent-flier-
programmer favoriserer selskaber med store netværk, som giver passagererne
større chancer for at samle og anvende FFP-points. Dette går især ud over
omkostningseffektive, små selskaber. De høje omkostninger, der er forbundet med
ground handling-service og dennes lave kvalitet, tilføjer et fast
omkostningselement, som mindsker nytilkomne selskabers mulighed for at
konkurrere på pris. Endelig medfører trafikbelastningen og den ringe udnyttelse af
det disponible luftrum, at ydelsens kvalitet bliver ringere og forsinkelser
hyppigere.
48. Nogle af disse problemer kan løses ved pålæggelse af forpligtelser til offentlig
tjeneste. Valget af rute og opfyldelsen af de pålagte standarder er underlagt
Kommissionens kontrol. Siden 1993 er der pålagt forpligtelser til offentlig
tjeneste på mere end 100 ruter inden for Fællesskabet, fortrinsvis i Frankrig, Irland
og Portugal, men også i Sverige, Tyskland, Italien og Det Forenede Kongerige.
Det repræsenterer dog kun en meget lav procentdel af den samlede lufttrafik i
Fællesskabet.
49. Som følge af markedsudviklingen undergår passagerbefordringstjenesterne i
jernbane- og vejsektoren store forandringer i øjeblikket. Flere operatører er gået
ind på markedet i andre medlemsstater. Sideløbende hermed er medlemsstaterne
begyndt at åbne hjemmemarkederne for konkurrence. Harmonisering af et vist
konkurrenceniveau og minimumskrav til gennemsigtighed i forbindelse med
tildelingen af tjenestekontrakter blev anset for nødvendige forudsætninger for at
sikre en høj kvalitet. Kommissionen har foreslået nye rammebestemmelser29,s o m
kan sikre, at offentlige transportvirksomheder af konkurrencemæssige årsager
nødsages til at tilbyde passagererne en bedre service, holde omkostningerne under
kontrologsikre det højeste sikkerhedsniveau.
4.3. Energi
50. Sammenlignet med telesektoren og lufttransportsektoren foreligger der langt færre
oplysninger om indvirkningen af liberaliseringen i energisektoren på
forsyningspligtydelserne. Åbningen af elektricitets- og gassektoren er således af
for ny dato til, at der kan drages operationelle konklusioner. I de fleste EU-lande
med undtagelse af Belgien, Danmark og Irland har husholdningerne nydt godt af
en prisnedsættelse i perioden mellem juli 1996 og januar 2000 på gennemsnitligt
5,2%. Små virksomheder har oplevet større nedsættelser på gennemsnitligt 7,9%,
omend med betydelige stigninger iDanmark og Grækenland.
29KOM (2000)7af26. juli2000, s. 9.
204.4. Forbrugernes vurdering afforsyningspligtydelser
51. Somled iEurobarometer-meningsmålingerne30blev der stillet en række spørgsmål
til de adspurgte husstande om deres syn på en række forsyningspligtydelser.
Undersøgelsen supplerer de mere detaljerede data for telesektoren, der er
indsamlet i forbindelse med den tidligere nævnte rapport. Resultaterne er
interessante, for så vidt som de giver mulighed for en sammenligning mellem
forskellige typer ydelser. Det er imidlertid ikke muligt at sige noget om, hvorledes
ydelserne har udviklet sig over tid. Væsentlige forskelle i svarenes karakter
medlemsstaterne imellem kunne tyde på, at forventningerne til ydelserne udgør en
afgørende faktor for den oplevede tilfredshedsgrad. Af denne grund er
sammenligninger mellem de forskellige typer ydelser formodentlig mere
oplysendeendsvarene isigselv.
52. Forbrugertilfredsheden med en række aspekter (adgang, pris, kvalitet, tilgængelig
information, betingelser, klagemuligheder) blev målt enkeltvis for en fastsat kurv
af ydelser bestående af telefoni, elektricitet, gas- og vandforsyning, posttjenester,
bytransportogmellembys jernbanetjenester. Såveladgangentilsomudnyttelsenaf
de forskellige ydelser varierede betydeligt - f.eks. har lidt under 13% ikke adgang
til gasforsyning. Omkring 7% anførte, at de ikke havde adgang til mellembys
jernbanetjenester, og 5% havde ikke adgang til lokale transporttjenester.
Elektricitet, postvæsen og vandforsyning var de tjenester, der kom tættest på
universeltilgængelighed. At dømme ud fra svaret “ikke relevant” på efterfølgende
spørgsmålser det ud til, at den faktiske udnyttelsesgrad følger tjenesternes fysiske
tilgængelighed.
53. Med hensyn til priser fik posttjenesterne den bedste placering, efterfulgt af
offentlige forsyningsvirksomheder. Alligevel kan der udledes en betydelig
utilfredshed med det nuværende prisniveau af den kendsgerning, at over 30% af
respondenterne anså priserne for at være urimelige eller overdrevent høje. Telefoni
og langdistancejernbanetjenester påkaldte sig de mest negative svar.
Kvalitetsvurderingerne er generelt gode undtagen for transport og i mindre grad
posttjenester. Hvis man kombinerer prisvurderingen med kvalitetsvurderingen, ser
langdistancejernbanetjenesterne ikke ud til at fungere særlig godt. Ifølge
forbrugerne er det de offentlige forsyningsvirksomheder (elektricitet, gas- og
vandforsyning), der bedst opfylder deres forventninger, mens holdningen til
kommunikation og lokaltransport er mere blandet. Behandlingen af klager får
ligeledes en lav placering, hvilket fremgår af, at for hver af de omhandlede
tjenester svarede over 45% af respondenterne, at behandlingen af deres klager
havde været enten dårlig eller yderst dårlig.
30Eurobarometernr. 53frajuli 2000,‘TheEuropeansandServicesofGeneralInterest’.
215. ET EUROPÆISK PERSPEKTIV
54. Fællesskabets målsætninger er de samme somhidtil: at bidrage tilat forbedre den
europæiske økonomis konkurrenceevne på stadig mere åbent verdensmarked; at
forbedre forbrugerbeskyttelsen og øge forbrugernes tillid ved bl.a. at sikre dem et
større udvalg, bedre kvalitet og lavere priser og styrke den økonomiske, sociale
og territoriale samhørighed. Forsyningspligtydelser spiller en central rolle i
bestræbelserne på at opfylde disse målsætninger. Effektive ydelser er en
afgørende faktor, når der skal træffes beslutning om placering af
produktionsvirksomhed, både for de virksomheder, der benytter dem, og de
arbejdstagere, der bor i området. Et netværk af tjenesteydelser af almen interesse
er afstørste vigtighed for den sociale samhørighed; omvendt er det et oplagt tegn
på affolkning af et landdistrikt eller tilbagegang for en by, hvis sådanne
tjenesteydelser forsvinder. Fællesskabets mål er dels at opretholde ydelserne og
dels at gøre demmere effektive.
55. Ved forfølgelsen af disse mål tager Fællesskabet behørigt hensyn til
subsidiaritetsprincippet. Iagttagelse af dette princip, i særdeleshed respekten for
medlemsstaternes frihed til at definere, hvad de forstår ved en
forsyningspligtydelse, kræver en grundig undersøgelse af, hvilke roller de
forskellige myndighedsniveauer skal varetage med hensyn til reguleringen af
disse ydelser. Kommissionen vil give en mere detaljeret redegørelse for sin
holdning tildette spørgsmålisin hvidbog omforvaltningspraksis.
56. Traktatens nye artikel 16 anerkender eksplicit den rolle, som tjenesteydelser af
almindelig økonomisk interesse spiller for den økonomiske, sociale og territoriale
samhørighed, og det anføres, at Fællesskabet har pligt til at sikre vilkår, der gør
det muligt at opfylde deres opgaver. Disse tjenesteydelsers betydning blev
understreget afstats-ogregeringscheferne på topmødet iLissabon imarts 200031:
“Det Europæiske Råd finder det vigtigt, at der i forbindelse med det indre marked
og en videnbaseret økonomi tages fuldt hensyn til traktatens bestemmelser omtjenesteydelseraf almindelig økonomisk interesse og til de virksomheder, som detpålæggesatlevere sådannetjenesteydelser.”
57. Såvel denne politiske erklæring som de igangværende ændringer peger på et
behov for en proaktiv holdning til forsyningspligtydelser, som inkorporerer den
strategi, der er baseret på udviklingen af det indre marked, og går endnu længere.
I denne ånd vil Kommissionen i partnerskab med de nationale, regionale og
lokale myndigheder fortsat arbejde på at fremme et europæisk perspektiv på
forsyningspligtydelser, der vil være til fordel for borgerne på tre fronter: bedst
mulig udnyttelse af åbningen af markederne, styrkelse af den europæiske
samordning og solidaritet og udformning af andre fællesskabsbidrag til støtte for
forsyningspligtydelser.
31Det Europæiske Råd i Lissabon, den 23. og 24. marts 2000, formandskabets konklusioner, SN
100/00, punkt 19.
225.1. Bedst mulig udnyttelse afmarkedsåbningen
58. Åbningen af markederne for økonomiske tjenesteydelser, navnlig
netværksydelser, og den tilsvarende indførelse af forpligtelser til offentlig tjeneste
eller alment tjenesteudbud, skal nødvendigvis foregå i overensstemmelse med de
særlige forhold, der gør sig gældende i den enkelte sektor, herunder den allerede
opnåede grad af markedsintegration. Det fælles mål er at sikre imødekommelse af
borgernes behov via udviklingen af et konkurrencebaseret indre marked. Dette
mål blev kraftigt understreget afDet Europæiske Råd i Lissabon, som opfordrede
til at fremskynde liberaliseringen af gas- og elektricitetssektoren og af transport-
og posttjenesterne og desuden anmodede Kommissionen om at udarbejde forslag
samt ensituationsrapporttildets møde iforåret 2001.
59. Kommissionen vil fortsat følge nedenstående principper isin politik for åbning af
markederne:
– anvendelse af evalueringsværktøj til at bedømme tjenester, der varetager
forsyningspligtopgaver med hensyn til drift, ydelse og konkurrenceevne med
henblik på at fremme tilpasningen af tjenesterne til den teknologiske udvikling
(som øger de grænseoverskridende muligheder for at levere tjenesteydelser
inden for det indre marked), og af nye brugerbehov og krav til sådanne ydelser.
De overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker vil sammen med
rapporten om deres gennemførelse og Kommissionens årlige meddelelse om
‘Økonomisk reform: - Rapport om Fællesskabets produkt- og kapitalmarkeder’
(Cardiff-rapporten)32danne grundlag for bl.a. en regelmæssig vurdering af,
hvordan tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse fungerer i det indre
marked. For bestemte sektorer, navnlig telesektoren, offentliggøres der
periodiske oversigter over lovændringer og virkningerne heraf33;e ns å d a n
fremgangsmåde vil med fordel kunne generaliseres til alle de sektorer, for
hvilke der findes rammebestemmelser på fællesskabsplan34;
– anvendelse af en trinvis fremgangsmåde baseret på høringer af de forskellige
aktører, herunder forbrugerne. Kommissionen vil også fremover forberede
ændringer af lovrammerne med forelæggelse af grønbøger35ledsaget eller
suppleret afyderligere høringsfaser36;
32KOM(1999) 10af20. januar 1999, KOM(2000)26af26. januar 2000.
33‘Femterapport om gennemførelsen af lovpakken for telesektoren’, KOM(99) 537 af 11. november
1999.
34Kommissionen er i øjeblikket ved at gennemgå den lovgivningsmæssige reform ogservicestandarderne i gas- og elektricitetssektoren.
35Som eksempel pårelevante grønbøger kan nævnes: ‘Borgernes transportnetværk - Fuld udnyttelseaf potentialet i den offentlige personbefordring i Europa’, KOM(1995) 601; ‘Mod fair og effektivprissætning på transportområdet - Politiske muligheder for at internalisere de eksterneomkostninger ved transport inden for Den Europæiske Union’, KOM(1995) 691; ‘Udvikling af etfælleseuropæisk nummereringssystem - Grønbog om en nummereringspolitik for teletjenester i
Europa’ KOM(1996) 590; ‘grønbog om konvergensen mellem telekommunikationssektoren,
mediesektoren og informationsteknologisektoren og de lovgivningsmæssige implikationer heraf -Mod en informationssamfundsstrategi’, KOM(1997)623.
36Se f.eks. meddelelsen om ‘Den offentlige høring om udkast til meddelelse fra Kommissionen omanvendelse af konkurrencereglerne på postsektoren og navnlig vurderingen af visse statsligeforanstaltninger i relation til posttjenesterne’, KOM(1996) 480, i forlængelse af Kommissionens
23– styrkelse af gennemsigtigheden i forbindelse med offentlige og private
leverandørers udførelse af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse,
navnlig hvad angår kontrollen med konkurrencefordrejende adfærd.
Kommissionens direktiv om ændring af det såkaldte
gennemskuelighedsdirektiv37tager sigte på at øge gennemskueligheden ved at
udvide reglerne om regnskabsmæssig adskillelse, der i øjeblikket kun gælder
for bestemte sektorer, til at gælde for enhver virksomhed, som en medlemsstat
har indrømmet særlige eller eksklusive rettigheder i henhold til traktatens
artikel 86, stk. 1, eller som har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af
almindelig økonomisk interesse i henhold til traktatens artikel 86, stk. 2, og
som modtager statsstøtte under den ene eller den anden form, herunder tilskud,
subsidier eller kompensation, itilknytning tilden almennyttige tjeneste, den har
fået overdraget,og somsamtidig udfører andre aktiviteter.
60. For at den europæiske økonomi bedst muligt kan udnytte de muligheder, der
ligger iåbningen af markederne, er det vigtigt, at der snarest træffes afgørelse om
Kommissionens forelagte forslag. Kommissionen forventer, at de nye lovrammer
for telekommunikation, baseret på dens forslag til et rammedirektiv og fire
særdirektiver38, bliver vedtaget i 2001, i overensstemmelse med den tidsplan, der
blev fastsat på Det Europæiske Råd i Lissabon39for virkeliggørelsen af det indre
marked. Kommissionen regner ligeledes med, at Rådet og Europa-Parlamentet
snarest muligt vedtager dens forslag vedrørende posttjenester ogtransport40.
61. Ud fra samme betragtninger og med særligt henblik på at sikre, at offentlige og
private tjenesteudbydere behandles ens, har Kommissionen forelagt et forslag41,
der bl.a. giver mulighed for at fritage de sektorer og tjenester, som er omfattet af
direktiv 93/38/EØF (vand- og energiforsyning, transport og telekommunikation),
når de i en given medlemsstat er underlagt effektiv konkurrence, efter at den
pågældende aktivitet er blevet liberaliseret ioverensstemmelse med den relevante
EF-lovgivning. Liberaliseringen i telesektoren har allerede fået indvirkning på
anvendelsen af reglerne om offentlige kontrakter. I overensstemmelse med
bestemmelserne idirektiv93/38/EØF anførte Kommissionen ien meddelelse42,a t
den betragter størstedelen af de omhandlede tjenester i EU (med nogle få
undtagelser) somfaldende uden for anvendelsesområdet for direktiv93/38/EØF.
grønbog om ‘Udvikling af det indremarked for posttjenester’, KOM(1991) 476; meddelelsen om
‘Resultaterneaf den offentligehøring om revurdering af kommunikationslovgivningen i 1999 ogvejledendeprincipper for denyerammebestemmelser’, KOM(2000) 239.
37Kommissionens direktiv 2000/52/EF af 26. juli 2000 om ændring af direktiv 80/723/EØF, EFTL193af29.7.2000, s. 75.
38Sebilag I
39Det Europæiske Råd i Lissabon, den 23. og 24. marts 2000, formandskabets konklusioner, SN
100/00, punkt 17.
40KOM(2000) 319af30. maj2000og bilag Iomtransport.
41Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om samordning af fremgangsmåderne ved
indgåelse af kontrakter om vand- og energiforsyning samt transport, KOM(2000)276, 10. maj2000.
42EFTC 156af03.06.99, s. 3-4.
245.2 Styrkelse afeuropæisksamordning og solidaritet
62. Den stigende europæiske integration inden for visse sektorer tyder på et
tilsvarende behov for øget europæisk samordning med henblik på overvågning af
forvaltningsmyndigheders og operatørers virksomhed. De institutionelle
ordninger vil variere afhængigt af den opnåede grad af markedsintegration og
eventuelle udestående problemer, også hvad angår nationale
forvaltningsmyndigheders effektivitet.
63. Med henblik på at lette evalueringen af tjenesteydelser af almindelig økonomisk
interesse kunne Kommissionen foretage en undersøgelse af medlemsstaternes
samlede resultater med hensyntiludførelsen af disse tjenesteydelser og de retlige
rammers effektivitet. En sådan undersøgelse skal tage særligt hensyn til
samspillet mellem forskellige infrastrukturnetværk og målsætningerne for
omkostningseffektivitet, forbrugerbeskyttelse og økonomisk, social og territorial
samhørighed.
64. Den særlige plads, som tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse
indtager blandt Unionens fælles værdier, som anerkendes i traktatens artikel 16,
kræver en tilsvarende anerkendelse af forbindelsen mellem adgangen til
forsyningspligtydelser og europæisk borgerskab. Mens medlemsstaterne har
udstrakt frihed med hensyn til valg af midler til at nå de solidaritetsmål,
forsyningspligtydelserne har til formål at fremme, kan der være behov for en
fælles grunddefinition af begrebet almen interesse. Efter Kommissionens mening
er bestemmelserne vedrørende adgang tiltjenesteydelser afalmindelig økonomisk
interesse i udkastet til charter om de grundlæggende rettigheder et vigtigt skridt i
denne retning.
5.3Andre fællesskabsbidrag tilstøtte forforsyningspligtydelser
65. Fællesskabsengagementet iforsyningspligtydelser går længere end til udviklingen
af det indre marked, herunder instrumenter til sikring af kvalitetsstandarder,
samordning af forvaltningsmyndighedernes virksomhed og af evalueringen af
aktiviteterne. Andre fællesskabsinstrumenter og -foranstaltninger har de samme
målsætninger vedrørende forbrugerbeskyttelse og økonomisk, social og territorial
samhørighed, og også de bidrager til, at tjenesteydelser af almindelig økonomisk
interesse kan opfylde deres mission. Sådanne bidrag har til formål at styrke den
nationale, regionale og lokale indsats, men under ingen omstændigheder at træde
i stedet for denne. For så vidt angår udviklingen siden offentliggørelsen af
Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser fra 1996 skal særligt
nævnes følgende:
– Kommissionens og medlemsstaternes vedtagelse af en udviklingsplan for
Fællesskabet, der udstikker rammerne og de vigtigste strategiske muligheder
for udvikling afdet europæiske territorium;
– gennemførelsen af programmet for etablering af transeuropæiske net i
overensstemmelse med de forpligtelser, der er indgået af stats- ogregeringscheferne, og de sektorspecifikke retningslinjer, der er vedtaget af
Rådet ogEuropa-Parlamentet. En revision afretningslinjerne for transportnettet
forventes at sætteyderligere skub ivirkeliggørelsenafmålene på detteområde;
25– initiativet vedrørende etablering af et europæisk forskningsområde med henblik
på forbedring af samordningen af medlemsstats- og fællesskabspolitikkerne43,
herunder aspekter vedrørende “territorialisering” af forskningsnetværk og
elektroniske netværk;
– Kommissionens vedtagelse af handlingsplanen på det forbrugerpolitiske
område 1999-2001, hvori forsyningspligtydelser er fastsat som et prioriteret
område;
– e-Europe-handlingsplanen til fremme af et informationssamfund med plads til
alle, der tager sigte på at fremskynde udnyttelsen af digitale teknologier i hele
Europa. Med henblik herpå fokuserer handlingsplanen på adgang til
overkommelige priser, udvikling af de fornødne færdigheder og på
foranstaltninger til fremme af udnyttelsen af Internet (f.eks. e-undervisning, e-
sundhed, e-forvaltning).
66. Den horisontale forbrugerbeskyttelseslovgivning finder anvendelse på alle
forsyningspligtydelser. Denne lovgivning omhandler spørgsmål af
grundlæggende interesse for forbrugerbeskyttelsen, såsom urimelige aftalevilkår
og fjernsalg. Der er imidlertid behov for en effektiv og ikke-diskriminerende
håndhævelse af såvel den horisontale som den sektorspecifikke
forbrugerlovgivning i hele EU. Hertil kræves en systematisk indsats, der bl.a.
omfatter et tættere administrativt samarbejde mellem medlemsstaterne, de
nationale forvaltningsmyndigheder, tjenesteudbydere og forbrugerrepræsentanter.
67. Inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen, mere specifikt inden for
rammerne af den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser, er
Fællesskabet ligeledes forpligtet til at opretholde sine tjenesteydelser af almindelig
økonomisk interesse. Det skal bemærkes, at GATS-overenskomsten bevarer
WTO-medlemmernes suveræne ret tilat regulere økonomiske og ikke-økonomiske
aktiviteter inden for deres territorium og til at sikre opfyldelse af legitime
offentlige mål. Selv på områder, hvor der er indgået forpligtelser, har landene
således mulighed for at opretholde de kvalitetsstandarder og sociale målsætninger,
somudgør værdigrundlaget for deres respektive samfund. Når dette er sagt, må det
undgås, at medlemsstaternes legitime ret til at etablere en lovgivningsramme, der
kan sikre, at tjenesteydelsessektoren fungerer efter hensigten, uretmæssigt
anvendes somenhandelshindring.
68. Forsyningspligtydelser i tilknytning til velfærdsopgaver og social beskyttelse
henhører under national og regional kompetence. Ikke desto mindre spiller
Fællesskabet en anerkendt rolle med hensyn til at fremme samarbejdet og
samordningen på disse områder. Kommissionen bidrager således til at fremme
samarbejdet mellem medlemsstaterne inden for områder, der er relateret til
reformen afden sociale beskyttelse. Efter Rådets godkendelse af meddelelsen om
modernisering af den sociale beskyttelse44og mandatet fra Det Europæiske Råd i
Lissabon til Gruppen på Højt Plan vedrørende Social Beskyttelse, vilKommissionen intensivere sin indsats med hensyn tilovervågning afreformen og
43‘Mod et europæiskforskningsrum’, KOM(2000)6af18. januar 2000.
44‘En samordnet strategi til modernisering af den sociale beskyttelse’, KOM(1999) 347 af 14. juli
1999.
26fremme af den socialpolitiske debat og hermed bidrage til at skabe europæisk
konsensus på detteområde.
27BILAG I: DEN AKTUELLE SITUATION I ENKELTE SEKTORER
For visse forsyningspligtydelsers vedkommende er markederne blevet åbnet på grundlag
af lovgivningen vedrørende det indre marked og EU's konkurrencepolitik . I dette afsnit
gennemgås udviklingen i nogle sektorer, der er omfattet af fællesskabsreglerne. Afsnittet
dækker ikke hele udbuddet af forsyningspligtydelser, og ikke-økonomiske tjenester er
slet ikke medtaget45.
Elektroniskkommunikation
Siden 1990 har Kommissionen gradvis etableret en omfattende lovgivningsramme for
liberaliseringen af telekommunikationsmarkedet .Denne politik har ved at øge
konkurrencen haft en betydelig indvirkning på markedets udvikling og har bidraget til
fremkomsten af en stærk kommunikationssektor i Europa og sikret private forbrugere og
erhvervskunder flere valgmuligheder, lavere priser samt innovative tjenester og
applikationer.
I henhold til de eksisterende lovgivningsrammer skulle alle teletjenester og -netværk
være liberaliseret fra januar 1998. Det har betydet, at denne sektor, der traditionelt har
været underlagt statsmonopol, nu har udviklet sig tilen dynamisk industri, der er udrustet
tilat drage fuld nytte afdet globale marked.
Grundlaget for den nye lovgivningsramme har været det politiske mål at fremme vækst,
jobskabelse og konkurrenceevne under hensyn til forbrugerinteresserne ved at sikre et
bredt udvalg af leverandører og tjenesteydelser og fremme innovation,
konkurrencedygtige priser samt servicekvaliteten.
Den lovgivning, der var vedtaget med henblik på liberaliseringen i 1998, er blevet
revideret i lyset af markedsudviklingen, den teknologiske udvikling og erfaringerne med
gennemførelsesprocessen. Mange områder af telekommunikationsmarkedet i EU er
fortsat domineret af de etablerede operatører på trods af et stigende antal operatører og
tjenesteudbydere. Lovrevisionen giver mulighed for at sikre, at lovgivningen bidrager til
at styrke udviklingen af konkurrence og forbrugernes valgmuligheder og til fortsat at
beskytte almennyttige formål. Med henblik herpå indeholder den nye lovramme, som får
virkning fra 1. januar 2002, fem nye direktiver46bl.a. et, som specielt omhandler
forsyningspligtydelser - “forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med
elektroniske kommunikationsnet og tjenester”.
Forpligtelsen til alment tjenesteudbud, som Fællesskabet har anmodet medlemsstaterne
om at pålægge tjenesteudbydere, sikrer levering af en bred vifte af grundlæggende
tjenesteydelser. Den eksisterende lovramme for almene tjenesteudbud kræver, at alle
brugere, uanset hvor de bor, skal have adgang til minimumsydelser af en nærmere
bestemt kvalitet til en overkommelig pris. Lovgivningen indeholder detaljerede
bestemmelser vedrørende de ydelser, der leveres inden for rammerne af et alment
tjenesteudbud, fremgangsmåden ved pålæggelse af særlige forpligtelser og
markedsdeltagernes finansiering af nettoomkostninger i tilknytning til sådanne
45Jf. punkt28-30.
46Se<http://www.ispo.cec.be/infosoc/telecompolicy/review99/Welcome.html>
28forpligtelser. Denne overordnede holdning til alment tjenesteudbud er opretholdt i det
foreslåede nyedirektiv.
Oplysninger fra medlemsstaterne viser, at en sådan afbalancering af forpligtelser til
alment tjenesteudbud med den fortsatte åbning afmarkedet har tilskyndet operatørerne til
at indtage en dynamisk holdning til princippet om alment tjenesteudbud. Mens de
formelle lovrammer fastsætter krav omgaranterede minimumstjenester, har den stigende
konkurrence tilskyndet virksomhederne til at tilbyde nye takstpakkerog aftalevilkår, som
yderligere forbedrer de ydelser, forbrugerne kan forvente som standardydelser i hele
Fællesskabet. Dette fremgår klart på mobilkommunikationsområdet, som ikke er pålagt
særlige forpligtelser til alment tjenesteudbud, men hvor den skærpede konkurrence har
medført hurtig innovation, bl.a. et omfattende udbud af forudbetalte tjenestemuligheder
Den nyeste undersøgelse47i Fællesskabet viser, at en betydelig procentdel af brugerne
nu vælger mobiltjeneste (i stedet for fastnettjenester), og at lavindkomsthusholdninger
med lige så stor sandsynlighed som højindkomsthusholdninger alene har
mobilabonnement.
Posttjenester
Den eksisterende lovgivning48har åbnet ca. 3% af det europæiske marked for
posttjenester (dvs. brevforsendelser, der vejer 350g eller derover og 5 gange
grundtaksten). Syv medlemsstater (Danmark, Tyskland, Finland, Italien, Nederlandene,
Sverige, Spanien) har i visse henseender åbnet markedet mere end krævet i
postdirektivet.
Den 30. maj 2000 vedtog Kommissionen et nyt forslag til direktiv om en yderligere
åbning af 20% af markedet for posttjenester i 2003 (fuldstændig åbning af markedet for
ekspres- og kurerpost og udgående grænseoverskridende post, nedsættelse af vægt/pris-
grænsen til 50 g og 2,5 gange grundtaksten for alle andre brevforsendelser). Endvidere
udvides forbrugerrettighederne med hensyn til klageadgang og tvistbilæggelse til at
gælde for alle operatørerog ikke alene for postvæsenet.
I det eksisterende direktivdefineres “befordringspligt”. somen tjeneste, der har til formål
at sikre, at “brugerne overalt på den pågældende medlemsstats område til enhver tid har
adgang til et udbud af posttjenester af nærmere fastlagt kvalitet til priser, der er
overkommelige for brugere”. Endvidere definerer postdirektivet de mindsteydelser,
befordringspligten skal omfatte, nemlig daglig afhentning og omdeling (mindst 5 dage
om ugen) af brev/postforsendelser på op til 2 kg og pakker på op til 10 kg samt
rekommanderede forsendelser og forsendelser med angiven værdi. Medlemsstaterne skal
under alle omstændigheder sikre, at postpakker på op til 20 kg fra andre medlemsstater
omdeles inden for deres område, og de kan vælge at forhøje vægtgrænsen for medtagelse
af postpakker under befordringspligten til højst 20 kg. Endelig fastsætter postdirektivet
europæiske standarder for servicekvalitet for grænseoverskridende postbefordring i den
“hurtigste standardkategori”, når en sådan findes. En national forvaltningsmyndighed,
der er uafhængig af postvirksomhederne, er ansvarlig for at sikre opfyldelsen af de i
direktivet fastsatteforpligtelser.
47Kommissionens undersøgelse ‘The situation of telecommunications services in the regions of the
EU’, april2000,gennemførtafEOSGallup.
48Kommissionens direktiv97/67 EFT. L15, 21.1.1998, s.14.
29Medlemsstaterne kan for tjenester, der ikke er omfattet af eneret, og som ikke hører
under befordringspligten, indføre generelle tilladelsesprocedurer, såfremt dette er
nødvendigt for at garantere, at væsentlige behov kan opfyldes. For tjenester, der ikke er
omfattet af eneret, men som hører under befordringspligten, kan medlemsstaterne
udstede individuelle tilladelser, såfremt det er nødvendigt for at garantere, at væsentlige
behov kan opfyldes, og sikre de tjenester, som er omfattet af befordringspligten.
Medlemsstaterne kan også udstede tilladelser til alternative operatører med henblik på at
opfylde befordringspligten i bestemte geografiske områder. Endelig kan der oprettes en
udligningsfond for at sikre opfyldelsen af befordringspligten, såfremt denne pligt
indebærer enurimelig økonomisk byrde for de befordringspligtige virksomheder.
De hidtidige erfaringer har vist, at befordringspligten opretholdes i hele Unionen, også i
de syv medlemsstater, som i visse henseender har åbnet markedet mere end krævet i
postdirektivet. Generelt er postoperatører, herunder de befordringspligtige virksomheder,
blevet mere effektive, og tjenesterne er blevet forbedret sammenlignet med situationen
for nogle år tilbage (det gælder udbuddet af tjenester og servicekvaliteten for både
indenlandsk og grænseoverskridende post). Et godt eksempel på sådanne forbedringer er
servicekvaliteten iforbindelse med grænseoverskridende forsendelser, der sendes som"A
prioritaire", hvor 84% af forsendelserne var fremme tre dage efter afsendelse i 1997,
mens dette i1999 gjaldt for 91% afforsendelserne.
Postsektoren forventes at gennemgå en hurtig udvikling i løbet af de kommende år,
eftersom elektronisk post sandsynligvis vil erstatte traditionel post i et vist omfang, og
eftersomautomatiseringenafposthåndteringenvil øge produktiviteten og skabe behov for
nye eller forbedrede tjenester (e-handel vilkræve effektive logistiknet til levering afvarer
og tjenesteydelser i hele Unionen). Da der er mulighed for løbende at udvikle begrebet
befordringspligt, vilalle brugere kunne sikres adgang tilde pågældende tjenester.
Transport
1. LiberaliseringTraktaten afspejler de udfordringer, der gjorde sig gældende på tidspunktet for åbningen
af transportmarkedet for fællesskabsdækkende konkurrence, og i artikel 70 indføres
udtrykket den fælles transportpolitik. Hermed anerkendte medlemsstaterne, at såvel
etablering af indre transportmarkeder som liberalisering og opfyldelse af public service-
målspiller encentralrolle idet, der reelt er en integreret politik. Fællesskabet har således
valgt en gradvis liberalisering af transportmarkederne for at sikre, at
sikkerhedsstandarderne og væsentlige public service-mål opfyldes. Der er gjort
betydelige fremskridt med hensyn til åbningen af markederne for EU-dækkende
konkurrence:
Lufttransport:
Den gradvise åbning af markederne begyndte i1987 og strakte sig frem til 1993, da ‘den
tredje luftfartspakke’49trådte i kraft. Lufttransporten inden for Fællesskabet var fuldt
49Rådets forordning (EØF) nr. 2407/92 af 23. juli 1992 om udstedelse af licenser til
luftfartsselskaber, Rådets forordning (EØF) nr. 2408/92 af 23. juli 1992 om EF-luftfartsselskabersadgang til luftruter inden for Fællesskabet, Rådets forordning (EØF) nr. 2409/92 af 23. juli 1992om billetpriser ograter inden for luftfart.
30liberaliseret pr. 1. april 1997, da luftfartsselskaber fik ret til at udføre cabotageflyvning i
medlemsstater, hvor de ikke selver etableret.
I henhold til fællesskabslovgivningen fra 199650blev ground handling-ydelser for egen-
handlings vedkommende liberaliseret i lufthavne med en årlig trafik på mindst 1 mio.
passagerbevægelser pr. 1. januar 1998. Leveringen af ground handling-ydelser til
tredjepart har været liberaliseret siden den 1. januar 1999 (i lufthavne med en årlig trafik
på mindst 3 mio. passagerbevægelser, næste skridt er 2 mio. passagerer pr. 1. januar
2001).
Søtransport:
Liberaliseringen er fuldt gennemført inden for international transport mellem
medlemsstater . I henhold tilfællesskabslovgivningen51blev cabotagesejlads liberaliseret
den 1. januar 1993. Midlertidig fritagelse blev indrømmet Frankrig, Italien, Spanien,
Portugal og Grækenland. Den sidste sektor, der blev liberaliseret i disse medlemsstater
var ø-cabotage, som blev åbnet den 1. januar 1999 med undtagelse af to sektorer i
Grækenland, som har en ekstra midlertidig fritagelse indtil den 1. januar 2004. I
havnesektoren vil den fremtidige fællesskabslovgivning tage fat på spørgsmålet om
markedsadgang og finansiering.
Vejtransport:
Den første åbning fandt sted i 1969 via en ordning med fællesskabskvoter for
international kørsel. I 1992 blev denne ordning erstattet af en
fællesskabstilladelsesprocedure52, som gav adgang til EU-markeder på grundlag af
objektive kvalitetskriterier. Fællesskabslovgivningen førte til en fuldstændig afskaffelse
afkvantitative begrænsninger for cabotagetjenester pr. 1. juli199853.
Adgangen til det internationale marked for personbefordring har været liberaliseret siden
den1. juni199254. De respektive bestemmelser fastsætter markedsadgangsbetingelser for
de forskellige former for vejtransportydelser (lejlighedsvis kørsel, rutekørsel,
pendulkørsel og speciel rutekørsel). Cabotagerettigheder, bortset fra national rutekørsel,
blev indført i to forordninger55, og siden den 1. januar 1996 har der været fri adgang i
henhold tilentilladelsesordning.
50Rådets direktiv 96/67/EF af 15. Oktober 1996 om adgang til ground handlingmarkedet i
Fællesskabets lufthavne (EFTL272, 25.10.1996, s. 36).
51Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. d ecember1992 om anvendelse af princippet om fri
udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads).
52Rådets forordning (EØF) nr. 881/92 om adgang til markedet for vejgodstransport i Fællesskabet,som udføres fra eller til en medlemsstats område eller gennem en eller flere medlemsstatersområder (EFT L95, 9.4.1992, s.1).
53Rådets forordning (EØF) nr. 4059/89 (EFT L 390, 30.12.1989, s.3), Rådets forordning (EØF) nr.3118/93(EFTL279, 12.11.1993, s.1.).
54Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 af 16. marts 1992 om fælles regler for internationalpersonbefordringmedbus (EFT L74, 20.3.1992, s. 1).
55Rådets forordning (EØF) nr. 2454/92 af 23. juli 1992 om betingelserne fortransportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad landevej i en medlemsstat, hvorde ikke er hjemmehørende (EFT L 251, 29.8.1992, s.1) erstattet af Rådets forordning (EØF) nr.12/98 af 11. december 1997 om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udførepersonbefordring ad landevej i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehørende (EFT L 4,8.1.1998, s. 10).
31Markedet for kombinerede transporttjenester (en restriktiv definition, der har til formålat
hindre, at vejtransport bliver det dominerende aspekt ien kombineret transport) har været
fuldt liberaliseret sidenden1. juli199356.
Indrevandveje:
Traditionelt har medlemsstaterne haft “turnusbefragtningssystemer”. I henhold til
fællesskabslovgivningen57skulle medlemsstaterne have afskaffet disse systemer senest
den 1. januar 2000, hvorefter der frit kan indgås kontrakt om udøvelse af national og
international transportvirksomhed ad indre vandveje i Fællesskabet, ligesom priserne frit
kan forhandles.
Jernbanetransport:
Det blev efterhånden klart, at den eksisterende fællesskabslovgivning om
markedsadgang, jernbaneselskabers organisatoriske og finansielle struktur, udstedelse af
licenser ogtildeling afspor, var for upræcis tilat være effektiv. Kommissionenhar derfor
fremsat en række forslag58om styrkelse af disse aspekter. Heri udvides licensreglerne til
at gælde for alle jernbanevirksomheder i Fællesskabet, og der etableres klare, generelle
regler og procedurer for fastsættelse af afgifter og tildeling af kapacitet. Sidst, men ikke
mindst, åbnes markederne for godstransport i Fællesskabets vigtigste jernbanenet.
Pakken blev vedtaget af Kommissionen i juli 1998 og forelægges Rådet til vedtagelse i
begyndelsenaf2001.
2. Generelle principperforpublic service-instrumenter
På alle de områder, hvor fællesskabslovgivningen har indført liberalisering, har det i
praksis vist sig, at der er sikret et højt niveau af transportydelser af almen interesse.
Lovgivningen indeholder bestemmelser om, hvilke instrumenter der kan bringes i
anvendelse for at sikre mindstekvalitetsstandarder. Den skærpede konkurrence i luftfarts-
og søtransportsektoren har ikke bragt leveringen af tjenesteydelser af almen interesse i
fare, idet medlemsstaterne har truffet passende beskyttelsesforanstaltninger.
En nøglefaktor i denne proces har været vedtagelsen af en række foranstaltninger og
politikker, som sikrer, at standarden af tjenesteydelser, der opfylder væsentlige behov af
almen interesse opretholdes og forbedres sideløbende med den gradvise markedsåbning,
navnlig med hensyn til følgende:
-Garanti for betjening af ikke-rentable ruter. Når markederne åbnes, er det ofte
nødvendigt at træffe foranstaltninger til at sikre fortsat betjening af ruter, der ikke er
rentable. Dette kan gøres på to måder. Dels gennem direkte støtte, der ydes til alle
56Rådets direktiv 92/106/EØF om indførelse af fælles regler for visse former for kombineret
godstransportmellemmedlemsstaterne(EFTL368, 17.12.1992, s. 38).
57Rådets direktiv96/75/EØFaf19. november 1996(EFT L304, 27.11.1996, s. 12).
58KOM (1998) 480 endelig udg., vedtaget af Kommissionen den 22. juli 1998, EFT C 321,
20.10.98, s. 6, og ændret forslag KOM(1999) 616 endelig udg., vedtaget af Kommissionen den
25. november 1999; forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udviklingaf Fællesskabets jernbaner; forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 95/18/EF omudstedelse af licenser til jernbanevirksomheder; forslag til Rådets direktiv om tildeling afjernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samtsikkerhedscertificering.
32transportvirksomheder, der betjener ruten, på et ikke-diskrimerende grundlag. Dels
ved at indrømme enerettigheder til at udføre en bestemt tjeneste, med eller uden
kompensation.
Som eksempel på enerettighedsordninger kan nævnes betjening af lufthavne og
havne på øer og i fjerntliggende områder. Sådanne ordninger sikrer den
grundlæggende mobilitet for beboere og erhvervsdrivende, som udøver deres
aktiviteter iovennævnte områder såvelsomde nødvendige vareleverancer.
I mange tilfælde skal der foretages en undersøgelse af disse ordningers
overensstemmelse med statsstøttereglerne. Kommissionen har hidtil i praksis
godkendt sådanne ordninger, forudsat at de er udformet på en måde, der sikrer
mindst mulig konkurrencefordrejning, og at de må anses for nødvendige for at sikre
rimelige økonomiske vilkår. Hvis enerettigheder f.eks. er tildelt på grundlag af en
åben, ikke-diskriminerende udbudsprocedure, betragtes de principielt som forenelige
med traktaten .
−Garanti for opretholdelse af mindsteservicestandarder på en given rute. Når
markederne åbnes, er det i transportsektoren ofte nødvendigt at sikre, at
servicekvaliteten ikke falder, for så vidt somvirksomhederne kan tænkes at prioritere
omkostningsreduktion højere end kvalitet og planmæssighed. Dette kan være i strid
med målsætningen for offentlige tjenesteydelser. For at tage højde for disse
problemer fastsætter medlemsstaterne sædvanligvis nogle minimumsbetingelser for
tildeling af driftslicenser, der på en ikke-diskriminerende måde gælder for alle
potentielle nye operatører. Transport mellem øer og fastlandet sikres ofte gennem
mindstekrav til planmæssighed, kapacitet og prissætning for passager- og
varetransport. Direkte støtte kan komme på tale for at udligne meromkostninger
forbundet med den pågældende ydelse. En sådan støtte anvendes f.eks. til at nedsætte
billet- eller fragtprisen. Støtten skal ydes til samtlige operatører på den pågældende
rutepå et ikke-diskriminerende grundlag.
Disse principper finder f.eks. anvendelse iluft- oglandtransportsektoren.
3. Eksempler fra transportsektoren
LufttransportLuftfartssektoren er et godt eksempel på, hvordan en fuldstændig liberalisering kan
forenes med forpligtelser til offentlig tjeneste. Liberaliseringen i denne sektor var
ledsaget af medlemsstaternes ret til at pålægge forpligtelser til offentlig tjeneste, såfremt
de mener, at en rute er af vital betydning for den økonomiske udvikling i den region,
hvor lufthavnen er beliggende. Der kan være tale om ruter, der betjener en lufthavn i et
perifert beliggende område eller et udviklingsområde på en medlemsstats territorium
eller en rute med et smalt passagergrundlag til en regional lufthavn. Inden for rammerne
af en forpligtelse til offentlig tjeneste kan der pålægges standarder med hensyn til priser,
antal pladser, hyppighed osv., såfremt et tilsvarende serviceniveau ikke ville kunne
sikres, hvis luftfartsselskaberne alene tog hensyn til deres forretningsmæssige interesse.
Valget afruteog depålagte standarder erunderlagt Kommissionens kontrol.
Når en rute er omfattet af en forpligtelse til offentlig tjeneste, er adgangen til denne rute
fortsat åben for andre selskaber på betingelse af, at forpligtelsen til offentlig tjeneste
33opfyldes. Hvis ingen er villig til at betjene ruten, fordi den ikke er kommercielt
interessant, kan medlemsstaterne beslutte kun at give driftstilladelse til ét luftfartsselskab
i en periode på højst tre år. I så fald udvælges tjenesteleverandøren på grundlag af et
offentligt udbud på fællesskabsplan.
Ud over muligheden for at pålægge forpligtelse tiloffentlig tjeneste kan medlemsstaterne
yde støtte af social karakter. Spanien, Portugal og Frankrig har valgt at støtte ikke-
rentable ruter på denne måde. Denne fremgangsmåde kan kombineres med pålæggelse af
forpligtelse til offentlig tjeneste med henblik på at sikre et vist serviceniveau på den
pågældende rute. Støtten har social karakter, hvis den kun omfatter særlige kategorier af
passagerer somf.eks. børnog handicappede. I vanskeligt stillede områder - bl.a. øer - kan
støttenomfatte hele områdets befolkning.
De to ovennævnte former for sikring af mindsteservicestandarder på ikke-rentable ruter
har hidtil vist sig at fungere tilfredsstillende inden for lufttransport.
Landtransport
Harmonisering af kravene til et basalt konkurrenceniveau og mindstekrav til
gennemsigtighed ved tildeling af kontrakter om tjenesteydelser anses for nødvendig for
at sikre en højkvalitet. Kommissionen har vedtaget et udkast til forordning omoffentlige
tjenester inden for passagerbefordring59, som har til formål at sikre, at operatører, der
udøver offentlig befordringsvirksomhed, er underlagt konkurrence i et sådant omfang, at
de nødsages til at tilbyde passagererne bedre service, holde omkostningerne under
kontrol og sikre det højest mulige sikkerhedsniveau. Endvidere indeholder udkastet en
udtrykkelig bestemmelse om, at transportmyndigheder er forpligtet til at etablere
strukturer, der kan sikre kvalitet, integrerede tjenester og de ansattes interesser. En
effektiv offentlig transportservice anses for at spille en væsentlig rolle for løsningen af
problemet med trafikaloverbelastning og miljøforurening.
Energi
I henhold tilelektricitetsdirektivet60skal medlemsstaterne åbne mindst 30 % af markedet
for det indenlandske forbrug for EU-dækkende konkurrence i 2000, og i henhold til
gasdirektivet61skal mindst 20 % af markedet for det indenlandske forbrug åbnes for
konkurrence. Oprettelsen af et åbent og konkurrencebaseret indre marked for elektricitet
og gas er sket gradvis. De første liberaliseringsdirektiver skulle være gennemført i
medlemsstaterne henholdsvis den 1. februar 19996263og den 1. august 200064.P åd e n
måde fik de omhandlede sektorer mulighed for at tilpasse sig ændringerne og træffe de
fornødne foranstaltninger til at sikre opretholdelsen og udbygningen af
forsyningspligtydelser på disse områder.
De to direktiver afspejler naturligvis de særlige forhold, der gør sig gældende i de to
omhandlede sektorer, men de anlægger alligevel samme strategi: faseinddelte
59KOM (7)2000af26. juli2000.
60Direktiv 96/92/EFom fællesregler for detindremarked for elektricitet.
61Direktiv 98/30/EFom fællesregler for detindremarked for naturgas.
62Belgien og Irlandhavde et ekstra år, Grækenland to.
63Direktiv 96/92/EFom fællesregler for detindremarked for elektricitet.
64Direktiv 98/30/EFom fællesregler for detindremarked for naturgas.
34mindstekrav til åbning af efterspørgslen65, krav om tredjeparters adgang - på et ikke-
diskriminerende grundlag - til net og basale faciliteter som gaslagre, krav om
regnskabsmæssig adskillelse af transmissions- og distributionsfaciliteter og krav om
effektivregulering med henblik på at hindre diskriminering.
I praksis er liberaliseringen imidlertid gået langt hurtigere ihele Fællesskabet end krævet
idirektiverne ogogså hurtigere end forventet. Omkring 65% afelektricitetsefterspørgslen
og 80 % af den samlede gasefterspørgsel i EU er allerede blevet fuldt åbnet for EU-
dækkende konkurrence, og de fleste medlemsstater har besluttet at gennemføre en
fuldstændig liberalisering i løbet af de næste par år66. Selv om direktiverne gav
medlemsstaterne mulighed for at træffe beslutning om fremgangsmåden, f.eks. med
hensyn til tredjeparters adgang og regnskabsadskillelse, har så godt som alle
medlemsstaterne valgt metoder, der generelt anses for at være de bedst egnede tilat sikre
eneffektivkonkurrence.
Spørgsmålet om offentlig tjenestepligt er selvsagt af central betydning i forbindelse med
liberaliseringen af disse markeder. I mange henseender må garanti for elforsyning, og i
givet fald gasforsyning, til en rimelig pris til alle forbrugere i EU betragtes som en af de
væsentligste offentlige tjenesteydelser. Begge direktiver indeholder derfor bestemmelser
og sikkerhedsklausuler, der skal sikre, at væsentlige behov af almen interesse opfyldes,
det gælder f.eks. forsyningssikkerhed, universel tilslutning til de overordnede
elektricitetsnet til en rimelig pris og hensyntagen til svage grupper. På et liberaliseret
marked tilgodeses disse mål ved fastsættelse af strenge betingelser for udstedelse af
licens tilmarkedsaktører.
Overholdelse af de højest mulige standarder i hele Fællesskabet har derfor været og vil
fortsat være en afgørende forudsætning for liberalisering. Derfor giver både gas- og
eldirektivet medlemsstaterne mulighed for at træffe de foranstaltninger, de anser for
nødvendige for at sikre, at forsyningspligten opfyldes og servicestandarderne opretholdes
ogforbedres.
Følgende mekanismer til sikring af opfyldelse af forsyningspligten bliver i stigende grad
regleniheleEuropa:
−Netsikkerhed og -pålidelighed:
De overordnede transmissions- og distributionsnet67drives stadig af systemoperatører
med monopolstilling. I den henseende er situationen stort set den samme som før
liberaliseringen. Medlemsstaterne kan fortsat frit overdrage forvaltningen og driften
af disse net til enten et offentligt selskab68, eller et privat. I begge tilfælde sikrer
medlemsstaterne sædvanligvis, at enten en uafhængig kontrolinstans eller staten
vurderer og kontrollerer standarderne. Netsikkerheden og -pålideligheden har altid
været ogerfortsat højiEuropaog erupåvirket afliberaliseringen.
65Hvad angår elektricitet skulle medlemsstaterne åbne 28 % af den indenlandske efterspørgsel i
1999, stigende til 35 % ved udgangen af 2003. I gassektoren skulle medlemsstaterne som et
minimumåbne20%afefterspørgslen i 2000, stigendetil 28 %i2003.
66I elektricitetssektoren har UK, FIN, SW, D allerede åbnet 100 % af efterspørgslen. B, NL, DK,ES vil gennemføre en fuldstændig åbning af deres efterspørgsel på mellemlang sigt.
67Med undtagelse af visse overlapninger i gasnetværket, navnlig iTyskland.
68Nogle lande, bl.a. Spanien, er i gang med at overføre transmissionsnettet til offentlig eje.
35−Forsyningssikkerhed:
I henhold til direktiverne kan medlemsstaterne fortsat frit træffe de fornødne
foranstaltninger til at garantere forsyningssikkerheden. Det kræves imidlertid, at
sådanne foranstaltninger skal være nødvendige for at opfylde de tilsigtede mål, og de
må ikke have en diskriminerende karakter. Medlemsstaterne kan f.eks. fastsætte
bestemte kravtil brændsel til ny elektricitetsproduktion, såfremt afhængigheden afén
kilde bliver for stor, eller de kantræffe foranstaltninger tilat sikre enpassende bredde
igasforsyningskilderne.
−Ret tilat blive tilsluttet netsystemet:
Det er kun for elektricitetsforsyningens vedkommende, at medlemsstaterne anser det
for nødvendigt at eksplicitere retten til tilslutning. I direktivet hedder det således, at
"medlemsstaterne kan pålægge distributionsselskaber en pligt til at forsyne kunder i
et givet område. Tariffen for sådanne forsyninger kan være underlagt bestemmelser,
f.eks. for at sikre ligebehandling af de berørte kunder". Såfremt forsyningen af
endelige kunder er liberaliseret, kan ejerne af distributionsnettet fortsat være
forpligtet til at sikre universel tilslutning. Det er så op til den enkelte medlemsstat at
beslutte, om de vil gøre udstedelsen af licens til selskaber, der sælger elektricitet til
endelige kunder, betinget af, at de forsyner alle kunder i et givet område til samme
pris.
−Beskyttelse afsærlige forbrugergrupper:
eftersom elektricitets- og gasforsyning anses for væsentlige almene behov, er det
nødvendigt med særlige bestemmelser, der sikrer, at svage samfundsgrupper ikke
udsættes for afbrydelser af forsyningen. På fuldt liberaliserede markeder sikres
opfyldelsen af standarderne for offentlige tjenesteydelser via mindstebetingelser for
udstedelse af licens til levering af gas og elektricitet. Hvis disse betingelser ikke
opfyldes, kan licensentrækkestilbage.
−Servicestandarder:
det er klart i almenhedens interesse at sikre de højest mulige servicestandarder i
tilknytning tilel- og gasforsyning, som f.eks. den tid, det tager, før anmodninger om
tilslutning imødekommes, og reparationer udføres, korrekt og præcis fakturering
såvel som kvaliteten af andre former for kundeservice. Det er af allerstørste
betydning, at disse standarder opfyldes og forbedres på et liberaliseret marked.
Erfaringen viser, at disse standarder opretholdes i forbindelse med liberalisering af
markedet - navnlig af hjemmemarkedet - og det af to årsager. Dels fordi der altid
stilles betingelser for tildeling af licens til at sælge elektricitet, bl.a. i form af krav om
overholdelse af mindsteservicestandarder. De nationale forvaltningsmyndigheder
øger og udvider disse standarder år for år. Dels fordi servicestandarder er et vigtigt
område, hvor selskaberne konkurrerer, og konkurrence således fører til forbedringer.
Resultatet er standarder, der ligger over de mindstestandarder, der er fastsat af
forvaltningsmyndighederne eller staten.
De lovgivningsmæssige rammer, inden for hvilke den gradvise liberalisering afel- og
gassektoren finder sted i Europa, har som målsætning at sænke priserne og sikre og
forbedre tjenester af almen interesse. Erfaringen viser utvetydigt, at hvis der træffes
36de fornødne regulerende foranstaltninger kan sådanne tjenester ikke alene
opretholdes, men også udbygges på et konkurrencebaseret marked. I praksis
forholder det sig sådan, at selv om direktiverne69giver mulighed for at fravige de
krav, der er fastsat i de samme direktiver, hvis det ikke er muligt på en mindre
konkurrencebegrænsende måde at opfylde legitime public service-mål, har ingen
medlemsstat fundet det nødvendigt at udnytte denne mulighed.
For at gennemføre ovennævnte mål kræves der naturligvis overvågning og i givet
fald regulering. Mens mange af disse spørgsmål skal løses i overensstemmelse med
subsidiaritetsprincippet - det er f.eks. optilden enkelte medlemsstat at fastsætte, hvor
omfattende beskyttelsen mod forsyningsafbrydelse skal være - har Kommissionens
indsats til formål at sikre det højeste niveau inden for alle typer tjenesteydelser af
almen interesse overalt iFællesskabet.
Radio ogtv
Private tv-selskaber har hovedsagelig set dagens lys siden 1980'erne, og resultatet heraf
er det nuværende system med både offentlig og privat radio- og tv-spredning. Behovet
for både public service-virksomhed og privat kommerciel virksomhed anerkendes og
støttes af såvel medlemsstaterne som Fællesskabet. Radio- og tv-sektoren er nu
liberaliseret på fællesskabsplan.
Radio- og tv-medierne spiller en central rolle i moderne demokratiske samfund, navnlig
for udviklingen og transmissionen af sociale værdier. Derfor har radio- og tv-sektoren
lige siden sin fremkomst været omfattet af særlige regulativer i almenhedens interesse.
Denne regulering er baseret på fælles værdier som udtryksfrihed og retten til at tage til
genmæle, pluralisme, beskyttelse af copyright, fremme af kulturel og sproglig
mangfoldighed, beskyttelse af mindreårige og af den menneskelige værdighed samt
forbrugerbeskyttelse.
Bestemmelser vedrørende iagttagelse af disse værdier håndhæves først og fremmest af
medlemsstaterne i overensstemmelse med EF-lovgivningen. Protokollen om offentlig
radio- og tv-virksomhed i medlemsstaterne, som med Amsterdam-traktaten blev knyttet
som bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, anerkender
betydningenafpublic service radio-ogtv-virksomhed og anfører, at medlemsstaterne har
beføjelse til at definere og tilrettelægge public service-opgaver og finansieringen heraf,
forudsat at dette ikke ændrer handels- og konkurrencevilkårene i Fællesskabet i et
omfang, der strider mod de fælles interesser, idet der tages hensyn tilopfyldelsen afdisse
public service-opgaver.
På fællesskabsplan etablerer direktivet "Fjernsyn uden grænser" en retlig ramme, der
sikrer frihed til at levere radio- og tv-tjenester i det indre marked under behørigt hensyn
til almenhedens interesse. Det ændrede direktiv "Fjernsyn uden grænser" er imidlertid
endnu ikke omsat fuldt ud i national ret i alle medlemsstaterne. Endvidere påhviler det
Kommissionen i henhold til EF-traktatens statsstøtteregler at hindre
konkurrencebegrænsende adfærd til skade for forbrugerne, navnlig misbrug af
dominerende stilling og - på grundlag af fusionskontrol - dannelse af oligopolistiske ellermonopolistiske markedsstrukturer.
69Artikel3, stk. 2, ibeggedirektiver.
37Det henhører under medlemsstaterne, i overensstemmelse med EF-lovgivningen at
beslutte, om der skal etableres public service radio- og tv-virksomhed og i givet fald at
definere dens opgaver og finansieringsform. En sådan public service-virksomhed kan på
grund af finansieringsformen være omfattet af EF-traktatens statsstøtteregler.
Kommissionen skal sikre, at offentlig finansiering af public service-selskaber står i
rimeligt forhold tilde public service-opgaver, den pågældende medlemsstat har defineret,
navnlig at offentlige kompensationer ikke overstiger de nettoomkostninger, der er
forbundet med denpågældende public service-opgave.
Medlemsstaternes finansiering af public service radio- og tv-selskaber har været emnet
for en række klager, Kommissionen har modtaget fra private kommercielle selskaber,
navnlig vedrørende offentlige radio- og tv-selskabers tilstedeværelse på
reklamemarkedet70. Det skal bemærkes, at de påklagede forhold generelt drejer sig om
finansieringsordninger, somomfatter både reklameindtægter og offentlige midler. Valget
af finansieringsordning henhører under medlemsstaternes kompetenceområde, og der kan
i princippet ikke gøres indsigelse mod valget af en todelt finansieringsordning (der
kombinerer offentlige midler og reklameindtægter) frem for en finansieringsordning, der
alene omfatter offentlige midler, forudsat at konkurrencen på de relevante markeder (f.eks.
reklamemarkedet, markedet forkøbog/eller salg afprogrammer) ikke påvirkes i et omfang,
der strider mod Fællesskabets interesse. Kommissionen vil afslutte undersøgelsen af disse
klager i løbet af de kommende måneder og vil i den forbindelse holde tæt samråd med
medlemsstaterne.
Efter Kommissionens mening ændrer den digitale revolution ikke behovet for, at
politikken på det audiovisuelle område identificerer relevante almene interesser og om
fornødent beskytter dem ad lovgivningens vej. Den teknologiske udvikling kræver
løbende evaluering af de anvendte midler og metoder for at sikre, at de til stadighed
svarer tilde tilsigtede mål.
Spørgsmålet omdistributionsmidler (navnlig punkt-til- multipunkt- eller punkt- til-punkt-
transmission) er selvsagt stadig af stor vigtighed, men visse nye tjenester kan også gøre
det nødvendigt at tage hensyn til andre faktorer ved vurderingen af regulerende tiltags
nødvendighed og proportionalitet (f.eks. spørgsmålet om kodede eller ukodede
udsendelser).
70Jf. Kommissionens ‘XXIX Beretningom konkurrencepolitikken (1999)’,s 89ff..
38BILAG II: DEFINITION AF BEGREBER
Forsyningspligtydelser
Herved forstås tjenesteydelser, der leveres på et forretningsmæssigt eller ikke-
forretningsmæssigt grundlag, og som de offentlige myndigheder betragter som værende
afalmeninteresseogderforpålægger bestemteforpligtelser tiloffentligtjeneste.
Tjenesteydelseraf almindelig økonomisk interesse
Dette begreb anvendes i traktatens artikel 86 og betegner ydelser af forretningsmæssig
karakter, dertjener et almennyttigt formål. Medlemsstaterne kræver derfor, at de opfylder
bestemte forpligtelser til offentlig tjeneste. Der er navnlig tale om ydelser inden for
transport, energiogkommunikation.
Offentlig tjeneste
Dette udtryk har en dobbelt betydning, idet det både betegner det organ, der leverer
ydelsen, og selve den ydelse af almen interesse, som organet har fået overdraget. For at
fremme eller lette denne form for virksomhed af almen interesse kan de offentlige
myndigheder pålægge de tjenesteudbydende virksomheder bestemte forpligtelser i
forbindelse med de offentlige tjenester, de yder, f.eks. inden for land-, luft- og
jernbanetransport samt energiforsyning. Forpligtelserne kan gælde på landsplan eller
regionalt. Ofte forveksles begrebet offentlig tjeneste med begrebet offentlig sektor
(herunder den offentlige forvaltning), dvs. at opgave forveksles med retlig status og
målgruppe med ejerforhold. Med udtrykket offentlig tjeneste henvises nemlig til den
opgave, der består i at levere en tjenesteydelse i almenhedens interesse, og til opgavens
art. "Den offentlige sektor" betegner derimod tjenesteleverandørens retlige status som
ejer afdenpågældende tjeneste.
Alment tjenesteudbud
Dette begreb, navnlig definitionen af bestemte forpligtelser til alment tjenesteudbud, er
en vigtig ledsageforanstaltning til liberaliseringen af f.eks. telekommunikationssektoren i
Den Europæiske Union. Definitionen af og garantien for alment tjenesteudbud sikrer, at
etablerede tjenesters tilgængelighed og kvalitet opretholdes iforbindelse med overgangen
fra monopol til åbne, konkurrencebaserede markeder. I et miljø karakteriseret ved åbne,
konkurrencebaserede telemarkeder er formålet med almene tjenesteudbud at sikre adgang
for alle til minimumstjenester af nærmere bestemt kvalitet og til en overkommelig pris
under hensyntilde særlige forhold, der gør sig gældende idenenkelte medlemsstat.
39