'3*339! KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 24.07.1996 
KOM(96) 402 endelig udg. 
m 
'"ï'SnSiS'-
-SÆt* 
:'A 
IX 
/-«ft 
v '•w- 'i 
• A MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET 
FORBINDELSERNE MELLEM 
SAMHANDELSSYSTEMET 
OG 
DE INTERNATIONALT ANERKENDTE 
ARBEJDSNORMER 
("LABOUR STANDARDS") 
^ésSr, 
.î'.ï.ï-.j* 
i i: -iJi 
'•»'La™-' 
r i . vVtl l 
M SU, 

FORBINDELSERNE MELLEM SAMHANDELSSYSTEMET OG 
DE INTERNA TIONALT ANERKENDTE ARBEJDSNORMER 
("LABOUR STANDARDS") 
1. Indledning 
2. Den internationale debat og definitionen af grundlæggende arbejdsnormer 
a) Tidligere drøftelser i Den Europæiske Union 
b) OECD's undersøgelse 
c) Arbejdet i Den Internationale Arbejdsorganisations regi 
d) G7's beskæftigelseskonference den 1.-2. april 1996 i Lille og G7's topmøde 
den 28.-30. juni 1996 i Lyon 
e) Det sociale topmøde 
f) Definition af "grundlæggende" arbejdsnormer 
3. Udviklingen inden for Den Europæiske Union 
a) Autonome aktioner 
b) Bilaterale forbindelser 
4. De multilaterale aktionsområder 
a) Udbygning af ILO's rolle 
b) WTO's rolle 
L Indledning 
I formandskabets konklusioner fra ministermødet i april 1994 i Marrakech optrådte 
forbindelserne mellem det multilaterale samhandelssystem og de internationalt 
anerkendte arbejdsnormer blandt de emner, som nogle deltagere havde anmodet om at få 
undersøgt inden for rammerne af WTO. 
Siden Marrakech-mødet er spørgsmålet blevet behandlet under drøftelser og debatter i de 
internationale organisationer og i Rådet for Den Europæiske Union. Kommissionen har 
givet udtryk for sin holdning i meddelelsen om markedsadgang1, ifølge hvilken 
"ministerkonferencen i Singapore meget vel kan indlede debatten og nedsætte en 
arbejdsgruppe under WTO til uddybning af spørgsmålet om forbindelserne mellem 
international samhandel og arbejdsvilkår". 
Ifølge Artikel 113-udvalgets konklusioner, som Rådet (almindelige anliggender) tog til 
efterretning den 13. maj 1996, "fortjener mulighederne for at behandle dette spørgsmål i 
WTO at blive undersøgt. Fællesskabet vil fortsat deltage aktivt i det arbejde, der udføres i 
andre internationale fora". 
Sideløbende dermed fremlagde De Forenede Stater og Norge i Genève som led i de 
uformelle drøftelser forud for ministerkonferencen i Singapore i december 1996 to "non-
papers" vedrørende spørgsmålet om internationalt anerkendte arbejdsnormer og det 
multilaterale samhandelssystem (bilag I). 
I nærværende meddelelse foretages en mere detaljeret kortlægning af mulighederne for 
en drøftelse i WTO's regi under skyldig hensyntagen til det grundlæggende princip, at 
udviklingslandenes komparative fordele som følge af eksistensen af en arbejdskraft, der 
er rigelig og har lave lønomkostninger, skal respekteres. 
Den økonomiske udvikling, som bl.a. fremmes af liberaliseringen af samhandelen, er en 
afgørende forudsætning for det sociale fremskridt. I udviklingslandene bliver en 
forbedring af den sociale beskyttelse et politisk mål, som alle søger at føre ud i livet, når 
nationalindkomsten kommer op på et niveau, hvor det er muligt at føre dem ud i livet. På 
KOM(96) 53 endelig udg. 
^ 4 
lang sigt vil løsningen navnlig være at bistå disse lande med at skabe de nødvendige 
forudsætninger for en forøgelse af den indenlandske efterspørgsel og en forbedring af 
levevilkårene. Valget af arbejdsmarkedslovgivning henhører under nationalstaternes 
suverænitet og afspejler både det økonomiske udviklingsniveau og den politiske og 
sociale prioritering. Udviklingshensynet må dog ikke benyttes som påskud til misbrug på 
beskæftigelsesområdet og navnlig ikke som begrundelse for krænkelser af de 
grundlæggende arbejdsnormer, der anses for at have universel gyldighed. 
Den Europæiske Unions interesse i spørgsmålet om internationalt anerkendte 
arbejdsnormer har sine rødder i Unionens eget sociale engagement: solidaritetsprincippet, 
den sociale samhørighed og respekten for de grundlæggende rettigheder samt ønsket om 
at forsvare principperne for demokrati og menneskerettigheder, der kommer til udtryk i 
dens udenrigspolitik i bredeste forstand. Blandt målene i traktaten om Den Europæiske 
Union (artikel F2) for Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og 
dens politik for udviklingssamarbejde optræder således udvikling og styrkelse af 
demokratiet og retssikkerheden samt respekt for menneskerettighederne og de 
fundamentale frihedsrettigheder. På tilsvarende vis har Unionens medlemsstater tilsluttet 
sig De Forenede Nationers Pagt, Verdenserklæringen om Menneskerettigheder og de 
internationale konventioner om borgerlige, politiske, økonomiske, sociale og kulturelle 
rettigheder samt en række andre universelle og europæiske 
menneskerettighedsinstrumenter. Blandt Den Internationale Arbejdsorganisations 
instrumenter kan ud over ILO's statut nævnes konvention nr. 29 og 105 om afskaffelse af 
slaveri og tvangsarbejde, konvention nr. 87 og 98 om retten til at organisere sig og føre 
kollektive forhandlinger, konvention nr. 100 og 111 om ligeløn og ikke-
forskelsbehandling og konvention nr. 138 om lavalder for adgang til beskæftigelse. De 
overordnede principper, der er fælles for disse internationale instrumenter, er af 
verdenssamfundet accepteret som universelt bindende, også under hensyntagen til Wien­
erklæringen og -handlingsprogrammet, som blev vedtaget af Verdenskonferencen om 
Menneskerettigheder i juni 1993, erklæringen fra det sociale topmøde i København i 
marts 1995 og andre lignende instrumenter, der er godkendt ved konsensus på de seneste 
verdenskonferencer. Det Europæiske Fællesskab tillægger det den allerstørste betydning, 
at de respekteres af alle dets partnere, og anerkender sine egne tilsvarende forpligtelser i 
denne henseende, således som det også kommer til udtryk i dets egen praksis i de 
bilaterale traktater. 
De europæiske borgere og de politiske myndigheder kan således ikke forblive uberørte af 
krænkelser af menneskerettighederne på arbejdsmarkedet i form af eksempelvis 
berøvelse af fundamentale frihedsrettigheder såsom slaveri eller tvangsarbejde, 
udnyttelse af børn samt forbud mod dannelse af organisationer og kollektive 
forhandlinger. 
Den Europæiske Union tilstræber i den forbindelse ikke nogen harmonisering af social-
og arbejdsmarkedspolitikken mellem lande med forskellige økonomiske 
udviklingsniveauer og forskellige sociale strukturer. Den har heller ikke noget ønske om 
at nå et økonomisk resultat ved at berøve de lande, hvor arbejdskraften er rigelig og 
billig, men kun lidet kvalificeret, mulighederne for at udnytte de komparative fordele, der 
følger deraf. Derimod skal den søge at garantere respekten for de fundamentale 
frihedsrettigheder, som kan sikre arbejds- og levevilkår, der er afpasset efter de 
forskellige landes økonomiske udviklingsniveauer og sociale strukturer. 
2. Den internationale debat og definitionen af grundlæggende arbejdsnormer 
a) Drøftelserne i Den Europæiske Union 
Fællesskabet har endnu ikke udtalt sig i detaljer om dette spørgsmåls konkrete indhold. 
Kommissionens eller Fællesskabets holdning på en række områder har dog tydelig 
relevans for forbindelserne mellem samhandel og internationalt anerkendte 
arbejdsnormer. 
Det konkluderes klart i Kommissionens hvidbog over temaet "Vækst, konkurrenceevne, 
beskæftigelse: udfordringer og veje ind i det 21. århundrede", at hverken det omfang, 
hvori de internationalt anerkendte arbejdsnormer respekteres, eller - mere generelt -
forskellene i lønomkostninger udgør faktorer, der forklarer Europas vanskeligheder med 
hensyn til konkurrenceevne og beskæftigelse. Det erkendes i hvidbogen, at disse 
vanskeligheder skyldes interne strukturelle skævheder i Fællesskabet, og det foreslås i 
fuld logik hermed ikke, at der indføres handelsrestriktioner over for lande med lave 
lønomkostninger. Derimod understreges det i den foreslåede aktionsplan, at det er 
nødvendigt at fastsætte regler på multilateralt plan frem for at træffe ensidige 
foranstaltninger, at der skal føres positive økonomiske samarbejdspolitikker uden at 
benytte handelsdiskrimination som løftestang, og at der skal indledes en drøftelse af, 
hvilke midler der er bedst egnede til at øge respekten for de nuværende og de fremtidige 
aftaler inden for social- og arbejdsmarkedspolitikken (bilag II). 
Sir Leon Brittan understregede i sit indlæg den 29. marts 1994 i Europa-Parlamentets 
Udvalg om Eksterne Økonomiske Forbindelser, at det var en klar målsætning for 
Kommissionen, at sociale og arbejdsmarkedspolitiske spørgsmål skulle medtages på 
WTO's dagsorden. 
Europa-Parlamentet har siden videreført drøftelsen af dette spørgsmål, og som det seneste 
eksempel kan nævnes en udtalelse fra Udvalget om Sociale Anliggender og 
Beskæftigelse om forbindelserne mellem samhandel og social- og 
arbejdsmarkedspolitiske normer, hvori Rådet opfordres til at "bemyndige Kommissionen 
til at tilslutte sig og aktivt arbejde for, at ministerkonferencen i Singapore nedsætter en 
arbejdsgruppe vedrørende samhandel og arbejdsnormer". 
I Marrakech erklærede Kommissionen, at WTO bør behandle problemer som f.eks. 
udnyttelse af børn, tvangsarbejde og knægtelse af ytringsfriheden eller arbejdstagernes ret 
til at organisere sig. Desuden understregede den, at det er nødvendigt at indføre et 
passende værn mod ensidighed eller protektionistisk misbrug og en passende beskyttelse 
af udviklingslandenes ret til at udnytte deres komparative fordele. 
Hvidbogen om den europæiske social- og arbejdsmarkedspolitik (1994) behandler 
"sociale og arbejdsmarkedspolitiske spørgsmål i forbindelse med international handel" og 
går ind for, at dette aspekt behandles i WTO, og at de grundlæggende sociale og 
arbejdsmarkedspolitiske rettigheder, herunder retten til at organisere sig og føre 
kollektive forhandlinger samt spørgsmålet om tvangsarbejde og børnearbejde, 
respekteres. I juni 1994 gav Det Europæiske Råd på mødet på Korfu i sine konklusioner 
udtryk for, at de sociale og arbejdsmarkedspolitiske spørgsmål bør drøftes i 
Verdenshandelsorganisationens regi. Den 27. marts 1995 blev der gennemført en vigtig 
debat i Rådet (socialministrene). På grundlag af denne drøftelse vedtog Rådet 
(almindelige anliggender) på mødet den 12. juni 1995 følgende konklusioner: 
"Kommissionen og medlemsstaterne vil bidrage aktivt til de igangværende 
undersøgelser, bl.a. inden for OECD. Med henblik på dette opfordrer Rådet 
Kommissionen til at udarbejde sin egen vurdering af situationen til anvendelse i 
Unionens interne drøftelser". 
Kommissionen forelagde for nylig Rådet et dokument over temaet "Den Europæiske 
Unions strategi til sikring af markedsadgang", hvori der henvises til de multilaterale 
forhandlinger eller de undersøgelsesprogrammer, som kan indledes på nogle af de 
områder, der blev foreslået af ministrene i Marrakech. På baggrund af udviklingen i den 
internationale debat om samhandel og arbejdsnormer fandt Kommissionen, at der bør 
vælges en gradvis approach, der baseres på de grundlæggende menneskerettigheder, og 
som ikke sætter spørgsmålstegn ved udviklingslandenes ret til at udnytte de komparative 
fordele, der følger af rigelig og billig arbejdskraft. Endelig foreslog Kommissionen i sin 
meddelelse, at der på Singapore-konferencen nedsættes en arbejdsgruppe under WTO til 
at undersøge dette spørgsmål. 
Som tidligere nævnt har Artikel 113-udvalget drøftet mulighederne for at tage dette 
spørgsmål op i WTO, og udvalget konkluderede, at disse muligheder fortjener at blive 
undersøgt. Det har meddelt Rådet denne konklusion, og Rådet tog den til efterretning den 
13. maj 1996. 
b) OECD's undersøgelse 
Denne undersøgelse blev indledt i 1994, efter at der på ministerplan var fremsat ønske 
om, at der blev foretaget en analyse af "områder, hvor det kan blive nødvendigt med 
yderligere fremskridt i liberaliseringen og udbygningen af det multilaterale system....". 
Disse områder omfattede "samhandel, beskæftigelse og internationalt anerkendte 
arbejdsnormer". 
Forhandlingerne om undersøgelsen fandt sted i OECD's Handelskomité og Komité for 
Beskæftigelse, Arbejdsforhold og Sociale Anliggender og strakte sig over to år, da der er 
tale om et særdeles kontroversielt emne. Til allersidst blev der opnået enighed om en 
fælles rapport til ministrene. Man nåede ikke til konsensus om selve undersøgelsen, der 
kun blev fremlagt i OECD's Generalsekretariats regi. 
Undersøgelsen består af tre dele: 
1. Der fastsættes i undersøgelsen en liste over "grundlæggende" arbejdsnormer: ret 
til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, afskaffelse af børnearbejde, 
som betegner en udnyttelse, afskaffelse af tvangsarbejde, ikke-forskelsbehandling 
i beskæftigelsen. 
Disse grundlæggende arbejdsnormer har karakter af menneskerettigheder, de er 
universelt anerkendte, og de udgør rammebetingelser for andre arbejdsnormer. De 
indgår i ILO-konventionerne og De Forenede Nationers instrumenter. 
OECD-undersøgelsen er en nyskabelse, når den taler om "afskaffelse af 
børnearbejde, som betegner en udnyttelse" i stedet for blot "afskaffelse af 
børnearbejde"; det understreges, at ILO-konventionen om børnearbejde (nr. 138) 
fastsætter en lavalder for børnearbejde, men ikke har nogen bestemmelser om 
udnyttelse og misbrug. FN-konventionen om barnets rettigheder (vedtaget i 1989) 
indeholder sådanne bestemmelser. Rent faktisk har ILO's Styrelsesråd givet 
udtryk for, at det agter at optage børnearbejde på dagsordenen for Den 
Internationale Arbejdskonference i 1998 med henblik på at udbygge arsenalet af 
ILO-normer med et bindende instrument, hvorved de mest utålelige former for 
børnearbejde forbydes. 
2. Undersøgelsens anden del fokuserer på den rolle, som de grundlæggende 
arbejdsnormer kan spille i økonomien. Det er undersøgelsens "analytiske del". 
Denne analyse er begrænset, og der henvises i selve undersøgelsen til de 
vanskeligheder, der opstod i denne del. 
Undersøgelsen konkluderer, at de grundlæggende arbejdsnormer efter alt at 
dømme kun vil få lille økonomisk virkning; udviklingslandene behøver ikke at 
være bange for, at de grundlæggende normer vil påvirke deres økonomiske 
resultater eller internationale konkurrenceevne i negativ retning. Hvad angår 
forbindelserne mellem handelsstrømme og de nævnte grundlæggende normer, 
understreges det i undersøgelsen, at der ikke er noget bevis for, at lande med lave 
normer opnår bedre samlede handelsresultater end lande med høje normer. Det 
vigtigste resultat er, at der set over tiden er en positiv sammenhæng mellem 
vellykkede bæredygtige handelsreformer og forbedringer af de grundlæggende 
normer. 
Med hensyn til spørgsmålet om udenlandske direkte investeringer konkluderes 
det i undersøgelsen, at selv om man måske ikke systematisk har undladt at tage 
hensyn til arbejdsnormerne i de lokaliseringsafgørelser, som OECD-investorerne 
har truffet til fordel for placeringer uden for OECD, tyder de samlede 
udenlandske direkte investeringer dog på, at de grundlæggende arbejdsnormer i 
de fleste tilfælde ikke er nogen særlig afgørende faktor. Værtslandene er muligvis 
• i stand til at håndhæve de grundlæggende arbejdsnormer uden at risikere negative 
virkninger på de udenlandske direkte investeringsstrømme. 
Hvad angår arbejdsløshedsspørgsmålet, navnlig den formodning, at samhandelen 
med landene med lave normer øver indflydelse på arbejdsløsheden blandt 
ufaglærte arbejdere og/eller fører til voksende lønforskelle i industrilandene, viser 
undersøgelsen, at ændringerne i den samlede beskæftigelse i tilknytning til 
ændringer i handelsmønstrene antagelig vil være små, selv om forskerne ikke er 
enige om omfanget af samhandelens betydning for beskæftigelsesmønsteret i 
forskellige sektorer set i forhold til betydningen af andre faktorer såsom det 
teknologiske fremskridt og institutionelle ændringer. 
3. Med hensyn til mekanismer var det største problem WTO's rolle og mulighederne 
for at stille de eksisterende mekanismer til fremme af grundlæggende 
arbejdsnormer (såsom ILO) på lige fod og optage nye mekanismer i 
Verdenshandelsorganisationen. I den endelige godkendte tekst erkendes det, at 
der er meningsforskelle mellem OECD's medlemsstater. 
Da undersøgelsen blev drøftet på ministermødet i Paris (21.-22. maj), afgav ministrene 
tilsagn om at ville "fortsætte arbejdet til fremme af grundlæggende arbejdsnormer i hele 
verden. De bifaldt konklusionerne i OECD's rapport om samhandel, beskæftigelse og 
arbejdsnormer, idet disse ydede et vigtigt bidrag til forståelsen af dette spørgsmål. De 
ansporede medlemmernes regeringer til at drøfte disse konklusioner og Sekretariatets 
analytiske rapport derom i en bredere kreds, som også omfatter lande, der ikke er 
medlem, med henblik på eventuelle yderligere foranstaltninger; denne drøftelse kan 
indledes i sammenhæng med den "policy"-dialog, der efter planen skal finde sted med 
dynamiske økonomier uden for medlemskredsen i efteråret". 
c) Arbejdet i ILO's regi 
a) Arbejdet i arbejdsgruppen vedrørende den sociale dimension af liberaliseringen af 
den internationale samhandel 
Styrelsesrådet nedsatte i 1994 en treparts-arbejdsgruppe vedrørende den sociale 
dimension af liberaliseringen af den internationale samhandel til drøftelse af alle 
"relevante aspekter ved den sociale dimension af liberaliseringen af den internationale 
samhandel". Efter de indledende møder nåede gruppen på baggrund af de vanskeligheder, 
der var opstået, til enighed om ikke at videreføre drøftelsen af spørgsmålet om 
handelssanktioner og at afstå fra enhver senere drøftelse af en eventuel forbindelse 
mellem den internationale samhandel og arbejdsnormer via en social klausul og en 
sanktionsmekanisme. 
På arbejdsgruppens seneste møde i marts 1996 fastlagde den visse retningslinjer for det 
videre arbejdsprogram, bl.a. en undersøgelse af konsekvenserne af økonomiens 
globalisering, for at overveje, hvad der skulle gøres for at udnytte dennes positive 
virkninger og formindske dens negative virkninger. Desuden nåede man til enighed om at 
sende et spørgeskema til medlemmerne (dette er siden sket) og foretage 
landeundersøgelser og en analyse af den aktivitet, der er indledt i andre internationale 
instanser såsom OECD. 
Arbejdsgruppen vil ligeledes følge de initiativer, der er taget på området afskaffelse af 
børnearbejde og ratifikation af de grundlæggende normer (se litra b)). Arbejdsgruppens 
næste møde vil blive holdt i november 1996 lige før ministermødet i Singapore. Det skal 
bemærkes, at tanken om eventuelt at udarbejde en erklæring til vedtagelse på dette møde 
er blevet nævnt. 
b) Arbejdet i ILO's øvrige fora 
Børnearbejde: På dette område begynder behovet for en ny konvention om de 
mest utålelige former for børnearbejde at blive føleligt. De nuværende 
konventioner dækker kun lavalderen for adgang til beskæftigelse. Styrelsesrådet 
har besluttet at optage dette spørgsmål på dagsordenen for Den Internationale 
Arbejdskonference i juni 1998. 
Gennemgang af ILO's normative politik: En arbejdsgruppe under Styrelsesrådet 
foretog i november 1995 en detaljeret undersøgelse af ILO's normative politik. 
Desuden har Styrelsesrådet indledt en undersøgelse af mulighederne for at udvide 
de eksisterende kontrolmekanismer for retten til at organisere sig til også at gælde 
på områderne tvangsarbejde og ligebehandling og vil videreføre denne 
(regeringerne og arbejdsgiverne var imidlertid ikke stemt herfor). Endelig blev 
der i november 1995 indledt en kampagne til fordel for en ratifikation af ILO's 
grundlæggende konventioner ved udsendelse af et spørgeskema fra 
generaldirektøren for Det Internationale Arbejdsbureau (BIT) til alle 
medlemsstaterne med anmodning om nærmere oplysninger om de hindringer, de 
står over for i bestræbelserne for at ratificere de nævnte konventioner. 
d) G7's beskæftigelseskonference den 1.-2. april 1996 i Lille og G7's topmøde 
den 28.-30. juni 1996 i Lyon 
Spørgsmålet om grundlæggende sociale og beskæftigelsesmæssige normer blev drøftet 
på G7's konference for nylig i Lille. Det fastslås i formandskabets konklusioner, at det er 
vigtigt at "forbedre de grundlæggende arbejdsvilkår i hele verden og at undersøge 
forbindelserne mellem disse arbejdsvilkår og international samhandel i passende fora." 
På G7's topmøde i Lyon blev dette spørgsmål på ny bragt på bane i forbindelse med 
drøftelsen af udvidelsen af WTO's dagsorden som forberedelse til ministerkonferencen i 
Singapore. Statscheferne anerkendte, at "der er en klar vilje til at behandle spørgsmålet 
om samhandel og internationalt anerkendte arbejdsnormer." 
e) Det sociale topmøde 
Der kan udledes visse retningslinjer af drøftelserne i OECD og ILO. For det første ser det 
ud til, at der er en konsensus under opbygning vedrørende valget af visse principper, der 
kan benævnes "grundlæggende arbejdsnormer". Disse arbejdsnormer kan anses for at 
omfatte grundlæggende menneskerettigheder som dem, der er indeholdt i 
verdenserklæringen, og der er derfor almindelig enighed om, at de er af universel 
10 
karakter. De kan øve direkte positiv indflydelse på arbejdsvilkårene og kan udgøre en 
ramme for fastlæggelsen af andre normer. De kan betragtes som forhåndsbetingelser for 
en social og arbejdsmarkedsmæssig udvikling. 
Disse principper for arbejdsnormer kommer bedst til udtryk i ILO-konventionerne på 
området. Dette er anerkendt i erklæringen fra det sociale topmøde i København i marts 
1995, der er affattet som følger: 
"Vi vil bestræbe os på at sikre beskæftigelse af høj kvalitet og at forsvare arbejdstagernes 
elementære rettigheder og interesser og i dette øjemed frit fremme respekten for Den 
Internationale Arbejdsorganisations relevante konventioner, herunder konventionerne om 
afskaffelse af tvangsarbejde og børnearbejde, foreningsfrihed og retten til at organisere 
sig og føre kollektive forhandlinger, samt princippet om ikke-forskelsbehandling". 
f) Definition af "grundlæggende" arbejdsnormer 
Det forhold, at disse arbejdsnormer anerkendes af stats- og regeringschefer fra lande i 
hele verden, er særdeles vigtigt, fordi anerkendelsen bekræfter deres universelle karakter 
og konsoliderer dem som grundlæggende rettigheder. 
Medens FN, ILO og en række andre internationale organisationer har vedtaget en bred 
vifte af menneskerettigheder og arbejdsnormer, hvoraf nogle er temmelig detaljerede, har 
den internationale drøftelse af samhandel og grundlæggende rettigheder for arbejdere i de 
seneste år fokuseret på en minimal kerne af rettigheder, der i almindelighed anerkendes 
som universelt gyldige. Der har været lagt særlig stor vægt på afskaffelse af slaveri og 
tvangsarbejde, retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, afskaffelse af 
forskelsbehandling i beskæftigelsen og afskaffelse af udnyttelsen af børnearbejde. 
Slaveri og tvangsarbejde er forbudt i henhold til en række internationale instrumenter, 
herunder Verdenserklæringen om Menneskerettigheder, Den Internationale Konvention 
om Borgerlige og Politiske Rettigheder, Konventionen om Slaveri af 1926 med 
efterfølgende tillægskonventioner samt ILO's konventioner nr. 29 og 105. Disse forbud er 
stærkt befæstet i folkeretten og indgår i de overordnede principper i folkeretten, som ikke 
kan fraviges (præceptiv norm inden for folkeretten). 
Foreningsfriheden og retten til at danne og tilslutte sig fagforeninger er anerkendt i 
Verdenserklæringen om Menneskerettigheder og ILO's statut. Navnlig indeholder to 
ILO-konventioner (nr. 87 og 98) samt de internationale konventioner fra 1966 mere 
detaljerede regler om emnet, herunder retten til at føre kollektive forhandlinger. Under 
alle omstændigheder indgår de overordnede principper, der kommer til udtryk i disse 
instrumenter, i folkerettens overordnede principper. 
Afskaffelse af forskelsbehandling er anerkendt i praktisk taget alle internationale 
menneskerettighedsinstrumenter. Artikel 26 i Den Internationale Konvention om 
Borgerlige og Politiske Rettigheder indeholder en generel bestemmelse om ikke-
forskelsbehandling, der også gælder på området økonomiske og sociale rettigheder. 
Desuden er forskelsbehandling i henseende til de rettigheder, der anerkendes i henhold til 
11 
hvert individuelt instrument, forbudt i bl.a. artikel 2 i Verdenserklæringen, artikel 2, stk. 
2, i Den Internationale Konvention om Økonomiske, Sociale og Kulturelle Rettigheder 
og de relevante ILO-instrumenter. ILO-konvention nr. 111 om forskelsbehandling med 
hensyn til beskæftigelse og erhverv og ILO-konvention nr. 138 om ligeløn til mænd og 
kvinder for arbejde af samme værdi er særlig relevante i denne sammenhæng. Der er 
således ingen tvivl om, at f.eks. en formel udelukkelse af dele af befolkningen fra 
arbejdsmarkedet på grundlag af race eller køn er en krænkelse af den almindelige 
folkeret. 
Hvad angår spørgsmålet om udnyttelse af børnearbejde, stipulerer artikel 10, stk. 3, i Den 
Internationale Konvention om Økonomiske, Sociale og Kulturelle Rettigheder og artikel 
32 i Konventionen om Barnets Rettigheder af 1989, at børn skal beskyttes mod 
økonomisk udnyttelse og udførelse af arbejde af farlig eller skadelig karakter. Det 
kræves, at staterne fastsætter en lavalder for adgang til beskæftigelse. ILO-konvention nr. 
138 indeholder mere specifikke bestemmelser derom. Medens udnyttelse af unge børn til 
et arbejde, der kan være skadeligt for deres helbred eller udvikling, klart er ulovlig og 
rent faktisk både kan udgøre slaveri og tvangsarbejde, er ILO begyndt at forberede en ny 
konvention, som klarlægger spørgsmålet om, hvad der forstås ved ulovlig udnyttelse af 
børnearbejde. 
3. Udviklingen inden for Den Europæiske Union 
Hvilke midler har Den Europæiske Union til rådighed i bestræbelserne for at gøre 
fremskridt i denne retning med udgangspunkt i principperne for sin egen politik? Vi må 
gøre fremskridt over en bred front, fordi forskellige social- og arbejdsmarkedspolitiske 
problemer vil kræve anvendelse af forskellige dele af EU's "policy"-instrumenter. Med 
hensyn til udnyttelse af børn må vi således ikke glemme, at selv om der kun udnyttes et 
beskedent antal børn i eksportindustrier, er der langt flere tilfælde inden for 
subsistenslandbrug eller lokale bygge- og anlægsprojekter. 
a) Autonome aktioner 
Der er allerede nu optaget betragtninger om menneskerettigheder og mere konkret 
arbejdsnormer i Unionens nye GSP-ordning2, og dette har givet sig udslag i to typer 
foranstaltninger: 
Mulighed for tilbagetrækning af alle eller en del af de indrømmede præferencer i tilfælde 
af konstateret slaveri eller tvangsarbejde. 
Muligheden for at trække de med GSP forbundne fordele tilbage som følge af visse 
former for adfærd er ikke ny i sig selv. Den hænger sammen med GSP's autonome 
karakter og har for øvrigt tidligere været anvendt i forbindelse med handelsmetoder, som 
udgør forskelsbehandling eller bedrageri. I det foreliggende tilfælde henvises der 
Rådets forordning (EF) nr. 1256/96 af 20. juni 1996 og Rådets forordning (EF) nr. 
3281/94 af 19. december 1994. 
12 
udtrykkelig til alle former for tvangsarbejde som defineret i Genève-konventionerne af 
25. september 1926 og 7. september 1956 samt i ILO-konvention nr. 29 og 105. 
Tilbagetrækningen af fordelene vedtages af Rådet på forslag af Kommissionen efter 
gennemførelse af en undersøgelse. Proceduren giver alle involverede parter mulighed for 
at fremkomme med deres argumenter efter undersøgelsesfasen i forvaltningsudvalgets 
regi. 
Den anden type foranstaltninger er "særlige støtteordninger", hvis hovedsigte er at bistå 
modtagerlandene med at foretage en kvalitativ forbedring af deres udvikling ved at føre 
en mere avanceret social-, arbejdsmarkeds- og miljøpolitik. 
På området arbejdsnormer er det således fastsat, at der fra den 1.1.1998 kan indrømmes 
yderligere præferencer til lande, som anmoder derom, og som konkret respekterer ILO-
konvention nr. 87 og 98 om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger og 
nr. 138 om børnearbejde. 
Bestemmelserne om disse præferencers iværksættelse og intensitet (udvidet margen) vil 
blive fastsat på grundlag af en rapport fra Kommissionen, hvori der tages hensyn til 
resultaterne af undersøgelser i andre internationale fora såsom ILO. WTO og OECD. 
b) Bilateralt samarbejde med tredjelande 
Respekten for og bestræbelserne for at fremme principperne for menneskerettigheder og 
demokrati er et af de overordnede mål for Fællesskabets politik for 
udviklingssamarbejde. 
På det bilaterale plan finder der i henhold til de samarbejdsaftaler, som Unionen har 
indgået med de forskellige tredjelande, et samarbejde sted på økonomiske, sociale og 
arbejdsmarkedsmæssige områder. 
Unionen tilrettelægger derfor - og finansierer i samarbejde med andre internationale 
instanser (Verdensbanken, ILO) - finansielle og faglige bistandsprogrammer på 
områderne uddannelse eller kvinders deltagelse i de økonomiske aktiviteter med 
hovedvægten lagt på a) bygning af skoler, b) erhvervsuddannelse, c) uddannelse af lærere 
på sekundærtrinnet (ofte med positiv særbehandling af kvinder) samt d) "uformel" 
uddannelse (børn, der har forladt undervisningen meget tidligt, voksne, undervisning i 
landdistrikterne). Denne bistand kan enten ydes til regeringerne eller til de ikke-statslige 
organisationer. 
På baggrund af de internationale forpligtelser, der blev indgået på verdenstopmødet i 
København, kan Unionen i lighed med, hvad der er tilfældet for de nye aftaler med 
eksempelvis Pakistan og Bangladesh, tænkes at lade samarbejdsaftalerne med tredjelande 
omfatte en bestemmelse om de sociale og arbejdsmarkedsmæssige udviklingsmål og en 
særlig henvisning til nødvendigheden af at bevare arbejdstagernes fundamentale 
rettigheder under hensyn til principperne i de relevante instrumenter i ILO, herunder 
13 
dem, der vedrører afskaffelse af tvangsarbejde og børnearbejde, retten til at organisere sig 
og føre kollektive forhandlinger samt ikke-forskelsbehandling. 
I fuld overensstemmelse hermed fastlægger den erklæring, som OECD's Komité for 
Udviklingsbistand i 1995 vedtog om "Udviklingspartnerskab i den nye globale kontekst", 
i sin approach en række strategier for integrering af de mest effektive midler til 
afskaffelse af børnearbejde: først og fremmest bekæmpelse af fattigdommen (ved 
indgriben helt ned på familieniveau), investering i uddannelse, skabelse af 
beskæftigelsesmuligheder for voksne og fremme af kvindernes deltagelse i den 
økonomiske udvikling. 
I sammenhæng hermed har Det Internationale Arbejdsbureau (BIT) fremlagt tanker om, 
at det måske er muligt at yde kompensation for indkomsttab for familierne som følge af 
børnenes skolegang. 
Henvisning til menneskerettighederne 
Den Europæiske Union har i sine forbindelser udadtil udviklet en politik for 
menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som dækker en bred vifte af 
aktioner. Kommissionen offentliggjorde således i november 1995 en meddelelse om 
"Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne: fra 
Rom- til Maastricht-traktaten og i tiden fremover". 
Hvad angår de mere specifikke forbindelser med tredjelande, har der siden 1992 været 
indsat en bestemmelse om, at menneskerettighederne udgør en væsentlig bestanddel af 
aftalerne med de pågældende lande. Denne bestemmelse omfatter alle rettigheder, ikke 
alene de borgerlige og politiske, men også retten til udvikling og de økonomiske, 
kulturelle og social- og arbejdsmarkedspolitiske rettigheder. Kommissionen uddybede i 
sin meddelelse af maj 1995 "om aftalerne mellem Fællesskabet og tredjelande 
vedrørende overholdelsen af de demokratiske principper og menneskerettighederne" 
betydningen af denne bestemmelse. 
4. De multilaterale aktionsområder 
Uden at det skal ignoreres, at de internationale instanser via en politisk dialog indirekte 
kan øve betydelig indflydelse på arbejdet med at fremme de grundlæggende 
arbejdsnormer, fokuserer nærværende dokument først og fremmest på: 
Den Internationale Arbejdsorganisation, som i henhold til sine arbejdsopgaver 
synes at være den institution, der er bedst egnet til at undersøge spørgsmålet om 
fremme af arbejdsnormer 
Verdenshandelsorganisationen, der fremstår som et vigtigt forum for drøftelser 
om forbindelsen mellem samhandel og arbejdsnormer. 
14 
I realiteten kræver målsætningen om at fremme arbejdsnormer en udbygning af ILO's 
overvågningssystemer og effektivitet. Kan man i øvrigt under processen for liberalisering 
af samhandelen - idet det dog skal undgås, at det multilaterale samhandelssystem 
politiseres - ignorere eksempler på krænkelser af menneskerettighederne? 
Det bliver endnu vigtigere at besvare dette spørgsmål, når man inddrager samvirket 
mellem økonomisk udvikling, liberalisering af samhandelen og det sociale fremskridt, 
således som det er beskrevet i OECD's og ILO's arbejde. Liberaliseringen af samhandelen 
vil således øve positiv indflydelse på den økonomiske udvikling og dermed på 
arbejdsvilkårene, medens en opretholdelse af et kunstigt lav niveau for de social- og 
arbejdsmarkedspolitiske vilkår hæmmer væksten. 
a) Udbygning af ILO's rolle 
ILO råder over mekanismer til kontrol af den effektive gennemførelse af de internationale 
konventioner vedrørende arbejdsmarkedet. Ekspertkomitéen vedrørende gennemførelsen 
af konventioner og henstillinger gennemgår de rapporter, som medlemsstaterne med 
jævne mellemrum har pligt til at fremlægge vedrørende gennemførelsen af de 
konventioner, som de har ratificeret. Denne komités konklusioner drøftes af Den 
Internationale Arbejdskonference. Desuden findes der en særlig mekanisme for retten til 
at organisere sig. Komitéen vedrørende Organisationsret har nemlig beføjelse til at 
behandle sager vedrørende samtlige ILO-medlemsstater, uanset om de har ratificeret de 
relevante konventioner på dette område eller ej. Endelig indeholder ILO's statut en 
klageprocedure (på initiativ af hver af ILO's treparts-medlemmer), dersom en 
medlemsstat ikke skulle iværksætte en konvention, som den har ratificeret, på en 
tilfredsstillende måde. Denne procedure kan føre til, at sagen forelægges en 
undersøgelseskomite. Det skal dog understreges, at ingen af disse procedurer fører til 
sanktioner. 
ILO har støttemidler såsom dialog med det pågældende land og faglig bistand til 
rådighed. Desuden har ILO udviklet et program, som specifikt tager sigte på gradvis at 
afskaffe børnearbejdet i verden ("IPEC"). 
ILO-systemet er således karakteriseret ved målbevidsthed og overtalelse. De eksisterende 
mekanismer har moralsk virkning (navnlig på den offentlige mening), uden at der er tale 
om tvang. Det pres, som regeringerne og arbejdsmarkedets parter udøver, er ligeledes 
særdeles vigtigt. 
Der er allerede i denne organisations regi indledt en drøftelse af en række 
foranstaltninger, som kan gøre ILO endnu mere effektiv. Den europæiske strategi for 
behandlingen af problemet med arbejdsnormer bør tilrettelægges under skyldig 
hensyntagen til denne debat, der bl.a. omfatter følgende forhold: 
Først og fremmest bør ILO støttes i sin dialog og sine direkte kontakter med 
regeringerne samt i sine faglige bistandsaktioner, bl.a. IPEC-programmet, som 
har stærkt behov for finansielle midler. 
15 
Princippet om, at respekten for de grundlæggende arbejdsnormer gøres til en 
implicit forpligtelse for alle organisationens medlemmer, uanset om de har 
ratificeret de pågældende konventioner eller ej, bør bakkes op, og der bør 
fastsættes samme type procedure som den, der eksisterer vedrørende retten til at 
organisere sig, og som gør det muligt at indlede en undersøgelse uden den 
pågældende regerings forudgående tilladelse. 
Problemerne vedrørende de utålelige former for udnyttelse af børnearbejde bør 
behandles på en mere målrettet måde. ILO vil i 1998 behandle spørgsmålet om, 
hvilken metode der er den bedste, når det drejer sig om at foretage undersøgelser, 
udarbejde rapporter samt arbejde med ordninger til fremme af børns skolegang 
(direkte støtte til familier, uddeling af måltider i skolerne). 
Omfanget af ratifikation bør udvides. Det Internationale Arbejdsbureau (BIT) har 
allerede iværksat en ratifikationskampagne og anmodet regeringerne om at 
ratificere disse konventioner eller gøre rede for, hvorfor de ikke er i stand dertil. 
Desuden kan der blive tale om yderligere en række aktioner: 
Der kan f.eks. tænkes at blive truffet foranstaltninger på området 
"adfærdskodeks" på initiativ af myndighederne eller den private sektor. Der skal i 
denne sammenhæng mindes om den adfærdskodeks, som Den Europæiske Union 
på et frivilligt grundlag havde fremsendt til de europæiske virksomheder, der 
havde etableret sig i Sydafrika, og om den politik, som visse private virksomheder 
fører vedrørende deres egne forskrifter for arbejdsvilkår, kriterierne for deres valg 
af investeringsland eller de betingelser, som de kræver opfyldt af deres 
leverandører. Ud over treparts-principerklæringen om de multinationale 
virksomheder og den af BIT fastlagte social- og arbejdsmarkedspolitik kan der 
tænkes at blive truffet foranstaltninger til at gøre disse initiativer mere 
gennemsigtige og udbygge dem yderligere. 
Det bør undersøges, hvilket bidrag ekspertisen i ILO kan yde med hensyn til 
"social labelling". Der bliver taget stadig flere private initiativer på området 
"social labelling", og der findes allerede en række programmer, hvis formål er at 
gøre forbrugeren bekendt med, at den vare, som han kan købe, er fremstillet under 
socialt betryggende forhold. Selv om ILO ikke bør opstille egne programmer for 
"social labelling", kan organisationen udvise interesse derfor med det formål at 
yde faglig bistand, samtidig med at der tages hensyn til risikoen for, at disse 
initiativer fordrejes i et protektionistisk øjemed. WTO's regler vil antagelig også 
få stor betydning i denne sammenhæng. 
b) WTO's rolle 
Siden Marrakech-konferencen har spørgsmålet om den indbyrdes afhængighed mellem 
liberalisering af samhandelen, økonomisk udvikling og socialt fremskridt været behandlet 
16 
under tilbundsgående drøftelser i de internationale instanser. Der er i denne sammenhæng 
dukket en lang række særdeles vigtige aspekter op såsom: 
konvergensen mellem målene for det multilaterale samhandelssystem og 
bestræbelserne for at fremme arbejdsnormerne 
den multilaterale approach kombineret med det forhold, at der opstår autonome 
handelspolitikker i tilknytning til bestræbelserne for at fremme arbejdsnormerne 
de konsekvenser, som anvendelsen af grundlæggende arbejdsnormer har for den 
internationale konkurrenceevne og navnlig for udviklingslandene. 
a) Konvergensen mellem målene 
Således som GATT/WTO-overenskomsterne er affattet i øjeblikket, er artikel XX, litra 
e), den eneste tekst, der knytter en forbindelse mellem tvangsarbejde og handelsmæssige 
restriktioner og tillader en kontraherende part at iværksætte eller skærpe sanktioner over 
for de varer, der bliver resultatet af tvangsarbejdet; Desuden er det i artikel XX 
præciseret, at disse foranstaltninger ikke må gennemføres på en sådan måde, at de udgør 
et middel til arbitrær eller uberettiget diskrimination mellem parter, hvor der gælder 
samme betingelser, eller en skjult handelsrestriktion. 
Den approach, der er valgt i bestemmelserne i artikel XX, er en "restriktiv" approach, 
som tillader foranstaltninger, der begrænser samhandelen. En sådan approach indebærer 
risici for fordrejninger i protektionistisk retning, som strider mod målet om, at 
arbejdsnormerne skal nyde fremme. Økonomisk udvikling, voksende samhandel og 
socialt fremskridt forstærker nemlig gensidigt hinanden, og den vej, der skal følges, er 
derfor øget liberalisering og ikke indskrænkning af samhandelen. 
På denne baggrund synes målene for det multilaterale samhandelssystem ikke at være 
særlig langt fra ønsket om at fremme de grundlæggende arbejdsnormer. 
Det skal erindres, at det i alt væsentligt er de samme stater, der er medlem af WTO, FN 
og ILO; det må antages^ at de principper, som de bevidst har tilsluttet sig i de tre fora, er 
indbyrdes komplementære. 
Marrakech-overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen bekræfter 
tanken om, at liberaliseringen af samhandelen, den økonomiske udvikling og det sociale 
fremskridt er interaktive, eftersom signatarstaterne har gentaget teksten til præamblen i 
GATT-overenskomsten ved at erkende, at "deres indbyrdes forbindelser på handelens og 
den økonomiske udviklings område bør ledes med henblik på at hæve levestandarden, 
sikre fuld beskæftigelse og en stor og stadig voksende realindkomst og en effektiv 
efterspørgsel...". 
Endelig er det, eftersom liberaliseringen af samhandelen går hånd i hånd med den 
individuelle ret til at føre forhandlinger og indgå kontrakter, vigtigt dertil at føje 
arbejdstagernes ret til selv at føre forhandlinger om arbejds- og levevilkårene. 
17 
Allerede i Havanna-chartret (bilag III) blev der henvist til urimelige arbejdsvilkår og 
bebudet indførelse af et princip om, at der skulle sikres arbejdsnormer, navnlig for varer 
bestemt til eksport. Den Almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel var 
oprindelig udelukkende begrænset til toldmæssige aspekter på vareområdet, og det var 
først under Tokyo-runden, at de ikke-toldmæssige foranstaltningers betydning for 
samhandelen blev anerkendt, hvilket gjorde det muligt at føre forhandlinger om regler for 
tilskud, indførselsbevillinger, toldværdi osv. og derved udvide dækningsområdet for de 
multilaterale GATT-regler, så det kom til at omfatte mere end blot de toldmæssige 
aspekter. 
Afslutningen på Uruguay-runden er ensbetydende med, at en ny periode begynder. 
Verdenshandelsorganisationen er meget anderledes end GATT, ikke kun fordi dens 
anvendelsesområde er blevet udvidet yderligere og nu dækker en lang række andre emner 
som f.eks. tjenesteydelser, men også i institutionel henseende. WTO er således mere end 
et sæt regler, som er tiltrådt af de kontraherende parter; den udgør en fælles institutionel 
ramme for drøftelser vedrørende alle aspekter med tilknytning til samhandel3. En 
nedsættelse af en arbejdsgruppe vedrørende forbindelserne mellem samhandel og 
internationalt anerkendte arbejdsnormer har derfor ikke næsten automatisk følger for de 
forskellige handelsdiscipliner. 
Desuden må nedsættelsen af en arbejdsgruppe i WTO's regi ikke opfattes som et 
alternativ * til udbygningen af ILO. Tværtimod er der tale om to komplementære 
procedurer, navnlig på baggrund af ILO's rolle på internationalt plan som 
lovgivningsorgan og tilsynsmyndighed. 
b) Nødvendigheden af en multilateral ramme 
I den økonomiske og politiske virkelighed kan der nævnes en række eksempler på 
forbindelser mellem samhandel og arbejdsnormer, hvad enten der er tale om autonome 
præferencepolitikker (GSP - USA/EU) eller om en regional integration (NAFTA). Disse 
bilaterale eller plurilaterale autonome aktioner omfatter forskellige kriterier og 
foranstaltninger, som gradvis udgør et sæt normative tekster, der ikke altid er 
sammenhængende eller stemmer overens med principperne for liberalisering af 
samhandelen. 
Tilsvarende må man ikke ignorere presset fra den offentlige mening, som i stadig højere 
grad engagerer sig i de humanitære aspekter ved arbejdsvilkårene i hele verden og kræver 
myndighedernes indgriben, bl.a. ved at træffe restriktive foranstaltninger over for 
importen. Dette pres kommer ligeledes konkret til udtryk i initiativer fra 
forbrugerorganisationernes side i form af "social labelling" eller boykotning af varer med 
3 Marrakesh-overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen -
Artikel III, side 1 : "WTO letter gennemførelsen, administrationen og anvendelsen 
af og fremmer målene for denne overenskomst og de multilaterale handelsaftaler 
18 
bestemte oprindelser. Som et velkendt eksempel på den førstnævnte type kan nævnes 
"Rugmark Foundation", der udsteder "sociale" certifikater til selskaber, som fremstiller 
håndvævede eller håndknyttede tæpper. Den anden metode, nemlig boykotning af varer, 
har en iboende risiko for manipulation i protektionistisk øjemed, dersom den lokale 
industri fremstiller lignende varer. 
Det skal understreges, at den private sektor allerede er begyndt at reagere, og nogle 
virksomheder (bl.a. i beklædnings- og skotøjssektoren) har vedtaget regler om de 
arbejdsnormer, som deres datterselskaber eller leverandører skal respektere. 
Som følge af mangelen på en multilateral ramme for forbindelsen mellem samhandel og 
arbejdsnormer er der betydelig risiko for, at der træffes ensidige handelsforanstaltninger, 
som kun kan have destabiliserende indvirkning på de resultater, der var opnået på 
området liberalisering af samhandelen ved afslutningen på forhandlingerne i Uruguay­
rundens regi. I de kommende år skal Verdenshandelsorganisationen bekræfte sin rolle 
som forvalter af samhandelssystemet. Denne opgave vil blive vanskeligere, hvis WTO 
konfronteres med ensidige handelsrestriktioner, der ikke er forenelige med de 
multilaterale regler og fører til en stribe tvistbilæggelser, hvis resultater kan gøre 
organisationens troværdighed mindre. 
c) Betydning for konkurrenceevnen og udviklingslandene 
Udviklingslandene betragter drøftelsen i WTO af arbejdsnormerne som et forsøg fra 
industrilandenes side på at påtvinge dem arbejdsnormer og lønniveauer, der langt overgår 
deres udviklingsniveau, under trussel om handelsmæssige gengældelsesforanstaltninger. 
Dette menes enten at ville føre til, at en af deres komparative fordele forsvinder, eller at 
industrilandene kan udnytte henvisningen til arbejdsnormer til at gøre de 
protektionistiske hindringer større i sektorerne med den laveste økonomiske 
produktivitet. 
Debatten tager således meget hurtigt retning mod en nord/syd-konflikt mellem landene 
med høj løn og landene med lav løn, hvilket kun gør problemets dimensioner endnu mere 
konfuse og gør mulighederne for at opnå den politiske konsensus, der er en absolut 
forudsætning for at kunne indlede en debat i WTO's regi, mindre. 
Det er derfor afgørende vigtigt, at det over for udviklingslandene præciseres, at sigtet 
ikke er at undergrave deres konkurrencemæssige stilling på det internationale marked, og 
at de får garanti for, at der ikke blive tale om misbrug i protektionistisk øjemed. Den 
første garanti er, at det vedtages udelukkende at begrænse debatten til grundlæggende 
arbejdsnormer, hvilket fjerner enhver mulighed for drøftelse af lønforskelle. 
Dette valg er endnu mere betydningsfuldt, hvis man ser på resultaterne af OECD-
undersøgelsen, ifølge hvilken , "udviklingslandenes frygt for, at anvendelsen af 
grundlæggende arbejdsnormer vil påvirke deres konkurrenceevne, ikke er velbegrundet. 
Tværtimod er det teoretisk muligt, at anvendelsen af disse normer på lang sigt vil 
forbedre de økonomiske resultater for alle lande". 
19 
Ydermere udgør en drøftelse af alle aspekter i et multilateralt forum tillige en garanti 
mod fordrejninger i protektionistisk øjemed, også på baggrund af alle de autonome 
initiativer fra regeringernes eller den private sektors side, som er i gang på dette område. 
Endelig skal det understreges, at WTO ikke råder over tilstrækkelig ekspertise på 
området arbejdsnormer, og at det er bydende nødvendigt med en koordination med ILO. 
i 
Konklusioner 
Traditionelt har Den Europæiske Union været en af hovedkræfterne i bestræbelserne for 
at fremme menneskerettighederne i verden. Den har et historisk ansvar, således som det 
kommer til udtryk i forventningerne blandt dens partnere. Den Europæiske Union lever 
op til disse forventninger ved anvendelse af de midler, den har til rådighed inden for 
rammerne af sin udenrigspolitik og sin politik for udviklingsbistand. 
Der er ved at opstå international enighed om, at det er nødvendigt at fremme visse 
arbejdsnormer, der anses for at være grundlæggende, for at have universel karakter og for 
at omfatte aspekter med tilknytning til menneskerettighederne. Der er tale om normer 
vedrørende afskaffelse af tvangsarbejde og slaveri samt afskaffelse af udnyttelse af 
børnearbejde, ret til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger og ikke-
forskelsbehandling i beskæftigelsen. Unionens medlemsstater har i Artikel 113-udvalget 
givet udtryk for, at mulighederne for at behandle spørgsmålet om at fremme disse normer 
i WTO fortjener at blive undersøgt. 
Der bør drages omsorg for, at der bevares en vis ligevægt mellem udbygningen af den 
rolle, som ILO, der besidder en betydelig ekspertise på området arbejdsnormer, kommer 
til at spille, og iværksættelsen af en drøftelse i WTO's regi. 
WTO har en reel rolle at spille på dette område, for så vidt angår respekten for 
udviklingslandenes komparative fordele og deres ret til at fastlægge deres egne nationale 
politikker. Det er ligeledes nødvendigt at behandle dette spørgsmål i WTO for at fremme 
frihandelens udvikling og begrænse misbrug af ensidige autonome foranstaltninger eller 
private initiativer, som kan degenerere og manipuleres i protektionistisk øjemed. 
Udgangspunktet for drøftelsen i WTO bør være konvergensen mellem det multilaterale 
samhandelssystems mål og bestræbelserne for at fremme de grundlæggende 
arbejdsnormer, således som det frem'går af teksten til GATT's præambel, der er overtaget 
i Marrakech-overenskomsten, og som skaber en forbindelse mellem liberalisering af 
samhandelen, økonomisk udvikling og socialt fremskridt. Den vej, der skal følges, 
omfatter således en udbygning af samhandelen i et åbent og ikke-diskriminerende 
multilateralt system og ikke handelsrestriktioner. 
På grundlag af denne analyse bør det være et klart mål for Unionen, at de social- og 
arbejdsmarkedspolitiske spørgsmål optages i WTO's arbejdsprogram. Kommissionen 
foreslår derfor, at Rådet på ministerkonferencen i Singapore søger at få udvirket, at der 
nedsættes en arbejdsgruppe, som skal undersøge forbindelserne mellem det multilaterale 
20 
samhandelssystem og de grundlæggende arbejdsnormer samt de områder, hvor WTO i 
samarbejde med de øvrige internationale institutioner kan gribe ind for at bidrage til at 
fremme disse normer. 
På denne baggrund foreslår Kommissionen desuden, at Rådet godkender et skriftligt 
bidrag, som gør rede for EU's approach på dette område, til hurtig fremlæggelse i 
Genève. 
21 
Bilag I 
WTO's ministerkonference - Singapore, 1996 
De grundlæggende arbejdsnormer og det multilaterale samhandelssystem 
Oplæg til en aftale 
"'Non-paper" fra De Forenede Staters delegation 
Den 15. maj 1996 
1. En aftale i Singapore skal omfatte en henvisning til målene for det multilaterale 
samhandelssystem og det ønskelige i at fremme internationalt anerkendte grundlæggende 
arbejdsnormer. Ud fra den betragtning, at fremme af grundlæggende arbejdsnormer efter 
alt at dømme på lang sigt styrker de økonomiske resultater i alle lande, bør WTO-
medlemmerne anerkende dette i en erklæring, der tager sigte på at udnytte mulighederne 
for at udbygge og øge støtten til samhandelssystemet. Samtidig og i samme erklæring bør 
WTO-medlemmerne på ny slå fast, at de støtter et åbent samhandelssystem uden 
forskelsbehandling, tilstræber yderligere liberalisering af samhandelen og ønsker at 
undgå protektionistiske handlinger eller indgreb, der sætter spørgsmålstegn ved WTO-
medlemmernes legitime komparative fordel. En sådan multilateral erklæring vil ikke i sig 
selv skabe WTO-rettigheder eller -forpligtelser, der er nye eller kan håndhæves. 
Marrakesh-erklæringen om sammenhæng i den globale økonomiske politik kan eventuelt 
anvendes som model. 
2. Singapore-erklæringen bør strengt begrænses til "grundlæggende" arbejdsnormer 
baseret på følgende menneskerettighedsnormer, som medlemmerne af WTO har tilsluttet 
sig i FN og andre multilaterale fora: 
o foreningsfrihed 
o retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger 
o afskaffelse af tvangsarbejde 
o afskaffelse af børnearbejde, der betegner en udnyttelse 
o ikke-forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse eller erhverv. 
Hvis forhandlingerne om arbejdsnormer begrænses til de ovennævnte punkter, vil dette 
formindske WTO-medlemmernes frygt for, at behandlingen af dette spørgsmål måske 
kan munde ud i en økonomisk diskussion om lønforskelle. 
3. Singapore-aftalen bør føre til, at der iværksættes en opfølgende undersøgelse i 
WTO (via en arbejdsgruppe under WTO) med det formål at fastlægge forbindelserne 
mellem WTO's målsætninger og bestemmelser og de grundlæggende arbejdsnormer, det 
dermed beslægtede arbejde i andre organisationer, navnlig ILO, og de måder, hvorpå 
WTO kan udbygge samarbejdet med andre institutioner på dette område. Resultaterne af 
arbejdsgruppens indsats bør behandles på et senere ministermøde med henblik på at 
fastslå, hvorledes WTO kan bidrage til at fremme respekten for grundlæggende 
arbejdsnormer, og fastlægge de nærmere regler for dette arbejde i sammenhæng med, at 
det åbne samhandelssystem uden forskelsbehandling bevares. 
n 
Den 13. maj 1996 
FREMME AF GRUNDLÆGGENDE ARBEJDSNORMER I SAMMENHÆNG MED 
DEN INTERNATIONALE SAMHANDEL - Norges approach 
Norge går stærkt ind for, at de internationalt anerkendte arbejdsnormer, dvs. 
foreningsfrihed, retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, afskaffelse af 
tvangsarbejde, afskaffelse af børnearbejde, der betegner en udnyttelse, og ikke-
forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse eller erhverv, nyder fremme. Selv om 
det fortsat først og fremmest er de nationale regeringer og arbejdsmarkedets parter, der 
har ansvaret for, at disse normer nyder fremme, har verdenssamfundet en del af ansvaret 
for, at udviklingen overvåges, og at den nationale indsats for at forbedre disse normer 
bakkes op. 
Økonomiens globalisering og det mere åbne og dynamiske internationale 
samhandelssystem har bidraget til, at arbejdsnormerne kombineret med samhandelen på 
ny er kommet i fokus. Samhandel anses både for at være et middel til at forbedre 
normerne via handelsinduceret økonomisk vækst og et område for internationalt 
samvirke baseret på en fælles forpligtelse til at respektere og fremme de grundlæggende 
menneskerettigheder, som disse arbejdsnormer er en integrerende del af. 
Det er i en undersøgelse, som OECD foretog for nylig, påvist, at der kan knyttes en 
forbindelse mellem samhandel og forbedringer i arbejdsnormerne. Norge er tilhænger af, 
at denne undersøgelse følges op ved inddragelse af en større kreds af lande, navnlig 
udviklingslande, i en åben drøftelse af, hvilke strategier der er mest effektive, når det 
drejer sig om at fremme arbejdsnormerne på verdensplan, og hvorledes samhandelen kan 
bidrage dertil. Norge har taget initiativ til en "workshop" i OECD med deltagelse af ikke-
medlemmer med den opgave at udbrede kendskabet til undersøgelsen og de 
konklusioner, der kan drages deraf. Disse drøftelser vil også støtte den igangværende 
indsats i ILO's regi med det formål at forbedre overvågningen og gennemførelsen af 
konventionerne om arbejdsnormer, herunder en ny konvention om børnearbejde. 
Norge forventer, at der vil blive ført forhandlinger i WTO's regi med henblik på at 
klarlægge disse spørgsmål og fastlægge, hvilke forbindelser der kan tages op inden for 
WTO's kompetenceområde. I denne sammenhæng anerkender vi, at det er vigtigt, at 
ensidige handelsforanstaltninger undgås. En drøftelse i WTO på grundlag af arbejdet i 
andre internationale organisationer kan omfatte foranstaltninger til forbedring af 
arbejdsnormerne som en integrerende del af en strategi til sikring af økonomisk vækst og 
øget samhandel. Desuden kan den bidrage til at afmystificere den forestilling, at lave 
arbejdsnormer fører til handelsfordele. 
Et tættere samarbejde mellem de nationale og de regionale forskningsinstitutter for 
arbejdsmarkedet kan også bidrage til en ikke-konfrontationspræget drøftelse på dette 
område. 
"L* 
Det er Norges opfattelse, at en strategi baser ) på en ikke-konfrontationspræget dialog 
mellem alle involverede parter under skyldig :ansyntagen til alle konkrete midler, som 
kan bakke den nationale indsats for gradvis at ; orbedre arbejdsnormerne op, vil have de 
bedste muligheder for at højne disse norme1 på verdensplan og forbedre de berørte 
befolkningers velfærd. WTO bør for sin del undersøge, hvorledes det multilaterale 
samhandelssystem kan bidrage til at føre disse i ål ud i livet. 
v? 
EXTRAIT DU LIVRE BLANC 
ANNEXE II 
f) Forbedring af 
• konkurrencedygtigheden 
Handelspolitik og økonomisk politik kan 
ikke træde i stedet for erhvervslivets udvik­
ling af såvel salgsbare produkter som af 
midlerne til at levere dem til verdensmar­
kedet i rette tid, til den rigtige pris og i den 
nødvendige kvalitet. Hvad angår sociale 
omkostninger vil frygten for såkaldt social 
i dumping være malplaceret, hvis den er 
begrundet i en tro på, at den sociale beskyt­
telse i visse lande holdes på et kunstigt lavt 
niveau for at opnå konkurrencemæssige 
fordele andetsteds. Vi bør ikke acceptere et 
så forenklet billede af industrilande med 
høje lønninger og udviklingslande med lave 
lønninger. Forskelle i lønomkostningerne 
alene kan være vildledende. Det er sandt, at 
moderne teknologi i dag spredes langt hur­
tigere og lettere til forskellige områder i 
verden end tidligere. Men ringere uddan­
nelse, lavere kvalifikationer og lavere kapi­
talinvesteringer samt en utilstrækkelig infra­
struktur kan opveje de mulige fordele, der 
er forbundet med lavere lønninger. 
Dermed være ikke sagt, at Fællesskabet 
ikke har vanskeligt ved at konkurrere med 
lande, der har arbejdskraft i overflod. Men 
den europæiske konkurrencedygtighed for­
ringes ikke hovedsageligt på grund af inter­
nationale forskelle i de sociale omkostninger 
i nogle sektorer, men fordi vi selv lider under 
strukturelle forvridninger i Europa. I udvik­
lingslandene bliver en mere omfattende 
social beskyttelse et almindeligt udbredt 
politisk mål, efterhånden som nationalind­
komsten stiger til et niveau, der gør det 
muligt at nå dette mål. På lang sigt vil en 
I væsentlig del af løsningen bestå i at hjælpe 
disse lande med at skabe de nødvendige 
betingelser for at sikre en forøgelse af den 
i indenlandske efterspørgsel og en forbedring 
af levevilkårene. 
Bestræbelserne på at forbedre konkurrence­
dygtigheden gennem handelspolitiske og 
andre foranstaltninger er ikke ensbetydende 
med, at den sociale beskyttelse bør under­
graves i Europa eller ignoreres i landene 
udenfor. Vi er med rette stolte af vore resul­
tater på dette område, som tåler sammenlig­
ning med de bedste i verden, og vi gør ret i 
at fastholde, at der på Europæisk plan i 
relevant omfang bør fastsættes standarder 
for den sociale beskyttelse. Fællesskabet og dets medlemsstater kan 
benytte enhver lejlighed til over for de 
pågældende lande at fremhæve, at de selv 
må tilvejebringe de nødvendige retlige for­
andringer. Vi kan tilskynde hertil gennem 
positive foranstaltninger, f.eks. juridisk råd­
givning eller teknisk samarbejde, hvor der 
måtte være behov for det. Dette er legitime 
mål for udviklingsbistand og økonomisk 
samarbejde, men handelspolitikken er ikke 
et velegnet instrument til virkeliggørelse af 
disse mål. 
Vi modsætter os med rette, at andre søger at 
påtvinge Europa deres synspunkter om, 
hvorledes verden bør indrettes. De interna­
tionale organisationer, der er ansvarlige for 
multilaterale regler, må selv dømme om, 
hvorledes Fællesskabet overholder disse 
regler. Det samme princip må gælde for 
bedømmelsen af andres overholdelse heraf. 
Der kan skrides til handling på tre fronter: 
— Der bør informeres bedre om den 
løbende debat i Fællesskabet om social 
dumping, og det bør forklares, hvorfor 
Fællesskabet ønsker, at der fastsættes 
multilaterale regler, og det bør ikke til­
lades, at det enkelte land opkaster sig til 
dommer over andre landes interne love 
eller deres overholdelse af internatio­
nale aftaler. 
— Fællesskabet bor udvikle en positiv 
politik for økonomisk samarbejde med 
henblik på at hæve de sociale stan­
darder overalt i verden, men uden at 
indfore handelsdiskriminerende foran­
staltninger som løftestang herfor. 
— Der bør gøres forberedelser til de drøf­
telser, der vil være nødvendige, i Den 
Internationale Arbejdsorganisation og 
andre steder, efter afslutningen af Uru­
guay-runden, og der må tages stilling til, 
hvorledes det'bedst kan sikres, at gæl­
dende og fremtidige aftaler pådet soci­
alpolitiske område overholdes. ( 
ir 
Bilag III 
De Forenede Nationers Konference om Samhandel og Beskæftigelse - Havanna, april 
1948-Artikel 7, side 7, 
Loyale arbejdsnormer: 
1. Medlemmerne anerkender, at foranstaltninger med tilknytning til beskæftigelse 
fuldt ud skal tage hensyn til arbejdstagernes rettigheder i henhold til 
mellemstatslige erklæringer, konventioner og aftaler. De anerkender, at alle 
lande har en fælles interesse i, at der sikres og bevares loyale arbejdsnormer med 
tilknytning til produktivitet, og at der derigennem sikres forbedringer aflønninger 
og arbejdsvilkår i overensstemmelse med produktivitetsudviklingen. 
Medlemmerne anerkender, at illoyale arbejdsvilkår, navnlig i eksportrettede 
erhverv, skaber vanskeligheder for den internationale samhandel, og alle 
medlemmer skal derfor træffe alle hensigtsmæssige og mulige foranstaltninger til 
at afskaffe sådanne vilkår på deres område. 
2. De medlemmer, som også er medlemmer af Den Internationale 
Arbejdsorganisation, skal samarbejde med denne organisation om 
virkeliggørelsen af dette tilsagn. 
3. I alle anliggender med tilknytning til arbejdsnormer, som kan forelægges 
organisationen i henhold til artikel 94 eller 95, skal den føre konsultationer og 
samarbejde med Den Internationale Arbejdsorganisation. 
\(a 

ISSN 0254-1459 
KOM(96) 402 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 02 04 05 11 
Katalognummer : CB-CO-96-416-DA-C 
ISBN 92-78-07873-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg