Nr. C 12/4 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
Udtalelse  om Fællesskabets  handlingsprogram  til fordel  for vandrende  arbejdstagere  og 
deres  familiemedlemmer 
Den tekst,  som  har  været  genstand  for udtalelsen,  er endnu  ikke  offentliggjort  i De 
Europæiske  Fællesskabers  Tidende. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Rådet  besluttede  den 14. januar  1975,  i medfør  af artikel  198  i traktaten  om oprettelse 
af Det  europæiske  økonomiske  Fællesskab,  at høre  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin  134.  plenarforsamling,  afholdt  i 
Bruxelles  den 29. og 30. oktober  1975,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til artikel  198  i traktaten  om opret-
telse  af Det  europæiske  økonomiske  Fællesskab, 
under  henvisning  til anmodning  om  udtalelse  fra 
Rådet  af 14. januar  1975, 
under  henvisning  til den  beslutning,  Udvalgets  præsi-
dium  traf  den  28. januar  1975,  om at pålægge  Afde-
lingen  for sociale  anliggender  at udarbejde  en udta-
lelse samt  en beretning  om  det  ovennævnte  hand-
lingsprogram, 
under  henvisning  til den udtalelse,  der blev  fremsat  af 
Afdelingen  for sociale  anliggender  den  17.  oktober 
1975, 
under  henvisning  til beretning  aflagt  af hr. Purpura, 
under  henvisning  til forhandlingerne  på den  134.  ple-
narforsamling  den  29.  og 30. oktober  1975,  mødet 
den 30. oktober  1975,  og 
ud fra følgende  betragtninger: 
Vandringsfænomenet  er af meget  omfattende  karak-
ter, idet  der er tale  om cirka  seks  millioner  vandrende 
arbejdstagere,  hvoraf  kun  en tredjedel  kommer  fra 
medlemsstaterne,  og cirka  fire  millioner  familiemed-
lemmer; 
de vandrende  arbejdstageres  og deres  familiemedlem-
mers  problemer  er blevet  undersøgt  i en række  inter-nationale  organisationer  som  ILO,  Europarådet  og 
OECD,  hvor  der er truffet  en række  beslutninger  og 
vedtaget  internationale  foranstaltninger,  som  man 
ikke kan  se bort  fra,  når der skal  fremsættes  udtalelse 
om Kommissionens  handlingsprogram; 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  har  siden  dets 
oprettelse  gentagne  gange  beskæftiget  sig med  de 
vandrende  arbejdstageres  problemer,  navnlig  i forbin-
delse  med  udtalelser  om  forordninger  og direktiver 
vedrørende  fri bevægelighed  og social  sikring  for van-
drende  arbejdstagere  og i forbindelse  med  udtalelser 
om udviklingen  på det sociale  område  i Fællesskabet 
eller om spørgsmål,  der har berøring  eller  forbindelse 
med vandringsfænomenet; 
man må  skaffe  sig den  nøjagtigst  mulige  viden  om 
situationen  med  hensyn  til vandringer  for øjeblikket,  i 
såvel  udvandrings-  som  indvandringslandene;  dette 
bør ske  på grundlag  af præcise  optegnelser  og stati-
stiske  oplysninger  indhentet  og bearbejdet  efter  en 
fælles  metode; 
det skal  endnu  engang  understreges,  at handlingspro-
grammet  bør  indgå  som  led i Fællesskabets  socialpo-
litik,  og at man  må være  opmærksom  på dette  pro-
grams  meget  nære  forbindelse  med  beskæftigelsespo-
litikken  samt  alle  øvrige  former  for fællesskabspoli-
tik; 
det understreger,  at det er af overordentlig  betydning, 
at Rådet  snarest  vedtager  programmet  således  at de 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/5 
forskellige  gennemførelsesforanstaltninger  kan  finde 
sted på grundlag  af forordninger,  direktiver  og andre 
bestemmelser,  som  fastsat  i traktaten, 
det er endvidere  påkrævet,  at visse  af programmets 
målsætninger  prioriteres  højere  end  de øvrige,  at tids-
punkter  og frister  angives  nøjere,  samt  at de nødven-
dige finansielle  midler  stilles  til rådighed,  så at pro-
grammet  kan  blive  mere  fast,  konkret  og direkte  an-
vendeligt  — 
uden  stemmer  imod,  idet  dog  2 undlod  at stemme 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
Udvalget  godkender  handlingsprogrammet  til fordel 
for vandrende  arbejdstagere  og deres  familiemedlem-
mer,  men  fremsætter  dog  følgende  generelle  og sær-
lige bemærkninger  og forslag. 
I. GENERELLE  BEMÆRKNINGER  OG  FORSLAG 
1. VANDRINGSFÆNOMENET  OG  HANDLINGS-
PROGRAMMET 
1.1. Først  og fremmest  vil Udvalget  gerne  lykønske 
Kommissionen  med  dette  programs  udformning  og 
indhold,  som  omfatter  og indeholder  en hel  række 
betydningsfulde  interventioner  og aktioner,  til gavn 
for den  særlige  samfundsgruppe,  som  de vandrende 
arbejdstagere  udgør. 
1.2. Udvalget  fremhæver,  at Det  europæiske  øko-
nomiske  Fællesskab  — Kommissionen  og Rådet  — i 
alle disse  år har beskæftiget  sig med  at gennemføre  de 
nærmere  bestemmelser  i Rom-traktaten,  for eksempel 
artikel  48 og 49 (fri  bevægelighed)  og 51 (social 
sikring  af vandrende  arbejdstagere),  hvortil  kommer 
to enkelte  henstillinger  om  boligforhold  og sociale 
ydelser. 
De problemer,  som  vandrende  arbejdstagere  fra tred-
jelande  har,  indgår  ikke  i Fællesskabets  aktion.  Imid-
lertid  har den  nationale  sammensætning  af vandrende 
arbejdstagere  i de seneste  år ændret  sig på Fællesska-
bets område  og er nu blevet  en helt  anden;  medens 
flertallet  af vandrende  arbejdstagere  i EØF's  ti første 
år hovedsageligt  stammede  fra  medlemsstaterne, 
navnlig  Italien,  er kun  30 % i de seneste  år og navn-
lig for  øjeblikket  arbejdstagere  fra  Fællesskabet, medens  de øvrige  70 % udgøres  af arbejdstagere  fra 
tredjelande. 
1.3. Udvalget  indleder  sin behandling  af Kommis-
sionens  dokument  med  at udtrykke  sin beklagelse  af 
den forsinkelse,  hvormed  programmet  er blevet  udar-
bejdet  og forelagt.  Fællesskabet  har  ladet  de år med 
den største  økonomiske  ekspansion  gå uden  at finde 
frem  til en samlet  løsning  på de vandrende  arbejdsta-
geres  problemer,  som  var  mindre  alvorlige  end  de 
nuværende.  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  har 
imidlertid  bestandigt  i alle  disse  år i sine  udtalelser 
om Kommissionens  årsberetninger,  dens  retningslin-
jer for socialpolitikken  og ved  andre  lejligheder  gjort 
Kommissionen  og  Rådet  opmærksom  på de  van-
drende  arbejdstageres  store  og påtrængende  proble-
mer.  Vandringsfænomenets  omfang  og samtlige  hertil 
knyttede  problemer  tillader  ikke  yderligere  forsinkel-
ser med  hensyn  til Fællesskabets  aktion. 
2. SÆRLIGE  KENDETEGN  VED  FÆLLESSKABETS 
PROGRAM 
2.1. ET ALTOMFATTENDE  PROGRAM 
2.1.1.  Udvalget  er ligesom  Kommissionen  af den 
opfattelse,  at handlingsprogrammet  for  vandrende 
arbejdstagere  skal  udarbejdes  og gennemføres  i sam-
menhæng  med  og på grundlag  af en vurdering  af og 
et overblik  over  samtlige  problemer  og  samtlige 
aspekter  ved  de problemer,  der angår  disse  arbejdsta-
gere,  herunder  foranstaltninger  af økonomisk,  regio-
nal og industriel  karakter  samt  udviklingsforanstalt-
ninger,  som  har berøring  med  vandringerne. 
2.1.2.  Et  sådant  helhedsprogram  forudsætter  et 
indgående  kendskab  til vandringsbevægelserne  både 
kvantitativt  og kvalitativt.  Det  kræver  endvidere  en 
konkret  og objektiv  analyse  ikke  blot  af udvandrings-
landenes  sociale  og økonomiske  forhold,  men  tillige 
af de pågældende  landes  demografiske  politik. 
2.1.3.  Endelig  kræver  et helhedssyn  i programmet, 
at »samtlige«  vandrende  arbejdstagere  omfattes  heraf, 
hvad  enten  der  er tale  om  arbejdstagere  fra Fælles-
skabet  eller  fra tredjelande.  Dette  betyder  ikke,  at der 
ikke  skal  skelnes  mellem  arbejdstagere  fra Fællesska-
bet og andre  arbejdstagere,  da der  i traktaten  kun  er 
fastlagt  retsregler  for  førstnævnte  gruppe.  Enhver 
forskelsbehandling  af vandrende  arbejdstagere  fra 
Fællesskabet  og andre  arbejdstagere  bør  imidlertid 
gradvis  bortfalde  med  hensyn  til leve-  og arbejdsvil-
kår. Ligeledes  bør  programmet  tage  arbejdstagere  fra 
tredjelande  i betragtning,  og hertil  bør  henvises  til 
ordlyden  af Rådets  resolution  af 21. januar  1974. 
Nr. C 12/6 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
2.2. PROGRAMMETS  ØKONOMISKE  ASPEKTER 
2.2.1.  Hvis  de problemer,  der er knyttet  til udvan-
dringen,  virkelig  skal  løses,  må  man  se nøjere  på, 
hvad  der  kan  udledes  af udvandringsfænomenets 
såvel  positive  som  negative  sider  både  set  ud fra 
afvandringslandets  og værtslandets  synspunkt.  Udval-
get påskønner  derfor  de første  skridt,  Kommissionen 
har taget  på dette  område  med  udarbejdelsen  af 
handlingsprogrammet,  og håber  at dette  arbejde  vil 
blive  fulgt  op. 
2.2.2.  Udvalget  vil endnu  en gang  gerne  under-
strege,  hvad  der  fremførtes  i juni  1973  i udtalelsen 
om udviklingen  på det sociale  område  i Fællesskabet, 
nemlig  at det er forbundet  med  en fortsat  risiko  ude-
lukkende  og simpelthen  at betragte  de vandrende 
arbejdstagere  som  økonomi-  og produktionsfaktorer, 
idet man  naturligvis  må se således  på det,  at dette  er 
af betydning  såvel  for de lande,  som  er nødt  til at 
føre en udvandringspolitik,  som  for indvandringslan-
dene. 
2.3. REGIONALPOLITIKKENS  MEDINDDRAGELSE 
2.3.1.  Udvandringen  kan  have  haft  og kan  stadig 
få uheldige  virkninger,  der kan  være  omfattende,  på 
den økonomiske  og produktionsmæssige  ligevægt  i 
de forskellige  områder  af Fællesskabet;  den  har,  som 
Kommissionen  bemærker,  i virkeligheden  bidraget  til 
at koncentrere  samtlige  arbejdskraftsressourcer  i cen-
trale  områder  af Fællesskabet  og således  virket  ska-
dende  for den  økonomiske  udvikling  i de utilstrække-
ligt udviklede  områder.  For  på ny at kunne  finde 
frem  til en stabil  ligevægt,  er det derfor  nødvendigt 
snarest  og på konkret  måde  at finde  frem  til en »af-
balanceret  egnsplanlægningspolitik  på  europæisk 
plan«.  De problemer  med  at underudviklede  områder 
af Fællesskabet  er leverandører  af arbejdskraft  har 
nøje  forbindelse  med  regionalpolitikken. 
2.3.2.  Udvalget  henviser  til  tidligere  udtalelser 
fremsat  herom  i forbindelse  med  regionalpolitikken 
og fastslår  endnu  en gang  med  hensyn  til arbejdsta-
gernes  vandringer,  at det er nødvendigt  med  »en  stor 
indsats  for at gennemføre  en industriel  decentralise-
ring og for at følge  en dynamisk  regionaludviklings-
politik  for det europæiske  område«. 
2.3.3.  Når  alt dette  er nævnt,  vil Udvalget  gerne 
endnu  en gang  understrege  nødvendigheden  af at 
fremme  skabelsen  af arbejdspladser,  hvor  der er dis-
ponibel  arbejdskraft.  Det  er ikke  tilstrækkeligt  at 
sige,  at udvandringen  ikke  burde  være  »resultatet  af 
en økonomisk  nødvendighed«,  men  »udtryk  for  en 
ret til at foretage  valg  af beskæftigelse«;  der må tilve-jebringes  de  nødvendige  midler  til udvikling  af 
arbejdspladser,  uden  at arbejdstagerne  tvinges  til at 
forlade  deres  eget  land  og deres  familier  for at finde 
eksistensmuligheder  andre  steder. 
2.4. ANVENDELSE  AF  INDUSTRI-,  LANDBRUGS-, 
SOCIAL-  OG  UDVIKLINGSSAMARBEJDSPOLI-
TIKKEN 
2.4.1.  Udvalget  er overbevist  om  denne  påstands 
velbegrundethed  og gør opmærksom  på de nære  for-
bindelser,  der  er mellem  vandringspolitikken  og de 
øvrige  former  for fælles  politik  og navnlig  med  indu-
stripolitikken,  landbrugspolitikken  og med  hensyn  til 
udviklingssamarbejdet.  Kommissionen  burde  under-
søge  på hvilken  måde  og med  hvilke  midler  Fælles-
skabet  i disse  sektorer  kan  gøre  en hensigtsmæssig 
indsats  for at få inddraget  vandringsfænomenet. 
2.4.2.  Den  fælles  landbrugspolitik  kan  yde  et 
væsentligt  bidrag.  Årsagen  til afvandringen  fra landet 
og til den  højere  gennemsnitsalder  i landbrugsbefolk-
ningen  er i mange  tilfælde  en afvandring  fra  de 
utilstrækkeligt  udviklede  områder  til industricentrene. 
Man  må se på, hvorledes  og med  hvilke  midler  land-
bruget  og landbrugsområderne  kan  tiltrække  og an-
vende  yngre  arbejdskraft,  der som  ovenfor  nævnt  for-
lader  landbruget  tiltrukket  af industriarbejdets  til-
lokkelser  og indtægter. 
2.4.3.  Endelig  finder  Udvalget  det  positivt,  at 
handlingsprogrammet  til  fordel  for  vandrende 
arbejdstagere  af Rådet  for De europæiske  Fællesska-
ber har fået  en central  plads  i Fællesskabets  socialpo-
litik;  denne  kan,  som  vi senere  skal  se, tage  visse  be-
tydningsfulde  instrumenter  i anvendelse,  såsom  Den 
europæiske  Socialfond  og den  sociale  sikring  til for-
del for vandrende  arbejdstagere  og deres  familiemed-
lemmer. 
2.4.4.  Udvalget  minder  om,  at handlingsprogram-
met for  vandrende  arbejdstagere  også  hænger  nøje 
sammen  med  den  indsats,  som  Fællesskabet  bør  gøre 
internationalt  for at bidrage  til en bedre  udvikling  og 
til balance  i beskæftigelsen  i alle  de områder,  hvor 
der stadig  findes  alvorlig  underbeskæftigelse. 
2.5. DE  VANDRENDE  ARBEJDSTAGERES  PENGEFOR-
SENDELSER 
2.5.1.  Blandt  andre  problemer  af  økonomisk 
karakter  har  man  »de  vandrende  arbejdstageres  pen-
geforsendelser«.  Det  skal  her nævnes,  at selv  om det 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/7 
er behandlet  i forordning  (EØF)  nr. 1612/68  om fri 
bevægelighed  for Fællesskabets  arbejdstagere,  savnes 
der stadig,  bortset  fra særlige  tilfælde,  retsregler  for 
arbejdstagere  fra tredjelande. 
2.5.2.  På  grund  af den  nuværende  situation  på 
valutamarkedet  anmoder  Udvalget  Kommissonen  og 
Rådet  om at være  opmærksomme  på, at det er nød-
vendigt  at gribe  ind  med  klare,  rimelige  retsregler, 
ikke blot  for at udvandrerne  fra tredjelande  kan  få 
mulighed  for at sende  deres  opsparing  til familierne  i 
hjemlandet,  men  også  for at undgå,  at pengeforsen-
delserne  som  følge  af visse  valutaers  omveksling  eller 
devaluering  får forringet  den  egentlige  værdi  og ikke 
længere  er i overensstemmelse  med  de mål,  som  den 
vandrende  arbejdstager  med  store  ofre  har sat sig. former  for  politik  for  udvandring  i Fællesskabets 
lande  og i de tredjelande,  hvorfra  arbejdskraften 
kommer. 
3.2.3.  Med  hensyn  til den  første  mulighed  gør 
Udvalget  opmærksom  på, at det ved  flere  lejligheder 
har anmodet  om anvendelse  af artikel  235  i traktaten 
med henblik  på gennemførelsen  af socialpolitikken, 
og navnlig  med  hensyn  til de områder,  der anføres  i 
artikel  117  og 118;  og man  finder  det glædeligt,  at 
rådet  i sin resolution  af 21. januar  1974  om et socialt 
handlingsprogram  har  givet  udtryk  for sin vilje  til at 
anvende  de nævnte  bestemmelser  i traktaten.  Anven-
delsen  heraf  i form  af forordninger,  direktiver  og hen-
stillinger  for de vandrende  arbejdstagere  vil være  en 
prøvesten  for  disse  bestemmelsers  overensstemmelse 
med Fællesskabets  sociale  krav. 
3. FÆLLESSKABETS  AKTIONER  TIL  FORDEL  FOR 
VANDRENDE  ARBEJDSTAGERE 
3.1. FORANSTALTNINGERNES  KONKRETE  KARAK-
TER  OG  HENSIGTSMÆSSIGHED 
3.1.1.  Udvalget  tager  handlingsprogrammet  til 
efterretning  og udtaler  sin  påskønnelse,  mens  det 
fastholder,  at det er nødvendigt  ikke  blot  at pege  på 
konkrete  aktioner,  men  tillige  og først  og fremmest  at 
angive  tidspunkter  og tempo  for  gennemførelsen  af 
de forskellige  foreslåede  foranstaltninger.  Uden  kon-
kret indhold  i forslagene  og uden  fastsættelse  af 
datoer  eller  tempo  for  deres  gennemførelse,  er det 
ikke muligt  at tale  om  en egentlig  socialpolitik  i 
Fællesskabet. 3.2.4.  Den  anden  mulige  løsning  på de vandrende 
arbejdstageres  problemer  ligger  i en samordning  af 
medlemsstaternes  og andre  staters  lovgivning  og poli-
tik såvel  som  af Fællesskabets  politik  over  for tredje-
lande  på udvandringsområdet.  Kommissionen  anty-
der dette  i sit program,  når  den  hævder,  at det  er 
nødvendigt  på fællesskabsniveau  at skabe  koordina-
tion mellem  medlemsstaternes  nationale  politik  for så 
vidt angår  vandring  og vandrende  arbejdstagere  samt 
at overveje  dette  problem,  når  der  fastlægges  fælles-
skabsforanstaltninger  på andre  områder. 
3.2.5.  Udvalget  ønsker  at benytte  lejligheden  til at 
fastslå,  at det  generelt  set ligeledes  vil være  hen-
sigtsmæssigt  med  kontrol  af de gældende  bestemmel-
sers anvendelse  og med  en grundig  information  af 
de vandrende  arbejdstagere  om deres  nuværende  ret-
tigheder. 
3.2. FORSLAGENES  GENNEMFØRELSE  OG  DE  JURI-
DISKE  MIDLER 
3.2.1.  Udvalget  mener,  at der rejser  sig et juridisk 
problem.  Dette  problem  kan  løses  på grundlag  af 
traktatens  bestemmelser.  Det  er af den  opfattelse,  at 
der, hvor  der findes  præcise  bestemmelser  i traktaten, 
bør der  henvises  til disse.  Med  hensyn  til den  frie 
bevægelighed  skal  der  således  henvises  til artiklerne 
48 og 49; i forbindelse  med  social  sikring  til artikel 
51, og med  hensyn  til Den  europæiske  Socialfond  må 
der henvises  til artikel  123  ff. 
3.2.2.  Hvis  det imidlertid  viser  sig,  at der i trakta-
ten ikke  er »præcise  bestemmelser«,  der kan  henvises 
til med  henblik  på gennemførelsen  af de enkelte  for-
slag,  må man  a) henvise  til og anvende  artikel  235  i 
traktaten  eller  b) træffe  foranstaltninger  på grundlag 
af en samordning  af lovgivningerne  og de forskellige 4. PROGRAMMETS  MÅLSÆTNINGER 
4.1. AFSKAFFELSE  AF  DISKRIMINERING  OG 
HINDRINGER 
4.1.1.  Kommissionen  fastholder,  at en af de af gø 
rende  målsætninger  i handlingsprogrammet  til fordel 
for vandrende  arbejdstagere  bør  være  gradvis  fjer-
nelse  af enhver  form  for diskriminering  med  hensyn 
til leve-  og arbejdsvilkår,  også  for arbejdstagere  fra 
tredjelande. 
4.1.2.  Udvalget  tilslutter  sig fuldt  ud Kommissio-
nens  grundlæggende  tanker  og peger  på nødvendig-
heden  af: 
a) at fjerne  de forskelle,  der stadig  eksisterer  mellem 
landenes  egne  arbejdstagere  og de vandrende 
arbejdstagere  i Fællesskabets  medlemsstater  inden 
Nr. C 12/8 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.76 
for rammerne  af de generelle  principper,  der  er 
udtrykt  i traktaten;  der  er heldigvis  ikke  mange, 
men de hindrer  disse  vandrende  arbejdstagere  i at 
betragte  sig som  »europæiske  borgere«,  som  »ak-
tive medlemmer  af det  fællesskab  af stater,  der 
har skabt  Rom-traktaten«; 
b) at undersøge  muligheden  for,  at arbejdstagerne  fra 
tredjelandene  på visse  områder  behandles  på lige 
fod med  landets  egne  borgere,  navnlig  når  det 
drejer  sig  om  arbejdsforhold,  erhvervsuddan-
nelse,  sociale  sikringsydelser,  fagforeningsrettighe-
der og retten  til at forene  familien.  Ligeledes  bør 
det undersøges,  hvorledes  adgangen  til arbejde  og 
ophold  kan  lettes  for  arbejdstagere  fra  tredje-
lande,  som  har boet  en vis tid i arbejdslandet. 
4.1.3.  Integrering  af den  vandrende  arbejdstager, 
hvad  ent^n  han  kommer  fra Fællesskabet  eller  ej, i 
arbejdslandets  samfundsliv  på lige  fod  med  landets 
egne  arbejdstagere,  bør tilstræbes  i størst  mulig  grad. 
Forslagene  i Kommissionens  program  vil blive  be-
handlet  såvel  enkeltvis  som  samlet  af Udvalget  ud fra 
denne  tankegang. 
4.2. OPGIVELSE  AF  NATIONALE  OMRÅDER 
4.2.1.  De  delvise  løsninger  af  de  vandrende 
arbejdstageres  forskellige  problemer  kunne  lettes  be-
tydeligt,  hvis  man  hurtigt  fik afskaffet  begrebet  »na-
tionale  områder«  i Fællesskabets  ni medlemsstater  og 
erstattede  dette  med  begrebet  et enkelt  område,  nem-
lig »Fællesskabets  område«. 
4.2.2.  Der  er afgjort  tale  om  et politisk  problem, 
som ikke  udelukkende  kan  løses  med  udgangspunkt  i 
Fællesskabets  socialpolitik.  Men  samtidig  er der  de 
rent praktiske  og afgjort  teknisk  gennemførelsespro-
blemer.  På den  anden  side  har traktatens  fædre  i tan-
kerne  haft  et »fællesskabsområde«,  først  bestående  af 
seks og siden  af ni lande,  da de søgte  at give  denne 
enhedstanke  et første  konkret  udtryk  gennem  en 
bekræftelse  og virkeliggørelse  af den  fri bevægelighed 
for personer,  varer  og kapital. 
4.2.3.  En  mere  omfattende  og  mere  avanceret 
opfattelse  af, hvad  der falder  ind under  Fællesskabet, 
kan for  vandrende  arbejdstagere  fra  Fællesskabet 
f.eks.  indbære: 
a) en ligetil  og naturlig  afskaffelse  af den  endnu  eksi-
sterende  diskriminering  med  hensyn  til social 
sikring; b) at det påny  overvejes  at ændre  de bestemmelser, 
som er truffet  af hensyn  til den  offentlige  orden 
og sundhed; 
c) en fuldstændig  udvidelse  af fagforeningsrettighe-
derne; 
d) en gradvis  indrømmelse  af borgerlige  og politiske 
rettigheder; 
e) en samordning  af vandringspolitikken. 
4.3. SAMARBEJDE  MED  DE  FAGLIGE  ORGANISA-
TIONER 
4.3.1.  Udarbejdelsen  af handlingsprogrammet  til 
fordel  for vandrende  arbejdstagere,  nærmere  angivelse 
af de enkelte  konkrete  forslag,  fastlæggelse  af en prio-
ritering  på lang  sigt  og endelig  den  konkrete  gennem-
førelse  af de fastlagte  løsninger,  kræver  samarbejde 
og enighed  mellem  Rådet,  Kommissionen  og alle  de 
berørte  organisationer. 
4.3.2.  Kommissionen  og Rådet  bør  endvidere  kon-
sultere  og benytte  sig af den  særlige  kompetence  og 
praktiske  erfaring,  der findes  i visse  fællesskabsorga-
ner, såsom  Det  stående  Beskæftigelsesudvalg.  Det 
rådgivende  udvalg  for  fri Bevægelighed,  Det  rådgi-
vende  udvalg  for faglig  Uddannelse,  Det  rådgivende 
udvalg  for Den  europæiske  Socialfond  og Det  rådgi-
vende  udvalg  for  social  sikring  af vandrende 
Arbejdsstagere.  Tidspunktet  er også  inde  til i forbin-
delse  med  denne  særlige  sektor  tillige  at benytte  Den 
europæiske  fond  for forbedring  af Leve-  og Arbejds-
vilkår,  som  det kunne  overdrages  at foretage  studier 
og undersøgelser. 
4.3.3.  Udvalget  mener  imidlertid,  at såfremt  der 
skal nås virkelige  resultater,  må der også  samarbejdes 
»direkte  og vedvarende«  med  de europæiske  faglige 
organisationer  og navnlig  med  de organisationer  i de 
enkelte  lande,  som  fordi  de er på stedet  og i fast  kon-
takt med  de  pågældende  grupper  af vandrende 
arbejdstagere,  har bedre  kendskab  til behov  og øns-
ker og bedre  er i stand  til at gribe  ind  i forståelse 
med de nationale  myndigheder  samt  amts-  og kom-
munalmyndigheder. 
4.3.4.  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  erklærer 
sig allerede  på nuværende  tidspunkt  rede  til at tilbyde 
samarbejde  såvel  om programmets  generelle  indhold 
og grundlæggende  principper  som  med  hensyn  til de 
enkelte  konkrete  forslag. 
17.1.  76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/9 
5. KONJUNKTURFORHOLD  OG  VANDRENDE 
ARBEJDSTAGERE 
5.1. Som  konklusion  på disse  generelle  overvejelser 
over  handlingsprogrammet  vil Udvalget  gerne  over 
for medlemsstaternes  regeringer  og over  for Kommis-
sionen  henlede  opmærksomheden  på  den  meget 
ømtålelige  situation,  hvori  de vandrende  arbejdsta-
gere samt  deres  familiemedlemmer  befinder  sig eller 
kan komme  til at befinde  sig i som  følge  af de nega-
tive konjunkturer,  som  præger  Europa  i øjeblikket. 
Antallet  af ledige  arbejdstagere  i de ni lande  er i de 
seneste  måneder  vokset  betydeligt,  selv  om der er for-
skelle  fra land  til land;  nye  afskedigelser  er varslet 
med henblik  på en omlægning,  omstrukturering  eller 
omorganisering  af virksomheder;  mange  virksomhe-
det har  i visse  områder  af Fællesskabet  reduceret 
arbejdstid,  og arbejdstagerne  får  kun  tildels  del  i 
lønkvoten  for de timer,  hvori  der  ikke  arbejdes,  un-
der ordningen  om »garanteret  løn«  i dens  meget  for-
skellige  former.  I en sådan  situation  er de vandrende 
arbejdstagere  de første,  der  rammes,  blandt  hvilke 
mange  er blevet  afskediget  eller  frygter  at blive  det. 
5.2. For  at imødegå  denne  situation  må man  sna-
rest træffe  enhver  foranstaltning,  som  kan  tilskynde 
til genoptagelse  af produktionsaktiviteten  på kortest 
mulig  sigt.  Ligeledes  må  lovgivningerne  optage  be-
stemmelserne  i direktiv  75/129/EØF  af 17.  februar 
1975  om en tilnærmelse  af medlemsstaternes  lovgiv-
ning  om  masseafskedigelser,  hvorom  Det  økono-
miske  og sociale  Udvalg  fremsatte  positiv  udtalelse 
den 27. juni  1973. 
5.3. Under  alle  omstændigheder  fastholder  Udval-
get, at det fra et socialt  synspunkt  er nødvendigt  og 
presserende: 
a) på ny at gennemgå  Rådets  forordning  (EØF)  nr. 
1408/71  og nr. 574/72  om sociale  sikringsordnin-
ger for  ikke-selvstændige  arbejdstagere  og deres 
familiemedlemmer,  som  flytter  inden  for  Fælles-
skabets  område,  for  øjeblikkeligt  at få fjernet 
restriktionerne  for  tildeling  af arbejdsløshedsun-
derstøttelse  således  at arbejdsløse  migranter  fra 
medlemsstaterne  stilles  lige  med  arbejdsløse  fra 
værtslandet  selv; 
b) at vedtage  en rådsresolution,  hvori  medlemssta-
terne  anmodes  om  snarest  at udarbejde  og gen-
nemføre  et socialt  støtteprogram  for de af Fælles-
skabets  arbejdstagere,  som  på grund  af økono-
miske  vanskeligheder  forlader  arbejdslandet  for at 
vende  tilbage  til hjemlandet; c) at vedtage  en rådsresolution,  som  opfordrer  med-
lemsstaterne  til at benytte  de bilaterale  aftaler 
med en  vis  smidighed,  for  at de vandrende 
arbejdstagere  fra  tredjelande  efterhånden  kan 
komme  til at nyde  godt  af arbejdsløshedsunder-
støttelse  på lige  fod  med  Fællesskabets  arbejdsta-
gere. 
II. SÆRLIGE  BETRAGTNINGER  OG  FORSLAG 
6. INDLEDENDE  BEMÆRKNINGER 
6.1. Udvalget  vil dog  gerne,  inden  der  nærmere 
redegøres  for handlingsprogrammets  enkelte  punkter, 
endnu  en gang  understrege  — hvilket  også  gælder 
med hensyn  til, hvad  der  tidligere  er blevet  fremført 
— at fjernelse  af diskriminering  og forskelsbehand-
ling ikke  betyder  — i det mindste  ikke  i øjeblikket 
eller i den  nærmeste  fremtid  — at der  gennemføres 
ensartede  bestemmelser  for  arbejdstagere  fra fælles-
skabslande  og arbejdstagere  fra tredjelande. 
6.2. Navnlig  med  hensyn  til fri  bevægelighed, 
social  sikring  for  vandrende  arbejdstagere  samt  til-
kendelse  af borgerlige  og politiske  rettigheder  vil og 
bør der  måske  enten  som  følge  af juridisk  praksis 
eller som  følge  af indholdet  af de bestemmelser,  der 
er eller  bliver  gennemført,  fortsat  kunne  bestå  en 
forskel. 
6.3. Hvad  derimod  angår  arbejdsbetingelser,  løn, 
arbejdsforhold  (arbejdstidens  længde,  ugentlige  fri-
dage,  ferie  med  løn,  anciennitet,  beskyttelse  af kvin-
delige  arbejdstagere,  etc.),  kollektive  overenskomster, 
social  bistand,  bolig,  sociale  ydelser,  etc.,  faglig 
uddannelse  og undervisning  i almindelighed,  sikker-
hed og hygiejne  på arbejdspladsen  — skal  arbejdsta-
gere fra fællesskabslande  og fra tredjelande  behandles 
ens: og her  skal  fjernelsen  af enhver  form  for for-
skelsbehandling  være  reel  og komme  konkret  til 
udtryk. 
7. ARBEJDSKRAFTENS  FRIE  BEVÆGLLIGHED  OG 
NOGLE  DERTIL  KNYTTEDE  RETTIGHEDER 
7.1. DEN  FRIE  BEVÆGELIGHED 
7.1.1.  I  Rådets  resolution  af 21. januar  1974  siges 
det udtrykkeligt,  at handlingsprogrammet  til fordel 
for de vandrende  arbejdstagere  især  skal  sigte  mod 
»at forbedre  vilkårene  for den  frie  bevægelighed  for 
medlemsstaternes  arbejdstagere«. 
Nr. C 12/10 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
7.1.2.  Udvalget  henleder  opmærksomheden  på ind-
holdet  af de retsregler,  der gælder  herfor  — artikel  48 
og 49 i traktaten,  Rådets  forordning  (EØF)  nr. 
1612/68  og Rådets  direktiv  68/360/EØF  om »afskaf-
felse  af restriktioner  for  rejse  og ophold  inden  for 
Fællesskabet  for  medlemsstaternes  arbejdstagere  og 
deres  familiemedlemmer«  af 15. oktober  1968  — og 
peger  på, at de gældende  bestemmelser  er en gennem-
gribende  nydannelse  i forhold  til de hidtidige  ordnin-
ger, der var baseret  på bilaterale  og multilaterale  afta-
ler og udsprang  af, at arbejdskraften  foretrak  hjem-
memarkedet;  i bestemmelserne  i disse  forordninger 
erstattes  begrebet  »vandrende  arbejdstager«  med  et 
begreb,  der  passer  bedre  til ånden  i Rom-traktaten: 
»En arbejdstager  fra én medlemsstat,  som  tager  til en 
anden  medlemsstat  for  at søge  arbejde  eller  for  at 
besætte  en stilling«. 
7.1.3.  Man  bør  imidlertid  mærke  sig,  at dette  ikke 
indebærer,  at arbejdstageren  fra  fællesskabslandet 
mister  sin nationalitet  for i stedet  at erhverve  »euro-
pæiske  borgerskab«;  foreningen  af de ni medlemssta-
ters territorier  indebærer  med  den  dermed  følgende 
frie bevægelighed,  at enhver  i nationaliteten  begrun-
det diskriminering  med  hensyn  til beskæftigelse, 
aflønning  og andre  arbejdsvilkår,  herunder  social 
sikring,  afskaffes.  Men  arbejdstageren  er stadig  stats-
borger  i en medlemsstat;  han  er arbejdstager  fra et 
fællesskabsland,  og fællesskabskarakteren  bliver  sta-
dig mere  udtalt,  efterhånden  som  harmoniseringen  af 
den nationale  lovgivning  på det sociale  område  i hen-
hold  til artiklerne  117  og 118  i traktaten  skrider  frem 
og gennemføres;  han  er endnu  ikke  »fællesskabsbor-
ger«,  eller  om man  vil »europæisk  statsborger«. 
7.1.4.  Det  at have  »status«  som  europæisk  arbejds-
tager  skal  ses som  et udtryk  for fuldstændig  anven-
delse  af reglerne  om den  frie  bevægelighed;  gennem 
fjernelsen  af enhver  form  for  forskelsbehandling  i 
arbejdsforhold  gør  en sådan  status  indgreb  i og 
begrænser  den  gældende  nationale  lovgivnings 
aktionsfelt  til fordel  for de retlige  vilkår,  der gælder 
for udlændinge,  men  ophæver  det dog  ikke  fuldstæn-
digt.  Denne  lovgivning,  som  Kommissionen  i sit pro-
gram  fandt  »meget  restriktiv«,  gælder  nok  i højere 
grad  for arbejdstagere  fra tredjelande  end for arbejds-
tagere  fra fællesskabslande,  omend  sidsnævnte  dog  i 
et vist omfang  kan mærke  virkningerne  heraf. 
Dette  er grunden  til, at Udvalget  ønsker  at under-
strege,  at det allerede  i sin udtalelse  om det  sociale 
handlingsprogram  af 29.  november  1973  udtalte,  at 
»enhver  medlemsstats  lovgivning  vedrørende  udlæn-
dinge,  som  ikke  hindrer,  at de ansvarlige  myndighe-der træffer  urimelige  beslutninger  med  hensyn  til 
sådanne  personer,  må revideres  i samtlige  Fællesska-
bets medlemsstater  ud fra  liberale,  forfatningsmæs-
sige og demokratiske  synspunkter«. 
7.1.5.  Kommissionen  erkender,  at »der  stadig  stil-
ler sig hindringer  i vejen  for virkeliggørelsen  af »den 
frie bevægelighed«  «, og det påpeges,  at arbejdstagere 
fra fællesskabslandene  mangler  udførlige  oplysninger 
om ledige  jobs  og om de efterspurgte  fag samt  om de 
krævede  kvalifikationer,  når  de søger  arbejde  inden 
for Fællesskabet;  Kommissionen  tilføjer,  at den  effek-
tive gennemførelse  af »det  europæiske  system  for 
udveksling  af tilbud  og ansøgninger  om beskæftigel-
se« (SEDOC)  var  planlagt  til slutningen  af første 
halvår  1975. 
Udvalget  kan  kun  glæde  sig over  Kommissionens  ini-
tiativ,  som  det  meget  gerne  ser virkeliggjort  så hur-
tigt som  muligt  (den  er blot  bange  for,  at datoen 
30. juni  bliver  til den  31. december  1975). 
7.1.6.  Udvalget  vil gerne  minde  om og påpege,  at 
det ved  forskellige  lejligheder  har  stillet  forslag 
herom;  det har: 
a) givet  udtryk  for  ønsket  om,  at der  føres  »en 
beskæftigelsespolitik,  der  sigter  mod  en optimal 
tilpasning  af udbud  og efterspørgsel  efter  arbejds-
kraft«; 
b) bekræftet,  at arbejdskraftens  frie bevægelighed  in-
den for rammerne  af en aktiv  arbejdsmarkedspoli-
tik bør  betragtes  som  arbejdstagerens  personlige 
rettighed; 
c) beklaget,  at mekanismerne  til udligning  af udbud 
og efterspørgsel  efter  beskæftigelse  ikke  er 
tilstrækkeligt  effektive,  idet  de praktisk  taget  ikke 
har fungeret;  endvidere  har det fastslået,  at disse 
mekanismer  bør  udnyttes  langt  bedre  og under 
hensyntagen  til de indhøstede  erfaringer. 
7.1.7.  Udvalget  vil benytte  lejligheden: 
a) til at understrege  det hensigtsmæssige  i og måske 
også  nødvendigheden  af at udarbejde  en »oversigt 
over beskæftigelsen  og de forskellige  fag«,  der 
skal lette  udvekslingen  af oplysninger  om  udbud 
og efterspørgsel  efter  arbejde  med  henblik  på 
fællesskabsudligning; 
b) til at henstille  til Kommissionen  at sammenkalde 
Det rådgivende  udvalg  for den  frie  Bevægelighed 
med kortere  mellemrum,  så at man  kan  skaffe  sig 
kendskab  til de berørte  faglige  kredses  syn  på de 
17.1.  76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/11 
problemer,  som  anvendelsen  af forordning  (EØF) 
nr. 1612/68  rejser,  og deres  mening  om  mulige 
løsninger  på disse  problemer. 
7.2. FORTRINSRET  TIL  BESKÆFTIGELSE  FOR 
ARBEJDSTAGERE  FRA  FÆLLESSKABET 
7.2.1.  I  sit program  siger  Kommissionen,  at indfø-
relsen  af et effektivt  system  til formidling  af stillings-
oplysning  og en virkningsfuld  mekanisme  til udlig-
ning  af udbud  og eftespørgsel  efter  arbejde  skulle 
kunne  fremme  den praktiske  anvendelse  af princippet 
om fortrinsret  til beskæftigelse  for arbejdstagere  fra 
Fællesskabet.  Udvalget  er af samme  opfattelse. 
7.2.2.  Udvalget  er af den  mening,  at princippet  om 
fortrinsret  til beskæftigelse  for  arbejdstagere  fra 
Fællesskabet  må bibeholdes  og anvendes.  Arbejdsta-
gere fra en medlemsstat  må have  samme  fortrinsstil-
ling som  nationale  arbejdstagere  over  for arbejdsta-
gere fra tredjelande;  dette  vil få dem  til at føle  sig 
som egentlige  »fællesskabsarbejdstagere«  og ikke  blot 
som statsborgere  fra en medlemsstat.  Den  europæiske 
bevidsthed  og vilje  vokser  således  også  frem  på dette 
særlige  område. 
Udvalget  mener  iøvrigt,  at ovennævnte  princip  i be-
tragtning  af den  nuværende  meget  spændte  situation 
på Fællesskabets  arbejdsmarked  skal  gælde  ikke  blot 
for adgangen  til at få arbejde,  men  også  for sikring  af 
varig  beskæftigelse;  og  med  hensyn  til dette  forslag 
anmoder  Udvalget  Kommissionen  om hurtigst  muligt 
at formulere  præcise  forslag.  Hvad  angår  tredjelands-
arbejdstagernes  interesser  må  disse  derimod  vareta-
ges gennem  foranstaltninger  til fordel  for  de van-
drende  arbejdstagere  og efter  retningslinjerne  i Rådets 
resolution  af 21. januar  1974. 
7.3. RETTEN  TIL  AT  BLIVE  BOENDE 
7.3.1.  Tæt  knyttet  til den  ret der er knyttet  til den 
frie bevægelighed,  er retten  til at forblive  på en med-
lemsstats  område,  hvor  man  har  haft  arbejde  eller 
virksomhed.  Spørgsmålet  har  betydning  såvel  for 
arbejdstagere  som  for selvstændige  erhvervsdrivende, 
som har  udøvet  erhvervsvirksomhed  i et andet  land 
end det  land,  hvori  de oprindeligt  var  hjemmehø-
rende,  på basis  af etableringsretten  eller  retten  til fri 
udveksling  af tjenesteydelser. Kommissionen  foreslår  i sit handlingsprogram,  at an-
dre arbejdstagere  også  skal  omfattes  af de for  »de 
selvstændige  allerede  foreslåede  gunstigere  vilkår«, 
som er blevet  gradvist  tillempet  gennem  Rådets  direk-
tiv 75/34/EØF  af 17.  december  1974  »om  den  ret, 
statsborgere  fra  en medlemsstat  har  til at blive 
boende  på en anden  medlemsstats  område  efter  at 
have  udøvet  selvstændig  erhvervsvirksomhed  der«. 
Blandt  de mere  bemærkelsesværdige  bestemmelser 
kan nævnes  muligheden  for at betragte  den  periode, 
hvori  den  selvstændige  erhvervsdrivende  er forhindret 
i at udøve  sin virksomhed  på grund  af værnepligt 
eller andre  militære  forpligtelser,  som  en periode,  der 
ikke bryder  kontinuiteten  i vedkommendes  ophold. 
7.3.2.  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  tiltræder 
og godkender  Kommissionens  forslag,  eftersom  det 
for fællesskabsarbejdstagerne  og disses  familiemed-
lemmer  betyder,  at retten  til fri bevægelighed  styrkes. 
7.3.3.  Udvalget  understreger  i denne  forbindelse,  at 
der til retten  til at blive  boende  knytter  sig problemet 
omkring  arbejdstagernes  bolig,  hvilket  omtales 
nærmere  nedenfor;  såfremt  huse  eller  boliger  opføres 
af arbejdsgiveren  og udlejes  til en af ham  afhængig 
vandrende  arbejdstager,  opstår  der ved  arbejdsforhol-
dets ophør  det problem,  at arbejderfamilien  ønsker  at 
beholde  det hus eller  den  bolig,  arbejdsgiveren  har til-
delt dem.  Men  under  alle  omstændigheder  bør  van-
drende  arbejdstagere  fra fællesskabslande  i tilfælde  af 
arbejdsforholdets  ophør  behandles  lige  så godt  som 
landets  egne  borgere  i samme  situation. 
7.4. SOCIALE  YDELSER  AF  MINDRE  STØRRELSE 
7.4.1.  Kommissionen  har i sit program  måttet  kon-
statere,  at ligebehandling  med  hensyn  til leve-  og 
arbejdsvilkår  for indenlandske  arbejdstagere  og van-
drende  arbejdstagere  fra  fællesskabslandene  endnu 
ikke er fuldt  gennemført,  — »der  er stadig  visse  laku-
ner og mangler«.  For  at afhjælpe  denne  situation 
foreslår  den,  at »udstrække  de sociale  goder,  som 
ikke direkte  er forbundet  med  udøvelsen  af lønnet 
beskæftigelse,  og som  for øjeblikket  af medlemssta-
terne  er begrænset  til deres  egne  statsborgere,  til også 
at omfatte  arbejdstagere  fra andre  medlemsstater  og 
de pågældendes  familiemedlemmer«.  Som  eksempel 
anføres  rabattakster  for  offentlige  transportmidler, 
ydelser  til store  familier  (uafhængigt  af familietilskud-
det),  særlige  ydelser  til handicappede  (uafhængigt  af 
de sociale  sikringsydelser),  osv. 
Nr. C 12/12 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
Udvalget  tilslutter  sig fuldt  ud Kommissionens  for-
slag;  ud over  at fjerne  den  eksisterende  forskelsbe-
handling  mellem  indenlandske  arbejdstagere  og 
arbejdstagere  fra andre  fællesskabslande,  en forskels-
behandling  som  ofte  i højere  grad  føles  af EF-arbejds-
tagere,  fordi  den  griber  ind i hverdagen,  konkretiserer 
forslaget  »arbejdstager  fra  et fællesskabsland«  og 
overvinder  grænserne  mellem  de ni lande,  der  udvi-
sker såvel  mindre  skuffelser  som  smertelige  ydmygel-
ser, og som  sætter  bevidstheden  om det konkrete  til-
hørsforhold  til Fællesskabet  i relief. 
Imidlertid  er alle  disse  forslag,  der kun  medfører  rela-
tivt beskedne  udgifter,  allerede  blevet  konkretiseret  i 
bestemmelsen  i artikel  7, stk.  2, i forordning  (EØF) 
nr. 1612/68,  og at anvendelsen  af princippet  om lige-
behandling  allerede  er blevet  anerkendt  af Domsto-
len, for hvem  det snarere  drejer  sig om en rigtig  for-
tolkning  af gældende  retsbestemmelser  end  om  en 
udvidelse  af rettigheder.  Derimod  er det særlig  vigtigt 
at nævne  fællesskabsarbejdstagerens  familiemedlem-
mer som  modtagere  af de førnævnte  sociale  ydelser, 
især efter  at Domstolen  havde  afsagt  visse  kendelser. 
Udvalget  udtrykker  ønske  om,  at Kommissionen  på 
grundlag  af denne  retspraksis  griber  ind og støtter  de 
bestræbelser,  som  arbejdstagerne  udfolder  for at af-
skaffe  den endnu  eksisterende  forskelsbehandling. 
7.5. FAMILIENS  FORENING 
7.5.1.  Af  allerstørste  vigtighed  er Kommissionens 
forslag  om at tilskynde  medlemsstaterne  til at give  ind-
rejsetilladelse  til alle  de medlemmer  af den  van-
drende  arbejdstagers  familie,  som  forsørges  af ham, 
eller som  hører  til hans  husstand  i hjemlandet. 7.5.3.  Men  ved  siden  af dette  »snævre«  familiebe-
greb  findes  et bredere  og mere  realistisk,  som  tillige 
omfatter  familiemedlemmer  eller  slægtninge,  der for-
sørges. 
De familiemedlemmer,  der  efter  Udvalgets  mening 
skal have  tilladelse  til at ledsage  EF-arbejdstageren 
eller senere  tilflytte  hans  bolig,  bør  være  mindreårige 
efterkommere,  eller  efterkommere,  der  forsørges, 
hans  egne  eller  hustruens,  slægtninge  i opadstigende 
linje  og andre  personer,  der  har  familiemæssig  til-
knytning  til arbejdstageren  og som  forsørges  af denne 
og boede  i den  bolig,  han  havde  eller  har i hjemlan-
det. Kun  dette  brede  familiebegreb,  som  blev  anvendt 
i Den  internationale  Arbejdsorganisations  henstilling 
nr. 151  fra juni  1975,  kan  befordre  den  frie  bevæge-
lighed  blandt  arbejdstagere  fra fællesskabslandene. 
7.5.4.  Det  er indlysende,  at samtlige  familiemed-
lemmer  i overensstemmelse  med  dette  nye  begreb 
omfattes  af bestemmelsen  i artikel  11 i forordning 
(EØF)  nr. 1612/68,  hvori  det hedder,  at disse  har ret 
til at udøve  enhver  lønnet  beskæftigelse  på hele 
denne  medlemsstats  område,  selv  om de ikke  er stats-
borgere  i denne  medlemsstat. 
7.6. FAGFOREN1NGSRETT1GHEDER  OG  TILHØREN-
DE POLIT1SKÉ  RETTIGHEDER 
7.6.1.  I  sit handlingsprogram  til fordel  for  van-
drende  arbejdstagere  understreger  Kommissionen,  at 
det er nødvendigt  at fjerne  de hindringer,  som  fore-
kommer  i visse  medlemsstater  med  hensyn  til udøvel-
sen af fagforeningsrettigheder,  især  retten  til at del-
tage i ledelsen  af offentligretlige  organer  som  fagfore-
ningsrepræsentant  og at udøve  et offentligt  hverv. 
7.6.2.  Det  er hensigtsmæssigt  at behandle  punk-
terne  i Kommissionens  forslag  hver  for sig. 
7.5.2.  Udvalget  minder  om,  at der nu er givet  be-
stemmelser  for disse  spørgsmål  i artikel  10 i forord-
ning  (EØF)  nr. 1612/68,  hvorefter  arbejdstagere  fra 
fællesskabslande  kan  tage  deres  familie  med  til eller 
forenes  med  denne  i den  medlemsstat,  hvori  de er 
beskæftigede,  men  det forudsættes  dog,  at arbejdsta-
geren  for sin familie  råder  over  en bolig,  der svarer  til 
de krav,  der  anses  for  normale  for  indenlandske 
arbejdstagere  i det område,  hvor  han  er beskæftiget.  I 
denne  artikel  gives  der endvidere  en definition  af be-
grebet  familie  eller  rettere  af dennes  sammensætning, 
for så vidt  der  tales  om  hans  ægtefælles  og deres 
efterkommere  i lige  linje,  der er under  21 år eller  for-
sørges  af ham  samt  arbejdstagerens  og hans  ægtefæl-
les slægtning  i opadstigende  linje,  når disse  forsørges 
af ham. A. Fagforeningsrettigheder 
7.6.3.  Udvalget  fastholder,  at  den  vandrende 
arbejdstager  bør  kunne  nyde  fagforeningsrettighe-
derne  i videst  mulig  omfang  og i lige  så høj grad  som 
indenlandske  arbejdstagere;  på dette  punkt  skulle  dis-
kriminering  ikke  kunne  finde  sted  og ville  i øvrigt  være 
i modstrid  med  de internationale  konventioner  om 
beskæftigelse  nr. 87 vedrørende  organisationsfrihed 
og nr. 98 om retten  til at danne  fagforeninger  og af-
slutte  kollektive  overenkomster,  konventioner,  der er 
ratificeret  af flertallet  af de ni medlemsstater,  og med 
Den europæiske  Socialpagt  for de stater,  der har  un-
derskrevet  denne. 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/13 
I henhold  til Kommissionens  forslag,  som  Udvalget 
godkender,  skal  den vandrende  arbejdstager  ikke  blot 
kunne  lade  sig indskrive  som  medlem  af en fagfore-
ning og udøve  de dertil  hørende  fagforeningsrettighe-
der, herunder  valgret,  men  skal  også  kunne  vælges 
ind i ledelsen  af en fagforening  og udøve  den  dertil 
knyttede  virksomhed  og  i påkommende  tilfælde 
kunne  repræsentere  denne  ved  kollektive  overens-
komstforhandlinger,  når  der  opstår,  diskuteres  og 
løses  konflikter,  og i ethvert  forhold,  der vedrører 
dens  produktive  virksomhed. 
B. Valgbarhed  til virksomhedsorganer 
7.6.4.  I programmet  omtaler  man  ikke  retten  til at 
blive  indvalgt  i organer,  der  repræsenterer  EF-
arbejdstagerne  i virksomheden.  Og med  rette,  thi en 
sådan  bestemmelse  er allerede  indeholdt  i artikel  8, 
stk. 1, første  afsnit,  sidste  punktum,  i forordning 
(EØF)  nr. 1612/68,  hvorefter  den arbejdstager,  der er 
statsborger  i en medlemsstat  og er beskæftiget  på en 
anden  medlemsstats  område  endvidere  er valgbar  til 
organer,  der repræsenterer  arbejdstagerne  i virksom-
hederne. 
7.6.5.  Udvalget  ønsker  ikke  desto  mindre  udtryk-
keligt  at fremhæve  den  ret,  den  vandrende  EF-
arbejdstager  har her,  en rettighed,  der er blevet  udvi-
det i den  sidste  tid, og som  i påkommende  tilfælde 
kunne  blive  endnu  mere  omfattende  ved  hjælp  af 
Fællesskabets  juridiske  midler. 
C. Politiske  rettigheder 
7.6.6.  Større  problemer  volder  spørgsmålet  om at 
udstrække  visse  politiske  rettigheder,  således  som  det 
foreslås  af Kommissionen,  til at gælde  for vandrende 
arbejdstagere  fra fællesskabslande,  det drejer  sig bl.a. 
om retten  til at deltage  i ledelsen  af offentligretlige 
organer  samt  til at udøve  et offentligt  hverv. 
7.6.7.  For  at præcisere  arten  af dette  spørgsmål  vil 
Udvalget  gerne  understrege,  at det ikke  drejer  sig om 
udøvelse  af offentligt  hverv  i almindelighed,  men  ude-
lukkende  om  udøvelsen  af rettigheder  og funktio-
nerne  i tilknytning  til arbejdstageraktiviteter  eller  fag-
foreningsvirksomhed,  og desuden  at udvidelsen  kun 
har det ene formål  at forhindre  eller  fjerne  diskrimi-
nering  mellem  vandrende  arbejdstagere  fra fælles-
skabslande  og indenlandske  arbejdstagere;  endvidere 
sker udøvelsen  af retten  og de videre  funktioner  for 
den vandrende  arbejdstager  fra et fællesskabsland  i 
almindelighed  som  repræsentant  for og efter  udpe-
gelse  af fagforeningen. 7.6.8.  Udvalget  fastholder,  at den  vandrende 
arbejdstager  fra Fællesskabet  såvel  som  fra tredjeland 
bør have  ret til at deltage  i forvaltningen  af sociale 
sikrings-  og støttefonds  og have  adgang  til de øvrige 
offentligretlige  arbejderbeskyttelsesorganer.  Det  er 
således  påkrævet  at tage  bestemmelsen  i artikel  8 i 
forordning  (EØF)  nr.  1612/68  op til revision  og 
udvide  den  i væsentlig  grad.  Efter  Udvalgets  opfat-
telse skal  fagorganisationerne  efter  gældende  bestem-
melser  i de forskellige  medlemslande  være  fuldstæn-
dig frit stillet  med  hensyn  til at vælge  og udpege  ind-
vandrede  arbejdstagere  til de organer,  de er repræsen-
teret i. 
Vedtagelsen  af en positiv  løsning  indebærer,  at der 
sker ændringer  i visse  gældende  love  og administra-
tive bestemmelser  i medlemsstaterne.  Det  drejer  sig 
ikke — som  bemærket  af nogle  medlemmer  — om 
grundlovsændringer  eller  om ændringer  i de offent-
lige myndigheders  opbygning  eller  funktion  (f.eks.  de 
nationale  økonomiske  råd eller  arbejdsmarkedsråd);  i 
dette  tilfælde  skulle  vi være  inde  på de politiske  ret-
tigheders  område. 
7.7. DEN  GENSIDIGE  ANERKENDELSE  AF 
EKSAMENSBEVISER 
7.7.1.  Med  det sigte  at fjerne  hindringer  for fæl-
lesskabsarbejdskraftens  frie  bevægelighed,  understre-
ger Kommissionen  i sit handlingsprogram  nødvendig-
heden  af at fremskynde  den gensidige  anerkendelse  af 
eksamensbeviser,  certifikater  og andre  nationale  kva-
lifikationsbeviser,  i mangel  af hvilke  adgangen  til løn-
net beskæftigelse  begrænses,  som  følge  af den betyde-
lige forsinkelse,  der hidtil  har gjort  sig gældende  på 
dette  område. 
7.7.2.  Udvalget  erkender,  at der er indtrådt  en for-
sinkelse  på grund  af regeringernes  usikkerhed  og de 
berørte  erhvervsgruppers  modstand;  Udvalget  er enig 
med Kommissionen  i, at det område,  hvor  der tilsig-
tes gensidig  anerkendelse  af de nævnte  kvalifikations-
beviser,  udvides,  således  at det ikke  alene  omfatter 
eksamensbeviser,  men  også  ethvert  andet  bevis,  der 
bekræfter,  at den pågældende  er i besiddelse  af faglig 
kunnen,  og at det  ikke  blot  vedrører  selvstændige 
erhvervsdrivende  og udøvere  af et liberalt  erhverv, 
men også  arbejdstagere,  der driver  faglig  virksomhed, 
og for hvem  der kræves  et bevis  på faglig  kunnen. 
7.7.3.  Udvalget  finder,  at eksamensbeviset,  certifi-
catet  eller  enthvert  andet  tilsvarende  kvalifikationsbe-
vis kan  vedrøre  forskellige  faglige  kvalifikationer; 
man minder  i denne  forbindelse  om den  udtalelse, 
Nr. C 12/14 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17. 1. 76 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  fremsatte  den 
27. juni  1974  om »Udkast  til Rådets  resolution  om 
retningslinjerne  for  den  gensidige  anerkendelse  af 
eksamensbeviser,  certifikater  og andre  kvalifikations-
beviser  i medfør  af artikel  57 i EØF-traktaten«,  hvori 
man understreger,  at det er nødvendigt,  at fordelen 
ved de bestemmelser,  der fastsættes  af direktiverne 
med hensyn  til den  gensidige  anerkendelse  af faglige 
kvalifikationer,  udstrækkes  til at gælde  alle  lønmod-
tagerne  inden  for det pågældende  erhverv. 
7.7.4.  I  udtalelsen  fra Det  økonomiske  og sociale 
Udvalg  af 24.  april  1975  om  »Uddannelsen  i Det 
europæiske  Fællesskab«  lægges  vægt  på gensidig  an-
erkendelse  af eksamensbeviser  og boglige  kurser,  lige-
som der omtales  »akademisk«  anerkendelse,  dvs.  lige-
stilling  mellem  eksamensbeviser,  certifikater  og andre 
kvalifikationsbeviser,  som  gør det muligt  at fortsætte 
studierne;  Udvalget  mener  ikke,  at denne  udtalelse  er 
i modstrid  med  det,  der er anført  i ovennævnte  udta-
lelse af 27. juni  1974,  idet  den vedrører  bestemmelser 
for akademiske  studier  og ikke  virksomhed  som 
arbejdstager. 
7.7.5.  Idet  der henvises  til artikel  45 i forordning 
(EØF)  nr. 1612/68,  anses  det for nødvendigt,  at Kon-
missionens  og Rådets  indsats  med  henblik  på gensi-
dig anerkendelse  af faglige  kvalifikationsbeviser 
fremskyndes  mest  muligt  og sker  på basis  af prak-
tiske sammenligningsmetoder,  der  er afpasset  efter  de 
krævede  kvalifikationers  karakter. 
7.8. BESTEMMELSER  OM  LOVKONFLIKTER 
7.8.1.  Kommissionen  fastslår  i sit handlingspro-
gram,  at det  er nødvendigt  »at  den  vandrende 
arbejdstager  beskyttes  ved  en fællesskabsordning, 
som fastsætter,  at i tilfælde  af lovkonflikt  vedrørende 
arbejdsforhold  gælder  det lands  ret, i hvilket  den van-
drende  arbejdstager  er beskæftiget«. 
7.8.2.  Kommissionen  forelagde  den  23.  februar 
1972  Rådet  et  forordningsforslag  om  lovgiv-
ningsmæssige  uoverensstemmelser  på det arbejdsret-
lige område,  hvorom  Det  økonomiske  og sociale 
Udvalg  fremsatte  sin udtalelse  den  30.  november 
1972. 
7.8.3.  Udvalget  godkender  Kommissionens  initia-
tiv, henviser  til sin udtalelse  og anmoder  således 
Rådet  om at behandle  det pågældende  forordnings-
forslag  og vedtage  det snarest  muligt,  således  at den 
vandrende  arbejdstager,  der må henvende  sig til de 
kompetente  retslige  myndigheder,  har sikre  rettighe-
der og muligheder  for beskyttelse. 8. SOCIAL  SIKRING  FOR  DE  VANDRENDE 
ARBEJDSTAGERE 
8.1. ALMINDELIGE  BETRAGTNINGER 
8.1.1.  Fri  bevægelighed  og  social  sikring  for 
arbejdstagere  og deres  familier,  der flytter  inden  for 
Fællesskabet,  er de to bærende  elementer  i Det euro-
pæiske  økonomiske  Fællesskabs  socialpolitik,  som  er 
baseret  på artikel  48, 49 og 51 i traktaten  og gennem-
ført ved en række  forordninger,  hvori  der fastsættes 
klare  og præcise  retsregler  herom. 
8.1.2.  Inden  Udvalget  behandler  og fremsætter 
udtalelse  om Kommissionens  nye  forslag  om social 
sikring,  vil det gerne  give  udtryk  for sin glæde  over 
de bestræbelser,  Kommissionen  og Rådet  har udfol-
det med  hensyn  til ydelse  af social  sikring  for van-
drende  arbejdstagere  fra Fællesskabet.  Fællesskabsbe-
stemmelserne  på dette  meget  vanskelige  og ømtålelige 
område  er tilfredsstillende,  men  kan  forbedres  ved 
hjælp  af Kommissionens  forslag,  som  omtales  neden-
for, og  de øvrige  forslag,  afdelingen  agter  at 
fremsætte. 
8.1.3.  Udvalget  ønsker  atter  at gøre  opmærksom 
på, at der med  hensyn  til social  sikring  klart  må skel-
nes mellem  fællesskabsordningen  for  vandrende 
arbejdstagere  fra de ni medlemsstatter,  gennemført 
ved særlige  forordninger,  og ordningen  for vandrende 
arbejdstagere  fra tredjelande,  gennemført  som  tosi-
dede  aftaler  mellem  den  enkelte  medlemsstat  og det 
enkelte  tredjeland. 
8.2. SOCIAL  SIKRING  FOR  ARBEJDSTAGERE  FRA 
FÆLLESSKABET 
8.2.1.  Den  nuværende  situation  og  Kommissionens 
holdning 
8.2.1.1.  Den  sociale  sikring  for arbejdstagere  fra 
Fællesskabets  ni medlemsstater  er på nuværende  tids-
punkt  fastlagt  i Rådets  forordning  (EØF)  nr. 1408/71 
af 14. juni 1971  om gennemførelsen  af sociale  sikrings-
ordninger  for ikke-selvstændige  arbejdstagere  og deres 
familiemedlemmer,  som  flytter  inden  for Fællesska-
bet, og i Rådets  gennemførelses-forordning  (EØF)  nr. 
574/72  af 27. marts  1972,  som  er blevet  ændret  og 
suppleret  ved efterfølgende  forordninger,  hvori  der er 
sket en forbedring  af formidling  og tildeling  af ydel-
serne. 
8.2.1.2.  Kommissionen  fastslår  i sit handlingspro-
gram,  at det er nødvendigt  yderligere  at fremme  og 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/15 
styrke  den  sociale  bistand  for  vandrende  arbejdsta-
gere »for  at fjerne  den ulighed,  som  stadig  eksisterer 
til skade  for de vandrende  arbejdstagere«.  Den  anvi-
ser med  henblik  herpå  visse  foranstaltninger,  som 
snarest  må  træffes;  de omtalte  foranstaltninger  vil 
Udvalget  behandle  hver  for sig. 
8.2.2.  Ensartet  betalingssystem  for  familieydelser 
8.2.2.1.  I  forordning  (EØF)  nr. 1408/71  fastsættes, 
at de familiemedlemmer,  der er forblevet  i hjemlan-
det, får  samme  familieydelser  som  arbejdstagerne  i 
otte af Fællesskabets  lande,  eller  som  om  de havde 
bopæl  i værtslandet,  med  undtagelse  af et land,  nem-
lig Frankrig,  der giver  samme  ydelser  som  hjemlandet. 
For at fjerne  denne  forskelsbehandling,  som  er for-
bundet  med,  at arbejdstagernes  familiemedlemmer  bor 
i hjemlandet,  har  Kommissionen  fremsat  et forord-
ningsforslag. 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  udtalte  sig positivt 
om dette  forslag  den  24.  september  1975.  Udvalget 
kan kun  tilslutte  sig denne  udtalelse. 
8.2.3.  Samordning  af ordninger  uden  bidragspligt 
8.2.3.1.  »Ud  over  de egentlige  sikringsydelser  er 
der« — anfører  Kommissionen  — »i visse  medlems-
stater  en blandet  lovgivning«.  Den  tilføjer,  at »fæl-
lesskabsordningerne,  som  kun  gælder  for de sociale 
sikringsydelser,  viser  sig utilstrækkelige  for den  blan-
dede  lovgivning«;  der må derfor  »indføres  særlige  be-
stemmelser  — for at sikre  de vandrende  arbejdstagere 
samme  behandling  som  indenlandske  statsborgere 
samt  ret til at udføre  de ydelser  til udlandet,  som 
udbetales  dem  i henhold  til den  nationale  lovgiv-
ning«. 
8.2.3.2.  Udvalget  erklærer  sig dog  enig  med  Kom-
missionen  og henstiller,  at den  så hurtigt  som  muligt 
udarbejder  det  pågældende  forordningsforslag  og 
forelægger  det for Rådet.  Det  iskulle  ikke  være  for-
bundet  med  særlig  store  vanskeligheder  at få forsla-
get vedtaget,  eftersom*  Domstolen  gentagne  gange  i 
forbindelse  med  anerkendelsen  af de  pågældende 
ydelser  har  udtalt  sig  til fordel  for  de vandrende 
arbejdstageres  rettigheder. 
8.2.4.  Social  sikring  for  selvstændige  erhvervsdri-
vende 
8.2.4.1.  I  sit handlingsprogram  påpeger  Kommis-
sionen  nødvendigheden  af at indføre  fællesskabsbe-stemmelser  til fordel  for selvstændige.  Det  drejer  sig 
om selvstændige  landbrugere,  håndværkere,  mindre 
handlende  samt  personer  inden  for  liberalt  erhverv, 
der har forladt  hjemlandet  for at nedsætte  sig i en an-
den medlemsstat  på basis  af etableringsretten  eller 
retten  til fri udveksling  af tjenesteydelser.  De pågæl-
dende  bestemmelser  bør  sikre  de selvstændige  ligebe-
handling,  retten  til at sammenlægge  forsikringsperi-
oder  og til at overføre  de ydelser  til udlandet,  som  de 
vandrende  lønmodtagere  allerede  modtager. 
8.2.4.2.  Udvalget  kan  kun  tilslutte  sig dette  punkt  i 
programmet  og anmoder  Kommissionen  om  snarest 
muligt  at  forelægge  Rådet  forordningsforslaget. 
Udvalget  vil gerne  minde  om,  at det ved  flere  lejlighe-
der som  talerør  for de implicerede  gruppers  krav  har 
anmodet  Kommissionen  og Rådet  om  at fremsætte 
forslag,  hhv.  vedtage  bestemmelser  om social  sikring 
for selvstændige  erhvervsdrivende. 
8.2.3.4.  Uanset  hvilken  ordning  der  vedtages  — 
altså  uanset  om det bliver  en special  forordning  eller 
en forordning,  der  udvider  forordning  (EØF)  nr. 
1408/71  og forordning  (EØF)  nr. 574/72  (efter  tilpas-
ning)  til også  at omfatte  selvstændige  erhvervsdri-
vende,  må følgende  principper  anvendes: 
i) ligebehandlingen  bør  være  fulstændig,  og der må 
ikke være  krav  om gensidighed  eller  restriktioner 
med hensyn  til, hvor  længe  man  har  haft  bopæl 
det pågældende  sted; 
ii) den  anvendte  lovgivning  bør  være  den,  der  er 
gældende  i den.medlemsstat,  på hvis  område  den 
selvstændige  erhvervsdrivende  udøver  sit erhverv; 
iii) rettighedernes  bevarelse  bør  gennemføres  under 
anvendelse  af princippet  om  sammenlægning  af 
forsikringsperioder,  både  hvad  angår  adgangen 
til at nyde  godt  af ydelserne  og med  hensyn  til 
beregningen  af disse  ydelser; 
iv) ved  overførsel  af ydelserne  fra  et land  til et andet 
bør det nationale  område  ligestilles  med  de andre 
medlemsstaters  områder,  således  som  det er fast-
sat i artikel  10 i forordning  (EØF)  nr. 1408/71; 
desuden  bør  dette  princip  gælde  for  alle  de 
dækkede  risici,  og både  for den  selvstændige  er-
hversdrivende  og  for  medlemmerne  af hans 
familie. 
Nr. C 12/16 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
8.2.5.  Andre  foreslåede  foranstaltninger 
8.2.5.1.  Endelig  finder  Kommissionen  det nødven-
digt progressivt  og hurtigst  muligt  at afskaffe  alle an-
dre forskelle,  som  stadig  findes  i fællesskabsbestem-
melserne.  Den  anfører  dernæst,  at der især  er tale  om 
betingelserne  for ydelse,  beregning  af retten  til over-
førsel  til udlandet  af visse  ydelser,  visse  anvendelses-
metoder  med  hensyn  til den  nationale  lovgivning 
samt  opretholdelse  af visse  bestemmelser  i bilaterale 
aftaler. 
8.2.5.2.  Udvalget  er enig  med  Kommissionen  heri 
og opfordrer  den  til snarest  at forelægge  Rådet  for-
ordningsforslag  herom. 
8.2.5.3.  Udvalget  benytter  lejligheden  til at henlede 
Kommissionens  og Rådets  opmærksomhed  på føl-
gende  spørgsmål,  som  det anser  det for meget  vigtigt 
at få løst: 
i) Arbejdsløshedsunderstøttelse 
8.2.5.4.  På  indeværende  tidspunkt  er arbejdsløs-
hedsunderstøttelsen  i medfør  af de gældende  forord-
ninger  den  samme  for arbejdsløse  i hjemlandet  som 
for arbejdsløse,  som  forbliver  i arbejdslandet.  Den 
vandrende  arbejdstager,  som  bliver  arbejdsløs  efter  at 
have  arbejdet  i et fællesskabsland,  og som  derfor  øns-
ker at vende  tilbage  og rent  faktisk  vender  tilbage  til 
hjemlandet  for at bevare  retten  til arbejdsløshedsun-
derstøttelse,  skal  stå til disposition  for arbejdsmarke-
det i debitorlandet  i mindst  4 uger,  og må kun  mod-
tage arbejdsløshedsunderstøttelse  i højst  3 måneder 
(art. 69 og 71 i forordning  (EØF)  nr. 1408/71.  Dog 
kan de kompetente  organer  eller  institutioner  i sær-
lige tilfælde  forkorte  fireugersperioden  og forlænge 
tremånedersperioden. 
8.2.5.5.  Udvalget  henviser  til sin udtalelse  af 28. 
marts  1974  og bemærker  til det første  punkt,  at be-
stemmelsen  om,  at den  vandrende  arbejdstager  i fire 
uger skal  stå til disposition  for arbejdsmarkedet  i det 
land,  hvor  han  har arbejdet,  nok  ikke  er helt  i over-
ensstemmelse  med  den  nuværende  økonomiske  og 
sociale  situation,  hvor  det ikke  er let atter  at finde 
arbejde.  Medlemsstaterne  kan  gøre  brug  af mulighe-
den for at forkorte  fireugersperioden. 
8.2.5.6.  Vedrørende  det  andet  spørgsmål,  støtter 
Udvalget  princippet  om,  at en vandrende  EF-arbejds-
tager,  som  har erhvervet  ret til arbejdsløshedsunder-støttelse,  bør  kunne  modtage  den  uanset  i hvilken 
medlemsstat  han  befinder  sig,  i samme  omfang  og 
samme  tidsrum,  som  om han  stadig  opholdt  sig på 
det lands  område,  hvor  han  erhvervede  den  nævnte 
rettighed. 
Tidsbegrænsningen  til tre måneder  af arbejdsløsheds-
understøttelsen,  som  ville  være  blevet  udbetalt  i 
en meget  længere  periode,  såfremt  arbejdstageren  var 
blevet"  i beskæftigelseslandet,  er under  de nuværende 
forhold  for kort  efter  Udvalgets  mening. 
Udvalget  mener,  at denne  periode  bør  udvides  til 
mindst  seks  måneder.  Hvis  perioden  udvides,  kan 
medlemsstaterne  benytte  deres  mulighed  for  at 
forlænge  det tidsrum,  hvori  den vandrende  arbejdsta-
ger skal  stå til disposition  for arbejdsmarkedet,  indtil 
det er næsten  sikkert,  at genansættelse  ikke  er mulig. 
Udvalget  mener,  at en udvidelse  af ovennævnte  tids-
rum er et skridt  henimod  skabelse  af ligeberettigelse 
med hensyn  til arbejdsløshedsunderstøttelse  mellem 
nationale  arbejdstagere  og vandrende  EF-arbejdsta-
gere.  Når  der er tale om social  sikringsstøtte,  må man 
anse begrebet  Fællesskabets  ni medlemsstaters  natio-
nale områder  som  forældet  og i stedet  benytte  begre-
bet Fællesskabets  område.  En vandrende  EF-arbejds-
tager,  som  har erhvervet  ret til arbejdsløshedsunder-
støttelse,  bør  kunne  modtage  den  uanset  i hvilken 
medlemsstat  han  befinder  sig,  i samme  omfang  og 
samme  tidsrum,  som  hvis  han  stadig  opholdt  sig på 
det lands  område,  hvor  han  erhvervede  den  nævnte 
rettighed.  Udvalget  anmoder  Kommissionen  om  at 
undersøge,  hvilke  vanskeligheder,  der  opstår,  når 
man skal  opfylde  disse  målsætninger,  og den  anmo-
der Kommissionen  om  snarest  muligt  at fremsætte 
passende  forslag. 
ii) Pensionsydelser 
8.2.5.7.  Spørgsmålet  har  to sider;  det  vedrører 
både  pensionernes  størrelse  og fastsættelsen  af disse. 
a) Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  udtalte  sig om 
pensionernes  størrelse  i den tidligere  nævnte  udta-
lelse af 28. marts  1974,  hvori  det fremhævede  det 
ulogiske  og urimelige  i bestemmelsen,  i stk.  3, 
artikel  46, i forordning  (EØF)  nr. 1408/71,  hvori 
det fastsættes,  at ydelser  i henhold  til selvstændige 
ordninger  skal  reduceres,  såsnart  det samlede  be-
løb af de ydelser,  som  arbejdstageren  kan  nyde 
godt af, overstiger  den  højeste  teoretiske  pension. 
Udvalget  understreger  bemærkningerne  i sin udta-
lelse og anmoder  om ændring  af den  pågældende 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/17 
bestemmelse,  som  slet  ikke  passer  ind  i en ord-
ning  baseret  på bidrag  fra de sikrede,  og som  også 
er i modstrid  med  de retningslinjer,  som  De euro-
pæiske  Fællesskabers  Domstol  har foreskrevet. 
b) Med  hensyn  til beregning  af pensioner  finder 
Udvalget,  at de pensionsydelser,  som  et lande  alle-
rede har betalt,  bør  betragtes  som  endelige,  såle-
des at man  undgår  at foretage  nye  beregninger  i 
tilfælde  af senere  erhvervelse  af pensionsrettighe-
der i andre  lande. 
iii) Definition  af begrebet  invaliditet 
8.2.5.8.  Efter  gennemgangen  af forslaget  til forord-
ning  (EØF)  nr. 1408/71  anmodede  Det  økonomiske 
og sociale  Udvalg  i sin udtalelse  af 25. januar  1967 
om, at der blev  fastsat  en fællesskabsdefinition  på be-
grebet  invaliditet  til brug  ved  pensionsberegning,  idet 
man hellere  skulle  gøre  dette  fremfor  at opstille  tabel-
ler til sammenligning  af betingelserne  for  at blive 
erklæret  invalid,  eftersom  disse  kan  tænkes  at skade 
den vandrende  arbejdstager  fra et fællesskabsland  på 
grund  af de afvigende  juridisk-medicinske  kriterier, 
der er særegne  for hver  enkelt  lovgivning.  I den  udta-
lelse  af 28.  marts  1974,  der  allerede  er nævnt  flere 
gange,  vendte  Udvalget  tilbage  til spørgsmålet  og un-
derstregede  endnu  en gang,  at det var nødvendigt  — i 
hvert  fald  på det  særlige  område,  der  vedrører  be-
dømmelse  af invaliditet  — at gennemføre  harmonise-
ringen  af de enkelte  landes  lovgivning  om  social-
sikring  i overensstemmelse  med  de bestemmelser  om 
fuldstændig  harmonisering,  der er fastsat  i artikel  118 
i traktaten. 
8.2.5.9.  Udvalget  støtter  denne  ide,  men  fastslår  dog, 
at dens  virkeliggørelse  indebærer  ændringer,  ofte 
grundlæggende,  i nogle  medlemslande  i den  nugæl-
dende  ordning  og vil kun  kunne  finde  sted  efter 
omfattende  og indgående  undersøgelse,  som  det hen-
stilles  til Kommissionen  at foretage. 
iv) Forenkling  af fremgangsmåderne. 
8.2.5.10  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  mener, 
at der bør skabes  eller  udvikles  mekanismer  med  hen-
blik på størst  mulig  forenkling  af de fremgangsmå-
der, der  er nødvendige  for  fastslåelse  af retten  til 
ydelser,  for overførsel  af disse  til et andet  land  samt 
for udarbejdelse  og  bevarelse  af dokumenterne 
herom. 
8.2.5.11.  Udvalget  henviser  til sine  allerede  frem-
satte  forslag  og anmoder  om,  at papirarbejdet  for-
enkles  ved: 
a) at indføre  bedre  information,  en lettere  procedure 
og en »international  socialsikringsbog«,  hvori  der 
foruden  oplysninger  om  den  pågældende  virk-somhed  i de forskellige  arbejdslande  skal  være  be-
viser  på de rettigheder,  han  har  erhvervet  til for-
skellige  former  for ydelser  (sygdom,  ulykke,  for-
sørgertillæg,  pension,  osv.), 
b) at undersøge  mulighederne  for at fremskynde  ind-
førelsen  af databehandling  af de oplysninger,  der 
er fastsat  for anvendelsen  af forordning  (EØF)  nr. 
1408/71  (artikel  116), 
c) gøre  et nyt forsøg  på effektivt  at forenkle  papirar-
bejdet. 
8.2.6.  Det  rådgivende  udvalgs  funktion 
8.2.6.1.  Udvalget  finder,  at Kommissionen  kan  gøre 
en stor  indsats  for at gennemføre  det ovenfor  nævnte, 
hvis den  i vidt  omfang  og vedvarende  benytter  sig af 
det rådgivende  udvalg  for  social  sikring  for  van-
drende  arbejdstagere  fra  medlemsstaterne,  som  er 
nedsat  i henhold  til forordning  (EØF)  nr. 1408/71. 
Udvalget  beklager,  at dette  og andre  organer  kun  har 
fungeret  i ringe  grad  i de seneste  år og det anmoder 
derfor  indtrængende  Kommissionen  om  at indkalde 
det rådgivende  udvalg  i nær  fremtid,  så at den  kan  få 
kendskab  til dets  syn  på de tekniske  problemer  og 
dets opfattelse  af, hvorledes  de bedst  kan  løses. 
8.3. SOCIAL  SIKRING  FOR  ARBEJDSTAGERE  FRA 
TREDJELANDE 
8.3.1.  Lovgivningen 
8.3.1.1.  Ingen  af traktatens  bestemmelser  tager 
naturligvis  sigte  på social  sikring  for  vandrende 
arbejdstagere  fra tredjelande;  og ingen  af fællesskabs-
forordningerne  finder  anvendelse  på denne  gruppe 
arbejdstagere.  Bestemmelser  for disse  findes  derimod  i 
form  af: 
a) internationale  arbejdskonventioner  om  social 
sikring,  såfremt  de er ratificeret  af de pågældende 
stater, 
b) associeringsaftaler  mellem  Fællesskabet  og tredje-
lande,  der leverer  arbejdskraft, 
c) multilaterale  og  bilaterale  aftaler,  hvor  de 
sidstnævnte  er truffet  mellem  de enkelte  medlems-
stater  og de enkelte  tredjelande. 
Nr. C 12/18  De  Europæiske  Fællesskabers  Tidende 
8.3.2.  Vedtagelse  af en fællesskabsordning 
8.3.2.1.  Dette  spørgsmål  er et af de mest  iøjnefal-
dende  eksempler  på en konflikt  mellem  ret på den 
ene side  og retfærdighed  og lighed  på den  anden.  Og 
faktisk  tager  de vandrende  arbejdstagere  fra tredje-
lande  del i produktionen  i indvandringslandet  og be-
taler de bidrag  til social  sikring  og bistand,  som  alle 
arbejdstagere  må erlægge  ved  udbetalingen  af deres 
løn, ligesom  de også  betaler  visse  skatter.  Det er der-
for så meget  desto  mere  uretfærdigt,  at sidstnævnte 
ikke erhverver  ret til ydelserne. 
8.3.2.2.  Kommissionen  understreger  i sit hand-
lingsprogram,  at mange  sociale  sikringsydelser  ikke 
gives  til vandrende  arbejdstagere  fra tredjelande,  og 
at disse  ydelser  i andre  tilfælde  forbeholdes  de van-
drende  arbejdstagere,  der kan  påvise,  at de gennem 
længere  tid har haft  lønnet  beskæftigelse  i værtslan-
det; ved beregning  af retten  til ydelsen  tages  der ikke 
hensyn  til, at familieydelserne  kun omfatter  børn,  der 
bor i værtslandet;  at der er strenge  begrænsninger  for 
overførsel  af ydelser  til udlandet,  hvortil  kommer,  at 
beskæftigelsesperioderne  i hjemlandet  og i forskellige 
medlemslande  ikke  lægges  sammen. 
8.3.2.3.  Udvalget  mener,  at denne  situation,  skønt 
den er i overensstemmelse  med  de retlige  forhold, 
forekommer  urimelig  fra et socialt  synspunkt  og bør 
ændres  til gunst  for de berørte  vandrende  arbejdsta-
gere;  tidspunktet  er nu inde  til at overtale  de enkelte 
implicerede  stater  til at lade  de vandrende  arbejdsta-
gere fra tredjelande  omfatte  af en social  sikringsord-
ning,  som  garanterer  disse  arbejdstagere  de samme 
begunstigelser,  som  vandrende  arbejdstagere  fra 
Fællesskabet  nyder  under  tilsvarende  forhold.  Dette 
kan naturligvis  ikke  gennemføres  fra den  ene dag  til 
den anden;  der er her tværtimod  tale  om noget,  der 
skal gennemføres  gradvist  gennem  etaper,  der ligger 
tæt op ad hinanden.  Det interessante  er, at Fællesska-
bets beskyttelse  af den  sociale  sikring  for vandrende 
arbejdstagere  fra tredjelande  ikke  skulle  have  direkte 
tilknytning  til disse  arbejdstageres  frie  bevægelighed. 
Der er tale  om to forskellige  forhold:  en medlemsstat 
kan på restriktiv  måde  begrænse  og regulere  indvan-
dringen  af arbejdstagere  fra tredjelande  af økono-
miske  eller  politiske  bevæggrunde,  men  den  kan  ikke 
nægte  de arbejdstagere,  der retmæssigt  befinder  sig 
på dens  territorium  og er beskæftiget  der,  samme  be-
handling  med  hensyn  til social  sikring  og bistand, 
som de nationale  arbejdstagere  og fællesskabsarbejds-
tagerne  nyder  godt  af. 
8.3.2.4.  Udvalget  giver  imidlertid  sin støtte  til at 
den sociale  sikring  bør  udvides  til også  at omfatte 
vandrende  arbejdstagere  fra tredjelande  og bifalder 
Kommissionens  aktivitet  i denne  retning,  idet  man 
dog fremsætter  følgende  bemærkninger. 17.1.  76 
Fra et juridisk  synspunkt  kan  målsætningen  realiseres 
ved, at der fra Rådets  side  på grundlag  af artikel  235 
i traktaten  vedtages  en europæisk  rammeaftale  om 
social  sikring  for arbejdstagere  fra tredjelande.  Den 
europæiske  rammeaftale  bør især  indeholde  bestem-
melser  om overholdelse  af minimumsnormer,  således 
at der kan  gennemføres  en harmonisering  »opad«  af 
aftalerne  på grundlag  af og i samme  ånd  som  artik-
lerne  117  og 118  i traktaten  og om muligt,  således  at 
normerne  om gensidighed  respekteres. 
8.3.3.  De enkelte  forslag 
8.3.3.1.  Kommissionen  opregner  de  forskellige 
foreslåede  aktioner  gentagne  gange  lige  som  for at 
understrege  standpunkterne;  man  skal  gradvist  nå 
frem  til at sikre  disse  vandrende  arbejdstagere  samme 
behandling  som  arbejdstagerne  fra medlemsstaterne. 
8.3.3.2.  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  er enig 
heri og tilslutter  sig Kommissionens  forslag  med  be-
mærkninger  om at man: 
i) afskaffer  krav,  som  i visse  medlemsstater  endnu 
gælder,  om at man  skal  være  statsborger  for at 
modtage  visse  sociale  sikringsydelser; 
ii) indrømmer  familieydelser  på samme  grundlag 
som til de nationale  arbejdstagere  og uafhængigt 
af hvilket  land,  familiemedlemmerne  befinder 
sig i; 
iii) anerkender,  at rettigheder  som  definitivt  er 
opnået  under  beskæftigelse  i medlemsstaterne, 
overføres  til hjemlandet; 
iv) tillader  sammenlægning  af opnåede  forsikringspe-
rioder,  efter  at der er åbnet  adgang  til retten  til 
ydelserne,  også  på grundlag  af bestemmelser  i 
bilaterale  aftaler; 
v) lader  de vandrende  arbejdstagere  fra tredjelande 
omfattes  af de goder,  der er fastsat  i fællesskabs-
bestemmelserne,  herunder  sådanne,  som  hidrører 
fra ikke-bidragsbetingede  ordninger,  i det tids-
rum,  de arbejder  eller  bor  i medlemsstaternes 
område. 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/19 
9. ARBEJDSVILKÅRENE  FOR  VANDRENDE 
ARBEJDSTAGERE 
9.1. LIGEBEHANDLING 
9.1.1.  Ligebehandling  af vandrende  arbejdstagere 
og indenlandske  arbejdstagere  bør omfatte: 
a) adgang  til erhvervsorienterings-  og arbejdsformid-
lingsorganerne, 
b) adgang  til beskæftigelse  og erhvervsuddannelse, 
c) forfremmelse  efter  personlige  kvalifikationer,  erfa-
ring og indsats  i arbejdet, 
d) sikkerhed  i ansættelsen, 
e) ligeløn, 
f) arbejdsvilkårene, 
g) medlemsskab  af  fagforeninger  og  fagfore-
ningsmæssige  rettigheder, 
h) levevilkårene,  herunder  boligforhold  og ydelser 
fra social-,  uddannelses-  og sundhedsvæsen. 
9.1.2.  Udvalget  vil bestræbe  sig  på at fremsætte 
udtalelse  om  de enkelte  punkter,  som  handlingspro-
grammet  omfatter,  idet  der  så vidt  muligt  skelnes 
mellem  arbejdsvilkårene  og levevilkårene. 
9.2. ADGANGEN  TIL  ERHVERVSORIENTERING  OG 
ARBEJDSFORMIDLING 
9.2.1.  For  så  vidt  angår  erhvervsorienteringen, 
minder  Udvalget  om,  at Kommissionen  den  18.  juli 
1966  vedtog  en henstilling  med  henblik  på udvikling 
af erhvervsorienteringen. 
9.2.2.  I  betragtning  af hvor  lang  tid, der er forløbet 
siden  da, lægger  Udvalget  stor  vægt  på en fornyet  un-
dersøgelse  af situationen  og på en beslutning  fra 
Rådets  side  på dette  område,  idet  man  er overbevist 
om, at orientering  og uddannelse  er den  nødvendige 
forudsætning  for at sikre  arbejdskraftens  frie bevæge-
lighed. 
9.2.3.  Med  hensyn  til spørgsmålet  om  adgang  til 
beskæftigelse  minder  Udvalget  om,  at det i artikel  5 i 
forordning  (EØF)  nr.  1612/68  bestemmes,  at en 
statsborger  i en medlemsstat  skal  have  adgang  til 
arbejdsformidlingen  i værtslandet  på lige  fod  med 
landets  indbyggere  når  han  søger  hjælp  til at finde 
nyt arbejde,  og mener,  at bestemmelserne  i denne 
artikel  kan  anvendes  på vandrende  arbejdstagere  fra tredjelande,  når de har opholdstilladelse  i arbejdslan-
det, hvad  enten  de kommer  fra Fællesskabet  eller  ude 
fra. 
9.2.3.1.  Udvalget  henleder  endvidere  Kommissio-
nens  opmærksomhed  på, at det kunne  være  af inter-
esse at der  i forbindelse  med  arbejdsformidlingskon-
torerne  oprettes  et offentligt  organ,  der  kunne  vare-
tage rekruttering  og beskæftigelse  af de vandrende 
arbejdstagere,  udstedelse  af arbejds-  og opholdstilla-
delser,  regularisere  situationen  for arbejdstagere,  som 
er engageret  direkte  af arbejdsgiveren  i de lande,  hvor 
direkte  engagering  ikke  er tilladt,  have  indseende  med 
form  og indhold  af arbejds-  og engageringskontrak-
ten osv. 
9.3. ARBEJDSKONTRAKTEN  OG  ARBEJDSVILKÅ-
RENE 
9.3.1.  Ligebehandlingen  bør  omfatte  de forskellige 
lovbestemte  eller  kontraktbestemte  arbejdsvilkår,  som 
er indeholdt  i en arbejdskontrakt. 
Arbejdsgiveren  og arbejdstageren  er ikke  for øjeblik-
ket bundet  af en kontrakt  i en bestemt  udformning; 
hvis den  er skriftlig,  er det en fordel,  at den  er affattet 
klart,  enkel  og forståeligt  på både  arbejdsgiverens  og 
arbejdstagerens  sprog.  Det  vil i denne  forbindelse 
være  nødvendigt  at inddrage  arbejdsgivernes  og 
arbejdstagernes  faglige  organisationer,  når  et sådant 
dokument  skal  affattes. 
9.3.2.  Udvalget  understreger,  at den  vandrende 
arbejdstager,  hvad  enten  han  kommer  fra Fællesska-
bet eller  udefra,  skal  have  samme  behandling  som 
den, der er fastsat  i lovgivningen  i kollektive  arbejds-
overenskomster  og i retsafgørelser  for  landets  egne 
arbejdstagere  med  hensyn  til: 
a) løn; 
b) daglig  og ugentlig  arbejdstid; 
c) ugentlig  fridag; 
d) årlig  ferie  med  løn og orlov  til uddannelsesformål; 
e) helligdage  med  løn; 
f) behandlingen  ved  kontraktudløb  eller  ved  opløs-
ning  af arbejdsforholdet; 
g) kvinders  og børns  arbejde; 
h) alle  andre  arbejdsvilkår  som  omfattes  af lovgiv-
ningen,  af landskollektive  overenskomster,  af an-
dre bestemmelser  og usus. 
9.3.3.  Gennemførelsen  af lige  arbejdsvilkår  for 
arbejdstagere  fra et andet  EF-land  eller  tredjeland  og 
Nr. C 12/20 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
indenlandske  arbejdstagere  bør underkastes  den kon-
trol, som  er fastsat  i den sociale  lovgivning.  Udvalget 
findet  det ønskeligt,  at Kommissionen  med  regelmæs-
sige mellemrum  modtager  en rapport  fra de enkelte 
stater,  således  at denne  bringes  i stand  til hvert  andet 
eller tredje  år at foretage  en analyse  af situationen. 
De modtagne  rapporter  bør  ligeledes  forelægges  er-
hvervsorganisationerne  gennem  de relevante  rådgi-
vende  udvalg,  således  som  det er anført  i denne  udta-
lelses  punkt  4.3.1  og 4.3.2. 
9.3.4.  I  Det økonomiske  og sociale  Udvalg  har man 
stor tillid  til de kontrolforanstaltninger,  som  staterne 
gennemfører  gennem  særligt  udrustede  arbejdstilsyns-
organer,  og  til årvågenhed  og  samarbejde  fra 
arbejdsgiver-  og arbejdstagerorganisationernes  side. 
9.4. FAGFOREN1NGSRETTIGHEDER  FOR  VANDREN-
DE ARBEJDSTAGERE  FRA  TREDJELANDE 
9.4.1.  Udvalget  mener,  at ligesom  vandrende 
arbejdstagere  fra  medlemsstaterne  bør  også  van-
drende  arbejdstagere  fra tredjelande  tildeles  samme 
fagforeningsrettigheder  som  de nationale  arbejdsta-
gere. 
9.4.2.  Udvalget  anmoder  om  fjernelse  af de hin-
dringer,  som  stadig  findes  i visse  lande,  og som  for-
hindrer,  at vandrende  arbejdstagere  fra tredjelande 
bliver  valgbare  til arbejdstagernes  repræsentationsor-
ganer. 
9.5. ERHVERVSUDDANNELSEN 
9.5.1.  Først  og fremmest  vil Udvalget  gerne  hen-
lede opmærksomheden  på,  hvilke  bestræbelser  der 
fra Kommissionens  og Rådets  side  er gjort  med  hen-
syn til faglig  uddannelse;  vedtagelse  af de »ti almin-
delige  principper  for gennemførelse  af en fælles  poli-
tik for faglig  uddannelse«  (1962),  samt  vedtagelse  af 
de »Almindelige  retningslinjer  for  udarbejdelse  på 
fællesskabsplan  af et arbejdsprogram«  (1971),  vedta-
gelse  af Rådets  resolution  om et »Socialt  handlings-
program«  (1974).  Udvalget  ønsker  endvidere  at 
minde  om sin studie  om »undervisning  og erhvervs-
uddannelse«  (1973)  og om udtalelser  om oprettelse 
af et »Europæisk  institut  for faglig  uddannelse  og 
erhvervsorientering«  (1974),  om »uddannelsen  i Det 
europæisk  Fællesskab«  (1974)  samt  de forskellige 
udtalelser  om den sociale  situation  i Fællesskabet  i de 
forløbne  år. 9.5.2.  Udvalget  mener,  at Kommissionens  bestræ-
belser  på erhvervsuddannelsesområdet  bør fortsættes, 
og at man  bør  forbedre  de vandrende  arbejdstageres 
erhvervsuddannelse  og forfremmelsesmuligheder  på 
arbejdsmarkedet,  både  i hjemlandet  og i værtslandet. 
9.5.3.  Man  bør  foretrække  at lade  den  almene 
uddannelse  og den  alsidige  erhvervsuddannelse  vare-
tage i arbejdstagernes  hjemland,  således  at de, når de 
tvinges  til at udvandre,  kan  drage  til arbejdslandet  i 
besiddelse  af en vis uddannelse,  som  sætter  dem  i 
stand  til at honorere  et tilbud  om arbejde,  mens  det 
på den  anden  side  er ønskeligt  at lade  specialiseret 
erhvervsuddannelse  og omskoling  foregå  i værtslan-
det. Derfor  er Udvalget  enig  med  Kommissionen  i føl-
gende  bestræbelser: 
a) tilbyde  betydelig  flere  »hurtige  erhvervsuddanhel-
seskurser«  forud  for arbejdstagernes  afrejse  til det 
nye arbejde; 
b) i allerede  eksisterende  erhvervsuddannelsescentre  i 
medlemslandene  — såvel  i arbejdstagernes  hjem-
lande  som  i værtslande  — at gennemføre  foran-
staltninger  »der  kan sikre,  at vandrende  arbejdsta-
gere har tilstrækkelige  muligheder  for at erhverve 
faglig  dygtighed  eller  forbedre  deres  kvalifikatio-
ner«. 
c) gennemføre  forsøgsprogrammer  inden  for  er-
hvervsuddannelsen  under  medvirken  fra Det euro-
pæiske  center  for udvikling  af Erhvervsuddannel-
sen, Berlin. 
d) udarbejde  programmer,  som  skal  give  de van-
drende  arbejdstagere  en praktisk  uddannelse,  der 
sætter  dem  i stand  til at finde  beskæftigelse  efter 
deres  tilbagevenden  til hjemlandet. 
9.5.4.  Udvalget  er ligeledes  indforstået  med  planen 
om at udveksle  specialiserede  sproglærere  og under-
visningsmateriale.  Det er meget  værdifuldt,  at lærere, 
både  fra offentlige  og private  skoler,  kommer  til 
udlandet  for at gøre  erfaringer  med  de vandrende 
arbejdstageres  behov  for undervisning  og erhvervsud-
dannelse  og, når de er tilbage  i deres  eget  land,  dra-
ger nytte  af de erfaringer  de har høstet  i udlandet  og 
forbereder  arbejdstagere,  som  står  over  for udvan-
dring,  på den  tekniske  kunnen  af den  indsats,  der 
kræves. 
Desuden  bør man  i større  udstrækning  anvende  mas-
semedierne  i den kulturelle,  sproglige  og erhvervsret-
tede undervisning  af de vandrende  arbejdstagere, 
således  som  Kommissionen  påpeger  i handlingspro-
grammet. 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/21 
9.5.5.  Særlig  omtale  bør  gives  den  sproglige  forbe-
redelse.  De  vandrende  arbejdstageres  kundskaber  i 
værtslandets  sprog  er forudsætningen  for deres  inte-
gration  i produktionslivet  og siden  for deres  sociale 
indpasning.  Ansvaret  for undervisningen  i værtslan-
dets sprog  tages  af de offentlige  myndigheder  eller  af 
institutioner  i hjemlandet;  hvis  på den  anden  side  den 
vandrende  arbejdstager  forlader  sit land  uden  at 
kende  sproget  i det land,  hvor  han  skal  arbejde,  må 
de offentlige  og private  hjælpeinstitutioner  i dette  land 
på forskellig  vis tage  sig af dette.  Hermed  er vi 
fremme  ved  Kommissionens  forslag  om,  at der  i 
samtlige  medlemsstater  (hvilket  allerede  er vedtaget  i 
nogle)  indføres  en ordning  med  »arbejdstidsgodtgø-
relse«  for deltagelse  i sproglig  og faglig  undervisning. 
9.5.6.  Undervisningen  i værtslandets  sprog  må dog 
ikke bevirke,  at man  underkender  de immigrerede 
arbejdstageres  ret til at have  en særlig  kultur  og et 
særligt  sprog.  For  de nationaliteter,  som  er stærkt 
repræsenteret  i værtslandet,  bør en del af den  almene 
uddannelse  og erhvervsuddannelsen  ligeledes  foregå 
på modersmålet.  Der  bør endvidere  informeres  om og 
undervises  i modersmålet,  så de indvandrede  arbejds-
tagere  bevarer  deres  kulturelle  identitet. 
9.5.7.  Udvalget  går fuldt  og helt  ind for dette  for-
slag og mener,  at det nøje  må overvejes  eventuelt  at 
indføre  betaling  for deltagelse  i kurser  i arbejdslan-
dets sprog;  til sprogundervisningen  bør  der gives  tje-
nestefrihed  med  løn,  således  som  det  allerede  sker, 
eller vil blive  indført  i medlemsstaterne. 
ILO-konvention  nr. 140  og henstilling  nr. 148,  der 
omhandler  »orlov  med  løn til uddannelsesformål«  og 
som gælder  generelt  for alle  et lands  arbejdstagere,  vil 
— når  de er ratificerede  — også  gælde  for gæstear-
bejdere.  Uanset  dette  bør der for gæstearbejderes  løn-
nede  tjenestefrihed  til deltagelse  i sprogundervisning  i 
værtslandets  sprog  gennemføres  et for  Fællesskabet 
gældende  system. 
9.6. DEN  EUROPÆISKE  SOCIALFOND generelt  synspunkt,  men  også  mere  specifikt  i forbin-
delse  med  sproglig  og faglig  uddannelse  af de van-
drende  arbejdstagere,  og minder  om: 
a) Rådets  afgørelse  af 27. juni  1974,  på grundlag  af 
hvilken  Fonden  kan  yde  støtte  til foranstaltninger, 
som indgår  som  led i et integreret  program,  der 
tager  sigte  på at lette  beskæftigelsen  og den  geo-
grafiske  bevægelighed  for personer,  som  flytter  in-
den for Fællesskabet  fra et land  til et andet  for at 
udøve  beskæftigelse,  idet  der  »ved  et integreret 
program  forstås  samtlige  forholdsregler,  der  er 
nødvendige  for at sikre  effektiviteten  af og konti-
nuiteten  i de foranstaltninger,  der  forbinder  de 
successive  faser  af vandringen,  og  som  kan 
strække  sig lige  fra forberedelsen  af udvandringen 
til tilbagekomsten  til hjemlandet«. 
b) Det  økonomiske  og sociale  Udvalgs  udtalelse  om 
forslaget  til Rådets  afgørelse  om Den  europæiske 
Socialfonds  intervention  med  hensyn  til forholds-
regler  vedrørende  strukturelle  tilpasninger,  hvori 
der anmodes,  om at Fonden  intervenerer  til fordel 
for vandrende  arbejdstagere,  når det drejer  sig om 
»omskalingsforanstaltninger,  der  har  til formål 
enten  at fjerne  truslen  om hjemsendelse  til oprin-
delseslandet  på grund  af arbejdsløshed  eller  at 
forbedre  vilkårene  for tilbagevenden  til eller  gen-
indpasning  i oprindelseslandet«. 
9.6.3.  Udvalget  understreger  nødvendigheden  af 
Den europæiske  Socialfonds  interventioner  til fordel 
for erhvervsuddannelse,  omskoling  og genindpasning 
af vandrende  arbejdstagere  fra Fællesskabet  og ude 
fra; også  ovennævnte  »integrerede  programmer«  må 
anvendes. 
10. LEVEVILKÅRENE  FOR  VANDRENDE 
ARBEJDSTAGERE 
10.1.  LIGHED  I LEVEVILKÅR 
9.6.1.  De  nødvendige  midler  til finansiering  af er-
hvervsuddannelsen  kan  ydes  af staten  og offentlige  in-
stitutioner,  af arbejdsgiverne  og gennem  fællesskabs-
intervention  fra Den  europæiske  Socialfonds  side. 
9.6.2.  Udvalget  har indgående  beskæftiget  sig med 
Den europæiske  Socialfonds  mål  og opgaver  ud fra et 10.1.1.  Lige  arbejdsvilkår  bør,  for  den  vandrende 
arbejdstager  og hans  familie,  modsvares  af lighed  i 
levevilkår  i indvandringslandet.  Arbejdstageren  har 
ret til denne  lighed.  Også  hvor  ydelser,  han  modta-
ger, har bistandsmæssig  sigte  og baggrund,  drejer  det 
sig ikke  længere  om velgørenhed,  men  om en virkelig 
og egentlig  ret,  som  udøves  under  overvågeise  og 
garanti  fra statens  eller  offentlige  myndigheders  side. 
Nr. C 12/22 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
10.1.2.  For  at denne  ligebehandling  kan  blive 
effektiv,  finder  Det økonomiske  og sociale  Udvalg  det 
påkrævet,  at der  gennemføres  sammenhængende  og 
koordinerede  bestræbelser  i ud-  og indvandringslan-
dene  for at forberede  udvandringen  og sikre  en tilpas-
ning  til de levevilkår,  arbejdstageren  møder  i værts-
landet. 
10.1.3.  For  det første  bør den vandrende  arbejdsta-
ger og hans  familie  forberedes  godt,  inden  de forlader 
hjemlandet.  Forberedelsen  bør  være  af psykologisk, 
kulturel  og erhvervsmæssig  art. 
»Det  største  problem  består  deri,«  — siger  Kommis-
sionen  — »at  de vandrende  arbejdstagere  ikke  får 
tilstrækkelige  oplysninger  om de leve-  og arbejdsvil-
kår, de kan  forvente  at finde  i et nyt land«.  Heri  er 
Udvalget  enig  med  Kommissionen.  Den  vandrende 
arbejdstager  bør,  inden  han  forlader  sit land,  oplyses 
om sine  rettigheder  og muligheder  i det  fremmede 
indvandringsland,  om levevilkår,  skikke  og sædvaner 
i befolkningen,  klimaet  og årstiderne,  priserne  på 
boligmarkedet,  fødevarepriser,  transportomkostnin-
ger, skatter  og andre  udgifter  og alt,  hvad  der  kan 
være  nødvendigt  i hverdagen. 
10.1.4.  For  det  andet  er det  nødvendigt  at forbe-
rede den  lokale  befolkning  på  at modtage  den  van-
drende  arbejdstager  og hans  familie.  Udvalget  finder, 
at sådanne  initiativer  bør  støttes  og finansieres  på 
passende  måde  af indvandringsstaterne.  Jo bedre 
modtagelsen  af den  vandrende  arbejdstager  organise-
res, desto  sjældnere  vil han  eller  familien  komme  ud 
for udslag  af fremmedhad,  og desto  bedre  bliver  for-
holdene  i fremtiden. 
Til dette  formål  er det nødvendigt: 
a) at der  sker  en passende,  praktisk  uddannelse  af 
det personale,  som  skal  varetage  modtagelsen, 
b) at der  deltager  personer,  som  har  samme  oprin-
delse  og baggrund, 
c) at der  uddannes  og anvendes  personer,  som  kan 
yde praktiske  bidrag  (f. eks.  skribenter  og journa-
lister). 
10.2.  DEN  SOCIALE  BISTAND  OG  DE  SOCIALE 
MYNDIGHEDER 
10.2.1.  Udvalget  finder,  at det for opnåelse  af lige 
vilkår  for den  vandrende  arbejdstager  og hans  familie 
er af afgørende  betydning,  at staterne  fører  en omfat-
tende  bistandspolitik  direkte  eller  gennem  de eksiste-
rende  sociale  organer  i udvandrings-  og indvandrings-landene.  Bistanden  ydes  i form  af oplysning,  men 
også  i form  af foranstaltninger  for at genforene  fami-
lien, for at hjælp  til fremskaffelse  og bolig,  til kulturel 
og erhvervsmæssig  uddannelse  af arbejdstageren  og 
hans  børn,  til sprogundervisning,  fritidsbeskæftigelse, 
underholdning  og sport. 
10.2.2.  Udvalget  mener,  at den  vandrende  arbejds-
tager,  selvom  han  integrerer  sig i det nye  miljø,  bør 
kunne  bevare  og udvikle  værdierne  i sin egen  kultur 
og delagtiggøre  sine  børn  deri.  Det  vigtigste  er, at den 
vandrende  arbejdstager  får mulighed  for selv  at vælge 
de former  for sammenslutninger,  kulturelt  samarbejde 
og »kulturel  assimilation«,  han  foretrækker. 
Indvandringslandet  skal  især: 
a) give  den  vandrende  arbejdstager  og hans  familie 
mulighed  for at deltage  i kulturelle  og samfunds-
mæssige  aktiviteter,  (oprettelse  af kulturelle  klub-
ber, af biblioteker  osv.);  ligeledes  give  de van-
drende  arbejdstageres  kulturelle  sammenslutnin-
ger ret til repræsentation  i de kompetente  rådgi-
vende  organer  på dette  område; 
b) i henhold  til de eksisterende  normer  og med  pas-
sende  midler  lette  indlæringen  af værtslandets 
sprog; 
c) udbrede  kendskabet  til indvandrernes  kultur  hos 
den stedlige  befolkning; 
d) erkende  retten  til frit at give  udtryk  for egne  filo-
sofiske  meninger  og frit praktisere  egen  religion; 
e) udarbejde  radio-  og TV-programmer  (incl.  kabel-
transmission); 
f) imødegå  enhver  form  for  diskriminering,  også  i 
forbindelse  med  kulturelle  begivenheder. 
10.2.3.  Men  værtslandets  direkte  eller  indirekte 
foranstaltninger  er ikke  tilstrækkelige,  ligesom  det 
ikke er tilstrækkeligt  med  støtteaktiviteter  fra fagfor-
eningernes  side,  specielt  i visse  lande;  det er også  nød-
vendigt,  at de sociale  myndigheder,  både  i hjemlandet 
og i værtslandet,  træder  til. 
Udvalget  minder  om,  at Kommissionen  den  23.  juli 
1962  vedtog  en henstilling  til medlemsstaterne,  hvori 
Kommissionen  stillede  forslag  vedrørende  de sociale 
myndigheders  aktiviteter  over  for arbejdstagere,  som 
flytter  inden  for Fællesskabet. 
17.1.  76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/23 
På trods  af de bestræbelser,  de enkelte  stater  har 
udfoldet  for at følge  denne  henstilling,  forekommer 
de sociale  myndigheders  indsats  utilstrækkelig.  Udval-
get findet  det dog  nødvendigt  at give  denne  henstil-
ling større  juridisk  styrke  og fremsætte  den  som  en 
»rådsbeslutning«.  Udvalget  peger  på, at den  bistand, 
de enkelte  medlemsstater  har  ydet,  har  været 
utilstrækkelig,  og anmoder  derfor  Kommissionen  om 
at forberede  og udarbejde  et forordningsforslag,  som 
skaber  samordning  af de forskellige  kilder  til finan-
siering  af de berørte  staters  sociale  bistandsorganer. 
10.2.4.  Der  bør  forefindes  tilstrækkeligt  mange 
socialrådgivere;  disse  kan  uddannes  med  tilskud  fra 
Socialfonden  i henhold  til artikel  3 i Rådets  afgørelse 
74/327/EØF  af 27. juni  1974. 
I øvrigt  støtter  Udvalget  Kommissionens  forslag  om 
at træffe  »forsøgsforanstaltninger«  for at udpege  og 
verificere,  hvordan  man  mest  effektivt  kan  forbedre 
de ordninger,  som  anvendes  af nationale  og interna-
tionale  sociale  organer  til fordel  for  vandrende 
arbejdstagere  og deres  familier. 
10.3.  DEN  VANDRENDE  ARBEJDSTAGERS  BOLIG-
PROBLEM 
10.3.1.  Efter  artikel  10 i forordning  (EØF)  nr. 
1612/68  er rådighed  over  en bolig,  der svarer  til de 
krav,  der anses  for normale  for indenlandske  arbejds-
tagere,  en forudsætning  for,  at en arbejdstager  fra 
Fællesskabet  har ret til at lade  sin familie  tage  bopæl 
hos sig.  Samtidig  fastsættes  det i artikel  9 i samme 
forordning,  at den  vandrende  arbejdstager  »har 
samme  rettigheder  og  fordele  som  indenlandske 
arbejdstagere  med  hensyn  til bolig,  herunder  til er-
hvervelse  af ejendomsret  til den  fornødne  bolig«. 
Det bør  understreges,  at denne  ligebehandling,  som 
hidtil  kun  har været  gældende  for vandrende  arbejds-
tagere  fra EF-landene,  er en ret;  men  den  faktiske 
situation,  den  daglige  virkelighed,  er en anden  hvad-
enten  dette  skyldes  boligudgifterne  og boligmangel  i 
forhold  til efterspørgslen  også  fra indenlandsk  side, 
eller en række  særlige  årsager. Medlemsstaternes  gennemførelse  af de  forskellige 
punkter  i denne  henstilling  har bidraget  til en forbe-
dring  af boligforholdene  for vandrende  arbejdstagere; 
på trods  heraf  understreger  Kommissionen,  at det er 
nødvendigt  at gøre  en ny stor  indsats. 
10.3.3.  Udvalget  henviser  til sine  tidligere  udtalel-
ser om dette  spørgsmål  i forbindelse  med  den  årlige 
undersøgelse  af den  sociale  situation  og ønsker  endnu 
en gang  at understrege,  at dette  er et omfattende  og 
alvorligt  problem,  navnlig  for de vandrende  arbejds-
tagere;  Udvalget  henstiller  til Kommissionen  og 
Rådet: 
a) at fremskynde  og gennemføre  en fuldstændig  og 
realistisk  undersøgelse  af boligbehovet  hos  van-
drende  arbejdstagere  fra Fællesskabet  og fra tred-
jelande; 
b) at undersøge  mulighederne  for  iværksættelse  af 
en finansieringsplan  i indvandringslandene  til byg-
ning  og forvaltning  af sociale  boliger; 
c) at fremlægge  forslag  til  forsøgsprogrammer 
udformet  på baggrund  af erfaringer  høstet  af 
EKSF,  så at de vandrende  arbejdstagere  og deres 
familier  kan  få moderne  boliger  til overkomme-
lige priser. 
10.3.4.  I  afventning  af, at dette  program  udarbej-
des og gradvis  iværksættes,  understreger  Udvalget, 
hvad  det i 1973  fremførte  om nødvendigheden  af »at 
udøve  strengere  kontrol  med  »pensioner«  og »hjem« 
for vandrende  arbejdstagere,  med  huslejer  og vedlige-
holdelse  af sådanne  boliger«  med  henblik  på at fore-
bygge  misbrug. 
10.3.5.  Endelig  ønsker  Udvalget  at gøre  opmærk-
som på, at restriktive  lovbestemmelser,  som  gør  gen-
foreningen  af familier  betinget  af rådighed  over  en 
normal  bolig,  bør  begrænses  til det  mindst  mulige. 
For at disse  lovbestemmelser  ikke  fremover  skal 
hæmme  familiernes  genforening  et det  under  alle 
omstændigheder  nødvendigt,  at betingelserne  for  at 
opnå  en bolig  ikke  er diskriminerende  i forhold  til de 
betingelser,  som  skal  opfyldes  af landets  egne 
arbejdstagere,  der står  i en lignende  situation. 
10.3.2.  Udvalget  minder  om,  at Kommissionen 
den 7. juli 1965  vedtog  en henstilling  til medlemssta-
terne  vedrørende  boligsituationen  for  arbejdere  og 
arbejderfamilier,  som  flytter  inden  for  Fællesskabet. 
Hermed  henstillede  Kommissionen  til medlemssta-
terne  gennem  lovgivning  eller  administrativt  at træffe 
foranstaltninger  og at tage  ethvert  egnet  initiativ. 10.4.  UNDERVISNING  OG  UDDANNELSE  AF  DE VAN-
DRENDE  ARBEJDSTAGERES  BØRN 
10.4.1.  Særlig  omtale  fortjener  spørgsmålet  om un-
dervisning  og uddannelse  af de vandrende  arbejdsta-
Nr. C 12/24 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
geres  børn.  Det  drejer  sig om et omfattende  og samti-
dig vanskeligt  problem:  omfattende  på grund  af an-
tallet  af børn,  vanskeligt  fordi  enhver  planlægning  af 
løsninger  undergraves  af den  uregelmæssighed,  hvor-
med vandringerne  finder  sted,  og den  forskellighed  i 
udgangspunkt,  som  især  børnene  fra  tredjelande 
frembyder  med  hensyn  til uddannelse  på udvandrings-
tidspunktet. 
10.4.2.  Udvalget  minder  om,  at det  i artikel  12 i 
Rådets  forordning  (EØF)  nr. 1612/68  bestemmes,  at 
børn  af fællesskabsarbejdstagere  har »ret  til undervis-
ning«.  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  har  alle-
rede udtalt  sig — ganske  vist i korthed  — om proble-
met omkring  uddannelse  af vandrende  arbejdstageres 
børn.  Det  fastslog  visse  principper  i denne  forbin-
delse.  Nogle  af disse  principper  gengives  delvis  og 
koordineres  med  nogle  af de forslag,  Kommissionen 
har fremsat  både  i uddannelsesprogrammet  og i pro-
grammet  for de vandrende  arbejdstagere,  og opstilles 
i den  mere  omfattende  beretning  fra Afdelingen  for 
sociale  anliggender,  der  følger  med  udtalelsen.  Det 
sker i form  af en aktion  i otte  punkter,  der skal  gen-
nemføres  af medlemsstaterne  på en sådan  måde,  at de 
samordnes  med  og tilpasses  til udvandrernes  særlige 
behov  og mulighederne  i indvandringslandet. 
10.4.3.  Tre  af de nævnte  punkter  — oprettelse  af 
modtagelses-»klasser«  og -»særkurser«,  indføjelse  af 
kurser  i hjemlandets  kultur  og modersmålet  i skoler-
nes timeplan  samt  ansættelse  af lærere  fra hjemlandet 
— er allerede  indeholdt  i et forslag  til Rådets  direktiv 
om vandrende  arbejdstageres  børns  skolegang,  som 
Kommissionen  har  forelagt,  og som  Udvalget  snart 
skal udtale  sig om. 
10.4.4.  Udover  disse  tre punkter  finder  Udvalget 
det nødvendigt,  at medlemsstaterne  gør  en passende, 
koordineret  indsats  for: 
a) med  offentlige  og private  organers  medvirken  at 
opmuntre  til, at der tilrettelægges  en »læsetid  med 
vejledning  og opsyn«  uden  for skoletiden  for at 
sikre  pædagogisk  hjælp  og støtte; 
b) at give  vandrende  arbejdstageres  børn  adgang  til 
børnehaveklasser  o.lign.  samt  feriekolonier,  give 
dem adgang  til stipendier,  fripladser  og andre 
goder  på lige  fod  med  børn  af landets  egne  bor-
gere; 
c) at fremme  samarbejdet  mellem  skolevæsenet  i 
immigrations-  og emigrationslandet  med  hensyn til undervisning  af vandrende  arbejdstageres 
børn,  bl.a.  så disse  får eksamensbeviser  på deres 
modersmål,  hvori  det  nåede  uddannelsesniveau 
angives,  og som  er ligestillet  med  arbejdslandets 
»normale«  eksamensbeviser; 
d) at udveksle  oplysninger,  erfaringer  og undervis-
ningsmateriale  samt  at drive  forskning  og gen-
nemføre  forsøgsprogrammer  med  undervisnings-
metoder; 
e) endelig  at skabe  sikkerhed  for,  at børnene  begyn-
der at deltage  i eller  fortsætter  med  at deltage  i 
den obligatoriske  undervisning;  er det  sidste 
tilfældet,  skal  der  udarbejdes  et »standard-dos-
sier«  indeholdende  alle  relevante  oplysninger  om 
skolegang  og helbredstilstand,  så det bliver  lettere 
at bedømme  kundskabsniveauet. 
10.5.  SUNDHEDS-  OG  FOREBYGGELSESPROBLEMER 
10.5.1.  Kommissionens  handlingsprogram  indehol-
der et punkt,  hvori  man  behandler  den  vandrende 
arbejdstagers  og hans  familiemedlemmers  sundhed. 
Dette  har Kommissionen  gjort  vel i, eftersom  de van-
drende  arbejdstagere  kan  pådrage  sig  særlige  syg-
domme,  ligesom  de også  er mere  tilbøjelige  til at 
blive  ramt  af de sygdomme,  som  også  rammer  lan-
dets egne  arbejdstagere,  og endvidere  fordi  de særlige 
forhold  omkring  en vandrende  arbejdstager,  hvad 
enten  han  kommer  fra Fællesskabet  eller  fra tredje-
land,  volder  problemer  og  skaber  vanskeligheder 
både  med  hensyn  til diagnosestillelse  og behandlings-
muligheder. 
10.5.2:  Det  første  og vigtigste  problem  vedrører 
kommunikationsmulighederne  mellem  lægen  og den 
vandrende  arbejdstager,  som  er patient.  Det  er svært 
at løse  dem  på grund  af de vanskeligheder,  som  skyl-
des manglende  kendskab  til arbejdslandets  sprog,  og 
hvis man  ikke  stiller  passende  midler  til rådighed  for 
at løse  problemerne. 
10.5.3.  Dertil  kommer  så de organisatoriske  pro-
blemer.  Udvalget  finder  det 
— ønskeligt: 
a) at der  oprettes  lægetjeneste  for udenlandske 
arbejdstagere  med  læger  med  og uden  specia-
listuddannelse,  som  har kendskab  til den  van-
drende  arbejdstagers  sprog; 
b) at der  uddannes  læger  og sundhedspersonale, 
der har  været  eller  er på praktikantophold  på 
institutioner  og hospitaler  i den  vandrende 
arbejdstagers  hjemland; 
17. 1. 76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/25 
c) at der  oprettes  lægecentre,  hvor  der  er ansat 
læger  og sundhedspersonale,  som  stammer  fra 
arbejdstagernes  hjemland; 
— nødvendigt: 
a) at der  benyttes  socialrådgivere,  der  er specia-
liseret  i helbredsspørgsmål,  og at der  uddannes 
»lægetolke«; 
b) at der  udarbejdes  og til patienterne  uddeles  en 
»lille  lægeordbog«  på  både  hjemlandets  og 
arbejdslandets  sprog. 
10.5.4.  Endelig  mener  Udvalget: 
a) for  så vidt  angår  vandrende  arbejdstagere  fra  et 
fællesskabsland,  at man  på  sygesikringsområdet 
blot kan  anvende  forordning  (EØF)  nr.  1408/71 
af 14.  juni  1971  og nr. 574/72  af 21.  marts  1972 
med  senere  ændringer  om  sociale  sikringsord-
ninger; 
b) for  så vidt  angår  vandrende  arbejdstagere  fra tred-
jelande,  at man  gennemfører  den  europæiske  kon-
vention  om  social  og lægelig  bistand,  som  Euro-
parådet  vedtog  den  11.  december  1953,  og som  er 
ratificeret  af Fællesskabets  ni medlemsstater,  idet 
der dog  naturligvis  skal  tages  hensyn  til de bilate-
rale aftaler,  som  stiller  den  vandrende  arbejdsta-
ger gunstigere. 
10.5.5.  Særlig  opmærksomhed  bør  gives  forebyg-
gelse  af arbejdsulykker,  der  kan  tilstøde  vandrende 
arbejdstagere,  hvilket  Kommissionen  behandler  under 
punktet  sundhed,  som  lige  er gennemgået. 
Udvalget  mærker  sig,  at Kommissionen  har  forpligtet 
sig til inden  længe  at fremsætte  forslag  om  forebyg-
gende  medicin,  den  social-medicinske  service  samt 
undervisningen  af vandrende  arbejdstagere  i forebyg-
gelse  af arbejdsulykker  og  erhvervssygdomme,  og 
Udvalget  har  peget  på særlige  årsager  til at vandrende 
arbejdstagere  rammes  af arbejdsulykker  (herunder 
gjort  opmærksom  på,  at disse  ofte  udfører  farligt  og 
usundt  arbejde),  og henviser  i denne  forbindelse  til 
sin studie  af 27. februar  1975. 
10.5.6.  Udvalget  anmoder  Kommissionen  om  at 
oprette  en særlig  afdeling  inden  for  Fællesskabets 
organigram,  som  skal  have  til opgave  at fremme 
uddannelse  og forberedelse  af arbejdstagerne,  tilveje-
bringe  ensartede  ulykkesforebyggende  advarselsskilte, 
at sikre  oversættelse  af de forebyggende  lovbestem-
melser;  kort  sagt,  træffe  en »lang  række  foranstalt-ninger,  som  skal  hjælpe  med  til at lette  den  uden-
landske  arbejdskraft  den  vanskelige  psykologiske  til-
pasning  til det nye  arbejds-  og livsmønster«. 
10.6.  DEN  VANDRENDE  ARBEJDSTAGERS  TILBAGE-
VENDEN  TIL  HJEMLANDET 
10.6.1.  I  Kommissionens  handlingsprogram  er der 
ikke  udtrykkeligt  tale  om  »den  vandrende  arbejdsta-
gers tilbagevenden  til  hjemlandet«,  hverken  for 
arbejdstagere  fra en medlemsstat  eller  ikke-medlems-
stat. 
10.6.2.  Udvalget  understreger,  at den  vandrende 
arbejdstager  skal  have  mulighed  for  selv  at vælge,  om 
han vil integreres  i arbejdslandet  eller  vende  tilbage 
til hjemlandet,  og anføre  hvilke  årsager,  der  kan  være 
til hans  tilbagevenden;  Udvalget  vil  gerne  henlede 
Kommissionens  og Rådets  opmærksomhed  på hen-
sigtsmæssigheden  af,  at der  træffes  foranstaltninger 
med  henblik  på  at yde  bistand  til de  vandrende 
arbejdstagere  og deres  familiemedlemmer,  når  disse 
vender  tilbage  til hjemlandet,  gennem  oplysning  om 
beskæftigelsesmuligheder,  bevarelse  af erhvervede  ret-
tigheder,  ligestilling  med  hensyn  til opnåede  eksa-
mensbeviser  og diplomer,  osv. 
10.7.  STATISTIK  OVER  VANDR1NGSFÆNOMENET 
10.7.1.  Udvalget  findet  det  hensigtsmæssigt  at 
fastslå,  at statistiske  studier  og undersøgelser  er helt 
nødvendige,  for  at man  med  størst  mulig  nøjagtighed 
kan skaffe  sig oplysninger  om  vandringsfænomenets 
omfang  inden  for  Fællesskabet,  om  de berørte  perso-
ner samt  om  trufne  foranstaltninger  og interventio-
ner, da statistiske  oplysninger,  der  indhentes  og udar-
bejdes  efter  »et  nøjagtigt  og præcist«  fællesskabssy-
stem,  er den  nødvendige  forudsætning  for  ethvert 
arbejdsmarkedsmæssigt  og socialt  program. 
10.7.2.  Udvalget  finder  endvidere,  at Rådet  snarest 
bør vedtage  forslaget  til »forordning  om udarbejdelse 
af ensartet  statistik  over  fremmed  arbejdskraft«,  og 
minder  om,  at det  i sin positive  udtalelse  af 28.  marts 
1973  fastslog,  at talmæssige  og andre  oplysninger  er 
nødvendige  for  at kunne  gennemføre  en  »fælles 
beskæftigelsespolitik«,  og at oplysninger  bør  opfylde 
følgende  minimumskrav:  være  ensartede,  hyppige, 
nøjagtige,  til rådighed  i løbet  af rimelig  tid,  samt 
vedrøre  nationalitet,  køn,  aktivitetsbranche,  erhverv, 
alder,  landsdel  og familieretslig  stilling. 
Nr. C 12/26 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
11. BORGERRETTIGHEDER  OG  POLITISKE 
RETTIGHEDER 
11.1.  GRADVIS  INDRØMMELSE  AF  DISSE  RETTIG-
HEDER 
11.1.1.  Udvalget  har  med  tilbørlig  interesse 
beskæftiget  sig med  spørgsmålet  om  at tildele  den 
vandrende  arbejdstager  borgerrettigheder  og politiske 
rettigheder,  såvel  med  udgangspunkt  i Kommissio-
nens  forslag  som  på grundlag  af Det  økonomiske  og 
sociale  Udvalgs  tidligere  udtalelser. 
11.1.2.  Det  gør  opmærksom  på,  at der  ikke  her 
tænkes  på grundlæggende  menneske-  og frihedsrettig-
heder  (udstryks-  og foreningsfrihed)  eller  på sikring 
af krav  som  er væsentlige  for en menneskelig  situa-
tion,  eftersom  udlændinge  allerede  har disse  rettighe-
der i henhold  til den  internationale  privatret  uanset 
om de er vandrende  arbejdstagere  eller  ej; men  der er 
her tale  om  personlige  borgerlige  rettigheder,  som 
indtil  videre  kun  vedrører  statens  egne  borgere,  idet 
de er indeholdt  i statsborgerskabet. 
11.1.3.  Udvalget  henviser  til beslutningerne  fra 
topmødet  i Paris  og tilslutter  sig.  at man  gradvis  og 
med forsigtig  realisme  udvider  borgerrettighederne  og 
de politiske  rettigheder  til også  at omfatte  vandrende 
arbejdstagere  fra  fællesskabsstater  indtil  det  tids-
punkt,  hvor  der  kan  erhverves  et fællesskabsborger-
skab.  Man  må have  følgende  in mente: 
a) at rettighedernes  udvidelse  først  bør ske  på lokalt 
plan,  dernæst  på regionalt  plan  og endelig  på 
nationalt  plan,  idet  der  skal  tages  hensyn  til de 
forskellige  faser  i integreringen  af de ni medlems-
staters  befolkninger; 
b) rettighedernes  udvidelse  skal  kun  gælde  for  de 
vandrende  arbejdstagere,  som  kan  betragtes  som 
permanent  bosatte  (f.eks.  et ophold  i mere  end 
5-7 år),  så man  udelukker  dem,  der emigrerer  for 
et, to eller  tre år med  den  udtrykkelige  hensigt  at 
vende  tilbage  til hjemlandet; 
c) arbejdstageren  må  gives  mulighed  for  at udøve 
sine politiske  rettigheder  i hjemlandet,  så længe 
han ikke  kan  udøve  dem  i arbejdslandet  (f.eks. 
ved at stemme  pr. brev  eller  på ambassaden). 
11.1.4.  For  så vidt  angår  indrømmelse  af borger-
rettigheder  og politiske  rettigheder: 
a) anmoder  Udvalget  — som  det  allerede  gjorde  i 
juni 1972  — om,  at man  snarest  tilvejebringer forudsætningerne  for at gøre,  som  nogle  kommu-
ner i Belgien  (i Liege,  i nogle  kommuner  i Bruxel-
les' omegn  og i Limbourg),  Tyskland  og Holland 
allerede  har  gjort  det,  nemlig  at nedsætte  komi-
teer eller  organer  bestående  af vandrende  arbejds-
tagere  eller  af deres  repræsentanter,  som  skal  fun-
gere som  hovedsageligt  rådgivende  organer  for de 
kommunale  myndigheder.  Hvad  angår  den  prak-
tiske  nedsættelse  af disse  komiteer  eller  organer, 
bør man  udnytte  de indhøstede  erfaringer,  og kun 
gøre  det på anmodning  af eller  efter  aftale  med  de 
berørte  vandrende  arbejdstagere; 
b) anmoder  Udvalget  om,  at man  snarest  muligt  og 
under  alle  omstændigheder  før 1980  giver  de van-
drende  arbejdstagere,  der  har  bosat  sig perma-
nent,  aktiv  og passiv  valgret  på kommunalt  plan; 
EF-arbejdstagerens  deltagelse  i ledelsen  og forvalt-
ningen  af kommunen  må  betragtes  som  den 
immigrerede  arbejdstagers  legitime  medbestem-
melse  i samfundslivet; 
c) anmoder  Udvalget  Kommissionen  om  at under-
søge  etaperne  og formerne  for udvidelse  af disse 
rettigheder  på provins-,  regional-  og nationalt 
plan  samt  om  at fremsætte  forslag  med  henblik 
på en sådan  rettighedsudvidelse  samt  om  at un-
dersøge  alle  andre  problemer  i forbindelse  med 
fællesskabsarbejdstagernes  integrering  i det civile 
liv (f.eks.  naturalisering,  opnåelse  af statsborger-
skab,  værnepligt  osv.),  såvel  som  spørgsmål  vedrø-
rende  international  privatret  (skilsmisse,  enlige 
mødres  retsstilling  osv.). 
11.1.5.  Endvidere  vil det  forestående,  almindelige 
direkte  valg  til Europa-Parlamentet,  hvorom  der blev 
truffet  beslutning  på topkonferencen  i Paris,  frem-
byde  særlige  problemer,  når det drejer  sig om de van-
drende  arbejdstagere;  det må anses  for hensigtsmæs-
sigt, om Kommissionen  og Rådet  allerede  nu søgte  at 
finde  frem  til løsninger  på nogle  af disse  problemer 
for at gøre  det lettere  for den  vandrende  arbejdstager 
inden  for Fællesskabet  at udøve  stemmeret  i det land, 
hvor  han  arbejder. 
11.2.  DELTAGELSE  1  ALLE  TEKNISKE  ORGANER 
11.2.1.  Udvalget  finder,  at vandrende  fællesskabs-
arbejdstagere  i stigende  grad  bør  deltage  i ledelsen  af 
alle de statslige  eller  halvstatslige  organer,  som  de er 
berørt  af, helst  gennem  kompetente  faglige  organisa-
tioner  eller  på grundlag  af den  i landet  gældende  ord-
ning. 
17.1.76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/27 
11.2.2.  Udvalget  anmoder  Kommissionen  om  at 
lave en undersøgelse  for hvert  enkelt  land  for at finde 
ud af, om der findes  statslige  eller  halvstatslige  orga-
ner som  ovenfor  nævnte;  formålet  skal  være  at 
fremlægge  detaljerede  forslag,  som  kan  overbevise 
fællesskabsarbejdstageren  om,  at han  er et retssubjekt 
på lige  fod med  de nationale  arbejdstagere. 
12. ILLEGAL  INDVANDRING 
12.1.  Handlingsprogrammet  til fordel  for  van-
drende  arbejdstagere  og deres  familiemedlemmer  in-
deholder  et kapital  om »illegal  indvandring«.  I kapit-
let behandler  Kommissionen  dette  fænomen,  redegør 
for dets  årsager,  angiver  dets  negative  følger  for 
arbejdsmarkedet  og for arbejderbeskyttelsen  og for-
beholder  sig ret til senere  at fremsætte  konkrete  for-
slag. 
I denne  sammenhæng  vedtog  Den  internationale 
Arbejdskonference  den  24. juni  1975  konvention  nr. 
143 om illegal  indvandring,  som  forpligter  de stater, 
der har  ratificeret  den,  til at undersøge  fænomenets 
forekomst,  til at træffe  de foranstaltninger,  der  er 
nødvendige  for at komme  illegal  indvandring  og illegal 
beskæftigelse  af vandrende  arbejdstagere  til livs  samt 
til at retsforfølge  ophavsmændene  til illegal  indvan-
dring. 
12.2.  På  baggrund  af alt dette  deler  Udvalget  Kom-
missionens  opfattelse  på dette  område;  det  ser med 
tilfredshed  på Kommissionens  interesse  og vilje  tilmed 
alle midler  at løse  spørgsmålet  i forbindelse  med  ille-
gal indvandring. 
Udvalget: 
a) anmoder  Kommissionen  om at: 
1. tilskynde  medlemsstaterne  til at ratificere  den 
internationale  arbejdskonvention  nr. 143,  i det 
mindste  dens  første  del vedrørende  illegal  ind-
vandring; 
2. sammenkalde  de ansvarlige  fra de forskellige 
regeringer,  så at der  kan  vedtages  harmonise-
rede administrative,  lovmæssige  og strafferet-
lige bestemmelser; 
b) opfordrer  medlemsstaterne  til at gennemføre  en 
undersøgelse  af den  faktiske  situation  i landet 
med hensyn  til illegal  og hemmelig  indvandring. 
13. KOORDINERING  AF POLITIKKEN  VEDRØRENDE 
VANDRENDE  ARBEJDSTAGERE 
13.1.1.  Næsten  som  konklusion  på handlingspro-
grammet  kommer  Kommissionen  ind på behovet  for fællesskabskoordinering  af medlemsstaternes  politik 
vedrørende  vandrende  arbejdstagere. 
13.1.2.  Udvalget  henviser  endvidere  til sin udtalelse 
af 28.  juni  1972  om  udviklingen  på det  sociale 
område  i Fællesskabet  i 1971  og noterer  sig,  at den 
måde,  Kommissionen  har  angrebet  og forelagt  pro-
blemet  på,  er en udmærket  baggrund  for  konkrete 
beslutninger,  selv  om  koordineringen  af indvan-
dringspolitikken  omtales  uden  at det udtrykkeligt  an-
føres,  hvilke  generelle  rammer,  den  skal  falde  inden 
for, nemlig  Fællesskabets  beskæftigelsespolitik  — 
hvis betydning  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
tidligere  har  fremhævet  — og uden  at man  omtaler 
forholdet  mellem  fri bevægelighed  for Fællesskabets 
arbejdstagere  eller  indvandring  og beskæftigelse  af 
vandrende  arbejdstagere  fra ikke-medlemsstater. 
13.1.3.  Udvalget  deler  Kommissionens  opfattelse 
af, at koordinering  forudsætter,  at der  fremskaffes 
kendskab  til de faktiske  forhold  omkring  vandrende 
arbejdstagere  og til arbejdsmarkedets  konkrete  behov 
og de forskellige  aspekter  af problemet  (vandringer-
nes rytme,  udvandringens  permanente  eller  midlerti-
dige karakter,  arbejdstagernes  geografiske  og er-
hvervsmæssige  sammensætning,  beskæftigelsesmulig-
heder  i indvandringslandet  osv.);  dette  bør  ske  med 
jævne  mellemrum. 
13.1.4.  Ved  gennemførelsen  af ovennævnte  koordi-
nering  skal  der  tages  hensyn  til regionalpolitikken, 
Fællesskabets  udviklingspolitik  og den  fælles  politik 
på andre  områder,  hvad  enten  de er nævnt  i Rom-
traktaten  eller  ej. På baggrund  heraf  må man  for ikke 
at hæmme  koordineringen  i det mindste  indtil  videre 
undgå  foranstaltninger  for at forhindre  indvandring 
fra tredjelande  til  Fællesskabet,  sålænge  andre 
arbejdstagere,  også  fra  tredjelande,  tvinges  til at 
vende  hjem  på grund  af mangel  på arbejde. 
13.1.5.  På  baggrund  heraf  finder  Udvalget,  at det 
bør overlades  til Kommissionen  at fastsætte  de 
nærmere  forhold  omkring  koordineringen,  og at de 
ni medlemsstaters  socialministre  bør træffe  den ende-
lige afgørelse,  når først  målsætningen  må mellemlang 
og lang  sigt er fastlagt. 
Bortset  herfra  godkender  Udvalget  Kommissionens 
første  forslag,  navnlig: 
1. udarbejdelse  af standardformularer  og bilaterale 
aftaler  om vandrende  arbejdstagere  mellem  Fælles-
skabets  enkelte  stater  og tredjelande; 
2. udarbejdelse  af én aftale  mellem  de ni medlemssta-
ter og de enkelte  tredjelande,  således  at Fællesska-
bets politik  for  vandrende  arbejdstagere  får kon-
kret indhold;  man  bør  her  udnytte  visse  indvan-
Nr. C 12/28 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.76 
dringslanden  erfaringer  og navnlig  bevise  over  for 
tredjelandene,  at Fællesskabet  er en social,  økono-
misk  og politisk  realitet; 
3. opstilling  af mindstestandardbestemmelser  vedrø-
rende  forpligtelser  eller  forpligtelser,  der er indgået 
eller indgås  af Fællesskabet  på området  vandrende 
arbejdstagere  (associeringsaftaler  og handelsafta-
ler). 
III. KONKLUSIONER 
14.1.  HANDLINGSPROGRAMMETS  PLACERING 
14.1.1.  Udvalget  fremhæver,  at handlingsprogram-
met for vandrende  arbejdstagere  og deres  familiemed-
lemmer  bør placeres  og vurderes  i sammenhæng  med 
Fællesskabets  socialpolitik.  I denne  forbindelse  er det 
af største  betydning,  at Det  økonomiske  og sociale 
Lfdvalg  har placeret  socialpolitikken  blandt  »de  for-
skellige  former  for prioriteret  politik,  der skal  følges  i 
Den europæiske  Union«,  og at man  blandt  hovedmå-
lene og de prioriterede  foranstaltninger  for Den  euro-
pæiske  Union  også  har  anført  »udformning  af en 
europæisk  politik  for  indvandring  fra  tredjelande, 
især fra associerede  lande  i Europa  og Afrika«. 
14.1.2.  Udvalget  ønsker  endnu  en  gang  at 
fremhæve  — selv  om den  måske  gentager  sig selv  — 
at de i programmet  anførte  foranstaltninger  bør vur-
deres  og gennemføres  i tilknytning  til »Fcellesskabets 
beskæftigelsespolitik«  set  i videste  forstand  ud fra en 
økonomisk  målsætning  og med  henblik  på sociale 
fremskridt.  For  at gennemføre  den  nævnte  politik 
skal det fremhæves,  at »midlerne  bør  tilvejebringes 
over Fællesskabets  budget«. 
14.2.  PROGRAMMETS  JURIDISKE  KARAKTER 
14.2.1.  Udvalget  fremhæver,  at det er Rådet,  som 
har truffet  bestemmelse  om  fremlæggelsen  af et 
»handlingsprogram«,  og tilføjer,  at det er nødvendigt 
at foretage  en generel  undersøgelse  af dette,  inden 
man lader  forordninger  og direktiver  fremlægge  ved-
rørende  de enkelte  udpegede  aktioner;  men  det 
bemærkes,  at nogle  af disse  er af hastende  karakter, 
mens  andre  forudsætter  vedtagelse  af foranstaltninger 
på mellemlang  og lang  sigt. 
14.2.2.  Udvalget  henstiller,  at Rådet  ikke  nøjes 
med at tage  programmet  til efterretning,  men  vedta-
ger en resolution  eller  en afgørelse,  hvori  de almene 
principper  fastlægges,  en tidsplan  opstilles  og hvori Kommissionen  udtrykkelig  opfordres  til at fremlægge 
konkrete  forslag  til forordninger  og direktiver  om 
programmets  enkelte  aktioner. 
14.3.  PAGTEN  FOR  VANDRENDE  ARBEJDSTAGERE 
14.3.1.  Europa-Parlamentet  har anmodet  Kommis-
sionen  om  at fremlægge  en »Pagt  for  vandrende 
arbejdstagere«,  også  benævnt  »statutten  for  van-
drende  arbejdstagere«. 
Udvalget  giver  udtryk  for  en vis tilbageholdenhed 
over for tendensen  til at anvende  pagter  som  princi-
pielt og retningsgivende  grundlag  i politik  og øko-
nomi,  men  forbeholder  sig samtidig  adgang  til at 
udtale  sig om Kommissionens  forslag. 
14.4.  PRIORITETER  OG  TIDSPLAN 
14.4.1.  Udvalget  fremhæver  frem  for alt, at seks  af 
de foreslåede  foranstaltninger  allerede  er vedtaget  og 
gennemført  eller  under  gennemførelse: 
1. familieydelser  til familiemedlemmer,  som  er for-
blevet  i hjemlandet; 
2. SEDOC-systemet; 
3. ordningen  vedrørende  lovkonflikter; 
4. udvidelse  af de fagforeningsmæssige  rettigheder; 
5. retten  til at forblive  i landet; 
6. skolegang  for vandrende  arbejdstageres  børn. 
14.4.2.  Udvalget  giver  ubetinget  prioritet  til: 
a) foranstaltninger  til hindring  af hemmelige  og ille-
gale vandringer; 
b) indsamling  af statistiske  og andre  oplysninger. 
Kommissionens  forslag  bør forelægges  inden  den 
31. januar  1976,  og Rådet  bør  vedtage  den  hur-
tigst muligt. 
14.4.3.  I prioritetsrækken  kommer  dernæst  — 
uden  undtagelse  — alle  forslag  vedrørende  EF-
arbejdstageres  frie  bevægelighed  og sociale  sikring 
samt  forslagene  om erhvervsuddannelse  og sprogun-
dervisning.  Alle  spørgsmål  vedrørende  vandrende 
arbejdstagere  fra Fællesskabet  bør i al fald  omfattes 
af retlige  instrumenter,  som  foreslås  i løbet  af første 
halvår  af 1976  og vedtages  af Rådet  inden  udgangen 
af året. 
14.4.4.  Samtidig  skal  der udarbejdes  foranstaltnin-
ger vedrørende  vandrende  arbejdstagere  fra tredje-
17.1.  76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/29 
lande  samt  vedrørende  social  service,  boligforhold  og 
sundhed.  Forslagene  bør  fremlægges  senest  i 1976, 
således  at i hvert  fald  de vigtigste  bestemmelser  kan 
vedtages  inden  udgangen  af 1977.  Desuden  bør  der 
foretages  undersøgelser  og udformes  forslag  i første 
halvdel  af 1976,  således  at der kan  fremlægges  ende-
lige, konkrete  forslag,  for så vidt  angår  borgerlige  og 
politiske  rettigheder. 
14.4.5.  Endelig  bør  arbejdet  med  samordning  af 
migrantpolitikken  i de forskellige  lande  indledes  i 
løbet  af de første  måneder  af 1976. 
14.4.6.  Disse  prioriteringer  og tidsfrister  er natur-
ligvis  et incitament,  eftersom  det arbejde,  som  skal 
påbegyndes  eller  videreføres,  er meget  omfattende. 
Dog er det  Udvalget  magtpåliggende  igen  at under-
strege  den  betydning,  man  tillægger  løsninger  af 
problemerne  for  de  vandrende  arbejdstagere  fra 
Fællesskabet  og udefra,  og at understrege,  at det er 
nødvendigt  at indhente  den  forsinkelse,  der  er 
opstået. 
14.4.7.  Udvalget  finder  det nødvendigt,  at der  på 
Fællesskabets  årsbudget  afsættes  de  nødvendige 
finansielle  midler  til handlingsprogrammets  gennem-
førelse,  og specielt  er midlerne  til Socialfonden  og 
Regionalfonden  vigtige. 
Udvalget  bemærker,  at gennemførelsen  af nogle  af de 
beslutninger,  som  Rådet  allerede  har truffet  til fordel for vandrende  arbejdstagere,  risikerer  at komme  i 
fare,  fordi  de til socialpolitikken  afsatte  finansielle 
midler  er begrænsede. 
14.5. DE VANDRENDE  ARBEJDSTAGERE  OG  DEN 
EUROPÆISKE  UNION 
14.5.1.  Den  nye  anskuelse  af Det  europæiske  øko-
nomiske  Fællesskab,  som  efter  topmødet  i Paris  tegner 
sig med  stadig  klarere  træk  og er bestemt  til at 
føre til gode  resultater,  angår  også  problemerne 
omkring  vandringsfænomenet.  Det  økonomiske  og 
sociale  Udvalg  har bragt  vandringsproblemerne  ind i 
sammenhæng  med  målsætningerne  og opgaverne  for 
en europæisk  union,  som  »enten  kommer  til at 
omfatte  det økonomiske  og sociale  område  eller  ikke 
kommer  til at eksistere«. 
14.5.2.  De  nævnte  problemer  er omfattet  af hand-
lingsprogrammet  til fordel  for vandrende  arbejdsta-
gere og deres  familier.  Udvalget  fremsætter  sin posi-
tive udtalelse,  men  ønsker  samtidig  oprigtigt,  at Kom-
missionens  initiativ  ledsages  af den  politiske  vilje  i 
Rådet,  som  vedtager  og gør  programmet  til sit gen-
nem en afgørelse  eller  en resolution  og derved  garan-
tere den  vandrende  arbejdstager  fra Fællesskabet  bor-
gerret  i en europæisk  union.  Unionen  bliver  således 
også  fra vandrende  arbejdstagere  fra tredjelande  en 
håndgribelig  realitet,  som  virker  for  bedre  leve-  og 
arbejdsvilkår  for alle,  som  inden  for unionen  yder  de-
res arbejde  for  den  enkeltes  og  for  samfundets 
velfærd. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den 30. oktober  1975. 
Henri  CANONGE 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg 
BILAG 
til udtalelse  fra Det økonomiske  og sociale  Udvalg 
1. Følgende  ændringsforslag  blev  forkastet  under  forhandlingerne: 
Punkt  2.1.3. 
Andet  og tredje  punktum  ændres  således: 
»Rom-Traktaten  fastsætter  præcise  retsregler  for førstnævnte  gruppe.  Ud fra samme  tanke-
gang  mener  Udvalget,  at der  for anden  gruppes  vedkommende  bør  gøres  alt for at sikre  fuld 
Nr. C 12/30 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.76 
ligestilling  med  hensyn  til sociale,  økonomiske  og fagforeningsmæssige  rettigheder  for van-
drende  arbejdstagere  fra tredjelande  og deres  familiemedlemmer«. 
Afstemningsresultat: 
Stemte  for:  35, stemte  imod:  46, udlod  at stemme:  4. 
Punkt  4.1.2.  (afsnit  b) 
Ændres  således: 
»b) at undersøge  betingelserne  for,  at arbejdstagerne  fra tredjelande  kan  opnå:  en behand-
ling på lige  fod  med  landets  egne  borgere,  samme  arbejdsforhold,  samme  faglige  ud-
dannelse,  samme  sociale  sikringsydelser,  samme  fagforeningsrettigheder  og mulighed  for 
at forenes  med  deres  familier.  Det  må ligeledes  undersøges  og forhandles,  hvilke  betin-
gelser  der skal  gælde  med  hensyn  til adgangen  til arbejde  og ophold  for arbejdstagere 
fra tredjelande,  som  har boet  en vis tid i arbejdslandet«. 
Afstemningsresultat 
Stemte  for:  31, stemte  imod:  50, undlod  at stemme:  11. 
Punkt  4.1.3. 
Første  punktum  ændres  således: 
»Det  skal  i videst  mulig  udstrækning  tilstræbes,  at den  vandrende  arbejdstager,  hvad  enten 
han kommer  fra Fællesskabet  eller  ej, får samme  rettigheder  som  alle  andre  borgere«. 
Begrundelse 
Punkt  4.1.2  afsnit  b) og punkt  4.1.3  hører  sammen.  Af hensyn  til arbejdstagerne  fra Fælles-
skabet  og fra tredjelande  er det vigtigt,  at disse  punkter  bliver  klarere. 
Afstemningsresultat 
Stemte  for:  9, stemte  imod:  31, undlod  at stemme:  6. 
Punkt  7.1.3. 
De første  fem  linjer  ændres  således: 
»Det  vil være  hensigtsmæssigt,  at alle  borgere  fra medlemsstaterne  efterhånden  får samme 
rettigheder,  da dette  vil bidrage  til en udvikling  henimod  et socialt  Europa.  Kun  en sådan 
ligestilling  vil udover  den  frie  bevægelighed  muliggøre,  at enhver...«. 
Begrundelse 
Udvalget  erkender,  at det er nødvendigt  at begrænse  de indledende  bemærkninger  i punkt  6.2 
således  at det sætningsled,  der viser  hen  til »foreningen  af de ni medlemsstaters  territorier« 
og til »europæiske  borgerskab«  slettes.  Det  er derfor  nødvendigt  at afpasse  punkterne  7.1.3 
og 6.2 efter  hinanden,  for  så vidt  som  ligestilling  med  hensyn  til rettigheder  er et solidt 
grundlag  for en senere  udvikling  i retning  af et socialt,  demokratisk  og progressivt  Europa. 
Afstemningsresultat 
Flertallet  stemte  imod,  6 undlod  at stemme. 
17. 1. 76 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 12/31 
Punkt  12.2.  — afsnit  a) 
Følgende  sætningsled  slettes: 
»... i det mindste  dens  første  del vedrørende  illegal  indvandring«. 
Begrundelse 
Den internationale  arbejdskonvention  nr. 143  indeholder  en lang  række  spørgsmål  vedrørende 
rettigheder  for  vandrende  arbejdstagere  fra  tredjelande.  Udvalget  erkender  stort  set  i sin 
»2. betragtning«,  at det ville  være  hensigtsmæssigt  om samtlige  konventioner  og navnlig  nr. 143 
blev  vedlagt  som  bilag;  det  ville  derfor  være  usædvanligt,  hvis  Det  økonomiske  og sociale 
Udvalg  i selve  udtalelsen  indsnævrede  betydning  af de tanker,  det  fremsætter  i »2.  betragt-
ning«. 
Afstemningsresultat 
Stemte  for:  21, stemte  imod:  31, undlod  at stemme:  11. 
2. Den  oprindelige  affattelse  af udtalelsen  for  Afdelingen  for  sociale  anliggender,  som  ændres 
som følge  af vedtagelsen  af ændringsforslag 
Punkt  2.2.1. 
For at løse  problemerne  omkring  udvandringen  er det  særligt  vigtigt,  at løse  problemerne 
omkring  vandrende  arbejdstagere  og deres  familier,  hvorfor  man  straks  bør  undersøge,  om 
vandringen  er mest  gavnlig  for  afvandringslandet  eller  for  arbejdslandet.  Begge  lande  har 
brug  og fordel  af vandringen,  og den  medfører  visse  ulemper  for begge  lande. 
Punkt  7.6.5. 
Afdelingen  for  sociale  anliggender  ønsker  ikke  desto  mindre  udtrykkeligt  at fremhæve  den 
ret, den  vandrende  EF-arbejdstager  har  her,  en rettighed,  der  er blevet  beriget  i den  sidste 
tid, og som  indholdsmæssigt  vil blive  det så meget  desto  mere,  når  Rådet  beslutter  sig for at 
vedtage  de forskellige  direktiver  om  aktieselskaber  og i særdeleshed  direktivet  om  statutten 
for europæiske  aktieselskaber. 
Punkt  8.2.5.5. 
Afdelingen  henviser  til Det  økonomiske  og sociale  Udvalgs  udtalelse  af 28.  marts  1974  og 
bemærker  til det  første  punkt,  at bestemmelsen  om,  at den  vandrende  arbejdstager  i 4 uger 
skal stå til disposition  for  arbejdsmarkedet  i det land,  hvor  han  har  arbejdet,  ikke  er i over-
ensstemmelse  med  den  nuværende  økonomiske  og sociale  situation.  Denne  periode  var fastsat 
ud fra håbet  om og muligheden  for atter  at kunne  beskæftige  den  arbejsløse;  under  de nuvæ-
rende  konjunkturforhold  består  denne  mulighed  for  genansættelse  ikke  mere;  og afdelingen 
henstiller  til medlemsstaterne  at tilskynde  de kompetente  organer  og institutioner  til at gøre 
omfattende  brug  af muligheden  for undtagelsesvis  at forkorte  fireugersperioden. 
Punkt  8.2.5.6. 
Vedrørende  det andet  punkt  finder  afdelingen,  at det er et fornuftigt  kompromis  at begrænse 
arbejdsløshedsunderstøttelsen  til tre måneder.  En helt  bogstavelig  ligebehandling  af vandrende 
og indenlandske  arbejdstagere  ville  medføre,  at enhver  rettighed  bortfalder,  når  den  van-
drende  ikke  som  den  indenlandske  beskæftigelsessøgende  til stadighed  står  til rådighed  til 
ny indsats  i arbejdslandet.  Tilbagevenden  til hjemlandet  ville  således  medføre  tab  af ethvert 
krav  på arbejdsløshedsunderstøttelse.  For  at udelukke  et sådant  utilsigtet  resimtat,  er der 
gennem  forordning  (EØF)  nr.  1408/71  garanteret  et krav,  også  når  arbejdstageren  vender 
tilbage  til sit hjemland,  men  kravet  er dog  begrænset  til kun  at gælde  3 måneder. 
Nr. C 12/32 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 17.1.  76 
Punkt  9.5.7. 
I denne  sammenhæng  finder  afdelingen  det tilstrækkeligt,  om de ni medlemsstater  samtidigt 
ratificerer  ILO-konvention  nr. 140 og forpligter  sig til at gennemføre  henstilling  nr. 148,  begge 
om »orlov  med  løn til uddannelsesformål«. 
Punkt  11.1.4.  litra  a) 
a) For  så vidt  angår  indrømmelse  af borgerettigheder  og politiske  rettigheder  minder  afde-
lingen  om sin anmodning  fra juni  1972  om hurtigst  muligt  at gøre  som  nogle  kommuner  i 
Belgien  (i Liege,  i nogle  kommuner  i Bruxelles'  omegn  og i Limbourg),  i Tyskland  og i 
Holland,  nemlig  at nedsætte  komiteer  eller  organer  bestående  af vandrende  arbejdstagere 
eller af deres  repræsentanter,  idet  disse  skal  fungere  som  hovedsageligt  rådgivende 
organer  for  de kommunale  myndigheder;  man  bør  endvidere  udnytte  de indhøstede 
erfaringer  og tage  hensyn  til de berørte  vandrende  arbejdstageres  ønsker.