1.Indledning

Artikel 36 i forordning (EU) nr. 1379/2013 om den fælles markedsordning for fiskevarer og akvakulturprodukter fastsætter, at Kommissionen forelægger Europa-Parlamentet og Rådet en gennemførlighedsrapport om valgmulighederne i forbindelse med en miljømærkningsordning for fiskevarer og akvakulturprodukter.

I forbindelse med udarbejdelsen af denne rapport er der blevet iværksat en undersøgelse, der skal analysere de nuværende miljømærker og andre former for formidling af miljøoplysninger. Ud over analysen er der blevet gennemført en offentlig høring og direkte interviews med interessenter.

Denne rapport beskriver baggrunden for udviklingen i miljømærker i fiskeri- og akvakultursektoren. Den indeholder relevante offentlige og private initiativer vedrørende frivillige miljøanprisninger i EU og på internationalt plan. Rapporten omfatter desuden en beskrivelse af markedssituationen for miljømærkede produkter og af de centrale spørgsmål i forbindelse med miljømærker. Endelig udpeger rapporten mulige indsatsområder i forbindelse med en miljømærkningsordning for fiskevarer og akvakulturprodukter og vurderer gennemførligheden heraf.

2.Baggrund

Den fælles fiskeripolitik sigter mod at sikre, at fiskeriet og akvakulturen bidrager til at skabe miljømæssig, økonomisk og social bæredygtighed på lang sigt.

Miljømærker er en form for frivillige oplysninger til forbrugere. Udviklingen af miljømærker gør sig ikke blot gældende inden for fiskeri og akvakultur. I løbet af de sidste 20 år er der blevet udviklet offentlige og private ordninger på en række områder. Ordninger inden for skovbrug og almindeligt landbrug viser, at der er forskelle i udformning og krav i forhold til fiskeri- og akvakulturordninger, og kan ikke sammenlignes for så vidt angår standarder. Vedrørende tilstedeværelsen på markedet ligner de største miljømærker for fiskevarer og akvakulturprodukter private mærker såsom dem, der anvendes inden for skovbrug, omend logoerne ikke er nær så kendte.

For så vidt angår myndighedernes anerkendelse af ordningerne er der ingen forskel mellem disse sektorer og den nuværende situation i fiskeri- og akvakultursektoren, dvs. at der ikke findes specifikke EU-regler, der finder anvendelse herpå, med undtagelse af økologisk certificering. Det generelle princip, der gør sig gældende for frivillige oplysninger til forbrugere, finder anvendelse, således at anprisningerne skal være klare og verificerbare.

I henhold til definitionen fra De Forenede Nationers Fødevare- og Landbrugsorganisation (FAO) giver miljømærker produkter ret til at bære et logo eller en erklæring, der bekræfter, at produktet er fremstillet i overensstemmelse med beskyttelses- og bæredygtighedstandarder. Certificeringen gennemføres af en tredjepart for at give sikkerhed for, at fremstillingsprocessen overholder bestemte krav. For at sikre, at miljømærkede produkter på markedet kommer fra certificerede kilder, skal der iværksættes foranstaltninger for at sikre sporbarheden af både produkterne og deres certificering.

Miljømærkningen i fiskerisektoren begyndte i 1990'erne. Økologisk akvakultur har været underlagt regulering i EU siden 2010, og certificeringen af bæredygtig akvakultur opstod i begyndelsen af årtusindet og er i hastig vækst. Der er forskelle mellem miljømærkningen i disse to sektorer, som håndterer forskellige aspekter af bæredygtighed. I fiskeriet fokuseres der hovedsageligt på bevarelse af bestande, mens der inden for akvakultur primært lægges vægt på de potentielle negative eksterne virkninger, som produktionen forårsager, såsom forstyrrelse af naturlige økosystemer eller vandforurening.

Det er et særligt karaktertræk for miljømærkning af fiskevarer og akvakulturprodukter, at hovedparten af mærkerne er private og internationale, og at der stort set ikke findes offentlige mærker, der lever op til kravene til miljømærker i henhold til ISO14024 Type I, som er defineret af Den Internationale Standardiseringsorganisation (ISO) for miljømærker og -deklarationer. I 2014 begyndte ISO desuden at udvikle en standard for mindstekravene til certificering af produkter fra bæredygtigt havfiskeri, som forventes offentliggjort i 2017-2018.

I den senere tid er miljømærkerne begyndt at anvende en mere helhedsorienteret definition af bæredygtighed, som også omfatter økonomiske og sociale aspekter.

Miljømærker anvendes i en sammenhæng, hvor forbrugere modtager en lang række budskaber om bæredygtigheden af fiskevarer og akvakulturprodukter, herunder forbrugervejledninger, ngo-kampagner og frivillige adfærdskodekser. Den enorme mængde af oplysninger om bæredygtighed har givet anledning til debat og forvirring. Dette problem er også iøjefaldende på andre markeder. Forbrugerne i EU konfronteres med en mangfoldighed af mærker og miljøanprisninger og finder det ofte vanskeligt at skelne mellem produkter og stole på de tilgængelige oplysninger. Derudover lever miljøoplysninger om produkter ikke altid op til lovkravene til pålidelighed, nøjagtighed og klarhed.

3.Indsatsen vedrørende frivillige anprisninger i EU og på internationalt plan

I løbet af det seneste årti har Den Europæiske Union iværksat flere initiativer med henblik på at underbygge klarheden og troværdigheden af frivillige anprisninger, indføre instrumenter, der gør det muligt for forbrugerne at træffe informerede valg, og sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, samtidig med at forbrugernes interesser fremmes i overensstemmelse med artikel 169 TEUF.

For så vidt angår EU-lovgivningen er der blevet vedtaget bestemmelser, der vedrører både indholdet af oplysningerne og tredjeparters certificering heraf. Reglerne for forbrugeroplysninger, der ledsager fiskevarer og akvakulturprodukter, er blevet revideret og tillader frivillig angivelse af miljøoplysninger, såfremt at disse oplysninger er klare, utvetydige og verificerbare. Der er sideløbende blevet fastlagt krav om akkreditering på området for certificering. Dette omfatter kravet om, at ét enkelt nationalt akkrediteringsorgan sikrer den offentlige kontrol med certificeringsorganerne.

Der er desuden blevet udviklet ikkelovgivningsmæssige initiativer, der skal yde vejledning om frivillige anprisninger. I 2009 blev EU's tilgang til garantiordninger for bæredygtighed og fairtradecertificering præsenteret. Der blev lagt vægt på at bevare disse ordningers frivillige og ikke-statslige karakter samt på vigtigheden af, at oplysningerne er gennemsigtige og fyldestgørende. Denne ikkelovgivningsmæssige tilgang blev styrket i meddelelsen om kvalitetspolitikken for landbrugsprodukter. Desuden vil arbejdet i multiinteressentdialogen om miljøanprisninger indgå i Kommissionens vejledning, der skal støtte gennemførelsen af direktivet om urimelig handelspraksis på dette område. Samtidig fremmes indførelsen af metoder til at måle miljøpåvirkningen gennem den samlede livscyklus, og der er blevet vedtaget retningslinjer for bedste praksis i forbindelse med frivillige certificeringsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer. Kommissionen, medlemsstaterne, virksomheder og andre interessenter er fortsat i dialog om selskabernes sociale ansvar.

Desuden vil Kommissionen i 2016 på anmodning af Europa-Parlamentet iværksætte et pilotprojekt til vurdering af frivillige anprisninger om fiskevarer og akvakulturprodukter. Projektet vil undersøge omfanget af disse anprisningers tilstedeværelse på fiskevarer og akvakulturprodukter, samt hvorvidt de overholder relevante krav.

EU-handlingsplanen for den cirkulære økonomi, som for nylig blev vedtaget, understregede endnu en gang vigtigheden af at gøre det muligt for forbrugerne at træffe informerede valg. Det frivillige EU-miljømærke bliver gennemgået inden for rammerne af dette initiativ.