)MMI SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(92)530 ende I i g udg. 
Bruxelles, den 11 december 1992 
RAPPORT OM ANVENDELSEN AF RÅDETS FORORDNING (EØF, EURATOM) NR. 1552/89 
af 29. maj 1989 
om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, EURATOM 
om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter 
(forelagt af Kommissionen) 

- 2 -
INDHOLD 
INDLEDNING 
2. ANVENDELSEN AF DE PRINCIPPER, DER BLEV INDFØRT MED FORORDNING 
1552/89 
2.1. Fastlæggelsen af de traditionelle egne indtægter 
2.2. Bogføringen 
2.3. Overdragelsen af egne indtægter 
2.4. Kommissionens kontrolaktiviteter 
2.5. Medlemsstaternes rapporter og Det Rådgivende 
Udvalg for Egne Indtægters arbejde 
KONKLUSION 
- 3 -
RAPPORT OM ANVENDELSEN AF RÅDETS FORORDNING (EØF, EURATOM) NR. 1552/89 
af 29. maj 1989 
om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom 
om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter 
I henhold til artikel 22 i forordning 1552/89 skal Kommissionen senest den 
1. december 1992 fremlægge en rapport om anvendelsen af ovennævnte forord­
ning, eventuelt sammen med forslag til ændringer, der måtte være blevet 
nødvendige. 
Kommissionen giver i nærværende rapport sin vurdering af, hvorledes for­
ordningen er blevet anvendt siden dens ikrafttræden, samt de konklusioner 
den har draget heraf. Kommissionen fremlægger endvidere særskilt et for­
slag til ændring af forordningen, som bygger på denne rapport, og som også 
tager hensyn til de bemærkninger Revisionsretten og budgetmyndigheden har 
fremsat om gennemførelsen af Fællesskabets egne indtægter. 
1. INDLEDNING 
1.1. Indtil 1989 var de vigtigste problemer med anvendelsen af ord­
ningen for Fællesskabernes egne indtægter, som blev indført i 
197o(1), følgende: 
- uoverensstemmelser mellem nogle medlemsstater og Kommissionen 
om den indbyrdes forbindelse mellem fastlæggelsen af indtæg­
terne og pligten til at overføre dem. Nogle medlemsstater 
overførte nemlig de fastlagte indtægtsbeløb, for siden at 
fratrække de indtægter, der ikke var blevet opkrævet, medens 
andre udelukkende overførte de faktisk opkrævede indtægter 
vanskeligheder med at bogføre de overførte indtægter, på 
grund af utilstrækkelige nomenklaturangivelser 
- forsinkelser i fremsendelsen af medlemsstaternes rapporter, 
disse rapporters utilstrækkelighed og generelt utilstrække­
lig information fra medlemsstaterne især om tilfælde af svig 
Kommissionen havde ingen mulighed for at foretage målrettet 
kontrol efter behov, da den kun havde beføjelse til at del­
tage i de nationale myndigheders kontrolforanstaltninger. 
(1) Rådets forordning 2/71 af 2. januar 1971 om gennemførelse af 
afgørelsen af 21. april 1970 angående udskiftning af medlemsstaternes 
finansielle bidrag med Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 3 af 
5.1.1971) er siden blevet erstattet af forordning 2891/77 af 19. 
- 4 -
1.2 Forordning 1552/89 indeholder løsninger på de fleste af de oven­
nævnte punkter, som resulterer i en bedre gennemførelse af Fælles­
skabets indtægter i medlemsstaterne og giver Kommissionen de 
nødvendige forudsætninger for en mere effektiv forvaltning og 
kontrol. Forordningen: 
præciserer således, hvad der skal forstås ved fastlæggelse, 
samt i hvilke situationer medlemsstaterne fritages for at 
foretage opkrævning, adskiller pligten til at fastlægge fra 
pligten til umiddelbart at overdrage indtægterne og indfører 
forpligtelsen til at føre et særskilt regnskab over de beløb, 
som ikke umiddelbart overdrages, det såkaldte regnskab B 
underbygger generelt Kommissionens ret til information og 
indfører denne ret i forbindelse med svig 
indeholder bestemmelse om, at Kommissionen selv kan foretage 
kontrolbesøg. 
Generelt er kompetencefordelingen mellem medlemsstaterne og 
Kommissionen for så vidt angår opkrævningen af Fællesskabets egne 
indtægter blevet præciseret med forordningen: Medlemsstaterne 
opkræver på Fællesskabets vegne de egne indtægter på grundlag af 
de gældende fællesskabsforskrifter og nationale bestemmelser. Det 
er Kommissionens opgave at kontrollere, at de nationale systemer 
sikrer en korrekt opkrævning, der bør foretages på så ensartet 
vis som muligt i alle medlemsstaterne. 
2. ANVENDELSEN AF DE PRINCIPPER, DER BLEV INDFØRT MED FORORDNING 
1552/89 
2.1 Fastlæggelsen af de traditionelle egne indtægter 
2.1.1 Fastlæggelsen er den procedure, ved hvilken den nationale 
myndighed anerkender, at en opkrævning, der foretages hos den 
afgiftspligtige på Fællesskabets vegne, er en opkrævning til 
Fællesskabet og registrerer det hertil svarende beløb for 
efterfølgende at kunne bogføre og overdrage det til Kommissionen 
inden for de fastsatte tidsfrister. 
Følgende principper finder anvendelse: 
a) medlemsstaterne skal foretage en fastlæggelse for hver eneste 
fordring, så snart betingelserne herfor er opfyldt (der skal 
foreligge en skyld, en afgiftspligtig og et kendt beløb) 
b) der skal ske fastlæggelse af alle egne indtægter, herunder af 
beløb, der, af forskellige grunde, muligvis ikke vil blive 
opkrævet. 
- 5 -
2.1.2 Den indhøstede erfaring med anvendelsen af forordning 1552/89 i 
forbindelse med fastlæggelsen af indtægterne, giver anledning til 
følgende bemærkninger: 
Hvad angår de (almindelige) fastlæggelser, er der fortsat for­
skelle i praksis fra det ene land til det andet, oftest på 
grund af den skønsmargen, fællesskabsbestemmelserne indrømmer 
myndighederne i forbindelse med fortoldningsproceduren. 
Medlemsstaterne foretager i øjeblikket en fastlæggelse i de 
tilfælde, hvor der er opstået tvister, men både Kommissionen 
og Revisionsretten har bemærket ret store forskelle mellem de 
enkelte medlemsstater for så vidt angår datoen for denne 
fastlæggelse. 
- Hvad angår spørgsmålet om, hvilke finansielle konsekvenser de 
nationale myndigheders fejl skal have, foretager myndighederne 
i øjeblikket ikke nogen fastlæggelse af de pågældende 
fordringer, og de har afslået at indføre lovregler herom i 
toldbestemmelserne, da de er af den opfattelse, at disse 
spørgsmål skal afklares i lovgivningen vedrørende 
Fællesskabets egne indtægter. 
Det kan konkluderes, at forordning 1552/89 har betydet en klarere 
definition af begrebet fastlæggelse, hvilket har givet mere ensar­
tede procedurer i medlemsstaterne. I praksis er der dog stadig en 
række forskelle, som ifølge Kommissionens opfattelse kræver visse 
ændringer i forordningens artikel 2. 
2.2 Bogføringen 
2.2.1 Bogføringen af de traditionelle egne indtægter er det område, der 
berøres mest af forordning 1552/89, der som noget nyt opererer med 
et særskilt regnskab for fastlagte, men endnu ikke opkrævede 
beløb, nemlig det såkaldte regnskab B. 
Regnskab B er blevet indført for at gøre det muligt at føre bedre 
tilsyn med opkrævningen af sådanne beløb og særlig med beløb, der 
er opstået i forbindelse med svig eller uregelmæssigheder. 
Efter Kommissionens opfattelse kræves der i forordningen 
oprettelse af et egentligt ad hoc-regnskab, som de nationale 
myndigheder skal føre efter de samme principper, som gælder for 
regnskabet over opkrævede beløb eller beløb, der er stillet 
sikkerhed for, det såkaldte regnskab A. 
Et flertal af medlemsstaterne har rent faktisk måttet oprette et 
sådant regnskab, som ikke fandtes i deres nationale 
regnskabssystem. 
- 6 -
I en erklæring, der er optaget i Rådets mødeprotokol for den 29. 
maj 1989, og som vedrører artikel 6, stk. 2, litra b) i forordning 
1552/89, "forpligter medlemsstaterne sig til at gøre deres yderste 
for at tilpasse deres interne procedurer således, at de så hurtigt 
som muligt kan opfylde de nye krav, der stilles til dem". 
Hensigten med denne erklæring har været at sikre en 
overgangsperiode for de medlemsstater, som af tekniske grunde ikke 
kunne indføre det særskilte regnskab fra den dato, hvor 
forordning 1552/89 trådte i kraft. I Det Rådgivende Udvalg for 
Egne Indtægter er man således blevet enige om den 1. januar 1990 
som datoen for iværksættelsen af det særskilte regnskab, hvilket 
de fleste medlemsstater har overholdt. 
2.2.2 På nuværende tidspunkt er der to medlemsstater, nemlig Danmark og 
Holland, som ikke fører noget særskilt regnskab (Holland fører dog 
ét over landbrugsafgifterne), men de pågældende lande overdrager 
dog umiddelbart alle fastlagte beløb. 
Denne fremgangsmåde er acceptabel forudsat, at fradraget af ikke-
opkrævede beløb i øvrigt foretages i henhold til bestemmelserne om 
berigtigelse af grundlaget (artikel 2, stk. 2) og om tilfælde, 
hvor inddrivelse viser sig umulig (artikel 17, stk. 2). 
Én medlemsstat, nemlig Grækenland, har ikke taget Kommissionens 
fortolkning ad notam og nøjes med ved hvert kvartals udgang at 
opføre de beløb, hvis inddrivelse er usikker, i en opgørelse. 
Kommissionen foretager det fornødne for at få de græske 
myndigheder til at føre et særskilt regnskab på et 
tilfredsstillende grundlag. 
Alle de øvrige medlemsstater fører et egentligt dagligt regnskab i 
overensstemmelse med forordningen, centralt eller på de enkelte 
opkrævningssteder. 
2.2.3 Det er Kommissionens opfattelse, at regnskabsføringen i de to 
regnskaber A og B stadig kan forbedres: 
- de månedlige opgørelser (regnskab A) og kvartalsopgørelserne 
(regnskab B), der sendes til Kommissionen, bør af alle 
medlemsstater udfyldes i henhold til en ensartet standard 
- det bør være muligt at gennemgå det årlige sammenfattende 
regnskab over de tolv månedlige opgørelser en sidste gang, 
inden det inkorporeres i forvaltningsregnskabet 
- de forskellige regnskaber skal afsluttes ved månedens udgang 
under ensartede betingelser i alle medlemsstaterne, hvilket 
endnu ikke er tilfældet 
- regnskabsføringsfristen på en måned og nitten dage kan 
forkortes 
- 7 -
de forudfastsatte eller ikke-forudfastsatte fradrag, som nogle 
medlemsstater foretager, når der i et toldområde indgår 
områder med særlig status, som ikke er en del af Fællesskabets 
område, bør foretages på de samme betingelser og klart fremgå 
af de månedlige opgørelser. 
2« 3 Overdragelsen af egne indtægter 
2.3.1 Hvad angår overdragelsen af de traditionelle egne indtægter, har 
Kommissionen på det praktiske plan konstateret forsinkelser og 
tilfælde med fejlagtige beløb. Revisionsretten har foretaget lig­
nende konstateringer. Sådanne situationer medfører i henhold til 
de gældende forskrifter, at der beregnes morarenter, som 
Kommissionen konsekvent har afkrævet de pågældende medlemsstater. 
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at betalingen af de 
forfaldne morarenter ofte er blevet foretaget med urimelig 
forsinkelse, hvilket kan skyldes, at der ikke er nogen sanktioner 
herfor. 
2.3.2 Rent principielt er der med forordning 1552/89 ud over muligheden 
for at opnå fritagelse i henhold til "force majeure"-bestemmelsen 
indført en ny mulighed for at fritage for at overdrage indtægterne 
i tilfælde, hvor det er umuligt at foretage inddrivelsen af 
grunde, som ikke kan tilskrives de nationale myndigheder (i 
forordningen benævnt "visse tilfælde"). 
På grund af den meget snævre fortolkning, som Domstolen har anlagt 
i forbindelse med force majeure-begrebet, har medlemsstaterne kun 
yderst sjældent påberåbt sig dette, siden forordningen trådte i 
kraft. 
Hvad angår de tilfælde, hvor det nu er blevet muligt at undlade 
overdragelse, så udgør disse en del af afviklingen af regnskab B 
og skal fremgå af kvartalsopgørelserne. Desuden skal Kommissionen 
have meddelelse, når der er tale om beløb på mere end 10 000 ECU. 
I realiteten er de beløb, der indberettes i forbindelse med afvik­
lingen af regnskab B meget små, og antallet af meddelelser om til­
fælde, hvor inddrivelsen af beløb på over 10 000 ECU ikke har 
været mulig, har hidtil (siden forordningen trådte i kraft) været 
meget begrænset. 
De af Tyskland, Holland og Storbritannien forelagte tilfælde, hvor 
beløbene har oversteget 10 000 ECU, har været tilfælde af 
konkurser uden aktiver, tilfælde hvor den eller de afgiftspligtige 
er forsvundet, eller hvor den stillede sikkerhed har været 
utilstrækkelig. 
Dette kunne tyde på, at de tilfælde, hvor det er definitivt 
umuligt at foretage inddrivelse, er sjældne. Kommissionen 
forbeholder sig dog ret til senere at uddybe dette spørgsmål. 
- 8 -
2.3.3 På grund af det begrænsede antal tilfælde, hvor inddrivelse ikke 
har kunnet foretages, som Kommissionen har fået meddelelse om, har 
det ikke været muligt at opstille kriterier for vurderingen af 
ansvaret i tilfælde af manglende opkrævning. 
Kommissionen er dog alligevel fortsat af den opfattelse, at det er 
i Fællesskabets og medlemsstaternes interesse, at de nationale 
myndigheder i deres egenskab af befuldmægtigede opkrævere af 
Fællesskabets egne indtægter er finansielt ansvarlige for de fejl, 
de begår. 
2.4 Kommissionens kontrolaktiviteter 
2.4.1 I henhold til de principper, der er anført i afgørelse 88/376 og i 
artikel 18 i forordning 1552/89, er ansvaret for kontrollen med de 
traditionelle egne indtægter fordelt mellem Kommissionen og de 
nationale myndigheder på følgende måde: 
det er medlemsstaternes opgave at føre kontrol med 
fastlæggelsen, bogføringen og overdragelsen af de pågældende 
indtægter 
Kommissionens opgave i denne forbindelse er hovedsageligt at 
fremme en ensartet og konsekvent anvendelse af 
fællesskabsbestemmelserne i hele Fællesskabet og at sikre en 
korrekt opkrævning af Fællesskabets egne indtægter. 
Kommissionen har med henblik herpå ret til: 
at medvirke ved den kontrol, som medlemsstaternes 
myndigheder foretager ("kontrol med deltagelse af 
Kommissionen") 
selv at foretage kontrol på stedet ("selvstændig kontrol"). 
2.4.2 Kontrol med deltagelse af Kommissionen er den første form for fæl-
lesskabskontrol, som har eksisteret siden Fællesskabets egne 
indtægter blev indført med Rådets afgørelse af 21. april 1970. 
Denne form for kontrol, som Kommissionen udøver i henhold til 
bestemmelserne i forordning 165/74 om fastsættelse af de af 
Kommissionen bemyndigede tjenestemænds beføjelser og forpligtelser 
har altid givet gode resultater, selvom det er de nationale 
myndigheder, der bestemmer, hvad der skal være genstand for 
kontrolbesøgene, og hvor disse skal finde sted. 
Den kontrol, der foretages med Kommissionens deltagelse, kan 
udvides med en begrundet anmodning om supplerende kontrol. 
For at øge Fællesskabets kontrolbeføjelser, så man kommer ud over 
den begrænsning, der ligger i at Kommissionen kun kan medvirke ved 
kontrolbesøg, har Rådet med vedtagelsen af forordning 1552/89 
givet Kommissionen ret til at foretage selvstændig kontrol. 
_ 9 -
Kommissionen kan således efter at have givet de nationale 
myndigheder meddelelse herom foretage kontrol på stedet, idet den 
selv bestemmer genstanden, stedet og datoen for kontrolbesøget. 
Det er imidlertid klart, at en sådan kontrol skal foretages under 
de nationale embedsmænds medvirken for at være effektiv. 
Kommissionen bemærker i denne forbindelse, at den indtil videre 
altid har kunnet regne med de nationale myndigheders 
samarbejdsvilje. 
For at sikre en optimal udnyttelse af det nødvendigvis begrænsede 
personale, der er afsat til kontrolarbejdet, og under hensyntagen 
til, at kontrollen, på grund af det forholdsvis begrænsede antal 
kontrolbesøg normalt foretages ved stikprøver, følger Kommissionen 
en generel kontrolstrategi, der i første række koncentrerer sig om 
nogle udvalgte, opprioriterede emner af generel og tilbagevendende 
karakter. Størstedelen af kontroldagene i regnskabsåret 1991 har 
således været helliget kontrollen af medlemsstaterne iværksættelse 
af regnskab B. 
Hvad angår de kriterier, der har ligget til grund for dette valg, 
prioriteringen af kontrolemnerne og resultaterne af den 
gennemførte fællesskabskontrol, henvises der til den ad hoc-
rapport, som Kommissionen i nærmeste fremtid vil fremlægge i 
henhold til artikel 18, stk. 5. 
2.4.3 På grundlag af den erfaring, der er gjort i løbet af de tre år, 
forordning 1552/89 har været anvendt, kan det konkluderes: 
- at der ikke er grund til at foretage ændringer af de gældende 
bestemmelser om Kommissionens kontrolbeføjelser 
- at det vil være rigtigt at fortsætte og styrke Kommissionens 
kontrolindsats bl.a. ved at gøre indsatsen mere målrettet ved 
hjælp af risikoanalyser. 
2.5 Rapporter fra medlemsstaterne og Det Rådgivende Udvalg for Egne 
Indtægters arbejde 
2.5.1 I henhold til de gældende bestemmelser skal medlemsstaterne årligt 
rapportere til Kommissionen om fastlæggelsen og bogføringen af 
egne indtægter (artikel 7) og hvert halve år om resultaterne af 
deres kontrol samt de samlede tal og de principielle spørgsmål i 
forbindelse med de væsentligste problemer, herunder også tvister, 
der er opstået ved anvendelsen af denne forordning (artikel 17, 
stk. 3). 
- 10 -
Det er hovedformålet med disse rapporter at give medlemsstaterne 
lejlighed til at gøre status over de forholdsregler, de har taget, 
og over deres aktiviteter for derigennem at sikre, at den 
opkrævning af Fællesskabets egne indtægter, som de har fået til 
opgave at foretage, foregår på korrekt vis. 
Alt i alt har medlemsstaterne overholdt deres forpligtelse til at 
afgive rapport, men praksis bør dog forbedres, både hvad angår 
rapporternes udformning og indhold. 
Det vil således være formålstjenligt for fremtiden bedre at 
adskille de årlige oplysninger af regnskabsmæssig art, som skal 
gøre det muligt for Kommissionen i tide at få bekræftet 
oplysningerne om de indtægter, den skal opføre i 
forvaltningsregnskabet, fra oplysningerne om, hvorledes 
medlemsstaterne forvalter opkrævningen og foretager kontrol. 
Den sidstnævnte kategori af oplysninger, der uden problemer ville 
kunne leveres én gang om året i stedet for hvert halve år, burde 
give et tilbundsgående og nuanceret øjebliksbillede af de 
nationale myndigheders kontrol- og opkrævningsindsats og i større 
grad henvise til de interne gennemførelsesrapporter, som de 
pågældende nationale myndigheder har udfærdiget. 
Hvad angår meddelelserne i henhold til forordningens artikel 6, 
stk. 3, om svig og uregelmæssigheder, der vedrører beløb på over 
10 000 ECU, så er deres indhold ikke særlig homogent, og 
oplysninger, der er vigtige set fra en risikoanalyse-synsvinkel, 
såsom f.eks. hvilken toldprocedure, der er tale om, angivelse af 
toldtarif, etc., er ikke altid anført. 
I øvrigt sammenkobles disse meddelelser i øjeblikket ikke systema­
tisk med de månedlige regnskabsopgørelser og kvartalsopgørelserne. 
Nogle stater anfører dog oplysninger herom, og Kommissionen har 
den opfattelse, at denne praksis bør være en fast regel, så det 
bliver muligt at følge, hvorledes en række udvalgte tilfælde af 
svig eller uregelmæssigheder med stor finansiel indvirkning på 
Fællesskabets egne indtægter afvikles. 
2.5.2 I de sidste tre år den nye forordning 1552/89 har været anvendt, 
har Det Rådgivende Udvalg for Egne Indtægter udfyldt den rolle, 
der er fastlagt i forordningen, idet det har: 
- behandlet overslagene over egne indtægter 
- undersøgt Kommissionens kontrolrapporter 
deltage i uddybningen af emner af generel karakter vedrørende 
forskrifterne om egne indtægter. 
Da Kommissionen har skullet nå frem til en fælles fortolkning af 
forordningens nye bestemmelser, har udvalget været nødt til at 
træde sammen oftere end tidligere (gennemsnitligt seks møder om 
året). De forskellige delegationer er for eksempel blevet enige om 
at fastlægge betingelserne for indførelsen af regnskab B. 
- 11 -
Det Rådgivende Udvalg for Egne Indtægter har på denne måde 
bekræftet sin aktive rolle i forbindelse med forbedringen af 
samarbejdet mellem Kommissionen og myndighederne i 
medlemsstaterne om den praktiske anvendelse af systemet for de 
traditionelle egne indtægter. Det ville være ønskeligt at styrke 
denne rolle. 
3. KONKLUSION 
3.1 Anvendelsen af forordning 1552/89 har gennemgået en positiv udvik­
ling i løbet af de seneste tre år, men der er dog som ovenfor 
nævnt stadig visse problemer, der skal løses, bl.a. at de 
traditionelle egne indtægter opkræves på forskellig vis. 
Disse problemer kan nemlig give sig udslag i en uensartet 
behandling af de afgiftspligtige i Fællesskabet med hensyn til 
fordelingen af de finansielle byrder samt eventuelt i omlægninger 
af handelen. 
3.2 Problemerne kan elimineres ved, at Kommissionen og medlemsstaterne 
gør en koordineret indsats, uden at der hertil kræves ændring af 
forskrifterne, når blot fællesskabslovgivningen er klar og ingen 
af medlemsstaterne er uenige i dens fortolkning. 
Kommissionen agter at tage initiativ til de nødvendige foranstalt­
ninger i samarbejde med Det Rådgivende Udvalg for Egne Indtægter. 
3.3 Kommissionens vurdering af anvendelsen af forordning 1552/89 samt 
de bemærkninger, Revisionsretten og budgetmyndigheden har fremsat, 
peger imidlertid på en række forskriftsændringer, der ville gøre 
de eksisterende bestemmelser klarere og mere præcise, forenkle 
visse procedurer og i større grad gøre de nationale myndigheder 
reelt ansvarlige for opkrævningen af Fællesskabets indtægter, som 
de jo allerede foretager. Dette ville nemlig give et bedre 
opkrævningssystem. 
De vigtigste ændringer kan sammenfattes således: 
for så vidt angår fastlæggelsen: den dato, der er tale om, bør 
præciseres for at sikre at denne for alle medlemsstaters 
vedkommende ligger inden for de intervaller, der er fastsat 
som acceptable i fællesskabsforskrifterne 
- 12 -
for så vidt angår bogføringen: Der bør drages omsorg for, at 
de nationale myndigheders regnskabsmeddelelser til 
Kommissionen er ensartede såvel i form som i indhold for at 
sikre, at tallene i forvaltningsregnskabet og balancen, som 
skal forelægges budgetmyndigheden, er så pålidelige som 
overhovedet muligt 
- for så vidt angår overdragelsen: 
* forsinkelser i overdragelsen af de forfaldne beløb bør 
sanktioneres på mere effektiv vis 
* der bør åbnes mulighed for en analyse af årsagerne til 
manglende opkrævning for derigennem at kunne udarbejde 
kriterier for, hvorledes de bemyndigede opkræveres 
finansielle ansvar skal defineres 
- for så vidt angår medlemsstaternes meddelelser om deres 
indsats som bemyndigede opkrævere: 
* der bør fremskaffes mere homogene og fuldstændige 
oplysninger om tilfælde af svig og uregelmæssigheder 
vedrørende beløb over 10 000 ECU 
* der bør ske en effektivisering af tilsynet med 
opkrævningen, herunder i tilfælde af svig og 
uregelmæssigheder vedrørende beløb på over 10 000 ECU 
* der bør fremlægges fuldstændige årlige rapporter efter en 
ensartet model, så man på EF-niveau bedre kan vurdere de 
nationale myndigheders indsats for opkrævning og kontrol og 
resultaterne heraf. 
Med henblik herpå fremlægger Kommissionen et forslag til ændring 
af forordning 1552/89 med de tilpasninger, Kommissionen skønner 
nødvendige. 
13 
ISSN 0254-1459 
KOM (92) 530 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA oi 
Katalognummer : CB-CO-92-556-DA-C 
ISBN 92-77-50535-4 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg