XJNMI SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(93)509 endelig udg. 
Bruxelles, den 15. november 1993 
GRØNBOG OM PORBRUGSVAREGARAM 1ER 
OG EPTERSALGSSERVICE 
(forelagt af Komissionen) 
GRØNBOG OM PORBRUGSVARPXARAM 1ER 
OG EPTERSALGSSERVICE 
IN D HO LDS FORTEGN ELSI 
INDLEDNING 
U - LOVBESTEMT GARANTI, HANDELSMÆSSIG GARANTI OG 
EFTERSÅ LGSS ERVICE 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
C. EFrERSALGSSERVICE 
III- RETSTILSTANDEN I MEDLEMSSTATERNE 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
1. Retsgrundlaget. 
2. Begrebet "mangel". 
3. De, der hæfter ifølge garantien. 
4. De begunstigede ifølge garantien. 
5. Garantiens virkning. 
6. Reklamationsfrisl og søgsmålsfrist. 
7. Bevisbyrdereglerne. 
B. D EN I IA N I) El .S M PIS SIG E G A RA N TI 
( . EFTERSÅ I ,GSS ERV Kl 
IV RETSTILLINGEN PÀ FÆLLESSKABSPLAN 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
1. Diivkfiv <S5/'.i"74 EØP om [m>duktans\ ar. 
2. l)iivkti\ 'M/LIÆØE om urimelige kontraklx ilkar i foiimiuenil'taler. 
3. DiivUtiv 84/450/EØF om vildledende ivklame. 
4. Domstolens pmksis. 
S* 
4.1 Alsthom mod Sulzer. 
4.2 Jakob Handtke mod TMCS. 
5. Vurdering. 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
1. Rådets direktiv om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler. 
2. Konkurrenceretten. 
2.1 Forordningerne nr. 1983/83 og 1984/83 om henholdsvis kategorier 
af eneforhandlingsaftaler og eksklusive købsaftaler. 
2.2 Forordning nr. 123/85 om salgs- og serviceaftaler vedrørende 
motorkøretøjer. 
2.3 Kommissionens forordning nr. 4087/88 om kategorier af 
franc tuseaftaler. 
2.4 Vurdering 
C EPTERSALGSSERVICE 
V- VURDERING AF RETSSTILLINGEN INDEN FOR DET INDRE MARKED 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
1. Lovvalg 
1.1 Rom-konventionens anvendelighed på forbrugeraftaler. 
1.2 Lovvalg - almindelige regler. 
1.3 Lovvalg ved visse forbrugeraftaler. 
1.4 Rom-konventionens rækkevidde med hensyn til 
forbrugerbeskyttelse ved grænseoverskridende aftaler. 
1.5 Særlige nationale bestemmelser. 
2. De mange forskellige retsregler. 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
1. Handelsmæssige garantiers forskelligartethed og unøjagtighed. 
1.1 De af de handelsmæssige garantier omfattede mangler. 
1.2 Hvem skal opfylde garantien, og hvem skal være begunstigede i 
henhold til garantien? 
1.3 Forbrugerens rettigheder, når han gør garantien gældende. 
1.4 Garantiens varighed. 
1.5 Formelle betingelser for at gøre garantien gældende. 
1.6 Oplysning af forbrugeren om den handelsmæssige garanti. 
1.7 Andre serviceydelser. 
1.8 Præsentation af den handelsmæssige garanti i forhold til den 
lovbestemte garanti. 
1.9 Garantiernes geografiske rækkevidde. 
1.10 Vurdering 
VII - KONKLUSIONER 
Bilag: 
I. Sammenlignende oversigter over de nationale lovgivninger. 
IL Den irske lov om handelsmæssige garantier og eftersalgsservice. 
III. Den danske forbrugerombudsmands retningslinjer vedrørende handelsmæssige 
garantier. 
IV. British Retail Consortium's adfærdskodeks vedrørende handelsmæssige garantier. 
V. Oplæg fra D.T.I. (UK) om den lovbestemte og den handelsmæssige garanti. 
VL En række sager, der illustrerer forbrugernes problemer med garantier og 
eftersalgsservice. 
VII - KONKLUSIONER 
Bilag: 
I. Sammenlignende oversigter over de nationale lovgivninger. 
IL Den irske lov om handelsmæssige garantier og eftersalgsservice. 
III. Den danske forbrugerombudsmands retningslinjer vedrørende handelsmæssige 
garantier. 
IV. British Retail Consortium's adfærdskodeks vedrørende handelsmæssige garantier. 
V. Oplæg fra D.T.I. (UK) om den lovbestemte og den handelsmæssige garanti. 
VL En række sager, der illustrerer forbrugernes problemer med garantier og 
eftersalgsservice. 
GRØNBOG OM FORBRUGSVAREGARANTIER 
OG EFTERSÅ LGSS ERVJÇE 
I- INDLEDNING 
Kommissionen har gentagne gange bebudet udgivelsen af denne grønbog om 
forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice, senest i Kommissionens anden treårige 
handlingsplan for forbrugerpolitik (1993-1995), der har titlen "Det Indre Marked Skal 
Stilles til De Europæiske Forbrugeres Rådighed" (KOM(93)378 endelig udgave af 28. 
juli 1993. I dette dokument har Kommissionen givet udtryk for, at spørgsmålet om 
garantier og betingelser i forbindelse med eftersalgsservice vil være af stor betydning, 
hvis forbrugeren skal tilskyndes til at drage fordel af de muligheder, som det indre 
marked åbner. Indkøb på tværs af grænserne kan kun udvikles i det omfang, 
forbrugeren er sikker på at fa samme garanti- og eftersalgsbetingelser, uanset hvor 
varens leverandør har adresse. 
Kommissionens tjenestegrene har i indeværende år i januar og februar afholdt to 
høringer, en med medlemsstaterne, og en med de berørte erhverv. I april måned blev 
det igangværende arbejde forelagt i Handels- og Udviklingskomiteen (C.C.D.) med 
efterfølgende drøftelse. Disse høringer er blevet fulgt op og ledsaget af bilaterale 
kontakter med alle aktører på arbejdsmarkedet, der har vist interesse for dette emne. 
Grønbogen omfatter i det omfang, det har været muligt, de forslag, der er blevet 
fremsat under disse høringer, og man har forsøgt at opfylde de forventninger, som 
parterne har givet udtryk for. 
Forelæggelsen af denne grønbog er endvidere en opfyldelse af de officielle 
anmodninger, der er blevet fremsat af de forskellige fællesskabsinstitutioner. Rådet, 
Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg har endvidere for nyligt 
opfordret Kommissionen til at træffe foranstaltninger vedrørende problemerne i 
forbindelse med garanti og eftersalgsservice 
De forudgående høringer har vist, at udgivelsen af denne grønbog har været ventet 
med stor utålmodighed En række nationale myndigheder er i færd med at udvikle 
projekter om ændringer af deres interne lovgivning og afventer drøftelserne på 
fællesskabsplan for således at kunne konkretisere disse initiativer Dette er især 
tilfældet for de britiske myndigheders vedkommende, der i februar 19^2 udgav et 
dokument i forbindelse med offentlig høring med henblik på ændring af deres 
nationale lovgivning Dette dokument er på grund af dokumentets relevant 
offentliggjort som bilag til grønbogen. Lindvidere afventer virksomhederne et 
dokument med en beskrivelse af den gældende juridiske situation på nationalt plan 
og på fællesskabsplan, som eventuelt kan danne grundlag for en generel drøftelse af 
mulighederne for at forenkle og forbedre de eksisterende bestemmelser 
Virksomhederne har vist stor interesse for ideen om at indføre en europæisk 
garantiordning, der vil være gyldig overalt på det indre marked, og som 
virksomhederne efter eget ønske kan tilslutte sig. Endelig afventer forbrugerne et 
dokument, der er en udkrystallisering af de særlige ønsker vedrørende garanti og 
eftersalgsservice på det indre marked, og som vil muliggøre en drøftelse af hvilke 
foranstaltninger, der kunne forbedre den nuværende situation. Grønbogen anses for 
at være en opfyldelse af disse forventninger. 
Denne grønbog tjener flere formål, nemlig at analysere den aktuelle situation, påvise 
de problemer, forbrugerne og virksomhederne står over for og skitsere visse mulige 
løsninger på fællesskabsplan. 
Kommissionen agter dels at give samtlige EF-institutioner og interesserede aktøer i 
samfundet egnede oplysninger om den nuværende situation, såvel på europæisk plan 
som pånationalt plan, og såvel ud fra et lovmæssigt som ud fra et praktisk synspunkt, 
dels at skabe en grundig offentlig debat om, hvilke foranstaltninger der skal træffes 
på fællesskabsplan for ta løse de påviste problemer. 
Dette skridt er i sig selv et eksempel på Kommissionens politik om åbenhed og 
overholdelse af subsidiaritetsprincippet og udgør en del af Kommissionens 
udarbejdelse af ethvert nyt initiativ. Offentliggørelsen af denne grønbog vil ligeledes 
bidrage til at belyse forholdet mellem den allerede ekisterende fællesskabslovgivning, 
der har betydning for garantispørgsmål, og de gældende nationale lovgivninger. Dette 
vil kunne bidrage til en evaluering af den nuværende situation i lyset af 
subsidiaritetsprincippet,! som vil kunne føre til en eventuel forenkling af de 
eksisterende bestemmelser. 
I det følgende kapitel beskrives begreberne lovbestemt garanti, handelsmæssig garanti 
og eftersalgsservice, som vil være de afgørende elementer, der skal tages hensyn til 
i alle senere udviklinger. Ved "lovbestemt garanti" forstås den traditionelle 
beskyttelse, som findes i alle nationale lovgivninger som en direkte følge af 
lovgivningen, ifølge hvilken sælgeren (eller eventuelt en anden person hæfter over for 
køberen for mangler ved de solgte varer) Virkningerne og betingelserne for 
opfyldelsen af denne garanti er fastsat direkte i hver enkelt national lovgivning Ved 
"handelsmæssig garanti" forstås eventuelle øvrige fordele, som på frivillig grundlag 
tilbydes af producenten, sælgeren af varen, eller af enhver anden person, der indgår 
i distributionaleddet for dette produkt Virkningerne og betingelserne for opfyldelsen 
af denne garanti fastsættes frit af den person, som tilbyder garantien Eftersalgsservice 
er meget stringent defineret i grønbogen, dvs ydelser, der ikke står i forbindelse med 
opfyldelsen af en garantiordning, og som følgelig udføres mod en finansiel 
modydelse 
Kapitel 111 indeholder en kort analyse af den retlige baggrund i hver enkelt 
medlemsstat Der er tale om en tematisk gennemgang af de nationale retlige systemer 
Den tematiske fremstilling suppleres af analytiske tabeller, som giver en oversigt over 
de vigtigste nationale bestemmelser, der finder anvendelse (i....bilaj»ej__tiljdejyie 
grønbog). Den irske lovgivning om handelsmæssig garanti og eftersalgsservice samt 
den danske forbrugerombudsmands retningslinjer om dette emne, som er enestående 
eksempler på de nationale initiativer på disse områder, er ligeledes gengivet i et bilag 
I kapitel IV gøres der rede for den aktuelle fællesskabsretlige situation på disse 
områder og der gives en sammenfattende fremstilling af de væsentligste problemer, 
som forbrugerne og erhvervslivet konfronteres med på det indre marked 
Kapitel V indeholder en sammenfatning af de væsentligste problemer, forbrugerne og 
virksomhederne står over for i det indre marked. Her behandles problemet om, hvilket 
lands ret der gælder for den lovbestemte garanti i tilfælde af grænseoverskridende 
transaktioner, endvidere gennemgås forretningssædvaneme i forbindelse med den af 
virksomhederne ydede garanti. 
I kapitel VI fremsættes nogle ideer til eventuelle fællesskabsforanstaltninger, der kan 
indgå i den offentlige debat, som Kommissionen søger at fremkalde med denne 
grønbog. På det nationale plan har myndighederne i Det Forenede Kongerige 
(Department of Trade and Industry) offentliggjort et meget interessant oplæg til en 
reform af de nationale retssystemer. Dette dokument findes i bilaget ti! denne 
grønbog. 
Kommissionen har i denne grønbog under overholdelse af subsidiaritetsprincippet 
valgt at koncentrere sig om problemerne omkring varekøb, selv om den erkender, at 
lignende problemer kan opstå i forbindelse med tjenesteydelser1. Men tjenesteydelser 
er vanskelige at behandle under et på grund af deres uensartede karakter 
Men når tjenesteydelser vedrører forbrugsvarer (installering, leje, reparation af varer), 
er mange af emnerne i denne grønbog relevante. 1 øvrigt er det nutildags ikke 
ualmindeligt, at leverandøren af en tjenesteydelse også yder en handelsmæssig garanti 
på den udførte tjenesteydelse. I den forbindelse rejser spørgsmålet sig, om 
gennemgangen skal udvides til at omfatte tjenesteydelsesområde. 
I øvrig har man i grønbogen med hensyn til forestillingerne om mulige losninger på 
de påviste problemer begrænset overvejelserne til at omfatte salg af "fabriksnye varige 
forbrugsgoder", som er den vareform, hvor forbrugernes køb på tværs af grænserne 
oftest giver anledning til problemer Spørgsmålet om hvorvidt anvendelsesområdet for 
disse foranstaltninger skal begrænses ved en henvisning til den traditionelle definition 
på en forbruger, har man ladet stå åbent Ud fra det samme ønske om at overholde 
subsidiaritetsprincippet koncentreres analysen i grønbogen af problemerne i 
I owigt indeholde! Kommissionens l'orshiti ti! direktiv om urimelige kontraktx ilkai en bestemmelse 
om garanti |>a l|enesle\ delsei (se artikel 6. slk I i del ændrede forslag, der er gengivet i kapitel IV 2 
nedenfor') 
7 
forbindelse med eftersalgsservice til udelukkende at omfatte den form for 
eftersalgsservice, som forekommer at kunne rejse flest problemer for det fælles 
markeds funktion. Spørgsmålet om lager af reservedele, som er nødvendige for at 
sikre varens funktion, vedligeholdelse eller reparation af varerne i disses normale 
levetid 
Med hensyn til overvejelserne om mulige aktioner fremgår det klart af grønbogen, at 
Kommissionen ikke foregiver at kunne foreslå definitive løsninger på de behandlede 
problemer, og ej heller på indeværende tidspunkt er i stand til at meddele hvilke af 
de mulige løsninger man foretrækker Målet har blot været at vise veje, som kan 
videreudvikles ved fremtidige arbejder for således at fremkalde en drøftelse i 
offentligheden, der givet vil frembringe nye elementer og kaste nyt lys over de rejste 
spørgsmål. Grønbogen er således begrænset til at rumme en række muligheder, der 
forekommer at være relevante i forhold til de ønskede mål. De arbejdshypoteser, der 
fremsættes, kan undertiden betragtes som indbyrdes alternativer, men de kan ligeledes 
betragtes som indbyrdes supplerende muligheder eller som kombinationsmuligheder 
Under alle omstændigheder er det klart, at Kommisionen ikke på forhånd vil udelukke 
andre forslag, ligesom Kommissionen forventer, at drøftelsen i offentligheden vil 
bidrage til at udvide rammerne for denne drøftelse 
De valg, som Kommissionen har truffet i denne grønbog med hensyn til mulige 
løsninger bygger på metodologiske overvejelser, og siger ikke noget om kvaliteten af 
den ene eller den anden af de løsninger, man har analyseret. Kommissionen forventer 
naturligvis kommentarer til de udarbejdede analyser, men den forventer også, at de 
berørte parter selv analyserer og udvikler, i det omfang de finder dette relevant, 
muligheder, som Kommissionen i mindre grad har inddraget. Under alle 
omstændigheder anføres der i grønbogen en række forslag lige fra harmonisering af 
de nationale lovgivninger til løsninger, der bygger på frivillige 
selvbegrænsningsaftaler. 
Hvert år har tusinder af forbrugere problemer i forbindelse med klager over 
mangelfulde varer. Denne type klager er en af de største kilder til konflikt mellem 
sælgere og forbrugere og tegner sig for en stor del af de klagesager, der hvert år 
bliver indbragt for forbrugersammenslutningerne Bilaget indeholder en række 
eksempler til illustration af disse problemer 
Office of Fair Trade (OFT) i Det Forenede Kongerige har i løbet af indeværende år 
gennemført en undersøgelse af de problemer, forbrugerne har med at få opfyldt 
sælgernes eller producenternes handelsmæssige garantier Ifølge denne undersøgelse 
har 24% af de forbrugere, der har forsøgt at få opfyldt en af disse garantier, haft 
vanskeligheder og har ikke fået løst deres problemer på tilfredsstillende måde 
Procentsatsen vanerer efter produkttype som følger 
Dette er en stigning i forhold til I l)84-undeisouelsen I 1984 var der nemlig ca 22% 
utilfredse forbrugere 
8 
Mobler, tæpper 47% 
Bi 1er 28% 
Videoer (inkI kameraer) 25% 
Radio, audio, hifi 22% 
Computere 22% 
Støvsugere 22% 
Hårde hvidevarer i almindelighed 22% 
Ure 20% 
Vaskemaskiner, tørretumblere 14% 
De problemer, dei opstår på nationalt plan, bliver nødvendigvis mere indviklede, når 
forbrugerne giver sig i kast med handelstransaktioner over grænserne Det er en af 
grundene til, at fællesskabsinstitutionerne mange gange i de sidste mange år har 
erkendt nødvendigheden af at hjælpe forbrugeren med effektivt at udnytte sine 
rettigheder i henhold til en lovbestemt garanti og eventuelt en handelsmæssig garanti, 
der er ydet i forbindelse med en handelstransaktion. Dette er nødvendigt, for at 
forbrugeren kan få fuldt udbytte af at handle på Fællesskabets marked(er). 
Mens man hidtil har kunnet betragte dette problem som et noget teoretisk problem, 
har det siden begyndelsen af 1993, hvor det indre marked blev en realitet, også 
manifesteret sig i praksis. 
For at det indre marked kan fungere effektivt, kræves det, at garantierne på varer, som 
forbrugeren køber i et andet land, kan opfyldes uden forskelsbehandling i forbrugerens 
bopælsland. 
I denne forbindelse skal der gøres opmærksom på resultaterne af en Eurobarometer­
undersøgelse af 19913. Undersøgelsen har klart vist, at størstedelen (53%) af 
forbrugernes frygt for at købe i udlandet skyldes vanskelighederne med at få byttet 
eller repareret varer, der er indkøbt i andre lande En undersøgelse, der i 1990 blev 
gennemført for Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber vedrørende 
grænseoverskridende klager, der var behandlet af nationale institutioner, havde i øvrigt 
vist, at en stor del af disse klager i hvert fald delvis vedrørte mangelfulde varer eller 
tjenesteydelser (mellem 50% og 75%, afhængig af medlemsstat), eller helt konkret 
vedrørte vanskeligheder med at få opfyldt en handelsmæssig garanti eller udført 
eftersalgsservice (mellem 10% og 75%) Det er klart, at forbrugere, der har haft 
dårlige erfaringer med køb på tværs af grænserne, vil tøve med at foretage nye indkøb 
af denne art og vil indtage en skeptisk holdning til den europæiske integrationsproces 
og det indre markeds egentlige betydning Medlemmer af Europa-Parlamentet har i 
øvrigt allerede gjort opmærksom på disse problemer, blandt andet i skriftlige 
forespørgsler til Kommissionen4 
Eurobarometer nr _>5,juli 1991 
.If. skriftlig forespørgsel nr 1881/91 af Eiio Dl Kupo. EIT C <>h af lo marts 1992, 
side 40 
Den endelige gennemførelse af det indre marked synes for hver dag, der går, at kræve 
en større fællesskabsindsats for at få løst problemerne omkring garantien for varer og 
tjenesteydelser og eftersalgsservicen Det store økonomiske samarbejdsområde uden 
indre grænser vil kke blive en realitet, medmindre der sideløbende med den frie 
bevægelighed for varer og tjenesteydelser indføres en "fri bevægelighed" for 
forbrugere som købere af varer og tjenesteydelser 
I øvrigt har Domstolen klart fastslået, at "De frie varebevægelser vedrører imidlertid 
ikke blot de erhvervsdrivende, men også de private. De indebærer [ ], at forbrugere, 
der bor i en medlemsstat, frit kan begive sig til en anden medlemsstats område for at 
forsyne sig dér på samme betingelser som den lokale befolkning'0 
Denne frihed hæmmes af sproglige, kulturelle, psykologiske og retlige barnerer, som 
forhindrer forbrugerne i at udnytte det indre markeds fordele og købe varer eller 
tjenesteydelser på tværs af landegrænserne. 
For at øge tilliden hos forbrugerne i det indre marked og få dem til at deltage aktivt 
i dets funktion må man skabe betingelser, der gør, at forbrugerne føler sig sikre på 
deres rettigheder og på, at de faktisk kan gøre disse gældende overalt på 
enhedsmarkedet. 
Dette problem var allerede aktuelt et godt stykke tid før virkeliggørelsen af det indre 
marked. Allerede i Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs første indledende 
program for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og -oplysning6 blev der 
bebudet fællesskabsforanstaltninger på garantiområdet. 
I dette program fastslog Rådet, at forbrugeren skulle kunne nyde godt af en 
tilfredsstillende service efter købet af varige forbrugsgoder. I denne forbindelse 
pegede Rådet i 1975 på to prioriterede foranstaltninger, nemlig dels bekæmpelsen af 
urimelige forretningsmetoder, bl.a. i forbindelse med garantibetingelser, navnlig for 
varige goder, dels harmoniseringen af retsreglerne om produktansvar for at forbedre 
forbrugerbeskyttelsen7 
1 1981, i det andet EE-program for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og -
oplysning8, anerkendte Rådet på ny behovet for deis at beskytte forbrugernes 
økonomiske interesser i tilfælde af mangelfulde produkter, dels at sikre en 
tilfredsstillende eftersalgsservice. Rådet har endvidere specielt anmodet Kommissionen 
om at undersøge mulighederne for at forbedre kvaliteten af den eftersalgsservice, der 
ydes af producenter og leverandører af varer og tjenesteydelser samt af virksomheder, 
der udfører vedligeholdelses- og reparationsarbejde, navnlig for så vidt angår 
GB-INNO-BM-dommen af 7.3.90. Sag C-362/88, Sml 1990. s. 667. præmis 8 
Rådets resolution af 14. april 1975, EET C af 25 april 1975. s I 
Sidstnævnte foranstaltning begrænser sig til afhjælpning af fysiske skader 
(personskader og tmgsskader) og udelukker afhjælpning af skader på selve det defekte 
produkt 
Rådets resolution af 19 maj 1981, EFT CM 33 af i juni 1981 
10 
garantiperiode, dækning af forsendelsesomkostninger og udgifter i forbindelse med 
afsavn af varerne samt sikring af, at reservedelene er på lager Rådet har ligeledes 
anmodet Kommissionen om at undersøge, hvad der bør gøres, og tage "initiativer med 
henblik på at forbedre de af producent og/eller leverandør ydede betingelser for 
garanti og eftersalgsservice, såvel gennem lovgivning som eventuelt ved hjælp af 
aftaler mellem parterne, bl a. med henblik på at opnå bedre kontraktvilkår" 
På et vist tidspunkt skønnede Rådet, at de prioriterede områder var områderne for 
motorkøretøjer og elektriske husholdningsapparater9, i overensstemmelse med det 
ønske, Det Rådgivende Forbrugerudvalg gav udtryk for i sin udtalelse om udkastet 
til handlingsprogram10 Det er i øvrigt interessant at bemærke, at Europa-Parlamentet 
i den udtalelse, det afgav om Kommissionens meddelelse om dette program, 
opfordrede Kommissionen til at udarbejde et direktiv om eftersalgsservice efter at 
have mindet om den store interesse, der havde været for et sådant initiativ under en 
offentlig høring om det andet EF-program 
I 1986 blev der ved Rådets resolution af 23. juni om EF's fremtidige politiske 
retningslinjer for forbrugerbeskyttelse og fremme af forbrugernes interesser11, hvori 
der henvises til Kommissionens meddelelse "Nyt fremstød på det forbrugerpolitiske 
område"12, indført et nyt element. Kommissionen havde nemlig i sin meddelelse 
udtrykkelig nævnt forbrugerens vanskeligheder ved at få opfyldt garantien for 
produkter købt i andre medlemsstater, mens den potentielt grænseoverskridende 
dimension aldrig tidligere havde været genstand for klare overvejelser. I meddelelsen 
erklærede Kommissionen, at garantien, som en produktforbundet service i forbindelse 
med et varigt forbrugsgode skulle honoreres i forbrugerens bopælsland, også selv om 
varen var købt i et andet land. Kommissionen udtalte i dokumentet, at den ville 
undersøge de problemer, forbrugerne har med garantierne og eftersalgsservicen og 
havde til hensigt at fremsætte hertil sigtende forslag. 
I 1989 opfordrede Rådet i sin resolution om de fremtidige prioriteter for en 
intensiveret forbrugerbeskyttelsespolitik13 på ny Kommissionen til at undersøge 
muligheden af at tage initiativer på områderne "garanti" og "eftersalgsservice" 
l Kommissionens treårige handlingsplan for forbrugerpolitik i EF, som blev 
offentliggjort i 199014, som en opfølgning af sidstnævnte resolution, blev der i endnu 
højere grad end i 1986-teksten lagt vægt på nødvendigheden af, at garantiproblemet 
blev løst på fællesskabsplan, hvis det indre marked skulle fungere tilfredsstillende 
Der skulle træffes foranstaltninger, som gjorde det muligt for forbrugerne at udnytte 
deres købekraft i heie Fællesskabet I den i medlemsstaterne «zældende aftaleret skulle 
ibid punkt 35 a) 
CCC/44/79 af 24. april 1979 
EET C 167 af 5. juli 1986 
K0M(85)3I4 endelig udg 
EET C 294 af 22 november 1989 
KOM(9())98 endelig udg af 3 maj 1990 
I 1 
man finde frem til de forhold, der kunne afskrække forbrugerne fra at købe i udlandet, 
og så vidt muligt fjerne dem Kommissionen agtede at undersøge muligheden for at 
tage initiativer til forenkling af forbrugernes grænseoverskridende aftaler, garantier og 
eftersalgsservice. 
Endelig skønnede Rådet i 1992 i sin resolution om de fremtidige prioriteter for 
udvikling af forbrugerbeskyttelsespolitikken^, at det var nødvendigt at træffe 
yderligere foranstaltninger, som kunne skabe tillid blandt forbrugerne til 
enhedsmarkedets mekanismer, bl.a for så vidt angår garantier Rådet opfordrede 
Kommissionen til at vurdere, om det var hensigtsmæssigt med en indbyrdes 
tilnærmelse af garantiordningerne og en forbedring af eftersalgsservicen for varer og 
tjenesteydelser i det indre marked. 
Europa-Parlamentet har ligeledes flere gange fremhævet nødvendigheden af en 
fællesskabsforanstaltning på området "garantier og eftersalgsservice". For ganske nylig 
opfordrede Parlamentet i sin beslutning af 11. marts 199216 Kommissionen til at 
"undersøge de lovfæstede garantibestemmelser i de enkelte medlemsstater og 
fremsætte forslag om bestemmelser, der sikrer et europæisk minimumsniveau, mens 
garantier, der går videre end dette minimum, bør bevares som en form for 
konkurrence, som det ikke er nødvendigt at indføre bestemmelser om". 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg henledte i sin udtalelse af 26. september 199117 
om gennemførelse af det indre marked og forbrugerbeskyttelse udtrykkeligt 
opmærksomheden på visse eksempler på manglende konsekvens, hvor den 
virkelighed, som forbrugerne oplever, ikke svarer til de officielle erklæringer, bl.a. 
vedrørende garantierne i forbindelse med grænseoverskridende indkøb. Udvalget 
opfordrede Kommissionen til at træffe foranstaltninger til beskyttelse af forbrugerne 
for så vidt angår garantier og eftersalgsservice i forbindelse med åbningen af de 
europæiske grænser og internationaliseringen af forbrugsaftalerne. Igen i sin udtalelse 
om forbrugeren og det indre marked af 24. november 199218 udtalte Det Økonomiske 
og Sociale Udvalg, at det var vigtigt, at der blev fastlagt et fællesskabssystem, der 
gjorde det muligt for forbrugeren at påberåbe sig en garanti mod skjulte fejl, som var 
effektiv på hele Fællesskabets område. 
Der er allerede på en måde truffet foranstaltninger, der går denne vej, med 
vedtagelsen af direktivet om produktansvar1" og direktivet om urimelige 
EFT C 186 af 23. juli 1992 
Beslutning om forbrugerbeskyttelse og sundhedsbeskyttelse i det indre marked 
(Albert-betænkningen), EET C 94 af 13. april 1992, s. 217 
EFT C 339 af 31 december 1991, s 16 
EET nr 19 af 21. januar 1993 
Rådets direktiv 85/374 af 25 juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes 
administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, EET I. 210 af 
7.8.85, s 29 
12 
kontraktvilkår". Når sidstnævnte direktiv er gennemført af samtlige medlemsstater, 
vil forbrugerne have sikkerhed for, at eventuelle urimelige kontraktklausuler, f.eks 
i de almindelige salgsbetingelser, ikke vil kunne gøres gældende over for dem 
nogetsteds i det indre marked. Denne negative foranstaltning skal dog suppleres med 
en positiv foranstaltning vedrørende forbrugernes rettigheder i forbindelse med køb 
af varer eller tjenesteydelser. Det er nødvendigt at garantere forbrugerne, at de 
uafhængigt af i hvilket land i det indre marked, en vare er købt, altid vil kunne få en 
effektiv eftersalgsservice og reagere mod eventuelle mangler ved den købte vare. Så 
længe disse garantier mangler, vil den europæiske forbruger fortsætte med at handle 
inden for nationale, eller måske endda regionale eller lokale grænser 
I forbindelse med det arbejde, der fulgte efter forslaget til Rådets direktiv om 
urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler21, havde Kommissionen endog overvejet i 
første omgang at harmonisere visse aspekter af den lovbestemte og handelsmæssige 
garanti på løsøre og den lovbestemte garanti på tjenesteydelser. Men Rådet fandt det 
mere hensigtsmæssigt at behandle disse emner særskilt og på en mere dybtgående 
måde og afviste at tage disse bestemmelser med i direktivet om urimelige 
kontraktvilkår. Rådet opfordrede i den forbindelse Kommissionen til at undersøge 
retningslinjerne for tilnærmelsen af medlemsstaternes garantiordninger for så vidt 
angår forbrugeraftaler og fremlægge et forslag til direktiv om harmonisering af de 
nationale lovgivninger på dette område"22. 
H- LOVBESTEMT GARANTI HANDELSMÆSSIG GARANTI OG 
EFTERSALGSSERVICE 
Når man taler om "garantien" på varer, taler man om to forskellige retlige fænomener: 
den lovbestemte og den handelsmæssige garanti 
Den lovbestemte garanti er findes altid og er en direkte udløber af loven. Den 
handelsmæssige garanti ydes på frivillig basis af producenten, sælgeren eller enhver 
anden, der indgår i distributionskæden for produktet 
Den lovbestemte garanti har de virkninger, der er fastsat i loven, og garantibetingelserne 
og -procedurerne er ligeledes fastsat ved lov. 
Den handelsmæssige garanti har de virkninger, der ensidigt er fastsat af garantigiveren, 
som ligeledes fastsætter garantibetingelserne og -procedurerne 
Når de to former for garanti findes side om side, supplerer de hinanden og optræder i et 
vist omfang sideløbende Undertiden vil betingelserne for at gøre af begge garantier 
gældende være opfyldt, og undertiden vil forbrugeren kun kunne påberåbe sig den 
Rådets direktiv 93/13 af 5 april 1993, EFT L 9s af 2 1 april 1993, s 29 
Oprindeligt forslag EET C 243 af 28. september 1990, s 2 Tindret forslag EET C 73 
af 24. marts 1992. s. 7 
Rådets erklæring i modeprotokollen for det mode. hvor direktivet om urimelige 
kontraktvilkår blev vedtaget (5 april 1992) 
13 
lovbestemte garanti eller en handelsmæssig garanti (af formelle grunde, f eks fristerne, 
eller af principielle grunde, f eks begrebet "mangel"). 
Men forholdet mellem de to garantiformer er langt fra klart i litteraturen og retspraksis 
eller for offentligheden Som regel er forbrugeren uvidende om eksistensen af den 
lovbestemte garanti og kender kun den handelsmæssige garanti. Findes der ikke en sådan 
garanti, eller kan den ikke håndhæves, tror forbrugeren, at han ikke har nogen rettigheder 
Endvidere tror forbrugeren ofte, at hans rettigheder er begrænset til indholdet af den 
handelsmæssige garanti21 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
Den lovbestemte garanti består traditionelt af sælgerens forpligtelse til at "garantere" det 
solgte produkts gode stand samt de kvaliteter ved produktet, der er truffet særlig aftale 
om. Er produktet mangelfuldt, kan køberen gøre ansvar gældende over for sælgeren. I 
virkeligheden er denne garanti ikke andet end en retsvirkning af købekontrakten. Her skal 
der sondres mellem de af den lovbestemte garanti omfattede mangler og de 
sikkerhedsmangler, der er omfattet af produktansvarsordningen. Selv om de to områder 
til dels kan overlappe hinanden, vil sikkerhedsaspektet i den følgende redegørelse for den 
lovbestemte garanti udtrykkeligt blive ladt ude af betragtning. 
Den lovbestemte garanti er således i de kontinentale landes ret en følge af de borgerlige 
lovbøgers bestemmelser om købekontrakter, mens den i lande med en Common Law-
tradition er en følge af bestemmelser i købelovene (Sales of Goods Acts). Disse 
bestemmelser var tilpasset traditionelle samfund baseret på et tillids- og 
pålidelighedsforhold mellem forbrugeren og sælgeren og mellem sælgeren og dennes 
leverandører. De produkter, der blev solgt til forbrugerne var normalt enkle set ud fra et 
teknisk synspunkt. Disse lovgivningsmæssige bestemmelser er ofte ikke længere tilpasset 
vilkårene i de moderne forbrugersamfund, hvor hverken sælgeren eller forbrugeren, i hvert 
fald inden for visse forbrugsområder, undersøger eller kontrollerer den konkrete 
kontraktgenstand, der i øvrigt ofte har en højt udviklet teknologisk karakter, og hvor 
kontakten mellem forbruger og sælger har mistet den personlige karakter og ofte knyttes 
anonymt i storbutikkerne 
De nationale love er meget forskellige for så vidt angår den lovbestemte garantiordnings 
konkrete aspekter. Der er forskel på, hvilke mangler der dækkes, hvem der er ansvarlige, 
fremgangsmåden og fristerne for iværksættelse af garantien, garantiens retsvirkninger 
osv.24 Når forbrugeren køber varer under en udlandsrejse, er det sædvanligvis loven i det 
land, hvor varen er købt, der finder anvendelse på transaktionen:> 
Eksempel ofte indeholder handelsdokumenter en bestemmelse af typen sælgerens 
ansvar begrænses udtrykkeligt til reparation af defekte dele, og han er under ingen 
omstændigheder erstatningsansvarlig som følge af mangler ved salgsgenstanden. Men 
den ifølge national ret gældende regel kan meget vel i det pågældende tilfælde give 
ret til erstatning for mangler ved salgsgenstanden 
Disse spørgsmål behandles under punkt III A 
Dette fremgår af artikel 4 i Rom-Konventionen af 19 )imi 1980 (El T l 266 af 9 
14 
At sikre "forbrugernes frie bevægelighed" betyder ligeledes at skabe betingelserne for, at 
forbrugerne får et minimum af rettigheder, som fastsættes efter ensartede fremgangsmåder 
uafhængigt af, hvilket land købet finder sted i Disse rettigheder må ikke forringes eller 
ophæves, fordi produkterne eller tjenesteydelserne er købt i et andet land end det, hvori 
forbrugerne er bosiddende Det kan således vise sig ønskeligt med et minimum af fælles 
spilleregler, der skaber ensartede vilkår for forbrugernes indkøb over grænserne 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
Den handelsmæssige garanti, der i første omgang navnlig gjaldt for elektroniske 
produkter, elektriske husholdningsapparater og biler, er ved at brede sig og anvendes nu 
i næsten samtlige forbrugsbrancher 
Fra tekstilprodukter til paraplyer over peberkværne (!): ledsages flere og flere varer af en 
handelsmæssig garanti, som normalt ydes af fabrikanten. Den handelsmæssige garanti 
dækker altid en vis forudfastsat periode, der som regel beregnes fra købsdatoen: varen er 
garanteret i seks måneder, et år, ti år osv. Denne periode er ikke en formel betingelse, 
således som den ofte er i forbindelse med den lovbestemte garanti, men en egentlig reel 
betingelse. Garantien svarer til, at der afgives løfte om varens "gode funktionsdygtige 
stand" i en vis periode. 
Såfremt der viser sig en mangel i denne periode, behøver forbrugeren som regel ikke at 
bevise, at manglen allerede fandtes på købstidspunktet. 
Den handelsmæssige garanti har meget stor praktisk betydning for forbrugeren. Ifølge 
ovennævnte undersøgelse foretaget af OFT (UK) i 1993 havde 74% af de adspurgte 
personer i løbet af de seneste tre år erhvervet et produkt ledsaget af en garanti, og 27% 
af disse forbrugere havde gjort garantien gældende. 
Garantien anvendes stadig mere som middel i konkurrencen mellem virksomhederne og 
er et af de mest anvendte argumenter i reklamerne (garantien betragtes af forbrugeren som 
en "kvalitetslabel") Tilbuddet om en garanti svarer i nogen grad til virksomhedernes 
behov for at genskabe mere personlige forbindelser til kunderne. Det drejer sig om 
sammen med produktet at sælge en specifik service, der påstås at sikre, at produktet 
fungerer korrekt. Tilbuddet om handelsmæssige garantier gør det på en vis måde muligt 
at kompensere for de moderne samfunds tendens til at gøre forholdene mellem købere og 
sælgere abstrakte og anonyme. Disse garantier spiller således en grundlæggende 
økonomisk og social rolle Alligevel er der kun få medlemsstater, som har et sæt 
retsregler, der særlig gælder for den af producenten ydede handelsmæssige garanti 
Sådanne retsregler forekommer imidlertid nødvendige for at sikre det indre markeds 
gnidningsløse funktion Retsreglerne bør udformes således, at de styrker garantiens 
"konkurrenceelement", sikrer, at producentens garanti kan fungere effektivt i hele 
oktober 1980) Eoven i forbrugerens bopælsland finder kun anvendelse, såfremt reisen 
til udlandet er arrangeret af sælgeren med det formål at formå forbrugeren til at 
afslutte køb (artikel 5 3) Dette spørgsmål behandles indgående under punkt IV A 
IS 
fællesmarkedet, og at de bidrager til forbrugernes korrekte og fuldstændige oplysning 
Reglerne bør ikke ændre den handelsmæssige garantis frivillige natur men sikre markedets 
gennemsigtighed og funktion. 
C. EFTERSALGSSERVICE 
Her tænkes der på eftersalgsservice i snæver forstand, dvs. service, der ikke ydes for at 
opfylde en garanti, men som ydes mod betaling. En god eftersalgsservice, der sikrer 
produkternes vedligeholdelse og reparation, er af væsentlig betydning for produkternes 
levetid og er derfor en stor fordel for forbrugerne. 1 de moderne masseproduktionssam-
fund kommer kvaliteten af den eftersalgsservice, som virksomhederne yder, til at spille 
en større og større økonomisk rolle. Virksomhederne forsøger således i stadig højere grad 
at konkurrere ikke blot på garantien på de produkter, de producerer eller sælger, men 
ligeledes på kvaliteten af den bistand, som de er i stand til at yde forbrugeren. De 
moderne virksomhederne sælger ikke mere blot deres produkter, men ligeledes de 
tjenesteydelser, der er forbundet med produkterne. 
Kommissionen har i grønbogen og i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet valgt 
udelukkende at koncentrere sig om et enkelt aspekt af eftersalgsservicen, der ser ud til at 
skabe problemer, når der er tale om at sikre, at det indre marked kan fungere ordentligt, 
nemlig spørgsmålet om tilgængeligheden af de reservedele, der er nødvendige for at sikre 
produkternes funktion, vedligeholdelse og reparation i hele deres normale levetid. Visse 
medlemsstater har således truffet bestemmelser herom, men i forbindelse med det indre 
marked er der fare for, at disse bestemmelser viser sig at være ineffektive eller 
konkurrencefordrejende. Det ville være ønskeligt med en løsning på europæisk plan. 
III - RETSTILSTANDEN 1 MEDLEMSSTATERNE 
A- PEN LOVBESTEMTE GARANTI 
Nedenfor følger en sammenstillende og sammenlignende analyse af medlemsstaternes svar 
på spørgsmålene om den lovbestemte garanti for forbrugsvarer og -tjenesteydelser og dens 
plads i de nationale retlige systemer. Såvel de punkter, hvor der er sammenfald, som de 
punkter, hvor der er afvigelser, vil blive nævnt. 
Men det er til tider vanskeligt at bestemme, hvor grænsen går mellem de lovbestemte og 
de handelsmæssige garantier, og lovgiver har undertiden kombineret de to former for 
garanti, i hvert fald på visse punkter. De sider af de nationale retlige systemer, der udgør 
bindeleddet mellem den lovbestemte og den handelsmæssige garanti, behandles i afsnit 
B 
Der er tale om en analyse af bestemte lovgivningsaspekter. For det første indkredses de 
forskellige retsforskrifter, der udgør retsgrundlaget for den lovbestemte garanti i 
medlemsstaterne, og det undersøges, hvorvidt enten lovgiver eller domstolene har tillagt 
den præceptiv karakter (1) Derefter sammenlignes de forskellige betydninger af begrebet 
mangel - hovedhjørnestenen i systemet med lovbestemt garanti - samt hvad der kræves, 
for at en mangel skal udløse den lovbestemte garanti (2). Det undersøges ligeledes, om 
garantien kun binder sælgeren eller andre mellemmænd i distributionskæden for produktet, 
og det påvises, hvem der hæfter for garantien (3). Sideløbende kontrolleres det, om kun 
køberen eller tillige andre brugere er dækket af den lovbestemte garanti (4). Andre 
væsentlige elementer i den sammenlignende undersøgelse af den lovbestemte 
garantiordning i de forskellige nationale retssystemer er forbrugerens klagemuligheder (5) 
og fristerne for benyttelsen af disse (6). Endelig undersøges det, hvorledes bevisbyrden 
fordeles mellem de forskellige parter (7). 
1. Retsgrundlaget 
Samtlige nationale lovgivninger i medlemsstaterne indeholder bestemmelser om sælgerens 
garanti i tilfælde af en mangel ved det solgte produkt En nærmere undersøgelse af disse 
bestemmelser viser, at i de medlemsstater, der i henhold til deres retlige kultur har samlet 
den borgerlige ret i en lovbog, er det i denne, man finder de grundlæggende garanti retlige 
regler, navnlig i kapitlet om købekontrakter. Men flere af medlemsstaternes lovgivere har 
suppleret eller endog ændret den borgerlige lovbogs bestemmelser ved en særlig 
lovgivning, der kan handle såvel om almindelige forbrugefbeskyttelsesspørgsmål som om 
beskyttelsen af forbrugerne mod urimelige kontraktvilkår Endvidere findes der i de 
medlemsstater, der ikke har nogen borgerlig lovbog, en særlig købelov, eventuelt 
suppleret eller modificeret af særlige bestemmelser om forbrugerkøb, og en lovgivning 
vedrørende forbrugeraftaleretten 
I denne forbindelse er det interessant at beskrive de forskellige retlige systemer med 
udgangspunkt i følgende spørgsmål 
17 
Får rettigheder ifølge en lovbestemt garanti en særlig status, hvis det er en forbruger, 
der har afsluttet købet9 
Er lovbestemmelserne om den lovbestemte garanti deklaratoriske - kan de fraviges 
ved aftale - eller præceptive - kan de ikke fraviges eller kun fraviges, såfremt det er 
til fordel for forbrugeren9 
Inden vi går over til en kort beskrivelse af de retsgrundlag, der findes for den lovbestemte 
garanti i medlemsstaterne, skal der gøres to bemærkninger: 
på den ene side behandles her alene garantiretten og ikke andre klagemuligheder, som 
forbrugeren måtte have i tilfælde af et mangelfuldt produkt eller i tilfælde af, at det 
leverede produkt ikke er prøvesvarende Spørgsmålene i forbindelse med 
produktansvar (transformation af direktivet af 25. juli 1985) eller leveringspligt vil 
ikke blive behandlet. Disse spørgsmål er begrebsmæssigt uafhængige af 
garantibegrebet, selv om disse forskellige klagemuligheder i praksis kan overlappe 
hinanden. Det betyder dog ikke, at disse klagemuligheder er uden interesse. De kan 
nemlig gøre det muligt for forbrugeren at undgå de begrænsninger, der er forbundet 
med den lovbestemte garanti, ved at benytte en anden klagemulighed. 
- på den anden side behandles her i afsnit 1 principielt kun lovbestemmelser og 
eventuelt administrative forskrifter, og altså ikke udviklingen i retspraksis eller i 
litteraturen, selv om disse retskilder i visse medlemsstater faktisk er det eneste 
retsgrundlag, forbrugerne kan henvise til, når de vil gøre deres rettigheder ifølge 
garantien gældende. 
Der er ingen tvivl om, at det ved hjælp af retspraksis eller litteraturen har været 
muligt at fortolke og supplere en lovgivning, der til tider er for skematisk eller 
ufærdig, og at tilpasse den efter udviklingen i forbrugerrelationerne. 
Den retlige ordning af den lovbestemte garanti er i de forskellige medlemsstater bygget 
op som følger: 
I Tyskland forpligtes sælgeren ved den borgerlige lovbogs §§ 459 ff. til at levere 
produkter, der er fri for mangler, som mindsker deres værdi og brugsegnethed i 
forbindelse med en normal brug eller en særlig brug, der udtrykkeligt eller stiltiende er 
fastsat i kontrakten. Disse bestemmelser suppleres ved loven om de almindelige 
kontraktbetingelser af 1977 (AGB), hvori er fastsat regler for anvendelse af visse 
standardklausuler, der begrænser enten betingelserne for ydelsen af garantien eller 
betingelserne for dens iværksættelse 
Bestemmelserne i den borgerlige lovbog og AGB beskytter alle købere af produkter 
Beskyttelsen i henhold til Tysklands borgerlige lovbog er ikke præceptiv Men i medfør 
af AGB er det inden for visse grænser forbudt at fastsætte almindelige kontraktvilkår, som 
begrænser køberens rettigheder, sælgeren skal indrømme køberen en ret til afhjælpning, 
såfremt han begrænser eller udelukker køberens rettigheder i henhold til den lovbestemte 
garanti (og retten til at hæve kontrakten eller nedsætte prisen, såfremt afhjælpningen ikke 
lykkes). Sælgeren kan ikke begrænse sit ansvar i tilfælde af uagtsomhed eller svig, kan 
18 
ikke annullere køberens ret til at kræve erstatning, såfremt produktet ikke har de lovede 
egenskaber, og kan ikke gøre klagefristen kortere end de lovbestemte seks måneder 
I Belgien hedder det i §§ 1641 ff. i den borgerlige lovbog, at sælgeren hæfter for skjulte 
mangler, som gør den solgte genstand uegnet til den brug, den er bestemt til, eller som 
indskrænker denne brug i en sådan grad, at køberen ikke ville have købt genstanden eller 
kun ville have betalt en lavere pris, såfremt han havde været bekendt med manglerne 
Den borgerlige lovbog er suppleret ved lov af 14. juli 1991 om handelssædvaner og 
oplysning og beskyttelse af forbrugeren (LPC). I lovens § 32 hedder det, at visse 
klausuler i kontrakter indgået med forbrugeren, som indskrænker forbrugernes rettigheder, 
anses for urimelige 
Den borgerlige lovbogs bestemmelser finder anvendelse på alle køb, og ikke alene 
forbrugerkøb Derimod er bestemmelserne i LPC om urimelige kontraktvilkår begrænset 
til aftaler indgået af forbrugere. 
Den borgerlige lovbogs bestemmelser var ikke præceptive, før LPC blev vedtaget. I LPC's 
§ 33, stk. 2, hedder det, at de i loven angivne urimelige vilkår er ugyldige og forbudte. 
I henhold til § 32, stk. 12, anses bestemmelser, der har til formål at fjerne eller reducere 
den lovbefalede garanti med hensyn til skjulte fejl og mangler, der er omhandlet i den 
borgerlige lovbog, for at være urimelige. Heraf følger, at den beskyttelse, der ydes 
forbrugeren af den borgerlige lovbog og LPC i forening, er præceptiv. 
Endelig indeholder et foreløbigt udkast til en kodificeret forbrugsret ligeledes væsentlige 
bestemmelser vedrørende den lovbestemte garanti. 
I Danmark er bestemmelserne om den lovbestemte garanti til fordel for forbrugeren 
indeholdt i købeloven af 1906 (KL). I 1979 blev denne almindelige lovgivning på 
køberettens område ændret og udvidet på væsentlige punkter ved loven om forbrugerkøb 
(LFK), således at dansk ret siden da har haft en særlig retlig ordning for forbrugerforhold, 
som til en vis grad supplerer og erstatter den almindelige lovgivning. I loven angives i 
detaljer, hvad der forstås ved mangel. Denne lovgivning skal suppleres med aftaleloven 
af 1975, særlig dennes § 36, som gør det muligt at kontrollere urimelige kontraktvilkår 
Mange af bestemmelserne i KL vedrørende den lovbestemte garanti er præceptive, således 
at forstå at de kun kan fraviges til fordel for forbrugeren. Andre bestemmelser er kun 
deklaratoriske 
l Spanien hedder det i den borgerlige lovbogs §§ 1484 ff., at sælgeren er ansvarlig for 
skjulte mangler ved salgsgenstanden, som gør denne uegnet til brug eller formindsker 
dens værdi således, at køberen ville have betalt en lavere pris, såfremt han havde været 
bekendt med manglen. Den lovbestemte garanti i medfør af den borgerlige lovbog kan 
fraviges ved aftale, medmindre sælgeren faktisk var bekendt med mangelen 
Bestemmelserne i den borgerlige lovbog blev i 1984 suppleret med den almindelig lov 
om forbruger- og brugerbeskyttelse af 19 juli (LGDCU), men det står ikke helt klart, om 
denne vedrører erhvervsdrivendes ansvar i eller uden for kontraktforhold LGDCU 
indeholder ikke alene særlige bestemmelser vedrørende garanti, den yder ligeledes en 
19 
beskyttelse mod urimelige kontraktvilkår, som også er relevant i forbindelse med 
lovbestemte garantier Det er ligeledes interessant at konstatere, at LGDCU har været 
genstand for gennemførelsesbestemmelser gældende for visse sektorer, som ligeledes 
indeholder bestemmelser om garanti Således findes der en kongelig anordning af 10 
januar 1986 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med bilreparationer En kongelig 
anordning af 29 januar 1990 vedrører forbrugerbeskyttelse i forbindelse med reparation 
af husholdningsapparater. En anden kongelig anordning af 8. marts 1991 giver en 
definition af varige goder samt en begrænset liste over produkter, der betragtes som 
varige i henhold til LGDCU. I øvrigt skal lovbestemmelserne med national rækkevidde 
suppleres med lovgivningsmæssige initiativer truffet af nogle af de selvstyrende områder 
for deres eget område. Disse selvstyrende områder har en lovgivningsmæssig kompetence 
inden for forbrugerbeskyttelse, som i givet fald går forud for den nationale lovgivning 
De har således vedtaget bestemmelser, hvoraf nogle direkte vedrører spørgsmålet om 
lovbestemt garanti. F.eks. kan nævnes Baskerlandets lov af 18. november 1981, Galiciens 
lov af 28. december 1984 og den katalanske lov af 8. januar 1990. 
Den borgerlige lovbogs bestemmelser beskytter alle købere. Derimod er de regler, der er 
baseret på LGDCU, særlig rettet mod forbrugsforhold. Mens den borgerlige lovbogs 
bestemmelser er deklaratoriske, er bestemmelserne i LGDCU præceptive, dvs. at de ikke 
kan fraviges til skade for forbrugeren. 
I Frankrig angiver den borgerlige lovbogs §§ 1641 ff. køberens rettigheder i tilfælde af 
skjulte mangler ved salgsgenstanden. Den borgerlige lovbog suppleres af anordning nr. 
78-464 af 24. marts 1978, der er fastsat i medfør af lov nr. 78-23 af 10. januar 1978 om 
urimelige kontraktvilkår, hvori det fastslås, at kontraktvilkår, som indskrænker 
forbrugerens rettigheder i tilfælde af, at den erhvervsdrivende misligholder en af sine 
forpligtelser, er urimelige. Det skal endvidere bemærkes, at der i fransk ret hersker en vis 
forvirring omkring sondringen mellem garantier mod skjulte mangler og garantien for, at 
den leverede genstand svarer til salgsgenstanden (leveringsforpligtelse). Sammenholdes 
disse to forpligtelser, om hvilke der findes en righoldig litteratur, er resultatet nærmest 
til fordel for forbrugeren, da forbrugerens klagemuligheder i tilfælde af mangelfulde 
produkter herved udvides. 
Den borgerlige lovbogs bestemmelser finder anvendelse på samtlige købekontrakter, men 
den præceptive beskyttelse, den yder, er begrænset til forholdet mellem en 
erhvervsdrivende og en forbruger, eller mellem erhvervsdrivende, der ikke har samme 
speciale (se punkt IV 4 1) 
1 Grækenland findes det traditionelle retsgrundlag for den lovbestemte garanti ligeledes 
i den borgerlige lovbog, nærmere angivet i §§ 513 ff. I 1991 vedtog den græske lovgiver 
en almindelig lovgivning om forbrugerbeskyttelse, hvoraf et særligt kapitel er forbeholdt 
eftersalgsservice, og hvori sælgeren af varige forbrugsgoder særlig forpligtes til at give 
en skriftlig garanti (lov nr 1961/91). Denne garanti føjer sig til den lovbestemte garanti, 
og da der er tale om en forpligtelse, er det nødvendigt at sammenholde de to retlige 
ordninger for at få kendskab til. hvilke regler der faktisk gælder for nye varige 
forbrugsgoder 
Mens den borgerlige lovbog finder anvendelse på alle køb, gælder lov nr I96l/(>1 alene 
forbrugerbeskyttelse 
Den borgerlige lovbogs bestemmelser er deklaratoriske Til gengæld er den ved loven af 
1991 ydede beskyttelse præceptiv, idet en aftale om, at forbrugeren giver afkald på de 
rettigheder, han har i medfør af denne lov, betragtes som ugyldig. Loven indeholder 
endvidere et forbud mod urimelige kontraktvilkår og nævner udtrykkeligt klausuler, der 
begrænser sælgerens ansvar i henhold til den lovbestemte garanti 
1 Irland har køberen i henhold til Sale of Goods and Supply of Services Act af 1980 
(SGSSA) en garanti, idet det i købekontrakten underforstås ("implied term"), at varerne 
er af "merchantable quality" (god handelsmæssig kvalitet). 
Alle købere kan påberåbe sig bestemmelserne i irsk ret, uanset om salgsgenstanden tjener 
private formål, bortset fra de særlige bestemmelser om automobilsalg, som ikke finder 
anvendelse, såfremt køberen er en professionel automobilforhandler. 
Irsk ret er præceptiv, når det gælder forbrugerforhold. I øvrigt er det under strafansvar 
forbudt at optage bestemmelser i kontrakterne, hvorved disse forbrugerrettigheder 
begrænses eller udelukkes, eller at skilte med sådanne bestemmelser i forretningerne26 
I Italien er det navnlig to bestemmelser i den borgerlige lovbog, der finder anvendelse på 
dette område: dels § 1490 om garantien mod skjulte mangler, dels § 1497 om garantien 
mod kvalitetsmangler. Ved retspraksis er der skabt et tredje retsgrundlag for sager 
angående garanti spørgsmål: noget for noget (aliud pro alio). Der er tale om samme form 
for tilnærmelse som den, der finder sted i fransk retspraksis mellem garantien mod skjulte 
mangler og garantien for overensstemmelse mellem den leverede genstand og den solgte 
genstand. 
Der skelnes i den borgerlige lovbog ikke mellem, om transaktionen for køberen har privat 
eller erhvervsmæssig karakter. 
Bestemmelserne i den borgerlige lovbog er principielt deklaratoriske, og parterne, dvs. i 
praksis sælgeren, kan fravige dem. Bestemmelser om begrænsning af garantien er således 
tilladt i Italien, bortset fra to undtagelser: dels kan en sælger, der er i ond tro, ikke 
begrænse sine forpligtelser i henhold til garantien, dels er garantien mod kvalitative 
mangler præceptiv ifølge retspraksis. 
I Luxembourg udgør §§ 1641 ff. i den borgerlige lovbog ligesom i Belgien og Frankrig 
det traditionelle retsgrundlag for den lovbestemte garanti Disse bestemmelser er suppleret 
ved loven af 25. august 1983 om den lovmæssige forbrugerbeskyttelse, som indeholder 
regler om urimelige kontraktvilkår Denne lov er igen blevet suppleret af loven af 1 5 maj 
1987, som desuden ændrer den borgerlige lovbogs bestemmelser om den lovbestemte 
garanti for at kodificere udviklingen i retspraksis på dette område 
Et typisk eksempel er forretningsskiltet. der siger "varer tages ikke retur og ombyttes 
ikke" 
Ifølge den borgerlige lovbogs bestemmelser er enhver køber beskyttet af den lovbestemte 
garanti. Bestemmelserne er imidlertid kun præceptive, når der er tale om forbrugerforhold, 
i medfør af § 2 i loven af 1983 og § 1, stk 9 i loven af 1987 
l Nederlandene behandles den lovbestemte garanti i to kapitler i den nye borgerlige 
lovbog, der trådte i kraft i januar 1992, nemlig kapitlet om køb (bog 7, §§ 1-48) og 
kapitlet om de almindelige kontraktvilkår (bog 6, §§ 231-247). 
Den lovbestemte garanti for forbrugeren, der er fastsat i den borgerlige lovbogs 
bestemmelser om køb og om almindelige kontraktvilkår, er præceptiv 
I Portugal finder den borgerlige lovbogs §§913 ff anvendelse på produktgarantien 
Endvidere er der ved lovdekret nr. 446/85 af 25. oktober 1985 om almindelige 
kontraktvilkår indført begrænsninger i gyldigheden af visse bestemmelser om begrænsning 
af garantien. 
Den borgerlige lovbogs bestemmelser gælder alle parter, uanset om de handler i 
erhvervsøjemed eller privat. De særlige bestemmelser i ovennævnte lovdekret gælder 
ligeledes generelt, men bevarer deres specifikke karakter i forbrugerforhold. 
Efter portugisisk ret er visse af garantibestemmelserne i den borgerlige lovbog præceptive, 
mens andre er deklaratoriske. Sælgeren kan ikke ophæve køberens ret til at hæve 
kontrakten eller til prisnedslag i tilfælde af mangler. Han kan derimod ophæve retten til 
ombytning eller reparation af produktet, medmindre han er i ond tro (har kendskab til 
manglen). 
I Det forenede Kongerige findes retsforskrifterne vedrørende den lovbestemte garanti 
hovedsagelig i Sale of Goods Act af 1979. Ved denne lov ydes der køberen garanti på 
grundlag af den underforståede bestemmelse ("implied term") i købekontrakten, der siger, 
at varerne skal være af god handelsmæssig kvalitet ("merchantable quality"). Loven 
suppleres af Unfair Contract Terms Aet af 1977, som indeholder bestemmelser om 
klausuler, der begrænser den lovbestemte garanti 
Enhver køber kan påberåbe sig engelsk ret, uanset om der er tale om en privat transaktion 
eller ej. 1 øvrigt er engelsk ret præceptiv i medfør af Unfair Contract Terms Act Men den 
er mere eller mindre præceptiv afhængig af, om der er tale om et forbrugerforhold, hvor 
der ikke kan blive tale om dispensation, eller er erhvervsmæssigt forhold, hvor man 
udfører en "'test of reasonableness" 
Det skal i øvrigt bemærkes, at der for tiden træffes foranstaltninger til reform af 
garantiretten i Det Forenede Kongerige på grundlag af oplægget af 1992 fra 
Økonomiministeriet (DT1) Allerede i 1989 afgav National Consumer Council en rapport 
indeholdende flere henstillinger om forbedring af købernes beskyttelse ved køb af 
automobiler og varige goder På grundlag af denne rapport fik Parlamentet forelagt et 
lovforslag, som ikke blev vedtaget 
Der kan drages enkelte konklusioner af denne sammenlignende oversigt over de 
forskellige nationale systemer 
samtlige medlemsstater bortset fra Italien har indført en form for todelt system, hvor 
de almindelige retsregler, som i de fleste tilfælde er nedfældet i den borgerlige 
lovbog, tilpasses meget eller lidt, således at køberen beskyttes mere effektivt Denne 
tilpasning har antaget forskellige former: særlige bestemmelser om lovbestemt garanti, 
bestemmelser om aftalers indhold, som fastsætter regler for - eller ligefrem forbyder -
klausuler, der forringer den lovbestemte garantis beskyttelse Det store flertal af 
medlemsstaterne har således erkendt nødvendigheden af at begrænse partautonomien 
på området for lovbestemte garantier, 
de fleste af medlemsstaterne har begrænset fordelen ved de bestemmelser, der er 
truffet som supplement til den traditionelle ret, til forbrugeren og ser med strengere 
øjne på klausuler om begrænsning af den lovbestemte garanti, når de finder 
anvendelse på en forbrugeraftale. 
2. Begrebet 'ïnangel" 
Begrebet "mangel" er hovedhjørnestenen i samtlige systemer for den lovbestemte garanti. 
Det er derfor forståeligt, at fastlæggelsen af begrebets indhold har givet anledning til 
mange domme og lovgivningsmæssige foranstaltninger i EF-medlemsstaterne. 
Det skal fra første færd bemærkes, at retssystemerne er præget af en kraftig kasuistisk 
holdning: domstolene skal i hvert enkelt tilfælde fastslå, om den fejl, salgsgenstanden 
lider af, er en mangel i henhold til bestemmelserne om lovbestemt garanti. 
I Tyskland dækker den lovbestemte garanti de mangler ved salgsgenstanden, som 
(kumulative betingelser) 
bestod på købstidspunktet, 
formindsker produktets værdi eller gør det helt værdiløst eller gør det uegnet til den 
i kontrakten fastsatte brug eller eventuelt normal brug, 
er væsentlige og 
ikke var kendt af køberen på købstidspunktet. 
Tyske domstole har på grundlag af disse betingelser, der er fastsat i den borgerlige 
lovbog, udarbejdet visse subjektive kriterier (henvisning til aftalens indhold og navnlig 
til sælgers angivelse af nogle af produktets kvaliteter på købstidspunktet) og objektive 
kriterier (i mangel af angivelser i kontrakten sammenligning med gennemsnitsprodukter 
af samme type, henvisning til tekniske standarder, krav om mærkning, reklame osv ) uden 
dog heraf at udlede generelle regler for produktkategorierne De tyske domstoles 
fremgangsmåde er således empirisk og kasuistisk Et godt eksempel på dette er retspraksis 
vedrørende mangler ved nye og brugte biler" 
Ifølge denne retspraksis kan en bil kun betragtes som ny. såfremt den netop har 
forladt fabrikken En ubrugt bil af en tidligere model, som har været på lager i nogle 
måneder, er blevet betragtet som mangelfuld Domstolene har indtaget en modsat 
holdning i en sag om salg af udstil I mgsmobler 
I Belgien indeholder den borgerlige lovbogs bestemmelser om lovbestemt garanti ingen 
angivelse af, hvad begrebet "mangel" dækker. Efter belgisk retspraksis betragtes følgende 
som mangel i henhold til bestemmelserne om lovbestemt garanti (kumulative betingelser) 
enhver mangel, der bestod på købstidspunktet, 
som gør produktet uegnet til den brug, køberen har ret til at forvente af det, eller som 
formindsker brugsegnetheden så meget, at køberen ikke ville have købt produktet eller 
kun ville have betalt en mindre pris for det, såfremt han havde kendt mangelen, 
er væsentlig og 
er skjult. 
Belgisk retspraksis har spillet en væsentlig rolle ved smidiggørelsen af reglerne for, 
hvornår der er tale om en mangel i forbindelse med den lovbestemte garanti For det 
første har domstolene fortolket mangelbegrebet efter stadig mere funktionelle kriterier, 
efterhånden som forbrugerretten har udviklet sig. De "iboende" fejl: forringelse af 
produktet, dårlig konstruktion og fabrikationsfejl er ikke længere det eneste grundlag for 
et garantikrav fra køberens side. Den "funktionelle" fejl, som et i sig selv perfekt produkt 
kan lide af, og som gør, at produktet ikke kan anvendes til det påtænkte formål, kan 
ligeledes danne grundlag for et garantikrav. Endvidere anerkender domstolene ofte en 
formodning for, at mangelen er opstået før salget, hvilket betyder, at bevisbyrden lægges 
over på sælgeren. Endelig finder domstolene, at bedømmelsen af mangelens væsentlighed 
afhænger af den påtænkte brug, og bidrager til at øge forbrugernes beskyttelse ved at 
erklære, at en mangel er skjult, når en erfaren og gennemsnitligt omhyggelig person ikke 
kunne have opdaget den ved en almindelig undersøgelse. 
I Danmark indeholder §§ 76-77 i KL reglerne vedrørende mangler, der udløser garantien. 
Ifølge dansk ret foreligger der en mangel ved salgsgenstanden, hvis, på tidspunktet for 
risikoovergangen (ejendomsrettens overgang) fra sælger til køber: 
genstanden ikke svarer til den betegnelse, hvorunder den er solgt (angivelser i 
kontrakten); 
sælgeren ved købets afslutning har givet urigtige eller vildledende oplysninger, der 
kan antages at have haft betydning for køberens bedømmelse af genstanden 
(angivelser før konti akttidspunktet); 
sælgeren eller et tidligere salgsled har givet oplysninger om varen på varens 
indpakning, i annoncer eller i andre meddelelser, der er beregnet til at komme til 
almenhedens eller køberens kundskab, og varen ikke svarer til denne beskrivelse 
(angivelser før kontrakttidspunktet); 
sælgeren har forsømt at give køberen oplysning om forhold, der har haft betydning 
for køberens bedømmelse af genstanden, og som sælgeren kendte eller burde kende. 
genstanden i øvrigt er af anden eller ringere beskaffenhed eller brugbarhed, end den 
ifølge aftalen og de foreliggende omstændigheder skulle være. 
I øvrigt indeholder KL særlige regler for salg af varer "som de er og forefindes" Selv ved 
sådanne salg kan køberen påberåbe sig den lovbestemte garanti, når sælgeren har givet 
urigtige eller vildledende oplysninger, eller når varen har en værdi, der er væsentligt 
lavere end den, køberen kunne forvente på grundlag af prisen og andre omstændigheder 
Selv om de normer, på grundlag af hvilke sådanne produkters mangler bedømmes, er 
24 
mindre beskyttende end i de øvrige former for salg, kan køberne alligevel påberåbe sig 
en vis beskyttelse mod for brede ansvarsfrasknvelsesklausuler 
Dansk ret indtager således en streng holdning, som navnlig bygger på oplysningen af 
køberen. Det vigtigste referencekriterium er, om produktet opfylder køberens berettigede 
forventninger 
l Spanien hedder det i den borgerlige lovbog, at salgsgenstanden lider af en mangel, når 
(kumulative betingelser): 
mangelen bestod på købstidspunktet; 
mangelen gør produktet uegnet til brug, eller når produktets brugbarhed formindskes 
i en sådan grad, at køberen, såfremt han havde kendt mangelen, ikke ville have købt 
produktet eller ville have betalt en lavere pris, og 
der er tale om en skjult mangel 
I Frankrig har den borgerlige lovbogs bestemmelser om lovbestemt garanti givet 
anledning til en omfattende retspraksis. Ifølge denne kan en utilfreds køber påberåbe sig 
den lovbestemte garanti, når (kumulative betingelser): 
mangelen forelå før købets afslutning. (Dog har domstolene ligesom i Belgien 
anerkendt en formodning for, at mangelen er opstået før købets afslutning, således at 
det er sælgeren, der skal bevise det modsatte, navnlig ved at bevise, at køberen har 
anvendt produktet forkert eller på unormal måde; 
genstanden lider af en mangel, der gør den uegnet til den normale brug, som køberen 
med rimelighed kunne påregne i betragtning af prisen, den angivne kvalitet og de 
almindelige kontraktbetingelser; 
mangelen er væsentlig (mindre mangler tages ikke i betragtning); og 
der er talt om en skjult mangel (som køberen ikke kender og ej heller kan forventes 
at kende efter en overfladisk undersøgelse. I denne forbindelse skal det bemærkes, at 
retspraksis er mere gunstig for køberen, når denne ikke handler erhvervsmæssigt). 
I Grækenland beskytter den borgerlige lovbog køberen mod mangler ved produkterne, når 
(kumulative betingelser): 
mangelen forelå før købets afslutning, 
mangelen gør produktet værdiløst eller formindsker dets 4 værdi eller brugbarhed, 
eller når produktet ikke har de aftalte egenskaber, 
mangelen er væsentlig, og 
køberen ikke var eller ikke burde have været bekendt med mangelen på tidspunktet 
for købets afslutning 
Efter græsk doktrin og retspraksis er der tale om en mangel, når produktet har en iboende 
fejl, og når den påvirker produktets værdi eller brugsegnethed 
Endvidere har man i lov nr 1961/91, som vil blive beskrevet mere indgående i afsnit B, 
defineret en mangel ved et varigt gode som det forhold, der forhindrer normal brug af 
~>s 
produktet Endvidere stilles der i loven af 1991 ikke krav om, at mangelen skal være 
opstået før købstidspunktet, men kun om, at mangelen skal vise sig i garantiperioden 
I Irland kræves det ifølge SGSSA, at solgte produkter skal være af god handelsmæssig 
kvalitet Et produkt er ikke af god handelsmæssig kvalitet28, såfremt det ikke egner sig 
til den brug, det i almindelighed er beregnet til, eller såfremt det ikke er så holdbart, som 
man med rimelighed kan forvente i betragtning af præsentationsmåden og andre relevante 
omstændigheder som f.eks prisen. 
Endvidere skal produktet være egnet til den særlige brug, køberen påtænker at gøre af 
den, og som sælgeren er bekendt med Der findes ingen krav vedrørende mangelens 
"skjulte" karakter, men såfremt køberen har undersøgt salgsgenstanden før købets 
afslutning, er de mangler udelukket, som han burde have opdaget ved undersøgelsen (samt 
de mangler, sælgeren har gjort ham bekendt med). 
Irsk ret indeholder endvidere særlige bestemmelser om salg efter beskrivelse, som på en 
måde er med til at udvide mangelbegrebet. Ifølge disse bestemmelser skal et produkt 
fremfor alt svare til beskrivelsen deraf, bl.a. på indpakningen, i reklamerne osv. 
Herudover findes der i irsk ret særlige bestemmelser om automobilsalg. Således skal 
automobiler på leveringstidspunktet være fri for enhver mangel, der gør dem farlige for 
offentligheden, herunder føreren og passagererne. Der er tale om en slags kodificering af 
en sikkerhedsforpligtelse, som kan udledes af selve begrebet god handelsmæssig kvalitet. 
I Italien betragtes ifølge den borgerlige lovbog som mangler (kumulative betingelser): 
enhver fejl ved selve produktet, som forhindrer den normale brug af det eller i 
væsentlig grad formindsker dets værdi; 
som forelå på tidspunktet for købets afslutning, og 
som køberen ikke havde og ikke kunne have kendskab til. 
Endvidere kan der ifølge den borgerlige lovbog rejses krav (kvalitetsmangel) mod 
sælgeren, såfremt: 
produktet ikke har de egenskaber, som der (udtrykkeligt eller stiltiende) er lovet, eller 
de egenskaber, der er afgørende for, om produktet kan anvendes til sit formål, 
forudsat at mangelen overstiger de sædvanlige tolerancegrænser 
Endvidere har de italienske domstole opstillet en anden grundsætning, noget for noget. 
Der er tale om en aiivendelse og udvidelse af princippet om krav ved misligholdelse af 
en aftale, som omfatter ikke alene det tilfælde, hvor den leverede vare ikke svarer til 
salgsgenstanden, men også de tilfælde, hvor den leverede vare ikke egner sig til den 
påtænkte brug, som sælgeren er blevet underrettet om enten i selve kontrakten eller under 
kontraktforhandlingerne Endvidere omfatter "noget for noget" fejlen tillige de tilfælde, 
Angående udviklingen af begrebet "god handelsmæssig kvalitet", se nedenfor. Det 
Forenede Kongerige 
2(> 
hvor produktet er uegnet til at opfylde sin socioøkonomiske funktion, også selv om det 
i og for sig ikke er behæftet med en skjult mangel. 
I Luxembourg svarer den borgerlige lovbogs bestemmelser til belgisk lovgivnings 
Luxembourgsk retspraksis synes at nærme sig belgisk og fransk retspraksis 
I Nederlandene betragtes et produkt ifølge bestemmelserne i den nylig ændrede borgerlige 
lovbog som mangelfuldt i henhold til bestemmelserne om den lovbestemte garanti, 
såfremt det på leveringstidspunktet: 
ikke har de egenskaber, som køberen er berettiget til at forvente efter kontrakten, eller 
de egenskaber, der er nødvendige for en normal brug af produktet, når køberen ikke 
har grund til at betvivle de nævnte egenskabers tilstedeværelse. 
Sidstnævnte betingelse synes at pålægge køberen en vis undersøgelsespligt med henblik 
på at konstatere mangler ved produktet, navnlig ved køb af brugte varer. Dog skal denne 
pligt ifølge retspraksis fortolkes forskelligt afhængigt af køberens indsigt. 
Ved bedømmelsen af køberens berettigede forventninger tages alle omstændigheder 
endvidere i betragtning, f.eks. oplysninger, der gives før kontrakttidspunktet. Ved 
forbrugertransaktioner kan de oplysninger, der gives af andre led i distributionskæden, 
ligeledes tages i betragtning ved fastlæggelsen af køberens berettigede forventninger, men 
de kan ikke gøres gældende over for sælgeren, såfremt denne ikke var bekendt med 
erklæringer afgivet af andre, ikke kunne forventes at kende dem eller udtrykkeligt havde 
bestridt dem. 
Det er vigtigt at notere sig, at Nederlandenes borgerlige lovbog således udtrykkelig 
bekræfter udviklingen af den lovbestemte garantiforpligtelse mod en forpligtelse til at 
levere et produkt, der opfylder køberens berettigede forventninger. 
Den borgerlige lovbog i Portugal nævner fire tilfælde 
mangler, der forringer produktets værdi, 
mangler, der forhindrer den påtænkte brug eller den normale brug, som produktet er 
beregnet til. 
fravær af egenskaber, hvis tilstedeværelse sælgeren har tilsikret; 
fravær af egenskaber, der er nødvendige for at anvende produktet til det påtænkte 
formål el'er for at gøre den brug af produktet, som det er beregnet til 
Mangler og fravær af egenskaber defineres funktionelt og først Oil fremmest konkret eller 
subjektivt, da der skal tages hensyn til kontraktbestemmelserne Kun såfremt den funktion, 
genstanden er beregnet til, ikke kan afgøres på grundlag af kontrakten, fastsætter loven 
et ob)ektivt kriterium: den normale funktion af genstande af samme kategon Endvidere 
skal mangelen eksistere på tidspunktet for ejendomsrettens overgang Derimod er det ikke 
nødvendigt, at mangelen er skjult, en synlig fejl begrænser kun køberens ret til den 
lovbestemte garanti, såfremt han faktisk var bekendt med feilen, men dog alligevel 
accepterede den mangelfulde genstand. 
27 
I Det Forenede Konuenge kan et mangelfuldt produkt hjemle et garantikrav, såfremt den 
stiltiende klausul, der garanterer varernes "gode handelsmæssige kvalitet", ikke opfyldes 
Dette indebærer, at produktet skal egne sig til den brug, der normalt gøres eller med 
rimelighed kan forventes af produkter af denne type under hensyntagen til beskrivelsen 
og enhver anden omstændighed, bl a. prisen. Selv om produktet ikke er af en god 
handelsmæssig kvalitet, kan der dog ikke rejses erstatningssag, såfremt sælgeren har 
underrettet køberen om manglerne før kontraktens indgåelse, eller såfremt køberen har 
undersøgt produktet før købets afslutning uden at bemærke mangler, som han burde have 
bemærket. Det er helt klart, at begrebet "god handelsmæssig kvalitet" dækker væsentlige 
mangler, men engelsk retspraksis viser, at der er uenighed om, hvad begrebet dækker, når 
der er tale om "kosmetiske" eller "mindre" mangler 
Begrebet "god handelsmæssig kvalitet" har givet anledning til en del kritik af den 
anvendte terminologi, men også af begrænsningen af begrebet til kun at dække 
brugsegnethed og ikke de øvrige egenskaber ved produktet29. Et andet grundlæggende 
kritikpunkt vedrører vanskeligheden ved kun at have ét juridisk begreb, som dækker 
mange forskellige former for transaktioner. I forbindelse med den igangværende reform 
er det foreslået at erstatte dette begreb med begrebet "satisfactory quality", som ikke 
længere opererer med brugsegnethed som eneste kriterium, men gør det muligt at tage 
andre omstændigheder i betragtning, som feks. udseende og "finish", tilstedeværelsen af 
mindre mangler eller produktets holdbarhed. 
Ligesom i Irland nærmer bestemmelserne i britisk ret om køb på grundlag af beskrivelse 
sig spørgsmålet om lovbestemt garanti og bidrager til at give køberen yderligere 
beskyttelse. 
En gennemgang af de forskellige definitioner, der gives i medlemsstaternes retssystemer 
af begrebet "mangel", giver anledning til følgende overvejelser: 
Grunddefinitionerne af mangel begrebet i de fleste af medlemsstaterne ligner hinanden: 
den mangel, der lægges til grund, er den, der formindsker produktets egnethed til 
normal brug eller til den i kontrakten fastsatte brug. Begrebet "funktionel fejl" vinder 
således i lovgivningen eller eventuelt i retspraksis over det mere restriktive begreb 
"iboende fejl", som betyder, at selve produktet er behæftet med en konstruktions- eller 
fabrikationsfejl. Bortset fra disse lighedspunkter er der mange forskelle 
Aftalen mellem parterne tillægges stor betydning: mangelbegrebet henviser ofte til den 
kvalitet eller brug, der er aftalt i kontrakten. 
I den senere tids lovgivning lægges der vægt på de oplysninger, køberen har fået, ved 
bestemmelsen af mangelen. Fra forpligtelsen til at levere et produkt, der er egnet til 
normal brug. synes man at bevæge sig i retning af en forpligtelse til at levere et 
produkt, der er i overensstemmelse med de givne oplysninger og dermed køberens 
berettigede forventninger. 
1 nogle domme synes man at bevæge sig bort fra denne restriktive opfattelse 
28 
Selv om den senere tids lovgivning indeholder flere elementer, der gør det muligt 
nærmere at angive, hvilke omstændigheder der skal tages i betragtning ved 
bestemmelsen af, om der foreligger en mangel, er det et område, hvor domstolene i 
høj grad kan udøve et selvstændigt skøn "Egnethed til normal brug", "skjult mangel", 
"væsentlig mangel", "urigtige oplysninger", "god handelsmæssig kvalitet" osv er 
begreber, som kun eksisterer gennem den betydning og rækkevidde, domstolene 
tillægger dem i de konkrete sager Garantiretten er fortsat en empirisk bestemt ret med 
få færdige løsninger, 
Visse særlig kendetegn, en mangel skal have for at blive taget i betragtning, ligner 
hinanden ret meget i de fleste stater: f eks det, at en mangel skal have foreligget før 
ejendomsrettens overgang. Men domstolene har i visse medlemsstater betydeligt 
forbedret køberens beskyttelse ved at lette bevisførelsen eller endog ved at bestemme, 
at der er omvendt bevisbyrde30, mens det samme ikke er sket i andre medlemsstater, 
Men på andre punkter, f.eks. mangelens skjulte karakter eller sælgerens kendskab til 
mangelen, er der store forskelle på, hvorledes sagen gribes an i de nationale 
lovgivninger. Mens det efter lovgivningen i visse lande kræves, at mangelen er skjult, 
er det i andre lande således, at anvendelsen af den lovbestemte garanti kun nægtes, 
såfremt køberen har undersøgt varen før købet (og burde have opdaget mangelen), 
mens anvendelsen i en tredje gruppe lande kun kan nægtes, såfremt køberen virkelig 
havde kendskab til mangelen på tidspunktet for købets afslutning. Tilsvarende er der 
betydelige forskelle mellem medlemsstaterne på, hvorledes sælgerens kendskab eller 
mulighed for kendskab til mangelen påvirker udløsningen af den lovbestemte garanti. 
3. De, der hæfter ifølge garantien 
Drejer det sig om at udpege den person, over for hvem køberen kan gøre sin ret i henhold 
til garantien gældende i tilfælde af en mangel ved produktet, tillægges sagens kontraktlige 
karakter afgørende betydning, hvilket betyder at køberen i princippet kun kan rejse sag 
mod sælgeren. Dog har domstolene i visse medlemsstater gennem deres praksis udvidet 
søgsmålsretten, således at der også kan rejses krav mod andre led i distributionskæden. 
Situationen i de forskellige medlemsstater kan beskrives således: 
I Tyskland kan køberen kun gøre den lovbestemte garanti gældende over for sælgeren 
Loven åbner imidlertid mulighed for, at sælgeren ved udtrykkelig aftale overdrager sine 
rettigheder over for "sin" sælger til den endelige køber 
1 Belgien giver retspraksis mulighed for at rejse sag direkte mod den foregående sælger 
og mod fabrikanten, selv om den borgerlige lovbog kun taler om sælgeren Ifølge 
retspraksis er garantien en iboende egenskab ved selve produktet, som overdrages sammen 
med produktet Forbrugeren har mulighed for at rejse sag mod flere sælgere på samme 
tid eller alene mod den mest solvente af dem Men det direkte søgsmål er underkastet to 
begrænsninger 
Angående specifikke bestemmelser se afsnit 7 nedenfor 
29 
det skal bevises, at mangelen bestod på det tidspunkt, hvor den erhvervsdrivende, mod 
hvem sagen rejses, dvs. eventuelt fabrikanten, solgte varen; 
den garanti, der finder anvendelse, er den, der kan gøres gældende mod den 
erhvervsdrivende, mod hvem køberen har rejst sag. I denne forbindelse skal det 
bemærkes, at de særlige bestemmelser i LPC, som bekræfter, at klausuler, der 
begrænser den lovbestemte garanti, er urimelige, kun finder anvendelse i forholdet 
mellem sælgeren og forbrugeren. Således kan en fabrikant eller grossist over for 
forbrugeren påberåbe sig de garantibegrænsende klausuler i den oprindelige kontrakt 
mellem de erhvervsdrivende. Dog kan sådanne klausuler vurderes på grundlag af den 
generelle bestemmelse i LPC (generel definition af "urimelige kontraktvilkår"), som 
ligeledes finder anvendelse på forholdet mellem erhvervsdrivende. 
I Danmark kan det i KL omhandlede garantikrav, som rejses af forbrugeren, kun rettes 
mod sælgeren. Dog kan køberen henvende sig til producenten eller et andet salgsled efter 
de almindelige regler om ansvar, såfremt disse har givet forbrugeren forkerte oplysninger 
(eller har tilbageholdt oplysninger), og forbrugeren som følge heraf har lidt et tab. 
I Spanien begrænsede det system, der fandt anvendelse inden LGDCLTs ikraftræden, klart 
køberens mulighed for at rejse krav over for sælgeren. LGDCU indeholder derimod 
bestemmelser, hvis nøjagtige betydning er vanskelig at fastslå. Ifølge denne lov (§27): 
er fabrikanten, importøren og sælgeren ansvarlige for sagsgenstandens oprindelse, 
identitet og tilfredsstillende karakter ("idoneidad") under hensyntagen til genstandens 
art og formål, samt for de gældende tekniske standarder. 
ved varer leveret i løs vægt er det den endelige sælger, der er ansvarlig; 
ved forudemballerede varer er det det firma, der er angivet på etiketten, der er 
ansvarlig; 
såfremt to eller flere personer er ansvarlige for en skade, gælder grundsætningen om 
solidarisk hæftelse. 
Endvidere hedder det i lovens § 25, at forbrugeren i almindelighed har ret til erstatning 
for skader som følge af produkters anvendelse, undtagen hvis han selv er skyld i 
skaderne. 
I § 26 hedder det, at producenterne eller forhandlerne selv hæfter for de skader, som deres 
handlinger og undladelser forvolder brugerne, med mindre de har opfyldt ikke alene de 
forskriftsmæssige krav, men ligeledes de omsorgsforpligtelser, der følger af produktets art. 
På den anden side kræves det ifølge spansk lovgivning, som vi har set, at producenten 
eller sælgeren giver forbrugeren en handelsmæssig garanti. Da denne garanti skal gives, 
antager den næsten samme status som en lovbestemt garanti. Når det, som det ofte er 
tilfældet, er producenten, der giver garantien, er han ansvarlig, næsten som om der var 
tale om en lovbestemt garanti. 
I Frankrig siger retspraksis som i Belgien, at garantien er fast knyttet til produktet, og at 
den kan give anledning til, at køberen direkte rejser krav mod den foregående sælger, 
30 
importøren eller fabrikanten, forudsat at køberen beviser, at mangelen bestod på det 
tidspunkt, hvor den erhvervsdrivende, mod hvem kravet rejses, afsluttede handelen. Men 
i modsætning til Belgien kan de garantibegrænsende klausuler i den oprindelige kontrakt 
mellem erhvervsdrivende ikke gøres gældende over for køberen-forbrugeren. 
I Grækenland er lovgivningen ligeledes baseret på en streng fortolkning af 
kontraktforholdet og giver kun forbrugeren mulighed for at holde sig til sin sælger. 
I Irland kan køberen kun rejse krav på grundlag af en lovbestemt garanti over for sin 
sælger på grund af reglen om kontrakters relative virkning (privity). Men som noget 
meget interessant kan nævnes, at dette princip kan fraviges ved afbetalingskøb. Ifølge 
SGSSA kan den, der køber et produkt på afbetaling, gøre krav gældende ikke alene over 
for sælgeren, men også over for den, der finansierer købet. De to parter hæfter solidarisk 
i tilfælde af, at salgsgenstanden lider af en mangel. 
I Italien kan der også kun rejses krav over for sælgeren. 
Ifølge luxembourgsk retspraksis kan der derimod rejses direkte krav efter samme 
.retningslinjer som i Belgien og Frankrig. Denne praksis er stiltiende blevet kodificeret ved 
loven af 1987, som indeholdt en ændring af den borgerlige lovbogs § 1645, ifølge hvilken 
fabrikanten altid kan tilpligtes at refundere købesummen og betale erstatning til den 
endelige forbruger. 
I Nederlandene giver den nye borgerlige lovbog ikke mulighed for direkte krav mod 
fabrikanten, selv om denne mulighed var indeholdt i visse versioner af forslaget til 
ændring af lovbogen. 
Portugals lovgivning og retspraksis giver kun mulighed for at rejse krav mod sælgeren 
af produktet, og altså ikke mod de øvrige salgsled. 
I Det Forenede Kongerige er reglen om aftalers relative virkning til hinder for, at der kan 
rejses direkte sag mod fabrikanten. I princippet kan køberen kun gøre krav gældende over 
for sælgeren. Men ligesom irsk ret bryder engelsk ret på et punkt dette princip. Ifølge 
SGA kan den, der har købt et produkt på afbetaling, nemlig rejse sag ikke alene mod 
sælgeren, men også mod den, der finansierer købet. Disse to parter hæfter solidarisk i 
tilfælde af mangler ved salgsgenstanden. I øvrigt overvejes det i forbindelse med den 
igangværende reform at gøre fabrikanten ansvarlig for kvalitetsmangler ved produktet. 
Ifølge en undersøgelse, O.FT har gennemført i år, støtter 96% af de adspurgte denne 
løsning. 
Ovenstående giver anledning til følgende bemærkninger: 
De fleste af medlemsstaterne giver kun køberen mulighed for at rejse krav mod sin 
medkontrahent. Dog har tre lande klart valgt at fravige princippet om, at aftaler kun 
forpligter parterne: Belgien, Frankrig og Luxembourg. Undtagelsen er knæsat ved lov 
i Luxembourg, mens det direkte krav i de to andre lande er en følge af en ældgammel 
og ubestridt retspraksis 
31 
Det er ligeledes interessant at bemærke, at engelsk og irsk ret udvider rammerne for 
den oprindelige kontrakt i tilfælde af køb eller lån på afbetaling ved at tillade, at der 
rejses sag mod financieren. Endelig er DTI's forslag en bekræftelse af, at udviklingen 
går i retning af at gøre fabrikanten ansvarlig for kvaliteten af de produkter, han 
bringer på markedet. Også i det lovforslag, der var forløber for de nye nederlandske 
lovforskrifter, blev princippet om producentens ansvar indført. 
Af interesse er ligeledes bestemmelserne i Spaniens LGDCU, selv om det er 
vanskeligt at se, om de faktisk åbner mulighed for direkte krav mod fabrikanten på 
grundlag af den lovbestemte garanti 
4. De begunstigede ifølge garantien 
I dette afsnit vil vi se på, hvem der kan rejse sag på grundlag af garanti retten. Dette 
spørgsmål har to aspekter for det første, er den, der køber et produkt af køberen, omfattet 
af den erhvervsdrivende sælgers lovbestemte garanti og for det andet, har en bruger, der 
ikke er køberen, ret til at gøre denne garanti gældende? 
I Tyskland kan hverken købers køber eller en bruger, der ikke er køber, principielt rejse 
krav mod den oprindelige sælger. 
I Belgien udvider retspraksis de ansvarlige parters garanti (se 3 ovenfor) til at omfatte 
købers køber. Ifølge denne retspraksis er den lovbestemte garanti en integrerende 
bestanddel af selve produktet. Derimod går retspraksis ikke så langt som til at udvide 
garantien til at omfatte en bruger, der ikke er køber af produktet. 
I Danmark kan købers køber gøre garantien gældende over for sælgeren på grundlag af 
teorien om succession i rettigheder. Denne løsning er i strid med den, der er beskrevet 
under 3, da samme teori ligeledes skulle gøre det muligt for forbrugeren at påberåbe sig 
garantien over for fabrikanten. 
I Spanien finder den borgerlige lovbogs regler alene anvendelse på parterne i den 
oprindelige kontrakt. Men det synes, som om LGDCU ved den generelle forpligtelse, den 
pålægger de øvrige salgsled, samt ved dens meget brede definition af forbrugerbegrebet, 
logisk gør det muligt for købers køber samt brugeren at påberåbe sig den lovbestemte 
garanti over for importøren eller fabrikanten på samme vilkår som den oprindelige køber 
(hvis denne da kan gøre det!) 
Fransk retspraksis udvider ligesom belgisk garantien til at omfatte købers køber, men ikke 
en bruger, der ikke er køber 
I Grækenland er det på grund af anvendelsen af den traditionelle teori om, at aftaler kun 
forpligter parterne, ikke muligt at udvide retten i henhold til den lovbestemte garanti til 
at omfatte andre end køberen 
I Irland er det, stadig på grund af "privity of contract" doktrinen, alene køberen, der kan 
påberåbe sig den lovbestemte garanti Dog er der fastsat en undtagelse for 
automobilbranchen: enhver bruger af et køretøj, herunder passagerer, som lider skade på 
32 
grund af misligholdelse af garantien, har på visse betingelser mulighed for at rejse sag 
mod sælgeren på grundlag af dennes kontraktforhold med køberen Men dette emne 
fjerner sig fra den "strenge" anvendelse af begrebet "lovbestemt garanti", der anvendes 
i denne grønbog, da der er tale om en sikkerhedsmangel 
I Italien kan alene køberen gøre den lovbestemte garanti gældende over for sælgeren 
1 Luxembourg ligger retspraksis på linje med de løsninger, de franske og belgiske 
domstole har valgt. 
Nederlandene har i den nye borgerlige lovbog vist sig som fornyere, idet de ikke 
begrænser rettighederne i medfør af den lovbestemte garanti til kun at omfatte køberen. 
En sådan ret kan overdrages til en anden end køberen, såfremt retten er så tæt knyttet til 
produktet (f.eks reparation af et produkt), at alene den, der ejer genstanden, har interesse 
i at handle. I øvrigt betragtes klausuler, som begrænser retten til den lovbestemte garanti 
til køberen, som urimelige i medfør af de nye bestemmelser om almindelige 
kontraktvilkår. 
I Portugal kan bestemmelserne om den lovbestemte garanti kun gøres gældende af 
køberen. 
1 Det Forenede Kongerige hindrer "privity of contract" teorien, at andre parter end 
køberen kan påberåbe sig den lovbestemte garanti. Dog udvider domstolene undertiden 
fortolkningen af dette begreb, således at også familiemedlemmer kan påberåbe sig 
garantien, idet de henholder sig til fuidmagtsteorien (varen købes på grundlag af en 
fuldmagt fra andre personer, der således bliver omfattet af den lovbestemte garanti). 
Det kan konkluderes, at: 
de fleste af de medlemsstater, der ikke anerkender retten til direkte krav mod 
fabrikanten, logisk afviser at tillægge køberens køber eller en bruger, der ikke er 
køber, ret til at rejse krav, da grundlaget for forpligtelsen fortsat er kontraktforholdet. 
Således forholder det sig imidlertid ikke i Danmark og Nederlandene, 
de stater, der anerkender et sådant direkte krav, lige så logisk siger, at den garanti, 
der er en integrerende bestanddel af produktet, også omfatter køberens købere Dette 
er en ny breche i den "fæstning", der udgøres af princippet om, at aftaler kun 
forpligter parterne. Dog drager domstolene ikke den logiske slutning, at også en 
bruger, der ikke er køber, skal kunne rejse krav. 
kun i én lovgivning gives der klart såvel køberens køber som en bruger, der ikke er 
køber, ret til at rejse krav mod sælgeren: den nye borgerlige lovbog i Nederlandene: 
ifølge Det Forenede Kongeriges retspraksis synes muligheden af at gøre den 
lovbestemte garanti gældende også at omfatte familiemedlemmer 
5. Garantiens virkning 
33 
Her vil vi undersøge, hvilke muligheder forbrugeren har for at opnå skadeserstatning, når 
et produkt er mangelfuldt i henhold til bestemmelserne om den lovbestemte garanti Det 
skal endvidere undersøges, hvem der skal vælge mellem mulighederne, såfremt der er et 
alternativ 
Der skal ligeledes sondres mellem de to former for klagemuligheder: den første vedrører 
afhjælpning af den direkte skade, der opstår som følge af salget af et mangelfuldt produkt, 
den anden vedrører erstatning for det indirekte økonomiske tab, der skyldes mangelen ved 
produktet. 
I Tyskland kan køberen vælge mellem: 
at hæve kontrakten og kræve købesummen tilbagebetalt; 
at beholde produktet og kræve et prisnedslag; eller 
- i tilfælde af genuskøb at kræve produktet ombyttet med et ikke mangelfuldt produkt. 
Derimod kan køberen kun kræve skadeserstatning på grundlag af den lovbestemte skade: 
såfremt sælgeren har tilsikret visse egenskaber, eller 
såfremt han har haft kendskab til mangelen ved produktet, men har skjult den. 
Loven giver ikke ret til at få mangelen afhjulpet. Men parterne kan aftale at begrænse 
køberens klageret til kun at omfatte afhjælpning. I så fald skal sælgeren bære samtlige 
dermed forbundne omkostninger. Lykkes afhjælpningen ikke, bevarer køberen retten til 
at gøre krav gældende i henhold til de almindelige lovbestemmelser. Denne ret er 
præceptivt sikret ved AGB. 
I Belgien kan man ifølge den borgerlige lovbog i tilfælde af skjulte mangler: 
hæve købet og kræve købesummen tilbagebetalt, idet omkostningerne ved købet bæres 
af sælgeren; 
bevare genstanden mod et prisnedslag. 
Ifølge den borgerlige lovbog er det køberen, der har valget mellem disse muligheder. Dog 
er der visse domstole, der finder, at købet kun kan hæves, såfremt mangelen ved 
produktet er væsentlig, hvilket skal fastslås af domstolen 
Efter belgisk lov har køberen på grundlag af den lovbestemte garanti hverken krav på 
afhjælpning eller ombytning af den mangelfulde vare, ligesom han kan afvise et forslag 
om en sådan løsning fra sælgerens side. 
Køberen kan kun kræve erstatning, såfremt sælgeren havde kendskab til mangelen ved 
genstanden Men retspraksis har længe bekræftet eksistensen af en formodning for, at en 
erhvervsdrivende sælger har kendskab til mangelen Det følger heraf, at en 
erhvervsdrivende sælger skal betale skadeserstatning Dog er formodningen gendnvelig. 
og sælgeren kan klare frisag ved at bevise, at han ikke havde kendskab til mangelen 
34 
1 Danmark indeholder KL detaljerede og indviklede regler om forbrugerens 
klagemuligheder. De går i hovedtræk ud på følgende 
retten til at hæve købet, medmindre mangelen er uvæsentlig, er beskyttet ved en 
præceptiv bestemmelse i KL Om mangelen er væsentlig eller uvæsentlig vurderes ud 
fra, hvad mangelen reelt betyder for køberen, dog under hensyntagen til, om sælgeren 
har haft mulighed for at kende denne betydning; 
retten til afslag i købesummen kan ej heller fraviges. Dog er afslaget proportionalt 
med værdiforringelsen og kan således kun indrømmes, såfremt mangelen påvirker 
denne værdi. Denne klagemulighed omfatter ligeledes afhjælpning af skader som følge 
af uvæsentlige mangler; 
køberen kan ved genuskøb kræve omlevering; KL's bestemmelser herom er 
præceptive, 
køberen kan kræve afhjælpning af mangelen, uanset om den er væsentlig eller ej, 
medmindre dette vil forvolde sælgeren uforholdsmæssig omkostning eller væsentlig 
ulempe. I denne forbindelse lægges der flere kriterier til grund, navnlig at 
omkostningerne ved afhjælpningen ikke må overstige selve produktets værdi. Sker 
afhjælpningen ikke inden for rimelig tid, har køberen ret til at hæve købet eller 
eventuelt forlange omlevering. Disse bestemmelser er som de foregående præceptive. 
Det er principielt køberen, der har valget mellem de forskellige afhjælpningsformer. 
Der kan ligeledes kræves erstatning for tab som følge af en mangel, hvis sælgeren har 
handlet i strid med almindelig hæderlighed, har givet køberen vildledende oplysninger 
eller har forsømt at give køberen oplysning om en mangel, som han kendte eller burde 
kende. Endvidere er sælgeren ligesom i Tyskland pligtig at yde køberen erstatning, 
såfremt produktet savner egenskaber, som må anses tilsikrede, eller mangelen efter købets 
indgåelse er forårsaget ved sælgerens forsømmelse. Skadeserstatningen dækker imidlertid 
ikke skader på personer eller på andre produkter end salgsgenstanden (disse skader er 
omfattet af lovgivningen om produktansvar, se direktiv 85/374). 
I Spanien giver den borgerlige lovbog køberen ret til at vælge mellem følgende 
muligheder: 
ophævelse af købet og tilbagebetaling af købesummen; 
prisnedslag; 
hvis sælgeren kendte mangelen, hæfter han ligeledes for andre skader, der skyldes 
mangelen ved produktet 
Ifølge LGDCU er disse bestemmelser præceptive i forbrugerforhold. Men ifølge samme 
lovs bestemmelser om lovpligtig handelsmæssig garanti for varige forbrugsgoder har 
forbrugeren som minimum ret til at kræve mangelen afhjulpet: 
i så fald har forbrugeren ret til at kræve fuldstændig gratis afhjælpning af de 
oprindelige mangler samt af enhver skade eller ethvert tab, der er forvoldt af disse 
mangler; 
- falder afhjælpningen ikke heldigt ud, har forbrugeren ret til at kræve omlevering eller 
tilbagebetaling af købesummen 
Som i Belgien giver Frankrigs borgerlige lovbog køberen valget mellem: 
at hæve købet og kræve købesummen samt i givet fald omkostningerne ved købet 
tilbagebetalt, 
at få et prisnedslag. 
Selv om den borgerlige lovbog ikke giver køberen ret til at få produktet ombyttet eller 
repareret, kan parterne aftale en sådan løsning, uden at sælgeren dog kan tvinge 
forbrugeren til dette. Ej heller kan køberen kræve en afhjælpning, der ville medføre 
omkostninger, der står i misforhold til produktets værdi 
I medfør af den borgerlige lovbog kræves det som grundlag for skadeserstatning, at 
sælgeren kendte mangelen ved produktet Retspraksis har bidraget til en bedre beskyttelse 
af køberen ved at bestemme, at der er førmodning for, at den erhvervsdrivende sælger 
kendte mangelen, hvorved sælgeren ligestilles med en sælger, der handler i ond tro. 
Fransk retspraksis er strengere over for den erhvervsdrivende sælger end belgisk 
retspraksis, da den gør denne formodning uigendrivelig og således ikke giver sælgeren 
mulighed for at klare frisag, ej heller hvi§ mangelen normalt ikke ville kunne opdages. 
Hvis man sammenholder bestemmelserne i Grækenlands borgerlige lovbog med dem i 
forbrugerbeskyttelsesloven, når man til følgende retsstilling: 
køberen kan få købet hævet og købesummen - eventuelt også omkostningerne -
tilbagebetalt; 
køberen kan kræve et prisnedslag beregnet på grundlag af den aftalte pris, 
handelsværdien og manglerne; 
ved artsbestemte køb kan forbrugeren ligeledes kræve omlevering. Denne løsning kan 
ligeledes foreslås af sælgeren, og køberen kan kun modsætte sig denne, såfremt den 
klart vil stride imod hans interesser 
Disse bestemmelser angiver ikke altid, hvem af parterne der kan vælge mellem de 
forskellige muligheder. Med hensyn til ophævelse af købet eller omlevering kan sælgeren 
foreslå denne løsning til køberen, som mister sin ret, såfremt han ikke svarer inden for 
en vis frist. Selv om køberen vælger at hæve købet, har domstolene i øvrigt ment, at 
dommeren i givet fald kan bestemme, at kun et prisnedslag, og ikke en ophævelse af 
købet, er berettiget; 
den borgerlige lovbog giver ikk§ mulighed for at kræve mangelen afhjulpet, men før 
forbrugerbeskyttelsesloven blev vedtaget, var der fast retspraksis for at give sælgeren 
ret til at foreslå køberen en sådan løsning. Denne tese er stiltiende bekræftet i lov nr 
1961/91, som ved opregningen af forbrugerens rettigheder begynder med det tilfælde, 
at sælgeren uden grund nægter eller forsinker afhjælpningen, og hvori det hedder, at 
forbrugeren i dette tilfælde kan kræve omlevering eller hæve købet, såfremt mangelen 
ved produktet forhindrer normal brug af dette 
36 
Køberen kan ligeledes kræve erstatning, såfremt sælgeren kendte mangelen ved købets 
afslutning eller ved risikoens overgang uden at underrette køberen, såfremt mangelen 
skyldes sælgerens fejl, elier såfremt mangelen har vist sig efter købets indgåelse, men (ør 
leveringen, og kan tilskrives sælgerens fejl. 
I irsk ret har man valgt samme løsning som i britisk ret. Der sondres således mellem 
følgende tilfælde: 
ophævelse af købet (right to reject). Dog mister køberen retten til at hæve købet, 
såfremt han betragtes som havende accepteret produktet i henhold til bestemmelserne 
i SGSSA om accept, som svarer til de bestemmelser, der gælder i Det Forenede 
Kongerige (se nedenfor). Dette indebærer bl.a., at der kun kan rejses sag med påstand 
om ophævelse i meget kort tid efter leveringen af varerne. 
såfremt køberen har mistet retten til at kræve ophævelse eller har besluttet sig til ikke 
at påberåbe sig denne ret, kan han opnå en erstatning, hvis størrelse afhænger direkte 
af mangelen. I virkeligheden er der i mange tilfælde tale om et prisnedslag, da 
erstatningen beregnes som differencen mellem det mangelfulde produkts pris og prisen 
på produktet uden mangler. 
såfremt køberen er en forbruger, kan han dog indtil kort tid efter, at han har opdaget 
mangelen, kræve af sælgeren, at denne afhjælper mangelen eller ombytter varen. 
Afslår sælgeren, eller lykkes det ham ikke at afhjælpe mangelen inden for en rimelig 
frist, har forbrugeren atter ret til at hæve købet (han kan ligeledes lade mangelen 
afhjælpe for sælgerens regning). 
I øvrigt kan køberen altid kræve yderligere erstatning, såfremt han har lidt andre tab. 
I Italien har køberen i medfør af den borgerlige lovbog valget mellem: 
at hæve købet og kræve tilbagebetaling af købesummen og eventuelt tillige 
tilbagebetaling af omkostningerne i forbindelse med købet, og 
et prisnedslag. 
Når køberen påberåber sig en kvalitetsmangel (§ 1497), har han alene ret til at hæve 
købet. 
Endvidere skal sælgeren betale erstatning til køberen, medmindre han kan bevise, at han 
ikke havde kendskab til den skjulte mangel, og at han ikke har begået nogen fejl l øvrigt 
gælder de almindelige erstatningsregler, såfremt der er tale om en kvalitetsmangel 
I Luxembourg svarer de valgte løsninger til løsningerne efter belgisk ret Således er der 
ifølge den borgerlige lovbog mulighed for 
at hæve købet og få købesummen tilbagebetalt, idet omkostningerne ved købet bæres 
af sælgeren; 
at beholde genstanden mod et prisnedslag 
3 7 
Ifølge den borgerlige lovbog er det køberen, der kan vælge mellem disse to muligheder 
Dog finder visse domstole, at købet kun kan hæves, såfremt der efter dommerens skøn 
er tale om en væsentlig mangel 
Køberen har på grundlag af den lovbestemte garanti hverken ret til afhjælpning af 
mangelen eller til omlevenng, og han kan afvise forslag om afhjælpning eller omlevering 
fra sælgeren. 
I 1987 lovfæstede Luxembourgs lovgiver den gældende retspraksis med hensyn til 
sælgerens betaling af erstatning, og det hedder nu i den borgerlige lovbog, at såfremt 
sælgeren er en fabrikant eller en erhvervsdrivende, hæfter han for hele skadeserstatningen. 
Den erhvervsdrivende sælger kan således ikke påberåbe sig manglende kendskab til 
mangelen. 
I Nederlandene indeholder den nye borgerlige lovbog følgende muligheder i forbindelse 
med den lovbestemte garanti: 
forbrugeren kan kræve afhjælpning af mangelen inden for rimelighedens grænser. 
Såfremt sælgeren nægter dette, kan forbrugeren endvidere henvende sig til tredjemand 
for at få mangelen afhjulpet og derefter kræve omkostningerne refunderet; 
forbrugeren kan ligeledes kræve omlevering, såfremt mangelen ikke er for uvæsentlig 
til at berettige hertil (f.eks. hvis det er meget let at reparere varen). 
Ved salg til forbrugeren bemærkes det dog, at sælgeren kan vælge mellem omlevering og 
tilbagebetaling: såfremt køberen kræver afhjælpning, kan sælgeren i stedet vælge at 
omlevere eller tilbagebetale købesummen; såfremt køberen kræver omlevering, kan 
sælgeren i stedet vælge at tilbagebetale købesummen. 
Ifølge de almindelige regler om kontrakters opfyldelse kan: 
køberen i øvrigt i tilfælde af væsentlige mangler kræve købesummen tilbagebetalt og 
hæve købet og i givet fald kræve erstatning for de øvrige skader, han måtte have lidt. 
Dog skal han give sælgeren mulighed for at afhjælpe mangelen; 
køberen i samme situation ligeledes vælge et prisnedslag, 
Det er altid muligt at opnå erstatning på grundlag af de almindelige aftaleretlige regler, 
såfremt køberen lider skade på grund af en mangel ved produktet. 
I Portugal gælder følgende regler om garanti mod skjulte mangler: 
afhjælpning af mangelen eller ved genuskøb omlevering (om fornødent), medmindre 
sælgeren uden egen skyld var uvidende om mangelen; 
ophævelse af kontrakten eller prisnedslag efter reglerne vedrørende fejl eller svig, dvs 
såfremt sælgeren kendte eller burde kende den væsentlige betydning, koberen tillagde 
det forhold, med hensyn til hvilket fejlen var begået Med hensyn til prisnedslag er 
det ikke klart, om sælgeren kan modsætte sig dette ved at bevise, at han ikke ville 
have solgt til en lavere pris Bevises dette, medfører det fuldstændig ophævelse af 
købet Det står denmod klart, at sælgeren kan modsætte sig ophævelse af købet, 
såfremt han kan bevise, at der ikke er tale om en væsentlig fejl. Beviser han dette, 
medfører det et prisnedslag (såfremt forbrugeren under alle omstændigheder ville have 
købt varen til en lavere pris), 
eventuelt erstatning for de skader, der er forvoldt køberen, såfremt sælgeren har 
begået en fejl. 
I Det Forenede Kongerige har køberen ret til: 
at hæve købet (right to reject) Dog mister køberen retten til at hæve købet, såfremt 
han betragtes som havende accepteret produktet ifølge SGA's acceptbestemmelser 
Ifølge disse har køberen accepteret produktet, når han udtrykkeligt har erklæret at 
acceptere det (f.eks. ved at underskrive en accepterklæring på leveringstidspunktet), 
såfremt han handler på en måde, der er uforenelig med anerkendelsen af sælgerens 
ejendomsret til produktet (f.eks ved at acceptere et forsøg på at reparere varen), eller 
såfremt der er gået en vis tid fra leveringen. I praksis udelukker sidstnævnte 
betingelse ophævelse af kontrakten for skjulte mangler, der først viser sig nogle uger 
eller måneder efter leveringen; 
såfremt køberen har mistet sin ret til at hæve købet eller har besluttet ikke at gøre 
denne ret gældende, kan han opnå erstatning i forhold til mangelens omfang. I 
virkeligheden vil der i mange tilfælde være tale om et prisnedslag, da erstatningen 
beregnes som differencen mellem produktets pris med mangler og uden mangler. 
I engelsk ret findes ingen bestemmelser om omlevering eller afhjælpning af mangler31. 
I øvrigt kan der ud over ophævelse af købet kræves erstatning, såfremt køberen har lidt 
andre tab. 
Der kan drages følgende konklusioner: 
samtlige medlemsstater anerkender køberens ret til at hæve købet eller kræve prisen 
nedsat, selv om betingelserne for udøvelsen af denne ret varierer. 
de seneste lovgivninger er pragmatiske og lægger vægt på betydningen af køberens 
ret til afhjælpning af mangler. Denne ret anerkendes i Danmark, Spanien, Grækenland, 
Irland, Nederlandene og ligeledes Portugal Det skal bemærkes, at køberen i de fire 
førstnævnte lande kan gøre andre krav gældende, såfremt afhjælpningen er 
utilstrækkelig eller finder sted for sent. Derimod er der i Portugal ingen ret til 
afhjælpning, såfremt sælgeren uden egen fejl var uvidende om mangelen 
omlevering er kun udtrykkeligt nævnt som mulighed i syv medlemsstater lysk land, 
Danmark, Spanien, Grækenland, Irland, Nederlandene og Portugal. 
ii Det er interessant at bemærke, at Det Forenede Kongerige i denne forbindelse har 
udtrykt forbehold over for artikel 4t> i De Forenede Nationers konvention om 
kontrakter vedrørende internationale varekøb fra 1980, der vedrører retten til 
erstatning i naturalier. 
i 9 
køberen kan kun sjældent vælge mellem de forskellige muligheder. I nogle 
medlemsstater er reglerne for, hvornår de forskellige muligheder finder anvendelse, 
så specifikke, at de i praksis udelukker en valgmulighed 1 andre har visse domstole 
erklæret, at køberen ikke kan misbruge sin ret ved at kræve købet hævet på grund af 
uvæsentlige mangler. 
i samtlige medlemsstater har køberen mulighed for at kræve skadeserstatning, i 
princippet under omstændigheder, hvor sælgeren har gjort sig skyldig i fejl eller 
forsømmelse (vildledende oplysninger, kendskab til mangelen). Men i Irland og Det 
Forenede Kongerige kan køberen altid kræve erstatning, såfremt han har lidt tab, 
uanset om sælgeren har begået fejl Det er i øvrigt interessant at bemærke, at det i 
Tyskland og Danmark er udtrykkeligt er fastsat, at der kan kræves erstatning, såfremt 
produktet ikke har de af sælgeren lovede egenskaber. 
visse medlemsstater har gjort det lettere at påberåbe sig ret til supplerende erstatning 
ved at indføre en formodning for kendskab til mangelen, og dermed for svig, såfremt 
sælgeren handler i erhvervsøjemed: luxembourgsk lovgivning og belgisk, fransk og 
italiensk retspraksis. 
6. Reldamationsfrist og søgsmålsfrist 
Såfremt køberen ønsker at påberåbe sig garantien mod mangler ved et produkt, er det 
vigtigste spørgsmål, ud over spørgsmålet om bevisbyrden (se afsnit 7 nedenfor), 
spørgsmålet om overholdelse af fristerne for at handle. Selv om der teoretisk bør sondres 
mehem reklamationsfrist (materiel frist) og søgsmålsfrist (processuel frist), sker dette ikke 
klart i nogen af de nationale lovgivninger. De nationale love nøjes med at fastsætte fristen 
for anlæggelse af søgsmål på grundlag af garantien. Det er ligeledes af betydning at 
undersøge, om fristen løber fra købets afslutning, leveringstidspunktet eller det tidspunkt, 
hvor mangelen opdages. 
I Tyskland er der i den borgerlige lovbog fastsat en meget streng reklamationsfrist: 
sædvanligvis skal køberen gøre den lovbestemte garanti gældende over for sælgeren 
senest seks måneder efter leveringen. 
I øvrigt suspenderes reklamationsfnsten ikke ved, at sælgeren underrettes om mangelen 
Den tyske forbruger skal således for at bevare sine rettigheder straks rejse sag Ved dette 
system, som ligner systemet i andre medlemsstater, sammensmeltes reklamationsfrist og 
søgsmålsfrist: inden for seks måneders perioden kan der rejses sag på grundlag af skjulte 
mangler, efter denne periodes udløb, er der ikke længere mulighed for at rejse sag, ej 
heiler hvis mangelen er konstateret inden for nævnte periode. 
Hvis sælgeren undersøger eller afhjælper den påberåbte mangel inden udløbet af fristen 
for den lovbestemte garanti, får køberen dog en yderligere frist svarende til 
afhjælpningens varighed 
-40 
I Belgien siger den borgerlige lovbog intet om reklamationsfristen 1 praksis er det 
således, at da køberen skal godtgøre, at mangelen eksisterede på købstidspunktet, bliver 
det stadig vanskeligere at føre bevis herfor, efterhånden som produktet bliver ældre 
I øvrigt hedder det, at køberens søgsmål på grundlag af garantien mod skjulte mangler 
skal anlægges inden for en kort frist. Begrebet "kort frist" skal defineres tilfælde for 
tilfælde under hensyntagen til den pågældende regions sædvaner. Ifølge retspraksis løber 
søgsmålsfristen fra opdagelsen af mangelen og ikke fra leveringen af produktet 
I Danmark er det fastsat, at køberen skal underrette sælgeren om mangelen inden for en 
rimelig frist fra det tidspunkt, hvor køberen har opdaget mangelen. Dog fastsættes 
reklamationsfristen i KL til ét år fra leveringen Denne frist kan forlænges, såfremt 
sælgeren udtrykkeligt eller stiltiende har givet en længere garanti på produktet. Det 
behøver ikke at være en egentlig "handelsmæssig garanti" - sælgerens løfter er 
tilstrækkelige til at ændre den lovbestemte reklamationsfrist. Ej heller gælder ét års 
fristen, såfremt sælgeren har handlet i strid med almindelig hæderlighed. 
I Spanien skal de søgsmål, køberen rejser under påberåbelse af kontraktligt ansvar, og 
som er omhandlet i den borgerlige lovbog, rejses inden seks måneder fra leveringen. Som 
allerede nævnt flere gange er det ikke klart, hvilken status der i LGDCU tillægges 
sælgerens og de øvrige salgsleds lovbestemte garanti, og det er derfor vanskeligt at 
fastslå, hvor lang søgsmålsfristen er i medfør af denne lov. 
I Frankrig er der ikke ved lov fastsat nogen reklamationsfrist, men det kræves, at køberen 
handler inden for en kort frist. Efter fransk ret ligesom efter belgisk ret siger retspraksis, 
at definitionen af dette begreb må fastlægges fra sag til sag. Udgangspunktet for den korte 
frist er for de franske domstole det tidspunkt, hvor mangelen blev opdaget, og eventuelt 
datoen for den skønserklæring, hvori mangelen konstateres. 
Grækenlands borgerlige lovbog siger intet om reklamationsfristen, men giver ligesom i 
Tyskland køberen en frist på seks måneder fra levenngen til at anlægge sag mod 
sælgeren. I selve den borgerlige lovbog hedder det, at enhver kontraktbestemmelse, 
hvorved den i den borgerlige lovbog fastsatte søgsmålsfrist afkortes, er ugyldig. Ifølge lov 
nr. 1961/91 kræves det, at gyldighedsperioden for den skriftlige garanti, der skal gives af 
sælgeren, skal være rimelig. 
I Irland afspejler de almindelige regler britisk ret Køberen har i givet fald seks år fra 
købets indgåelse til at påberåbe sig den lovbestemte garanti Dog kan den særlige ret til 
at hæve købet i medfør af acceptreglerne kun udøves inden for kort tid fra leveringen af 
produktet. 
I Italien er der ikke fastsat nogen reklamationsfrist, men i den borgerlige lovbog hedder 
det, at sager vedrørende skjulte mangler skal anlægges senest et år efter leveringen af 
genstanden Endvidere skal køberen inden otte dage fra opdagelsen underrette sælgeren 
om enhver mangel, som han påtænker at påberåbe sig på grundlag af garantien mod 
skjulte mangler eller kvalitetsmangler Gør han ikke dette, fortaber han sin ret. 
41 
I Luxembourg har reglerne siden loven af 1987 været følgende: 
køberen skal underrette sælgeren om mangelen inden for en kort frist fra det 
tidspunkt, hvor han konstaterede eller burde have konstateret mangelen. Gør han ikke 
dette, fortaber han sin ret; 
søgsmålsfristen udløber ét år fra denne underretning, med mindre sælgeren har begået 
svig. Dog afbrydes fristen af enhver forhandling mellem sælgeren og køberen samt 
af en retssag; 
en ny etårig frist begynder at løbe på det tidspunkt, hvor sælgeren ved anbefalet brev 
har meddelt køberen, at han afbryder forhandlingerne, eller hvor køberen har fået 
underretning af afslutningen af den retslige undersøgelse; 
efter udløbet af etårsfristen kan køberen ikke længere gøre mangelen gældende, 
undtagen som en indsigelse, såfremt han endnu ikke har betalt købesummen, og 
forudsat at han i overensstemmelse med reglerne inden for en kort frist har gjort 
mangelen gældende til støtte for en indsigelse om nedsættelse af prisen eller en 
erstatningspåstand. 
I Nederlandene hedder det i den nye borgerlige lovbog, at køberen inden for en rimelig 
frist fra det tidspunkt, hvor han har opdaget eller burde have opdaget mangelen, skal 
underrette sælgeren om denne. Gør han ikke dette, medfører det retsfortabelse. Ifølge 
nederlandsk ret er dette et forhold, der skal vurderes empirisk fra sag til sag 
Forældelsesfristen for søgsmål er på to år fra underretningen af sælgeren. 
I Portugal er retsstillingen følgende: 
køberen skal for ikke at fortabe sine rettigheder underrette sælgeren inden 30 dage fra 
det tidspunkt, hvor han fik kendskab til mangelen, dog senest seks måneder efter 
leveringen af produktet; 
søgsmålet skal være anlagt inden seks måneder fra denne underretning. 
I Det Forenede Kongerige kan man ifølge de almindelige retsregler rejse sag om 
kontraktligt ansvar i en periode af seks år efter kontraktens indgåelse. Dette gælder dog 
ikke erstatningskrav, da der i praksis ifølge acceptreglerne kun kan rejses sag til 
ophævelse inden for en kort frist fra leveringen af varen. 
I øvrigt går de i DTI's oplæg indeholdte forslag til reform af engelsk ret ud på at indføre 
en "long term to reject" (ret til at hæve købet i en længere periode). 
De løsninger, der er valgt af de forskellige medlemsstater, er indviklede: 
det er vanskeligt i praksis at sondre klart mellem reklamationsfrist og søgsmålsfrist, 
således som medlemsstaternes lovgivninger er udformet; 
flere medlemsstater anvender kun én form for frist - Tyskland, Belgien, Spanien, 
Frankrig, Grækenland, Irland og Det Forenede Kongerige Denne frist er enten 
nøjagtigt fastsat (seks måneder, ét år, seks år) eller overlades til rettens skøn (kort 
frist) Fristen kan løbe fra leveringstidspunktet, tidspunktet for købets afslutning eller 
tidspunktet for opdagelsen af mangelen, 
42 
i andre medlemsstater gælder kombinerede frister - Danmark, Italien, Luxembourg, 
Nederlandene, Portugal Kombinationen svarer ikke til sondringen mellem 
reklamationsfrist og søgsmålsfrist, idet der snarere er tale om en dobbelt 
forældelsesfrist: først fristen for underretningen af sælgeren og fristen for at rejse sag, 
længden af visse frister, eller den manglende præcisering af fristerne, opvejes af 
køberens bevisvanskeligheder, som øges, efterhånden som tiden går, da den 
lovbestemte garanti kun kan påberåbes for mangler, der bestod på salgs- eller 
eventuelt leveringstidspunktet, 
disse bemærkninger tager imidlertid ikke hensyn til de særlige bestemmelser om svig 
eller ond tro hos sælgeren, der findes i de nationale lovgivninger, og som kan 
medføre en væsentlig forlængelse af køberens søgsmålsfrist. 
For så vidt angår reklamationsfristen (materiel frist) er situationen i praksis følgende: 
i Belgien, Frankrig, Luxembourg og Nederlandene er der ikke fastsat tidsmæssige 
grænser for påberåbelsen af den lovbestemte garanti. I Irland og Det Forenede 
Kongerige er der en grænse på seks år fra købsdatoen. I Danmark og Italien er fristen 
på ét år fra leveringen, og i Tyskland, Spanien, Grækenland og Portugal er denne frist 
på seks måneder. 
7. Bevisbyrdereglerne 
Spørgsmålet om bevisbyrden er vigtigt, da det i sidste ende er bevisets stilling, der gør 
det muligt konkret at påvise de initiativer, der sikrer en virkelig effektiv beskyttelse af 
forbrugerne. Nedenfor følger visse hovedpunkter vedrørende udviklingen af bevisretten 
på det lovbestemte garantiområde. 
I Tyskland har køberen følgende bevisbyrde: 
for at kunne rejse sag skal han bevise, at mangelen bestod på købstidspunktet; 
for at kunne påberåbe sig sin ret til at hæve købet, når der i kontrakten er 
bestemmelser om afhjælpning, skal han bevise, at afhjælpning af mangelen ved 
produktet eller ombytning af dette er utilfredsstillende. 
I Belgien skal køberen bevise tilstedeværelsen af mangler, der påvirker produktets brug 
Med hensyn til de øvrige betingelser for, at den lovbestemte garanti udløses (sælgerens 
kendskab til brugen, alvorlig mangel, skjult mangel, mangelens eksistens på 
købstidspunktet) er en stor del af bevisbyrden ved retspraksis overgået til sælgeren 
I Danmark skal køberen principielt bevise: 
at mangelen bestod på købstidspunktet Men i forbrugertransaktioner skaber 
eksistensen af en mangel på klagetidspunktet en gendnvelig formodning for, at 
mangelen er opstået før købet 
43 
I Spanien skal køberen ifølge den borgerlige lovbog principielt bevise de forskellige 
forhold, der udløser den lovbestemte garanti 
I Frankrig anerkender domstolene, at køberens bevisbyrde begrænses. Køberen skal bevise 
tilstedeværelsen af en skjult mangel, som har påvirket den normale brug af produktet 
Bevisbyrden for mangelens eksistens på købstidspunktet lempes, når man ikke kender 
årsagen til mangelen, for da er der en formodning for, at mangelen er opstået før købets 
afslutning. Om sælgeren havde kendskab til mangelen er derimod underordnet. Sælgeren 
kan ikke føre bevis for, at han var i undskyldelig uvidenhed, da fransk retspraksis, som 
vi har set, fastsætter en uomstødelig formodning for kendskab til mangelen hos den 
erhvervsdrivende sælger 
I Grækenland gælder de almindelige retsregler om bevis. Således skal køberen bl.a. 
bevise, at mangelen er opstået før købstidspunktet, og at den har formindsket produktets 
brugsegnethed. 
I Irland er det sagsøgeren, der skal bevise de forhold, han påberåber sig. Han skal således 
bevise, at varerne ikke havde en "god handelsmæssig kvalitet" på købstidspunktet. 
Også i Italien er det den køber, som påberåber sig mangelen, der skal bevise den og 
godtgøre, at de forskellige betingelser for at kunne anlægge sag på grundlag af garantien 
er opfyldt. Derimod formodes det, at sælgeren havde kendskab til mangelen. 
I Luxembourg er de almindelige bevisregler blevet væsentligt ændret til fordel for 
køberen/forbrugeren, og de ligner nu de af de belgiske domstole fastsatte bestemmelser. 
I Nederlandene finder de almindelige retsregler om bevis anvendelse, når køberen 
påberåber sig den lovbestemte garanti. Han skal således bl.a. bevise, at produktet ikke var 
i overensstemmelse med kontraktbestemmelserne på købstidspunktet, og at han inden for 
en rimelig frist har underrettet sælgeren om denne manglende overensstemmelse. Dog 
synes den senere tids retspraksis at omlægge bevisbyrden noget på grundlag af 
omstændighederne ved at kræve, at sælgeren beviser, at produktet var i overensstemmelse 
med kontrakten på købstidspunktet. 
I Portugal finder de almindelige retsregler anvendelse, således at forbrugeren skal bevise, 
at mangelen eksisterer, og at den forelå før kontraktens indgåelse. Denmod er det 
sælgeren, der skal bevise, at betingelserne for iværksættelse af de almindelige ordninger 
med hensyn til vildfarelse eller svig ikke er opfyldt. Det er ligeledes sælgeren, der i givet 
fald skal bevise, at han uden egen skyld var uvidende om mangelen 
I Det forenede Kongerige skal sagsøgeren føre bevis for de forhold, han gør gældende 
Domstolene har ikke fastsat bevisregier, der er mere gunstige for forbrugeren Denne skal 
således bevise, at den "stiltiende bestemmelse" om "god handelsmæssig kvalitet" er 
overtrådt, dvs at varen ikke var af "god handelsmæssig kvalitet" på købstidspunktet 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
44 
I Tyskland findes der ikke særlige lovbestemmelser om den handelsmæssige garanti Dog 
har højesteret fastsat visse vigtige principper med henblik på at beskytte forbrugerne: 
når garantien hidrører fra sælgeren, skal denne klart underrette forbrugeren om, at den 
handelsmæssige garanti føjer sig til den lovbestemte garanti, som køberen er beskyttet 
af, 
eksistensen af en handelsmæssig garanti fortolkes ikke alene som dækkende de 
mangler, der bestod på købstidspunktet, men også holdbarhedsaspektet, 
når garantien hidrører fra fabrikanten, er denne ikke som sælgeren bundet af lovens 
bestemmelser om almindelige betingelser, og han kan således principielt begrænse 
forbrugerens klagemuligheder Dog finder højesteret, at såfremt fabrikantens garanti 
giver køberen et urigtigt indtryk af, hvilke klagemuligheder han har over for sælgeren, 
og således afholder ham fra at klage, er der tale om en krænkelse af den almindelige 
bestemmelse i AGB (almindelig definition af "urimelig kontraktvilkår", ifølge hvilken 
der kræves en vis gennemskuelighed; 
der synes at være opstået en ny retspraksis siden 1991, da højesteret begyndte at 
kontrollere selve indholdet af fabrikantens garantier på grundlag af den almindelige 
bestemmelse i AGB. 
I Belgien indeholder en standardkontrakt, der er aftalt mellem Økonomiministeriet og 
visse brancheforeninger i automobilsektoren, visse særlige bestemmelser om den 
handelsmæssige garanti, som automobilforhandlerne forpligter sig til at optage på 
ordresedlerne. Men der er ingen særlig lovbestemmelse om handelsmæssige garantier. 
I Danmark omhandles den handelsmæssige garanti i flere love og lovlignende 
bestemmelser: 
§§ 80, stk. 1, nr. 4 og 83 i KL vedrører henholdsvis sælgerens ansvar, når genstanden 
savner egenskaber, som må anses tilsikrede, og forlængelsen af reklamationsfristen 
i tilfælde af en handelsmæssig garanti, der giver en længere frist; 
§ 4 i markedsføringsloven af 1975 indeholder en fortolkning af begrebet "garanti": 
erklæring om ydelse af garanti eller lignende må kun anvendes, såfremt erklæringen 
giver modtageren en bedre retsstilling end den, han har efter lovgivningen. Denne 
bestemmelse gælder såvel sælgerens som fabrikantens garanti, 
forbrugerombudsmanden fastsatte i 1978 visse retningslinjer for anvendelse af 
garantiudsagn Disse retningslinjer blev ændret i 1987. Uden at være bindende 
betragtes de som referenceramme for definitionen af redelig forretningspraksis Da 
enhver form for forretningspraksis, der er i strid med handelssædvanerne. er forbudte, 
har disse retningslinjer omtrent samme stilling som lovforskrifter Af retningslinjerne 
fremgår det 
at en garanti ikke under nogen omstændigheder kan begrænse køberens 
rettigheder ("gode" og "dårlige" bestemmelser kan ikke udligne hinanden), 
at ordet "garanti" kun kan anvendes i forbindelse med nye varer, såfremt 
garantitiden strækker sig væsentligt ud over ét år; ved brugte varer kan en 
kortere garantitid accepteres, såfremt det klart fremgår, at mangler efter 
købeloven herudover kan uores uældende inden for købelovens 1-årsfnst, 
4 S 
hvilke oplysninger, reklamer skal indeholde: frist, særlige begrænsninger 
osv. 
at der skal ydes en tilsvarende garanti for dele, der repareres eller ombyttes 
i henhold til den erhvervsdrivendes handelsmæssige garanti, 
at garantien skal kunne overdrages til tredjemand (købers køber, 
gavemodtagere, brugere); 
at garantien skal være affattet på dansk, og at det tydeligt skal fremgå af 
garantien, at køberen bevarer sine rettigheder i henhold til den lovbestemte 
garanti. Endvidere skal det fremgå, hvad garantien går ud på, hvem der 
yder garantien, i hvilket tidsrum garantien gælder, at garantien løber fra 
tidspunktet for leveringen, og hvorledes køberen skal forholde sig, såfremt 
garantien ønskes påberåbt; 
at reparationer i henhold til garantien er gratis. Dog kan der ske 
begrænsning i garantigivers ansvar uden for købelovens frist for så vidt 
angår reservedele, arbejdsløn, rejseomkostninger eller forsendelse 
Endvidere hedder det efter dansk ret, at i tilfælde af handelsmæssig garanti skal 
forbrugeren som en fravigelse af de almindelige regler alene bevise, at den lovede kvalitet 
mangler, hvorefter garantigiveren skal bevise, at mangelen ikke bestod på købstidspunktet. 
Samtidig fortolkes den handelsmæssige garanti, også selv om der ikke er angivet nogen 
garantitid, som regel som en garanti for holdbarhed og funktionsdygtighed i hele 
produktets normale levetid. 
I Spanien skal producenten eller sælgeren efter LGDCU yde en handelsmæssig garanti 
for varige forbrugsgoder. Garantien skal være skriftlig og indeholde følgende angivelser: 
genstanden for garantien, garantens navn, den berettigede i henhold til garantien, dennes 
rettigheder samt garantiens varighed. Garantiens korteste varighed er fastsat præceptivt 
for visse brancher i særlige love: tre måneder eller 2.000 km for automobiler og tre 
måneder for elektriske husholdningsartikler. 
I garantiperioden har den berettigede mindst ret til følgende ydelser: 
helt vederlagsfri afhjælpning af mangler ved produkterne samt erstatning for skader 
forvoldt af manglerne; 
i tilfælde af utilfredsstillende afhjælpning har den berettigede valget mellem 
omlevering og tilbagebetaling af købesummen. 
I Frankrig har lovgiver for nylig taget to initiativer for bedre at beskytte forbrugeren i 
forbindelse med handelsmæssige garantier og for at udvide den beskyttelse, der ydes 
ifølge anordningen af 24. marts 1978, hvori det hedder, at en sælger, som tilbyder en 
kontraktlig garanti, klart skal anføre, at den lovbestemte garanti ligeledes gælder 
(sidstnævntes indhold skal dog ikke angives) 
De to nye initiativer er: 
46 
bekendtgørelsen af 22. december 1987, ifølge hvilken NFX 5002-standarden for 
garanti aftalers udformning i forbindelse med elektriske husholdningsartikler eller 
audio-visuelt udstyr skal finde anvendelse; 
den mere grundlæggende lov af 18. januar 1992 om forøgelse af 
forbrugerbeskyttelsen, som indeholder en præceptiv bestemmelse om, at forbrugeren 
skal kunne opnå en forlængelse af garantiperioden, for hver gang produktet ikke kan 
bruges i mindst syv dage. 
I Grækenland skal sælgeren ifølge forbrugerbeskyttelseslovens § 33 yde en handelsmæssig 
garanti. Ifølge denne bestemmelse. 
skal sælgeren yde handelsmæssig garanti for nye varige forbrugsvarer; 
skal sælgerens og garantimodtagerens navn og forretningsadresse samt genstanden for 
garantien, garantiens indhold og varighed, som skal være rimelig, fremgå af 
garantidokumentet. 
Såfremt der i garantiperioden opstår en mangel, som forhindrer almindelig brug af 
produktet, kan forbrugeren kræve mangelen afhjulpet. Såfremt sælgeren nægter at 
afhjælpe eller gør det for sent, kan forbrugeren kræve omlevering eller ophævelse af 
købet. 
Disse bestemmelser vedrører alene sælgerens handelsmæssige garanti, og ikke 
fabrikantens garanti, som er dækket af bestemmelserne i den almindelige aftaleret. 
I Irland indeholder SGSA detaljerede bestemmelser om handelsmæssige garantier. Disse 
defineres som ethvert dokument, der udleveres i forbindelse med salget af varer, og 
hvoraf det fremgår, at fabrikanten eller en anden distributør vil vedligeholde, reparere 
eller på anden måde tage sig af produkterne efter salget. Den garanti, der ydes af sælgeren 
selv (detailhandlerens handelsmæssige garanti) er ikke omfattet af denne definition. Der 
stilles endvidere flere krav til den handelsmæssige garantis indhold. F.eks. skal garantien: 
være let læselig og vedrøre specifikke varer eller varekategorier; 
indeholde klar angivelse af garantens navn og adresse; 
angive garantiens varighed at regne fra købstidspunktet. Der kan fastsættes forskellige 
varigheder for de forskellige bestanddele; 
angive fremgangsmåden i tilfælde af klage; denne fremgangsmåde må ikke indebære 
unormale vanskeligheder i forhold til sædvanlig handelspraksis; 
klart angive omfanget af garantens forpligtelser og de eventuelle udgifter, der påhviler 
køberen. 
Den beskyttelse, der ydes køberen i forbindelse med den handelsmæssige garanti, er 
præceptiv, og der kan endog blive tale om strafansvar, såfremt beskyttelsen ikke er 
effektiv. I øvrigt kan den handelsmæssige garanti ikke begrænse forbrugerens rettigheder 
i medfør af de almindelige regler eller pålægge ham yderligere forpligtelser 
Bestemmelser om, at garantigiveren forbeholder sig ret til frit at skønne, -o^m, varejne er 
mangelfulde, er ugyldige. Endvidere hæfter en sælger, der videregiver tredjemands (som 
regel fabrikantens) garanti til køberen, over for køberen, som om han selv var 
47 
garantigiver, medmindre andet aftales på leveringstidspunktet. Sælgerens ydelse af en 
selvstændig garanti opfattes, som om "andet var aftalt". Hvad angår garantigiverens (som 
regel fabrikantens eller importørens) ansvar, fremgår det klart af irsk lovgivning, at denne 
hæfter over for køberen, som om han selv har solgt varerne til køberen (kontraktligt 
ansvar). 
Enhver efterfølgende ejer af produktet i garantiperioden er omfattet af garantien og kan 
gøre krav gældende over for garantigiveren. 
I Italien indeholder den borgerlige lovbog en bestemmelse om garanti for 
funktionsdygtighed, som alene finder anvendelse på køb af materielle løsøregenstande, 
og kun såfremt sælgeren frivilligt har garanteret genstandens funktionsdygtighed i en vis 
periode, eller såfremt garantien er fastsat ved sædvane. Men den beskyttelse, den 
borgerlige lovbog giver, er ikke præceptiv. Køberen kan gøre garantien gældende på 
følgende betingelser: 
alene sådanne "mangler", der umuligt kunne konstateres på købstidspunktet, er 
omfattet; 
reklamationsfristen skal være fastsat i kontrakten, da garantien ellers vil være ugyldig; 
køberen skal kun bevise, at produktet fungerer dårligt, samt at der er givet en garanti 
for funktionsdygtighed; til gengæld kan sælgeren fritages fra garantiforpligtelsen, 
såfremt han beviser, at den dårlige funktion skyldes en omstændighed, der er dukket 
op efter kontraktens indgåelse, eller køberens unormale brug af produktet; 
køberen skal for ikke at fortabe sine rettigheder give sælgeren meddelelse om den 
dårlige funktion senest 30 dage efter opdagelsen; klagefristen er fastsat til seks 
måneder fra det tidspunkt, hvor den dårlige funktion blev opdaget; 
køberen kan vælge mellem omlevering eller afhjælpning; 
køberen kan i medfør af selve den borgerlige lovbog ikke fritages for betaling af 
erstatning. 
Således gælder de særlige regler vedrørende den handelsmæssige garanti i Italien kun 
forholdet mellem sælgeren og køberen. Alle andre garantier, der måtte blive tilbudt på 
markedet, er underkastet de almindelige retsregler. 
Luxembourgsk ret indeholder ikke særlige bestemmelser vedrørende handelsmæssige 
garantiers indhold. Dog hedder det i loven af 1983 om forbrugerbeskyttelse, at: 
enhver reklame for en garanti for et produkt er, også selv om det er fabrikanten eller 
et salgsled, der ligger før sælgeren i distributionskæden, der har lavet reklamen, en 
integrerende del af købekontrakten; 
forbrugeren, såfremt garantien ikke svarer til reklamen, kan kræve købet hævet eller 
et nedslag i prisen. 
I Nederlandene skal der sondres mellem: 
den handelsmæssige garanti, der ydes af sælgeren: denne garanti må ikke begrænse 
forbrugerens rettigheder i medfør af den lovbestemte garanti; 
48 
den handelsmæssige garanti, der ydes af fabrikanten, da denne ikke er bundet af den 
lovbestemte garanti, kan han begrænse sine forpligtelser, dog med forbehold af de 
almindelige regler om urimelige kontraktvilkår. I betragtning af, hvor ny denne 
lovgivning er, er det vanskeligt at forudse, om dens anvendelse på fabrikantens 
handelsmæssige garanti vil støde på samme vanskeligheder som i Tyskland. 
I øvrigt indeholder bestemmelserne i nederlandsk ret om vildledende reklame udtrykkeligt 
henvisning til forbudet mod vildledende reklame vedrørende garantiens udstrækning, 
indhold og varighed. 
Endvidere indeholder den af de nederlandske virksomheder udarbejdede reklamekodeks 
("Nederlandse Reclame Code") særlige bestemmelser vedrørende reklamer for 
handelsmæssige garantier. Det udvalg, der har ansvaret for kodeksens anvendelse 
("Reclame Code Commissie"), har i 1976 offentliggjort en henstilling, der har til formål 
at konkretisere de almindelige regler. Ifølge denne henstilling. 
skal de ydede garantier give forbrugeren flere rettigheder, end han allerede har i 
medfør af den lovbestemte garanti; 
skal enhver begrænsning af den ydede garanti fremgå af reklamen. En reklame, der 
nøjes med at gøre opmærksom på en garanti uden nærmere præciseringer, skal 
fortolkes som en "total garanti" uden begrænsninger (samtlige bestanddele af og 
egenskaber ved produkterne); 
anvendelsen af udtrykket "garanti" betyder, at man råder over konkrete midler til 
afhjælpning af eventuelle mangler ved produktet; 
garantiperioden skal fremgå af reklamen. 
I Portugal er der i den borgerlige lovbog fastsat regler for garantien for salgsgenstandens 
funktionsdygtighed, der defineres som en kontraktlig garanti for, at salgsgenstanden i et 
nærmere bestemt tidsrum egner sig til den påtænkte brug. Denne garanti eksisterer, når 
den er givet af sælgeren eller krævet af brugerne. Følgende regler finder anvendelse: 
garantien er tidsbegrænset: i mangel af nærmere aftale udløber garantien seks måneder 
efter leveringen, medmindre der ifølge sædvane gælder en længere frist; 
køberen skal principielt underrette sælgeren om mangelen senest 30 dage efter 
opdagelsen (med mindre andet er aftalt); 
søgsmålsretten i garantisager forældes seks måneder, efter at køberen har givet 
meddelelse om mangelen; 
køberen skal bevise, at produktet fungerer dårligt i garantiperioden; sælgeren kan kun 
fritages fra ansvar, såfremt han beviser, at mangelen er opstået efter leveringen, eller 
at den kan tilskrives køberen eller en tredjemand; 
garantien for funktionsdygtighed giver ret til afhjælpning eller omlevering; men 
såfremt sælgeren flere gange forgæves har forsøgt at reparere varen, kan køberen 
kræve omlevering. 
Garantien for funktionsdygtighed betragtes som et supplement til den lovbestemte garanti, 
medmindre der er fastsat andre bestemmelser i kontrakten (for så vidt disse bestemmelser 
er tilladt ifølge den borgerlige lovbog eller lovgivningen om urimelige kontraktvilkår). 
49 
I Det Forenede Kongerige er der fastsat en præceptiv bestemmelse om, at producentens 
handelsmæssige garanti på ingen måde må begrænse de rettigheder, forbrugeren har i 
medfør af den lovbestemte garanti. Garantigiveren skal i ethvert dokument indeholdende 
garantien under strafansvar angive, at de rettigheder, forbrugeren har i medfør af den 
lovbestemte garanti, på ingen måde begrænses eller ophæves af den handelsmæssige 
garanti. 
I øvrigt skal det bemærkes, at sideløbende med udviklingen i retsbestemmelserne om den 
lovbestemte garanti (jf afsnit 1), sker der i Det forenede Kongerige en væsentlig 
udvikling med hensyn til spørgsmålet om handelsmæssige garantier på grundlag af det 
samme oplæg fra DTI, som blev offentliggjort i 1992. I øvrigt blev der allerede i en 
rapport fra Office of Fair Trading af 1986 og et oplæg af 1989 fra National Consumer 
Council lagt vægt på behovet for særlig beskyttelse af forbrugerne i forbindelse med 
handelsmæssige garantier, navnlig på området for varige forbrugsgoder, særlig 
automobilområdet. 
Som vi har set, er der i medlemsstaterne taget flere, lidt tøvende, lovgivningsmæssige 
initiativer vedrørende handelsmæssige garantier. Man har især tilstræbt at: 
sikre, at forbrugeren underrettes korrekt om de garantier, der gives, og undgå 
vildledende oplysninger; 
sikre, at forbrugeren underrettes om, at der findes en lovbestemt garanti, og at denne 
er præceptiv; 
yde forbrugeren en særlig beskyttelse med hensyn til varige forbrugsgoder; 
udarbejde visse grundlæggende retsregler vedrørende handelsmæssige garantier, ifølge 
hvilke det bl.a. kræves, at garantidokumenterne indeholder et vist minimum af 
oplysninger. 
C. EFTERSALGSSERVICE 
Spørgsmålet om forbrugerens ret i henhold til den lovbestemte garanti hænger nøje 
sammen med eftersalgsservicen (mulighed for at skaffe reservedele, vedligeholdelse osv). 
Denne eftersalgsservice kan ligeledes betragtes som en biegenskab ved produktet, idet et 
produkt, for hvilket der ikke - eller kun i utilstrækkelig grad - ydes eftersalgsservice, 
muligvis ikke kan anvendes på en måde, som køberen er berettiget til at forvente, hvorfor 
det kan betragtes som mangelfuldt i henhold til den lovbestemte garanti 
Sideløbende rejser det spørgsmål sig, om de nationale retssystemer giver forbrugeren ret 
til at kræve, at visse produkttyper er varige. Det, at visse varige forbrugsgoder ikke 
fungerer tilfredsstillende efter en tid, der er kortere end deres "forventede levetid", kan 
betragtes som en mangel. 
I Tyskland er der ikke ved lov fastsat nogen forpligtelse til at yde eftersalgsservice Men 
i automobilsektoren er det i retspraksis på grundlag af princippet om, at man skal være 
i god tro ved indgåelsen af kontrakter, fastslået, at det skal være muligt at skaffe 
reservedele. I øvrigt betyder den meget korte frist, som forbrugeren har i henhold til den 
50 
lovbestemte garanti, at der ikke på nogen måde kan blive tale om en 
holdbarhedsforpligtelse 
I Belgien findes der ingen lovbestemt pligt for sælgeren til at sikre eftersalgsservice eller 
garantere produktets holdbarhed Men da der ikke findes nogen reklamationsfrist, kan 
forbrugeren gøre gældende, at produktet ved dets manglende holdbarhed ikke er i 
overensstemmelse med aftalen. 
I Danmark siger retspraksis, at forbrugeren kan påberåbe sig den lovbestemte garanti, hvis 
det viser sig, at der på tidspunktet for kontraktens indgåelse ikke fandtes nogen 
eftersalgsservice for et varigt forbrugsgode. Såfremt den manglende eftersalgsservice 
konstateres efter kontraktens indgåelse, skal forbrugeren påberåbe sig de almindelige 
aftaleretlige bestemmelser for at hæve købet. Selv om der ikke ved lov er fastsat nogen 
forpligtelse med hensyn til produkters holdbarhed, kan de aspekter af et produkt, der har 
tilknytning til dets holdbarhed, ifølge retspraksis udgøre en mangel (dog begrænser 
reklamationsfristen på ét år i sager om garanti i høj grad interessen ved dette spørgsmål). 
I Spanien hedder det i LGDCU, at forbrugeren ved køb af et varigt forbrugsgode har ret 
til en passende eftersalgsservice. Det hedder endvidere i loven, at der ved denne type 
produkter skal være garanti for, at der i et bestemt tidsrum kan skaffes reservedele. Men 
disse bestemmelser er rammebestemmelser, som skal udfyldes ad lovgivningens vej. 
Således findes der en kongelig anordning om husholdningsapparater, ifølge hvilken der 
skal kunne skaffes reservedele i syv år, eller fem år, såfremt apparaternes pris er under 
10.000 pesetas. 
Spansk ret indeholder bestemmelser om oplysning til forbrugeren om reservedelsprisen 
og beskytter køberen mod for høje priser på reservedele, arbejdskraft og transport i 
forbindelse med reparationer. 
I Frankrig er der ikke ved lov fastsat nogen forpligtelse for sælgeren til at yde 
eftersalgsservice. Men ifølge anordning nr. 87-1045 af 22. december 1987 skal sælgeren 
af elektriske husholdningsapparater og elektronisk udstyr tilbyde servicekontrakter, der 
følger en standardkontrakt og angiver betingelserne for servicen. Der er ej heller noget 
udtrykkeligt krav om holdbarhed Men da forældelsesfristen for søgsmål i garantisager 
ikke er fastsat, kan forbrugeren gøre gældende, at den manglende holdbarhed udgør en 
mangel ved produktet. 
I øvrigt er der ved loven af 18. januar 1992 indført en forpligtelse for sælgeren til at 
oplyse, om der findes reservedele, og hvor længe de kan skaffes, men denne 
oplysningspligt kan ikke sidestilles med en egentlig forpligtelse for den erhvervsdrivende 
I Grækenland er der ved lov af 1991 pålagt sælgeren af vange forbrugsgoder en pligt til 
at yde eftersalgsservice i et rimeligt tidsrum afhængig af produktets sædvanlige 
holdbarhed. Der er ligeledes krav om, at reservedele o.lign skal kunne skaffes. Ifølge 
loven kan ministeren fastsætte frister for produktkategorier eller -typer. 
51 
I Irland indeholder SGSSA et præceptiv forpligtelse til at yde eftersalgsservice og til at 
skaffe reservedele i et rimeligt tidsrum, der kan fastsættes af industriministeren efter 
høring af de berørte parter. I øvrigt er ethvert løfte fra sælgeren om at kunne skaffe 
reservedele eller yde eftersalgsservice bindende for den erhvervsdrivende. Endvidere 
omfatter selve begrebet "god handelsmæssig kvalitet", som vi har set, en henvisning til 
produkternes holdbarhed, idet en vare betragtes som mangelfuld, såfremt den ikke er så 
holdbar, som man kunne forvente på grundlag af beskrivelsen af varen, dens pris og 
ethvert andet relevant forhold. 
I Italien stilles der ikke ved lov noget krav om eftersalgsservice eller om holdbarhed. Men 
såfremt sælgeren har lovet noget sådant, kan forbrugeren handle, hvis løftet brydes. 
I Luxembourg findes samme system som i Belgien og Frankrig, dvs. at der ikke er nogen 
lovbestemmelse om eftersalgsservice eller holdbarhed, men at forbrugeren på grund af den 
brede fortolkning af mangelbegrebet kombineret med en manglende lovmæssig 
reklamationsfrist under visse omstændigheder påberåber sig en ret til eftersalgsservice 
og/eller en forpligtelse vedrørende produktets holdbarhed. 
I øvrigt har loven af 25. august 1983 forbedret forbrugerbeskyttelsen ved at fastsætte visse 
oplysningsforpligtelser i forbindelse med ydelsen af eftersalgsservice. 
I Nederlandene er der ingen særlig bestemmelse om eftersalgsservice og produkters 
holdbarhed i den nye borgerlige lovbog, men kravet om, at produktet skal være i 
overensstemmelse med aftalen, gør det muligt at kræve, at der f.eks. skal kunne skaffes 
reservedele. Andre aspekter, som f.eks. vedligeholdelsen, er ikke omfattet af pligten til 
at levere en vare, der er i overensstemmelse med den solgte. 
I Portugal giver den almindelige forbrugerbeskyttelseslov forbrugerne ret til en 
tilfredsstillende eftersalgsservice fra leverandøren af varige forbrugsgoder omfattende 
levering af reservedele i et tidsrum svarende til produkternes gennemsnitlige levetid. 
I Det Forenede Kongerige kommer lovgivningen ikke ind på spørgsmålet om 
eftersalgsservice eller holdbarhed. Men eftersalgsservicen reguleres i de berørte branchers 
adfærdskodekser, mens produktets holdbarhed af domstolene betragtes som noget, der 
indgår i begrebet "god handelsmæssig kvalitet". Et produkt er kun af god handelsmæssig 
kvalitet, såfremt det er rimeligt holdbart. Spørgsmålet om, hvad der er rimeligt, afgøres 
fra sag til sag. Det forslag om at erstatte begrebet "god handelsmæssig værdi" med 
begrebet "tilfredsstillende kvalitet" ("satisfactory quality"), der findes i oplægget fra de 
britiske myndigheder, har til formål at gøre det klarere, at holdbarhed er et af kriterierne 
IV - RETSSTILLINGEN PÅ FÆLLESSKABSPLAN 
52 
Selv om der ganske vist ikke findes nogen fællesskabsretlig bestemmelse, der særlig 
vedrører spørgsmålet om produktgaranti og eftersalgsservice, må man ikke glemme, at der 
er fællesskabsbestemmelser, der bidrager til fastlæggelsen af en garantiordning for 
Fællesskabet. 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
1. Direktiv 85/374/EØF om produktansvar32 
Dette direktiv hænger nøje sammen med garanti retten, da spørgsmålet om produktansvar 
på mange punkter overlapper garantispørgsmålet. Det fremgår heraf, at dette direktiv kan 
finde anvendelse i situationer, hvor betingelserne for iværksættelsen af garantiretten 
ligeledes er opfyldt. Dog er kriterierne for direktivets anvendelse begrebsmæssigt 
forskellige fra kriterierne for iværksættelsen af garanti retten. 
For det første hedder det i direktiv 85/374/EØF, at "et produkt lider af en defekt, når det 
ikke frembyder den sikkerhed, som med rette kan forventes [ ] Begrebet "defekt" i 
direktivAAs forstand må ikke forveksles med det mangelbegreb, der opereres med i de 
nationale love om garanti mod skjulte fejl, hvor der tænkes på, om produktet er egnet til 
den brug, det er bestemt til, og ikke på sikkerhedsaspektet. For det andet indføres der ved 
direktiv 85/374/EØF et ikke-kontraktmæssigt ansvar i modsætning til ansvaret ifølge den 
lovbestemte garanti, som har kontraktlig karakter. For det tredje omhandler direktiv 
85/374/EØF bortset fra skader som følge af dødsfald eller personskader kun skader på 
andre forbrugsvarer (med en selvrisiko på 500 ECU), og altså ikke erstatning for eller 
afhjælpning af skader på selve det defekte produkt. Således omfatter direktivet ikke retten 
til at fa afhjulpet selve det defekte produkts forringelse eller ødelæggelse 
Ved fremlæggelsen af forslaget til direktiv om produktansvar33 brugte Kommissionen 
megen tid på spørgsmålet om den lovbestemte garanti for produkter En passage i 
begrundelsen for dette forslag lyder: "Ansvaret for kvaliteten af en nyerhvervet ting, dens 
anvendelighed til særlige formål, herunder spørgsmålet om tingen er fejlfri i den forstand, 
at den ikke i sin helhed beskadiges eller ødelægges, fordi en del af den er mangelfuld, 
behandles efter alle medlemsstaters lovgivning som et køberetligt problem Direktivet 
griber ikke ind i dette område. Såfremt der af hensyn til forbrugerbeskyttelsen er behov 
for at forbedre køberens retsstilling over for sælgeren i tilfælde, hvor produktet lider af 
mangler, eller for at styrke sælgerens regreskrav mod producenten, kan dette opnås inden 
for retssystemet i de medlemsstater, hvor der konstateres et sådant behov I det omfang, 
det er nødvendigt for fællesmarkedets funktion, kunne spørgsmålet løses ved en 
tilnærmelse af retsreglerne om almindelige forretningsbetingelser"34 
EFT L 210 af 7. august 1985 
KOM(76)372 endelig udg. af 23. juli 1976, EFT C 241 af 14 oktober 1976, s. 9 
Begrundelsen for direktivforslaget, punkt 20, Bulletinen for De Europæiske 
53 
Som svar på disse erklæringer har Det Økonomiske og Sociale Udvalg i sin udtalelse om 
Kommissionens forslag udtrykkeligt anmodet Kommissionen om hurtigt at fremlægge et 
forslag til direktiv om garanti og eftersalgsservice35. 
Imidlertid indeholder direktiv 85/374/EØF en bestemmelse, som direkte vedrører 
garanti retten: i artikel 13 hedder det nemlig, at direktivet ikke berører de rettigheder, som 
skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for 
kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på 
tidspunktet for direktivets meddelelse. Denne bestemmelse er vigtig, da den fastslår, at 
produktansvarsordningen på ingen måde træder i stedet for de garantiordninger, der findes 
i de forskellige medlemsstater. I virkeligheden kan skadelidte i givet fald vælge mellem 
anvendelsen af direktivet og garantiretten, som under visse omstændigheder kan være 
mere fordelagtig for ham. 
2. Rådets direktiv om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler36. 
Selvom dette direktiv ikke direkte giver forbrugerne ret til garanti, vil det, når det først 
er gennemført i medlemsstaterne, kunne få vigtige følger for indførelsen af et 
fællesskabssystem for garantiretten. Kontraktbestemmelser, der begrænser den garanti, der 
ydes forbrugeren, er nemlig ofte urimelige. Endvidere indeholder dette direktiv i bilaget 
en fortegnelse med eksempler på kontraktvilkår, der kan erklæres urimelige. Blandt disse 
vilkår kan nævnes eksemplet i bilagets artikel l.b: "at udelukke eller på uhensigtsmæssig 
vis at begrænse forbrugerens lovbestemte rettigheder over for den erhvervsdrivende eller 
en anden part i tilfælde af, at den erhvervsdrivende ikke har opfyldt forpligtelserne efter 
aftalen, eller kun har opfyldt dem delvis eller mangelfuldt [ ]". Denne bestemmelse 
omfatter endvidere kontraktvilkår, der begrænser den lovbestemte garanti, forbrugeren har 
ret til i medfør af gældende nationale bestemmelser. Dette fremgår i øvrigt udtrykkeligt 
af Kommissionens ændrede forslag. 
Det af Rådet vedtagne direktiv indeholder imidlertid færre udtrykkelige henvisninger til 
garantiretten end Kommissionens to forslag, som indeholdt kimen til en særlig 
fællesskabsløsning på garanti spørgsmål et 
Den "sorte liste" i det oprindelige forslag37 indeholdt nemlig en bestemmelse (c), hvorefter 
kontraktvilkår kunne betragtes som urimelige, hvis de havde til formål eller til følge at 
begrænse forbrugernes rettigheder i henhold til nævnte bestemmelse, som var meget 
detaljerede: forpligtelse til at levere varer, der er i overensstemmelse med forslaget, 
garanti mod skjulte mangler, ret til tilbagebetaling, ombytning, reparation eller 
prisnedsættelse, ret til erstatning. 
Fællesskaber, supplement 11/76. 
EFT C 114 af 7. maj 1979, punkt 2.8.1 
Rådets direktiv 13/93 af 5 april 1993, EFT L 95 af 21. april 1993, s. 29 
KOM(90)322 endelig udg. af 3 september 1990, EFT C 243 af 28. september 1990, 
s. 2. 
54 
I det ændrede forslag38 til direktiv er garantispørgsmålet flyttet fra bilaget til artikel 6 
Endvidere er garanti begrebet i det ændrede forslag adskilt fra begrebet "urimelige 
kontraktvilkår", eftersom medlemsstaterne ved artikel 6 fik pålagt positivt at sikre 
forbrugeren visse rettigheder på dette område. 
Artikel 6 var affattet således: 
"1. Medlemsstaterne gennemfører de bestemmelser, der er nødvendige for at sikre 
forbrugeren ret til som køber ifølge en aftale om salg af varer at modtage varer, der er 
i overensstemmelse med aftalen og egnede til det formål, de er solgt til, samt til inden 
for en tilstrækkelig frist at klage over iboende fejl og mangler ved varerne. 
2. I forbindelse med udøvelse af disse rettigheder gennemfører medlemsstaterne de 
bestemmelser, der er nødvendige for at sikre forbrugeren valget mellem følgende 
muligheder, som stilles til dennes rådighed: 
refundering af hele købsprisen 
erstatning af varerne 
reparation af varerne for sælgers regning 
nedsættelse af prisen, hvis forbrugeren beholder varerne, samt ret til at kræve 
erstatning for det tab, denne har lidt på grund af aftalen. 
3. Såfremt sælgeren udleverer fabriksgarantien til forbrugeren, gennemfører 
medlemsstaterne de bestemmelser, der er nødvendige for at sikre forbrugeren ret til at 
være dækket af fabriksgarantien i tolv måneder eller i varens normale levetid, når denne 
er under tolv måneder, og gennemtvinge, at sælgeren eller fabrikanten betaler de udgifter, 
forbrugeren har haft i forbindelse med anvendelse af garantien. 
4. Medlemsstaterne gennemfører de bestemmelser, der er nødvendige for at sikre 
forbrugeren ret til som køber ifølge en aftale om levering af tjenesteydelser: 
at få leveret de pågældende tjenesteydelser på det aftalte tidspunkt og med passende 
effektivitet 
at få leverandørens garanti for, at leverandøren har den fornødne faglige viden og 
ekspertise til at levere tjenesteydelserne på den måde, der er beskrevet i afsnittet 
ovenfor39. 
KOM(92)66 endelig udg. af 4 marts 1992, EFT C 73 af 24 marts 1992 
Ifølge bilagets nr. Ib betragtede man fortsat kontraktvilkår som urimelige, hvis de 
havde til formål eller følge at "udelukke eller begrænse forbrugerens lovbestemte 
rettigheder over for den erhvervsdrivende eller en anden part i tilfælde af fuldstændig 
eller delvis manglende kontraktopfyldelse eller en mangelfuld opfyldelse af nogle af 
kontraktforpligtelserne, og navnlig de rettigheder, som er nævnt i artikel 6 i 
nærværende direktiv" 
55 
Denne artikel er blevet behandlet i Rådets arbejdsgruppe, og Rådets formandskab har 
endog fremlagt et forslag til kompromis mellem de forskellige delegationers holdninger. 
Men drøftelserne i arbejdsgruppen viste, at Kommissionens løsningsmodel var både for 
snæver og for ambitiøs. For snæver, fordi den kun åbnede mulighed for en begyndende 
harmonisering; for ambitiøs, fordi denne begyndende harmonisering skulle finde sted 
inden for rammerne af et direktiv, som faktisk i det væsentlige vedrørte et andet emne. 
Dette er grunden til, at Rådet, som nævnt i kapitel I, besluttede at anmode Kommissionen 
om at behandle disse spørgsmål for sig selv og på en mere indgående måde. 
40 3. Direktiv 84/450/EØF om vildledende reklame 
Dette direktiv kan ligeledes komme til at påvirke udformningen af garanti retten. 
Reklamebudskaber vedrørende garantibetingelser skal nemlig tage hensyn til det helt 
generelle forbud mod reklamer, der kan vildlede. Man må ikke underkende betydningen 
af direktivet om vildledende reklame, da forbrugerne faktisk har erfaring for, at de 
oplysninger om garantibetingelser, der er indeholdt i reklamerne, ofte er ufuldstændige 
og forenklede. Endvidere vil den ret brede definition af reklame, der gives i dette 
direktiv41, som regel gøre det muligt også at betragte selve garantidokumenterne som 
reklame. 
Alligevel begrænser dette direktiv sig til at fastlægge visse retlige mekanismer med det 
formål at standse den vildledende reklame uden at indrømme privatpersoner andre 
rettigheder, bl.a. for så vidt angår afhjælpningen af skader som følge af reklamens 
vildledende karakter. Dette direktiv fastsætter ej heller som princip, at annoncøren skal 
være bundet af sin reklame, som om der var tale om en kontrakt. Således giver direktivet 
ingen konkret hjælp til den individuelle forbruger, som nægtes de fordele, der opregnes 
i en reklame vedrørende garanti. 
4. Domstolens praksis 
Domstolen har to gange udtalt sig om de nationale lovgivninger vedrørende den 
lovbestemte garanti. Begge sager vedrører fransk lovgivning. Den første handler om 
princippet om en uigendrivelig formodning for ond tro hos den erhvervsdrivende sælger, 
den anden princippet om fabrikantens hæftelse for garantien over for køberens køber. 
4.1 Alsthom mod Sulzer .42 
40 EFT L 250 af 19. september 1984, s. 17. 
Ifølge artikel 2, stk. 1, forstås ved reklame "enhver form for tilkendegivelse i 
forbindelse med udøvelse af virksomhed som handlende, håndværker, industridrivende 
eller udøvelse af et liberalt erhverv, som har til formål at fremme afsætningen af varer 
eller tjenesteydelser, herunder fast ejendom, rettigheder og forpligtelser" 
Dom af 24 januar 1991, sag C-339/89, Samling 1991, s. 120. 
56 
Ifølge fransk retspraksis er der formodning for, at fabrikanten eller sælgeren kender 
sagsgenstandens mangler. Ifølge denne praksis tillades ansvarsbegrænsende bestemmelser 
kun, såfremt de er indeholdt i aftaler mellem erhvervsdrivende med samme speciale 
Det spørgsmål, der blev stillet til Domstolen, vedrørte det forhold, at fransk retspraksis 
er strengere end de retsregler, der gælder i de øvrige medlemsstater, og at den således kan 
rejse et problem i henseende til fællesskabsretten, særlig artiklerne 85, stk 1 og 34. 
Det præjudicielle spørgsmål var stillet af den franske Cour de Cassation i forbindelse med 
en tvist vedrørende levering af skibe med mangelfulde motorer af et fransk skibsværft 
(Alsthom) til et hollandsk rederi (HAT). Sagen er et godt eksempel, da motorerne var 
bestilt af Alsthom hos Sulzer, en fransk maskinfabrik, som på sin side havde henvendt 
sig til en tysk underleverandør. Denne underleverandør, som blev adciteret af Sulzer, 
kunne over for denne gøre visse ansvarsbegrænsningsklausuler gældende, som var tilladt 
efter tysk ret. Til gengæld kunne Alsthon ikke gøre sådanne bestemmelser gældende over 
for HAT Dette medførte, at de franske selskaber blev dårligere stillet end deres 
udenlandske kontrahenter. 
Domstolen nægtede ikke, at fransk retspraksis kunne medføre konkurrencefordrejninger, 
men fandt den ikke stridende mod fællesskabsretten. 
Domstolen fastslog, at denne retspraksis er udviklet for at beskytte køberen og således 
ikke kan fremme eller begunstige indgåelsen af aftaler, der er i strid med Traktatens 
artikel 85. For så vidt angår artikel 34, som forbyder kvantitative udførselsrestriktioner 
såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning, fandt Domstolen, at fransk 
retspraksis uden forskel finder anvendelse på alle retshandler, der er undergivet fransk 
lovgivning, og hverken har til formål eller til følge særligt at begrænse eksporthandelen 
og således fremme den indenlandske produktion eller handelen på hjemmemarkedet. 
Domstolen gør ligeledes opmærksom på, at parterne i en international salgsaftale normalt 
frit kan træffe bestemmelse om, hvilket lands lovgivning, der skal lægges til grund ved 
bedømmelsen af kontraktforholdet, og derved undgå at være underlagt fransk lovgivning. 
Denne afgørelse vedrører ganske vist en handelssag, men fra et 
forbrugerbeskyttelsessynspunkt er det vigtigt at bemærke, at nationale bestemmelser 
indeholdende garanti vil kår, der er gunstigere for forbrugerne, ikke på forhånd betragtes 
som stridende mod fællesskabsretten. Endvidere viser denne sag, at forskellen mellem 
nationale lovgivninger faktisk kan rejse spørgsmål om de forskellige virksomheders 
konkurrencemæssige stilling. 
4.2 Jakob Handtke mod TMCS43 
Domstolen har fået forelagt et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af artikel 5, nr 
1, i Bruxelles-Konventionen om Retternes Kompetence og om Fuldbyrdelse af 
Retsafgørelser i Borgerlige Sager, herunder Handelssager. Spørgsmålet gik ud på at få 
fastslået, hvilken ret der var kompetent i en sag rejst af køberen af et produkt mod 
Dom af 17. juni 1992, sag C-26/91, domssamling 1992, s 3967 
57 
fabrikanten. I Konventionens artikel 5, nr. 1, hedder det, at i sager om kontraktforhold 
kan sagsøgeren, der har bopæl på en stats område, sagsøges i en anden stat ved retten på 
det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes 
Ifølge fransk retspraksis hæfter fabrikanten solidarisk med sælgeren for den lovbestemte 
garanti for produkter over for den endelige køber. Denne hæftelse har kontraktlig karakter. 
I den sag, der her er tale om, og som vedrørte salg af industriudstyr, ønskede den franske 
køber at indstævne såvel den franske sælger som den tyske fabrikant for de franske retter. 
Domstolen fortolkede begrebet "i sager om kontraktforhold" selvstændigt, navnlig under 
henvisning til Konventionens opbygning og mål, og erklærede, at den særlige 
kompetenceregel i Konventionens artikel 5, nr. 1, ikke kan anvendes på tvisten mellem 
"køberens køber" af en genstand og fabrikanten, da en sådan anvendelse ikke kan 
forudses af fabrikanten og derfor er uforenelig med retssikkerhedsprincippet. Domstolen 
fastslog endvidere, at fabrikanten ikke har noget kontraktforhold til køberens køber og 
ikke har pådraget sig nogen kontraktlig forpligtelse over for denne køber, hvis identitet 
og adresse han ikke behøver at kende. Domstolen fastslog, at i de fleste af 
medlemsstaterne betragtes fabrikantens ansvar over for køberens køber for mangler i 
salgsgenstanden ikke som værende af kontraktlig karakter. Domstolen nægtede derfor at 
udvide anvendelsen af Konventionens artikel 5, nr. 1, til at omfatte forholdet mellem 
producenten og køberen. 
Ifølge Domstolen skal de regler om særlig kompetence, der er fastsat i Konventionen, 
særlig artikel 5, nr. 1, fortolkes indskrænkende, da de fraviger det almindelige princip om, 
at sagsøgte skal sagsøges ved retterne i den medlemsstat, hvor han har bopæl. 
Kommissionen havde i sine bemærkninger til Domstolen indtaget en anden holdning og 
anmodet Domstolen om at fortolke det direkte søgsmål anlagt af køberens køber mod 
fabrikanten som en sag om kontraktforhold, for så vidt denne benævnelse kunne medføre, 
at den samme ret som den, for hvem sælgeren havde indbragt et regressøgsmål mod 
fabrikanten, blev kompetent. 
Domstolen foretog ikke en mere indgående analyse af forholdet mellem artikel 5, nr. 1, 
og artikel 5, nr. 3 i Bruxelles-Konventionen, hvori det hedder, at i erstatningssager uden 
for kontrakt kan sagsøgeren sagsøges ved retterne på det sted, hvor skadetilføjelsen er 
foregået. Såvel generaladvokaten som Kommissionen og den tyske regering henledte 
Domstolens opmærksomhed på dette punkt. Men Domstolen svarede ikke på spørgsmålet 
om, hvorvidt det direkte søgsmål vedrørende skjulte mangler da skulle henføres under de 
i artikel 5, nr 3, fastsatte kompetenceregler. Det kan formodes, at svaret ville være 
bekræftende, da begrebet ansvar uden for kontraktforhold er et retsbegreb, som omfatter 
alle former for ansvar uden for kontrakt. Det præjudicielle spørgsmål vedrørte dog ikke 
dette punkt. 
Det er klart, at Domstolens bedømmelse af, hvilket ansvar fabrikanten har over for 
køberens køber af produktet, er begrænset til det aspekt, der vedrører Bruxelles-
Konventionen, og ikke anfægter gyldigheden af den underretning, der er omhandlet i 
58 
materiel fransk ret. Men denne dom er et godt eksempel på de problemer, som de mange 
forskellige nationale love kan give anledning til.44 
5. Vurdering 
Fællesskabets forbrugerpolitik er fortsat svag og ufuldkommen. Ganske vist bidrager de 
beskrevne initiativer mere eller mindre til fastsættelsen af en fællesskabsramme for 
produktgarantierne, da de tager sigte på i visse sektorer at indføre et mindstemål af 
beskyttelse af forbrugeren og under visse omstændigheder at fjerne kontraktvilkår, som 
indskrænker den garanti, forbrugeren har ret til på grundlag af love og administrative 
forskrifter. Men hidtil har intet fællesskabsinstrument inden for rammerne af 
forbrugerpolitikken nået til det punkt, hvor det drejer sig om gennem harmonisering af 
fastsætte regler for selve indholdet af garantiretten som foreskrevet af de nationale 
lovgivninger. Endvidere skal det bemærkes, at trods de huller, der findes for så vidt angår 
de garantioplysninger, forbrugerne skal have før og under kontraktens indgåelse, har man 
i EF-initiativerne vedrørende producentens/sælgerens oplysningspligt ikke medtaget 
oplysninger om garantivilkårene blandt de oplysninger, der skal gives45. 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
1. Rådets direktiv om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler 
Artikel 6, stk. 3, i Kommissionens ændrede forslag vedrørte handelsmæssige garantier og 
fastsatte en mindsteperiode for fabrikantens garanti. Det var et første forsøg på at indføre 
en fællesskabslovgivning om handelsmæssige garantier. Som vi har set, findes denne 
bestemmelse ikke i det endelige direktiv. 
Dette betyder dog ikke, at direktivet ikke kan påvirke reglerne om handelsmæssig garanti. 
Uanset om garantien gives af forhandleren eller fabrikanten, kan den ikke betragtes som 
en gave. Garantien er et led i en forretningsstrategi, der tager sigte på at sælge produktet, 
og er således medregnet i den endelige pris for produktet. Garantibetingelserne kan 
således vise sig at medføre en uligevægt mellem parternes rettigheder og forpligtelser i 
henhold til kontrakten til skade for forbrugeren. Dette ville være tilfældet med vilkår, der 
går imod selve princippet for garantien (f.eks. urimelige betingelser for påberåbelse eller 
udelukkelse af garantien), eller som er egnede til at vildlede forbrugeren med hensyn til 
hans rettigheder 
44 
45 Hvilket dog ikke indebærer, at den kompetente ret er retten i den stat, hvor køberen 
har bopæl. Se herom generaladvokat Jacobs forslag til afgørelse i denne sag, punkt 
31. 
Se forslaget til direktiv om telekøb KOM(92)l 1 af 21. maj 1992, EFT C 156 af 23 
juni 1992, s. 14, hvori er fastsat en række oplysninger, der skal afgives for indgåelsen 
af kontrakten og under dens gennemførelse, men ikke berører garantispørgsmålet 
59 
Anvendelsen af reglerne om urimelige kontraktvilkår i forbindelse med handelsmæssige 
garantier er ikke desto mindre tilfældig og vil ofte afhænge af, hvilken holdning de 
nationale domstole (eller andre kompetente myndigheder) indtager vedrørende: 
selve spørgsmålet om, hvorvidt garantien skal betragtes som en gave, der gives frit, 
og som derfor ikke kan underkastes kontrol for så vidt angår de "betingelser", 
hvorunder den er givet; 
sondringen mellem de garantibetingelser, der kan betragtes som urimelige, og dem, 
der nøjes med at afgrænse garantien, dvs. definere "gaven" til forbrugeren46, 
spørgsmålet om der består en reel kontrakt (og således kontraktvilkår) mellem 
producenten og den endelige forbruger i tilfælde af en garanti, der gives af 
producenten. 
I øvrigt er det en kendt sag, at det først nu i tysk retspraksis ganske forsigtigt er ved at 
blive fastslået, at de vilkår, der er knyttet til fabrikantens handelsmæssige garanti, kan 
underkastes kontrol i henhold til AGB (lov om almindelige kontraktvilkår). 
2. Konkurrenceretten 
Hidtil har Fællesskabets politik med hensyn til producentgarantier bygget på anvendelsen 
af Romtraktatens artikel 85 om forbud mod konkurrencebegrænsende aftaler.47 
Allerede i 1977 har Kommissionen i sin syvende beretning om konkurrencepolitikken 
fastlagt sin politik på dette område og understreget, at den garanti, fabrikanter af varige 
forbrugsgoder giver i forbindelse med deres eftersalgsservice, skal gælde i hele 
Fællesskabet, uanset i hvilken medlemsstat produktet er købt48. Kommissionen har i 
mange sager om anmeldte aftaler og i forordninger om fritagelse for kategorier fortolket 
den i EF-Traktatens artikel 85, stk. 3, fastsatte betingelse om, at forbrugerne skal sikres 
en rimelig andel af fordelen, i denne retning49. Kommissionen mener således - og dens 
synspunkt er ofte blevet bekræftet af Domstolen, at kontraktvilkår, ved hvilke en fabrikant 
46 
47 
48 I direktivets artikel 4, stk. 2, hedder det, at vurderingen af, om kontraktvilkårene er 
urimelige, ikke omfatter definitionen af aftalens hovedgenstand. 
Som hjørnesten i denne politik kan nævnes Kommissionens afgørelse af 23/10/78 
(Zanussi), EFT L 322 af 16/11/78, s. 36, og af 10/12/84 (Ideal Standard), EFT L 20 
af 24/1/85, s 38; Hasselblad-dommen af 21/2/84, Sag 86/92, Samling 1984, s. 883, 
ETA-dom (Swatch) af 10/12/85, Sag 31/85, Samling 85, s. 3933, samt 
Kommissionens forordninger nr. 123/85 af 12/12/84 (EFT L 17 af 18/1/85, s. 16 -
distribution af automobiler) og 4087/88 af 30/11/88 (EFT L 359 af 28/12/88, s 46 -
franchise-aftaler). 
7. beretning, nr 17-20 og Kommissionens meddelelse om en ansøgning om 
negativattest (Zanussi's garanti vilkår), EFT C 313 af 29. december 1977. s 14 
Ang en fortegnelse over behandlede sektorer, se den 16. beretning om 
konkurrencepolitikken, 1986, punkt 56. I denne beretning har Kommissionen 
udtrykkeligt på ny bekræftet princippet om gyldigheden af producentens garanti i hele 
Fællesskabet. 
60 
over for sine forhandlere forpligter sig til at nægte at give garanti til parallelimportører, 
i princippet er i strid med Romtraktatens artikel 85, stk. 1, og at de pågældende 
virksomheder kan ikendes bøder. Kommissionen har i øvrigt haft lejlighed til at advare 
producenterne om, at deres forhandleraftaler kunne blive erklæret uforenelige med 
konkurrencereglerne, såfremt de garantier, der gives forbrugerne, ikke gælder i hele 
Fællesskabet for varer, der er købt i hvilken som helst medlemsstat50. 
Det grundlæggende princip på konkurrenceområdet er, at producenten ikke kan forbeholde 
varer, der er købt i et bestemt distributionsnet, garantien. Endvidere skal producenten, 
såfremt han distribuerer disse produkter gennem et selektivt distributionssystem, pålægge 
nettets medlemmer pligt til at honorere garantien, uanset hvor varen er købt. Med hensyn 
til garantibetingelserne i forbindelse med en parallelimporteret vare har Kommissionen 
altid hyldet det princip, at garantien opfyldes af forhandleren i den EF-medlemsstat, hvor 
apparatet anvendes, på de betingelser, der gælder i denne stat. Dette princip blev i 1987 
bekræftet i Sony-sagen51. 
Domstolen har stadfæstet Kommissionens holdning i to grundlæggende domme: 
Hasselblad-dommen52 i 1984 og Swatch-dommen53 året efter. 
I den første dom måtte Domstolen tage stilling til forholdet mellem den af producenten 
ydede handelsmæssige garanti og de ekstragarantier, der gives af forhandlerne selv. I 
denne forbindelse fastslog Domstolen, at for så vidt parallelforhandlernes kunder er 
omfattet af fabrikantens normale garanti, må kontraktvilkår eller former for praksis, ved 
hvilke visse særlige fordele forbeholdes de autoriserede forhandlere, som f.eks. forlænget 
garantiperiode eller hurtigere service, betragtes som gyldige. Derimod udtalte Domstolen, 
at det er afgørende, at de parallelimporterede varer fuldt ud er omfattet af fabrikantens 
normale garanti. 
I forbindelse med konkurrencepolitikkens anvendelse på producentens handelsmæssige 
garanti får Swatch-dommen en helt afgørende betydning. Swatch-urene blev forhandlet 
gennem eneforhandlere, som fik tildelt et bestemt "område". Ifølge forhandleraftalerne 
skulle forhandlerne aftage et vist minimum. Urene var omfattet af en producentgaranti i 
tolv måneder fra det tidspunkt, hvor forbrugeren købte dem, dog højst i 18 måneder fra 
deres levering til forhandlerne54. I emballagen for hvert enkelt ur fandtes et garantibevis, 
50 EF-Bull. 11-1986, punkt 2.1.77. 
17. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 67. 
Dom af 21. februar 1984, Hasselblad mod Kommissionen, Sag 86/82, Samling 1984, 
s. 883. 
Dom af 10. december 1985, Eta Fabriques/SA DK Investments, Sag 81/85, Samling 
1985, s. 3933. 
Generaladvokaten udtrykte i øvrigt forundring over denne klausul, da han i lyset af 
grundsætningen om, at kontrakter alene binder parterne, vanskeligt kunne se, 
hvorledes producenten "i forhold til forbrugeren skulle kunne frigøre sig for den 
udtrykkelige tilsikring, der følger den solgte ting, under påberåbelse af et vilkår, der 
kun binder forhandleren, og hvorefter genstanden kun må ligge hos denne en vis tid" 
hvorved producenten garanterede imod alle materialefejl eller fabrikationsfejl i 12 
måneder fra købsdatoen. Et mangelfuldt ur kunne byttes, eftersom reparation ikke kunne 
ske som følge af urets konstruktion. 
Domstolen fik forelagt sagen i form af et præjudicielt spørgsmål fra handelsretten i 
Bruxelles i en sag mellem producenten (ETA) og flere parallelforhandlere. ETA ville 
nemlig forbyde disse forhandlere at sælge Swatch-urene med producentens garanti, da 
denne var en følge af en aftale mellem ETA og dets eneforhandlere og således beroede 
på aftale og derfor kun kunne omfatte ure solgt gennem ETA's forhandlerorganisation. 
Som et yderligere argument for afvisningen af garantien blev det anført, at det var 
nødvendigt at kontrollere overholdelsen af reglen for, hvor længe de måtte ligge hos 
forhandlerne. Domstolen forkastede ETA's argumentation og kendte for ret, at "en 
bestemmelse i en eneforhandleraftale, hvorefter fabrikanten over for sin eneforhandler 
forpligter sig til at yde garanti på sine produkter efter salget til forbrugeren, og som af 
fabrikanten påberåbes som hjemmel for at nægte at honorere garantien i forhold til 
parallelforhandlerens kunder, er uforenelig med EØF-Traktatens artikel 85, stk. 1, i det 
omfang, den konkurrencebegrænsning, som dette forhold kan indebære, påvirker handelen 
mellem medlemsstaterne". 
For ganske nylig har Domstolen i en dom55 om et præjudicielt spørgsmål vedrørende 
begrebet "vildledende reklame" i direktiv 84/45O/EØF fuldt ud stadfæstet denne praksis, 
og er gået endnu længere. Et af de spørgsmål, der blev stillet Domstolen af den 
forelæggende ret, vedrørte påstanden om, at en bemærkning om fabrikantgaranti i en 
selvstændig automobilforhandlers reklame var vildledende56. Ifølge Domstolen kunne en 
sådan påtegning ikke betragtes som vildledende reklame, såfremt den svarer til 
virkeligheden. For at retfærdiggøre denne løsning nøjedes Domstolen med at henvise til 
Swatch-dommen og udtale, at et garantisystem, i hvilket en leverandør forbeholder sin 
eneforhandlers kunder garantien, giver eneforhandleren og dennes sælgere en 
fortrinsstilling i forhold til parallelimportørerne og -distributørerne, og derfor må betragtes 
som havende til formål eller til følge at begrænse konkurrencen i henhold til Traktatens 
artikel 85, stk. 1. Det bør fremhæves, at Domstolen har set bort fra de pågældende varers 
særlige kendetegn og fremgangsmåden for iværksættelsen af garantien. I Swatch-sagen 
drejede det sig om billige masseproducerede varer, som ifølge Domstolen selv "ikke hører 
til de produkter, for hvilke de med et selektivt distributionssystem forbundne 
begrænsninger kan anses for lovlige, for så vidt som de er motiveret af hensynet til at 
opretholde en specialhandel, der kan sikre særlige ydelser for teknisk højt udviklede 
produkter af høj kvalitet"57. I denne sag drejede det sig derimod om garanti på biler, som 
er teknisk meget komplekse varer, der markedsføres gennem et selektivt og eksklusivt 
distributionssystem, som i øvrigt er undtaget ved forordning nr. 123/85, der i øvrigt 
55 Dom af 16. januar 1992, forundersøgelse indledt mod X, kendt under betegnelsen 
"Bergerac-dommen", sag C-373/90, domssamling 1992, s. 131. 
56 Reklamer, der blev offentliggjort i pressen, bar påtegningen "køb Deres nye bil til en 
billigere pris" efterfulgt af påtegningen "1 års fabrikantgaranti". 
57 Præmis 16. 
62 
indeholder særlige garantibestemmelser Men Domstolen henviste ikke i denne forbindelse 
særlig til bestemmelserne i denne forordning58 
2.1 Forordningerne nr. 1983/83 og 1984/83 om henholdsvis kategorier af 
eneforhandlingsqftaler og eksklusive købsaftaler59 
Disse forordninger om undtagelser for kategorier indeholder en simpel henvisning til 
garanti, som ikke påvirker arbejdet til fremme af forbrugernes interesser. De begrænser 
sig nemlig til at anføre, at forhandlerens serviceforpligtelser over for kunderne og 
garantiforpligtelser i henhold til kontrakten ikke er til hinder for, at visse kategorier 
undtages. 
2.2 Forordning nr. 123/85 om salgs- og serviceaftaler vedrørende 
motorkøretøjer60. 
Denne forordning61 vedrører fritagelsen for kategorier af eneforhandlingsaftaler i 
automobilsektoren. Sådanne aftaler er blevet godkendt af Kommissionen, navnlig fordi 
de for så vidt angår salg og eftersalgsservice synes at give visse økonomiske fordele i 
forhold til, hvad der ville være tilfældet, hvis disse to aktiviteter blev adskilt. 
Men i overensstemmelse med princippet om forbud mod aftaler, som findes i EØF-
Traktatens artikel 85, må sådanne aftaler ikke føre til afskaffelse af konkurrencen eller 
til opdeling af de nationale markeder62. For at undgå dette resultat giver forordningen 
forbrugeren en minimumbeskyttelse ved at gøre det muligt for ham, selv om han har købt 
en vare i udlandet, at lade sin lokale forhandler udføre de arbejder, der er omfattet af 
garantien. I henhold til artikel 5, stk. 1, nr. 1 i forordningen er fritagelse betinget af, at 
alle virksomhederne i et net af forhandlere af et mærke yder [...] gratis service inden for 
garantiperioden og service i forbindelse med tilbagekaldelsesaktioner på ethvert køretøj 
af dette mærke, uanset hvor i Fællesskabet køretøjet er købt. 
Der er her tale om en indirekte anerkendelse af forbrugerens ret til at foretage indkøb 
overalt i Fællesskabet og få bl.a. det af garantien omfattede arbejde udført af nettets 
58 
59 Og fulgte herved Kommissionen, som i sine påstande gjorde gældende, at en 
importeret bil måtte være omfattet af den garanti, konstruktøren ydede i importlandet, 
uden at komme nærmere ind på de strengere betingelser, der var fastsat i forordning 
123/85. 
EFT L 173 af 22. juni 1983, s. 1 ff og 5 ff. 
EFT L 15 af 18 januar 1985. 
I lighed med forordning nr. 1983/83 og 1984/83 indeholder forordning nr 123/85 
ligeledes en bestemmelse, ifølge hvilken forhandlerens forpligtelse til at yde garanti, 
gratis service og service i forbindelse med tilbagekaldelsesaktioner ikke er til hinder 
for meddelelse af fritagelse. 
I denne forbindelse er det interessant at se den betydning, der tillægges 
formidlervirksomhed; se Kommissionens meddelelse om klarlægning af 
formidlervirksomheden i automobilsektoren, EFT C 329 af 18. december 1991 
63 
lokale repræsentant. I øvrigt anføres det i Kommissionens meddelelse om denne 
forordning, at den endelige bruger ikke retsstridigt må forhindres i at købe en bil, hvor 
han vil i fællesmarkedet. I meddelelsen nævnes som eksempel forhandleres nægtelse af 
at udføre "garantiarbejde" på køretøjer, som de ikke har solgt, og som er importeret fra 
andre medlemsstater. Det er rigtigt, at Kommissionen tidligere havde fået forelagt mange 
klager fra forbrugere, navnlig BEUC, over de meget store vanskeligheder i forbindelse 
med privat import af biler, særlig i form af trusler om nægtelse af udførelse af det af 
garantien omfattede arbejde63. 
Dog indskrænkes denne mulighed for forbrugeren ved, at den lokale forhandlers 
forpligtelser begrænses dels til de forpligtelser, han selv har indgået i 
forhandlerkontrakten, dels til de kontraktmæssige forpligtelser, der pålægges den 
forhandler, som har solgt køretøjet, eller de forpligtelser, som fabrikanten har påtaget sig. 
Således er det den mindst gunstige ordning, der anvendes over for forbrugeren. 
Tilsidesættelse af denne forpligtelse kan straffes med hjemmel i artikel 10, hvori det 
hedder, at Kommissionen kan lade fordelen ved fritagelse [...] bortfalde, dersom den 
konstaterer, at fabrikanten eller en virksomhed i salgsnettet til stadighed eller systematisk 
på en måde, der falder uden for fritagelsen efter forordningen, gør det vanskeligt for de 
endelige forbrugere [ ] at få eftersalgsservice på køretøjer, som de har købt inden for 
Fællesskabet. 
Umiddelbart efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 123/85 var der mange forbrugere, der 
i tilfælde af parallelimport fik at vide, at de ikke kunne få udført det af garantien 
omfattede arbejde. Men da Kommissionen af forbrugerne eller mellemhandlere fik forelagt 
klagerne, krævede den systematisk af de pågældende virksomheder, at de indstillede 
denne praksis. I de fleste tilfælde kunne sagerne afgøres ved denne brevveksling64. 
For øjeblikket synes afvisningerne af at udføre "garantiarbejde" ikke at være en følge af 
en aftale mellem distributionsnettets medlemmer, men snarere at komme fra isolerede 
forhandlere. Men selv om afvisningerne ikke rejser grundlæggende problemer inden for 
rammerne af Fællesskabets konkurrenceret, er de stadig til besvær for de forbrugere, der 
rammes af de enkeltstående tilfælde. 
2.3 Kommissionens forordning nr. 4087/88 om kategorier affranchiseaftaler^ 
I lighed med ovennævnte forordning giver forordningen om fritagelse vedrørende 
franchiseaftaler forbrugeren mulighed for at foretage privat import Denne mulighed 
fremgår af artikel 5, litra g), hvori det hedder, at fritagelsen kun gælder, såfremt 
63 Se i denne forbindelse klagen fra BEUC i sagen Ford Garantie Deutschland, 13 
beretning om konkurrencepolitikken, nr. 104 og 105. Efter at Kommissionen havde 
grebet ind, indstillede forhandlerne deres trusler om ikke at ville udføre 
"garantiarbejde" 
64 Se 16. beretning om konkurrencepolitikken, nr. 30 
65 EFT L 359 af 28. december 1988. 
64 
franchisetageme frit på fællesmarkedet kan levere de varer eller tjenesteydelser, som er 
genstand for franchisen, til endelige brugere, uanset hvor de har bopæl. 
Samtidig finder Kommissionen, at forbrugernes mulighed for at foretage parallelimport 
bør udvides ved at give dem mulighed for at lade "garantiarbejdet" udføre i deres 
bopælsland. Endvidere er det vigtigt, at franchisenettet får det tilstræbte ensartede image. 
Forbrugeren er faktisk kun sjældent klar over, at han handler med en selvstændig 
erhvervsdrivende, og tror ofte, at den, han handler hos, blot er repræsentant for 
producenten/forhandleren (franchisegiveren). Kommissionen finder således, at såfremt 
franchisetageme skal yde garanti på franchisegiverens produkter, bør denne forpligtelse 
ligeledes gælde for produkter leveret af franchisegiveren, andre franchisetagere eller andre 
autoriserede forhandlere. Dette princip er knæsat i forordningens artikel 4, litra b), hvori 
det hedder: "hvis franchisegiveren pålægger franchisetageren at yde garanti for 
franchisegiverens varer, gælder denne forpligtelse også for varer, der leveres af andre 
medlemmer af franchisenettet og andre forhandlere, som yder en tilsvarende garanti, på 
fællesmarkedet." Denne forpligtelse er en grundlæggende betingelse for fritagelsen efter 
kategorier. Således skal forbrugeren for de fritagne franchiser have ret til at lade det af 
garantien omfattede arbejde udføre af ethvert medlem af franchisenettet, ikke alene for 
varer, der er solgt af franchisetagere, men ligeledes for franchisegiverens varer, der sælges 
af andre forhandlere, der indgår i det selektive distributionsnet. 
2.4 Vurdering 
Et af målene for Fællesskabets konkurrenceret er at gøre det muligt for forbrugeren at 
foretage privat import. En sådan mulighed vil ikke alene på kort sigt lade ham nyde 
fordel af lavere priser, den giver ham tillige en væsentlig rolle på længere sigt i 
forbindelse med åbningen af markederne. Kommissionen finder, at muligheden for at få 
udført garantiarbejde og eftersalgsservice i bopælslandet er en nødvendig følge af denne 
mulighed for privat import. Dette bidrag fra Fællesskabets konkurrenceret til etableringen 
af et europæisk garantisystem har dog store begrænsninger ud fra et 
forbrugerbeskyttelsessynspunkt. Forholdet er nemlig det, at 
konkurrenceretten begrænser sig til at forpligte den producent, der giver garanti, til 
at sørge for, at garantien gælder i hele Fællesskabet, uden at fastsætte regler for 
garantiens eksistens, indhold eller iværksættelse; 
konkurrenceretten vedrører kun de af virksomhedernes aktiviteter, der falder ind under 
reglerne om aftaler eller dominerende stillinger; 
konkurrenceretten pålægger virksomheder visse forpligtelser; til gengæld skaber den 
ikke rettigheder, som forbrugeren kan påberåbe sig. Sanktionen for tilsidesættelse af 
garantiforpligtelserne i henhold til forordningerne er tilbagekaldelse af fritagelsen En 
sådan sanktion kræver for at komme i anvendelse gentagne tilsidesættelser, og den 
beskytter på ingen måde den forbruger, der er offer for nægtelse af opfyldelse af en 
garanti eller en ved forordningen forbudt kontraktbetingelse, da det eneste, 
forbrugeren kan gøre, er at indgive klage for at få fritagelsen trukket tilbage 
Forbrugeren kan aldrig kræve, at den garanti, som han kan kræve i henhold til 
65 
Fællesskabets konkurrenceret, honoreres, da han ikke er reel indehaver af en subjektiv 
ret over for den forhandler, der har fejlet; 
konkurrenceretten bidrager som sådan hverken til en harmonisering af garantierne 
eller til den gennemsigtighed, dens anvendelse kræver. I konkurrenceretten er det blot 
fastsat, at den garanti, der gives forbrugeren efter et køb på den anden side af 
grænserne, honoreres i overensstemmelse med praksis i det land, hvor den af 
garantien dækkede service ønskes udført, idet det anerkendes, at samme fabrikants 
garanti for samme vare ikke nødvendigvis er den samme i hele Fællesskabet. 
C. EFTERSALGSSERVICE 
Eftersalgsservice i den snævre betydning, dvs. service, der ikke indebærer iværksættelse 
af en garanti, behandles ikke selvstændigt i fællesskabsretten. Problemet berøres 
undertiden, men kun meget indirekte, i forbindelse med anvendelsen af 
konkurrrenceregleme. Kommissionen finder nemlig, at nødvendigheden af at sikre 
forbrugeren en eftersalgsservice af høj kvalitet er en af de grunde, der kan være med til 
at berettige et selektivt distributionssystem under henvisning til Traktatens artikel 85 stk. 
3. Alligevel går de forordninger om fritagelse, der er vedtaget med hensyn til selektiv 
distribution, ikke så langt som til i lighed med den handelsmæssige garanti at kræve, at 
samtlige forhandlere skal udføre eftersalgsservice på alle produkter, der er nævnt i aftalen, 
uafhængig af hvor de er købt. I forordning nr. 123/85 om salg af motorkøretøjer hedder 
det blot, at forhandlerens "pligt til at overholde mindstekrav med hensyn til salg og 
service, navnlig vedrørende [ ] reparation og vedligeholdelse af aftalevarer og 
tilsvarende varer, særlig med henblik på motorkøretøjers sikre og pålidelige funktion" ikke 
er til hinder for den indrømmede fritagelse.66 
Også det særlige spørgsmål om muligheden for at skaffe reservedele er kun lige blevet 
berørt. I denne forbindelse kan nævnes Kommissionens Villeroy & Boch-afgørelse af 16. 
december 198567, som vedrører konkurrenceretten, og hvori der henvises til producentens 
forpligtelse til at garantere, at der i 15 år kan skaffes reservedele. Det hedder, at denne 
forpligtelse er med til at berettige iværksættelsen af et selektivt distributionssystem, som 
kan sikre kontinuiteten i forsyningerne til forbrugeren. 
66 Artikel 4, stk. 1, litra c). 
67 EFT L 376 af 31. december 1985. 
66 
v - VURDERING AF RETSSTILLINGEN INDEN FOR DET INDRE 
MARKED 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
1. Lovvalg 
Medlemsstaterne har i deres nationale retsordener valgt meget forskelligartede løsninger 
på spørgsmålet om beskyttelse af køberen/forbrugeren mod mangler ved de varer, han 
køber. 
I forbindelse med det indre marked kan denne mangfoldighed give anledning til store 
problemer ved grænseoverskridende transaktioner. Det første problem er, hvilken lov der 
finder anvendelse på garanti spørgsmål. Da der ikke findes et harmoniseret sæt retsregler, 
anvendes et kompliceret internationalprivatretligt system, hvis vigtigste grundregler findes 
i Rom-Konventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige 
forpligtelser. Denne konvention trådte i kraft i 1991 i kontraktforhold i ti af de tolv 
medlemsstater. Kun i Portugal og Spanien finder konventionen endnu ikke fuld 
anvendelse, da aftalen om disse to staters tiltrædelse endnu ikke er ratificeret af samtlige 
medlemsstater. 
1.1 Rom-konventionens anvendelighed på forbrugeraftaler. 
RK finder principielt anvendelse på alle kontraktlige forpligtelser, således også sådanne, 
der følger af forbrugeraftaler. Undtagelserne i henhold til artikel 1, stk. 2 og 3, har ikke 
nogen større direkte betydning for de spørgsmål, der behandles i denne grønbog. Dog skal 
det bemærkes, at med hensyn til beviser finder RK kun anvendelse for så vidt angår visse 
aspekter (genstanden for beviset, bevisbyrden, domstolenes anerkendelse af beviser for 
retshandler)68. Dette betyder, at for én og samme aftale kan bevisregleme være fastsat ved 
forskellige lovgivninger. 
1.2 Lovvalg - almindelige regler 
Grundprincippet for lovvalget er, at parterne selv kan vælge69 (artikel 3). Men denne 
valgfrihed begrænses, såfremt alle omstændigheder af betydning på aftaletidspunktet kun 
har tilknytning til et enkelt land. I så fald gælder dette lands ufravigelige regler fortsat 
(artikel 3, stk. 3). Træffer parterne ikke noget valg, er aftalen underkastet loven i det land, 
som den har sin nærmeste tilknytning til (artikel 4). Der er formodning for, at aftalen har 
sin nærmeste tilknytning til det land, hvor den part, som skal præstere den for aftalen 
karakteristiske ydelse, på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit hovedsæde70 I 
68 Se artikel 14. 
69 Angående de praktiske regler for, om der reelt har været tale om et valg, se artikel 
3 og Giuliano og Lagarde-rapporten, EFT C 282 af 31. oktober 1980, s. 17. 
70 Bortset fra aftaler om en tinglig ret i forbindelse med fast ejendom eller en brugsret 
til en fast ejendom. I så fald har aftalen sin nærmeste tilknytning til det land, hvor 
67 
forbindelse med forbrugeraftaler er den karakteristiske ydelse i langt de fleste tilfælde 
den, der præsteres af den erhvervsdrivende. 
Dog skal der ligeledes tages hensyn til de ufravigelige bestemmelser i den stat, 
situationen har nær tilknytning til, og de ufravigelige bestemmelser i domstolslandet. Der 
er ligeledes fastsat særlige tilknytningsregler for bestemmelsen af aftalens materielle 
gyldighed, parternes samtykke samt aftalernes form. 
1.3 Lovvalg ved visse forbrugeraftaler 
I konventionens artikel 5 er der fastsat en særlig regel, der gælder for visse 
forbrugeraftaler i tilfælde af lovkonflikt. Regelen går ud på, at parternes lovvalg ikke kan 
anfægte de ufravigelige regler i loven i det land, hvor forbrugeren har sin bopæl; i mangel 
af lovvalg gælder loven i det land, hvor forbrugeren har sin bopæl. 
Denne særlige bestemmelse finder under visse meget strenge betingelser anvendelse på 
alle aftaler om levering af løsøregenstande eller tjenesteydelser samt om ydelse af kredit 
til et sådant formål. Dog er transportaftaler og aftaler om levering af tjenesteydelser, 
såfremt disse udelukkende skal præsteres i et andet land end det, hvor forbrugeren har sin 
bopæl, udelukket fra ordningen. Derimod er aftaler om rejser til en samlet pris 
udtrykkeligt omfattet af ordningen (særlige regler i artikel 5). 
Disse beskyttende principper finder kun anvendelse under visse betingelser, der er fastsat 
i stk. 2: 
såfremt den erhvervsdrivende har opsøgt forbrugeren i det land, hvor han har bopæl 
(f.eks. dørsalg, postordresalg eller andre telesalg), og hvor aftalen faktisk er indgået. 
Teksten lyder: såfremt der i dette land forud for aftalens indgåelse er fremsat særligt 
tilbud over for ham (forbrugeren) eller er foretaget reklamering71, og han dér har 
foretaget de handlinger, der fra hans side er nødvendige for aftalens indgåelse"; 
såfremt den erhvervsdrivende eller dennes repræsentant har modtaget forbrugerens 
bestilling i det land, hvor han har bopæl. Selv om denne betingelse til dels overlapper 
den under første led nævnte, yder den en bredere beskyttelse og dækker bl.a. messer 
og udstillinger i forbrugernes land eller et udenlandsk selskabs mellemhandlere eller 
faste forretningssteder; 
såfremt aftalen angår salg af løsøregenstande, og forbrugeren er rejst fra sit 
bopælsland til et andet lande og har afgivet sin bestilling dér, under forudsætning af 
at forbrugerens rejse var arrangeret af sælgeren med det formål at formå forbrugeren 
til at afslutte køb. 
ejendommen er beliggende. 
Se dog ovennævnte rapport, s. 24, hvori er angivet grænserne for beskyttelsen for 
visse typer verdensomspændende reklamer. 
68 
I øvrigt hedder det i artikel 9, stk. 5, at på de i artikel 5, stk. 2, fastsatte betingelser er 
aftalernes form underkastet loven i det land, hvor forbrugeren har sin bopæl. 
1.4 RKs rækkevidde med hensyn til forbrugerbeskyttelse ved 
grænseoverskridende aftaler 
Den ved konventionen indførte ordning for grænseoverskridende forbrugeraftaler kan 
sammenfattes som følger: 
såfremt forbrugeren i sit land køber en vare, enten den er "national", importeret eller 
udbydes til salg fra udlandet, yder garantien ham følgende beskyttelse: 
i mangel af udtrykkeligt eller stiltiende lovvalg, finder loven i det land, 
hvor forbrugeren har sin bopæl, anvendelse; 
en bestemmelse om lovvalg gælder kun, for så vidt den ikke strider mod 
en ufravigelig regel i bopælslandets lov. 
såfremt forbrugeren køber en vare i udlandet, må der sondres mellem følgende 
tilfælde: 
han befinder sig i en af de i RK's artikel 5 fastsatte situationer: i så fald 
gælder de samme regler som ovenfor; 
han rejser på eget initiativ til udlandet: i så fald gælder de almindelige 
regler i RK: 
parternes frie lovvalg, dog med forbehold af de ufravigelige 
bestemmelser i domstolslandet; 
i mangel af valg, anvendelse af loven i det land, hvor sælgeren er 
etableret. 
Det fremgår af ovenstående, at spørgsmålet om lovvalg i forbindelse med forbrugeraftaler 
er ret indviklet. I øvrigt kan aftalen i medfør af konventionens regler om lovkonflikter 
være underkastet flere lovgivninger, hvilket gør sagen endnu mere kompliceret og slører 
spørgsmålet om, hvilken lov der finder anvendelse på "grænseoverskridende" aftaler. 
Ganske vist bidrager RK til at øge beskyttelsen af forbrugere, som indgår internationale 
aftaler, ved at fastsætte helt specifikke tilknytningskriterier og ved under visse betingelser 
at lade forbrugerne nyde fordel af beskyttelsen i det land, hvor de har deres bopæl. Det 
er vigtigt at bemærke, at denne beskyttelse i kraft af loven i bopælslandet er 
minimumbeskyttelsen, der kan udvides ved den beskyttelse, den af parterne valgte lov 
giver. Man kan på en måde sige, at det er den lov, der er gunstigst for forbrugeren, der 
lægges til grund. Men betingelserne i artikel 5 er udformet og fortolkes meget 
indskrænkende, hvilket begrænser rækkevidden af den særlige forbrugerbeskyttelse. 
I øvrigt gælder den særlige beskyttelse, Rom-konventionen yder forbrugeren, kun for så 
vidt reglerne i bopælslandet, som finder anvendelse på aftalen, faktisk er ufravigelige. 
Ikke alene er medlemsstaternes regler om forbrugerbeskyttelse ikke systematisk 
ufravigelige, men spørgsmålet om ufravigelighed giver også undertiden anledning til store 
kontroverser mellem de lærde. På garantiområdet afhænger det af, om de nationale 
69 
bestemmelser om lovbestemt garanti er ufravigelige, om forbrugeren er beskyttet af 
bestemmelserne i sit bopælsland. 
Mere generelt indebærer de underliggende regler i Rom-konventionen endvidere i visse 
tilfælde en opsplitning af aftalen. Denne opsplitning er ikke alene en følge af 
begrænsningen af konventionens anvendelsesområde (se bl.a. bevisbestemmelseme), men 
også af princippet om anvendelse af den gunstigste lov, som for én og samme aftale kan 
føre til samtidig anvendelse af flere retssystemer. 
Af ovenstående fremgår det, at Rom-konventionen, der repræsenterer et stort skridt i 
retning af bedre forbrugerbeskyttelse ved internationale transaktioner, dog kun er et skridt 
på vejen til et fællesskabsretligt system, der finder anvendelse på aftaleretten. Ved sine 
huller eller de kontroverser, som de fastsatte tilknytningskriterier kan give anledning til, 
gør konventionen det ikke muligt med sikkerhed at fastlægge hele omfanget af parternes 
rettigheder og pligter ved internationale transaktioner. 
1.5 Særlige nationale bestemmelser 
Sideløbende med Rom-konventionen har visse nationale lovgivere fastlagt den 
internationale rækkevidde af de regler om forbrugerbeskyttelse, de har vedtaget. 
Således bør nævnes § 6/247 i Nederlandenes borgerlige lovbog, hvori det hedder, at 
lovbestemmelser om de almindelige kontraktvilkår finder anvendelse på alle aftaler, der 
er indgået af nederlandske forbrugere, uanset hvor den erhvervsdrivende har bopæl eller 
forretningssted, og hvilken lov aftalen er underkastet. Det vil sige, at selv om den 
nederlandske forbruger køber en vare i et andet land (undtagen hvis det sker på de i 
artikel 5 i Rom-konventionen fastsatte betingelser) og opdager en skjult mangel, når han 
vender hjem til Nederlandene, er han beskyttet af den nederlandske lovgivning om 
urimelige kontraktvilkår. Og denne lovgivning indeholder flere bestemmelser, som 
beskytter forbrugeren mod urimelige kontraktvilkår, der har med garanti at gøre. 
På samme måde er det i Tyskland i artikel 12 i loven om almindelige kontraktvilkår 
anført, under hvilke omstændigheder loven finder anvendelse, selv når aftalen er 
underkastet en udenlandsk lovgivning. 
Gyldigheden af en sådan national bestemmelse kan anerkendes i henhold til Rom­
konventionens artikel 7, der giver visse typer ufravigelige nationale regler forrang. 
I Spanien bliver spørgsmålet endnu mere kompliceret, da garantiretten til dels henhører 
under de selvstyrende områder, der har vedtaget forskellige bestemmelser herom. Dette 
betyder, at forbrugeren, selv om han foretager køb inden for Spaniens grænser, er omfattet 
af forskellige beskyttelsesregler. Eventuelle konflikter mellem de selvstyrende områders 
lovgivninger skal ligeledes løses i medfør af spanske "internationalprivatretlige" regler. 
2. De mange forskellige retsregler 
70 
Ud over spørgsmålet om lovvalg har forbrugeren et væsentligt problem i form af 
uvidenhed om bestemmelserne i den udenlandske lovgivning. En forbruger, der køber 
noget i udlandet, vil have vanskeligt ved at vurdere omfanget af sine rettigheder og skaffe 
sig kendskab til de procedurer, der skal følges for at udøve disse rettigheder. Han vil 
derfor tøve med at foretage store indkøb uden for sit hjemland. Endvidere kan forskellene 
mellem de nationale lovgivninger såvel med hensyn til reklamationsfrister (fra de seks 
måneder efter tysk eller portugisisk ret til den ubegrænsede garanti efter fransk, belgisk 
og luxembourgsk ret over de seks år efter britisk ret), som med hensyn til betingelserne 
for garantiens iværksættelse (fra den uigendrivelige formodning for ond tro hos den 
erhvervsdrivende sælger efter fransk ret til de meget strenge regler efter portugisisk ret) 
eller klagemuligheder for forbrugeren afholde forbrugerne fra at købe varer i udlandet. I 
øvrigt nævnte 24% af de forbrugere, der blev interviewet i Eurobarometre-undersøgelse 
nr. 35 i juli 1991, "usikkerhed med hensyn til salgsbetingelser" som den største hindring 
for indkøb. 29% af forbrugerne nævnte "vanskeligheden ved at få tvister afgjort". 
Ej heller fra de erhvervsdrivendes synspunkt er situationen tilfredsstillende. Fabrikanterne 
skal tage hensyn til de nationale love vedrørende lovbestemt garanti i forbindelse med 
deres tilbud om handelsmæssig garanti. Dette forhindrer udarbejdelsen af en samlet 
markedsstrategi og tvinger fabrikanterne til at tilbyde forskellige garantibetingelser i de 
enkelte medlemsstater. Endvidere kan forskellene mellem de nationale lovgivninger 
medføre konkurrencefordrejninger blandt sælgere og fabrikanter. 
I denne forbindelse skal der erindres om Alstham/Sulzer-sagen72, hvor der netop er tale 
om konkurrenceforvridning på grund af den franske lovgivning om lovbestemt garanti, 
som er strengere end andre nationale lovgivninger. 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
1. Handelsmæssige garantieis forskelligartethed og unøjagtighed 
1.1 De af de handelsmæssige garantier omfattede mangler 
Der kan konstateres en vis ensartethed i den positive definition af de mangler, der er 
omfattet af erhvervsdrivendes handelsmæssige garantier. Ved de fleste af de undersøgte 
garantier vedrører garantien udtrykkelig fabrikations- eller materialemangler. Visse 
erhvervsdrivende anvender dog kun udtrykkene mangelfuld del eller mangelfuldt produkt. 
Nogle erhvervsdrivende siger i øvrigt, at de ligeledes dækker visse kosmetiske mangler. 
Det er værd at bemærke, at visse erhvervsdrivende tilbyder forskellig dækning afhængig 
af salgslandet. 
Endvidere henledes opmærksomheden på de negative opregninger i garanti dokumenterne, 
da mange former for mangler er udelukket fra garantien. Blandt disse udelukkelser, som 
er forskellige for de forskellige erhvervsdrivende og lande, kan eksempelvis nævnes: 
Se kapitel IV.A.4.1. 
71 
mangler som følge af almindeligt slid; 
mangler, som skyldes udefra kommende årsager (ulykker, naturfænomener osv.); 
fejlagtig installation eller anvendelse af apparatet; 
reparation foretaget af uautoriserede tredjemænd; 
skader på grund af transport; 
mangler vedrørende visse dele; 
mindre mangler; 
enhver beskadigelse efter købet; 
udelukkelse af skader forvoldt af produktet; 
ulæseligt serienummer på apparatet. 
Mange af de udelukkelser, der er fastsat i garantidokumenteme, er helt berettigede. 
Skader, som skyldes manglende iagttagelse af installations- eller brugsforskrifterne, eller 
skader forvoldt af ulykker, kan faktisk ikke være dækket af en garanti. Der er tale om en 
form for negativ illustration af, hvad begrebet materiale- eller konstruktionsfejl dækker. 
Men nogle af garantidokumenteme giver anledning til en vis kritik: 
formuleringen er undertiden for vag: her står man igen over for spørgsmålet om 
garantiens reelle rækkevidde i praksis: begreberne "beskadigelse efter købet", "løse 
dele" og "mindre mangel" kan give anledning til fortolkningsproblemer; 
- visse mangler, der udelukkes, er undergivet den erhvervsdrivendes kontrol, og han 
burde ikke kunne gøre følgende indsigelser gældende under en sag, hvori han 
tilstævnes til opfyldelse af garantien: skader forårsaget af transporten, principiel 
udelukkelse af visse dele osv. 
Det skal ligeledes bemærkes, at de i garantidokumenteme fastsatte udelukkelser ikke alene 
er forskellige fra mærke til mærke, de varierer også inden for samme mærke efter 
salgsland. 
1.2 Hvem skal opfylde garantien, og hvem skal være begunstigede i henhold 
til garantien? 
I garantidokumenteme anføres følgende regler for, hvem forbrugeren kan gøre sit 
garantikrav gældende over for: 
garantien ydes af importøren eller fabrikantens repræsentant, uden anden angivelse; 
garantien ydes af importøren, som giver kunden ret til at kræve de af garantien 
omfattede arbejder udført af ethvert officielt værksted, der fører varen; 
garantien ydes af importøren, som beder kunden tage kontakt med sin sælger eller 
sende varen til importøren for egen regning; 
i visse dokumenter står der, at det er fabrikanten, der yder garantien, men til tider skal 
henvendelsen finde sted til sælgeren; 
undertiden har kunden alene et telefonnummer, hvor han siges at kunne få oplyst, 
hvem der skal udføre garanti arbejdet 
72 
For det første skal det som noget grundlæggende fremhæves, at det for forbrugeren ofte 
er vanskeligt at vide nøjagtig, hvem der er garantigiver. Enten har importøren samme 
navn som fabrikanten: betyder dette, at der er tale om en fabrikantgaranti, eller er 
importøren juridisk uafhængig af fabrikanten? Eller forbrugeren underrettes i visse tilfælde 
om, at en anden part vil udføre de af garantien omfattede arbejder, uden at forbrugeren 
af den grund får at vide, hvilken retlig forbindelse der er mellem disse forskellige parter, 
og således uden at han kan bedømme gyldigheden og udstrækningen af de i 
garantidokumentet fastsatte forpligtelser for tredjemand eller hans retlige mulighed for at 
påberåbe sig disse forpligtelser. 
Dette forhold taler for en større gennemsigtighed til fordel for forbrugeren af de bånd, der 
findes mellem de forskellige parter i distributionsnettet. Således burde forbrugeren have 
oplyst, om varen distribueres selektivt eller på grundlag af en franchiseaftale, da han kan 
forvente sig mere af de forskellige deltagere i et bestemt net end af et ikke-integreret 
distributionssystem. 
Endvidere skal det bemærkes, at virksomhederne ikke nødvendigvis fører den samme 
politik med hensyn til, hvem forbrugeren skal rejse sag imod til opfyldelse af en garanti, 
i de forskellige medlemsstater i undersøgelsen. 
Det skal ligeledes anføres, at kun få dokumenter siger noget om, hvem der er begunstiget 
i henhold til garantien, såfremt den første køber overdrager ejendomsretten til en anden. 
Dog begrænser garantidokumenteme ikke retten til at anlægge sag til den første køber. 
Dokumenterne indeholder snarere regler om sagsøgerens præsentation af den første 
brugers faktura eller en begrænsning af garantiperioden til kun at gælde fra datoen for den 
første købers køb. 
1.3 Forbrugernes rettighederf når han gør garantien gældende 
Ved læsning af garantivilkårene bliver man slået af den komplekse karakter af de 
løsninger, der foreslås af garantigiverne, og som følgende eksempler blot tjener til at 
illustrere. Det skal i øvrigt bemærkes, at de forskellige muligheder undertiden kombineres, 
afhængig af skadens alvor, og at det er vanskeligt for forbrugeren at få et klart overblik 
over sine rettigheder. 
Mere grundlæggende synes oplysningerne i garantidokumenteme ikke nødvendigvis at 
svare fuldstændig til den af de erhvervsdrivende førte politik. F.eks. har visse 
virksomheder på grundlag af et garantidokument, der synes at være det samme, ret 
forskellige strategier i de forskellige medlemsstater. En så vigtig oplysning får forbrugeren 
ikke, når han forbereder sig på at købe noget i en forretning. 
Det skal her ligeledes bemærkes, at der ikke er nogen ensartet tendens for de forskellige 
fabrikanter/mærker, og at garantibetingelserne varierer fra medlemsstat til medlemsstat. 
F.eks.: 
der gives ingen oplysninger om følgerne af en mangel; 
kun reparation; 
73 
ombytning af den mangelfulde del, 
reparation eller ombytning efter den erhvervsdrivendes valg; 
reparation eller ombytning efter forbrugerens valg; 
ud over sidstnævnte valgmulighed, nedslag i prisen eller erstatning; 
reparation eller ombytning uden angivelse af valgkriterier; 
- reparation, og såfremt reparationen ikke er effektiv eller mulig, ombytning eller endog 
ophævelse af købet eller prisnedslag; 
reparation af apparatet, reparation eller udskiftning af dele. 
I visse garantidokumenter udelukkes endog forbrugerens mulighed for at hæve købet eller 
kræve skaden erstattet. 
I de fleste tilfælde er arbejdslønnen for de af garantien omfattede arbejder inkluderet og 
skal således ikke betales. Dog må man konstatere, at der i visse garanti dokumenter ikke 
står noget herom. I øvrigt er der visse dokumenter, der udtrykkeligt sikrer forbrugeren 
mod følgerne af reparationen. 
Ud over disse væsentlige aspekter dækker visse garantidokumenter ligeledes accessoriske 
tjenesteydelser, f.eks. bugserings-, transport og befordringsomkostninger. 
Derimod er, som allerede nævnt, visse direkte følger af mangelen, som f.eks. skade på 
andre produkter eller omkostninger på grund af apparatets manglende funktionsdygtighed 
udtrykkeligt udelukket i visse garantidokumenter. Garantidokumentet indeholder som regel 
ikke noget om forlængelse af den almindelige garantiperiode, undertiden er en sådan 
forlængelse endog udtrykkeligt udelukket. 
Endelig er der i visse dokumenter fastsat regler for udvidelser af garantien, som 
undertiden sker mod betaling eller er underkastet bl.a. krav om, at varen vedligeholdes 
af en autoriseret sælger (f.eks. garantidokumenter for automobiler, bl.a. rustgarantien). Til 
tider er disse udvidede garantier inkluderet i den oprindelige pris og kræver opfyldelse 
af særlige betingelser. 
1.4 Garantiens varighed 
Visse garantidokumenter siger ikke noget om, hvor længe garantien gælder. Mange 
dokumenter omtaler en garantiperiode på tolv måneder, enten fra købsdatoen, eller fra 
ibrugtagningen, for så vidt denne attesteres af forhandleren. I andre dokumenter sondres 
der mellem de første seks måneder af garantien (helt gratis) og de følgende seks måneder 
(kunden betaler visse omkostninger). Andre garantier er af meget kortere varighed, og 
endelig er der nogle, der er længere. 
Disse forskelle i garantiens varighed skyldes produktets forventede levetid og de 
forskellige mærkers forretningsstrategier. F.eks. er den handelsmæssige garanti i 
automobilbranchen ofte begrænset til ét år, mens visse mærker yder tre års garanti. 
Faktisk kan man undertiden inden for samme branche finde store forskelle i garantiens 
varighed. Dette aspekt kan udgøre et vigtigt kriterium for forbrugeren og stimulere 
konkurrencen på markedet. 
74 
Dog bør forbrugeren sammenholde denne fordel med de øvrige garantibetingelser, der 
måtte gælde, og som eventuelt indskrænker rækkevidden af den ydede garanti i betydelig 
grad. Der kan således være mange ting, der taler for og imod, og det er uhyre vanskeligt 
for forbrugeren at danne sig et klart overblik. 
1.5 Formelle betingelser for at gøre garantien gældende 
Ud over betingelserne vedrørende forekomsten af en mangel, stilles der i mange 
garantidokumenter visse formelle betingelser for, at en garanti kan gøres gældende. F.eks. 
kan nævnes: 
genpart af købsfakturaen; 
gyldigt bevis for købet; 
originalfaktura eller -kvittering; 
fremvisning af garantibeviset og af den første brugers købsfaktura; 
garantibevis med angivelse af købsdato; 
- angivelse på dette bevis af køberens navn eller andre oplysninger; 
tilbagesendelse af garantibeviset inden otte dage efter købet; 
købsbevis udfyldt af forhandleren/sælgeren; 
krav om, at kunden vedlægger returporto; 
køb hos et autoriseret medlem af nettet; 
krav om, at det første garantieftersyn skal finde sted på et autoriseret værksted; 
udskiftning af dele med originaldele eller dele, der er godkendt af fabrikanten; 
installering foretaget af en autoriseret installatør; 
tilbagesendelse af varen i originalemballage. 
I øvrigt er det i de fleste tilfælde således, at ethvert indgreb fra tredjemands side, bl.a. 
med henblik på ændringer eller reparationer som følge af slid på visse dele, medfører 
bortfald af forbrugerens ret ifølge garantien, også selv om klagen ikke dækker de dele, 
der er ændret eller repareret. 
Ofte anføres det udtrykkeligt i garantidokumenteme, at manglende overholdelse af disse 
formelle betingelser medfører bortfald af forbrugerens ret i henhold til garantien. I andre 
dokumenter er dette ikke anført. 
Med hensyn til såvel de formelle betingelser som de øvrige aspekter af de 
handelsmæssige garantier konstateres der forskelle ikke alene mellem mærkerne, men 
tillige inden for ét og samme mærke, afhængig af salgslandet. 
1.6 Oplysning af forbrugeren om den handelsmæssige garanti 
Kun sjældent får forbrugeren før købet af en vare garantidokumentet udleveret, således 
at han kan gennemgå betingelserne deri og bedømme de reelle fordele. På købstidspunktet 
ved forbrugeren som regel kun, at der findes en garanti, og hvor længe den varer. Denne 
oplysning findes i reklamerne, på indpakningen eller gives af sælgeren Den er ej heller 
tilstrækkelig til, at forbrugeren kan sammenligne de garantier, der ydes på de forskellige 
mærker, således at de kan udgøre en konkurrenceparameter. 
75 
1.7 Andre serviceydelser 
Garantidokumenteme nævner ikke udtrykkeligt andre former for eftersalgsservice end den, 
der er omfattet af den almindelige garanti, dvs. ikke ovennævnte udvidede garantier. Ofte 
indskrænker oplysningerne om eftersalgsservice sig til en angivelse af, hvor man skal 
henvende sig for at få en vare repareret. Der nævnes som regel intet om, hvorvidt der 
forefindes reservedele, eller om reparationstiden. 
1.8 Præsentation af den handelsmæssige garanti i forhold til den lovbestemte 
garanti 
Først en bemærkning om de oplysninger, den handelsmæssige garanti giver om 
forbrugerens rettigheder i henhold til den lovbestemte garanti. Garantidokumenteme giver 
ingen oplysninger om, hvilke rettigheder den lovbestemte garanti indebærer for 
forbrugeren. Endvidere præciseres det kun i få dokumenter, at den handelsmæssige garanti 
er suppleret af en lovbestemt garanti, dvs. at forbrugeren automatisk har visse rettigheder 
uafhængigt af garantidokumentet, og når det præciseres, gives der ingen oplysninger om 
indholdet af disse rettigheder. Præciseringen kan finde sted på to måder: 
enten anføres det i garantidokumentet, at den handelsmæssige garanti på ingen måde 
anfægter forbrugerens rettigheder i medfør af den lovbestemte garanti (f.eks. gives 
garantien "med forbehold af andre ufravigelige nationale bestemmelser"); 
eller det anføres i garantidokumentet, at dette er et supplement til den lovbestemte 
garanti, og at de rettigheder, der gives forbrugeren i dokumentet, føjer sig til dem, han 
har i medfør af den lovbestemte garanti. 
Det forekommer dog ofte, at de indskrænkende betingelser, som udøvelsen af 
forbrugerens rettigheder er underkastet, er i strid med det, der står i de samme 
dokumenter angående den handelsmæssige garantis supplerende karakter73. 
Forbrugeren kan således vanskeligt vurdere rækkevidden af sine rettigheder i henhold til 
den lovbestemte garanti eller forholdet mellem den lovbestemte og den handelsmæssige 
garanti. 
I øvrigt bemærker man, at selv om der er tale om samme mærke, er forholdet mellem den 
lovbestemte og den handelsmæssige garanti ikke nødvendigvis det samme. F.eks. siger 
garantidokumenteme vedrørende et bestemt meget kendt mærke inden for elektriske 
husholdningsartikler ikke noget om deres rækkevidde i forhold til den lovbestemte garanti 
i Tyskland. I Belgien anfører man, at krav om ophævelse af købet, erstatning for 
værdiforringelse eller skadeserstatning er udelukket, undtagen i de tilfælde, der er fastsat 
i lovgivningen på dette område. I Det Forenede Kongerige hedder det i 
garantidokumenteme for det samme mærke, at den handelsmæssige garanti supplerer den 
lovbestemte garanti og ikke berører forbrugernes rettigheder i så henseende, mens det i 
Nederlandene anføres, at forpligtelserne begrænser sig til dem, der er anført i 
garantidokumentet. 
73 Navnlig for så vidt angår befordrings-, arbejdskraft- og fejlfindingsomkostninger. 
76 
Med hensyn til sondringen mellem medlemsstaterne bemærkes det, at det som oftest er 
i Det Forenede Kongerige, at garanti dokumentet angiver forbindelsen med den 
lovbestemte garanti. Det burde forholde sig på samme måde i Frankrig, eftersom det ved 
lov er påbudt udtrykkeligt at henvise til §§ 1641 ff. i den borgerlige lovbog om den 
lovbestemte garanti. Derfor burde alle garantidokumenter indeholde en sådan henvisning 
Mangler der en nøjagtig og detaljeret henvisning til den lovbestemte garanti, er det meget 
skadeligt for forbrugeren, og det giver det indtryk, at den handelsmæssige garanti er den 
eneste garantiforpligtelse, der knytter sig til salget af den pågældende vare. 
1,9 Garantiernes geografiske rækkevidde 
Kun få garantier henviser udtrykkeligt og/eller klart til deres geografiske rækkevidde. 
Visse fabrikanter anerkender deres garantiers internationale gyldighed med samme 
formulering i alle europæiske lande, men de fleste af fabrikanterne anfører derimod, når 
de giver en såkaldt "europæisk garanti", at denne er underkastet de bestemmelser, der 
gælder i det land, hvor apparatet anvendes. 
Ofte hedder det i garantidokumenteme, at den ydede garanti gælder i Det Europæiske 
Fællesskab, forudsat at køberen har ladet foretage de tekniske tilpasninger, der er 
nødvendige for at bringe apparatet i overensstemmelse med brugslandets 
sikkerhedsbestemmelser. Endelig er der et stort antal dokumenter, der udtrykkelig 
begrænser garantien til kun at gælde i salgslandet. 
Politikken med hensyn til garantiernes geografiske rækkevidde varierer ligeledes fra land 
til land. Som eksempel nævnes et meget kendt mærke inden for elektriske 
husholdningsartikler, som fører en ret forskelligartet politik: mens der i visse lande 
overhovedet ikke henvises til garantiens geografiske rækkevidde (NL, B, E), er den 
nationale garanti i andre lande betinget af en registrering hos importøren (Irl). I Det 
Forenede Kongerige anfører producenten, at garantien gælder for ethvert apparat, han har 
solgt (men hvem garanterer, fabrikanten eller importøren?), og som befinder sig inden for 
landets grænser. Dog gælder den supplerende garanti (double cover warranty) kun 
apparater, der er fremstillet i overensstemmelse med britiske specifikationer og købt i Det 
Forenede Kongerige. I Danmark gælder garantien for apparater, der købes og anvendes 
i Danmark. Garantidokumentet for Tyskland indeholder forskellige garantibetingelser: 
retten til at gøre garantien gældende gøres betinget af, at apparatet er købt hos en 
autoriseret forhandler i Tyskland, befinder sig i Tyskland og er installeret af en af 
fabrikanten godkendt installatør. 
En automobilfabrikant kan ligeledes tjene til belysning af disse forskelle i den førte 
politik. I Portugal hedder det således i garantidokumentet, at garantien kun gælder i det 
land, hvor bilen er købt, mens kriteriet for anvendelsen af garantien i andre lande (NL, 
DK) er, at bilen er købt hos en autoriseret forhandler (uden angivelse af landet), eller at 
bilen er ny, uden at det angives, at det er nødvendigt at købe hos en forhandler (B) l 
Spanien begrænser fabrikantens repræsentant garantien til biler, han selv har fremstillet, 
og lader kun garantien gælde inden for Spaniens grænser. 
77 
En anden automobilfabrikant kan derimod tjene som eksempel på en mere europæisk 
politik. I hans forskellige garantidokumenter står der, at der er tale om en fabrikantgaranti, 
der gælder for ethvert køretøj, der er købt af et autoriseret medlem af nettet. I flere lande 
anføres det i dokumentet, at den handelsmæssige garanti føjer sig til den lovbestemte 
garanti i det land, hvor garantien er fastsat (B, E, UK, DK). I Portugal anføres det, at den 
handelsmæssige garanti er et supplement til den lovbestemte garanti i det land, hvor bilen 
markedsføres. 
Endvidere skal det anføres, at garantidokumenteme, selv når de angiver den geografiske 
rækkevidde, ikke siger noget om, hvorledes forbrugeren i praksis skal udøve retten i 
henhold til garantien, når det drejer sig om en grænseoverskridende transaktion. 
Eventuelle oplysninger om navn, adresse osv. på de forskellige importører eller 
repræsentanter for fabrikanten i medlemsstaterne vil være meget værdifulde for 
forbrugeren. 
1,10 Vurdering 
Ved læsningen af garantidokumenteme bliver man slået af de mange forskellige 
rettigheder og forpligtelser, forbrugerne har på garantiområdet. Ganske vist yder visse 
fabrikanter en identisk eller næsten identisk garanti i de forskellige medlemsstater, men 
de fleste af dem yder forskellige garantier for de samme produkter, afhængig af hvilken 
medlemsstat der er tale om. Disse forskelle kan på samme tid vedrøre varighed, 
rækkevidde, udelukkelsesbestemmelser, fremgangsmåde ved iværksættelse osv. 
Selv når en producent yder en garanti, der "gælder i hele fællesmarkedet", bevirker 
forretningspraksis således, at garantivilkårene varierer fra land til land, og at køberen kun 
kan påberåbe sig den garanti, der gælder i hans eget land. Dvs. at en forbruger, som køber 
et produkt i et andet land end bopælslandet, er helt uvidende om indholdet af den garanti, 
han kan gøre gældende, når han er hjemme igen, og som sandsynligvis ikke svarer til det, 
der står i garantidokument. 
Det må konkluderes, at der heri ligger er en væsentlig kilde til potentielle konflikter i 
forbindelse med grænseoverskridende køb, da de mange forskellige garantibetingelser i 
de forskellige lande sammen med spørgsmålene om garantiernes geografiske rækkevidde 
giver anledning til meget indviklede situationer, hvor det vil være yderst vanskeligt for 
forbrugeren nøjagtig at vide, før og efter købet, hvilken garanti han egentlig har, og hvad 
han i praksis skal gøre for at få den honoreret. 
2- Mangel på fft ^Wlent reftgt gryffflftg 
Blandt de mange faktorer, der påvirker forbrugeren i valget af varer, er tilbuddet om 
garanti bestemt en af de mest beroligende. Det giver den beroligende fornemmelse af, at 
fabrikanten er rede til at indestå for varens kvalitet, og at forbrugeren bliver tilfreds, og 
kan give den forbruger, som kender sine rettigheder i henhold til den lovbestemte garanti, 
en følelse af at få udvidet sine rettigheder 
Men som Office of Fair Trading i Det Forenede Kongerige har bemærket "All too often, 
it seems that guarantees are used merely as a marketing ploy, a source of additional 
78 
revenue of the supplier, or even a means of diverting consumers' attention from their legal 
rights74". Men ideelt burde garantierne være udtryk for fabrikantens tillid til kvaliteten af 
sit produkt og for hans overbevisning om, at det ikke vil volde vanskeligheder. En sådan 
tillid hos fabrikanten skaber igen tillid hos forbrugeren, hvilket er af afgørende betydning 
for enhver forretningsstrategi. 
De grundlæggende problemer for forbrugeren skyldes den generelle mangel på et retligt 
grundlag for de handelsmæssige garantier. Vi ved, at kun få af de nationale lovgivninger 
indeholder særlige bestemmelser om handelsmæssige garantier, bl.a. de garantier, der 
ydes af fabrikanterne. I denne forbindelse bliver selv ikke det væsentlige problem 
vedrørende fabrikantens forpligtelser over for den endelige forbruger klart afgjort i mange 
medlemsstater. Det er påfaldende, at de britiske myndigheder i deres lovgivning agter at 
indføre princippet om producentens hæftelse for de garantier, han tilbyder, og (i 
ovennævnte dokument fra DTI) rejser spørgsmålet, om denne hæftelse skal gælde i eller 
uden for kontraktforhold. 
Det manglende retlige grundlag forhindrer ligeledes en afhjælpning af manglerne i 
garantidokumenteme, som mindsker disses reelle værdi. Desuden bevirker dette juridiske 
tomrum, at de handelsmæssige garantier helt underkastes princippet om den økonomiske 
frihed, og at mindre hæderlige erhvervsdrivende får mulighed for misbrug og vildledelser 
til skade for forbrugerne og for den sunde konkurrence. 
Dog har visse medlemsstater vedtaget særlige bestemmelser til udfyldning af dette 
juridiske tomrum. Det formodes, at andre medlemsstater vil følge eksemplet. Denne 
situation kan forhindre udarbejdelsen af en egentlig europæisk virksomhedsstrategi og vil 
givet skabe vanskeligheder for de erhvervsdrivende, som vil skulle tilpasse disse 
garantibetingelser til de forskellige nationale lovgivninger. Situationen vil ligeledes skabe 
konkurrencefordrejning mellem de erhvervsdrivende, såfremt de nationale lovgivere 
vælger helt forskellige løsninger. 
C EFTERSALGSSERVICE 
Eftersalgsservice varetages sædvanligvis enten af detailhandlerne selv eller af 
virksomheder, som har specialiseret sig i denne form for service. Det er sjældent, at 
producenten selv direkte yder eftersalgsservice til den endelige forbruger. Normalt nøjes 
han med at organisere netværk af autoriserede forhandlere, som får den nødvendige 
undervisning og tekniske støtte, og med kun at gnbe direkte ind i særlige situationer, som 
forhandlerne ikke kan klare. Alligevel er producentens bidrag af væsentlig betydning for, 
om der etableres en effektiv eftersalgsservice. Såvel detailhandlerne som reparatørerne er 
normalt afhængige af fabrikanten, om ikke med hensyn til teknisk støtte, så i det mindste 
med hensyn til leveringen af reservedele. 
Visse nationale lovgivere, som er klar over dette problem, har besluttet at træffe 
foranstaltninger for at sikre forbrugeren en eftersalgsservice, som er tilstrækkelig til at 
Office of Fair Trading, Consumer Guarantees, London, 1986, s. 27 
79 
reparere og vedligeholde produkterne i hele deres forventede levetid. Der er allerede taget 
nationale initiativer, som man kan se af undersøgelsen af de gældende systemer i 
Portugal, Spanien, Frankrig, Grækenland og navnlig Irland. I øvrigt kan dette spørgsmål 
ikke holdes adskilt fra de nationale myndigheders og offentlighedens bekymringer med 
hensyn til miljøbeskyttelse, for hvis man sikrer produkterne en optimal levetid, kan man 
ikke undgå at bidrage til en nedsættelse af forureningen og af affaldsproduktionen. 
Men på et marked uden grænser, hvor produkterne skulle bevæge sig frit, og hvor den 
formelle "importørfigur" er forsvundet, er der fare for, at enhver national lovgivning, som 
stiller strenge krav til producenterne om at sørge for eftersalgsservice for deres produkter, 
herunder forpligtelse til at sørge for, at de til vedligholdelse og reparation af produkterne 
nødvendige reservedele kan skaffes, bliver ineffektiv og skaber konkurrencefordrejninger 
eller handelshindringer. 
I forbindelse med grænseoverskridende køb vanskeliggøres spørgsmålet om adgang til en 
passende eftersalgsservice af, at forbrugeren ikke længere kan henvende sig til sælgeren 
og ikke altid på købstidspunktet er i stand til at bedømme, hvilken eftersalgsservice der 
ydes i hans bopælsland. 
VI - MULIGE LØSNINGER 
I de foregående kapitler er det påvist, hvor store forskelle der er mellem lovgivningerne 
om lovbestemt og handelsmæssig garanti og mellem de forskellige former for 
forretningspraksis, og der er sket en afgrænsning af de problemer, disse forskelle rejser 
med hensyn til det indre marked og grænseoverskridende transaktioner. 
Det er ligeledes konstateret, at fællesskabsinitiativerne med henblik på at skabe en 
harmoniseret og sammenhængende ramme på garantiområdet knap nok er begyndt og 
endnu er ganske utilstrækkelige. 
I et Europa, der bevidst stiler mod en fjernelse af grænserne, synes det ønskeligt med en 
fælles holdning til de garantier, der ydes forbrugeren. En sådan holdning er berettiget, da 
den vil fremme forbrugerens interesser, idet han ikke længere vil blive behandlet 
forskelligt, afhængigt af hvor han køber eller bruger produktet, og afhængigt af om han 
rejser eller ej. En fælles holdning vil ligeledes fremme de erhvervsdrivendes interesser, 
idet disse vil kunne udbyde deres produkter i hele Fællesskabet efter ensartede regler. 
I betragtning af de mål, der forfølges med denne grønbog, vil Kommissionen i dette 
kapitel ikke foregive at komme med endelige løsninger på de undersøgte problemer eller 
allerede at vide, hvilken af de mulige løsninger den foretrækker. Kommissionen peger blot 
på nogle veje, der kan følges i det fremtidige arbejde, for at skabe en offentlig debat, der 
ikke kan undgå at frembringe nye oplysninger og kaste et nyt lys over de behandlede 
spørgsmål. 
Kommissionen, der er klar over, at det på dette stadium er umuligt at give en 
udtømmende oversigt over de mulige løsninger på de rejste problemer, nøjes med at 
fremlægge nogle valgmuligheder, som foreløbig synes at være tilpasset de forfulgte mål. 
80 
De fremlagte arbejdshypoteser kan undertiden betragtes som alternativer, men man kan 
ligeledes sige, at de supplerer hinanden, eller at de kan kombineres med hinanden. Under 
alle omstændigheder udelukker Kommissionen ikke på forhånd andre forslag og forventer, 
at den offentlige debat vil udvide rammerne for drøftelserne. 
Det vil ligeledes være umuligt at gennemgå alle valgmuligheder udtømmende i denne 
grønbog. Derfor har Kommissionen udvalgt visse arbejdshypoteser, som synes at fortjene 
en nærmere behandling. Der ligger metodemæssige hensyn til grund for dette valg, som 
ikke siger noget om kvaliteten af de enkelte løsninger, der gennemgås. Det er klart, at 
Kommissionen forventer at få bemærkninger til gennemgangen, men den forventer 
ligeledes, at de berørte parter selv undersøger og, hvis de skønner det ønskeligt, udvikler 
de muligheder, Kommissionen har "fravalgt". 
A. DEN LOVBESTEMTE GARANTI 
For så vidt angår den lovbestemte garanti bunder den europæiske forbrugers problemer 
i to forhold: 
forskellene mellem de nationale lovgivninger; 
den manglende overensstemmelse mellem en del af det traditionelle juridiske regelsæt 
og de moderne forbrugersamfunds vilkår. 
Ved første øjekast synes der at være to løsningsmuligheder: én løsning der bygger på 
tilpasningen af de gældende intemationalprivatretlige regler (1) og én, der bygger på en 
harmonisering af de nationale love (2). 
1. Låsningen, der bygger på den internationale privatret (IP) 
Denne løsning går ud på at ændre de gældende IP-regler, således at den europæiske 
forbruger altid kan være beskyttet af loven i sit bopælsland. Selv den aktive europæiske 
forbruger, som rejser i udlandet, ville således medbringe "sin" lov om lovbestemte 
garantier. Således ville forskellene mellem de nationale love ikke længere afholde 
forbrugeren fra at købe varer i udlandet. 
Denne løsning har den fordel, at medlemsstaterne ikke påtvinges nogen tilpasning af deres 
retlige systemer. Ansvaret for, om de utilpassede love om lovbestemte garantier ændres, 
ville udelukkende påhvile medlemsstaterne ifølge subsidiaritetsprincippet. Kommissionen 
kunne eventuelt vedtage en henstilling herom. 
En sådan løsning indebærer dog også en række ulemper: 
sælgerne (og i visse tilfælde fabrikanterne) vil ikke blot blive underkastet tolv 
nationale systemer, som de nødvendigvis ikke kender til burids, afhængig af hvem 
køberen er, de vil endvidere ikke på forhånd kunne vide, hvilken national lovgivning 
der finder anvendelse, da det ikke er nemt at få kendskab til køberens nationalitet 
eller til, i hvilket land denne opholder sig; 
de nationale lovgivninger vil kunne fortsætte deres udvikling i forskellige retninger, 
hvilket vil skade skabelsen af et egentligt europæisk retsområde; 
- forskellene mellem de nationale love vil fortsat femkalde konkurrencefordrejninger 
blandt sælgerne og fabrikanterne; 
forbrugere, som bor i lande med en mindre beskyttende lovgivning vil, når de 
forsøger at drage fordel af det indre marked, blive diskrimineret i forhold til 
forbrugere, der bor i lande med en mere beskyttende lovgivning. 
2. Harmoni se ringslesningen 
Ved at harmonisere de nationale bestemmelser, vil man kunne undgå disse 
vanskeligheder. En minimal harmonisering skulle være tilstrækkelig til at sikre den 
europæiske forbruger en effektiv beskyttelse, uanset hvor varen er købt, og hvilken lov 
transaktionen er underkastet, og for at forhindre væsentlige konkurrencefordrejninger 
blandt sælgerne og fabrikanterne i de forskellige medlemsstater. Denne løsning ville 
således være i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. 
Det første spørgsmål, en sådan harmonisering kan give anledning til, er, hvilke 
bestemmelser der skal harmoniseres. Skal man koncentrere sig om de specifikke 
forbrugerbeskyttelsesproblemer? 
2.1 Generel harmonisering 
Denne første løsning har den fordel, at den muliggør fælles regler om den lovbestemte 
garanti, uanset hvilke produkter der er tale om og kontrahenternes egenskab. 
Medlemsstaternes borgerlige retsregler vil kunne bevare deres egenart. 
Men de særlige regler om "forbrugeraftaler" er allerede en realitet, både i national ret og 
i fællesskabsretten. I øvrigt viser de seneste nationale initiativer på dette område, at man 
ikke er ved at gå bort fra denne praksis. 
En generel harmonisering kan ligeledes vise at være en for vidtrækkende og usmidig 
løsning i forhold til de forfulgte mål. 
2.2 Harmonisering med vægt på forbrugerbeskyttelse 
Såfremt harmoniseringen begrænses til, hvad der er nødvendigt for at beskytte 
forbrugeren, kan den finde sted ud fra to forskellige synspunkter: et subjektivt synspunkt, 
der vedrører kontrahenternes egenskab, eller et objektivt synspunkt, der vedrører 
produkttypen. 
2.2.1 Det subjektive kriterium 
Det subjektive kriterium er det, der traditionelt er lagt til grund i forskellige direktiver om 
forbrugerbeskyttelse75: bestemmelsernes anvendelsesområde fastsættes i forhold til den 
Se for eksempel direktiverne 85/577 af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse 
8? 
egenskab, hvori de to kontrahenter optræder under de pågældende transaktioner. Den ene 
af kontrahenterne skal optræde som erhvervsdrivende, og den anden som forbruger 
Disse egenskaber kan udledes af de kriterier, der allerede blev anvendt i Bruxelles-
Konventionen af 1968 om Retternes Kompetence og om Fuldbyrdelse af Retsafgørelser 
i Borgerlige Sager, herunder Handelssager, og i Rom-Konventionen af 1980 om, hvilken 
lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser. Som eksempel kan man anføre 
definitionerne i det seneste direktiv, Rådet har vedtaget på forbrugerbeskyttelsesområdet.77 
I dette direktiv forstås ved: 
forbruger: "en fysisk person der [ ] ikke handler som led i sit erhverv". 
erhvervsdrivende: "en fysisk eller juridisk person, der [ ] handler som led i sit 
erhverv, hvad enten det er offentligt eller privat". 
Denne løsning indebærer dog to ulemper i forbindelse med harmoniseringen af den 
lovbestemte garanti: 
- Den underkaster de samme varer forskellige retlige ordninger afhængig af køberens 
egenskab; man kan således spørge sig selv, om køberen af en bil f.eks. skal være 
underlagt forskellige bestemmelser med hensyn til den lovbestemte garanti afhængigt 
af, om bilen købes til privat brug eller til brug i forbindelse med erhvervsudøvelse. 
Den er i strid med den moderne opfattelse af garanti som en slags vedhæng til selve 
produktet. 
2.2.2 Det objektive kriterium 
Rådet foretrak et objektivt kriterium, da det skulle fastsætte regler for selve produkterne. 
I Rådets direktiv 92/59 af 29. juni 1992 om produktsikkerhed i almindelighed78 fastsættes 
direktivets anvendelsesområde til "produkter, som er bestemt til forbrugerne, eller som 
kan forventes anvendt af forbrugerne", dvs. det, man kan kalde "forbrugsgoder". 
I Rådets direktiv 85/374 af 25. juli 1985 om produktansvar findes en anden underforstået 
definition af "forbrugsgode" i forbindelse med begrænsningen af fabrikantens ansvar for 
skader på ting. Ifølge denne definition er et forbrugsgode en ting, der "er af en art, som 
sædvanligvis er beregnet til privat brug eller fortæring"79. 
76 i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted, EFT L 372 af 31. 
december 1985, s. 31, 87/102 af 22. december 1986 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit, EFT L 42 
af 12. februar 1987, s. 48, 93/13 af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i 
forbrugeraftaler, EFT L 95 af 21. april 1993, s. 29. 
Det bemærkes dog, at Rådets direktiv 90/314 af 13. juni 1990 om pakkerejser, 
herunder pakkeferier og pakketure, er en undtagelse fra denne regel, idet der opstilles 
et kriterium, der nærmest er objektivt. Forbrugeren defineres nemlig blot som den, der 
"køber" eller forpligter sig til at købe en fast ydelse. 
Direktiv 93/13 af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler 
EFT L 228 af 11. august 1992, s. 84. 
Se direktivets artikel 9. Det skal dog bemærkes, at der i dette direktiv opstilles et 
83 
Valget af begrebet "forbrugsgode" som kriterium for afgrænsningen af en af Fællesskabets 
harmoniseringsforanstaltninger forekommer hensigtsmæssigt i forbindelse med de 
efterfølgende drøftelser. Kommissionen ønsker dog på nuværende tidspunkt at fjerne 
ethvert traditionelt kriterium (subjektivt), der er baseret på parternes egenskab, og som 
i øvrigt kan kombineres med det objektive kriterium. Med begrebet "forbrugsgode" har 
man dog ikke gjort endeligt op med spørgsmålet om, hvilke produkter der bør omfattes 
af en sådan foranstaltning. Nødvendigheden af at begrænse fællesskabsforanstaltningerne 
til det minimum, der er nødvendigt for at opnå de opstillede mål, kan nemlig føre til en 
yderligere begrænsning af foranstaltningernes anvendelsesområde til de typer 
forbrugsgoder, der giver de største problemer, når de handles over grænserne. 
Der viser sig at være tale om nye og varige løsøregenstande. Denne arbejdshypotese vil 
blive brugt som udgangspunkt i bestræbelserne for at nå frem til en harmoniseret ordning 
for lovbestemte garantier. 
NEDENSTÅENDE ANALYSE HAR SÅLEDES TIL FORMÅL AT UNDERSØGE 
MUUGHEDERNE FOR AT HARMONISERE DE NATIONALE BESTEMMELSER 
OM DEN LOVBESTEMTE GARANTL DER GÆLDER VED SALG AF VARIGE OG 
NYE LØSØREGENSTANDE TTL FORBRUG.80 
3. Ordningen med lovbestemt garanti 
3.1 Garantiens genstand (dækkede mangler) 
At fastslå genstanden for den lovbestemte garanti svarer i første omgang til at fastlægge, 
hvilke mangler der er dækket af garantien. Før eller efter at det er fastslået, hvilke 
mangler der er dækket, kan man fastsætte, hvilke rettigheder køberen har, når han skal 
reagere over for disse mangler. Traditionelt har dette spørgsmål dannet udgangspunkt for 
definitionen af "mangel". Det er f eks. fordi køberens rettigheder traditionelt er blevet 
defineret i Frankrigs borgerlige ret som værende en ret til at hæve købet, dvs. 
tilbagelevering af varen og tilbagebetaling af købesummen, og en ret til delvis 
tilbagebetaling af købesummen, dvs. rettigheder af en ret drastisk karakter, at man kun 
har betragtet væsentlige og skjulte mangler som værende dækket. 
I den moderne litteratur, som svarer til den udvikling, der er sket i de fleste af 
medlemsstaterne inden for lovgivning og retspraksis, går man derimod ud fra en 
enhedsopfattelse af begrebet "dækkede mangler" og tilpasser senere køberens rettigheder 
til de pågældende mangeltyper. 
80 yderligere kriterium: tingen skal ligeledes "hovedsagelig være anvendt af skadelidte 
til privat brug eller med henblik på privat fortæring". Såfremt dette yderligere krav 
accepteres, kommer vi dog ind på de lovbestemte garantis område, en form for accept 
af det subjektive kriterium. 
Og "mellem en erhvervsdrivende og en endelig forbruger", hvis det subjektive 
kriterium ligeledes er omfattet. Salg mellem forbrugere er under alle omstændigheder 
udelukket på grund af kriteriet om "nye" produkter. 
84 
Begrebet "manglende overensstemmelse med forbrugerens berettigede forventninger" 
synes at opfylde den rolle, der er tiltænkt det: 
Det giver en fornuftig sammenfatning af den seneste udvikling i medlemsstaternes ret. 
Efter belgisk, fransk og luxembourgsk ret er sondringen mellem leveringsforpligtelse 
eller "konformitetsforpligtelse" og garantiforpligtelse blevet mindre relevant, 
efterhånden som retspraksis har udviklet sig, og man er gået over til at definere 
begrebet "mangel" funktionelt. Vi ved også, at i Italien, hvor der udtrykkelig findes 
to bestemmelser i den borgerlige lovbog, en om "skjulte mangler" og en om 
"kvalitetsmangel", ser de færreste af de retslærde nogen forskel mellem disse to 
bestemmelser, når de bruges til at fastlægge begrebet lovbestemt garanti. 
"Konformitetsmangel" er et begreb, der ligeledes anvendes i den nye borgerlige 
lovbog i Nederlandene. Begrebet "manglende overensstemmelse med køberens 
berettigede forventninger" kan ligeledes sammenlignes med "merchantable quality" 
i engelsk og irsk ret, de objektive og subjektive kriterier, der er fastsat efter tysk 
retspraksis for at godtgøre forekomsten af en mangel, samt de forhold, der tages 
hensyn til i den danske lov. Begrebet ligger tæt op ad begreberne "fravær af tilsikrede 
kvaliteter" eller "manglende mulighed for at benytte genstanden til det formål, det er 
købt til" i Portugals borgerlige lovbog. 
De planer, myndighederne i Det Forenede Kongerige har om at udskifte begrebet 
"merchantable quality" med "satisfactory quality", således at det helt klart dækker 
såvel mindre mangler som holdbarhed, peger i samme retning. 
Begrebet nærmer sig definitionen af "defekt" i direktiv 85/374 om produktansvar, 
hvor man allerede anvender udtrykket "som med rimelighed kan forventes". 
- I selve begrebet ligger der en hensyntagen til andre begreber som f.eks. "skjult 
mangel", "åbenbar mangel" eller "kendt mangel". Såfremt produktet lider af en 
mangel, som køberen kender, foreligger der ikke en konformitetsmangel, da køberen 
ikke "med rimelighed" kan forvente, at mangelen ikke findes. Hvis mangelen er 
åbenbar har det ligeledes indflydelse på bedømmelsen af, om forbrugerens forventning 
er "rimelig", uden at dette dog udelukkes (f.eks. i tilfælde af svig fra sælgerens side). 
Begrebet gør det muligt at afveje bedømmelsen af mangelen efter, hvem der eventuelt 
er ansvarlig (se punkt 3.2). 
Begrebet gør det muligt at tage hensyn til køberens særlige tekniske kendskab til 
produktet. 
Det gør det muligt at tage hensyn til forskellene mellem mangeltypeme ved 
fastlæggelsen af køberens rettigheder (se punkt 3.4). 
Det siger sig selv, at begrebet "berettiget forventning" skal betragtes som et dynamisk 
begreb, som skal vurderes under hensyntagen til alle omstændigheder, navnlig kontraktens 
bestemmelser, produktets udseende, prisen, mærket, reklamen eller enhver oplysning om 
produktets, dets art, dets bestemmelse, om de love og andre forskrifter, det er underkastet 
osv. Kravet om, at forventningerne skal være "berettigede" gør dette krav, som man 
kunne anse for hovedsageligt at være "subjektivt" til et i det væsentlige "objektivt" 
kriterium. 
3.2 De, der hæfter ifølge garantien 
85 
I et samfund, der byggede på håndværk og mindre handelsvirksomheder, udgjorde 
tillidsforholdet mellem køberen og sælgeren traditionelt et vigtigt element i 
kontraktforholdet. I de moderne forbrugersamfund, som er baseret på masseproduktions-
og distributionssystemer, bygger forbrugernes tillid til de varer, de køber, mere på deres 
tillid til fabrikanten end på deres tillid til sælgerne. Konkurrencen mellem ensartede 
produkter er ligeledes mere en konkurrence mellem mærker end mellem sælgere; sælgeren 
benytter hovedsagelig elementerne "pris" og "eftersalgsservice" som konkurrencefaktorer 
(uden dog helt at se bort fra deres rolle som "rådgivere"). Når mangelen ved en vare 
skyldes en fabrikationsfejl, er det ulogisk at lade sælgeren, som ikke har nogen 
indflydelse på produktionsprocessen, og som i mange tilfælde end ikke har pakket varen 
ud, være den eneste ansvarlige, som køberen kan henholde sig til. 
Det er ligeledes selvmodsigende, at producenten skulle være ansvarlig, når det 
mangelfulde produkt skader personer eller (i visse tilfælde) andre ting81, og at han ikke 
har noget ansvar, når produktet ikke fungerer, eller når en fabrikationsfejl har medført 
skader på selve produktet. Endvidere vil muligheden af også at rejse krav mod fabrikanten 
til opfyldelse af garantien øge forbrugerens mulighed for at få erstatning for den lidte 
skade, idet fabrikanten ofte råder over flere midler end detailhandleren. 
Det er grunden til, at visse landes retssystemer allerede har udviklet sig i retning af at 
lade fabrikanten være direkte ansvarlig i forbindelse med den lovbestemte garanti. Som 
vi har set, er dette tilfældet i Frankrig, Belgien og Luxembourg, og de britiske 
myndigheders planer, der er beskrevet i deres oplæg (se bilaget), går ligeledes i denne 
retning. 
Det er sandsynligt, at andre medlemsstater vil fortsætte ad denne vej. Det er på sin vis 
allerede tilfældet i Spanien. 
Denne situation kan ikke undgå at skabe konkurrencefordrejninger mellem fabrikanterne 
inden for rammerne af det indre marked82, og vil sætte en stopper for forbrugernes 
mulighed for faktisk at påberåbe sig den lovbestemte garanti ved grænseoverskridende 
transaktioner. Det vil nemlig være meget vanskeligt for en forbruger at vende tilbage til 
en udenlandsk sælger for at klage over en mangel ved en vare.83 Det vil normalt være 
meget lettere for ham at henvende sig til fabrikantens repræsentant eller datterselskab i 
sit bopælsland. Ikke mindst da den ansvarlige for de oprindelige fejl faktisk er 
fabrikanten, og da det er fabrikanten, forbrugeren viser tillid, når han køber en mærkevare 
i udlandet. 
Denne mulighed ville faktisk ikke have anden virkning end at bringe retssystemet i bedre 
overensstemmelse med realiteterne. Forholdet mellem forbrugeren og sælgeren falder i 
øvrigt tilbage på fabrikanten, til hvem sælgeren normalt returnerer de mangelfulde 
Se artikel 9 i direktiv nr. 85/374 om produktansvar. 
Se herom ovennævte Alstham/Sulzer-dom (kapitel IV.A 4.1). 
Og eventuelt retsforfølge denne sælger. 
86 
produkter. At give forbrugeren mulighed for at rejse sag direkte mod fabrikanten ændrer 
ikke noget ved den situation, der allerede består i praksis. 
Det vil på denne måde være sælgeren og fabrikanten, der i fællesskab hæfter for den 
lovbestemte garanti. Det betyder ikke, at de har samme ansvar. Der bør ske en 
differentiering ved vurderingen af mangelen og af køberens rettigheder 
a) Vurdering af mangelen 
Begrebet "berettiget forventning" kan kun gøres gældende over for fabrikanten for så 
vidt angår de forhold, han er ansvarlig for. Der kan normalt ikke tages hensyn til 
sælgerens erklæringer om varens kvalitet samt indholdet af aftalen ved bedømmelsen 
af, om produktet lider af en mangel, som fabrikanten er ansvarlig for. Derimod vil 
fabrikantens reklamer have afgørende betydning. 
b) Køberens rettigheder 
Da et køb er en aftale mellem sælgeren og køberen, idet prisen aftales imellem disse 
og indkasseres af sælgeren, synes det passende, at køberens rettigheder over for 
fabrikanten hverken omfatter ophævelse af købet eller nedsættelse af prisen (se punkt 
3.4). Således kan køberen af fabrikanten alene kræve omlevering eller reparation af 
produktet. Dog vil fabrikanten også være ansvarlig for den direkte skade, forbrugeren 
lider (den betalte købesum eller værdiforringelse), såfremt denne omlevering eller 
reparation ikke gennemføres eller ikke kan gennemføres84. 
Hvad angår benævnelsen af fabrikantens "medansvar" som et "solidarisk" eller 
"subsidiært"85 ansvar kunne man vælge en mellemløsning. Ansvaret kunne benævnes 
"kvasi-subsidiært". idet forbrugeren kun kan holde sig til producenten, såfremt det er 
umuligt eller vil være for byrdefuldt at holde sig til sælgeren. Dette vil normalt være 
tilfældet i forbindelse med grænseoverskridende køb, eller såfremt sælgeren er 
forsvundet fra markedet eller er gået konkurs. Denne løsning er mindre vidtgående 
end de retssystemer, der gør fabrikanten fuldt ansvarlig og der, som vi har set, har 
indført en ordning med solidarisk ansvar. En ordning med "kvasi-subsidiært" ansvar 
har den fordel, at den løser de vigtigste problemer i forbindelse med det indre 
markeds funktion, uden at indebære nogen radikal ændring af de retsregler, der findes 
i de medlemsstater, som begrænser hæftelsen for den lovbestemte garanti til sælgeren. 
3.3 De berettigede ifølge garantien 
Det skal bemærkes, at der her er tale om en løsning, der ikke går så vidt som de 
nationale lovgivninger, som udvider ansvaret i henhold til den lovbestemte garanti til 
også at gælde fabrikanten. I visse stater kan der faktisk ligeledes kræves 
"tilbagebetaling af købesummen" fra fabrikanten. 
Et udtryk, som normalt indebærer, at der i forvejen er rejst sag mod den 
hovedansvarlige. 
87 
Den løsning, der svarer bedst til den moderne opfattelse af garanti som en integrerende 
bestanddel af produktet, går ud på at betragte ikke alene den første køber, men ligeledes 
enhver efterfølgende ejer af produktet som værende dækket af garantien, såfremt han kan 
fremlægge bevis for det første køb. 
Ved denne løsning kommer man ud over de problemer, som overdragelse af formuegoder 
giver anledning til, og som en "gennemsnitsforbruger" let kan blive udsat for, f.eks. når 
han forærer et formuegode bort som gave. Løsningen vil ikke øge de for garantien 
ansvarliges byrder og vil let kunne indpasses i de nationale lovgivninger via teorien om 
"(lovlig) overdragelse af rettigheder". I øvrigt svarer dette til de retsregler, der allerede 
er gældende i Frankrig, Belgien og Luxembourg, i forbindelse med efterfølgende salg. 
Nederlandenes borgerlige lovbog går endnu videre og lader brugeren af produktet omfatte 
af den lovbestemte garanti, også selv om han ikke er ejer. 
3.4 Garantiens virkninger 
De traditionelle virkninger af den lovbestemte garanti er køberens ret til at hæve købet 
eller opnå et prisnedslag. I de moderne forbrugerforhold er sådanne midler både usmidige 
og utilstrækkelige. Ofte vil de hverken tilfredsstille forbrugeren eller sælgeren. Dette er 
grunden til, at visse retssystemer er endt med på den ene eller den anden måde at lade 
de traditionelle midler, der anvendes ved handelsmæssige garantier, indgå i de 
lovbestemte garantier - nemlig omlevering eller afhjælpning. Når det er muligt, bør 
omlevering eller reparation foretrækkes fremfor de øvrige løsninger. Dette ville være 
korrelatet til en bredere opfattelse af mangelbegrebet. 
Det drejer sig således om at beskytte forbrugeren uden at lægge for stor en byrde på den, 
der sælger i god tro86. 
Dette kompromis kan man nå frem til gennem følgende principper: principielt skal 
køberen kunne vælge frit mellem de fire følgende rettigheder: 
ophævelse af købet, hvilket indebærer tilbagebetaling af prisen og tilbagelevering af 
varen; 
tilbagebetaling af en del af prisen, nemlig differencen mellem købesummen og 
værdien af det mangelfulde produkt; 
øjeblikkelig og gratis ombytning af det mangelfulde produkt med et produkt, der "er 
i orden" (i tilfælde af genusydelser); 
afhjælpning af mangelen ved produktet inden for en kort frist87 og uden omkostninger. 
Ved afhjælpningen skal produktet sættes i den stand, det ville have været i, såfremt 
det ikke havde lidt af en mangel. 
87 En sælger i god tro er en sælger, der ikke havde kendskab til mangelen. 
Udtrykket "kort frist" kan eventuelt præciseres nærmere ved at fastsætte en 
maksimumfrist, i givet fald under hensyntagen til produkternes art. 
Udtrykket afhjælpning indebærer, at produktet skal leveres tilbage i den 
stand, det ville have været i, såfremt det ikke havde lidt af nogen mangel 
88 
Men sælgeren skal have mulighed for i stedet at vælge følgende midler: 
i stedet for ophævelse af købet: omlevering eller afhjælpning; 
i stedet for delvis tilbagebetaling: en af de tre øvrige muligheder; 
i stedet for omlevering, ophævelse af købet eller afhjælpning, men kun såfremt denne 
udføres straks eller, for så vidt angår ophævelsen, såfremt det ikke eller ikke inden 
for kort tid er muligt at foretage omlevering, og forbrugeren ikke accepterer den 
nødvendige ventetid; 
i stedet for afhjælpning: omlevering inden for samme frister, som der er sat for 
afhjælpningen, eller såfremt hverken afhjælpning eller omlevering er mulige, 
ophævelse af kontrakten. 
Endvidere kan den erhvervsdrivende ved mindre mangler pålægge forbrugeren den anden 
løsning (prisnedslag), medmindre forbrugeren kan bevise, at mangelen for ham har 
væsentlig betydning. 
Derimod vil forbrugeren ikke skulle acceptere mere end ét forsøg på afhjælpningen eller 
én omlevering. Såfremt produktet stadig lider af mangler, efter at dette er forsøgt, har 
køberen ret til at hæve købet. 
Hvad angår erstatning for andre skader forårsaget af købet af et mangelfuldt produkt (tabt 
fortjeneste, eventuel leje af et erstatningsprodukt osv.) skal løsningen af hensyn til 
subsidiaritetsprincippet helt overlades til national ret, uden at denne søges harmoniseret. 
Der er her kun tale om et marginalt problem vedrørende det indre markeds funktion. 
Derimod er skader forårsaget af en "sikkerhedsmangel" allerede behandlet i forbindelse 
med direktiv 85/374 om produktansvar. 
3.5 Betingelser for at gøre den lovbestemte garanti gældende 
3.5.1 Ukendskab til mangelen 
Forbrugerens ukendskab til mangelen er naturligvis en af betingelserne for iværksættelse 
af den lovbestemte garanti. Der er dog ikke tale om en selvstændig faktor, da der allerede 
er taget hensyn til dette forhold, når man taler om "hvad der med rimelighed kan 
forventes". 
Derimod rejser kravet om, at sælgeren ikke må have haft kendskab til mangelen, andre 
vanskeligheder. Ifølge visse af de klassiske løsninger kunne sælgeren kun holdes 
ansvarlig, såfremt han kendte eller burde kende mangelen. F.eks. hedder det, som vi har 
set, efter portugisisk ret, at sælgeren ikke skal afhjælpe mangelen eller ombytte produktet, 
såfremt han uden egen skyld var uvidende om mangelens eksistens. En sådan løsning 
svarer på ingen måde til de moderne markedsfønngsvilkår i de nuværende 
forbrugersamfund. I de fleste tilfælde kender sælgeren nemlig ikke manglerne, og der kan 
ikke kræves et sådant kendskab. Sælgeren begrænser sig til at distribuere seriefremstillede 
varer, som svarer til dem, der er udstillet i hans forretning, uden nogensinde at afprøve 
dem og sandsynligvis uden at have pakket dem ud. Derfor har de nationale retssystemer 
89 
udviklet sig således, at denne vanskelighed overvindes, ofte ved at bestemme, at der er 
uigendrivelig formodning for "ond tro" hos den sælger, der sælger som led i sit erhverv. 
Man må derfor hellere gå ud fra de reelle markedsføringsvilkår og ikke stille noget krav 
om kendskab til eller uvidenhed om mangelen hos sælgeren. 
Om sælgeren faktisk har haft kendskab til mangelen, kan dog ikke undgå at få stor 
betydning. Den sælger, der faktisk handler "i ond tro"88, kan ikke påberåbe sig retten til 
at forsvare sig mod forbrugerens krav (se punkt 3.4 ovenfor). Forbrugeren får således 
absolut ret til at kræve, at sælgeren afhjælper mangelen på en af de fire mulige måder, 
dog naturligvis uden at dette anfægter anvendelsen af andre relevante nationale 
bestemmelser, bl.a. bestemmelserne om svig. Dog skal den erhvervsdrivendes "onde tro" 
bevises af køberen. 
3.5.2 Mangelen skal eksistere før et bestemt tidspunkt 
Sælgeren er alene ansvarlig for mangler, der bestod på leveringstidspunktet. Man bør 
hellere tale om leveringstidspunkt end om købstidspunkt. Forbrugeren skal modtage en 
vare i god stand, og det forekommer urimeligt at lade transportrisikoen påhvile 
forbrugeren, når købstidspunktet ligger før leveringstidspunktet. 
Til gengæld skal fabrikanten kun være ansvarlig for mangler, der bestod, da varen blev 
bragt i omsætning. Senere opståede mangler skyldes ikke en fabrikationsfejl, og det ville 
være urimeligt at gøre fabrikanten ansvarlig for dem. 
Det grundlæggende spørgsmål i forbindelse med betingelsen om, at mangelen skal 
eksistere før et bestemt tidspunktet, er bevisbyrden. Som vi har set, er det ved retspraksis 
i flere medlemsstater gjort lettere for køberen at føre dette bevis, idet der er fastsat en 
formodning for, at dette er tilfældet. Denne løsning synes passende fra forbrugerens 
synspunkt. Det er lettere for sælgeren eller fabrikanten at bevise, at mangelen er opstået 
efter salget, eller efter at produktet er bragt på markedet, end det er for forbrugeren at 
bevise det modsatte. I øvrigt er dette også den løsning, som sælgerne og fabrikanterne 
selv tilbyder i forbindelse med deres handelsmæssige garantier. For at få honoreret en 
handelsmæssig garanti skal forbrugeren ikke bevise, at mangelen er opstået før et bestemt 
tidspunkt. Garanti giveren forbeholder sig blot ret til at nægte at honorere garantien i visse 
tilfælde, bl.a. hvis mangelen skyldes forkert brug af produktet, hvilket efter de 
almindelige regler skal bevises af den erhvervsdrivende. 
3.5.3 Underretning af den ansvarlige 
Der bør ikke fastsættes nogen særlig procedure eller formalitet vedrørende underretningen 
om mangelen og forbrugerens valg af "afhjælpningsmåde". Det siger sig selv, at 
bevisførelsen er lettere, hvis man bruger den klassiske metode med "anbefalede breve". 
Dvs. den sælger, der faktisk har kendskab til mangelen ved produktet og ikke den, der 
blot "formodes" at kende den. 
90 
3.5.4 Reklamationsfrister 
Det er et vanskeligt spørgsmål, dels fordi de nationale løsninger er meget forskellige med 
hensyn til reklamationsfrister og fremgangsmåde, dels fordi der sker en vis 
sammenblanding af frist for anlæg af sag og reklamationsfrist. 
Der bør sondres mellem to perioder. Den ene begynder at løbe ved leveringen af 
produktet. Opdages en mangel i denne periode, kan der rejses krav på grundlag af den 
lovbestemte garanti (reklamationsfrist). Den anden periode, som løber fra tidspunktet for 
opdagelsen af mangelen, er den ved hvis udløb søgsmålsretten forældes (forældelsesfrist). 
Denne løsning er i øvrigt anvendt i direktiv 85/374 om produktansvar 89 
Reklamationsfristen bør fastsættes under hensyntagen til dels nødvendigheden af at sikre 
forbrugeren et højt beskyttelsesniveau og dels at lovgivningen i halvdelen af 
medlemsstaterne i praksis fastsætter en ret lang frist (ingen materiel frist for garantien i 
fire stater, og en reklamationsfrist på seks år i to andre stater), mens der i den anden 
halvdel er fastsat ret begrænsede reklamationsfrister (mellem seks måneder og ét år). 
Kommissionen vil foreløbig ikke fremsætte forslag om nogen bestemt reklamationsfrist. 
Denne vil under alle omstændigheder blive betydeligt forlænget i tilfælde af, at den 
ansvarlige handlede i ond tro. 
Forældelsesfristen bør være kort, men fristen bør suspenderes, fra underretningen af den 
ansvarlige indtil en af parterne indstiller forhandlingerne om en mindelig løsning. Det er 
den eneste måde, hvorpå det kan undgås, at den forbruger, der er i god tro, mister sine 
rettigheder på grund af den ansvarliges forhalende manøvrer. 
Reklamationsfristen bør suspenderes i den tid, det tager at reparere varen. En ny 
reklamationsfrist bør begynde at løbe: 
i tilfælde af omlevering, som om der var tale om en ny købsaftale; 
i tilfælde af reparation for så vidt angår den konkrete mangel, der er afhjulpet. 
3.6 Forholdet til den handelsmæssige garanti 
Når fabrikanten eller sælgeren af en vare tilbyder en handelsmæssig garanti, påberåber 
forbrugeren sig som regel ikke sine ved lov fastsatte rettigheder i henhold til den 
lovbestemte garanti, men vil begynde med at forsøge at få opfyldt den handelsmæssige 
garanti. Denne situation er fordelagtig såvel for forbrugeren som for virksomheden, da det 
herved er en "forudgående aftale" og ikke lovens bogstav, der gøres gældende. 
Alligevel bør der opstilles ensartede principper om forholdet mellem lovbestemte garantier 
og handelsmæssige garantier for at undgå, at forbrugerens stilling svækkes på grund af 
håndhævelsen af (eller forsøget på at håndhæve) den handelsmæssige garanti. 
Se artikel 10 (forældelse af erstatningskrav) og artikel 11 (rettighedernes ophør) 
91 
Det kan gøres på grundlag af to principper: 
- Komplementaritetspnncippet: forbrugeren har ret til på samme tid at kræve opfyldelse 
af den lovbestemte garanti og den handelsmæssige garanti for at sikre sig fuld 
skadesløsholdelse (han kan f.eks. påberåbe sig den handelsmæssige garanti og kræve 
reparation af produktet og den lovbestemte garanti for at få erstatning for de øvrige 
skader, der er forvoldt ved produktets mangel). 
Princippet om den lovbestemte garantis subsidiaritet, når forbrugeren har valgt at 
påberåbe sig den handelsmæssige garanti, bør dette ikke (f.eks. på grund af frister) 
forhindre ham i at påberåbe sig den lovbestemte garanti, såfremt hans krav ikke 
efterkommes (f.eks. ved at købet hæves i henhold til den lovbestemte garanti efter at 
sælgeren virkelig har forsøgt at reparere genstanden i henhold til den handelsmæssige 
garanti). 
3.7 Den lovbestemte garantis præceptive karakter 
I de fleste af medlemsstaterne er bestemmelserne om den lovbestemte garanti ufravigelige, 
enten dette bekræftes i selve bestemmelsen eller i en særskilt bestemmelse, som forbyder 
- eller begrænser - anvendelsen af kontraktlige fritagelsesklausuler. Denne løsning er den 
eneste, der kan sikre loven den ønskede effektivitet med hensyn til forbrugerbeskyttelse. 
Således bør det i EF-bestemmelseme klart fastslås, at de er tale om en ufravigelig 
ordning. 
3.8 Oplysning af forbrugeren 
For at hjælpe forbrugeren med at få overholdt sælgerens pligt til at levere et produkt, der 
svarer til det lovede, er det en forudsætning, at han kender sine søgsmålsrettigheder og 
andre rettigheder. Særlig da forbrugeren ofte sidestiller den lovbestemte garanti med den 
handelsmæssige garanti uden at være klar over, at hans rettigheder i medfør af garantien 
ikke udelukkende afhænger af den erhvervsdrivendes gode vilje. 
Således er det allerede i flere landes lovgivninger fastsat, at når den erhvervsdrivende 
tilbyder en handelsmæssig garanti, bør denne garanti nævne eksistensen af den 
lovbestemte garanti og gøre det klart, at den handelsmæssige garanti ikke foregriber 
forbrugerens rettigheder efter loven. 
Denne løsning kunne vælges på fællesskabsplan, men det er et spørgsmål, om det ikke 
ville være bedre, om den erhvervsdrivende i sine almindelige kontraktvilkår (såfremt han 
har sådanne) nævner, at der er en lovbestemt garanti, der beskytter forbrugeren mod 
mangler, selv om der ikke er givet nogen handelsmæssig garanti. 
Dette kunne ligeledes bidrage til at gøre de erhvervsdrivende selv mere bevidste om 
eksistensen og betydningen af den lovbestemte garanti, hvorved det vil blive lettere at få 
sagen afgjort "i mindelighed". Dette ville helt bestemt bidrage til at fjerne visse urimelige 
vilkår, der ofte findes blandt de almindelige forretningsbetingelser90 
F.eks. finder man ofte i de kontraktvilkår, der ledsager ordresedler, fakturer eller 
92 
B. DEN HANDELSMÆSSIGE GARANTI 
De problemer, der er konstateret med hensyn til den handelsmæssige garanti, kan inddeles 
i to kategorier: 
- den første vedrører de forretningssædvaner, der er opstået omkring disse garantier: 
præsentation og iværksættelse af garantien, dens retlige karakter, forholdet til den 
lovbestemte garanti, reklamering, ufuldstændig oplysning af forbrugeren osv. Disse 
problemer taler for, at der på europæisk plan fastsættes en retlig ramme for den 
handelsmæssige garanti; 
den anden vedrører den handelsmæssige garantis funktion i forbindelse med det indre 
marked, og taler for, at der skabes en egentlig "europæisk garanti", som let kan gøres 
gældende i samtlige medlemsstater, uanset hvor genstanden er købt. 
Der er tre måder at løse disse problemer på: 
- en lovbestemt enhedsløsning, som går ud på at løse begge typer af problemer ved at 
vedtage en ufravigelig fællesskabsordning for den handelsmæssige garanti; 
- en frivillig løsning, der går ud på at løse de to typer af problemer gennem frivillige 
ordninger; 
- en blandet løsning, som går ud på at løse den første type problemer ved at vedtage 
en ufravigelig fællesskabsordning eventuelt suppleret med frivillige bestemmelser i 
forbindelse med frivillig kontrol og den anden type ved en fuldstændig frivillig 
ordning. 
1. Den lovbestemte enhedsløsning 
Denne løsning har den fordel, at den helt vil løse såvel problemerne som følge af, at de 
handelsmæssige garantier ikke har nogen retlig status, som problemerne som følge af 
garantiens håndhævelse i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner. 
Beslutaingen om, hvorvidt der skal ydes garanti eller ej, vil fortsat være underlagt 
grundsætningen om kontraktfriheden. Derimod forudsætter denne løsning, at alle de af 
producenterne ydede garantier skal gælde i hele fællesmarkedet og være underkastet 
ensartede betingelser. 
Samtlige handelsmæssige garantier, der ydes af en producent i en medlemsstat, bør 
således obligatorisk være en "europæisk garanti". 
Det er dog et spørgsmål, om ikke denne løsning vil lægge en for stor byrde på 
virksomhederne, navnlig på de små og mellemstore industrier, som ofte begrænser deres 
forretningsstrategi til et begrænset antal medlemsstater og derfor vil have vanskeligt ved 
at sikre den til garantien knyttede eftersalgsservice i hele fællesmarkedet. En sådan 
løsning vil give en fortrinsstilling til de store virksomheder, der er på markedet i samtlige 
medlemsstater, og som vil kunne give garanti på deres produkter, i forhold til de mindre 
leveringsdokumenter bestemmelse af typen: "Enhver reklamation skal ske inden 48 
timer". 
93 
virksomheder, som i praksis ofte vil være udelukket fra at give garanti, da de ikke 
længere vil kunne begrænse den geografiske rækkevidde af deres garanti 
2. Den frivillige løsning 
Denne løsning går ud på ikke at fastsætte en bindende retlig status for de handelsmæssige 
garantier på fællesskabsplan. Forbedringen af de ydede garantiers kvalitet og løsningen 
af problemet med deres iværksættelse i det indre marked skulle finde sted som led i en 
frivillig ordning, som de erhvervsdrivende kan tilslutte sig. Et sådant frivilligt system vil 
kunne baseres på to løsninger, nemlig enten en fællesskabsretsakt, der muliggør indførelse 
af en "kvalitetslabel" vedrørende garantien91, et beskyttet navn eller varemærke, eller 
fuldstændig frivillig kontrol baseret på adfærdskodekser. I det første tilfælde vil kontrollen 
med de garantibetingelser, der anvendes af dem, der hævder at tilslutte sig "systemet", 
finde sted, enten før varerne "bringes på markedet", eller en efterfølgende kontrol af 
garantibetingelseme på markedet92 vil blive foretaget af de kompetente nationale organer 
eller myndigheder. En yderligere beskyttelse af forbrugerne mod "svigagtige" betingelser 
vil bestå i et krav om, at garantibetingelser, som er i strid med de fastsatte 
kvalitetsstandarder, betragtes som ugyldige. I forbindelse med den anden løsning 
(anvendelse af frivillig kontrol) må der i adfærdskodekserne være fastsat effektive 
mekanismer, der sikrer, at deltagerne overholder disse. 
Nødvendigheden af at give enhver erhvervsdrivende adgang til den frivillige ordning 
vedrørende "kvalitetsgarantier" uden at påtvinge ham et krav om at udstede en europæisk 
garanti indebærer, at det overvejes at skabe en yderligere frivillig ordning, hvorved 
garantien kan gøres "europæisk". 
Denne løsning vil således føre til, at der på markedet findes tre typer af garantier: den 
normale garanti, som frit kan aftales, kvalitetsgarantien, der er underkastet faste 
kvalitetsnormer, og den europæiske garanti, som derudover skal være gyldig i hele 
fællesmarkedet på ensartede betingelser. 
Denne løsning frembyder imidlertid to væsentlige ulemper: 
den løser hverken forbrugernes problemer med de "normale" garantier eller de 
udestående juridiske spørgsmål i forbindelse med disse garantier; 
medlemsstaterne vil sandsynligvis finde det nødvendigt at træffe lovgivningsmæssige 
foranstaltninger vedrørende garantierne, således som det allerede er sket i nogle 
medlemsstater, hvor der findes en særlig lovgivning herom, hvorved der opstår fare 
for forskelle, som kan fremkalde konkurrencefordrejninger og handelshindringer. 
3. Den blandede løsning 
92 Man kunne lade sig inspirere af Fællesskabets miljømærkeordning. Se ligeledes punkt 
3.2. 
Inspirationen kunne hentes i fællesskabsdirektivet om urimelige kontraktvilkår. 
94 
Denne løsning vil føre til skabelse af: 
en bindende retlig ramme for enhver handelsmæssig garanti; 
- en frivillig "europæisk garanti", som er underkastet visse yderligere regler, som f.eks. 
at den skal gælde i samtlige EF-lande. 
3.1 Den fællesskabsretlige ordning for handelsmæssige garantier 
Der skal ikke være tale om at gøre den handelsmæssige garanti mindre frivillig, men om 
gennem enkle og klare grundregler at sikre oplysningen af forbrugeren og den nødvendige 
gennemsigtighed på markedet for at sikre en sund konkurrence baseret på redelige og 
loyale forretningssædvaner. 
Fællesskabsreglerne skal indskrænkes til det nødvendige minimum. Reglerne kan 
eventuelt udvikles gennem en standardisering93 eller en adfærdskodeks. 
Ved indførelsen af fællesskabsordningen kan man passende søge inspiration i den irske 
lovgivning og i den danske forbrugerombudsmands retningslinjer94, som er de to mest 
udviklede nationale bestemmelser på dette område. Fællesskabets lovgiver kan ligeledes 
lade sig inspirere af de initiativer, virksomhederne selv har taget for at fastsætte 
adfærdsregler. I denne forbindelse fortjener den af British Retail Consortium (britisk 
detaiihandelssammenslutning) udarbejdede adfærdskodeks at blive nævnt95. 
Den fællesskabsretlige ordning vedrørende handelsmæssige garantier kan bygge på tre 
principper: 
opstilling af visse ufravigelige regler vedrørende garantiernes retlige status samt 
fastsættelse af visse angivelser, der skal påføres garantidokumenteme; 
opstilling af deklaratoriske regler vedrørende den konkrete garantiordning, der gælder 
i tilfælde af huller i handelsdokumenterne; 
opstilling af det princip, at reklamer for garantien betragtes som del af garanti­
dokumenteme og gør annoncøren direkte ansvarlig over for den enkelte forbruger. 
De ufravigelige bestemmelser regulerer garantiernes retsvirkninger og opstiller visse 
mindstekrav, som garantierne skal opfylde. 
De deklaratoriske regler bidrager til at få de erhvervsdnvende til at anvende fyldigere og 
klarere garantidokumenter og forhindrer, at hullerne i dokumenterne udnyttes af de 
erhvervsdrivende til undgåelse af ansvar. 
Princippet om at lade reklamer være ansvarspådragende bidrager til en sanering af 
reklamepraksis og er med til at forhindre, at forbrugerne vildledes med hensyn til de 
Ved på dette område at anvende ånden i "den nye metode" for teknisk harmonisering. 
Se kapitel HIB. Forbrugerombudsmandens retningslinjer og den irske lovgivning er 
offentliggjort i bilagene til denne grønbog. 
Denne tekst findes ligeledes i bilagene. 
95 
konkrete garantier, de er omfattet af, uden at det er nødvendigt at fastsætte regler for 
reklamerne. 
En ordning på grundlag af disse tre principper synes at opfylde kravene om subsidiaritet. 
Indførelsen af denne ordning giver anledning til visse særlige bemærkninger: 
3.1.1 Garantiens retlige karakter 
Den handelsmæssige garanti skal klart betragtes som en aftale mellem garantigiveren og 
indehaveren af den pågældende genstand, også selv om der ikke har været nogen direkte 
forbindelse mellem disse to personer. Forbrugeren vil herved klart have en ret, der kan 
gøres gældende direkte over for fabrikanten, såfremt det er denne, der yder garantien. 
Dette indebærer dog ikke, at forbrugeren kan henvende sig direkte til fabrikanten for at 
få garantien honoreret. Forbrugeren skal naturligvis overholde garantidokumentets 
angivelser herom og i givet fald henvende sig til sælgeren eller til en forhandler af 
produktet. Direkte klage til fabrikanten bør kun finde sted, såfremt alle andre muligheder 
har vist sig utilstrækkelige. 
3.1.2 Forholdet til den lovbestemte garanti 
Den handelsmæssige garanti bør give forbrugeren fordele ud over dem, han allerede har 
i henhold til den lovbestemte garanti. Endvidere bør garantidokumenteme nævne, at der 
findes en lovbestemt garanti, og kort redegøre for dennes indhold. 
3.1.3 Garantiens genstand (dækkede mangler) og varighed 
Såvel indholdet som varigheden af en garanti bør frit kunne fastsættes af garantigiveren. 
Men indskrænkende kontraktvilkår, der er i strid med selve princippet i garantien, bør 
kunne betragtes som ugyldige. 
Såfremt dokumentet ikke angiver garantiens rækkevidde, skal garantien dække hele 
genstanden mod enhver mangel, der måtte opstå efter leveringen, medmindre mangelen 
skyldes en fejl hos brugeren. Garantien skal ligeledes sikre retten til at få produktet 
repareret eller ombyttet uden omkostninger for garantimodtageren. 
Er garantiens varighed ikke anført, betragtes den som gældende i ét år fra leveringen til 
den endelige køber. Medmindre andet klart fremgår af garantidokumenteme, forlænges 
garantien automatisk med den tid, det tager at reparere produktet, og de udskiftede dele 
bliver automatisk dækket af en ny garanti af samme varighed som den oprindelige. 
3.1.4 De, der hæfter ifølge garantien 
Spørgsmålet er, om det er ønskeligt at gøre sælgeren retligt ansvarlig over for den 
endelige forbruger for den af fabrikanten ydede garanti. Dette spørgsmål er bl.a. rejst af 
de britiske myndigheder i deres oplæg om garantier. Denne model er valgt i irsk ret, 
hvorefter sælgeren, når han overdrager en tredjemands garanti til køberen, er ansvarlig 
over for køberen, som var han selv garantigiver, medmindre andet aftales ved leveringen. 
Denne løsning har den fordel, at den gør det lettere for forbrugeren at udøve sine 
96 
rettigheder i henhold til producentens handelsmæssige garanti, og at den svarer til 
forbrugerens forventninger og gældende forretningspraksis. Men løsningen forpligter 
sælgerne til at "kontrollere" alle garantier, der ydes af fabrikanterne for de produkter, de 
sælger, hvilket kan vise sig at være alt for byrdefuldt. 
I forbindelse med selektive distributionssystemer synes denne løsning dog at være egnet, 
da der da består et mere specifikt kontraktforhold mellem sælgerne og fabrikanterne, som 
sædvanligvis omfatter bestemmelser om opfyldelsen af producentens garanti. Men ved 
denne form for distributionssystemer er spørgsmålet, om man ikke kunne gå et skridt 
videre og bestemme, at samtlige sælgere i det af fabrikanten indførte selektive 
distributionssystem hæfter solidarisk. 
En sådan løsning vil i høj grad gøre det lettere at få opfyldt producentgarantier, navnlig 
ved grænseoverskridende transaktioner. Denne løsning er langt fra nogen retlig revolution, 
men udvider blot de løsninger, der allerede er vedtaget på konkurrenceområdet i 
forordningerne nr. 123/85 og 4087/88, til at omfatte alle former for selektiv distribution. 
Dog indebærer løsningen en væsentlig nyskabelse: forbrugerens subjektive ret. 
3.1.5 De begunstigede ifølge garantien 
Den retlige begreb "garanti" bør svare til dets økonomiske indhold. Således får enhver, 
der er i besiddelse af garantidokumenter og kan fremlægge bevis for det første køb, ret 
til at kræve garantien opfyldt. 
3.1.6 Betingelser for at gøre garantien gældende 
Garantidokumenteme bør klart angive, hvem der skal kontaktes, og hvilken 
fremgangsmåde der skal følges for at få garantien opfyldt. Formaliteter, der er urimelige 
eller frembyder vanskeligheder, der står i misforhold til sædvanlige forretningssædvaner, 
skal forbydes, og bestemmelserne derom betragtes som ugyldige. 
3.1.7 Formkrav 
Ethvert garanti dokument bør ud over det, der fremgår af ovenstående, angive mindst navn 
og adresse på garantigiveren. Endvidere bør garantidokumenter affattes på en klar og 
forståelig måde. Enhver uklar bestemmelse bør fortolkes på den for garantimodtageren 
gunstigste måde96 
3.1.8 Gennemsigtiglied 
Forbrugerne bør kunne gøre sig bekendt med garantibetingelseme før købet. 
Garantibetingelserne bør således være til rådighed i forretningerne ligesom de udstillede 
varer. 
96 Ifølge reglen i artikel 5 i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår 
97 
3.1.9 Reklame 
Reklamer bør ikke vildlede forbrugerne med hensyn til de reelle betingelser, der er fastsat 
i garantidokumenterne. Er dette tilfældet, bør de ansvarlige forpligtes til at honorere 
garantien, således som den fremgår af reklamen97. Såfremt garantien underkastes 
væsentlige begrænsninger, skal garantigiveren være forpligtet til at angive dette i 
reklamen, således at manglende angivelse heraf medfører, at disse begrænsninger ikke kan 
gøres gældende over for garanti modtagerne. 
3.2 Den europæiske garanti 
To betingelser bør opfyldes af virksomhederne, for at deres handelsmæssige garantier kan 
betragtes som "europæiske"; 
anvendelse af ensartede garantibetingelser i samtlige medlemsstater, såfremt der er 
tale om samme varetype af samme mærke; 
reel mulighed for at få garantien opfyldt i enhver medlemsstat, uanset hvor varen er 
købt. 
At garantibetingelseme skal være ensartede, forpligter ikke producenterne til at 
markedsføre varerne i hele fællesmarkedet. Det er tilstrækkeligt, at garantien er den 
samme i de lande, hvor varerne markedsføres. 
På den anden side kræver den reelle mulighed for at få garantien opfyldt i enhver 
medlemsstat heller ikke, at producenten er til stede eller repræsenteret i samtlige 
medlemsstater, eller at han dér har oprettet et integreret distributionsnet. Det er 
tilstrækkeligt, at fabrikanten sørger for, at der i samtlige medlemsstater findes et system, 
der gør det muligt for forbrugeren at gøre garantien gældende. Der kan endog være tale 
om muligheden for at tilbagesende en mangelfuld vare til producenten for dennes regning. 
Det er absolut nødvendigt, at det system, der stilles til rådighed for forbrugeren, er 
effektivt, og at han får fuldstændige oplysninger om, hvorledes han *skal forholde sig. 
Såfremt Euro-garantien får denne smidige og generelle udformning, vil ikke alene de 
store, men også de små og mellemstore virksomheder, kunne indføre den. 
Der synes at være to betingelser, der skal opfyldes for at fremme denne type garantier: 
skabelsen af en label eller et beskyttet navn, som viser, at garantien er "European". 
"Euro-garanti" kan være et forslag; og 
forbud mod anvendelse af enhver betegnelse el.lign., der kan forveksles med "Euro­
garanti", f.eks. "europæisk garanti", "EØF-garanti" osv. 
97 Denne løsning er på en måde allerede indført på fællesskabsplan i Rådets direktiv 
90/314 af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure. I 
direktivets artikel 3, stk. 2, knæsættes princippet om, at "oplysningerne i brochuren 
er bindende for rejsearrangøren eller formidleren" 
98 
Med hensyn til systemerne kan to løsninger overvejes, således som det er nævnt under 
punkt 2: 
et system med en label svarende til miljømærket98 eller til den ordning, der gælder for 
geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser eller for specificitetsattestering af 
levnedsmidler99; 
et system baseret på beskyttelsen af betegnelsen "Euro-garanti", hvis anvendelse 
underkastes ovennævnte regler. 
Det første system har den fordel, at det muliggør en forudgående kontrol og en 
opfølgning af de gældende garantibetingelser og betingelser for garantiens håndhævelse. 
Til gengæld har systemet den ulempe, at der skal skabes nye "bureaukratiske" ordninger. 
Det andet system har den fordel, at det er enkelt, og den ulempe, at det lettere kan gøres 
til genstand for svig og misbrug. 
C. EFTERSALGSSERVICE 
Ethvert krav, der udelukkende stilles til sælgerne, og som går ud på, at man skal kunne 
skaffe reservedele, er både urimeligt og ineffektivt. Urimeligt, fordi det lægger en byrde 
på sælgeren, som denne ikke kan påtage sig alene, på et område, hvor han kun har ringe 
kontrolmuligheder. Ineffektivt fordi sælgeren under alle omstændigheder ikke alene kan 
påtage sig ansvaret for, at der er reservedele til rådighed, eller for at forbrugeren oplyses 
herom. 
En fællesskabsløsning må således indebære et direkte ansvar for fabrikanten. Umiddelbart 
synes der at være tre mulige løsninger på fællesskabsplan. 
Den strengeste løsning kunne gå ud på at pålægge fabrikanterne samme pligt til at sørge 
for, at der i et vist tidsrum efter indstillingen af markedsføringen af varen, kan skaffes de 
nødvendige reservedele. Dette tidsrum, der skulle være forskelligt for de forskellige 
produkter, bør svare til de pågældende varers normale levetid, og kan tænkes 
"konkretiseret" gennem adfærdskodekser eller standardisering100. 
98 
99 
100 Rådets forordning 880/92 af 23. marts 1992, EFT L 99 af 11. april 1992, s. 1. 
Henholdsvis Rådets forordninger nr. 2081/92 og 2082/92 af 14. juli 1992, EFT L 208 
af 24. juli 1992, s. 1 og 9 
Her kan man atter lade sig inspirere af "den nye metode" for teknisk harmonisering. 
Der skal i denne forbindelse mindes om, at direktiverne om teknisk harmonisering 
efter "den nye metode" kun fastsætter de vigtigste krav på lovgivningsplan og 
overlader det til de europæiske standardiseringsorganisationer at "konkretisere" de 
tekniske aspekter ved hjælp af standarder. Disse standarder er aldrig obligatoriske, 
men overholdelsen af disse sikrer i princippet de økonomiske aktører at produkterne 
er i overensstemmelse med de væsentlige krav på lovgivningsplan 
99 
En anden løsning kunne være, at forskellige industrisektorer på rent frivilligt grundlag 
forpligter sig til at overholde visse minimumsbetingelser vedrørende tilgængeligheden af 
reservedele (adfærdskodekser, standardisering eller direkte forhandlinger mellem alle de 
berørte parter - offentlige myndigheder, virksomheder, forbrugere). 
En sidste løsning, baseret udelukkende på det rent informative aspekt, kunne gå ud på at 
kræve, at det på varens etiket angives, hvor længe fabrikanten forpligter sig til at 
lagerføre reservedele. Denne mulighed har den fordel, at den sikrer markedets 
gennemsigtighed og giver konkurrencen frit spil uden at kræve, at fabrikanterne skal 
overholde bestemte frister. 
00 
VII - KONKLUSIONER 
Det er hensigten med denne grønbog, at den skal danne udgangspunkt for en indgående 
offentlig debat om de behandlede emner for at give Kommissionen de oplysninger, den 
skal bruge for at fastlægge fremtidige aktioner på dette område. Alle interesserede 
personer, navnlig de aktører, der berøres direkte, opfordres således til: 
- at give Kommissionen alle de oplysninger af økonomisk, social og/eller juridisk art, 
de finder relevante, navnlig for så vidt angår den handelsmæssige garantis funktion, 
forholdet mellem producenter og forhandlere samt forbrugerklager, 
at foreslå Kommissionen de foranstaltninger, de finder vil være egnede til at få 
systemet med garantier og eftersalgsservice til at fungere bedre inden for rammerne 
af det indre marked. 
at fremlægge alle de observationer, der anses for at være relevante med hensyn til 
anvendelsen af subsidiaritetsprincippet i forbindelse med de foreslåede løsninger og 
i forbindelse med en eventuel forenkling af forholdet mellem fællesskabslovgivningen 
og de nationale lovgivninger på grundlag af den analyse, der er foretaget inden for 
rammerne af denne grønbog; 
at tage stilling til de løsninger, der er fremlagt i grønbogen, og navnlig besvare 
følgende spørgsmål: 
1. Er det ønskeligt, at der sker harmonisering af de nationale 
lovgivninger om den lovbestemte garanti? 
a) I bekræftende fald 
1. Hvilken type harmonisering (total eller minimal)? 
2. Hvilket anvendelsesområde? (se punkt VI.A.2) 
3. Bør ansvaret for den lovbestemte garanti også 
udstrækkes til fabrikanten og i hvilket omfang? (se 
punktVI.A.3.2) 
b) I benægtende fald 
1. Vil en ændring af de internationalprivatretlige regler 
(se punkt V.A.l) være en passende løsning? 
2. Hvilken anden løsning kan foreslås? 
2. Bør forbedringen af situationen med hensyn til den handelsmæssige 
garantis funktion i det indre marked ske gennem en regulering af 
de handelsmæssige garantier ("hard law", se punkt VI.B. 1), gennem 
en frivillig ordning baseret enten på en fællesskabsretsakt eller på 
adfærdskodekser ("soft law", se punkt VLB.2) eller en "blandet" 
løsning(se punkt VI.B.3)? 
3. I tilfælde af, at man vælger den "frivillige" eller "blandede" 
løsning, bør de frivillige systemer da baseres på en fællesskabs­
retsakt eller udelukkende på frivillig kontrol? 
4. I tilfælde af, at man vælger den sidstnævnte løsning, hvorledes kan 
man da sikre og kontrollere adfærdskodeksernes anvendelse, og 
10 
hvorledes får man alle berørte parter til at deltage i udarbejdelsen 
af kodekserne (se punkt VI.B.2)? 
5. Bør man i forbindelse med ovennævnte løsninger gøre brug af de 
europæiske standardiseringsorganisationer? 
6. Bør den frivillige europæiske garanti være baseret på et system 
med forudgående kontrol eller et system med efterfølgende kontrol 
(se punkt VI.B.3.2 samt henvisningen til punkt VI.B.2)? 
7. Bør løsningen af problemet med, at reservedele skal være til 
rådighed, bygge på en lovbestemt løsning (almindelig forpligtelse 
for samtlige producenter til at lagerføre de nødvendige reservedele 
i et vist tidsrum), en frivillig løsning (adfærdskodekser, hvori er 
fastsat frister, inden for hvilke reservedele skal være tilgængelige) 
eller på en informativ løsning (forpligtelse til at underrette 
forbrugeren om den politik, der føres med hensyn til lagerføring af 
reservedele) (se punkt VI. C)? 
Kommissionen forventer at modtage bidragene fra interesserede senest den 30. april 1994. 
til føllgende adresse: 
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE 
FÆLLESSKABER 
Tjenesten for Forbrugerpolitik 
Rue de La Loi 200 
B 1049 Bruxelles 
02 
BILAG I 
SAMMENLIGNENDE OVERSIGTER OVER DE NATIONALE LOVGIVNINGER 
/io3 
TYSKLAND 
A.l. Retsgrundlag §§ 450 ff. i den borgerlige lovbog: 
- garanti pa alle produkter; 
- deklaratoriske bestormelser. 
Lov af 1977 an almindelige kontraktbetingelser (AGB): 
- forbud mod urimelige kontraktvilkår. 
- preceptive bestormelser. 
A.2. Mangelbegre­
bet og betingel­
serne for dets 
anvendelse funktionelt mangelbegreb (empirisk vurdering af retspraksis); 
mangelen skal endvidere vore: 
opstået før købstidspunktet; 
vosentlig; 
køberen ubekendt po købstidspunktet. 
A.3. De. der hof­
ter ifølge den 
lovbestemte 
garanti alene smigeren hofter ifølge den lovbestemte garanti. 
A.4. De beretti­
gede ifølge den 
lovbestemte 
garanti alene køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti. 
A.5. Forbrugerens 
beføjelser 
(Garantiens 
virkninger) cphovelse af kontrakten og tilbagekrav pa salgsomkostningerne. 
prisnedslag; 
omlevering, hvis der er tale cm genuskøb; 
krav po erstatning, hvis smigeren er I ond tro «Iler har 
lovet visse egenskaber eller kvaliteter, der mangler. 
A.6. 
Reklemotions- og 
søgsmålsfrist Søgsmålsfrist: 
- 6 måneder fra leveringen; 
- afbrydelse af fristen i tilfolde af so I gerens undersøgelse sllsr repa­
ration af produktet, men ikke når smigeren blot underrettes cm mangelen. 
A.7. 
Bevisbyrderegler køberen skal bevise: 
- at mangelen forelå ved købets afslutning; 
- at betingelserne for at gøre garantien goldende er opfyldt; 
- at en eventuel afhjalpning af manglerne er utilfredsstillende. 
B. Hånde I arnes* i g 
garanti - ingen sorlig lovgivning, men AGB indeholder bestormelser cm kontraktlige 
garantibestemmelser og giver mulighed for en vis kontrol med de hånde I «næs i ge 
garantibetingelser. 
C. 
Eftersalgsservice 
og holdbarhed - ingen lovasses i g forpligtelse; 
- det er i retspraksis fastslået, at der skal vore reservedele til rådighed i 
automoblIsektoren. 
- 1 -/Ol) 
BELGIEN 
A.l. Retsgrundlag §§ 1641 - 1649 i den borgerlige lovbog: 
- garanti på alle produkter; 
- i retspraksis er garantien udvidet til at cmfatte serviceydelserne i for­
bindelse med levering af en vare; 
- preceptive bestormelser i forbrugerforhold. 
S 32 i lov af 14. juli 1991: 
- forbud mod urimelige kontraktvilkår; 
- preceptive bestormelser. 
A.2. Mange I begrebet 
og betingelserne for 
dets anvendelse funktionelt mangel begreb 
gradvis sidestilling mellem konfofmitetemangel (leveringsforpligtelse) og skjult 
mangel (pa grundlag af retspraksis); 
endvidere skal mangelen vore: 
- opstået før købstidspunktet; 
- skjult; 
- vosentlig. 
A.3. De, der hofter 
ifølge den lovbestemte 
garanti smigeren hofter for den lovbestemte garanti ifølge den borgerlige lovbog; 
det sanne golder den foregående solger og fabrikanten po grundlag af den ved 
retspraksis fastsatte ret til at rejse direkte krav, der betragtes som acces­
sorisk til salgsgenstanden. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti køberen er berettiget Ifølge den lovbestemte garanti; 
dette golder ligeledes køberens køber i kraft af retten til at rejse direkte krav. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) - ophovelse af kontrakten og tilbagekrav po salgscmkostningeme; 
- prisnedslag; 
- krav po erstatning, hvis smigeren er I ond tro, dvs. hvis han havde kendskab 
til mangelen på salgstidspunktet; uigendrivelig fonnodning for, at en erhvervs­
drivende solger har kendskab til mangelen. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist - sagen skal rejses inden for "en kort frist": 
- som fastsottes fra ti I folde til til fol de for so vidt angår den lovbestemte 
garanti Ifølge den borgerlige tovbog; 
- fristen løber fra tidspunktet for opdagelsen af mangelen; 
A.7. Bevisbyrderegler - køberen skal principielt bevise, at mangelen forelå ved købets afslutning; 
- pa grundlag cif en meget omfattende retspraksis borer smigeren reelt resten af bevii 
byrden; der er fonnodning for, at en erhvervsdrivende solger er i ond tro (kend­
skab til mangelen), og ofte for, at mangelen er opstået før købets afslutning. 
B. Hånde I ormes i g 
garanti ingen sorlige bestormelser. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed - ingen lovmossig forpligtelse på disse områder; 
- dog kan et produkts manglende holdbarhed betragtes son en mangel. 
- 2 - A,QS 
DANMARK 
A.l. Retsgrundlag Lov om forbrugerkøb (1979): 
- garantiregler vedrørende produkter i forbrugerforhold; 
- udvidelee af garantien til at anfatte serviceydelser (ifølge retspraksis) 
- visse bestormelser er preceptive. 
8 36 i aftaleloven af 1975: 
- kontrol med urimelige kontraktvilkår; 
- preceptive bestemmelser. 
A.2. Mange I begrebet 
og betingelserne for 
dets anvendelse Ifølge købelovens §§ 76 og 77 foreligger der en mangel, såfremt varen ikke svarer 
til forbrugerens berettigede forventninger efter de oplysninger, han har modtoget; 
mangelen skal vedrøre et forhold, der er afgørende for køberens bedømmelse. 
A.3. De, der hofter 
ifølge den lovbestemte 
garanti solgeren hofter ifølge den lovbestemte garanti; 
producenten eller et tidligere salgsled kan ifølge de almindelige regler pådrage 
sig ansvar, bl.a. hvis de giver forbrugeren urigtige oplysninger. 
A.4. De berettigede 
Ifølge den lovbestemte 
garanti køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti; 
køberens køber er ligeledes berettiget på grundlag af teorien cm succession i 
rettigheder. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) ophovelse af kontrakten, hvis mangelen er vosentlig; 
prisnedslag; 
omlevering i tilfolde af genuskøb; 
afhjolpning af mangelen; 
krav pa erstatning, sâfront solgeren er i ond tro eller har lovet vh 
skaber eller kvaliteter, der mangler. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist køberen skal inden for en rimelig frist efter opdagelsen of mangelen underrette 
smigeren. 
reklanationsf risten er beg renset til ét år efter leveringen, medmindre solgeren 
udtrykkeligt eller stiltiende har givet en longere garanti. 
A.7. Bevisbyrderegler køberen skal bevise, at mangelen forelå ved købets afslutning: 
foreligger mangelen på klagetidspunktet, er der fonnodning om, at den forelå før 
købetidspunktet. 
B. Handelonossig 
garanti udtrykket "garanti" ma kun anvendes, hvis den berettigede bliver gunstigere 
stillet, end han er ifølge den lovbestemte garanti; 
fororogercnfcudsmandens retnings I injer (som nosten har status sera lov) angiver, 
hvilke oplysninger garant I dokumenterne skal indeholde, og fostsotter visse princip­
per for garantiens funktion. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed ingen lovmæssig forpligtelse til at yde eftersalgsservice, men: 
er der ingen eftersalgsservice po købstidspunktet, kan varen betragtes som mangel­
fuld (f.eks. ved manglende reservedele); 
er der ingen eftersalgsservice efter købstidspunktet, kan forbrugeren under visse 
omstondigheder påberåbe sig aftalerettens almindelige bestormelser og hove købet; 
intet lovbestemt krav an holdbarhed, men toldbarriedsaspekterne kan udgøre 
en mangel. 
- 3 -S)t(t> 
SPANIEN 
A.1. Retsgrundlag S§ 1484 ff. i den borgerlige lovbog: 
- garanti po produkter; 
- deklaratoriske bestormeI ser. 
LGDCU af 19. juli 1984; 
- forbud mod urimelige kontraktvilkår; 
- pligt til at yde handelsmnsig garanti po varige forbrugsgoder; 
- preceptive bestormelser. 
Kongelige anordninger om gennemførelse af LGDCU: 
- finder kun anvendelse po forbrugerforhold; 
- golder for produkter og tjenesteydelser. 
Selvstyrende områders lovgivninger: 
- finder kun anvendelse på forbrugerforhold; 
- golder enten for produkter eller for produkter og tjenesteydelser. 
A.2. Mange I begrebet 
og betingelserne for 
dets anvendelse funktionelt mangelbegreb; 
mangelen skal endvidere vore: 
- opstået før købetidspunktet; 
- skjult. 
A.3. De. der hofter 
ifølge den lovbestemte 
garanti solgeren hofter ifølge den lovbestemte garanti; 
inportøren eller fabrikanten kan ligeledes drages 
med den ved lov krovede hånde larmes i ge garanti. til ansvar, navnlig i forbindelee 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti; 
køberens køber og brugeren, som ikke er køber, er ligeledes berettiget i medfør 
af den I LGDCU fastsatte almindelige forpligtelse for alle led 1 distribut ions-
men dette skal stadfostes ved retspraksis. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens vlrknln-
9«0 ophovelse af kontrakten og tilbogekrav pd salgsomkostningerne; 
prisnedslag for produktet eller tjenesteydelsen; 
I fobindelse med den lovpligtige hoTKwIsmosstge garanti: 
- afhjolpning el 1er omlevering; 
- krav po eretatning, hvis solgeren er i ond tro. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist - fristen for at handle er ifølge den borgerlige lovbog pd 6 maneder fra leveringen. 
A.7. Bevisbyrderegler køberen skal bevise, at mangelen forelå ved købets afslutning, og at betingelserne 
for at gøre garantien goldende ifølge den borgerlige lovbog er opfyldt; I forbin­
delse med den lovpligtige haride larmes i ge garanti er beviskravet I princippet 
blevet lempet. 
B. Handelonossig 
garanti lovpligtig handelsrassig garanti for visse varige forbrugsgoder. LGDCU indeholder 
viese regler om disse garantier. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed rarmebestormelser i LGDCU cm kravet cm eftersalgsservice; 
sorlige bestormelser cm eftersalgsservice og muligheden for at skaffe reservedele 
i visse eektorer; 
intet lovbestemt krav cm holdbarhed. 
lu? 
- 4 -
FRANKRIG 
A.l. Retegrundlag §§ 1641 - 1649 i den borge ri ige lovbog: 
- garanti po alle produkter; 
- i retepraksis er garantien udvidet til at omfatte serviceydelser l forbin­
delse med levering af en vare; 
- preceptive bestormelser i forbrugerforhold. 
Anordning nr. 78-464 af 24. april 1978: 
- forbud mod klousuler, der beg renser forbrugernes rettigheder i tilfolde af. at 
den erhvervsdrivende misligholder sine forpligtelser; 
- preceptive bestormelser. 
A.2. Mange I begrebet 
og bet Ingeleerne for 
dets anvendelse funktionelt mangelbegreb; 
gradvis sidestilling mellem konform! te tamangel og skjult mangel; 
mangelen skal endvidere vore: 
- opstået før købstidspunktet; 
- skjult; 
ltlig. 
A.3. De. der hofter 
ifølge den lovbestemte 
garanti solgeren hofter ifølge den lovbestemte garanti; 
det earme golder den foregående smiger og fabrikanten po grundlag af den ved 
retspraksis fastsatte ret til at rejse direkte krav. der betragtes som 
accessorisk til salgsgenstanden. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti; 
det earme golder køberens køber i kraft af retten til at rejss direkte krav. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) ophovelse af kontrakten og tilbagekrav po salgsomkostningerne; 
prisnedslag; 
krav pd erstatning, hvis solgeren er i ond tro; 
uigendrivelig fonnodning for, at en erhvervsdrivende smiger har kendskab til 
mangelen. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist sagen skal rejsss inden for "en kort frist": 
- vurdering fra sag ti I sag, men normalt fra opdagelsen af mongelen. 
A.7. Bevisbyrderegler køberen skal bevise, at mangelen fore Id ved købets afslutning, og at den er 
skjult; 
pd grundlag af en meget bred retspraksis borer solgeren reelt resten af bevis­
byrden; 
uigendrivelig fonnodning for. at en erhvervsdrivende smiger har kendskab til 
Hen (ond tro). 
B. Handelsmæssig 
garanti pligt til i garantidokunenteme at anføre, at den lovbestemte garanti fortsat 
golder; 
standardudformning af garantien for elektriske husholdningsartikler og audio­
visuelt udstyr; 
hvis genstanden ikke kan anvendes i over 7 dage er der mulighed for at få garantien 
for langet. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed ingen lovmæssig forpligtelse, dog kan et produkte manglende holdbarhed betragtes 
som en mangel ; 
krav om standardservicekontrakter for elektriske husholdningsartikler og 
elektronisk udstyr; 
pligt for solgeren til at informere cm, hvor longe der vil vore reservedele til 
rådighed. 
in 
5 -
GRÆKENLAND 
A.1. Retegrundlag S§ 513 ff. i den borgerlige lovbog: 
- garanti pd produkter; 
- deklaratoriske bestormelser. 
Lov af 1991 cm forbrugerbeskytte I ee: 
- preceptive bestormelser; 
- forbud mod urimelige kontraktvilkår, navnlig sådanne, som begrænser eller udeluk­
ker solgerens ansvar i henhold til den lovbestemte garanti; 
- krav om, at solgeren af nye varige forbrugsgoder skal give køberen en ekriftlig 
garanti, som skal have en rimelig gyldighedsperiode. 
A.2. Mange i begrebet 
og betingelserne for 
dsts anvendelse Ifølge retspraksis skal der vore tale cm en iboende fejl. der påvirker produktets 
vordl eller brugsegnethed; 
mangelen skal endvidere vore: 
- opstået før købstidspunktet; 
- skjult; 
itltg. 
A.3. De, der hofter 
Ifølge den lovbestemte 
garanti alene solgeren hofter ifølge den lovbestemte garanti. 
A.4. De berettigede 
Ifølge den lovbestemte 
garanti - principielt er alene køberen berettiget ifølge den lovbestemte garanti. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantlens virknin­
ger) ophæve I se af kontrakten, hvis produktet ikke har den aftalte kvalitet; 
prisnedelog; 
omlevering I ti I folde af genuskøb; 
solgeren kan tillige foreslå afhjælpning af mangelen (det vil ifølge loven af 
1991 vore den normale løsning); 
krav pd erstatning, hvis solgeren er i ond tro eller har begået en fejl, son 
har resulteret i mangelen. 
A.6. Reklanotioni 
og søgsmålsfrist søgsmålsfrist pd 6 maneder fra leveringen af produktet; 
der skal I henhold til loven af 1991 fastsættes en rimelig reklamationsfrist. 
A.7. Bevisbyrderegler køberen har hele bevisbyrden og skal godtgøre, at mangelen forelå ved købets af­
slutning, samt at bstlngelssme for at gøre garantien goldende er opfyldt. I for­
bindelse med den lovpligtige handelonossfge garanti er beviskravet blevet 
lempet. 
B. Handelsmæssig 
garanti krav om, at solgeren skal yde en handelsmæssig garanti pd nye varige forbrugsgoder; 
lovregler om udform ingen af diese garantier og garantiordningen 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed 
- 6 -/>>? 
IRLAND 
A.1. Retsgrundlag Sale of Goods and Supply of Services Act af 1980: 
- lovbestemt og handelsmæssig garanti pd varer og tjenesteydeleer 
- indeholder tillige særlige bestormelser vedrørende autcmobl I sektoren; 
- preceptive bestormelser i forbrugerforhold. 
A.2. MangeIbegrebet 
og betingelserne for 
dete anvendeIee produktet er ikke af "god handelanossig kvalitet" eller egner sig ikke til den 
bestemte brug, son køberen har underrettet solgeren an; 
god handel onoesig kvalitet: produktet egner sig til den brug. det er bestemt til. 
og dsts holdbarhed er. som man med rimelighed kan forvente. 
A.3. De. der hofter 
ifølge den lovbestemte 
garanti smigeren hofter ifølge den lovbestemte garanti; 
den, der finansierer et afbetalingskøb, kan ligeledes at hofte. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti - køberen er berettiget i henhold til den lovbestemte garanti; 
- i viese tilfolde kan brugeren af og passagererne I en bil blive omfattet af ga­
rantien (sikkerhedsmangler). 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) ophævelse af kontrakten, mednindre forbrugeren har "accepteret" varen; 
krav pd erstatning, ofte i form af et nedslag i den aftalte pris; 
når køberen er forbruger, kan han ligledes krave mangelen afhjulpet eller 
cm I evering; lykkes afhjælpningen eller omleveringen ikke, har forbrugeren igen 
ret til at hove købet; 
eventuelt yderligere erstatning, selv uden culpa. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist søgsmålsfrist pd højst 6 or fra kontraktens Indgåelse; 
sag til ophævelse af kontrakten skal dog an logges kort tid efter leveringen. 
A.7. Bevisbyrderegler køberen ekal bevise, at mangelen foreld ved købets afslutning. 
B. Handelsmæssig 
garanti Ret detaljerede regler cm fabrikantens eller en anden forhandlers (ikke sælgerens) 
hanaolsmossige garanti. Garantigiveren hofter, son am "han selv havde solgt varerne". 
Lovpligtige angivelser i garant i dokumentet. Smigeren hæfter for en garanti ydet 
af tredjemand (sædvanligvis fabrikanten), mednindre han erklærer andet pd 
salgstidspunktet. De efterfølgende købere er berettigede 1 medfør af garantten. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed - kravet om holooarhed er en del af begrebet "god handelsmæssig kvalitet"; 
- forpligtelse ifølge loven til at tilbyde eftersalgsservice og have reservedele 
til rådighed i et rimeligt tids rut». 
- 7 -/JO 
ITALIEN 
A.l. Retegrundlag - fifi 1490 - 1496 i den borge ri ige lovbog: 
- garanti mod skjulte mangler ved produkter; 
- deklaratoriske bestormelser. 
- S 1497 i den borgerlige lovbog: 
- garanti mod kvalitetsmangler; 
- bestormelse er gjort præceptiv i retepraksis. 
- Udvidelee i retspraksis: noget for noget (leveringsforpligtelse). 
A.2. Mangeibegrebet 
og betingelserne for 
dete anvendelse — SS 1490 — 1496* 
iboende fejl, der skal vore cpstost før købet idepunktet, vore skjult og hindre 
normal brug af genstanden eller væsentligt forringe dennes værdi. 
-8 1497: 
- genstanden mangler tilsikrede egenskaber eller egenskaber, som er væsentlige for 
brugen, forudsat at kvalitetsmangelen gdr ud over de sædvanlige tolerancegrænser. 
A.3. De, der hæfter 
ifølge den lovbestemte 
garanti alene solgeren hofter ifølge den lovbestemte garanti. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti alene køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) - ophævelse af kontrakten og tilbagekrav pd salgsomkostningerne (eneste 
krav Ifølge S 1497); 
- prisnedslag; 
- krav pa erstatning, hvis solgeren er i ond tro, uigendrivelig formodning for 
ond tro: eælgeren skal bevise, at han uden egen skyld var uvidende om manglerne. 
A.6. Reklamottons-
og søgsmålsfrist - to frister, inden for hvilke der ekal handles: 
- solgeren skal underrettes cm mangelen seneet 8 dage, efter at den er opdaget; 
- sagen skal vore rejst senest ét år efter leveringen. 
A.7. Bevisbyrderegier køberen bærer hele bevisbyrden og skal godtgøre, at mangelen forelå ved købets 
afslutning, samt at betingelserne for at gøre garantien goldende or opfyldt. Der er 
formodning for, at solgeren var I ond tro (havde kendskab til mangelen). 
B. Handelsmæssig 
garanti bestormelser I den borgerlige lovbog om den garanti, solgeren yder eller efter sædvane 
skal yde. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed ingen lovmæssig forpligtelse. 
Sl/l/l 
- 8 -
LUXEMBOURG 
A.1. Retegrundlag S6 1641 - 1649 i den borgerlige lovbog som ondret ved lov af 15. maj 1987: 
- garanti pd alle produkter; 
- ved retspraksis er den lovbestemte garanti udvidet til at omfatte service-
yde leer i forbindelse med levering af en vare; 
- preceptive bestorme!eer i forbrugerforhold. 
Lov af 25. august 1983: 
- forbund mod urimel Ige kontraktvi I kår; 
- præceptive bestormelser. 
A.2. Mange I begrebet 
og betingelserne for 
dsts anvendelse funktionelt mangel begreb; 
mangelen skal endvidere vore: 
- opstemt før købstidspunktet; 
- skjult; 
itlig. 
A.3. De, der hofter 
ifølge den lovbestemte 
garanti smigeren hæfter ifølge den lovbestemte garanti; 
det earme golder den foregående solger og fabrikanten pd grundlag af den ved 
retspraksis fastsatte ret til at rejee direkte krav. der betragtes som 
accessorisk til salgsgenstanden. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti; 
det sarme golder køberens køber gennem retten til at rejes direkte krav. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens vlrknin-
9»0 - ophævelse af kontrakten og tilbagekrav pd salgsomkostningerne; 
- prisnedslog; 
- krav pd erstatning, såfremt solgeren er erhvervsdrivende eller fabrikanten selv, 
eller, hvis han ikke er erhvervsdrivende, såfremt han havde kendskab til 
mangelen. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist - to frister for at handle: 
- underretning af solgeren om mangelen kort tid efter opdagelsen af mangelen: 
- indbringelse af sagen for domstolene senest 1 dr efter underretningen. 
A.7. Bevisbyrderegler - køberen skal bevise, at mangelen forelå vod købets afslutning; 
- pd grundlag af en meget omfattende retspraksis bærer sæigsren reelt resten af bevii 
byrden. Der er uigendrivelig fonnodning for, at en erhvervsdrivende sælger er I 
ond tro (kendskab til mangelen). 
B. Handelsmæssig 
garanti al reklame vedrørende garantien pd et produkt udgør en del af købekontrakten. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed - ingen lovmæssig forpligtelse, men manglende holdbarhed kan betragtes scm en mangel; 
- pligt til at oplyse am udstrokningen af den ydede eftersalgsservice og betingelser­
ne i forbindelse hermed. 
/Ml 
- 9 -
NEDERLANDENE 
A.l. Retegrundlag §§ 1*48 i 7. bog i den borgerIige lovbog: 
* garanti pd produkterne; 
- precept i ve beetormeleer i forbrugerforhold. 
SS 231-247 i 6. bog i den borgerlige lovbog: 
- bestormelser cm almindelige kontraktvilkår; forbud mod urimelige kontraktvilkår; 
- præceptive beetormeleer. Mere detaljerede bestormelser goldende i forbruger­
forhold. 
A.2. Mange I begrebet 
og betingelserne for 
dsts anvendelse manglende opfyldelse af køberens berettigede forventning eller manglende tilstede-
vore I se af de egenskaber, der er nødvendige for normal brug af produktet; 
køberens berettigede forventning vurderes pd grundlag af alle relevante forhold: 
kontrakt, reklane, sælgerens erklæringer, produkvnorke og -pris osv. 
mangelen behøver ikke at vare skjult. 
A.3. Ds, dsr hæfter 
ifølge den lovbestemte 
garanti - olene sælgeren hæfter ifølge den lovbeetemte garanti. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti - køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti; 
- enhver indehaver af produktet, der kan godtgøre, at han har interesse i at handle. 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) - ophævelse af kontrakten og tilbagekrov pd salgeomkostningerne, hvis dsr er 
tale om en væsentlig mangel; 
- prisnedslag; 
- cmlevering i tilfælde af genuskøb, mednindre der er tale om en mindre mangel; 
- afhjælpning af mangelen, hvis dette er rimeligt; 
- krav pd erstatning pd grundlag af ds almindelige aftaleretlige regler. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist 
A.7. Bevisbyrderegler - to frister for at handle: 
- underretning af solgeren cm mangelen Inden for en rimelig frist fra opdagelsen 
af mangelen; 
- indbringelse af sagen for retten senest to dr fra underretningen af sælgeren. 
- køberen skal beviss: 
- at mangelen forelå ved købets afslutning; dog ses i den senere tids retspraksis 
indførelse af den omvendte bevisbyrds; 
- sælgeren skal underrettes cm mangelen inden for en rimelig frist. 
B. Handelsmæssig 
garanti - ingen sorlig lovgivning; 
- "Reclame Code Canmissie"'s henstillinger cm reklamering med garantier. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed ingen lovmæssige forpligtelser, men den i den borgerlige lovbog fastsatte "konfor­
mt teteforp II gte I se" kan bl.a. indebære, at der skal vore reservedele til rådighed. 
/vn 
- 10 -
PCRTU3«L 
A.l. Retegrundlag SS 913 ff. i den borgerlige lovbog: 
- garanti pd produkterne; 
- savel preceptive scm deklaratoriske beetormeleer. 
Almindelig lov cm forbrugerbeskyttelse af 1984. 
Lovdekret nr. 446/85 om almindelige kontraktbet Inge I ssr: 
- forbud mod urimelige kontraktvilkår; mere detaljeret for ed vidt angår forbruger­
forhold; 
- preceptive bestormelser. 
A.2. Mange I beg rebet 
og betingelserne for 
dete anvendelse iboende mangel og funktionel mangel - det afgøres subjektivt i de konkrete soger; 
mangelen skal vore opetået før købetidspunktet, men behøver ikke vore skjult. 
A.3. De. der hæfter 
ifølge den lovbestemte 
garanti - alene sælgeren hæfter ifølge den lovbestemte garanti. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti - alene køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti, 
A.5. Forbrugerens be­
føje leer 
(Garantiens virknin­
ger) ophæve I ee af kontrakten eller prisnedslag efter de for fejl og svig goldende 
regler; 
eller: 
- cmievering cm nødvendigt i tilfolde af genuskøb eller afhjælpning af mangelen, 
mednindre (i begge tilfælde) solgeren uden egen skyld var uvidende ammangelen; 
krav pd erstatning for de af køberen lidte skader, såfremt sælgeren har 
skylden; der er. fonnodning for denne skyld. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist to frister for at handle: 
- underretning af solgeren cm mangelen senest X dage efter opdagelsen af mangelen 
og senest 6 moneder efter leveringen af produktet; 
- indbringelse af sagen for retten senest 6 maneder efter underretningen am 
mangelen. 
A.7. Bevisbyrderegler køberen skal bevise, at der foreligger en mangel, og at denne forelå før købets 
afslutning. 
Solgeren skal bevise, at forbrugeren Ikke har varet i vildfarelse, at denne vildfarelse 
ikke er vosentlig. eller at han sslv (sælgeren) uden egen skyld var uvidende om 
mangelen. 
Således er der fonnodning for, at solgeren kendte mangelen. 
B. Handelsmæssig 
garanti den borgerlige lovbog indeholder beetormeleer cm den handel 
ydes af solgeren eller kroves af han ifølge sædvane. ige garanti, der 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed - intet lovbestemt krav cm holdbarhed; 
- lovmæssigt krav an, at leverandøren af varige forbrugsgoder yder eftersalgsservice, 
herunder ot han kan skaffe reservedele i hele den gennemsnitlige levetid for disse 
produkter. 
- 2 -//Ih 
DET FORENEDE KONGERIGE 
A.1. Retsgrundlag 
A.2. Mange I begrebet 
og betingelserne for 
dets anvendelse Sale of Goods Act af 1979: 
- garanti på produkterne; 
- preceptive beet oase I ser I forbrugerforhold i medfør af Unfair Contract Terms Aet. 
Unfair Contract Terme Act af 1977: 
- absolut forbud mod onsvarebsgronsningsklausuler i forbrugerforhold. 
produktet er Ikke af "god rande I «noes i g kvalitet" eller er uegnet til den bestonte 
brug, scm køberen har gjort sæigsren bekendt med; 
god handelsmæssig kvalitet: produktet egner sig til don brug, dst er bestemt til. 
A.3. Ds. dsr hofter 
ifølgs den lovbestemte 
garanti sælgeren hofter ifølge den lovbestemte garanti; 
den, der finansierer et afbetalingskøb, kan ligeledes hofte. 
A.4. De berettigede 
ifølge den lovbestemte 
garanti 
A.5. Forbrugerens be­
føjelser 
(Garantiens virknin­
ger) køberen er berettiget ifølge den lovbestemte garanti; 
mulighed for Igennem fuldnagtsteorien at udvide fordelen til at omfatte andre 
famlliemedU 
ophæve I ee af kontrakten, mednindre forbrugeren har "accepteret" varen; 
krav på erstatning, ofte i fons af et prisnedslag; 
eventuelt yderligere erstatning, selv uden culpa. 
A.6. Reklamations-
og søgsmålsfrist ~ sag skal an logges senest 6 år sfter købets afslutning; 
- sag til ophævelse af kontrakten skal dog anlægges kort tid efter leveringen. 
A.7. Bevlebyrderegler køberen skal bevise, at mangelen forelå ved købets afslutning. 
B. Hånde h 
garanti lig dokumenter vedrørende handelanoseige garantier skal angiv«, at ds på Ingen mads 
berører rettighederne I henhold til den lovbestemt« garanti. Und I ode I se af denne 
angivelse kan straffes. 
C. Eftersalgsservice 
og holdbarhed - Ingen lovmæssige forpligtelser; 
- ifølge retspraksis bstrogtss pligten til at yde eftersalgsservice dog som en Inte­
grerende del af begrebet "god handelsmæssig kvalitet"; det «asms golder kravet 
cm, at varen skal have en rimelig holdbarhed. 
•7W 
- 3 -
BILAG II 
DEN IRSKE LOV OM HANDELSMÆSSIGE GARANTIER 
OG EFTERSALGSSERVICE 
//6 
SALE OF GOODS AND SUPPLY OF SERVICES ACT. 1980 
Reservedele oo eftersalgsservice 
(§ 12) 
1. En aftale om varesalg indeholder en underforstået garanti for, at 
sælgeren i det angivne tidsrum eller, såfremt der ikke er angivet 
noget tidsrum, i et rimeligt tidsrum vil stille reservedele og 
passende eftersalgsservice til rådighed i overensstemmelse med, hvad 
han har tilsikret pa fabrikantens eller egne vegne i et tilbud, en 
beskrivelse eller en reklame. 
2. Ministeren kan efter høring af interesserede parter, han skønner bør 
høres, ved bekendtgørelse fastsætte, hvad der for de i 
bekendtgørelsen omhandlede varekategorier skal forstås ved rimeligt 
tidsrum. 
3. Uanset § 55 i lov af 1893 (indsat ved § 22 i nærværende lov) er 
enhver kontraktbestemmelse, som fritager fra samtlige eller en del 
af bestemmelserne i denne paragraf, ugyldig. 
garant Ior 
(§ 15) 
1. I §§16-19 forstås ved "garanti" ethvert dokument, enhver 
meddelelse eller ethvert andet skriftligt udsagn, uanset hvorledes 
det beskrives, som en fabrikant eller anden leverandør, bortset fra 
detailhandlere, har udleveret i forbindelse med en leverance, og 
hvori det angives, at fabrikanten eller en anden leverandør vil yde 
service på, reparere eller på anden måde behandle salgsgenstanden. 
(§ 16) 
1. En garanti skal være let læselig og må alene henvise til bestemte 
varer eller til én kategori af varer. 
2. En garanti skal tydeligt angive navn og adresse på garantigiveren. 
3. En garanti skal klart angive, hvor længe garantien varer fra 
købstidspunktet, men der kan angives forskellige tidsrum for de 
forskellige bestanddele af en hvilken som helst vare. 
4. Det skal klart fremgå af garantien, hvilken fremgangsmåde der skal 
følges for at gøre garantien gældende. Denne fremgangsmåde må ikke 
være vanskeligere end en almindelig handelsmæssig fremgangsmåde. 
5. Garantien skal klart angive, hvad fabrikanten eller en anden 
leverandør forpligter sig til at gøre ved varerne, og hvilke 
udgifter, inkl. transportudgifter, køberen eventuelt skal bære i 
forbindelse hermed. 
6. Undladelse fra fabrikantens eller en anden leverandørs side af at 
yde garanti på varen, er strafbar. 
- 1-
/77 
(§ 17) 
1. Såfremt sælgeren af en vare udleverer køberen en garanti, uanset 
hvornår og hvorledes den udleveres, hæfter han over for køberen for, 
at garant i betingelserne opfyldes, som om han var garantigiver, 
medmindre han udtrykkeligt har meddelt køberen andet på 
lever ingst idspunktet. 
2. Men såfremt sælgeren er detailhandler og skriftligt tilsiger 
køberen, at han vil yde service på, reparere eller pa anden måde 
behandle salgsgenstanden, formodes han, medmindre det modsatte 
bevises, ikke selv at hæfte over for køberen i henhold til den 
således udleverede garanti. 
3. §§16, 18 og 19 finder anvendelse på sådanne tilsagn på samme måde 
som på garant\er. 
4. Sælgerens hæftelse over for køberen i henhold til denne paragraf 
berører ikke de rettigheder, der ved § 19 gives køberen. 
(§ 18) 
1. Rettigheder i henhold ti i en garanti udelukker eller begrænser på 
ingen måde køberens rettigheder ifølge almindelige retsregler eller 
lovgivningen i øvrigt, og enhver bestemmelse I en garanti, ved 
hvilken der pålægges køberen forpligtelser ud over hans 
forpligtelser i henhold til kontrakten, er ugyldig. 
2. En bestemmelse i en garanti, ifølge hvilken garantigiveren eller 
enhver, der handler på dennes vegne, er den eneste, der kan 
bestemme, om varer er mangelfulde, eller om køberen på anden måde er 
berettiget ti I at rejse krav, er ugyldig. 
(§ 19) 
1. Køberen af en vare kan rejse krav mod en fabrikant eller anden 
leverandør, som tilsidesætter en eller flere af garanti­
betingelserne, som om den pågældende fabrikant eller leverandør 
havde solgt varerne til køberen og undladt at opfylde garantien. 
Retten kan pålægge fabrikanten eller leverandøren at træffe de 
nødvendige foranstaltninger med henblik på at opfylde garantien 
eller betale erstatning til køberen. I dette stykke omfatter 
udtrykket "køber" enhver, der erhverver adkomst til varerne i 
garantiperioden, og i tilfælde af importerede varer omfatter 
udtrykket "fabrikant" tillige importøren. 
2. Såfremt garantigiveren er erstatningsansvarlig over for ejeren, kan 
retten efter eget skøn og på sådanne betingelser, den finder 
rimelige, give garantigiveren mulighed for at opfylde sine 
forpligtelser i henhold til garantien på en efter rettens skøn 
tilfredsstillende måde inden for en frist, som fastsættes af retten. 
i/i 
2 -
BILAG III 
DEN DANSKE FORBRUGEROMBUDSMANDS RETNINGSLINJER VEDRØRENDE 
HANDELSMÆSSIGE GARANTIER 
/•? 
Garanti 
Efter forhandling med erhvervslivels og forbru -
gernes organisationer har FO i 1987 udarbejdet 
følgende nye retningslinier for garanti på varer 
og tjenesteydelser 
Retningslinier for anvendelse af garantiud­
sagn i reklamer og aftalevilkår 
Efter forhandling med Dansk Organisation af 
Detailhandelskæder, Butikshandelens Fælles­
råd, Det Danske Handelskammer, Industrirå­
det, Landsforeningen Loyal Handel, Statens 
Husholdningsråd, Forbrugerklagenævnet og 
Forbrugerrådet har jeg udarbejdet nedenstå­
ende retningslinier. Ved udarbejdelsen af ret­
ningslinierne har jeg tillige lagrvægt på en un­
der NEK (Nordisk Ministerrads Embeds­
mandskomite) udarbejdet rapport om garan­
tier benævnt »Garantier - Forbrugerbeskyttelse 
og forbrugerproblemer i de nordiske lande«. 
Ifølge § 4 i markedsføringsloven må erklæring 
om ydelse af garanti eller lignende kun anven­
des, såfremt erklæringen giver modtageren en 
bedre retsstilling end den, han har efter lovgiv­
ningen. 
Endvidere kan garantiudsagn, der indeholder 
bestemmelser, der må antages at være urimeli­
ge, forbydes i medfør af § 1 i markedsføringslo­
ven om god markedsføringsskik. 
Reklamering med garanti skal i øvrigt vurderes 
i lyset af § 2, stk. 1 i markedsføringsloven, hvor­
efter erhvervsdrivende ikke nii anvende urigti­
ge, vildledende eller urimeligt mangelfulde an­
givelser af betydning for udbud og efterspørg­
sel 
Del fremgår af forarbejderne til markedsfø­
ringsloven (Forbrugerkommissionens betænk­
ning II nr. 681/1973, side 22), at garantierklæ-
nnger skal indebære virkelig reelle forbedrin­
ger for modtageren, og at der skal lages hensyn til erklæringen som helhed ved vurderingen af, 
om garanlicrklæringcn giver modlageren en 
bedre retsstilling end efter gældende lovgiv­
ning. 
Retningslinierne, der eficr FO's opfattelse in­
deholder de krav, der som hovedregel kan stil-
les til indholdet af garanliudsagn. finder anven­
delse på garantier i forbindelse med løsorekøb 
og aftaler om tjenesteydelser, herunder produ­
cent- og leverandørgarantier. 
Endvidere gælder retningslinierne som ud­
gangspunkt både for salg af nye og brugte varer. 
Ved ydelse af garanti på nye varer skal garanti-
tidensom hovedregel strække sig væsentligt ud 
over købelovens 1-årige reklamationsfrist. Er 
der derimod tale om garanti på brugte varer, 
kan en garanti, der er begrænset til et tidsrum, 
der svarer til eller er kortere end købelovens 
1-årige reklamationsfrist, anses for at være en 
reel forbedring af køberens retsstilling under 
forudsætning af, at det klart fremgår af garan­
tien, at mangler efter købeloven herudover kan 
gøres gældende inden for købelovens 1-årsfrist. 
Efter FO's opfattelse vil det som altovervejen­
de hovedregel ikke være foreneligt med § 4 i 
markedsføringsloven, at en garanti begrænser 
de rettigheder, der tilkommer køberen efter 
almindelige regler, herunder den gældende lov­
givning. 
Reklamering med garanti 
1. Hvis ordet «garanti« anvendes om andel end 
ydelsens kvalitet i form af funktionsdygtighed 
(brugbarhed, driftsikkerhed/holdbarhed): 
skal der på tydelig måde oplyses herom i 
umiddelbar forbindelse med ordet »garanti«. 
Dette kan f.eks. ske ved anvendelse af at 
sammensat ord. hvis andet led klart beskriver 
garantien. 
2. Garantitidens længde skal oplyses allerede i 
reklameringen. 
3. Hvis garantien indeholder særlige begræns­
ninger, som forbrugeren ikke umidelbart for­
venter, skal der også oplyses herom. 
Minimumkrav fil garantiers indhold 
I. Det skal fremgå af garantibeviser 
a. Hvad garantien går ud på 
b. Hvem der yder garantien 
c. I hvilkel tidsrum garantien gælder 
d. Hvorledes køberen skal torholde sig, så­
fremt garantien ønskes påberåbt 
e. Al garantien løber fra tidspunktet for le 
veringen. II. Det skal fremgåaf garantibeviset,at kobcren 
i forbindelse med købet udover garantien beva­
rer sine rettigheder efter almindelige regler, 
herunder den gældende lovgivning. 
Endvidere skal garantibeviset være affattet på 
dansk. 
III. Garantien skal omfatte alle udgifter til re­
servedele og arbejdsløn samt eventuelle rejse­
omkostninger for montør inden for landets 
grænser, såfremt garantigiveren skønner det 
påkrævet, at reparationen sker på køberens 
bopæl. 
Såfremt garantigiveren skønner, at det er nød­
vendigt, at genstanden skal sendes til fabrik 
eller værksted til reparation, skal han betale 
alle omkostninger ved forsendelsen. 
Uden for købelovens 1-årige reklamationsfrist 
kan der dog ske begrænsning i garantigiverens 
ansvar efter garantien så vidt angår reservedels, 
arbejdsløn, rejseomkostninger eller forsendel­
se. 
IV. Dersom reparation foretages i henhold til 
garantien, skal garantiperioden forlænges med 
et tidsrum svarende til den tid, der forløber fra 
kravets fremsættelse til dets opfyldelse. 
V. For dde,- der er udskiftet eller repareret 
ifølge garantien, skal der ydes garanti på samme 
vilkår og i et tilsvarende tidsrum, som var gæl­
dende for produktet i dets helhed. 
VI. Såfremt et krav i henhold til garantien er 
betinget af, al køberen reklamerer over for 
f.eks.detailhandleren i garantiperioden, skal en 
reklamation, der iværksættes over for garanti-
giveren inden for dette tidsrum, anses for at 
være rettidig i forhold til detailhandleren. 
VII. Garantien må ikke bortfalde i tilfælde af 
genstandens overdragelse til andre. 
VIII. Såfremt der tages forbehold om, at garan­
tien ikke gælder for fejl forårsaget af manglen­
de eller utilstrækelig vedligeholdelse, er det en 
forudsætning, at køberen, om fornodent ved 
skriftlig vejledning (brugsanvisning) affattet på 
dansk, er blevet gjort bekendt med. hvorledes 
produktet sk3l vedligeholdes 
IX. I Ivis der er taget forbehold om, at garantien 
s;cttes ud af kraft eller eventuelt bortfalder. 
såfremt køberen ikke overholder sine beta 
- 1 
lingspligtelser, kan dette ikke gøres gældende i 
tilfælde, hvor køberen nægter at betale med 
den begrundelse, al varen eller ydelsen er man­
gelfuld. 
I øvrigt kan garantien først bortfalde, efter at 
der er rejst påkrav og dermed sikret køberen 
mulighed for at betale. 
X. Følgende forbehold, der ikke er udtømmen­
de angivet, vil ikke blive anset for at være rime­
ligt: 
1. At garantiens ikrafttræden er betinget af, 
at et garantibevis eller lignende udfyldes og 
sendes til sælgeren eller fabrikanten. 
2. At det er en betingelse for at gøre garantien 
gældende, at køberen kan forevise et ga­
rantibevis eller oplyse fabrikationsnum-
mer eller lignende. 
Det bemærkes i denne forbindelse, at det i 
almindelighed påhviler køberen at bevise, 
hvor varen eller ydelsen er købt, hvornår den 
er købt, og at der er givet garanti. 
3. At garantien er betinget af, at garantigive­
ren er dækket af sin leverandørs garanti 
eller lignende. 
4. At sælgerens eller garantigiverens afgørel­
se af, om der foreligger en mangel, er ende­
lig og ikke kan indbringes for domstolene. 
5. At købelovens almindelige regler om risi­
koens overgang fraviges til skade for købe­
ren. 
6. Al værnetinget i tilfælde af en reissag skal 
være sælgerens eller garaniigiverens hjem­
ting. 
Retningslinierne afløser del tidligere gældende 
notat om garantibevisers udformning af juli 
1978 
(Forbrugerombudsmanden, december 1987) 
Nye retningslinier for 
garanti på varer 
Efterforhandling med erhvervslivets og forbru­
gernes organisationer har Forbrugerombuds­
manden udarbejdet nye retningslinier for ga­
ranti på varer og tjenesteydelser. Hvis de erhvervsdrivende giver garanti, skal 
modtageren stilles bedre end loven. 
Retningslinierne gælder både nye og brugte 
varer og indeholder de krav, der ifølge mar­
kedsføringsloven må stilles til selve garantiens 
indhold og reklameringen med garanti. 
Gives der garanti på nye varer, skal garantitiden 
som hovedregel vare væsentlig længere end et 
år. Garanti på brugte varer kan begrænses til el 
kortere tidsrum. 
Ccrantibevisa skal være på dansk, og indeholde 
oplysning om, hvad garantien går ud på, hvem 
der yder garantien, i hvilket tidsrum den gæl­
der, og hvorledes køberen skal forholde sig, 
hvis garantien gøres gældende. Endvidere skal 
det fremgå af garantibeviset, at garantien løber 
fra tidspunktet for leveringen, og at køberen 
bevarer sine rettigheder efter den gældende 
lovgivning. 
Herudover indeholder retningslinierne blandt 
andet bestemmelser om, hxxm der i tilfælde af 
reparation skal dække udgifter til reservedele 
og arbejdsløn, at garantiperioden skal forlæn­
ges med det tidsrum, der forløber indtil repara­
tionen er foretaget, og at der skal gives en ny 
garanti fordele, der er udskiftet eller repararet. 
Endelig nævnes der en række forbehold, som 
ikke vil blive anset for rimelige, f.eks. at garan­
tiens ikrafttræden er betinget af. at garantibe­
viset udfyldes og indsendes til sælgeren eller 
fabrikanten, at det er en betingelse for at gøre 
garantien gældende al køberen kan forevise 
garantibeviset, og at garantien bortfalder ved 
ejerskifte. 
(Forbrugerombudsmanden, februar 1988) 
Forsikrings- og garanti-
udsagn i markedsføring 
lifter høring af og forhandling med Dansk Or 
ganisalion af Detailkæder, lîuiikshandclens 
Fællesråd, FDB, FDM, Dansk Auiomo 
bilforhandler Torcningog Forbrugerrådet skal 
jeg meddele følgende 
I den senere lid har jeg halt anledning hl at 
overveje anvendelsen al forsikrings og garan-
tiudsajMi i markedsføringen. Som eksempler på ovennævnte kan nævnes 
reklamering med »S års totalgaranti- og »S års 
tryghedsforsikring«. I begge tilfælde er der lale 
om, at forbrugeren i forbindelse med køb af en 
vare tilbydes en 5-årig service- eller repara -
tionsordning mod betaling af et forudbestemt 
beløb for »garantien« eller »forsikringen«. 
Ingen af disse ordninger kan betragtes som en 
garanti i overensstemmelse med markedsfø­
ringslovens § 4 og § 2, at ordet »garanti« i den 
forbindelse kun kan anvendes, såfremt der er 
tale om. at den erhvervsdrivende uden separat 
vederlag påtager sig risikoen for materiale- og 
funktionsfejl ved det købte i en bestemt periode 
på mere end 1 år. 
Såfremt den erhvervsdrivende i sin markeds­
føring anvender ordet »forsikring«, skal anven­
delsen heraf være i overensstemmelse med for­
si kringslovgivningen. 
Hvis der i forbindelse med køb af en vare eller 
tjenesteydelse samtidig tilbydes en i øvrigt lov­
lig forsikring, kan spørgsmålet om tilgift, jfr. 
markedsføringslovens § 6. stk. 1. opslå. 
Som udgangspunkt har salg af en forsikrings­
ydelse i forbindelse med køb af et produkt væ­
ret betragtet som tilgift. Det er dog min opfat­
telse, at udviklingen de senere år tenderer 
imod, at flere brancher forsøger at udvise ser­
vice for forbrugerne ved salg af kombinerede 
produkter. Efter omstændighederne og på bag­
grund af et konkret skøn vil en sådan ordning 
kunne accepteres som et lovligt kombinations-
salg. 
Del er dog en klar forudsætning for min even 
luelle vurdering al kombinerede salg som lovli 
ge. at tjenesteydelsen har en naturlig tilknyt­
ning til det solgte produkt. Som eksempel kun 
nc man forestille sig en pakkereise der sælges 
med en kombineret afbestillings og ie|seulvk-
kesforsikrmg Endvidere vil det kunne spille 
nul, hvorvidt den anvendte fremgangsmåde er 
almindelig udbredt i den pågældende branche 
El sådani kombineret tilbud vil stadig kunne 
komme i strid med tilgiltsloibuddei. hvis hiv 
delsen (forsikringen) i markedsføringen gøres 
lil hovedattraktion, eller hvis det kombinerede 
tilbud virker prisslørende 
Der vedlægges lil onentei mg en piessemedde 
lelse herom 
( I •orbrugerom buds manden, noveinbei I Wil) 
2 -
11 
BILAG IV 
BRITISH RETAIL CONSORTIUM'S ADFÆRDSKODEKS VEDRØRENDE 
HANDELSMÆSSIGE GARANTIER 
/u 
RETAIL CONSORTIUM 
GARANTIER - ALMINDELIGE PRINCIPPER 
Der er ingen pligt til at yde garanti, men ydes en sådan, 
bør den i givet fald opfylde følgende principper. 
Disse principper udgør det minimum, som god forretnings­
praksis tilsiger. Garantigivere kan, hvis de 
ønsker det, give yderligere garantier. 
Principperne er udarbejdet med henblik på garantier på 
varer, men det er hensigten, at de i givet fald 
også skal gælde for tjenesteydelser. 
1. Alle garantier bør være klare og utvetydige og mindst angive 
garantigiverens navn og adresse, garantiperioden og alle relevante 
betingelser vedrørende garantien. 
2. Der bør ikke kræves nogen ekstrabetaling ud over købesummen for de 
nye varer for nogen garanti, uanset hvilken, der løber i ét år eller 
derunder. 
3. Såfremt garantien dækker bestemte varer, bør et dokument, som klart 
angiver garant i bet Inge Iserne, være til rådighed for køberne. 
4. Alle former for garantier, løfter og tilsagn af denne art bør, 
uanset om de er specifikke eller generelle, være bindende for 
garantigiveren. 
5. Køberne bør om ønsket have mulighed for at undersøge 
garant i bet Inge Iserne, før de forpligter sig til at købe. 
6. En garanti bør indeholde en erklæring, hvoraf det klart fremgår, at 
den ikke påvirker køberens rettigheder efter loven. 
7. Garantier bør kunne overføres ti i fremtidige ejere for den 
resterende garantiperiode, forudsat at der leveres rimeligt bevis 
for det oprindelige køb og ejendomsrettens overgang. 
8. (a) Garantier bør ikke underkastes urimelige eller byrdefulde 
betingelser som f.eks.: 
(i) Tilbagesendelse til garantigiveren i originalemballagen. 
Et sådant krav vil være rimeligt, såfremt garantigiveren 
tillader tilbagelevering af varerne inden for en kort 
frist efter købet, fordi der ikke er brug for dem. 
(i i) Tilbagesendelse til garantigiveren af varer, der ikke 
med rimelighed kan betragtes som transportable. 
(i i i) Krav om, at køberen får garantien registreret. 
(b) Det er dog tilladt at stille rimelige betingelser, herunder: 
(i) At garantien ikke gælder, såfremt produktet er blevet 
anvendt fejlagtigt, 
(i i) I givet fald begrænsning til ikke-erhvervsmæssig brug. 
(i i i) Rimelig omhu ved emballeringen med henblik på 
t i I bagesende I se. 
- 1 - ni 
9. Garantigiveren vil ved forevisning af rimelig dokumentation forlænge 
garantien med den tid, hvori køberen ikke har kunnet råde over 
varerne som følge af en reparation inden for rammerne af garantien. 
10. I særlige garantier pa over ét år, for hvilke forbrugeren betaler 
ekstra, bør det klart angives, hvorvidt garantien er dækket af en 
forsikring. 
11. Garantigivere skal sikre sig, at alle forsikringsgivere, hos hvem 
garantier forsikres, har tilladelse til at drive forsikrings­
virksomhed i Det Forenede Kongerige eller anden EF-medlemsstat. 
_2_ 'H 
Bilag V 
Oplæg fra D.T.L (UK) om den lovbestemte og den 
handelsmæssige gajnanti. 
2 C 
FORBRUGERGARÂNT I ER 
Et debatoplæg 
Februar 1992 
né 
- 2 -
FORBRUGERGARANT i ER 
1. Edward Leigh, statssekretær for forbrugeranliggender, forelagde i 
en tale på instituttet for administration af handelsstandarder i 
Rotterdam den 4. Juli 1991 planer til styrkelse af forbrugernes 
stilling, når de køber varer eller tjenesteydelser. 
2. Dette dokument indeholder synspunkter fra berørte parters side 
vedrørende en række spørgsmål om forbrugergarantier og -afhjælpning, 
som E. Leighs indlæg omhandlede. 
3. Regeringen overvejer, om der skal foretages følgende ændringer i 
loven. 
(1) Fabrikanten er civilretligt ansvarlig for, at garantien 
over for forbrugeren opfyldes. I tilfælde af, at 
fabrikanten ikke er fra UK, er det importøren, der er 
ansvarlig for fabrikantgarantien. 
(2) Sælgeren er sammen med fabrikanten solidarisk ansvarlig for 
fabrikantgarantien over for en forbruger. 
(3 Fabrikanter eller, hvor der er tale om importerede varer, 
importører er sammen med sælgere ansvarlige for, at varerne 
er af tilfredsstillende kvalitet i overensstemmelse med 
købeloven. 
Regeringen ønsker at høre de berørte parters synspunkter vedrørende 
fordelene ved disse forslag. I særdeleshed modtages gerne synspunkter 
vedrørende de mulige omkostninger i forbindelse med de foreslåede 
ændringer. 
m 
- 3 -
fiinntltri irt og ipVmUMigo status 
4. I rapporten "Consumer Guarantees" fra Juni 1986 omtalte general­
direktøren for loyal forretningspraksis fem bredt formulerede former 
for garant i : 
(a) GarantierklærInq fra fabrikanterne 
Fabrikanterne giver ofte garantier i form af en trykt meddelelse 
eller et andet dokument, der er indeholdt i vareemballagen. 
Fabrikanten lover typisk i en sådan skrivelse at ville reparere 
eller erstatte varerne vederlagsfrit inden for en nærmere bestemt 
periode, f.eks. indtil 12 måneder fra købsdatoen. Sådan en garanti 
kan gives for varer, der sælges, og varer, der leveres som del af 
en tjenesteydelse. Det kan af garantien fremgå, at køberen skal 
sørge for registrering af garanti, købsdato og -sted og eventuelt 
andre detaljer, inden den bliver gyldig. 
Sådan en garanti er af en type, som kan berøres af forslag (1) og 
(2), under punkt 3. 
(b) Kortfristede garantier fra sælgere 
Nogle sælgere garanterer for de varer, de sælger, selv om der ikke 
skulle forefindes en fabrikantgaranti. For eksempel fremgår det af 
kutymereglerne for medlemmerne af RETRA (sammenslutning af 
detailhandlere inden for radio og fjernsyn), at de skal garantere 
nye varer med hensyn til både reservedele og arbejde i mindst 12 
måneder, selv om fabrikantgarantien er kortere. 
(c) Kortfristede garantier fra leverandører af tjenesteydelser 
Nogle leverandører af tjenesteydelser giver kortfristede garantier, 
normalt vedrørende reparation eller eftersyn, som de udfører. For 
eksempel kræves der i kutymereglerne for AMDEA (sammenslutning af 
fabrikanter af elektriske husholdningsartikler) en 12 måneders 
garanti for bade reservedele og arbejde i de fleste tilfælde. 
n 
4 -
(d) Langfristede garantier 
Denne form for garantier anvender man ofte i den sektor, der 
beskæftiger sig med boligforbedring, hvor det udførte arbejde eller 
de leverede materia1er er garanteret for lange perioder, f.eks. 10, 
30 el ler 50 år. 
(e) Udvidede garantier 
En anden form for garanti end de allerede omtalte er de "udvidede 
garantier", hvor forbrugeren har mulighed for at betale for 
beskyttelse mod produktfejl for en nærmere bestemt periode efter 
udløbet af fabrikantens garanti. Sådanne garantier er også mulige i 
forbindelse med køb af brugte varer (især biler), hvor 
fabrikantgarantien kan være udløbet. Sådanne garantier er ofte 
forbundet med forsikringspolicer, der indgås med en tredje part, og 
som tilbydes som en ekstra mulighed i forbindelse med selve 
produktet, men indgår til tider i salgsprisen. 
I modsætning til den førstnævnte garantitype ser de øvrige garanti­
former ikke ud til at foranledige de samme problemer vedrørende 
lovfæstet ansvar for reparation, udskiftning eller refundering, hvis 
varen er mangelfuld, eller hvis der i praksis kan gøres 
afhjælpningskrav gældende. Det skyldes, at der findes en kontrakt 
mellem forbruger og leverandør eller garant. Derfor er de ikke dækket 
af forslagene i dette dokument. 
Garantiers nuværende lovmæssige status 
5. I henhold til lovgivningen er der ingen tvivl om, at fabrikanten er 
ansvarlig for varens sikkerhed, (fabrikanten kan hæfte for pligtfor­
sømmelse ifølge forbrugerbeskyttelsesloven af 1987 og/eller den 
almindelige lov om misligeholdelse), men det er imidlertid mindre 
klart, om fabrikanten under enhver form for garanti er ansvarlig for, 
at varens kvalitet er i orden. Som loven er nu med hensyn til varers 
kvalitet, kan forbrugeren først og fremmest gøre sin afhjælpningsret 
gældende over for sælgeren, som sædvanligvis er en detailhandler. 
Ifølge købeloven af 1979 er sælgeren ansvarlig for kvaliteten af de 
varer, han leverer: ifølge paragraf 14(2) skal varen være af en salgbar 
m 
- 5 -
kvalitet. Lovudvalgene har i deres rapport fra 1987 om salg og 
levering af varer henstillet, at denne implicitte term 
omformuleres, således at det bliver klart, at den finder anvendelse 
om mindre mangler og dækker varens holdbarhed. De har også 
henstillet, at ordet "merchantable" (salgbar) udskiftes med 
"acceptable" (god). Regeringen har godkendt disse henstillinger, 
men vil dog i stedet for "acceptable" indsætte "satisfactory" 
(tilfredsstillende). En kopi af paragraf 14(2), som den vil se ud 
med de heraf følgende ændringer, er vedlagt som bilag. Tilsvarende 
ændringer vil blive foretaget i købeloven af 1982. 
6. Fabrikanten er ikke lovmæssigt forpligtet til at tilbyde en 
garanti. Og hvis han tilbyder en garanti, er der ingen lovmæssige 
forpligtelser, hvad angår arten og omfanget af garantien. Fabrikanten 
kan være ansvarlig for levering af varer af en tilfredsstillende 
kvalitet ifølge kontrakten, hvorved varerne indgår i handelskæden, men 
forbrugeren indgår ikke som part i denne kontrakt og kan ikke anlægge 
sag i forbindelse hermed. Selv når fabrikanten har tilbudt en garanti, 
er det ikke altid klart, at forbrugeren har et kontraktligt retsmiddel 
mod fabrikanten. Hvis der ikke er fastsat en separat betaling for 
garantien (hvilket hyppigst er tilfældet), vil spørgsmålet om, hvorvidt 
garantien juridisk kan gennemtvinges overfor fabrikanten, afhænge af, 
hvilken betydning garantien har for forbrugeren, når denne køber 
varerne hos en detailhandler. Således kan en garanti i nogle tilfælde 
gennemtvinges over for en fabrikant som en underordnet aftale, dvs. 
parallelt med den, der vedrører salgsaftalen. Her kan det igen, 
afhængigt af omstændighederne, fremføres, at garantien er en ens i det 
aftale, hvor det ikke er nødvendigt med formel eller anden accept fra 
forbrugerens side. Men der kan udmærket være tilfælde, hvor forbrugeren 
ikke juridisk kan gennemtvinge en garanti. Holdningen afhænger i det 
store og hele af de særlige omstændigheder ved hver enkelt sag, og er 
ikke nødvendigvis den samme i Skotland som i resten af Det Forenede 
Kongerige. 
h* 
- 6 -
Baggrund for forslagene 
7. Det nationale forbrugerråd (NCC) støttede i deres rapport fra april 
1989 om konkurrence og kvalitet og i det efterfølgende lovforslag om 
forbrugergarantier (et privat medlems forslag, der blev fremsat i 
1989/90, men ikke vedtaget) en lovgivning, der definerer forskellige 
garant i kategori er og foreskriver minimumsbetingelser for hver enkelt af 
dem. En sådan fremgangsmåde er efter regeringens mening alt for 
bureaukratisk, og der vil være risiko for, at der opstår smuthuller, 
som vil kunne udnyttes af fabrikanter, der søger at undgå at tage 
ansvaret for kvaliteten af deres produkter. Det ville være bedre, at 
lovgive om og fokusere pa indholdet af fabrikantens erklæring, hvad 
enten det kaldes en garanti eller lignende for de pågældende produkter. 
Dette skete i loven om illoyale aftalevilkår af 1977 (paragraf 5 
(2)(b)). 
8. Selv om det i forslagene erkendes, at det ville være ønskeligt med 
et vist lovmæssigt fundament, så mener regeringen ikke, at det er 
hensigtsmæssigt, at der i lovgivningen skal være udførlige bestemmelser 
om indholdet af garantierne, eller at det skal være fastsat, hvor lang 
garantiperioden er. Sådanne anliggender er det bedst at overlade til 
markedskræfterne i et frit konkurrencesamfund. En lovgivning, som 
kræver, at fabrikanten skal stille garantier, afvises af tilsvarende 
årsager. Regeringen mener heller ikke, at disse forslag skal være 
begrænset til nærmere bestemte varer eller varegrupper. Forslagene skal 
være generel le og ikke omhandle særlige tilfælde. 
9. Garantierne spiller en vigtig rolle ved markedsføringen af varer og 
i konkurrencen mellem fabrikanter, hvad angår kvalitet og service. 
Regeringen forventer ikke, at disse forslag vil føre til færre 
garantier fra fabrikanterne. De konkurrerer blandt andet på kvalitet, 
og garantierne vil fortsat være en målestok herfor. Men ved enhver 
beslutning om at ændre loven skal der tages hensyn til de hermed 
forbundne økonomiske omkostninger og fordele (ikke blot de direkte 
omkostninger for den under punkt 28 omhandlede forretningsdrivende). 
Regeringen vil især gerne have tilkendegivelser om, hvorvidt markedet 
vil kunne fungere bedre, når forbrugerne viser større tillid, således 
m 
- 7 -
at der kan ske en udligning af eventuelle omkostninger for industrien, 
når fabrikanterne bliver pålagt større ansvar over for forbrugerne med 
hensyn til kvaliteten af deres produkter, som en konsekvens af forslag 
nr. 1. Vil der opnås større langtidsvirkning ved brugen af ressourcer, 
eller vil der blot være mere spillerum for konflikter og retstvister 
for fabrikanters og detailhandleres vedkommende? 
Forslag 1: Fabrikanten gøres luridisk ansvar i lo for opfyldelsen af 
enhver garanti overfor forbrugeren 
10. Fabrikanten kontrollerer i det store og hele varernes kvalitet og 
er bedre i stand til at foretage reparationer eller udskiftning. Enhver 
form for garanti og omfanget heraf, som fabrikanten måtte vælge at 
tilbyde, kan derfor påvirke forbrugerens valg. Ved at gøre fabrikanten 
ansvarlig over for forbrugeren med hensyn til opfyldelse af garantien 
vil det være lettere at sikre, at forbrugeren får, hvad han er blevet 
lovet. 
11. Sigtet med dette forslag er at præcisere loven og gøre det klart, 
at fabrikantens garanti indebærer et lovfæstet ansvar, og at det ikke 
påhviler forbrugeren at indgå et kontraktligt eller andet ansvars­
forhold. Det nye ansvarsforhold er lovfæstet og derfor frit for 
eventuelle begrænsninger fastsat i sædvaneret vedrørende kontrakt­
forhold så som umiddelbart kontraktforhold, tilbud og accept samt 
godtgørelse. Adgangen til effektiv afhjælpning må forbedres. Selv om 
fabrikanten ikke er fra UK, mener regeringen, at forbrugeren ikke skal 
være dårligere stillet, og foreslår derfor, at han skal kunne henvende 
sig til importøren i UK for at få opfyldt betingelserne i fabrikantens 
garanti. 
12. Spørgsmålet er, hvilken godtgørelse forbrugeren skal have, hvis 
fabrikanten ikke indfrir sine løfter i garantien. Forslaget indebærer, 
at fabrikantens ansvar er lovfæstet, uafhængigt af og et supplement til 
ethvert kontraktligt ansvar, som ellers ville kunne opstå. Hvilken 
erstatning skal der gives, hvis forbrugeren ikke fuldt og helt dækkes i 
henhold til garantien? Skal erstatningsspørgsmålet behandles i aftalen 
(i store træk forskellen mellem købsprisen og værdien af produkterne 
med deres mangler) eller skal det behandles uden for aftalen (i store 
træk for enhver mangel, som med rimelighed kan forudses, og som kan 
medføre udgifter til at udbedre manglen samt andre økonomiske tab)? 
- 8 -
Sidstnævnte kan siges i højere grad at afspejle forbrugerens opfattelse 
af, hvad der er retfærdigt, men der ønskes flere kommentarer hertil. 
13. Et andet spørgsmål vedrører forholdet mellem opfyldelsen af en 
forbrugers rettigheder i henhold til garantien (og afhjælpning i 
tilfælde af mangler) og de rettigheder, som han eller hun måtte have i 
henhold til købeloven over for sælgeren med hensyn til at afvise 
varerne. Forbrugeren skal ikke sættes i den situation, at han eller hun 
er nødt til at vælge med deraf følgende eventuelle ufordelagtige 
konsekvenser mellem at afvise varerne og sende dem tilbage til sælgeren 
eller at prøve at gennemtvinge bestemmelserne i garantien. Regeringen 
har godkendt henstillingerne fra lovkommissionerne (Jvf. tidligere 
omtalte rapport fra 1987), hvori der er indført ret til delvis 
afvisning og præciseret, under hvilke omstændigheder retten til at 
afvise fortabes: betydningen heraf for paragraf 34 og 35 i købeloven er 
anført i bilaget. Det spørgsmål, der rejser sig i forbindelse med dette 
forslag er, hvilken virkning en tilbagesendelse af varerne til 
reparation under garantien eller den tid, forbrugeren anvender for på 
den ene eller den anden måde at få afhjulpet en mangel under garantien, 
vil få for forbrugerens ret til at afvise varerne. Det kan fremføres, 
at forudsat at sælgeren er vidende om forbrugerens forsøg på at få 
opfyldt bestemmelserne i garantien, så bør forbrugerens reklamation og 
den dertil anvendte tid ikke (som i de tilfælde hvor forbrugeren indgår 
aftaler om reparation osv. med sælgeren - se lovkommissionernes forslag 
til paragraf 35(5)(a)) være til skade for forbrugerens ret til at 
afvise varen. Hvad angår den såkaldte langfristede ret til afvisning af 
varen drøftes denne yderligere under punkt 25. 
Forslag 2; Sælgeren er sammen med fabrikanten solidarisk ansvarlig for 
fabrikantens garanti over for forbrugeren 
14. Hensigten med, at sælgeren er solidarisk ansvarlig med garanten for 
fabrikantens garanti over for forbrugeren, er at gøre det lettere for 
forbrugeren at opnå afhjælpning af mangler, i praksis vil han kunne 
henvende sig til sælgeren for at få afhjulpet eventuelle mangler, og 
sælgeren kan ikke fralægge sig ansvaret og henvise udelukkende til 
fabrikanten, som nogle sælgere forsøger at gøre det under sådanne 
omstændigheder for øjeblikket. Det blev under behandlingen i 
M3 
- 9 -
Parlamentet af lovforslaget om forbrugergarantier understreget, at det 
for øjeblikket kan ske, at forbrugere, der henvender sig til sælger 
eller fabrikant for at få afhjulpet mangelfulde produkter, støder på 
manglende vilje hos enten sælger eller fabrikant til at tage ansvaret 
for at løse forbrugerens problem. Sælgeren har leveret varerne med 
garanti og kan udmærket have nydt fordel af at kunne gøre det. Ifølge 
forslaget er sælgeren ikke blot ansvarlig i henhold til købeloven, men 
også ansvarlig i henhold til garantien, som kan være mere vidtgående 
end købeloven. Med det første forslag vil det, alt afhængig af 
garantibestemmelserne, betyde, at forbrugeren kan kræve af både 
fabrikant og sælger at blive afhjulpet enten i form af reparation eller 
af omlevering. Forbrugeren kan ikke blot henvises til retten til 
afvisning og/eller erstatning som anført i købeloven. Og selv ikke hvis 
argumentationen under punkt 13 tages til følge, vil håndhævelsen af 
garantien påvirke disse rettigheder. Hvis varer leveres af en 
leverandør med servicegaranti, foreslås det, at den pågældende 
leverandør er solidarisk ansvarlig for fabrikantens garanti over for 
forbrugeren. 
For9>a.fl 3î Fabrikanten eller Importøren ar samman nag; sælgeren 
ansvarlig for varernes kvalitet 
15. Ved at gøre fabrikanten eller, hvis det drejer sig om importerede 
varer, importøren ansvarlig sammen med sælgeren for en tilfreds­
stillende kvalitet af varerne i henhold til købeloven, opnår man igen 
at forbrugeren støttes i at få afhjulpet mangler, som må tilskrives 
fabrikanten. Eftersom sælgerne normalt ikke er involveret i 
fremstillingen af varer, har han sjældent nogen direkte kontrol over 
kvaliteten, og som forbrugeren er hans indflydelse indirekte, gennem 
markedskræfternes spil. Fabrikanten er allerede gjort ansvarlig for 
farlige egenskaber ved en vare i forbrugerbeskyttelsesloven af 1987, og 
det gælder om at sikre, at fabrikantens ansvar udvides i forbindelse 
med kvalitetsmangler. Det er ikke umiddelbart indlysende, at 
forbrugerens ret til afhjælpning i tilfælde af mangelfuld kvalitet skal 
være begrænset til at reklamere over for sælgeren. For at kunne sikre, 
at forbrugeren får, hvad han har købt, gælder det om at sikre, at han 
- 10 -
kan få afhjælpning fra den part, der fremstiller varen, og som derfor 
har mest kontrol med kvaliteten og er bedst placeret til at kunne 
foretage den fornødne reparation eller omlevering. Dette forslag skal 
også gælde det tilfælde, hvor varen leveres af en leverandør med 
servicegarant i. 
16. Omfanget af dette forslag kan behøve en nærmere definition. For 
eksempel er varer i henhold til paragraf 14(2A) i købeloven (jvf. 
formuleringen i bilaget) af tilfredsstillende kvalitet, hvis de 
imødekommer den standard, som normalt kan forventes under hensyntagen 
til blandt andet pris, hvor det måtte være relevant, og beskrivelsen af 
varen. Fabrikanten har ingen kontrol med prisen, undtagen i særlige, 
begrænsede tilfælde, og er måske ikke i stand til at kontrollere en af 
sælgeren vedlagt beskrivelse af varen, eller at denne trods 
fabrikantens anmodning herom har undladt at vedlægge en beskrivelse. 
Det kan derfor anføres, at fabrikanten ikke kan forventes at have det 
fulde ansvar med hensyn til disse aspekter. Hvis på den anden side 
fabrikantens ansvar på en eller anden måde skal begrænses eller 
afmåles, kan forbrugeren skulle imødese unødvendige og omfattende 
reklamationer (og eventuelt sagsan Iægge I se) for at ansvarets omfang kan 
fastsættes. 
Andre spørgsmål 
17. Der rejser sig en række tillægsspørgsmål i forbindelse med disse 
forslag. De er beskrevet nedenfor. Ministeriet ønsker også synspunkter 
vedrørende disse. 
Definition af forbrugsvarer og eventuel udvidelse til at omfatte 
erhvervsdrivende 
18. Disse forslag er hovedsagelig fremsat for at støtte forbrugerne, 
men det rejser også spørgsmålet, om ikke også visse erhvervsdrivende 
købere skal nyde godt heraf. Skal forslaget begrænses til at omfatte 
varer, der normalt leveres til privat brug eller forbrug, når de købes 
af en "forbruger", dvs. en person, som ikke forhandler eller fremstår 
som en, der har at gøre med handlen, eller på anden måde indgår i 
V 
- 11 -
forbrugertransaktioner? Svaret på dette spørgsmål kan være forskelligt 
for de forskellige forslag. Inden for andre områder er der til tider 
fastsat bestemmelser i forbrugerbeskyttelseslovgivningen for varer og 
tjenesteydelser, der sælges under et nærmere angivet beløb, om at de 
også er omfattet, når de leveres til erhvervsdrivende. Grunden hertil 
er, at handlende, når de foretager mindre transaktioner, ofte står i 
den samme dårlige forhandlingsposition som forbrugerne. Der ønskes 
kommentarer til, hvorvidt forslaget skal begrenses til forbrugerkøb. 
Eventuel anvendelse på genbrugsvarer (overtagelse af rettigheder) 
19. I oplægget om "Konkurrence og kvalitet" foreslog NCC, at 
bestemmelserne i enhver garanti skal gælde køber, gavemodtager elier 
efterfølgende ejere af produktet gennem hele garantiperioden, eftersom 
garantien er en erklæring om produktet og ikke om køberen heraf. Det er 
kun tilfældet for øjeblikket, hvis fabrikanten vælger at lade garantien 
overføre med salget af den pågældende vare inden for garantiperioden. 
For eksempel har de britiske detailhandleres konsortium i deres 
generelle principper om garantier fastsat, at garantier bør kunne 
overføres til fremtidige ejere i resten af garantiperioden, hvis der 
foreligger rimeligt bevis for det oprindelige køb og overførsel af 
ejerskab. Mange fabrikanter er måske villige til at udvide dækningen af 
garantien, men spørgsmålet er, om fabrikanten (eller importøren) skal 
være lovmæssigt forpligtet til at gøre det og dermed erstatte en 
forbruger eller hans eller hendes efterfølgere for eventuelle mangler 
med henblik på at opfylde bestemmelserne angående den pågældende vare. 
Ministeriet vil gerne modtage kommentarer hertil. 
- 12 -
Gaver 
20. Et særligt tilfælde i den forbindelse er, når en forbruger køber en 
vare ti I en anden; for eksempel som en fødselsdagsgave. Normalt går der 
kun kort tid fra købet af varen, til den afleveres og under alie 
omstændigheder gives varen til den endelige modtager under nye vilkår. 
Ofte leveres varen til den endelige modtager med et garant i kort, som 
denne sender videre, for at garantien kan registreres. Hvad den 
teoretiske holdning end er i loven, så er det normalt umuligt for en 
fabrikant eller endog en sælger, der skal behandle en efterfølgende 
klage, at vide, om den, der klager, er den egentlige køber, eller om 
vedkommende har fået varen som en gave. Skal engelsk lovgivning styres 
af bestemmelser om umiddelbare kontraktforhold? Et lovfæstet ansvar 
behøver ikke være baseret på sådanne sædvaneretslige begreber. Den 
engelske lovkommission er for øjeblikket i færd med at behandle 
spørgsmålet om umiddelbare kontraktforhold (debatoplæg nr. 121) og den 
foreløbige henstilling er, at en tredje part i et kontraktforhold skal 
kunne rejse erstatningskrav, hvis det har været kontrahenternes 
hensigt. Dette har betydning for aftaler om salg af varer, herunder 
aftaler med forbrugere. Skal sagen afhænge af, hvad sælgeren rent 
faktisk ved eller kan forventes at vide om køberens intentioner (for 
eksempel hvis varen pakkes ind i gavepapir)? Ministeriet vil ikke 
foregribe resultaterne af lovkommissionens behandling, men vil dog 
gerne modtage kommentarer vedrørende gavemodtagerens stilling set i 
relation til de tre ovennævnte forslag. 
Eventue 11e ude IukkeI ser 
21. I loven om uretmæssige kontraktbetingelser fra 1977 er der 
bestemmelse om kontrol med klausuler, med hvilke man søger at begrænse 
eller undgå ansvar. Nogle udelukkelser (for eksempel i paragraf 14(2) i 
købeloven i tilfælde af forbrugeraftaler) er ubetinget forbudte. I 
paragraf 5 i loven af 1977 forbydes det, at der i en garanti er tale om 
ansvarsfraskrivelse for tab eller skader, som varer, der anvendes af 
forbrugeren, måtte forvolde, eller som skyldes fabrikantens 
forsømmelighed. Andre udelukkelser er kun tilladt, hvis de er udtryk 
i\i 
- 13 -
for almindelig rimelighed, som det er fastsat i bilag II til pågældende 
lov. Spørgsmålet er, om fabrikanter eller importører skal kunne 
fraskrive sig ansvaret for kvaliteten af et produkt, som omtalt under 
forslag (3), og i givet fald under hvilke omstændigheder. Tilsvarende 
rejser sig det spørgsmål, om sælgeren skal kunne fraskrive sig ansvaret 
for en fabrikants garanti inden for samme rammer. 
Andre former for levering 
22. Under ovenstående punkter er en gennemførelse af de tre forslag 
først og fremmest sat i relation til levering af varer gennem salg. 
Spørgsmålet er, om fordelene ved forslaget også skal gælde forbrugere, 
når varerne leveres til ham på andre måder, for eksempel gennem 
lejekontrakt eller på afbetaling. Under sådanne omstændigheder er 
leverandøren ansvarlig for varernes kvalitet. Ifølge loven om levering 
af varer og tjenesteydelser (som for øjeblikket ikke er gældende i 
Skotland) skal de leverede varer være af en salgbar kvalitet. 
Forbrugeren kan forvente at have fabrikantens garanti under visse 
omstændigheder. Der ønskes derfor kommentarer til, hvorvidt forslagene 
skal begrænses til levering til forbrugeren gennem salg, eller om 
forbrugeren skal have fordelen af forslag (1) og (2), når der gives en 
garanti til en forbruger, der får varerne på anden måde end gennem 
salg, og af forslag (3), når leverandøren er forpligtet til at levere 
varer af en salgbar/tilfredsstillende kvalitet. 
Varer købt På afbetaling 
23. Mange dyre forbrugsprodukter købes på kredit. Købene kan 
finansieres gennem en lang række forskellige kreditaftaler; for 
eksempel kreditsalg; debitor-kreditor-leverandøraftale; og afbetaling. 
Nogle af aftalerne omhandles i forbrugerkredit loven af 1974. 
Anvendelsen af nærværende forslag på varer købt på kredit rejser en 
række spørgsmål. Det første spørgsmål er, om en forbruger, som ikke har 
fået opfyldt sine rettigheder ifølge fabrikantens garanti, under alle 
omstændigheder skal have ret til erstatning fra fabrikanten for 
omkostningerne ved, at ansvaret er overført til en anden kreditaftale. 
Dette er et specielt eksempel på det spørgsmål, der blev rejst under 
- 14 -
punkt 12 om erstatning. Det andet spørgsmål vedrører varer, der 
finansieres gennem kreditaftaler, ifølge hvilke kreditors sikkerhed 
beror på hans ret til at tilbagetage varerne: dvs. en afbetalings-
aftale eller en aftale med ejendomsforbehold. Spørgsmålet er, om der 
med henblik på kreditors sikkerhedsret i sådanne ti I fæ I de skal være 
begrænsninger på forbrugerens ret til at tilbagelevere de oprindelige 
varer og enten få en omlevering under fabrikantens garanti eller 
erstatning fra fabrikanten, hvis forbrugerens interesser ikke er 
opfyldt i henhold til garantien. Det tredje spørgsmål vedrører 
kreditaftaler som for eksempel afbetalingsaftaier eller aftaler med 
ejendomsforbehold, ifølge hvilke kreditor er den retmæssige ejer af 
varerne, indtil forbrugeren udnytter sin købsret, og forbrugeren er i 
besiddelse af og benytter varerne. Kreditor kan være ansvarlig i 
henhold til aftalen og loven fra 1982 om levering af varer og 
tjenesteydelser. Spørgsmålet er, om kreditor skal overtage ansvaret fra 
sælgeren under forslag (2). Der ønskes kommentarer til disse tre 
spørgsmål og generelt på anvendelsen af forslagene i forbindelse med 
køb på kredit. 
Le le af løsøre 
24. Det kan fremføres, at en passende afhjælpning, i tilfælde af at 
lejet løsøre viser sig at have mangler, er, at det udskiftes af 
leverandøren uden omkostninger for den person, der har lejet det 
pågældende løsøre. Og hvis det drejer sig om kortfristet leje (f.eks. 
en bil til en ferie) er det usandsynligt, at forbrugeren vil være den, 
der kan udnytte fordelene, faktisk eller tilsigtet, under garantien. 
Ved mere langfristet leje kan parternes stilling og forventninger være 
anderledes. Ministeriet vil gerne have oplysninger om, hvor ofte og 
under hvilke omstændigheder en lejer (forbruger) kan forvente 
opfyldelse af fabrikantens garanti, og man vil ligeledes gerne have 
synspunkter vedrørende den mulige anvendelse af nærværende forslag i 
sådanne ti I fæ I de. 
/37 
- 15 -
Langfristet ret til at hæve købet 
25. Spørgsmålet om garantier og varers kvalitet er tæt forbundet med 
den såkaldte langfristede ret til at hæve købet. Ifølge købeloven har 
køberen ret til Inden "accept" (I streng Juridisk forstand) at afvise 
mangelfulde varer og få fuld erstatning fra sælgeren. Men selv om han 
ikke på anden måde, udtrykkeligt eller indirekte, har godkendt varerne, 
anses køberen for at have godkendt dem efter en "rimelig tid". Efter 
godkendelsen har køberen ikke længere ret til at få tilbagebetalt 
købesummen, men han har mulighed for at rejse erstatningskrav. Køberen 
har altså ikke en almindelig såkaldt langfristet ret til at hæve købet, 
dvs. en ret til at ophæve købet på grund af en mangel, lige meget hvor 
længe efter købet han opdager den. Indførelsen af en langfristet ret 
til at ophæve købet ud over de situationer, der henvises til eller 
beskrives under punkt 13, og som varer ved, indtil han får kendskab til 
mangelen, vil efter regeringens synspunkt indebære et for sælgeren 
uacceptabelt element af handelsmæssig usikkerhed. 
Forholdet til gældende lovfæstede rettigheder 
26. Det er vigtigt at understrege, at hensigten med disse forslag er at 
give forbrugerne flere reklamationsmuligheder, når noget går galt, og 
han eller hun tilsyneladende ikke får, hvad der er blevet lovet. 
Forslagene indvirker ikke på gældende regler i lovgivning eller 
sædvaneret, som måtte gælde for forbrugeren. Forslagene foregriber, som 
allerede tidligere omtalt, en ændring fra begrebet "god handelsvare" i 
købeloven til "tilfredsstillende kvalitet" og ændringen i paragraf 34 
og 35 i denne lov, men tilsiger ellers ikke nogen væsentlig ændring af 
lovgivningen og sædvaneretten, der gælder for sikkerhed og levering af 
varer til forbrugerne. 
Indkaldelse af synspunkter 
27. Der ønskes synspunkter og kommentarer til alle aspekterne i 
forslagene anført under punkt 3. Vi ønsker især at modtage kommentarer 
til deres juridiske eller anden indvirkning og de sandsynlige fordele, 
indirekte og direkte omkostninger, som en gennemførelse af forslagene i 
deres nuværende form ville få. 
Hi< 
- 16 -
De forretningsdrivende 
28. Når regeringen behandler forslag til ny lovgivning, lægger den stor 
vægt på at tage behørigt hensyn til forslagets indvirkning på 
handelsområdet. For at kunne måle denne indvirkning er der givet et 
skøn over de for hvert forslag forbundne omkostninger, som er 
tilgængeligt for forretningsdrivende efter anmodning. Det vil derfor 
være særdeles nyttigt, hvis repræsentanter for de forretningsdrivende, 
når de fremsætter deres kommentarer til forslagene i dette dokument, 
kunne sige, hvilke og hvor mange yderligere direkte og indirekte 
omkostninger (engangsomkostninger og tilbagevendende omkostninger) 
indførelsen af forslagene sandsynligvis vil medføre for deres 
forretninger eller for deres forretningsområde. 
29. Eksempler på tilbagevendende omkostninger omfatter behovet for 
ekstra personale og engangsmaterialer. Engangsomkostninger kan være 
udgifter til anskaffelse af nyt edb-system og andre kapitaludgifter. 
Repræsentanterne skal gøre det klart, om de anslåede udgifter blot 
overføres fra en part til en anden, og for eksempel at det nye ansvar 
vil overgå til sælgeren, hvis han bliver solidarisk ansvarlig med 
garanten for fabrikantens garanti. 
hi 
- 17 -
Fremsættelse af kommentarer 
30. Kommentarer fremsendes skriftligt senest fredag d. 30. oktober 1992 
til: 
David Legg 
Consumer Affairs Division 3A 
Department of Trade and Industry 
Room 413 
10-18 Victoria Street 
London 
SW1H ONN 
Telefon nr. 071 215 3325 eller 071 215 3337 
CONSUMER AFFAIRS DIVISION 
DEPARTMENT OF TRADE AND INDUSTRY 
20. FEBRUAR 1992 
lh\ 
- 18 -
BILAG 
Ændringsforslag ti i paragraf 14(2). 34 og 35 i købeloven fra 1979. 
14 - (2) I tilfælde af at sælgeren sælger varer som led i et 
handelsforhold, skal de varer, der leveres i henhold til aftalen være 
af tilfredsstillende kvalitet. 
(2A) I denne lovs betydning er varer af en tilfredsstillende 
kvalitet, hvis de svarer til den standard, som normalt kan forventes 
under hensyntagen ti I en eventuel beskrivelse af varerne, prisen (hvis 
den er relevant) og alle andre relevante omstændigheder. 
(2B) I denne lovs betydning omfatter varernes kvalitet deres 
tilstand og forfatning, og følgende er (blandt andet) I de respektive 
tilfælde udtryk for varernes kvalitet -
(a) mulighed for anvendelse i forbindelse med alt det, som den 
pågældende vareart normalt anvendes til, 
(b) udseende og finish, 
(c) ingen mindre mangler, 
(d) sikkerhed, 
(e) holdbarhed. 
(2C) Det under stk. (2) anvendte udtryk gælder ikke for de tilfælde, 
hvor varen er af utilfredsstillende kvalitet, og 
(a) hvor køberen specielt gøres opmærksom herpå, inden aftalen 
i ndgås, 
/4Î 
- 19 -
(b) hvor køberen undersøger varen, inden aftalen indgås, 
hvilket skulle afsløre den utilfredsstillende kvalitet, 
el ler 
(c) i tilfælde af en salgsaftale indgået efter en partiprøve, 
hvor den eventuelt utilfredsstillende kvalitet ved en 
rimelig undersøgelse ville være fremgået af prøven. 
34. Med mindre andet er aftalt, skal sælgeren, når han tilbyder at 
levere en vare til køberen, efter anmodning give køberen en rimelig 
lejlighed til at undersøge varen, således at han kan forvisse sig om, 
at den er i overensstemmelse med aftalen, og i tilfælde af indgåelse af 
en salgsaftale efter en partiprøve, lejlighed til at sammenligne hele 
partiet med prøven. 
35 - (1). Køberen anses for at have godkendt varen, med forbehold af 
nedenstående stk. (2), 
(a) når han lader sælgeren forstå, at han har godkendt den, 
el ler 
(b) når varen er blevet leveret til ham, og han foretager sig 
noget med den, som er uforeneligt med sælgerens 
ejendomsret. 
(2) Når varen leveres til køberen, og han ikke forinden har 
undersøgt den, skal han ikke anses for at have godkendt den i 
medfør af stk. (1), før han har haft en rimelig lejlighed til at 
undersøge den, således at han 
(a) kan sikre sig, at den er i overensstemmelse med aftalen, og 
(b) i tilfælde af indgåelse af en salgsaftale efter en 
part i prøve kan sammenligne hele partiet med prøven. 
(3) Når køberen optræder som forbruger, eller (i Skotland) 
salgsaftalen er en forbrugeraftale, kan køberen ikke fortabe sin ret i 
henhold til stk. (2) gennem aftale, afkald eller på anden måde. 
- 20 -
(4) Køberen anses også for at have godkendt varen, når han beholder 
varen og efter en rimelig tid ikke har ladet sælgeren forstå, at han 
har afvist den. 
(4A)* Til fastsættelse af den i stk. (4) omtalte rimelige tid 
knytter sig spørgsmålet, om køberen har haft rimelig lejlighed til at 
undersøge varen, som omhandlet i ovenstående stk. (2). 
(5) Køberen anses Ikke ifølge denne paragraf for at have godkendt 
varen, blot fordi (for eksempel) 
(a) han anmoder om eller aftaler en reparation i henhold til en 
ordning med sælgeren, eller 
(b) varen leveres til en anden i henhold til en undersalgs­
aftale eller lignende. 
(6) Hvis der er tale om salg af varer, der udgør en eller flere 
hånde I senheder, anses en køber, der godkender varer i en enhed, for at 
have godkendt alle varerne i enheden. 
I dette stk. menes der med "hånde I senhed" en enhed, som i væsentlig 
grad kan forringe værdien af varerne eller enhedens beskaffenhed. 
(7) Afsnit 10 i nedenstående punkt 1 galder for aftaler indgået 
inden d. 22. april 1967 eller (under anvendelse af denne lov i 
Nordirland) d. 28. Juli 1967. 
35A - (1) Hvis køberen 
(a) har ret til at afvise varerne på grund af sælgerens 
mis Iigeholdelse af aftalen, hvilket berører en del af eller 
al le varerne, men 
(b) godtager en del af varerne, herunder, når nogle af varerne 
ikke berøres af mi s IigeholdeIsen, alle sådanne varer, 
* Regeringen foreslår, at dette underafsnit tilføjes, 
i,* 
21 -
så fortaber han ikke ved at godkende dem sin ret til at afvise resten 
(2) Hvis en køber har ret til at afvise levering af varer, finder 
stk. (1) anvendelse, som om henvisninger til varerne var henvisninger 
til varerne I leveringen. 
(3) For så vidt angår ovenstående stk. (1) berøres varer af en 
misl igeholdelse, hvis de på grund af misllgeholdelsen ikke er i 
overensstemmelse med aftalen. 
(4) Denne paragraf finder anvendelse, med mindre andet fremgår af 
eller forudsættes i aftalen. 
hù 
BILAG VI 
EN RÆKKE SAGER, DER ILLUSTRERER FORBRUGERNES 
PROBLEMER 
MED GARANTIER OG EFTERSALGSSERVICE 
^J 
1. Sag, der er blevet behandlet som led i et af de projekter, EF-Kommissionen har 
iværksat i flere medlemsstater om borgernes muligheder for at håndhæve deres 
rettigheder (Grækenland) 
X køber sin drømmebil hos en autoriseret forhandler, og dagen derpå begynder 
mareridtet. X opdager flere fejl ved bilen. Han henvender sig til sælgeren, som 
forsøger at udbedre fejlene. Det lykkes ikke, og der viser sig nye fejl. X anmoder det 
lokale forbrugerkontor om hjælp. Han følger kontorets forslag og får foretaget en 
skønsforretning. Med støtte i skønserklæringen skriver X til sælgeren og til den 
regionale forhandler af det pågældende bilmærke og kræver bilen ombyttet med en 
ny. Hans breve forbliver ubesvarede. Forbrugerkontoret sender ligeledes et brev med 
krav om ombytning til sælgeren, den nationale forhandler og fabrikanten. Den 
regionale forhandler svarer, at han er villig til at drøfte sagen for at finde en løsning. 
Han nægter dog at ombytte bilen og foreslår nye reparationer. Der rejses sag med 
støtte fra forbrugerkontoret. Sagen offentliggøres i den lokale 
forbrugersammenslutnings blad. Selskabet går endelig med til at ombytte bilen. 
Klage, som et medlem af Europa-Parlamentet har videresendt til BEUC (kontor for 
de europæiske forbrugerorganisationer) 
Z er bosiddende i Det Forenede Kongerige. Fra et katalog bestiller hun et køkken hos 
A, som er en britisk filial af den tyske producent B. Denne filial bestiller køkkenet 
hos C, der er Bs lokale distributør. Køkkenet bliver sendt direkte fra Tyskland og 
leveres i emballage; Z betaler regningen,'og først derefter tager hun varen i øjesyn. 
Hun kan da se, at køkkenet er fejlfarvet og at det ikke har den forventede kvalitet. 
A tillægger C ansvaret. C erkender, at varen er defekt, men erklærer sig ude af stand 
til at finde en løsning, især fordi Z ikke har nogen kontrakt med C, men kun med A. 
Z skriver til B (det tyske moderselskab, som har fremstillet og sendt varen) men 
modtager intet svar. 
3. Klage, som er blevet sendt direkte til BEUC 
Y, der er bosiddende i en medlemsstat, køber en bærbar computer i taxfri butikken 
i en lufthavn i en anden medlemsstat. Så snart han er tilbage i sit hjemland, begynder 
han at bruge computeren, og nogle dage senere mister han alle de data, som han i 
mellemtiden har indlæst. Ved en skønsforretning fastslås det, at computeren er defekt 
Y tager kontakt med sælgeren og foreslår denne, at handelen går tilbage (computeren 
retur og pengene tilbage). Sælgeren vil ikke gå med til at lade handelen gå tilbage og 
henviser til de almindelige salgsvilkår, som er trykt på bagsiden af fakturaen, og i 
henhold til hvilke de købte varer ikke tages retur eller ombyttes Y henvender sig til 
en juridisk rådgiver, men denne erklærer sig ude af stand til at gøre rede for Ys 
rettigheder, idet han ikke har noget kendskab til den nationale lov, som i det konkrete 
tilfælde er gældende. 
4. Klage, som er sendt direkte til BEUC som tilrådet af den lokale forbrugerorganisation 
W er bosiddende i medlemsstat A; i medlemsstat B køber hun et komplet 
porcelænsstel, som er fremstillet i medlemsstat C. Stellet blev solgt med garanti for, 
at serien kan suppleres i en vis årrække. Et år før garantiperiodens udløb slår Ws børn 
den flotte mælkekande i stellet i stykker. W skriver først til sin sælger i medlemsstat 
B, herefter til fabrikanten i medlemsstat C og til sidst til fabrikantens repræsentant i 
medlemsstat A, men det viser sig umuligt at erstatte mælkekanden, fordi fabrikanten 
allerede har standset produktionen af denne artikel, og der er ikke flere på lager. W 
vil vide, hvad garantien er værd, hvilken lov der gælder, og hvad hun skal gøre for 
at få erstatning. 
5. Klage, som er blevet sendt til det belgiske økonomiministerium med kopi til 
Kommissionens tjenestegrene 
V er fransk statsborger, men midlertidigt bosiddende i Belgien; her køber han et 
Pal/Secam mul tistan dard stereofjernsyn i en forretning, der tilhører en 
supermarkedskæde. V forsikrer sig hos sælgeren om, at dette fjernsynsapparat også 
kan virke i Frankrig, som han agter at vende tilbage til inden længe. 
7 måneder senere vender V tilbage til Frankrig. Her virker fjernsynet ikke. V opsøger 
en autoriseret forhandler af det pågældende mærke og leverer apparatet ind til 
reparation. Nogle uger senere får han fjernsynet tilbage med besked om, at der er tale 
om et Secam-system til brug i Østeuropa, så det er umuligt at benytte 
fjernsynsapparatet i Frankrig. V forsøger at kontakte sin sælger, men den pågældende 
forretning har drejet nøglen om. Efter at have forsøgt forskellige steder lykkes det V 
at ringe supermarkedskædens hovedkontor op i Belgien, der lover at ringe tilbage. 
Efter at have ventet en måned uden at der er sket noget, skriver V til 
supermarkedskædens områdekontor i Belgien. Ingen reaktion fra forretningens side. 
Nogle uger senere sender V et nyt brev, denne gang anbefalet. En dag, da V alligevel 
er en tur i Belgien, og der stadig ikke er kommet noget svar, benytter han sig af 
lejligheden til at tage personlig kontakt med den ansvarlige, men denne mener ikke, 
at det længere er supermarkedskædens problem .... for i mellemtiden er garantien jo 
udløbet. 
6. Sag, som er blevet behandlet som led i et af de projekter, EF-Kommissionen har 
iværksat i flere medlemsstater om borgernes muligheder for at håndhæve deres 
rettigheder (Irland) 
I køber en vaskemaskine med et års garanti. Seks måneder efter købet går maskinen 
i stykker første gang - lågen kan ikke åbnes, når vaskeprogrammet er slut. Det firma, 
der skal sørge for eftersalgsservice, blive tilkaldt, men reparatøren kommer først syv 
dage senere. I al den tid ligger vasketøjet inde i maskinen. Nogle uger senere gentager 
denne historie sig. Denne gang er reparatøren ti dage om at komme I stoler nu ikke 
længere på sin vaskemaskine og er skuffet over eftersalgsservicen. Hun vil derfor, at 
handlen skal gå tilbage og vil have refunderet beløbet. I forelægger sagen for den 
lokale forbrugerorganisation, der tager kontakt med sælgeren Efter at have tilbudt at 
lu 
forlænge garantiperioden med et år, er sælgeren villig til at lade handelen gå tilbage, 
men holder på, at prisen skal refunderes i form af en tilgodeseddel. I vil ikke 
acceptere denne løsning, da hun ikke ønsker at købe en ny maskine hos denne sælger. 
Efter pres fra forbrugerorganisationen afsluttes sagen på den måde, som I har ønsket. 
7. Skoleeksempel, der udmærket illustrerer de problemer, der skyldes, dels at den 
lovbestemte garanti ikke er harmoniseret, dels at der ikke findes en rigtig europæisk 
handelsmæssig garanti 
H bor i Strasbourg. Han er indstillet på at ville udnytte fordelene ved det indre 
marked, og beslutter derfor at købe en mikrobølgeovn i et stormagasin i Kehl på den 
anden side af floden og .... altså også på den anden side af grænsen. Det drejer sig 
om en ovn, der er fremstillet i Frankrig, men som viser sig at blive solgt billigere i 
Tyskland. Fabrikanten giver et års garanti på denne mikrobølgeovn. H undersøger, om 
denne garanti er gyldig i hele EF, og efter at have faet bekræftet dette køber han 
varen og tager hjem. Otte måneder efter købet holder ovnen op med at virke på grund 
af en fabrikationsfejl. H vælger at gå til sælgeren for at fa ovnen repareret enten 
under den handelsmæssige garanti eller under den lovbestemte garanti. Sælgeren giver 
ham imidlertid den besked, at når det drejer sig om den handelsmæssige garanti, skal 
han henvende sig til producentens serviceafdelinger, og hvad angår den lovbestemte 
garanti, så er den ikke længere gyldig, eftersom denne garanti i henhold til tysk lov 
kun gælder seks måneder efter købet. H henvender sig derfor til producentens 
serviceafdeling, men her afviser man at opfylde garantien med den begrundelse, at 
den garanti, som H har fået, nok er gyldig uden for Tyskland, men på de vilkår, der 
gives i det land, hvor varen bruges. Det er i Frankrig, at varen bruges, men det viser 
sig, at producenten kun giver seks måneders garanti i dette land. H står således helt 
uden nogen form for beskyttelse; men 
hvis han havde købt varen i Frankrig, ville han have kunnet gøre den lovbestemte 
garanti gældende over for sælgeren, men også over for fabrikanten; 
hvis han ikke var hoppet på forklaringen med den påståede EF-garanti, kunne han på 
forhånd have gjort sig bekendt med de eventuelle forskelle i garantivilkårene. 
ISSN 0254-1459 
KOM(93) 509 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 
Katalogiiummer : CB-CO-93-554-DA-C 
ISBN 92-77-60113-2 
Kontoret for De Europæislce Fællesskabers Officielle Publikationer 
Lr2985 Luxembourg 
4$1