Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Grønbog om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold"

(KOM(2002) 175 endelig)

(2003/C 61/13)

Kommissionen besluttede den 11. april 2002 i henhold til artikel 262 i Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab at høre Det Økonomiske og Sociale Udvalg om det ovennævnte emne.

Sektionen for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som var ansvarlig for forberedelsen af udvalgets arbejde, vedtog sin udtalelse den 4. september 2002 (Ordfører: Luis Miguel Pariza Castaños).

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 393. plenarforsamling af 18. og 19. september 2002., mødet den 18. september, følgende udtalelse med 126 stemmer for, ingen imod og 3 hverken for eller imod.

1. Resumé af Kommissionens forslag

1.1. I grønbogen om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold fremlægger Kommissionen en række forslag, tanker og spørgsmål om ulovlige situationer og forskellige mulige foranstaltninger, der skal sikre, at personer med ulovligt ophold kan vende tilbage til deres hjemland. Grønbogen er udarbejdet inden for rammerne af beslutningerne truffet på Det Europæiske Råd i Laeken i december 2001 og tager udgangspunkt i handlingsplanen til bekæmpelse af ulovlig indvandring, som blev vedtaget af Rådet den 28. februar 2002.

1.2. Grønbogen stiller en række spørgsmål og angiver alternative løsninger på de enkelte problemer og indeholder samtidig en række overvejelser, der lægger op til en bred debat i hele det europæiske samfund. Denne debat skal omfatte ikke alene fællesskabsinstitutionerne og -organerne, men også ansøgerlande, ikke-statslige organisationer, universitetsmiljøer og det civilsamfundets organisationer.

1.3. Grønbogen behandler tilbagesendelse som en del af indvandrings- og asylpolitikken for EU (grønbogens Del I). Personerne kan inddeles i to kategorier. Den første vedrører personer, der opholder sig lovligt i et land, og som af forskellige årsager (pension, engagement i udviklingsprojekter i deres hjemlande, flygtninge, som kan vende tilbage osv.) ytrer ønske om frivillig tilbagevenden og har behov for bistand hertil. Den anden kategori udgøres af personer, som opholder sig ulovligt i EU (illegale migranter, afviste asylansøgere, som stadig opholder sig i EU osv.)

1.4. Hvad angår personer, som har ulovligt ophold, foreslår Kommissionen, at frivillig tilbagevenden får fortrinsret, og hvis dette ikke er muligt, tvangsmæssig tilbagesendelse.

1.5. I forbindelse med den ulovlige indvandring vurderer Kommissionen, at det er nødvendigt at sikre tilbagesendelse, så indrejsepolitikken ikke undermineres. Det angives, at der om muligt skal være tale om frivillig tilbagevenden, dels af humanitære grunde, dels fordi det kræver en mindre administrativ indsats end ved tvangsmæssig tilbagesendelse. Kommissionen anfører samtidig, at tvangsmæssig tilbagesendelse kan have afskrækkende virkning på potentielle illegale migranter.

1.6. Kommissionen angiver i forbindelse med asyl en række situationer, hvor tilbagesendelse bør komme på tale: afviste asylansøgere, personer, som har haft behov for en form for beskyttelse, men som ikke længere har et specifikt behov for beskyttelse, osv. Det anføres, at selv om frivillig tilbagevenden skal have fortrinsret, kan tvangsmæssig tilbagesendelse dog også komme på tale i disse sager. De forpligtelser, der er indeholdt i internationale aftaler, skal dog under alle omstændigheder overholdes. Kollektiv udvisning forbydes, idet ingen person kan udvises, hvis der er en alvorlig risiko for personen osv.

1.7. Kommissionen fastholder, at menneskerettighederne ubetinget skal respekteres i alle procedurer. Et særligt aspekt, som omtales, er nødvendigheden af, at personer med ulovligt ophold skal have tilstrækkelige muligheder for at indbringe deres sag for en domstol som led i tilbagesendelsesproceduren.

1.8. Samarbejdet om tilbagesendelse mellem medlemsstaterne behandles indgående (grønbogens Del II), idet der fremlægges en række forslag og spørgsmål til tilbagesendelsesprocedurer, vilkår for tilbagesendelse osv.

1.9. Tilbagesendelse af en person, der har haft lovligt ophold, kan kun komme på tale ved afgørelse om udvisning, idet en af følgende betingelser samtidig skal være opfyldt: personens opholdstilladelse er udløbet, personen har fået inddraget sin opholdstilladelse, personen er dømt for en lovovertrædelse, som straffes med mindst et års frihedsstraf, der foreligger alvorlige grunde til at antage, at personen har begået alvorlige strafbare handlinger, eller der foreligger reelle indicier for, at han påtænker at begå sådanne handlinger.

1.10. Kommissionen erindrer om, at personer, som har status af fastboende udlænding, har adgang til særlig beskyttelse mod udvisning, og spørger, i hvilke andre tilfælde det bør komme på tale at garantere en sådan beskyttelse. Kommissionen spørger desuden om, hvilke forhold der skal være opfyldt, for at opholdstilladelser kan inddrages.

1.11. De centre for anbringelse og frihedsberøvelse, som personer afventende udvisning kan placeres i, skal ifølge Kommissionen drives efter nærmere fastlagte regler, ligesom der skal sikres passende indkvarteringsforhold på centrene. I denne forbindelse stilles spørgsmål, som skal sikre fælles kriterier for hele EU.

1.12. Medlemsstaterne skal indbyrdes samarbejde om alle forhold i forbindelse med transit gennem en anden stat af personer, der tilbagesendes, ligesom de skal forbedre det operationelle samarbejde på det tekniske plan.

1.13. Kommissionen foreslår, at der udvikles en fælles tilbagetagelsespolitik (grønbogens Del III) og angiver de besværligheder, det indebærer at nå fælles aftaler med hjemlandene, idet mange lande under de nuværende forhold ikke er interesseret i at indgå tilbagetagelsesaftaler. Kommissionen finder, at sådanne aftaler skal indskrives i fremtidige associerings- og samarbejdsaftaler.

2. Indledning

2.1. EØSU anfører, at en "papirløs" person er et menneske med de samme grundlæggende rettigheder og samme værdighed som andre personer og erklærede derfor i sin udtalelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en fælles politik mod ulovlig indvandring(1), at en "papirløs" indvandrer ikke er en person uden rettigheder:

-

"Udtrykket ulovlig indvandring bør præciseres nærmere, når der er tale om personer, der emigrerer. Selv om det ikke er lovligt at rejse ind i et land uden dokumentation og de nødvendige tilladelser, er de pågældende personer ikke kriminelle. Irregulære indvandrere er ikke kriminelle, selv om de ikke har papirerne i orden."

-

"En anden af EØSU's hovedindvendinger mod indholdet af meddelelsen vedrører den måde, hvorpå indvandrere i EU, der ikke har papirerne i orden, bør behandles. Meddelelsen taler kun om hjemsendelsespolitik, som nok er nødvendig, men ikke kan være det eneste svar på en sådan situation."

-

"Inden for rammerne af koordineringen af den førte politik bør Kommissionen opfordre medlemsstaterne til at udarbejde nogle reguleringsforanstaltninger for dermed at imødegå risikoen for, at irregulær indvandring bliver betragtet som lovlig indvandring ad bagvejen. Ved reguleringen af den situation, de pågældende befinder sig i, bør der ses på, hvor etablerede de er socialt og beskæftigelsesmæssigt."

-

"I henseende til tilbagetagelses- og hjemsendelsespolitik understreger EØSU, at man bør fremme frivillig hjemsendelse og være yderst opmærksom på menneskelige værdier. EU's medlemsstater må ikke indgå tilbagetagelsesaftaler med tredjelande, hvor der er alvorlig politisk ustabilitet, eller hvor menneskerettighederne overtrædes. EØSU vil se nøje på grønbogen om EU's hjemsendelsespolitik."

-

"En fælles politik til bekæmpelse af ulovlig indvandring må tage hensyn til alle de faktorer, der forårsager dette fænomen. Den må ikke begrænses til politimæssige og retlige foranstaltninger, som nok er helt nødvendige, men som ikke i sig selv kan forhindre irregulær indvandring."

-

"EØSU opfordrer Rådet til at gennemføre lovgivningsarbejdet med indvandring og asyl hurtigere og med større ansvarlighed. Den nuværende forsinkelse i udarbejdelsen af de direktiver og forordninger, Kommissionen har foreslået, gør det vanskeligt at styre migrationsstrømmene ad lovlige kanaler."

2.2. Med henvisning til disse overvejelser og andre, der er indeholdt i forskellige udtalelser(2), finder EØSU det fejlagtigt at anse tvangsmæssig tilbagesendelse for EU's eneste eller primære reaktion på de "papirløse" indvandrere, som i dag opholder sig iblandt os. Der er behov for en overordnet politik, som omfatter tiltag inden for både tilbagesendelse og regularisering.

2.3. At betragte tilbagesendelse som den eneste foranstaltning over for personer, som ikke har papirerne i orden, er hverken rimeligt eller korrekt over for de involverede, og samtidig er det en urealistisk løsning, fordi den kan omfatte flere millioner mennesker. Samtidig vil det kun være muligt at udvise en lille procentdel af de personer, for hvem der iværksættes udvisningssag, eftersom udvisning er en kostbar og besværlig proces, og fordi mange hjemlande ikke ønsker at modtager disse personer.

2.4. Hvis politikken for tvangsmæssig tilbagesendelse ikke følges op af reguleringsforanstaltninger, bliver resultatet, at man fastholder størrelsen af en befolkningsgruppe, som ikke har papirerne i orden, og samtidig vil en sådan situation fremme den sorte økonomi, udnyttelse på arbejdsmarkedet samt social udstødelse.

2.5. Det skal påpeges, at Kommissionen, Europa-Parlamentet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og en række eksperter har erklæret, at EU har behov for et stort antal indvandrere til faglært og ufaglært beskæftigelse. EU har brug for den lovlige indvandring, for at vores økonomiske og sociale system kan fungere, men sagen er den, at medlemsstaterne lukker deres grænser for den lovlige indvandring. Dette fører til en stigende forekomst af ulovlig indvandring. Situationen i dag er den, er flertallet af de personer, som opholder sig hos os i EU uden at have papirerne i orden, udfører økonomiske og erhvervsmæssige aktiviteter, som indvirker positivt på den økonomiske og sociale udvikling i Den Europæiske Union.

2.6. De "papirløse" personer er de virkelige ofre for en uretfærdig situation, idet de ikke har nogen form for sikkerhed på det lovgivningsmæssige og administrative område. De skubbes ind i den sorte økonomi og bliver i nogle tilfælde også ofre for udnyttelse på arbejdsmarkedet og social udstødelse.

2.7. Med henvisning til menneskerettighederne samt de økonomiske og sociale forhold er der - under visse betingelser - behov for en regulering af situationen for mange af de indvandrere, som uden at have deres papirer i orden i dag opholder sig i EU, så man kan undgå, at ulovlig indvandring kan blive en bagdør til lovlig indvandring.

3. Det Europæiske Råd i Sevilla

3.1. Det Europæiske Råd besluttede på sit møde i Sevilla på ny at sætte gang i indvandrings- og asylpolitikken for EU og fastlagde frister for vedtagelse af politiske og lovgivningsmæssige beslutninger i løbet af andet halvår af 2002 samt 2003.

3.2. I forbindelse med udvisningspolitikken og hjemsendelsespolitikken har Rådet forpligtet sig til inden årets udgang at vedtage elementerne i et hjemsendelsesprogram, som tager udgangspunkt i grønbogen fra Kommissionen.

3.3. Rådet har desuden vedtaget at integrere indvandringspolitikken i Unionens udenrigspolitik i forbindelserne med tredjelande. Ligeledes har Rådet påtaget sig nye forpligtelser i forbindelse med udviklingen af den fælles indvandrings- og asylpolitik, særskilt de aftalte tidsrammer for vedtagelse af lovgivningen for familiesammenføring, ændringerne i Dublin-aftalen samt bestemmelserne om flygtninges retsstilling og om status som fastboende udlændinge.

3.4. EØSU erindrer Rådet og Kommissionen om, at det har afgivet udtalelser om disse forslag til lovgivning, og det er vores håb, at de bliver nøje gennemgået, og at holdningerne heri vil indgå i fællesskabslovgivningen på området. Rådet bør undgå, at den vedtagne lovgivning på indvandrings- og asylområdet får karakter af minimumsbestemmelser og hermed bevæger sig væk fra det fokus, der er anlagt i udtalelser fra Europa-Parlamentet og EØSU. EU har behov for en lovgivning på indvandrings- og asylområdet, som på afbalanceret vis indlemmer økonomiske og erhvervsmæssige motiver, humanitære hensyn, internationale aftaler samt EU's charter om menneskerettigheder.

3.5. Som EØSU har erklæret i andre udtalelser, skal der i kampen mod ulovlig indvandring være rimelig adgang til lovlig indvandring. Det er overraskende og kritisabelt, at Rådet i Sevilla ikke har fastsat en tidsplan for vedtagelsen af direktivet om betingelser for indrejse og ophold for personer, der indvandrer med økonomiske formål. Det er afgørende, at de lovlige indvandringskanaler virker så godt, at de forebygger ulovlig indvandring. Rådets budskab i Sevilla er således ikke lige det signal, der skal til for at sætte skub i den fælles indvandrings- og asylpolitik på en afbalanceret måde.

4. Bemærkninger

4.1. EØSU anser det for positivt, at Kommissionen har udformet grønbogen som et oplæg til en bred debat. Nærværende udtalelse er udarbejdet i samme åbne og konstruktive ånd i håbet om, at andre institutioner og organisationer også vil bidrage til debatten med deres udtalelser.

4.2. Frivillig tilbagevenden

4.2.1. EØSU går ind for, at EU og medlemsstaterne indfører en politik for støtte og samarbejde med henblik på frivillig tilbagevenden, primært for at give personer med lovligt ophold passende midler i hænde, så deres tilbagevenden kan foregå på tilfredsstillende vis.

4.2.2. I forbindelse med frivillig tilbagevenden af personer med ulovligt ophold anfører EØSU vigtigheden af, at disse personer altid bliver støttet af en organisation, f.eks. IOM(3) og UNHCR(4). Det er disse organisationer, som over for personerne skal bekræfte, at de kan foretage udrejse og genindrejse i hjemlandet, og som skal foretage opfølgning af betingelserne for genindrejse. Desuden kan ikke-statslige organisationer (ngo'er), som nyder international anerkendelse, medvirke ved disse aktiviteter.

4.2.3. Personer, som vender frivilligt tilbage, bør altid have mulighed for efterfølgende at tage beslutning om igen at udvandre. Personer, som frivilligt er vendt tilbage til hjemlandet, bør have fortrinsret ved fornyet ansøgning om udvandring til den medlemsstat, hvorfra de udrejste.

4.2.4. Støtten til frivillig tilbagevenden kræver, at både EU og medlemsstaterne yder de nødvendige ressourcer hertil. Der skal etableres permanente programmer med tilstrækkelige ressourcer til, at personer, der frivilligt er vendt tilbage, kan genintegreres i deres hjemland. EØSU støtter ideen om at etablere et europæisk tilbagesendelsesprogram, som skal støtte genintegration. Det anbefales, at disse programmer bliver ledet af ikke-statslige organisationer (ngo'er), som nyder international anerkendelse, og som har stor erfaring i at lede tilbagesendelses- og sociale integrationsprogrammer.

4.3. Tvangsmæssig tilbagesendelse

4.3.1. EØSU støtter Kommissionens forslag om især at satse på frivillig tilbagevenden og betragte tvangsmæssig tilbagesendelse som en sidste udvej. EØSU deler Kommissionens holdning om, at der er tale om en meget hård foranstaltning, som udgør et meget stort indgreb i de berørte personers frihed og ønsker. Disse personer har i mange tilfælde solgt alle deres personlige ejendele for at udvandre, og derfor kan en eventuel tilbagesendelse sætte dem i en desperat situation.

4.3.2. Kommissionen erindrer om, at artikel 19 i EU's charter om grundlæggende rettigheder udtrykkeligt forbyder kollektiv udvisning og garanterer, at ingen person kan udsendes, udvises eller udleveres til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf eller blive udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf. UNHCR og forskellige ikke-statslige organisationer (ngo'er) har dog påvist visse tilfælde af kollektiv udvisning samt udvisning af personer med ulovligt ophold og asylansøgere til lande, hvor menneskerettighederne gentagne gange bliver overtrådt.

4.3.3. EØSU støtter Kommissionens erklæring(5) om, at en europæisk tilbagesendelsespolitik skal respektere menneskerettighederne og de grundlæggende friheder. Det påpeges, at artikel 3, 5, 6, 8 og 13 i den europæiske konvention om menneskerettighederne samt artikel 3, 4, 19, 24 og 47 i charteret om menneskerettigheder indeholder bestemmelser, som finder anvendelse på en politik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold. Opmærksomheden henledes på, at disse migranter befinder sig i en vanskelig humanitær situation, hvorfor de vedtagne regler og den anvendte praksis skal være udformet på en sådan måde og finde en sådan anvendelse, at de lever op til humanitær folkeret og solidariske moralprincipper.

4.3.4. Kommissionen bebuder et forslag til direktiv om minimumsstandarder og tilbagesendelsesprocedurer. EØSU stiller sig positiv over for en fælles lovgivning, som dog skal være baseret på EU's charter om menneskerettigheder og den europæiske konvention om menneskerettighederne. Forskellige ngo'er, som nyder international anerkendelse, har erklæret, at nogle medlemsstaters lovgivning og praksis ikke er i overensstemmelse med menneskerettighederne og EU's charter om menneskerettigheder(6).

4.3.5. Udvisning af personer, hvis lovlige opholdstilladelse er udløbet, skal betragtes som en sidste udvej. Først skal det undersøges, om disse personer har haft intentioner om at forny deres opholdstilladelse, og i sådanne tilfælde skal regularisering af deres situation altid foretrækkes frem for udvisning.

4.3.6. Når personer med ulovligt ophold har opnået lovligt ophold ved beskyttelsesstatus, skal der også tages højde for eventuel familiemæssig, social og beskæftigelsesmæssig tilknytning, og der bør i disse tilfælde ikke gribes til så hårde midler som udvisning eller tvangsmæssig tilbagesendelse.

4.3.7. Det forekommer rimeligt, at det skal være muligt at udvise tredjelandsstatsborgere, som er dømt af domstolene for en lovovertrædelse, der straffes med mindst et års frihedsstraf jfr. Direktiv 2001/40/EF af 28. maj 2001. EØSU mener dog ikke, at det kan accepteres at udvise personer med henvisning til lovovertrædelser, som ikke er pådømt. Formodning om uskyld skal altid veje tungest i overensstemmelse med artikel 48 i EU's charter om menneskerettigheder.

4.3.8. Udvisninger, som gennemføres med henvisning til kriminelle forhold, skal være underkastet de juridiske garantier, som er almindeligt gældende i den enkelte medlemsstat. EØSU opfordrer i den forbindelse til, at grønbogens omtale af mulighed for udvisning med henvisning til ikke-pådømte og således ikke-beviste lovovertrædelser, fjernes. Her tænkes nærmere bestemt på muligheden for udvisning med henvisning til, at "der foreligger alvorlige grunde til at antage, at tredjelandsstatsborgeren har begået alvorlige strafbare handlinger" og til, at "der foreligger reelle indicier for, at han påtænker at begå sådanne handlinger på en medlemsstats område". Det er under alle omstændigheder domstolene, som skal afgøre, om der er tale om en strafbar handling, og hvilken udvisningsforanstaltning der skal gennemføres.

4.3.9. Som omtalt af Kommissionen skal beslutninger om udvisning tage højde for, hvilken type opholdstilladelse den enkelte person har. Fastboende udlændinge, personer, der er i familie med en statsborger i en medlemsstat, flygtninge og personer, der er omfattet af andre former for international beskyttelse, kan kun udvises, hvis de udgør en alvorlig trussel mod den offentlige sikkerhed og orden. I forbindelse med udvisning skal det altid sikres, at retsbeskyttelsen håndhæves. Det er EØSU's holdning, at mindreårige og andre personer, der befinder sig i en sårbar situation, har behov for maksimal beskyttelse.

4.3.10. Ved harmoniseringen af fællesskabslovgivningen bør tvangsmæssig tilbagesendelse undgås i særlige tilfælde:

- Tilbagesendelsen medfører familiemæssig adskillelse, dels i tilfælde, hvor ægtefællen er statsborger eller har lovligt ophold i pågældende lande, dels ved adskillelse fra børn eller slægtninge i opadstigende linje.

- Tilbagesendelsen er til skade for mindreårige, som personen tager vare på.

- Personen lider af svær fysisk eller psykisk sygdom.

- Der er alvorlig risiko for personens sikkerhed, liv og frihed i hjemlandet eller transitlandet.

4.3.11. Appel af afgørelser om udvisning eller tvangsmæssig tilbagesendelse skal altid have opsættende virkning, idet det er den eneste måde, hvorpå de involverede personers rettigheder kan sikres.

5. Frihedsberøvelse i afventning af udsendelse

5.1. Frihedsberøvelse i afventning af udsendelse udgør et stort indgreb i den personlige frihed. De minimumsstandarder, som fastsættes af EU, skal garantere, at afgørelser om frihedsberøvelse bliver taget af en retsinstans med mulighed for appel.

5.2. Frihedsberøvelse af personer i afventning af udsendelse eller udvisning må ikke finde sted i fængsler for kriminelle, idet personer med ulovligt ophold ikke kan betragtes som kriminelle(7). Anbringelsescentrene skal anvendes specifikt til dette formål, og fængslerne må kun benyttes som anbringelsessted i tilfælde, hvor udvisningen er foranlediget af de begåede lovovertrædelser.

5.3. Forholdene i disse centre skal være underkastet EU-bestemmelser, og de tilbageholdte skal kunne udøve deres personlige rettigheder, dog ikke bevægelsesfrihed. Den maksimale varighed af frihedsberøvelse i afventning af udsendelse skal være 30 dage. Mindreårige, som ikke er ledsaget af forældre eller beskikkede værger, er underkastet retsbeskyttelse fra myndighedernes side og kan ikke placeres i anbringelsescentre.

5.4. Det bør overvejes at indføre alternativer til anbringelsescentrene. Der kunne gives mulighed for, at personer, som afventer udvisning, kan forblive på deres normale opholdssted med pligt til regelmæssigt at give møde for myndighederne. Beslutningen om frihedsberøvelse skal stå i forhold til den situation, som den berørte person befinder sig i. For eksempel bør man ikke frihedsberøve personer, som har en familiemæssig eller erhvervsmæssig tilknytning eller hvis opholdstilladelse er udløbet.

5.5. EØSU stiller Kommissionen og Rådet følgende spørgsmål: Hvad er formålet med frihedsberøvelse før udvisning af personer, som ikke kan udvises med henvisning til, at der ikke findes behørige aftaler med hjemlandet, eller at de er statsborgere i lande, som befinder sig i krig, er underkastet retsforfølgning eller overtræder menneskerettighederne? Hvad angår respekten for menneskerettighederne, kan forlænget indkvartering, som det finder sted i nogle medlemsstater, ikke accepteres.

5.6. Sammen med minimumsbestemmelserne bør der på EU-plan udarbejdes en midlertidig liste over lande, hvortil der ikke kan udsendes personer med henvisning til manglende frihedsrettigheder, krig eller humanitære krisesituationer.

5.7. Personer med svære fysiske eller psykiske sygdomme skal ikke kunne hverken frihedsberøves eller udvises, da de har brug for behandling.

6. Tilbagetagelsesaftaler

6.1. Kommissionen og de enkelte medlemsstater har i dag problemer med at indgå tilbagetagelsesaftaler med tredjelande. Det er indlysende, at tilbagetagelsesaftalerne kun har interesse for europæerne. EØSU opfordrer til, at tilbagetagelsesaftalerne suppleres med andre politiske og økonomiske instrumenter, som indebærer fordele for tredjelande. Den Europæiske Unions forbindelser til tredjelande skal altid baseres på humanitære kriterier.

6.2. I associeringsaftaler mellem EU og tredjelande skal medtages bestemmelser, som regulerer migrationsstrømmene, og som medfører, at den europæiske indvandringspolitik har en positiv indvirkning på den økonomiske og sociale udvikling i disse lande. Tilbagetagelsesaftalerne bør indgå i denne sammenhæng.

6.2.1. EØSU erklærer sig enig med Det Europæiske Råd i Sevilla, som besluttede at opretholde målsætningerne for udviklingssamarbejdet for på denne måde at undgå, at mulige sanktioner mod tredjelande indvirker på samarbejdsaftalerne. Den bedste måde at lette migrationspresset på udviklingslandene på er ved at styrke EU's udviklingspolitik i disse lande.

6.3. EØSU erindrer om, at det allerede har givet udtryk for sin holdning i en anden udtalelse(8), hvori det understreges, at overholdelsen af menneskerettighederne er en grundlæggende betingelse for indgåelse af tilbagetagelsesaftaler.

7. Tilbagesendelse og udviklingsbistand

7.1. Den europæiske tilbagesendelsespolitik over for tredjelande bør have en positiv indvirkning på udviklingen i disse lande. Tilbagesendelsespolitikken må ikke medføre nye problemer. De personer, som vender tilbage, skal kunne integrere sig i samfundet og spille en positiv rolle for den økonomiske og sociale udvikling. Bistanden til tilbagesendelse skal gøre det muligt for personerne at finde beskæftigelse, og den skal fremme de økonomiske aktiviteter.

7.2. Målet om, at tilbagevenden skal have en positiv effekt på udviklingen, skal gælde for såvel frivillig tilbagevenden som tvangsmæssig tilbagesendelse, men succesen vil altid være størst, hvis personen accepterer at vende tilbage på frivillig basis.

7.3. Tilbagesendelserne skal følges op af "ledsageprogrammer" i hver enkelt personsag. Et sådant program skal tage højde økonomiske, faglige, sociale og familiemæssige forhold for de involverede personer samt den økonomiske og sociale situation i hjemlandet. Programmet omfatter også de aktiviteter, som gennemføres af organisationer, der medvirker i processen.

7.4. De budgetmidler, der afsættes til EU's tilbagesendelsesprogrammer, må ikke tages fra EU's eller medlemsstaternes udviklingsprogrammer. Der skal være tale om nye programmer, som supplerer de nuværende ressourcer.

7.5. De internationale organisationer (IOM, Røde Kors, UNHCR osv.) skal have associeringsaftaler med EU og medlemsstaterne for at kunne lede disse programmer.

7.6. Kommissionen har meddelt, at den inden for kort tid vil forelægge en meddelelse om indvandring og udviklingsbistand. EØSU vurderer, at det er et nødvendigt initiativ og opfordrer Kommissionen til at tage hensyn til dets bemærkninger.

8. Afsluttende bemærkninger

8.1. Rådet fremskynder netop nu sit arbejde med at udforme tiltag mod ulovlig indvandring, hvilket er nødvendigt. EØSU har i flere udtalelser givet udtryk for, at det i stor udstrækning er Rådets og de enkelte medlemsstaters ansvar, at der endnu ikke er gennemført en fælles indvandrings- og asyllovgivning. Dette forhold gør det endnu vanskeligere at styre migrationsstrømmene ad lovgivningsmæssig vej.

8.2. Alle EU's institutioner og organer bør optræde håndfast i forebyggelsen af ekstremistisk politisk adfærd, navnlig over for det fremmedhad, som er under udvikling nogle steder. Det er afgørende, at der handles ansvarligt og pædagogisk, så borgerne får et grundlæggende kendskab til migrationsfænomenerne. Når medierne spreder information og giver udtryk for holdninger, bør de tage udgangspunkt i objektive aspekter og optræde ansvarligt. Visse skruppelløse politikere udnytter borgernes utryghed til at fremme racisme og fremmedhad. EØSU støtter det civile samfunds organisationer i deres kamp mod racisme og fremmedhad.

Bruxelles, den 18. september 2002.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 149 af 21.6.2002.

(2) Se udtalelse om en indvandringspolitik i EU i EFT C 260 af 17.9.2001, udtalelse om status som fastboende udlænding i EFT C 36 af 8.2.2002 og ØSU's udtalelse om åben metode til koordinering af Fællesskabets indvandringspolitik af 29./30.5.2002.

(3) Den Internationale Migrationsorganisation (IOM).

(4) De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR).

(5) Grønbogen, afsnit 2.4: "Menneskerettigheder og tilbagesendelse".

(6) Amnesty International, Røde Kors og andre ngo'er har udarbejdet forskellige rapporter.

(7) EFT C 149 af 21.6.2002.

(8) EFT C 149 af 21.6.2002.