EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 19.3.2021 COM(2021) 139 final BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET om anvendelsen af Rådets direktiv 2000/43/EF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse ("direktivet om racelighed") og Rådets direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv ("direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet")





























{SWD(2021) 63 final}



1.Indledning Ligestilling er en af EU's grundlæggende værdier. Kommissionen har taget vigtige skridt til at fremme og integrere ligestilling og opbygge en egentlig Union med lige muligheder. Med støtte fra sin interne taskforce vedrørende ligestilling mellem kønnene, der blev oprettet i 2019, integrerer Kommissionen en ligestillingsdimension i alle EU's politikker og større initiativer. Blandt nylige eksempler kan nævnes strategien for ligestilling mellem mænd og kvinder 2020-2025, EU-handlingsplanen mod racisme 2020-2025, den nye strategiske ramme for romaernes ligestilling, integration og deltagelse, strategien for ligestilling af LGBTIQ-personer 2020-2025, strategien til styrkelse af anvendelsen af chartret om grundlæggende rettigheder i EU, strategien for 2021-2030 om rettigheder for personer med handicap og handlingsplanen for gennemførelse af den europæiske søjle for sociale rettigheder, som alle understreger betydningen af at forebygge og bekæmpe forskelsbehandling (f.eks. ved at bekæmpe stereotyper og skævheder), håndhæve EU-retten og -principperne på dette område og forbedre dataindsamlingen. Denne beretning fokuserer på anvendelsen af to EU-direktiver om ligestilling: ·Direktivet om racelighed, ifølge hvilket mennesker skal behandles lige med hensyn til beskæftigelse og erhvervsuddannelse, uddannelse, social beskyttelse, herunder social sikring, sociale goder, adgang til og levering af varer og tjenesteydelser (herunder bolig) uanset race og etnisk oprindelse. ·Direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet, ifølge hvilket alle skal behandles lige med hensyn til beskæftigelse og erhvervsuddannelse uanset deres religion eller tro, handicap, alder og seksuelle orientering. Ifølge begge direktiver skal Kommissionen hvert femte år udarbejde en beretning om anvendelsen af dem. Kommissionen har siden 2014 valgt at udarbejde en fælles beretning om disse to direktiver, da de anvender samme lovgivningsmæssige tilgang og har et identisk indhold. For at få et godt kendskab til situationen på stedet gennemfører Kommissionen regelmæssigt Eurobarometer-opinionsundersøgelser om forskelsbehandling i EU. Undersøgelser fra Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder (FRA) er også kilde til nyttige tal og oplysninger om tendenser. Der synes generelt at være en følelse af, at der kun er gjort få fremskridt i bekæmpelsen af forskelsbehandling siden 2014. Den almindelige befolkning anerkender, at forskelsbehandling er udbredt i EU, ligesom forskelsbehandling også opleves ofte i de fleste medlemsstater. Undersøgelser har vist, at næsten hver fjerde person fra etniske mindretal eller indvandrermindretal (24 %) havde følt sig udsat for forskelsbehandling i de foregående 12 måneder på et eller flere områder af deres liv på grund af deres baggrund. I en Eurobarometerundersøgelse fra 2019 sagde ca. hver femte respondent (21 %), der havde følt sig forskelsbehandlet af en eller flere grunde i de foregående 12 måneder, at dette var sket på arbejdspladsen, og 13 %, når de søgte arbejde. På den baggrund er det afgørende, at den lovgivning, der er baseret på EU's regler om ikkeforskelsbehandling, håndhæves korrekt på nationalt plan. I forlængelse af tidligere beretninger om anvendelsen af direktiverne i 2006, 2008 og 2014 vil denne beretning: Øvurdere den nuværende situation og udviklingen siden 2014, Øudpege de vigtigste spørgsmål og udfordringer som følge af udviklingen på området ikkeforskelsbehandling Øfremhæve en række eksempler på god praksis og gode initiativer, Øforklare, hvordan sager ved Den Europæiske Unions Domstol (EU-Domstolen) har præciseret, hvordan direktiverne skal fortolkes,

Øse på gennemførelsen af Kommissionens henstilling fra 2018 om standarder for ligestillingsorganer i overensstemmelse med strategien for ligestilling af LGBTIQ-personer, den strategiske ramme for romaernes ligestilling, integration og deltagelse og EU-handlingsplanen mod racisme (se navnlig bilaget om ligestillingsorganer). Øbeskrive potentielle mangler i den beskyttelse, der sikres ved direktivet om racelighed, som angivet i EU-handlingsplanen mod racisme. Beretningen bygger på oplysninger, som medlemsstaterne har sendt til Kommissionen, og høringer med det europæiske netværk for nationale ligestillingsorganer (Equinet), FRA, arbejdsmarkedets parter og civilsamfundsorganisationer. Den trækker også på Kommissionens arbejde med at hjælpe med anvendelsen af direktiverne og på relevante publikationer. Den tager behørigt hensyn til Europa-Parlamentets relevante beslutninger og undersøgelser. 2.Spørgsmål, der er fælles for begge direktiver Direktiverne indeholder lignende bestemmelser om begrebet forskelsbehandling og om retsmidler og håndhævelse. De fleste medlemsstater og interessenter, der blev hørt, nævnte ingen større vanskeligheder med fortolkningen af disse bestemmelser. Nogle anførte dog, at en række problemstillinger (fortsat) giver udfordringer, navnlig med hensyn til: ·rækkevidden af begrebet "forskelsbehandling" (se afsnit 2.1.) ·håndhævelse af rettigheder (se 2.2), f.eks. når det drejer sig om: oindberetning af klager (se 2.2.1.) obevis for en sag (se 2.2.2) obeskyttelse mod repressalier (se 2.2.3) oanvendelse af passende sanktioner (se 2.2.4). Bevidstgørelse og dialog med arbejdsmarkedets parter og civilsamfundsorganisationer er afgørende for en effektiv gennemførelse af direktiverne (se 2.3). De nationale ligestillingsorganers arbejde (se 2.4) og tilgængeligheden af ligestillingsdata (se 2.5.) er tværgående spørgsmål, som er afgørende for at hjælpe ofre for forskelsbehandling og støtte, overvåge og fremme lovgivning om ligestilling og ikkeforskelsbehandling. 2.1.Begrebet "forskelsbehandling" Begrebet "forskelsbehandling" omfatter direkte og indirekte forskelsbehandling samt chikane. Nogle interessenter peger på en begrænset bevidsthed om og anvendelse af indirekte forskelsbehandling i national retspraksis. Nogle medlemsstater understreger endvidere, at de nationale domstole ikke er tilstrækkeligt opmærksomme på chikane af andre grunde end køn. EU-Domstolens seneste retspraksis har givet nyttig afklaring af begrebet indirekte forskelsbehandling. Det europæiske netværk af juridiske eksperter på området ikkeforskelsbehandling vil udarbejde en rapport om anvendelsen af dette begreb i 2021 og ajourføre sin tidligere rapport (fra 2008). EU-Domstolen har endnu ikke taget stilling til fortolkningen (og afgrænsningen) af chikane i henhold til de to direktiver. I den nationale (rets-)praksis anvendes begrebet for flere former for adfærd, herunder fysisk og psykisk vold, intimidering, mobning og hadefuld tale. I nogle EU-lande synes begrebet ikke at være undersøgt tilstrækkeligt af de nationale domstole. Hvad angår begrebet "forskelsbehandling" har EU-Domstolen givet nyttig afklaring om forskellige situationer og begreber: ·Forskelsbehandling af en kombination af grunde — I 2016 anerkendte EU-Domstolen, at "forskelsbehandling [...] kan finde sted på grund af flere af de grunde", der er beskyttet i henhold til EU-retten. Domstolen fastslog imidlertid også, at der "findes [...] imidlertid ikke nogen ny kategori af forskelsbehandling som følge af en kombination af flere af disse grunde [...], som kan konstateres, når der ikke kan fastslås at foreligge forskelsbehandling på grund af de nævnte grunde isoleret set".

Eftersom "intersektionel forskelsbehandling" handler om forskelsbehandling på grundlag af en uadskillelig kombination af beskyttede grunde, snarere end én grund alene, anerkendte Domstolen ikke intersektionel forskelsbehandling som en beskyttet grund, da det i øjeblikket ikke har noget klart retsgrundlag i direktiverne. Nogle interessenter understregede ikke desto mindre betydningen af både intersektionalitet og behovet for at bekæmpe forskelsbehandling af flere grunde mere effektivt. Kommissionen anerkendte vigtigheden af intersektionel forskelsbehandling og behovet for at inddrage dette fænomen i alle sine ligestillingsstrategier. Den har også støttet en effektiv anerkendelse af diskrimination af flere grunde på nationalt plan ved at iværksætte undersøgelser og arrangere et seminar, hvor regeringsembedsmænd kunne drøfte udfordringer og god praksis i forbindelse med håndteringen heraf i lovgivning og politikudformning. ·"Forskelsbehandling på grund af tilknytning" (når en person eller gruppe stilles ringere på grund af deres tilknytning til en person eller gruppe, der har det beskyttede personlige kendetegn) — CHEZ-sagen viste, at en person, der ikke var af romaoprindelse, kunne nyde beskyttelse, selv om hun ikke tilhørte "den pågældende race eller etnicitet, ikke desto mindre [blev udsat] for en ringere behandling eller [blev stillet] særlig ufordelagtigt af en af disse grunde". Det følger af sagen, at konstateringen af, at der foreligger forskelsbehandling, ikke afhænger af, om der foreligger et intimt eller nært forhold mellem det påståede offer og den gruppe, som den pågældende er knyttet til. Mange medlemsstater anfører, at forskelsbehandling på grund af tilknytning er omfattet af national (rets-)praksis. EU-Domstolen har endnu ikke udtrykkeligt taget stilling til spørgsmålet om "forskelsbehandling på grund af opfattelse" eller "forskelsbehandling på grund af antagelse", dvs. når forskelsbehandlingen skyldes forkert tro eller en forkert opfattelse af, at en person selv har et af de beskyttede kendetegn. I flere EU-lande er der en eksplicit beskyttelse mod forskelsbehandling på grund af antagelse i henhold til national (rets-)praksis, selv om den er mindre end forskelsbehandling på grund af tilknytning. 2.2.Retsmidler og håndhævelse 2.2.1.Klageadgang I henhold til direktiverne skal medlemsstaterne give alle, der mener sig krænket, den fornødne retsbeskyttelse. Ud over generelle oplysningskampagner om ikkeforskelsbehandling har flere medlemsstater beskrevet specifikke initiativer til at lette rapporteringen. Nogle har til formål at lette den økonomiske byrde i forbindelse med retssager, f.eks. ved at: ünedsætte retsafgifterne for sager om forskelsbehandling üindføre skatteincitamenter og üoprette fonde, der giver ofre for forskelsbehandling forhåndstilsagn om dækning af sagsomkostninger. Andre former for god praksis omfatter: ümulighed for rapportering online üforbedring af de lokale myndigheders, lokale mægleres eller lokalsamfundsorganisationers kapacitet og tilgængelighed üoprettelse af let tilgængelige tvistbilæggelsesorganer üoprettelse af specialiserede juridiske rådgivningscentre og üetablering af netværk af politifolk og dommere, der er uddannet i spørgsmål om forskelsbehandling. Rapporteringen om forskelsbehandling og antallet af klager er steget en smule siden rapporten fra 2014, men underrapportering er fortsat et problem. Undersøgelser viser af de, der følte sig forskelsbehandlet, har en tendens til ikke at melde hændelsen. Derfor går mange hændelser under radaren, og ofrene har ingen adgang til nogen retsmidler. Dette påvirker adgangen til domstolsprøvelse samt direktivernes virkning mere generelt. Mange medlemsstater påpeger ligestillingsorganernes vigtige arbejde på nationalt og lokalt plan for at løse problemet med forskelsbehandling og underrapportering, men ifølge undersøgelserne vil kun få melde et tilfælde af forskelsbehandling til sådanne organer. Årsager til ikke at anmelde tilfælde af forskelsbehandling kan omfatte: ûtvivl om, hvorvidt der er chance for at vinde sagen

ûmanglende kendskab til deres rettigheder, og/eller at der findes ligestillingsorganer, ûvanskeligheder med at fremlægge beviser og/eller ûfrygt for repressalier. Andre konkrete problemer, der kan hæmme adgangen til domstolsprøvelse (som især rammer de mest sårbare eller marginaliserede grupper), omfatter: ûkorte søgsmålsfrister ûprocedurernes omkostninger, kompleksitet og varighed ûusikkerhed med hensyn til sagens udfald ûudsigten til et lavt erstatningsniveau . Organisationer som fagforeninger og ligestillingsorganer kan hjælpe ofre med at forfølge en sag individuelt, navnlig hvis de har søgsmålskompetence. De kan også spille en vigtig rolle med hensyn til at støtte "strategiske retssager" og/eller anvende kollektive retsmidler, navnlig da EU-Domstolen længe har anerkendt, at EU-retten også forbyder forskelsbehandling, hvor der ikke kan identificeres noget individuelt offer, f.eks. i forbindelse med en arbejdsgiver, der offentligt tilkendegiver en hensigt om at forskelsbehandle. Nogle medlemsstater rapporterede, at organisationers søgsmålskompetence spiller en afgørende rolle i forbindelse med kollektiv forskelsbehandling, der rammer personer, der ikke direkte eller umiddelbart kan identificeres. Nogle ligestillingsorganer eller organisationer, der bistår ofre for forskelsbehandling, har også indbragt sager for EU-Domstolen 2.2.2.Bevisbyrde For at gøre det lettere at fremlægge beviser i forbindelse med klager over forskelsbehandling indeholder direktiverne bestemmelser om omvendt bevisbyrde. Når en klager kan bevise omstændigheder, på grundlag af hvilke det kan formodes, at der umiddelbart synes at foreligge en sag om forskelsbehandling, påhviler det den indklagede at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat. Nogle medlemsstaters højere domstole præciserede dette, mens andre medlemsstater ændrede deres lovgivning. Nogle interessenter rapporterede imidlertid, at de nationale domstole stadig ikke altid anvender reglerne korrekt eller konsekvent, og at beviskravene kan variere i praksis. Der er nogle situationer, hvor det er særlig vanskeligt at føre umiddelbare beviser, f.eks. for påstande om indirekte forskelsbehandling, hvor sagsøgeren skal godtgøre, at der foreligger faktiske omstændigheder, der giver anledning til en formodning om, at en bestemt foranstaltning eller praksis, der forekommer neutral, stiller visse personer særlig ufordelagtigt i forhold til andre. Indsamlingen af sådanne beviser er endnu mere kompliceret, når den påståede forskelsbehandling skyldes brugen af kunstig intelligens. Selv når indirekte forskelsbehandling kan fastslås på grundlag af statistisk materiale, påpegede interessenterne desuden, at der var vanskeligheder med tilgængeligheden af og adgangen til relevante statistiske data, og hvordan domstolene anvender dem. 2.2.3.Repressalier De nationale retssystemer skal sikre beskyttelse mod repressalier og tilbyde passende retlige foranstaltninger mod repressalier. Dette er afgørende for en effektiv gennemførelse af retten til ikke at blive forskelsbehandlet. I nogle få medlemsstater synes en sådan beskyttelse dog at være begrænset i praksis. Det ser ud til, at beskyttelsen mod repressalier hovedsagelig finder anvendelse på beskæftigelsesområdet. Medlemsstaterne har forskellige retlige krav med hensyn til fastlæggelse af, hvem der har ret til beskyttelse — nogle dækker kun sagsøgere, ofre og vidner, mens EU-Domstolen udvider beskyttelsen til at omfatte enhver, der kan blive berørt af reaktionen fra den part, der er genstand for en klage eller en retssag. Andre medlemsstater rapporterede om et bredt anvendelsesområde for beskyttelsen på nationalt plan, f.eks. for andre personer end offeret, såsom vidner, personer, der hjælper eller støtter offeret, enhver, der behandles mindre gunstigt på grund af nægtelse af forskelsbehandling, og personer, der udsættes for repressalier på grund af formodning eller tilknytning. Kommissionen overvåger gennemførelsen af bestemmelsen om repressalier i lyset af EU-Domstolens Hakelbracht-dom. Den traktatbrudsprocedure, der blev indledt mod Belgien for ikke at have gennemført (bl.a.) denne bestemmelse korrekt (i begge direktiver), blev senere afsluttet, men en anden procedure er stadig i gang og drejer sig om en lignende bestemmelse i direktiv 2006/54/EF. 2.2.4.Sanktioner Medlemsstaterne skal fastsætte effektive sanktioner, der står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning, for overtrædelser af nationale bestemmelser, der er vedtaget i overensstemmelse med direktiverne. Direktiverne foreskriver ikke specifikke foranstaltninger og lader det være op til medlemsstaterne at træffe afgørelse om passende retsmidler til opfyldelse af de fastsatte mål. Afhængigt af, hvilken retlig løsning der vælges, kan de antage forskellige former, f.eks. en bøde, erstatning, et påbud til den krænkende part om at udføre eller afholde sig fra visse handlinger, offentliggørelse af forseelser, krav om undskyldning eller pålæggelse af strafferetlige sanktioner.

EU-Domstolen har udstukket retningslinjer for, hvordan de retlige krav vedrørende sanktioner skal fortolkes, navnlig: Øretsmidlerne skal: ooverholde proportionalitetsprincippet, osikre en reel og effektiv retsbeskyttelse og ohave en reel afskrækkende virkning og forebygge yderligere forskelsbehandling, hvilket indebærer, at der pålægges sanktioner, selv om der ikke findes et identificerbart offer. ØEnhver økonomisk godtgørelse skal: ovære passende i forhold til det lidte tab og den lidte skade oikke være underlagt et maksimum, der er fastsat på forhånd. og ØEn rent symbolsk sanktion kan ikke anses for tilstrækkelig . I praksis synes der fortsat at være problemer med gennemførelsen af direktiverne, f.eks. med hensyn til erstatningslofter og sager uden identificerbare ofre. Nogle nationale domstole har tendens til at fastsætte forholdsvis beskedne erstatninger, foretrække ikkeøkonomisk kompensation eller fastsætte erstatningsbeløb i den lavere ende af skalaen. Sådanne tendenser kan afholde ofre fra at anlægge sag eller kræve økonomisk erstatning i retten. Kommissionen overvåger fortsat de standarder, der anvendes i forbindelse med anvendelsen af sanktioner og retsmidler i medlemsstaterne, selv om detaljerede oplysninger på nationalt plan er vanskelige at indsamle og ofte ikke er tilgængelige. Equinet udfører også et vigtigt arbejde på dette område. 2.3.Information, dialog og integration af kønsaspektet 2.3.1.Oplysninger I henhold til direktiverne skal medlemsstaterne bringe direktivernes bestemmelser til de berørte personers kendskab. Mange medlemsstater, ligestillingsorganer, civilsamfundsorganisationer og arbejdsmarkedets parter anerkender betydningen af at øge bevidstheden og er ret aktive i denne henseende, f.eks. udarbejdelse af brochurer, vejledninger og undersøgelser, gennemførelse af generelle og målrettede kampagner og uddannelse. Ikke desto mindre er ringe kendskab til lovgivningen om bekæmpelse af forskelsbehandling og eksistensen af ligestillingsorganer, der hjælper ofrene, fortsat store udfordringer i arbejdet med at bekæmpe forskelsbehandling. F.eks. rapporterer 71 % af medlemmerne af etniske mindretal og indvandrermindretal, at de ikke er bekendt med organisationer, der tilbyder støtte eller rådgivning til ofre for forskelsbehandling. I modsætning hertil er den generelle befolknings bevidsthed om, at der findes en institution, der tilbyder støtte til ofre for forskelsbehandling på arbejdspladsen, relativt høj (61 %). For at bidrage til bevidstgørelsen gennemførte Kommissionen i 2019-2020 en oplysningskampagne om bekæmpelse af forskelsbehandling på arbejdspladsen. Denne bestod af: ·En generel del, der øger bevidstheden om borgernes rettigheder og forpligtelser i henhold til EU's lovgivning om bekæmpelse af forskelsbehandling. ·En målrettet del om arbejdsgivere og handicap, som omfattede: oafholdelse af seminarer i otte medlemsstater og oudarbejdelse af en vejledning om god praksis for virksomheder i hele EU, der ønsker at ansætte handicappede arbejdstagere.

Som et andet eksempel støttede Kommissionen mellem 2015 og 2016 lokale myndigheder i målrettede kommunikationsaktiviteter for at bekæmpe forskelsbehandling og stereotyper i forbindelse med romaer. Kommissionen fortsatte også med at fremme informationsaktiviteter gennem sin støtte til Equinet og European Equality Law Network, som offentliggør flashbannere, brochurer, rapporter og undersøgelser om centrale spørgsmål i forbindelse med direktiverne. Desuden støtter Kommissionen uddannelse af dommere, advokater og andre fagfolk i fortolkningen og anvendelsen af direktiverne og gør dem fortrolige med nøglebegreber, bevismæssige spørgsmål og sanktioner for overtrædelser. 2.3.2.Dialog I flere medlemsstater høres civilsamfundsorganisationer og arbejdsmarkedets parter, eller de inddrages aktivt i udarbejdelsen eller gennemførelsen af ligestillingslovgivning, -handlingsplaner og -strategier. Nogle medlemsstater giver ved lov mulighed for regelmæssig dialog eller regelmæssige forhandlinger om ligestilling med civilsamfundsorganisationer. Flere har nedsat rådgivende udvalg i deres nationale ligestillingsorganer, som samler civilsamfundsorganisationer og/eller arbejdsmarkedets parter. Samtidig angiver nogle civilsamfundsorganisationer, at dialogen normalt er begrænset, eller at der slet ikke er nogen dialog. Andre har rapporteret om vanskeligheder med at arbejde ordentligt i nogle få medlemsstater som følge af restriktiv lovgivning og problemer med adgang til finansiering, men også chikane. Arbejdsmarkedets parter spiller en afgørende rolle i bekæmpelsen af forskelsbehandling og fremme af lighed og mangfoldighed på arbejdspladsen. Fagforeninger og arbejdsgiverforeninger arbejder sammen ved at indgå kollektive overenskomster, udstede fælles tekster og retningslinjer og gennemføre projekter. 2.3.3.Integration af kønsaspektet Begge direktiver indeholder et krav om, at Kommissionen skal aflægge rapport om foranstaltningernes indvirkning på kvinder og mænd i overensstemmelse med princippet om integration af kønsaspektet. Nogle medlemsstater rapporterer om en generel forpligtelse til integration af ligestillingsaspektet i deres lovgivning. Andre forklarer, at køn indgår som en faktor i deres overordnede tilgang til intersektionalitet. De lægger derfor særlig vægt på den mere sårbare situation for romakvinder og -piger, kvindelige migranter og kvinder med handicap. 2.4.Ligestillingsorganer I overensstemmelse med direktivet om racelighed har alle medlemsstater udpeget et eller flere specialiserede organer, der skal være ansvarlige for at fremme ligebehandling af alle uden forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse. En række direktiver i EU's lovgivning om ligebehandling har spillet en vigtig rolle i denne henseende, da kun 11 (ud af 27) medlemsstater havde oprettet et sådant organ inden vedtagelsen af dem. Selv om direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet ikke indeholder bestemmelser om oprettelse af et ligestillingsorgan, har næsten alle medlemsstaternes organer også kompetence med hensyn til dette direktivs anvendelsesområde. Direktivet om racelighed giver medlemsstaterne vide skønsbeføjelser med hensyn til, hvordan ligestillingsorganerne fungerer. Artikel 13 kræver kun, at de har visse minimumskompetencer: ·bistå ofre for forskelsbehandling med at få behandlet deres klager ·indlede uvildige undersøgelser af forskelsbehandling ·offentliggøre rapporter og fremsætte henstillinger om spørgsmål vedrørende forskelsbehandling. Da medlemsstaterne er ansvarlige for den faktiske gennemførelse af bestemmelserne, er der forskelle mellem ligestillingsorganerne med hensyn til deres mandat, beføjelser, struktur, lederskab, uafhængighed, ressourcer og effektivitet. Disse forskelle har ført til en ulige håndhævelse af direktivet i medlemsstaterne for så vidt angår beskyttelsens omfang og karakter og fremme af lighed og bevidstgørelse blandt den brede offentlighed og nationale institutioner. Ikke desto mindre har ligestillingsorganerne i de fleste tilfælde vist sig at være afgørende for at fremme og håndhæve lovgivningen om ligebehandling. De har vist sig at være nødvendige og værdifulde institutioner for forandring på individuelt og institutionelt plan samt for samfundet som helhed. Den 22. juni 2018 vedtog Kommissionen en henstilling om standarder for ligestillingsorganer, så de alle kan udnytte deres fulde potentiale. Som supplement hertil arrangerede Kommissionen i juni 2019 et seminar om god praksis med regeringsembedsmænd. Ligestillingsorganer er af afgørende betydning for at sikre, at enkeltpersoner og grupper, der udsættes for forskelsbehandling, fuldt ud kan nyde godt af deres rettigheder. De bør derfor være i stand til effektivt at udføre de opgaver, de er blevet pålagt i henhold til EU-lovgivningen. Kommissionen har forpligtet sig til at undersøge nærmere, i hvilken udstrækning medlemsstaterne har fulgt henstillingen fra 2018, med særligt fokus på ligestillingsorganernes rolle og uafhængighed.

Over to år efter vedtagelsen af henstillingen har fire medlemsstater erklæret, at de har til hensigt at ændre deres nationale bestemmelser om ligestillingsorganer for at følge op på nogle af henstillingerne, og omkring ti medlemsstater har allerede gjort det, f.eks. ved at øge budgettet. Flertallet rapporterer imidlertid enten ingen ændringer overhovedet eller ingen større reformer. Arbejdsdokumentet fra Kommissionens tjenestegrene, der ledsager denne beretning, indeholder en detaljeret analyse af gennemførelsen af henstillingen. Det konkluderes, at begrænset og ulige gennemførelse af henstillingen fortsat hindrer visse ligestillingsorganer i effektivt at spille deres rolle. I praksis fører dette til forskellige niveauer af beskyttelse mod forskelsbehandling i EU. Med henblik på at styrke ligestillingsorganernes rolle vil det være meget gavnligt at fortsætte med at udveksle god praksis og/eller vejledning på EU-plan og øge bevidstgørelsen. Erfaringerne med gennemførelsen af henstillingen viser imidlertid, at det ikke er tilstrækkeligt. Kommissionen vil derfor vurdere, om den inden 2022 skal fremsætte forslag til eventuel lovgivning for at styrke de nationale ligestillingsorganers rolle. 2.5.Dataindsamling Ligestillingsdata er afgørende for at øge bevidstheden, bevidstgøre folk, kvantificere forskelsbehandling, vise tendenser over tid, bevise eksistensen af forskelsbehandling, evaluere gennemførelsen af ligestillingslovgivningen, påvise behovet for positiv særbehandling og bidrage til evidensbaseret politikudformning. Der er ikke noget generelt krav i direktiverne om at indsamle, analysere og anvende ligestillingsdata. Direktivet om racelighed kræver imidlertid, at ligestillingsorganer gennemfører uafhængige undersøgelser, offentliggør uafhængige rapporter og fremsætter henstillinger om spørgsmål vedrørende racediskrimination (se ovenfor). Følgende vigtige skridt er taget på EU-plan for at afhjælpe manglen på ligestillingsdata og behovet for praktisk vejledning om indsamling af ligestillingsdata: üKommissionen fremlagde en række undersøgelser om ligestillingsdata üKommissionen støttede arbejdet i undergruppen om ligestillingsdata under EU's gruppe på højt plan om ikkeforskelsbehandling, ligebehandling og mangfoldighed, som udsendte: oretningslinjer for forbedring af indsamlingen og anvendelsen af ligestillingsdata på nationalt plan, som fremhæver, at den generelle forordning om databeskyttelse (GDPR) ikke er til hinder for indsamling af ligestillingsdata, herunder opdelt efter race og etnisk oprindelse, hvis det sker på passende vis oet kompendium om lovende praksis og oet diagnostisk kortlægningsværktøj üKommissionens program for rettigheder, ligestilling og unionsborgerskab (REC) havde forbedring af indsamlingen af ligestillingsdata som en af sine prioriteter. Mange medlemsstater rapporterede om god praksis for indsamling af ligestillingsdata, herunder: ·inddragelse (og koordinering mellem) en række relevante aktører, f.eks. statistiske kontorer, offentlige myndigheder og agenturer, inspektorater, universiteter, forskningscentre, civilsamfundsorganisationer, databeskyttelsesmyndigheder og den private sektor ·offentliggørelse af oplysninger om klager modtaget af ligestillingsorganer, politi, offentlige tjenester, inspektorater og domstole samt om domme ·anvendelse af FRA's ekspertise inden for dataindsamling ·fremme indsamling og anvendelse af ligestillingsdata gennem særlige projekter ·anvendelse af ligestillingsdata til at undersøge og evaluere virkningen og effektiviteten af lovgivningen om ikkeforskelsbehandling ·anvendelse af "mystery shopping" og situationsanalyser til at undersøge mønstre for forskelsbehandling ·inddragelse af mindretalsorganisationer i indsamling og formidling af ligestillingsdata

·udvikling af statistiske data, der kan tjene som bevis for indirekte forskelsbehandling og ·indsamling af kønsopdelte ligestillingsdata i folketællinger. Ikke desto mindre betragter mange medlemsstater stadig manglen på ligestillingsdata som et problem på nationalt plan. Der er især plads til forbedringer med hensyn til oplysningernes regelmæssighed og sammenlignelighed, indsamlingen af data om klager og om tilfælde af forskelsbehandling (herunder sanktioner), indsamlingen af data opdelt efter race eller etnisk oprindelse, private aktørers (herunder arbejdsgiveres) indsamling af data og samarbejdet mellem alle berørte parter. 3.Spørgsmål, der specifikt vedrører direktivet om racelighed Et omfattende retsbeskyttelsessystem mod forskelsbehandling kræver, at det sikres, at der ikke er huller i denne beskyttelse. 20 år efter vedtagelsen af direktivet om racelighed præsenteres der ifølge EU's handlingsplan mod racisme også potentielle mangler i den beskyttelse, som direktivet giver. Underrapportering om forskelsbehandling er fortsat et problem, og indsamlingen af data om klager og om tilfælde af forskelsbehandling er endnu ikke blevet forbedret. Dette gør det vanskeligt at foretage en grundig vurdering af de områder af hverdagen, hvor folk oplever forskelsbehandling i praksis. Undersøgelser foretaget af FRA viser, at mennesker i hele EU regelmæssigt i vid udstrækning oplever forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse. Blandt de områder, der er omfattet af direktivet om racelighed, har FRA's data gjort det klart, at beskæftigelse er det område, hvor der er flest tilfælde af forskelsbehandling på grund af etnisk baggrund eller indvandrerbaggrund. Dette omfatter situationer, hvor folk "søger arbejde" eller "på arbejdspladsen". 3.1.Begrebet "etnisk og racemæssig oprindelse" Direktivet om racelighed definerer ikke begrebet "race eller etnisk oprindelse". Domstolen har udstukket retningslinjer for fortolkningen af begrebet "etnisk oprindelse". Mere specifikt anerkendte Domstolen i CHEZ-dommen, at begrebet "etnisk oprindelse" "bygger på den opfattelse, at samfundsgrupper bl.a. kendetegnes ved indbyrdes at have samme nationalitet, religiøse overbevisning, sprog, kulturelle baggrund, traditioner og levested". Hvorvidt det er et spørgsmål om race eller etnisk oprindelse, kan således afgøres på grundlag af forskellige karakteristika, herunder sprog, religion, oprindelse, hudfarve og nationalitet. Da data fra FRA viser, at en persons hudfarve og/eller religion udgør specifikke udløsende faktorer for etnisk eller racemæssig forskelsbehandling, er dette af stor praktisk relevans. I Jyske Finans-dommen understregede EU-Domstolen, at en persons fødeland også kan betragtes som en relevant faktor. Den præciserede imidlertid, at dette ikke kan accepteres som et tilstrækkeligt kriterium. En persons fødeland ville alene "være en af de specifikke faktorer, der gør det muligt at antage, at en person tilhører en etnisk gruppe, uden på nogen måde at være afgørende i denne henseende". Ifølge Domstolen er forskelsbehandling, der foretages af et kreditinstitut udelukkende på grundlag af en persons fødeland (i mangel af andre faktorer), ikke tilstrækkelig til at begrunde en påstand om forskelsbehandling på grund af "etnisk oprindelse". For at fastslå indirekte forskelsbehandling skal man derfor identificere en specifik etnisk gruppe, der er blevet stillet ufordelagtigt i forhold til andre grupper. Efter Domstolens opfattelse kan en påstand om, at en persons fødeland "med større sandsynlighed generelt vil berøre personer af 'en bestemt etnisk oprindelse' i forhold til 'andre personer', ikke [...] tiltrædes". EU-Domstolen bekræftede sin tilgang i sin dom i Maniero-sagen, som vedrørte et uddannelsesstipendium, der kun var tilgængeligt for personer, der havde bestået en tysk juridisk statseksamen, og ikke for personer, der havde bestået en tilsvarende eksamen i andre lande. I overensstemmelse med sin argumentation i Jyske Finans-sagen fastslog Domstolen, at ingen specifik etnisk gruppe kunne anses for at være stillet mere ufordelagtigt end andre. I forbindelse med deres rapportering om anvendelsen af direktivet om racelighed henledte flere medlemsstater opmærksomheden på den beskyttelse, der ydes på nationalt plan mod forskelsbehandling på grund af hudfarve, fødested, sprog, afstamning eller national oprindelse. Grunde såsom farve, sprog og fødsel er udtrykkeligt nævnt i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Chartret finder anvendelse inden for EU-rettens anvendelsesområde, og artikel 21 er blevet anerkendt som havende direkte horisontal virkning. Ved fortolkningen af begrebet etnisk oprindelse har EU-Domstolen fremhævet vigtigheden af at sikre effektiv beskyttelse af retten til lighed og ikkeforskelsbehandling som fastsat i chartrets artikel 21. Selv om Domstolen fastslog, at direktivets anvendelsesområde ikke kan defineres indskrænkende, har den dog gjort det klart, at det ikke skal udvides til at omfatte forskelsbehandling af andre grunde end dem, der er udtømmende opregnet i direktivet. 3.2.Anvendelsesområde Inden for dette anvendelsesområde finder direktivet også anvendelse på forskelsbehandling som følge af brug af kunstig intelligens. For så vidt angår beskæftigelse, finder direktivet anvendelse på vilkårene for adgang til lønnet beskæftigelse, udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed og erhvervsmæssig beskæftigelse, adgang til alle typer af og niveauer for erhvervsvejledning og erhvervsuddannelse samt beskæftigelse og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse og løn. Der er dog en undtagelse, hvorefter ulige behandling, som er baseret på en egenskab i forbindelse med race eller etnisk oprindelse, ikke udgør forskelsbehandling, hvis den pågældende egenskab udgør et regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav. Det betyder f.eks., at en caster gerne må lede efter en skuespiller af en bestemt race til at spille en rolle i en film. Direktivet dækker alle former for almen og erhvervsfaglig uddannelse, offentlig og privat, religiøs og sekulær, fra førskoleundervisning til videregående uddannelse. I Maniero-dommen præciserede EU-Domstolen, hvad "uddannelse" omfatter. Når man læser direktivet i lyset af dets målsætning om at fremme ligestilling, fortolkede det begrebet bredt, således at det omfatter adgang til uddannelse og fjernelse af relevante finansielle hindringer. Tildeling af finansielle ydelser, der er tæt forbundet med en persons deltagelse i uddannelsesprojekter, er således omfattet af direktivets anvendelsesområde.

Direktivet om racelighed omfatter adgang til og levering af varer og tjenesteydelser, som er tilgængelige for offentligheden. Betydningen af begrebet "tjenesteydelser" er taget fra artikel 57 i TEUF — de skal udgøre en økonomisk aktivitet, dvs. normalt udføres mod betaling og navnlig omfatte aktiviteter af industriel eller kommerciel karakter. Direktivet finder anvendelse, uanset om de varer og tjenesteydelser, der er tilgængelige for offentligheden, leveres i den offentlige eller den private sektor. Offentlige tjenesteydelser er således kun omfattet, for så vidt som de svarer til betydningen af en "tjenesteydelse" i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 57 TEUF, som beskrevet ovenfor. Tjenesteydelser i direktivets forstand omfatter f.eks. boliger eller levering af elektricitet . Sundhedsydelser er omfattet som et aspekt af den sociale sikring, men kan også være omfattet af anvendelsesområdet for tjenesteydelser, men kun hvis de leveres mod betaling af et organ, der arbejder med gevinst for øje . Lovgiveren medtog imidlertid ikke foranstaltninger fra den offentlige sektors side, som indebærer "udøvelse af offentlig myndighed" (f.eks. af politiet, myndigheder, der afslører svig, eller strafferetlige og civilretlige myndigheder) uden noget element af "levering af tjenesteydelser" i direktivets materielle anvendelsesområde. Direktivet finder f.eks. ikke anvendelse, når en person standses eller chikaneres af politiet på grund af vedkommendes racemæssige eller etniske baggrund. Henvisningen til varer og tjenesteydelser, der er "tilgængelige for offentligheden", er et begreb, der undertiden rejser spørgsmål. Betingelsen om "tilgængelige for offentligheden" omfatter situationer, hvor tilbuddet om at levere en bestemt vare eller tjenesteydelse er blevet fremsat offentligt (f.eks. gennem en annonce i en avis eller på et offentligt tilgængeligt websted eller på en seddel i et vindue), men ikke dem, der kun tilbydes til kredsen af familiemedlemmer. 3.3.Romaerne er blandt de grupper, der er mest berørt af forskelsbehandling Flere medlemsstater og interessenter anførte, at romaerne er særligt berørt af forskelsbehandling, hovedsagelig inden for uddannelse, adgang til beskæftigelse og boliger (dette er på linje med FRA's undersøgelser). Romasamfundene oplever også alvorlige problemer med hensyn til kendskab til rettigheder og adgang til klage og domstolsprøvelse. Covid-19-pandemien har ramt romaerne uforholdsmæssigt hårdt, hvilket yderligere forværrer ulighederne, navnlig inden for uddannelse, sundhedspleje og beskæftigelse. For at tackle disse udfordringer har medlemsstaterne rapporteret om specifikke politiske tiltag, forskning og kampagner. Efter sin evaluering af EU-rammen for de nationale strategier for romaernes integration frem til 2020 udsendte Kommissionen en styrket og reformeret strategiramme for romaer for ligestilling, integration og deltagelse for 2020-2030. I en struktur med tre søjler supplerer den den socioøkonomiske integration af romaer ved at fremme ligestilling og deltagelse. Bedre dataindsamling er et vigtigt aspekt af initiativet. Den nye ramme ledsages af et forslag til Rådets henstilling om romaernes ligestilling, integration og deltagelse. Et af de centrale mål er en effektiv gennemførelse af direktivet om racelighed ved at forebygge og bekæmpe forskelsbehandling af romaer. Den indeholder anbefalinger til bekæmpelse af sigøjnerhad og opfordrer medlemsstaterne til at øge inddragelsen af og samarbejdet med nationale ligestillingsorganer og civilsamfundsorganisationer i bestræbelserne på at nå disse mål. Kommissionen har siden 2014 indledt traktatbrudsprocedurer mod tre medlemsstater for segregering af romabørn på skoler. Disse procedurer er endnu ikke afsluttet. 4.Spørgsmål, der specifikt vedrører direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet Medlemsstaterne påpegede ingen større vanskeligheder med fortolkningen og anvendelsen af bestemmelserne i direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet i 2014-2020, men nævnte nogle vanskeligheder med nogle af de begreber, der indgår i begge direktiver. Nogle interessenter fokuserede især på spørgsmålet om tilpasninger i rimeligt omfang af personer med handicap, herunder med hensyn til udfordringer med at forstå dette begreb, anvende det i praksis og få passende vejledning i denne henseende. Nogle få interessenter foreslog at udvide forpligtelsen til tilpasninger i rimeligt omfang til at omfatte andre grunde til forskelsbehandling end handicap. Der er i øjeblikket ingen verserende overtrædelsesprocedurer i forbindelse med direktivet. EU-Domstolen har imidlertid afsagt en lang række domme i præjudicielle sager indgivet af flere medlemsstaters nationale domstole vedrørende forskelsbehandling af alle de grunde, der er omfattet af direktivet. 4.1.Anvendelsesområde EU-Domstolen har afsagt flere vigtige domme om anvendelsesområdet for direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet. Den har præciseret, at begrebet "vilkårene for adgang til lønnet beskæftigelse" i artikel 3, stk. 1, litra a), kan omfatte en arbejdsgivers offentlige udtalelser, også selv om der ikke foreligger en ansættelsesprocedure, forudsat at de faktisk vedrører en virksomheds ansættelsespolitik. Sagen vedrørte en advokats offentlige udtalelser om, at han aldrig ville ansætte homoseksuelle kandidater. Fortolkningen påvirkes ikke af den eventuelle begrænsning af udøvelsen af ytringsfriheden. I en anden dom fastslog EU-Domstolen, at direktivet finder anvendelse på en beskatningsordning, der har til formål at fremme unges adgang til erhvervsuddannelse, hvorved den skattemæssige behandling af udgifter til erhvervsuddannelse varierer alt efter den pågældendes alder. I en anden sammenhæng i C-sagen fastslog Domstolen imidlertid, at en national lovgivning om en tillægsskat på alderspensionsindkomsten ikke er omfattet af direktivets materielle anvendelsesområde. Denne lovgivning vedrører ikke "løn", men skattesatsen, som ligger uden for ansættelsesforholdet. Domstolen har bekræftet sin praksis om, at de grunde til forskelsbehandling, der er nævnt i direktivets artikel 1, er udtømmende opregnet og ikke omfatter faggruppen eller karakteren af de berørte personers arbejdsforhold. 4.2.Religion For første gang siden vedtagelsen af direktivet havde EU-Domstolen mulighed for at udstede vigtige domme om bestemmelserne om forskelsbehandling på grund af religion.

I Achbita-sagen fortolkede Domstolen "religion" i bred forstand, således at det omfatter borgernes frihed til at give udtryk for deres religiøse overbevisning offentligt. Den fastslog, at en intern regel i en privat virksomhed, der forbyder synlige politiske, filosofiske eller religiøse symboler på arbejdspladsen, ikke udgør direkte forskelsbehandling, forudsat at den finder anvendelse på alle arbejdstagere på samme måde. En sådan tilsyneladende neutral regel kan imidlertid udgøre indirekte forskelsbehandling, medmindre den er objektivt begrundet ud fra hensigtsmæssigheden og nødvendigheden. En politik om politisk, filosofisk og religiøs neutralitet kan udgøre et legitimt mål. I Bougnaoui-dommen fastslog Domstolen, at en arbejdsgiver uden en neutralitetspolitik ikke kan kræve, at en arbejdstager ikke bærer islamisk hovedtørklæde på arbejdspladsen efter ønske fra en kunde. En sådan behandling udgør ikke et "regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav" som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 1, på grund af karakteren af arbejdstagerens erhvervsaktiviteter eller den sammenhæng, hvori sådanne aktiviteter udøves. To andre domme fra EU-Domstolen vedrørte fortolkningen af direktivets artikel 4, stk. 2, som indeholder en undtagelse fra princippet om forbud mod forskelsbehandling for så vidt angår kirker eller andre organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro. Domstolen fastslog, at de nationale domstole skal gøre erhvervsmæssige krav, der stilles af organisationer, hvis etik er baseret på religion eller tro, til genstand for en effektiv domstolskontrol. Kravene skal være nødvendige og objektivt påkrævet ved karakteren af eller betingelserne for udøvelsen af den erhvervsmæssige aktivitet henset til den pågældende kirkes eller organisations etik. De må ikke omfatte betragtninger, som ikke vedrører denne etik eller denne kirkes eller organisations ret til selvstændighed, og de skal være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Domstolen forventes at finjustere sin retspraksis yderligere i to verserende sager, nemlig C-804/18 og C-344/20. Sidstnævnte sag rejser også et spørgsmål om begrebet "tro". En række medlemsstater har udtalt, at de ville hilse en yderligere præcisering af begrebet gennem EU's retspraksis velkommen. 4.3.Seksuel orientering Under hensyntagen til de mål og grundlæggende værdier, der ligger til grund for direktivet, præciserede Domstolen betingelserne for, at homofobiske offentlige udtalelser udgør forskelsbehandling. Udtryk for diskriminerende holdninger i forbindelse med en arbejdsgivers ansættelse kan afholde personer fra at søge en stilling. I en anden dom bemærkede Domstolen, at medlemsstaterne frit kan regulere ægteskab mellem personer af samme køn eller en alternativ form for juridisk anerkendelse af deres forhold og fastsætte datoen for et sådant ægteskabs virkning. Den konkluderede, at en bestemmelse i Irland, hvorefter retten til en efterladteydelse var betinget af, at der var indgået et registreret partnerskab, inden medlemmet af en erhvervstilknyttet pensionsordning fyldte 60 år, ikke udgjorde forskelsbehandling på grund af seksuel orientering, selv om den nationale lovgivning ikke tillod registrerede partnerskaber, før partnerne nåede denne alder. 4.4.Handicap Nogle få interessenter nævnte nogle udfordringer i forbindelse med fortolkningen af begrebet "handicap". I denne forbindelse gav EU-Domstolen nyttig afklaring ved at henvise til FN's konvention om rettigheder for personer med handicap (UNCRPD), som blev godkendt på vegne af Det Europæiske Fællesskab af Rådets afgørelse 2010/48/EF og som siden sin ikrafttræden, dvs. den 3. maj 2008, er blevet en integreret del af EU's retsorden. Domstolen fastslog, at begreberne "handicap" og "langvarig" begrænsning af en persons arbejdsevne skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele EU. Begrebet "handicap" henviser til en begrænsning, der navnlig skyldes langvarige fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan forhindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i erhvervsmæssig aktivitet på lige fod med andre arbejdstagere. Domstolen præciserede i sin Z-dom, at den omstændighed, at man ikke kan få et barn på traditionel vis, principielt ikke i sig selv er en hindring for adgang til beskæftigelse. I FOA-dommen fastslog den, at selv om fedme i sig selv ikke udgør et "handicap", kan det under visse omstændigheder opfylde betingelserne i direktivet og dermed være omfattet af det. Der skal tages hensyn til handicappede arbejdstageres særlige situation og behov ved vurderingen af, om de stilles mere ufordelagtigt end andre, eller om nationale foranstaltninger opfylder proportionalitetskriteriet. I Ruiz Conejero-sagen fastslog Domstolen således, at handicappede er udsat for en yderligere risiko for at være fraværende på grund af en sygdom, der har sammenhæng med deres handicap, og er således udsat for en højere risiko for at kumulere fraværsdage på grund af sygdom og dermed for at nå de grænser, der er fastsat i loven. Domstolen konkluderede, at dette kan stille handicappede arbejdstagere ufordelagtigt og således medføre en indirekte forskellig behandling på grund af handicap. Ved vurderingen af proportionaliteten af de omhandlede nationale foranstaltninger fastslog Domstolen endvidere, at der ikke bør bortses fra den risiko, at handicappede generelt oplever større vanskeligheder end ikke-handicappede arbejdstagere ved en tilbagevenden til arbejdsmarkedet. I en anden dom fastslog Domstolen, at hvis en arbejdsgiver ikke undersøgte, om der kunne foretages tilpasninger i rimeligt omfang (direktivets artikel 5), udgør afskedigelse af en handicappet arbejdstager på grundlag af kriterier, der fastsættes af arbejdsgiveren (lav produktivitet, mindre fleksibilitet i virksomhedens stillinger og en høj fraværsprocent), indirekte forskelsbehandling på grund af handicap. I den forbindelse henviste Domstolen til artikel 2 i FN's konvention om handicappedes rettigheder, ifølge hvilken nægtelse af tilpasninger er en form for forskelsbehandling. I en nylig dom fortolkede Domstolen begrebet "forskelsbehandling" (direktivets artikel 2) og fastslog, at ligebehandlingsprincippet har til formål at beskytte en arbejdstager, der har et handicap, mod enhver forskelsbehandling på grund af dette handicap, ikke blot i forhold til arbejdstagere, der ikke har handicap, men også i forhold til arbejdstagere, der har handicap. 4.5.Alder Størstedelen af EU-Domstolens domme vedrørende direktivet om ligebehandling på beskæftigelsesområdet vedrører aldersbetinget forskelsbehandling. Selv om medlemsstaterne gennemførte direktivet korrekt, opstod der flere spørgsmål om forenelighed med hensyn til specifikke nationale love. Ved vurderingen af disse undersøgte Domstolen navnlig: -situationernes sammenlignelighed -om der muligvis eksisterer en objektiv og neutral faktor, der ikke er knyttet til alder -legitimiteten af det eller de forfulgte mål og -hensigtsmæssigheden/proportionaliteten af de anvendte midler. Under henvisning til retten til at arbejde, der er nedfældet i artikel 15, stk. 1, i EU's charter om grundlæggende rettigheder, lagde Domstolen særlig vægt på ældre arbejdstageres deltagelse i arbejdsstyrken og dermed i det økonomiske, kulturelle og sociale liv og bemærkede, at fastholdelse af dem fremmer mangfoldighed. Den anerkendte dog også, at medlemsstaterne kan føre en social- eller beskæftigelsespolitik, der har til formål at fremme unge arbejdstageres adgang til arbejdsmarkedet. Det påhviler de kompetente myndigheder i medlemsstaterne at finde en rimelig balance mellem de forskellige hensyn. Ved vurderingen af, om den omhandlede nationale lovgivning er forholdsmæssig, har Domstolen anerkendt, at der kan tages hensyn til den omstændighed, at udelukkelsen fra arbejdsmarkedet berører pensionister, hvis arbejdsliv er ophørt, og som modtager alderspension. Den fastslog, at det tilkommer den nationale ret, som har fremsendt anmodningen om præjudiciel afgørelse, at efterprøve, om udelukkelsen er egnet til at sikre gennemførelsen af det påberåbte formål, hvis den reelt opfylder hensynet om at nå målet på en sammenhængende og systematisk måde.