Rapport fra Kommissionen til Rådet En ny Euro-Middelhavs-bank

resume

Det Europæiske Råd i Laeken den 14. og 15. december 2001 opfordrede Kommissionen til at undersøge mulighederne for at oprette en Euro-Middelhavs-bank for udvikling. Kommissionen er på nuværende tidspunkt kommet frem til følgende konklusioner.

(1) På baggrund af regionens fortsatte demografiske vækst og betydelige udviklingsbehov udgør vores middelhavspartneres skuffende økonomiske udvikling i de sidste ti år og den seneste forværring af situationen siden september 2001 en udfordring for partnerlandene såvel som for EU og kræver hurtig handling.

(2) Det mest presserende behov i forbindelse med en ny start for regionens udvikling er et skift over mod en økonomi, der bygger på en stærk privat sektor. Regionens behov for en omfattende mængde udviklingskapital består både af vedvarende kvantitative kapitalindstrømninger og opmuntrende yderligere strømme til udviklingen af den private sektor, specielt små og mellemstore virksomheder. Dette kan kun finde sted, hvis der i partnerlandene findes en passende retlig og institutionel ramme og en øget forståelse for den private sektors rolle.

(3) Ansvarlig deltagelse og medvirken er en hjørnesten i udviklingspolitikken og partnerskab et vigtigt træk i Barcelona-processen; partnerlandene omkring Middelhavet bør derfor blive fuldgyldige partnere og medlemmer af alle nye institutioner, som virker for at fremme udviklingen i regionen.

(4) I betragtning af den politiske og økonomiske betydning, som partnerlandene i Middelhavsområdet har for Den Europæiske Union, og Den Europæiske Unions store rolle i den officielle udviklingsbistand til området er det vigtigt at sikre, at forbedrede eller nye institutionelle arrangementer i forbindelse med udviklingsbistanden får en europæisk karakter. EU, medlemsstaterne og EIB bør have en fælles kontrol over det relevante institutionelle arrangement.

(5) Finansielle instrumenter, der direkte sigter på at udvikle den private sektor og den indenlandske finansielle sektor, kan finansieres gennem en fond eller en bankinstitution. En fond vil udelukkende kunne basere sig på donorens budgetbidrag og ikke give mulighed for nogen løftestangseffekt på den rejste kapital. Desuden ville det blive vanskeligt at sikre partnerlandenes ansvarlige deltagelse og medvirken. En bankinstitution kunne give mulighed for en stor gearing, garantere partnerlandenes ansvarlige deltagelse og sikre en bred og fleksibel vifte af instrumenter, herunder lån og ejerandelsinvesteringer.

(6) Den foreslåede tilgang er at skabe en bankinstitution - et datterselskab under Den Europæiske Investeringsbank, der kan bygge på, dække og forbedre EIB's nuværende aktiviteter i regionen. Dens hovedrolle skulle være at fremme udviklingen af den private sektor og bidrage til at finansiere infrastrukturer, specielt i sektorer, der er ved at blive liberaliseret. Den kunne baseres på EU's eksisterende långivningsinstrumenter ved at inkorporere EIB's låneportefølje i partnerlandene i Middelhavsområdet.

(7) Hovedbidragsyderne til oprettelsen af institutionen forventes at blive EU-aktionærer: medlemsstaterne, Det Europæiske Fællesskab og EIB. Der vil blive truffet endelig beslutning om den foretrukne løsning efter en dialog med partnerlandene. I betragtning af de respektive fordele ved de forskellige optioner ville et datterselskab, hvor EIB har majoritetsinteressen, i nuværende fase være den mest effektive og hurtigste måde, hvorpå EU's finansielle støtte til identificerede finansieringsbehov kunne forbedres.

(8) Selv om denne rapport giver visse anvisninger, holder den en række træk ved den nye påtænkte institution åbne for yderligere diskussion: den nøjagtige mængde kapital, de stiftende medlemmers respektive andel af kapitalen, transaktionernes geografiske dækning, den fremtidige EU-budgetgaranti for lånene i regionen, metoderne til at sikre partnerlandenes ansvarlige deltagelse i både oprettelsen og driften af den nye institution samt samordningsmekanismer til at sikre, at den integreres fuldstændig i Barcelona-processen.

(8)

1. Indledning

2. Den bestående ramme for de økonomiske forbindelser mellem EU og Middelhavslandene

2.1. Baggrund

2.2. Det økonomiske og finansielle partnerskab: vurdering og udsigter.

3. EU's finansielle støtte til regionen

3.1. Meda-bistand

3.2. EIB-finansiering

3.3. Samlede finansielle støttestrømme

4. Rammen for en øget økonomisk udvikling af partnerlandene i Middelhavsområdet

5. Forøgelse af EU's støtte til regionen

5.1. Hovedtræk

5.2. Optioner

5.3 Karakteristikaene ved et EIB-datterselskab

6. Konklusion

1. Indledning

Euro-Middelhavs-Partnerskabet blev lanceret på Barcelona-konferencen i 1995 mellem EU og dens tolv middelhavspartnere og afspejlede den opfattelse, at det sydlige og østlige Middelhavsområde er af vital strategisk betydning. "Barcelona-processen" tjener til at skabe et fælles Euro-Middelhavsområde med fred og stabilitet, fælles velstand og socialt, kulturelt og menneskeligt partnerskab.

I mellemtiden er bestræbelserne for at skabe fred, stabilitet og fælles velstand blevet vigtigere end nogensinde. Begivenhederne den 11. september 2001 har afsløret den sårbarhed, der kendetegner vores middelhavspartneres økonomier. Samtidig skrider udvidelsesprocessen hurtigt fremad, hvilket fremhæver behovet for at holde en god balance i Unionens eksterne relationer.

Det er derfor tid til at overveje, hvordan der kan bygges videre på tidligere fremskridt og bringe partnerskabet et skridt videre på linje med Kommissionens meddelelse om forberedelse af mødet mellem Euro-Middelhavsområdets udenrigsministre i Valencia (22.-23. april) [1]. Som svar på opfordringen fra Det Europæiske Råd i Laeken til Kommissionen og Rådet om at undersøge mulighederne for at oprette en Euro-Middelhavs-Udviklingsbank undersøger denne rapport skabelsen af en Euro-Middelhavs-bank (EMB) og dens praktiske implikationer. Hovedrollen for institutionen, som skal dække og forbedre det arbejde, som EIB allerede gør i regionen, skal være at fremme udviklingen af den private sektor baseret på markedsøkonomi og hjælpe til at finansiere infrastrukturer i sektorer, der er ved at blive liberaliseret. EMB kunne bygge på Fællesskabets eksisterende instrumenter ved at inkorporere EIB's låneportefølje i partnerlandene i Middelhavsområdet. Den kunne stille lån og egenkapital til rådighed og bidrage til at fremme udviklingen af den private sektor i partnerlandene.

[1] SEK(2002) 159 endelig af 13. februar 2002.

Den nye bankinstitution skulle i overensstemmelse med ånden i Barcelona-processen både præges af EU og Middelhavslandene: dens medlemmer eller ejere skulle bestå af vores partnerlande i Middelhavsområdet sammen med Den Europæiske Union (medlemsstaterne, Det Europæiske Fællesskab, EIB). Den skulle imidlertid have en åben struktur, sådan at medlemskabet kunne udvides, hvis det fandtes hensigtsmæssigt.

2. Den bestående ramme for de økonomiske forbindelser mellem EU og Middelhavslandene

2.1 Baggrund

Det økonomiske og finansielle partnerskab er en af de tre søjler i Barcelona-processen. Hovedmålet er at skabe et område med fælles velstand. Ved vedtagelsen af Barcelona-erklæringen opstillede partnerne selv følgende langsigtede mål for det økonomiske og finansielle partnerskab:

- en hurtigere holdbar socio-økonomisk udvikling

- en forbedring af deres befolkningers levevilkår, forøgelse af beskæftigelsesniveauet og reduktion af udviklingsgabet i Euro-MED-regionen

- fremme af regionalt samarbejde og regional integration.

Med henblik på at realisere disse mål enedes partnerne om, at partnerskabet skulle baseres på:

- gradvis oprettelse af et frihandelsområde

- implementering af et hensigtsmæssigt økonomisk samarbejde og en samordnet indsats på de relevante områder

- en væsentlig forøgelse af Den Europæiske Unions finansielle bistand til partnerne.

2.2 Det økonomiske og finansielle partnerskab: vurdering og udsigter

Mere end seks år efter iværksættelsen af Barcelona-processen er der gjort betydelige fremskridt på nogle nøgleområder, men på andre er forventningerne ikke blevet indfriet. Udviklingsgabet mellem Unionen og middelhavspartnerne er ikke blevet indsnævret. Der er gjort store fremskridt med indgåelsen af associeringsaftaler, men ratifikationsprocessen har været for langsom. Skabelsen af et Euro-MED-frihandelsområde er imidlertid blevet en irreversibel proces. Agadir-initiativet (dvs. oprettelse af frihandel mellem Marokko, Tunesien, Egypten og Jordan, med mulighed for at andre slutter sig til senere) sikrer endvidere, at frihandel mellem middelhavspartnerne vil blive en realitet, og dette er et nødvendigt supplement til liberaliseringen af handelen mellem Unionen og partnerlandene i Middelhavsområdet.

Det fundamentale spørgsmål for Barcelona-partnerne er, hvordan de kan få en høj økonomisk vækst, der ikke truer den interne og eksterne balance, og som samtidig skaber tilstrækkelige job og respekterer miljøet. Jobskabelse skal være første prioritet, ikke kun for at reducere de nuværende høje arbejdsløshedsniveauer, men også fordi det skønnes, at der i det næste tiår vil komme 45 millioner yderligere ind på arbejdsmarkedet. Hvis denne kæmpeudfordring skal modtages, forudsætter det bl.a. handelsliberalisering, friere kapitalbevægelser, herunder større udenlandske direkte investeringer, reform af den finansielle sektor, skatte- og budgetreformer, reform af arbejdsmarkedet, et moderniseret socialsikringsnet, afskaffelse af bureaukrati, institutionelle reformer og lovgivningsreformer. Det kræves også, at der sikres en passende balance mellem øget økonomisk aktivitet som følge af handelsliberalisering og behovet for at beskytte miljøet i et område, som generelt anses for at være skrøbeligt ud fra et miljøsynspunkt. Det er på disse områder, at Kommissionen med partnerlandene er ved at forberede vigtige initiativer inden for rammerne af MEDA II, sådan at landene kan bistås med at forberede implementeringen af associeringsaftalerne.

Barcelona-processen kendetegnes ved periodiske møder på ministerplan, embedsmands- og ekspertplan. Disse møder har dannet grundlag for at fremsætte anbefalinger og udveksle informationer og bedste praksis. Med hensyn til det finansielle og økonomiske partnerskab er der etableret en regulær økonomisk dialog på både regionalt og bilateralt plan. Det første møde inden for rammerne af den forstærkede regionale økonomiske dialog på højt embedsmandsplan blev holdt i november sidste år.

Verdensbanken og IMF har været involveret i disse møder, specielt i dialogen på regionalt niveau. De internationale finansielle institutioner støtter stærkt associeringsaftalerne. De erkender, at aftalerne spiller en katalysatorrolle med hensyn til at understøtte reformer. Der foregår en regulær samordning med de internationale finansielle institutioner, både på højere chefniveau og på projektlederniveau. Det har givet Kommissionen mulighed for at sikre en høj grad af samordning med andre nøgleaktører. Den Europæiske Investeringsbank har også været involveret i denne proces.

FEMISE-netværket er også et vigtigt forum for det økonomiske og finansielle partnerskab. Det har mere end 95 medlemmer, hovedsagelig økonomiske forskningsinstitutter fra 27 partnere i Barcelona-processen. Hovedformålet med FEMISE-netværket er at fremme økonomisk forskning om de prioriterede spørgsmål i Euro-Middelhavs-Partnerskabet. FEMISE har vist sig at være et enestående og værdifuldt netværk, der i høj grad supplerer arbejdet på ministerniveau og embedsmandsniveau. Det giver også et vigtigt bidrag til at styrke den økonomiske forskningskapacitet i partnerlandene i Middelhavsområdet.

Med udsigt til ikrafttrædelsen af flere associeringsaftaler vil flere partnere stå over for en dobbelt udfordring: nemlig at liberalisere handelen med Europa som aftalt i associeringsaftalerne og forberede deres indenlandske økonomi til at modtage denne udfordring. Det økonomiske og finansielle partnerskab inden for rammerne af Barcelona-projektet ledsager denne proces. Landene får herigennem den nødvendige ekspertise, ressourcer og en platform for dialog, der kompletterer deres egne anstrengelser.

Mens MEDA-instrumentet kan mobiliseres til at hjælpe til at takle en bred vifte af spørgsmål, er og bliver dette instrument først og fremmest et instrument mellem EU og regeringerne, der kun indirekte sigter på at udvikle den private sektor. EIB har først og fremmest hjulpet landene med at tilvejebringe støtte til de hårdt tiltrængte infrastrukturer. Dette peger på, at en mere proaktiv tilgang med henblik på at støtte udviklingen af den private sektor kunne blive et nyttigt supplement, specielt på et tidspunkt, hvor flere og flere sektorer vil blive udsat for direkte konkurrence fra Europa. Kommissionen har derfor i forbindelse med forberedelsen af mødet mellem Euro-Middelhavsområdets udenrigsministre den 22. og 23. april i Valencia foreslået, at en beslutning om en EMB bør indgå som led i Valencia-handlingsplanen [2].

[2] Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om forberedelse af mødet mellem Euro-Middelhavsområdets udenrigsministre i Valencia den 22.-23. april 2002; SEK(2002) 159 endelig.

3. EU's finansielle støtte til regionen

3.1. Meda-bistand

MEDA-programmet [3] takler både bilaterale og regionale relationer i Euro-Middelhavs-Partnerskabet på en komplementær måde:

[3] Rådets forordning (EF) nr. 1488/96 af 23. juli 1996, EFT L 189 af 30.7.1996, s. 7, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2698/2000 af 27. november 2000, EFT L 311 af 12.12.2000, s. 1.

- på bilateralt plan prioriteres projekter, der udpeges i de nationale indikativprogrammer (NIP), der vedrører 8 lande: Algeriet, Egypten, Jordan, Libanon, Marokko, Syrien, Tunesien og Tyrkiet

- på regionalt plan er målet at støtte projekter og regionale aktiviteter, der udføres af flere middelhavspartnere. Alle 12 middelhavspartnere er støtteberettigede inden for rammerne af MEDA's regionale indikativprogrammer.

Inden for rammerne af MEDA-programmet er det en vigtig opgave at hjælpe partnerlandene med at forberede implementeringen af Euro-MEDA-associeringsaftalerne. MEDA-programmet er det vigtigste finansielle instrument til at støtte de økonomiske og strukturelle reformer i modtagerlandene. Mellem 1995 og 1999 blev der givet tilskud på over 4,4 mia. EUR. MEDA II-programmet (2000-2006) er tildelt midler på i alt 5,35 mia. EUR. Den første vedføjede tabel (bilag 1) resumerer forpligtelserne for perioden 1995-2001. De beløb, der er givet under MEDA til udvikling af den private sektor, har været betydelige og udgør 709 mio. EUR eller omkring 18 % af den samlede bilaterale MEDA-støtte i perioden 1995-2001 (jf. bilag 2). Det drejer sig om støtte til projekter inden for udvikling af den finansielle sektor, små og mellemstore virksomheder, privatisering og handelsspørgsmål. Desuden bidrager MEDA indirekte til en bedre fungerende privat sektor. Det drejer sig ikke blot om støtte inden for en bilateral sammenhæng til en bedre lovgivningsmæssig ramme, men også om forskellige initiativer på regionalt plan. Sidstnævnte omfatter f.eks. Euro-MED-markedsprogrammet (9,9 mio. EUR) og Euro-MED-innovations-, teknologi- og kvalitetsprogrammet (15 mio. EUR). Disse programmer sigter på at hjælpe til at skabe de rette vilkår for, at aktører fra partnerlandene kan drage fuld fordel af Euro-MED-frihandelsområdet [4].

[4] Forberedelserne til Euro-Middelhavsfrihandelsområdet - Elementer i et regionalt industrielt samarbejde (2002-2006); SEK(2002) 130 endelig.

3.2. EIB-finansiering

I de sidste fem år har en gennemsnitlig årlig udlånsmængde på omkring 1 mia. EUR gjort EIB til en vigtig aktør i regionen, hvor den nu har en samlet portefølje af transaktioner på omkring 9 mia. EUR.

EIB's første Euro-MED-långivningsmandat, der omfattede lån på op til 2,3 mia. EUR, blev fuldstændig anvendt af Banken i perioden 1997-1999. I henhold til det nye Euro-MED-långivningsmandat (II) kan EIB - der er dækket af en fællesskabsgaranti - give lån på op til 6,4 mia. EUR i perioden 2000-2006. Ud over dette mandat oprettede Banken i september 2001 en middelhavspartnerskabsfacilitet på 1 mia. EUR for egen regning (uden fællesskabsgaranti) for store tværregionale projekter inden for områderne transport, energi og miljø (udløber i 2004).

I 2001 androg EIB's långivning i partnerlandene i Middelhavsområdet 1,5 mia. EUR mod 1,2 mia. EUR i 2000. På trods af Bankens bestræbelser på at stille flere langsigtede lån og risikovillig kapital til rådighed for den lokale bank- og finanssektor vedrører hovedparten (omkring 70 %) af Bankens forpligtelser infrastrukturprojekter.

EIB og MEDA arbejder allerede sammen på en række områder. Lån, der kendetegnes ved risikodeling, og som tager sigte på at udvikle den private sektor, finansieres under MEDA-programmet og forvaltes af EIB. Der blev skabt en ny facilitet med risikovillig kapital på 100 mio. EUR i 2001 under MEDA-programmet, og det skal forvaltes af EIB. I særlige tilfælde i forbindelse med miljøbeskyttelse har EIB mulighed for at yde lån med rentesubsidier fra MEDA-budgettet.

Kvaliteten af Bankens projekter er et væsentligt element for at sikre, at dens nuværende långivningsbetingelser er bæredygtige og konkurrencedygtige. Mens andre institutioner som EBRD eller Verdensbanken har behov for et højt gearingsforhold for operationer/kapital på 1:1, der sikrer deres finansielle status og deres AAA-rating, kan EIB som følge af garantien fra EU-budgettet for udlånsrammer, der er godkendt af Rådet, imidlertid operere i tredjelande med den samme gearing som inden for Den Europæiske Union, dvs. et forhold på 2,5:1 for operationer/kapital, uden at forringe sin finansielle status. Dette har indtil nu gjort det muligt for EIB at kræve lavere renter end andre multilaterale udviklingsbanker. Når Banken opererer uden for EU-garanterede lånerammer, er det EIB's politik at benytte kommercielle garantier på markedsvilkår.

3.3. Samlede finansielle støttestrømme

I 2000 indgik Verdensbanken forpligtelser for i alt 2,5 mia. EUR til fordel for landene i Middelhavsområdet, og 1,9 mia. EUR af dette beløb gik til Tyrkiet. I Maghreb- og Machrak-landene indgik Verdensbanken forpligtelser for 605,6 mio. EUR sammenlignet med 638,6 mio. EUR for EIB. Hovedparten af Den Afrikanske Udviklingsbanks forpligtelser vedrørte Maghreb-landene (291,2 mio. EUR) med et yderligere beløb på 41,6 mio. EUR til Egypten.

De samlede EU-forpligtelser, inklusive den bilaterale finansielle støtte fra medlemsstaterne, udgjorde 3,3 mia. EUR. EU er samlet set den største donor for så vidt angår finansiel bistand til partnerlandene i Middelhavsområdet (jf. bilag 3).

4. Rammen for en øget økonomisk udvikling af partnerlandene i Middelhavsområdet

Forbedret økonomisk udvikling, men utilstrækkelig vækst

Regionens økonomiske udvikling i de seneste år har været blandet. De fleste partnerlande har gjort store fremskridt med hensyn til økonomisk stabilisering. Som følge heraf har de vigtigste indikatorer som inflation, offentlige underskud og underskud på de løbende poster udviklet sig ret gunstigt, skønt der findes undtagelser. Væksten har imidlertid været skuffende i de seneste år, selv om den internationale efterspørgsel har været hurtigt voksende, og har ligget under niveauerne i lande, der har gennemført strukturreformer og er integreret i verdensøkonomien. Dette hænger sammen med mange partnerlandes tøvende holdning til økonomiske og sociale reformer, som er stærkt tiltrængt. En afgørende faktor i forbindelse med regionens ringe vækstudvikling har været langsomme fremskridt med at åbne op over for handel og investeringer. Der er også tegn på, at et stigende antal lande vil stå over for en forringelse af disse nøgleindikatorer i den nuværende situation med en svækkelse af verdensøkonomien og virkningen af begivenhederne den 11. september.

Den gennemsnitlige årlige BNP-vækst i perioden 1990-2000 var 2 % i Maghreb [5] og 3,6 % i Machrak [6]. Det skønnes imidlertid, at det for alle landene i Mellemøsten og Nordafrika [7] er nødvendigt med en vækst på mindst 7 % pr. år, hvis den voksende arbejdsstyrke skal absorberes.

[5] Inkl. Libyen og Mauritanien.

[6] Ekskl. Israel.

[7] Skøn ekskl. Israel og Tyrkiet.

Alt i alt ligger den nuværende vækst langt under det niveau, der er nødvendigt for at sikre en holdbar udvikling og en reduktion af fattigdommen, og der er risiko for, at den socio-økonomiske balance kan blive forstyrret. I Maghreb var den reale vækst i det forgangne tiår sågar lidt lavere end befolkningstilvæksten, hvilket har medført et mindre fald i BNP per capita. Arbejdsløsheden har været stigende i det sidste tiår og ligger nu meget højt på omkring 19 % i Maghreb og 17 % i Machrak. Væksten i arbejdsstyrken ligger i øjeblikket på 3 % pr. år i Maghreb, og Egypten skal hvert år finde job til over en halv million unge.

Investeringer og finansiering samt investeringsbehov

Investeringer spiller en afgørende rolle med henblik på at hjælpe Middelhavslandene til at nå de vækstniveauer, der er en forudsætning for at skabe en holdbar udvikling. Der er behov for at øge de indenlandske og udenlandske investeringskilder, og den eksterne officielle bistand kan understøtte den reformindsats, der er nødvendig for at lette strukturtilpasningsprocessen. Sådanne reformer og tilpasninger er vitale for at tiltrække private investeringer og fremme udviklingen af den private sektor.

Velfungerende infrastrukturtjenester er nødvendige for at støtte industrien og er af afgørende betydning for at skabe en hurtig vækst, der drives af den indenlandske private sektor, og for at aktørerne i den indenlandske private sektor kan integreres i det internationale forretningsliv. En effektiv kapitalformidling er meget vigtig for at forbedre opsparingskvoten og for at skabe muligheder for, at de finansielle systemer kan fungere som katalysatorer i den økonomiske udvikling, herunder med hensyn til at kanalisere ressourcer til de mest produktive anvendelser. En stærk og alsidig indenlandsk bank- og finanssektor er afgørende i denne sammenhæng.

En række af investeringsbehovene i regionen er typiske for lav/mellemindkomstlande. De fleste lande lider af både kvantitative og kvalitative mangler i den fysiske infrastruktur på indenlandsk og regionalt niveau. De fleste lande i regionen ligger faktisk under gennemsnittet for de lavere mellemindkomstlande for så vidt angår producerede elektricitetsenheder, brolagte veje målt i kilometer, telefonlinjer og sikkert drikkevand osv. Mange står over for alvorlige mangler i nøgleinfrastruktursektorer, og de eksisterende tjenester er i stigende omfang blevet overbelastet som følge af en hurtig befolkningstilvækst og ny efterspørgsel (specielt private virksomheder).

Der mangler også regionale infrastrukturer. Regionale konflikter, uenigheder og usikkerheder har forhindret effektive regionale projekter inden for energi, transport og vandforvaltning. Kvaliteten og udviklingen af de eksisterende infrastrukturer er utilstrækkelig til at reducere transaktionsomkostningerne til det niveau, der gælder i den internationale konkurrence.

Den private sektor bør blive vækstmotoren i Middelhavslandene. En hindring for at udvikle den private sektor er de begrænsede finansieringskilder og investeringer fra den indenlandske finansielle sektor. Statens store rolle i finanssektoren og i den reale sektor spiller en afgørende rolle for banksektorens lave udviklingsniveau. De lokale banksektorer lider under manglende effektivitet og konkurrence. I en række af landene har en væsentlig andel af befolkningen end ikke adgang til banksektoren.

Uden veludviklede kapitalmarkeder kan der ikke fremskaffes langsigtet kapital til at fremme udviklingen af den private sektor, og långivningen er i vid udstrækning fortsat kortfristet og handelsrelateret. Mens store selskaber sædvanligvis er i stand til at få bankfinansiering på grund af deres status, findes alternativerne ikke, hverken i form af obligationer eller aktier. Svagheden ved retssystemerne (herunder håndhævelse af rettigheder i forbindelse med sikkerhedsstillelse) gør, at bankerne ikke er tilbøjelige til at give lån til småvirksomheder og kunder, der ikke i forvejen er kendte. I nogle lande er der indført mikrofinansieringsordninger, men de er utilstrækkelige til at tilfredsstille den potentielle efterspørgsel.

Udenlandske direkte investeringer (FDI) er vitale for investeringer og vækst, og privatiseringen spiller en afgørende rolle med hensyn til at tiltrække FDI. Ifølge Verdensbanken voksede privatiseringsindtægterne i regionen betydeligt i slutningen af 1990'erne som følge af betydelige transaktioner i Marokko, Egypten og Tunesien, og dette førte til en yderligere indstrømning af hermed forbundne FDI på baggrund af den store udenlandske deltagelse i disse transaktioner. Privatiseringsindtægterne har imidlertid været beskedne i forhold til regionens størrelse, i gennemsnit mindre end 4 mia. EUR pr. år (omkring 1 % af BNP) for Maghreb- og Machrak-landene. Niveauet for FDI, der ikke hænger sammen med privatiseringer, er desuden lavt. Undersøgelser i forretningsverdenen viser, at mange private investorer holder sig tilbage på grund af svage indenlandske institutioner, særlig retssystemet, og ineffektive administrative procedurer.

På baggrund af at den offentlige sektor fortsat er meget stor i de fleste lande i regionen, vil privatisering fortsat være en betydelig potentiel finansieringskilde til at dække budgetunderskud - og til at øge indstrømningen af hård valuta - og være afgørende for at fremme og lette udviklingen af den private sektor.

Skøn over den nødvendige investeringsmængde

Der er foretaget forskellige skøn over omkostningerne ved at erstatte gamle infrastruktursystemer og de ekstra investeringer, der er nødvendige for at bringe infrastrukturen op på et internationalt konkurrencedygtigt niveau. Disse skøn varierer afhængig af antagelser om landedækning, vækstrater og behov, men de viser samme størrelsesordener, nemlig omkring 200-300 mia. USD over det næste tiår for landene i MENA-regionen [8].

[8] MENA-regionen omfatter: Algeriet, Bahrain, Djibouti, Egypten, Iran, Irak, Jordan, Kuwait, Libanon, Libyen, Malta, Marokko, Oman, Qatar, Saudi Arabien, Syrien, Tunesien, De Forenede Arabiske Emirater, Vestbredden og Gaza og Yemen.

Det er også muligt at foretage et skøn over de investeringer, der er nødvendige for at hæve væksten i regionen til 7 % pr. år. Det er den skønnede vækstrate, der er nødvendig for at absorbere nytilgangen til arbejdsstyrken og stabilisere arbejdsløsheden på det nuværende niveau. En sådan beregning foretages ved at benytte Incremental Capital Output Ratio (ICOR), et mål, der kan tages som udtryk for investeringernes effektivitet ved at sammenligne investeringskvoten med vækstraten.

Ved at anvende Verdensbankens skøn over ICOR for fem lande (Algeriet, Egypten, Jordan, Tunesien og Marokko) og ved at estimere det nominelle output-gab som følge af, at væksten var mindre end 7 % i 2000 og 2001, kan man beregne et skøn over investeringsbehovene. Denne beregning viser et investeringsunderskud på 40-50 mia. USD pr. år i fem lande på grundlag af de seneste vækstrater. Det bør imidlertid noteres, at ICOR-tallene er relativt store for Middelhavslandene, hvilket antyder, at investeringsbeslutningerne er ineffektive; denne statiske analyse tager ikke hensyn til fremtidige forbedringer i effektivitet og produktivitet. Forbedringer i de økonomiske politikker og investeringernes effektivitet, specielt de offentlige investeringer, kunne i betydeligt omfang reducere sidstnævnte størrelser, der snarere peger på aktuelle ineffektiviteter end på kvantitative behov.

En stor del af de nødvendige investeringer vil fortsat finde sted i den offentlige sektor, men en voksende del skal komme fra den private sektor, både udenlandsk og indenlandsk. Regionen har ikke nydt godt af boomet i de internationale private kapitalstrømme i det sidste tiår (FDI-strømme, der ikke har sammenhæng med privatiseringer, er relativt små), og sådanne strømme skal spille en afgørende rolle i investeringsfinansieringen i fremtiden.

Det er imidlertid ikke kun et spørgsmål om investeringskvantiteten, idet disse skøn påvirkes af kvaliteten eller effektiviteten af investeringerne, som også er meget relevant. Højere investeringer skal gå hånd i hånd med strukturelle reformer, som hjælper til at forbedre ressourceallokeringen, absorptionskapaciteten og udviklingen af den private sektor.

Hvordan kan kapitalfremskaffelsen og investeringerne øges i Middelhavsområdet-

En af hovedhindringerne for en større kapitaltilstrømning er den meget ugunstige vurdering af landerisici, hovedsagelig politiske risici, der skyldes, at regionen har været præget af åbne konflikter, spændinger og også intern uro. Disse politiske risici gør, at landene får en ringe rating eller slet ingen rating af de internationale kreditvurderingsbureauer, og det påvirker låneomkostningerne og adgangen til de internationale finansielle markeder. På trods af at de politiske risici og sikkerhedsrisiciene påvirker investeringerne, kan det internationale samfund og modtagerlandene dog gøre meget for at øge investeringsniveauerne ved at forbedre regionens risikoprofil og absorptionsevne.

Helt generelt er der behov for at forbedre investeringsklimaet som understreget i papirerne om landestrategien for 2002-2006. Der er et vitalt behov for et opsparings- og investeringsvenligt miljø, herunder sunde makroøkonomiske rammebetingelser, stærke og pålidelige finansielle, retlige og administrative institutioner, og for en effektiv styring af de offentlige ressourcer med henblik på at hjælpe til at mobilisere både indenlandske og udenlandske finansielle ressourcer.

Regeringer, der ønsker at forbedre erhvervsklimaet, må eliminere eller reducere barrierer og forenkle procedurerne. Reformer drejer sig imidlertid ikke kun om lovgivning, men også om administration. Fokuserede politikdialoger mellem regeringerne og den private sektor (indenlandsk og udenlandsk) og donorerne kan spille en vigtig rolle.

Et godt investeringsklima skaber rum for, at iværksætterne og markederne kan udvikle og udnytte nye muligheder for vækst og jobskabelse. Erfaringen viser, at konkurrence, hvad enten den er indenlandsk eller udenlandsk (gennem friere handel), giver virksomhederne incitamenter til at forbedre deres resultater og til at øge investeringerne.

Det er også vitalt at oprette privatejede banker. Privatejede banker med profitincitamenter er mere tilbøjelige til at finde gode kunder og give lån til rentable projekter. Det er endvidere vigtigt at give SMV bedre adgang til finansielle og forretningsmæssige tjenester (venture-kapitalfonde og partnerskaber og mikrokreditordninger). Der er også behov for teknisk støtte i form af ledelsesmæssige færdigheder og andre forretningstjenester, herunder adgang til information.

Liberalisering af FDI bør være en nøglekomponent i Middelhavslandenes økonomiske politikker med henblik på at tiltrække kapital. Udenlandske direkte investeringer bidrager til at finansiere udviklingen på lang sigt og er specielt vigtige, fordi de potentielt indebærer overførsel af viden, færdigheder og teknologi, jobskabelse, produktivitetsforbedringer, øget konkurrence og iværksættervirksomhed. Et gennemsigtigt, stabilt og forudsigeligt investeringsklima inden for rammerne af sunde makroøkonomiske rammebetingelser og institutioner er i denne forbindelse helt afgørende.

Mens fred er vigtig for at reducere det høje niveau for landerisici, er der behov for væsentligt at forbedre de indenlandske økonomiske politikker, hvis de skal spille en mere gunstig rolle med hensyn til at tilvejebringe hensigtsmæssige betingelser for vækst og investeringer, som skal drives af den private sektor, herunder udviklingen af en konkurrencedygtig lokal finansiel sektor. På baggrund af at den finansielle sektor i de fleste Middelhavslande i øjeblikket generelt kendetegnes ved en ringe konkurrencedygtighed, og at der er betydelige investeringsbehov, kan det med rimelighed forventes, at efterspørgslen efter konkurrencepræget projektfinansiering i høj grad vil overstige det lokale udbud.

5. Forøgelse af EU's støtte til regionen

5.1. Hovedtræk

Behovet for en ny finansiel Euro-Middelhavs-institution og de forskellige mulige optioner er blevet undersøgt på baggrund af ovenstående gennemgang af udviklingsbehovene i regionen. Det konkluderes, at

i. på baggrund af middelhavspartnerlandenes politiske og økonomiske betydning for Den Europæiske Union og Unionens dominerende rolle i den officielle udviklingsbistand til regionen er det vigtigt, at et udvidet eller nyt institutionelt arrangement for udviklingsfinansiering får en europæisk karakter

ii. ansvarlig deltagelse er en hjørnesten i succesfulde politikker for økonomisk udvikling, og at partnerskab er et nøgletræk i Barcelona-processen; partnerlandene i Middelhavsområdet bør derfor blive fuldgyldige partnere og medlemmer i et eventuelt nyt institutionelt arrangement til fremme af regionens udvikling

iii. regionens skuffende økonomiske udvikling i det sidste tiår er en udfordring for EU og kræver en hurtig reaktion på baggrund af regionens vedvarende demografiske vækst og betydelige udviklingsbehov

iv. i betragtning af behovet for en betydelig økonomisk vækst består regionens behov for en omfattende udviklingsfinansiering både i vedholdende kvantitative kapitaltilstrømninger og opmuntrende yderligere strømme til udvikling af den private sektor, særlig SMV, og til infrastrukturer, specielt i de sektorer, der er ved at blive liberaliseret; dette kan kun ske, hvis der i partnerlandene skabes en hensigtsmæssig retlig og institutionel ramme og et mere erhvervsvenligt miljø for den private sektor

v. nye strukturer og institutioner skal bygge på den betydelige indsats og de fremskridt, der allerede er gjort, og de skal derfor komplettere de eksisterende strukturer

vi. det kommende frihandelsområde vil kræve en omfattende omstrukturering af den private sektor og nye investeringer for at opfylde EU-normer på sådanne områder som produktstandarder og miljøstandarder

vii. vurderingen af de forskellige optioners respektive fordele ikke blot bør baseres på økonomiske kriterier, men der bør også indgå politiske kriterier.

5.2. Optioner

Der er blevet undersøgt en række optioner, blandt andet følgende:

i./En facilitet eller en fond

A. En EIB-facilitet

Den første mulige option er en EIB-långivningsfacilitet i regionen. EIB's nuværende långivningsramme på 6,4 mia. EUR for 2000-2006 i regionen kunne til dette formål blive yderligere øget eller fornyet tidligere end forventet. Denne option er let at implementere og indbærer lave driftsomkostninger.

Denne option har ikke desto mindre betydelige budgetmæssige implikationer, hvis det antages, at garantien fra Fællesskabets budget skal fastholdes. Hver yderligere långivningstranche på 1 mia. EUR vil kræve hensættelser på 58,5 mio. EUR fra Fællesskabets Garantifond. Der er i øjeblikket et meget stramt råderum efter de nuværende regler for Garantifonden, som det ville være nødvendigt at nyvurdere. En EIB-långivningsfacilitet ville endvidere ikke kunne løse en række af de udpegede behov for udvikling af den private sektor, specielt behovet for egenkapitalmidler. Det ville således blive vanskeligere at foretage den ønskede ændring af transaktionerne over mod den private sektor. Denne option opfylder desuden ikke det identificerede behov for mere ansvarlig deltagelse fra partnerlandene i Middelhavsområdet.

Denne option er den letteste måde til at udbygge de nuværende instrumenter, men i betragtning af ovennævnte begrænsninger anses den ikke for fuldstændig at opfylde de identificerede behov og undersøges derfor ikke yderligere i denne fase.

B. En fond

En radikal omfordeling eller gennemgang af budgetinstrumenterne, særlig med henblik på at skabe en revolverende fond for investeringer i den private sektor. En fond:

- kan hurtig gøres operationel

- kan kombinere flere muligheder såsom egenkapital eller teknisk bistand.

En fond:

- kan imidlertid ikke rejse yderligere midler fra de finansielle markeder og kan således ikke give nogen direkte gearing på rejst kapital; denne option ville derfor generere mindre kapitalstrømme til regionen

- ville imidlertid blive relativt mindre effektiv og dyrere målt i budgetmidler; der er et fortilfælde for denne type instrumenter i AVS-landene i form af "Cotonou-faciliteten", der er en revolverende fond, der blev tilført midler på 2,2 mia. EUR fra EUF-budgettet; en fond af en betydelig størrelse for Middelhavsområdet (minimum 500 mio. EUR, op til 1 mia. EUR) ville derfor blive et meget dyrt instrument for donorernes budgetter, for hvilke - i hvert fald for EU-budgettet - der ikke findes et ret stort råderum inden for rammerne af de finansielle overslag frem til 2006

- ville imidlertid være fuldstændig afhængig af donorernes budgetstøtte. Partnerlandene kan ikke forventes at bidrage til en fond. Dette instrument ville dermed ikke opfylde kravet om ansvarlig deltagelse fra partnerlandenes side

- som finansierer behovene for at udvikle den private sektor i partnerlandene, ville kræve den fulde vifte af finansielle produkter, specielt lån, som en fond ikke ville kunne levere.

Denne løsning ville endvidere ikke give den nødvendige politiske synlighed.

I den nuværende fase er optionen med en fond med budgetmidler derfor ikke blevet undersøgt yderligere.

ii./En bank

En bankinstitution ville give mulighed for et bredt medlemskab og deltagelse fra partnerlandene, en betydelig gearing på den rejste kapital og den fulde vifte af finansielle produkter, der er nødvendige for at udvikle den private sektor i partnerlandene, herunder sådanne produkter, der specielt er skræddersyet til situationer efter overståede konflikter.

En Euro-Middelhavs-Bank (EMB) bør fokusere på områder, der hidtil har været flaskehalse for udviklingen i partnerlandene i Middelhavsområdet, og indføre instrumenter, som man har manglet, eller forbedre underudnyttede instrumenter. Dens kerneopgave bør være at skabe udvikling i den private sektor, sunde og konkurrencedygtige finansielle institutter, der kan kanalisere kapital til lokale SMV, samt projekter, der tiltrækker udenlandske investeringer. Støtten til infrastrukturprojekter skal først og fremmest gå til områder, hvor der sker en liberalisering af politikkerne, og til infrastrukturer med en transregional dimension.

EMB skulle yde lån og egenkapitalmidler, enten direkte eller om muligt gennem lokale og regionale finansielle institutter. Den kunne dermed også støtte udviklingen af sunde og konkurrencedygtige lokale private banker og supplere midlerne i hård valuta med lokale midler. Den høje prioritering af udviklingen af en privat sektor forudsætter, at dette nye datterselskab har en hertil svarende virksomhedskultur. Det kan overvejes, om der burde oprettes et instrument til dækning af risici som et supplerende redskab med henblik på at øge gearingen på nye investeringer, og instrumenter, der er tilpasset til situationer efter konflikter, kunne også komme i betragtning. Bankens investeringer kunne suppleres med et instrument for teknisk bistand i forbindelse med projekter.

EMB bør overholde sund bankpraksis. For at fremskaffe yderligere kapital - og for at undgå en misallokering af kapital - bør dens rentesatser gradvis tilpasses, sådan at de afspejler den fulde kapitalomkostning, herunder risikokomponenten i forbindelse med udvikling af aktiviteter i den private sektor i partnerlandene. Lån på særligt favorable vilkår bør kun ydes til udvalgte områder, f.eks. til miljøprojekter, der allerede nyder godt af rentesubsidier finansieret over fællesskabsbudgettet, eller til at komplettere lån til målrettede initiativer, såsom teknisk bistand eller støtte til fremme af finansiering af små og mellemstore virksomheder via det lokale banksystem. EMB skulle sigte på at maksimere gearingen af dens interventioner og dermed aktivt forfølge en samfinansieringspolitik.

Der opstår imidlertid en række forskellige optioner, hvis der skal oprettes en regional udviklingsbank. Hver af disse optioner indebærer fordele og ulemper, der nøje skal vurderes.

A. En fuldstændig ny regional udviklingsbank

En fuldstændig ny finansiel institution frembyder en række fordele med hensyn til synlighed og fuld involvering af partnerlandene i Middelhavsområdet. Det vil imidlertid blive dyrt og tager tid, muligvis omkring 2 år, at oprette og gøre en sådan bank operationel. Der skulle desuden indføres bestemmelser om, hvordan den skal baseres på eksisterende praksis og instrumenter. Der kan være store risici for overlapning på de områder, hvor EIB i øjeblikket udøver sin långivningsvirksomhed i Middelhavsområdet.

På baggrund af disse ulemper er denne option ikke blevet undersøgt nærmere.

B. Et datterselskab under EIB

a. Et datterselskab, hvor EIB har majoritetsinteressen

Oprettelse af en ny bank inden for EIB-gruppen ville give mulighed for betydelige synergier og stordriftsfordele, der ville afspejle sig i den nye institutions driftsomkostninger. Via sin majoritetsinteresse i bankens kapital kunne EIB integrere den nye institution i sine regnskaber. En række ledelsesfunktioner, f.eks. personaleforvaltning, regnskabsvæsen, gældsforvaltning og juridisk ekspertise, kunne i vidt omfang deles med EIB's hovedaktiviteter inden for Den Europæiske Union. Kerneledelsesfunktionen i det nye datterselskab kunne i det mindste i de første år fokusere på styringen af transaktionerne. Denne option ville som følge af de lave driftsomkostninger, som den indebærer, give mulighed for, at datterselskabets udlånsrentesatser kunne blive meget konkurrencedygtige.

I betragtning af fordelene ved at oprette en bank foreslås det at undersøge denne option yderligere, idet EIB's allerede betydelige långivningsaktivitet i området anses for at være en vigtig fordel.

b. Et datterselskab, hvor EIB har en minoritetsinteresse

Et datterselskab, hvor EIB har en minoritetsinteresse, ville være en mellemløsning mellem en hel ny bank og et majoritetsejet datterselskab. Optionen med et minoritetsejet datterselskab ville have nogle af fordelene ved et datterselskab, hvor EIB har majoritetsinteressen. Der kunne i et vist omfang overføres knowhow fra EIB, og den nye institution kunne i nogen udstrækning få bistand fra EIB til en række af sine ledelsesfunktioner. En mindre grad af integration i EIB-gruppen - i sammenligning med et majoritetsejet datterselskab - kunne også give mulighed for mere fleksibilitet og, afhængig af den nye institutions mandat, gøre det lettere at foretage en diversifikation i dens virksomhed.

Der er imidlertid betydelige forskelle i forhold til optionen med majoritetsinteresse. Den nye bank ville ikke blive konsolideret i EIB, og den ville blive langt mindre integreret i EIB-gruppen. Kapitalkravene kan blive anderledes i forhold til et majoritetsejet datterselskab, navnlig hvis der bliver behov for at fastsætte transaktion/kapital-gearingen på et andet niveau. Mindre stordriftsfordele kunne betyde højere driftsomkostninger - sammenlignet med optionen med majoritetsinteresse - og påvirke den nye institutions udlånsrentesatser, som det kunne blive nødvendigt at fastsætte på et højere niveau end i tilfældet med et konsolideret datterselskab.

5.3 Karakteristikaene ved et EIB-datterselskab

Et EIB-datterselskab, hvad enten det er minoritets- eller majoritetsejet, ville give mulighed for, at partnerlandene kunne blive fulde medlemmer. Det ville få det mandat, der er beskrevet i punkt 5.2.ii. EIB's eksisterende långivningsportefølje i regionen, der omfattes af fællesskabsgarantien, kunne overføres til den nye enhed med forpligtelser af en tilsvarende størrelse. På indtægtssiden ville den nye bank drage fordel af de nettoindtægter, som EIB's nuværende lån genererer i Middelhavsområdet, og det ville sænke nettoopstartsomkostningerne sammenlignet med oprettelsen af en ny selvstændig institution. De eksisterende instrumenter bortset fra lån, f.eks. mekanismerne for tilførsel af egenkapital eller quasi-egenkapital, der i øjeblikket forvaltes af EIB og finansieres under MEDA-programmet, kunne også overføres til den nye institution. At inkorporere de eksisterende instrumenter ville ikke blot forhindre overlapning, men det ville også være en effektiv og hurtig måde til at oprette en ny institution.

EMB skulle tilføres tilstrækkelig kapital for at sikre dens finansielle position og for at minimere dens lånoptagelsesomkostninger. I øjeblikket dækkes EIB-lån til projekter i området af en fuldstændig garanti på 65 % af det samlede beløb fra fællesskabsbudgettet. Den nuværende udlånsvirksomhed i Middelhavsområdet vil fortsat blive garanteret over fællesskabsbudgettet, men de fremtidige garantier over fællesskabsbudgettet for disse lån og deres implikationer for fællesskabsbudgettet og for det samlede udlånsniveau i området bør undersøges nærmere. EMB's transaktion/kapital-gearing bør afspejle den risiko, der er forbundet med dens virksomhed. Hvis man baserer sig på det seneste eksempel, dvs. oprettelsen af EBRD, kunne den kapital, der er nødvendig for at dække institutionens første fire driftsår [2003-2006], beløbe sig til mellem 7 mia. EUR og 12 mia. EUR. For at sikre en høj gearing og for at begrænse budgetbyrden ved at oprette en ny institution kunne 20 % eller 30 % af EMB's kapital indbetales (vejledende niveauer). De resterende midler kunne sikres ved dens lånoptagelser på markedet. EMB's oprindelige kapital kunne gradvis øges i takt med dens effektive risikoeksponering.

For at sikre EMB's europæiske karakter forventes det, at majoriteten af dens kapital vil blive tegnet af EU-aktionærer - medlemsstaterne, Det Europæiske Fællesskab og EIB. Det er vigtigt, at partnerlandene i Middelhavsområdet tegner sig for en betydelig del af EMB's kapital for at sikre deres fulde deltagelse i beslutningstagningsprocessen. EU-medlemmerne og partnerlandene i Middelhavsområdet bør fra begyndelsen danne den initiale kernegruppe af aktionærer. I en senere fase kunne EMB, hvis de stiftende medlemmer anser det for passende, overveje at åbne op for udefrakommende aktionærer under forudsætning af, at de deler Unionens politiske mål i regionen. EMB skal have en bestyrelse på ministerplan og en "non-resident" direktion. Bestyrelsens retningslinjer skal sikre overensstemmelse med de politikker, der udvikles inden for rammerne af Barcelona-processen. Personalet skal give en passende afspejling af EMB's medlemskab og hjælpe til at skabe en fælles bank- og finanskultur samt styrke følelsen af ansvarlig deltagelse og medvirken.

EMB's kapitalkilder bør afspejle medlemskabet: aktiekapitalen skal fremskaffes via EU-medlemsstaternes, EU's og partnerlandenes respektive budgetter. EIB's deltagelse finansieres over dens egne midler. Hvis der forsøgsvis antages en fællesskabsandel på mellem 5 % og 10 % af EMB's kapital, skønnes den potentielle virkning på EF-budgettet af den første kapitaltegning under de nuværende finansielle overslag at udgøre mellem 70 mio. EUR og 360 mio. EUR (vejledende niveauer) [9], som der skal sikres finansiering af. Det er sandsynligt, at det vil blive nødvendigt med en yderligere kapitaltegning efter 2006 under de næste finansielle overslag for at dække vækstbehovene og for at sikre en øget gearing. Der vil blive behov for at få foretaget nogle tekniske undersøgelser i oprettelsesperioden, og disse omkostninger anslås til 500 000 EUR.

[9] Lavt scenario: 7 mia. EUR kapital x 5 % EF-andel x 20 % indbetalt = 70 mio. EUR

6. Konklusion

1. Det vil blive nødvendigt at foretage et endeligt valg - efter dialog med partnerlandene. I den nuværende fase og under hensyntagen til de forskellige optioners respektive fordele vil et EIB-datterselskab være den enkleste og hurtigste måde til at øge EU's finansielle støtte til identificerede finansieringsbehov. EMB kunne inkorporere EIB's nuværende aktiviteter i regionen, hvilket ville forhindre overlapning mellem EU-instrumenterne og -institutionerne. Det ville give mulighed for partnerlandenes fulde ansvarlige deltagelse. Et majoritetsejet datterselskab ville som følge af betydelige stordriftsfordele inden for EIB-gruppen åbne mulighed for de laveste driftsomkostninger og er derfor den mest omkostningseffektive option. Det konkluderes derfor, at den bedste løsning på de identificerede behov er at oprette EMB som et majoritetsejet datterselskab under EIB.

2. Når man er nået til enighed om de grundlæggende retningslinjer for denne nye finansielle institution, bør Kommissionen i samarbejde med EIB, medlemsstaterne og partnerlandene foretage en analyse af de nødvendige praktiske skridt til dens implementering.

BILAG 1

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

BILAG 2

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

BILAG 3

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

BILAG 4

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

BILAG 5

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

BILAG 6

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>