***** KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 15.05.1996 
KOM(96) 202endelig udg. 
RAPPORT FRA KOMMISSIONEN OM 
BYGGEVAREDIREKTIYET 

RAPPORT FRA KOMMISSIONEN OM 
BYGGRVARRDÎRRKTIVET 
I. Indledning 
Byggevaredirektivet0 blev vedtaget i 1988; dets formål er at sikre fri omsætning for 
alle byggevarer i EU. 
Direktivet omfatter en betydelig del af erhvervsaktiviteten i EU idet branchens 
1,8 mio. virksomheder har en omsætning der svarer til omtrent 10% af EU's BNI. 
97% af disse firmaer har dog under 20 medarbejdere og opererer hovedsagelig på 
regionale markeder. 
Ifølge direktivets artikel 23 skulle Kommissionen inden den 31. december 1993 
udarbejde en rapport om hvordan direktivet fungerer, forud for eventuelle forslag om 
passende ændringer. 
Kommissionen har i en meddelelse underrettet Rådet om at denne vurdering ville blive 
udsat fordi der stadig manglede gennemførelsesbestemmelser til direktivet. 
I 1994 og 1995 blev sådanne bestemmelser vedtaget så der nu foreligger et mere 
omfattende regelsæt som muliggør en bedre vurdering af hvordan direktivet fungerer, 
og hvordan det kan anvendes mere effektivt. 
Ekspertgruppen om forenkling af retsforskrifter og administration - bedre kendt som 
Molitor-gruppen - er også nået frem til at denne beretning bør forelægges hurtigst 
muligt (se uddrag i bilaget). 
i) Rådets direktiv 89/106/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og 
administrative bestemmelser om byggevarer (EF-Tidende nr. L 40 af 11.2.89 s. 12). 
-2-
II. Den nuværende situation 
Byggevaredirektivet er en generel juridisk ramme for udarbejdelse af europæiske 
tekniske specifikationer. 
Disse specifikationer er en forudsætning for at de tekniske handelshindringer kan 
afvikles. Specifikationerne er enten harmoniserede standarder (dvs. specifikationer der 
vedtages af CEN og CENELEC efter mandat fra Kommissionen) eller europæiske 
tekniske godkendelser (der udstedes for byggevarer som der endnu hverken findes 
harmoniserede eller nationale standarder for)0. 
Endnu er der ikke vedtaget én eneste teknisk specifikation. Derfor findes der heller 
ingen CE-mærkede byggevarer. Dette forhold har Molitor-gruppen fremsat kritiske 
bemærkninger om i sin rapport, hvor det således understreges at et sådant direktiv ikke 
er operationelt. 
Det må siges at gennemførelsesbestemmelserne er en forudsætning for at der kan 
foreligge standarder og tekniske godkendelser, og dem tager det sandt nok lang tid at 
vedtage. 
Det skyldes dels, at anvendelsesområdet er uhyre stort (det omfatter alle byggevarer, 
fra cement over vvs-udstyr og elmaster til rørledninger), dels at medlemsstaterne 
savner et fælles koncept på visse tekniske delområder. 
Disse års arbejde har gjort det muligt at afklare den nødvendige fremgangsmåde. 
Kommissionen har således i den senere tid kunnet vedtage følgende: 
Januar 1994: basisdokumenterne hvori de væsentlige krav præciseres0. 
Juni 1994: en beslutning om klassificering af byggevarer med hensyn til 
reaktion ved brand. 
Byggevaredirektivet er specielt derved at det giver mulighed for to typer af tekniske specifikationer: 
harmoniserede standarder, der vedtages af CEN og CENELEC, ligesom i de andre direktiver efter 
den "nye metode'' 
- europæiske tekniske godkendelser der vedtages af Den Europæiske Organisation for Tekniske 
Godkendelser. 
Direktivet foreskriver hvilke områder der dækkes af disse specifikationstyper. 
Disse basisdokumenter er en anden særhed ved direktivet. Deres formål er at knytte forbindelse mellem 
de væsentlige krav, der gælder for bygværker, og de egenskaber som der skal tages hensyn til i de 
tekniske specifikationer for byggevarer. 
Oktober 1994: de første mandater for visse byggevaregrupper 
(varmeisolerende materialer, døre, vinduer, porte, lemme og dermed 
beslægtede byggevarer, tætningsmembraner, færdigstøbte betonbyggevarer i 
normal-, let- eller porebeton). 
Maj 1995: beslutninger om overensstemmelseskontrol for disse 
byggevaregrupper. 
Oktober 1995: beslutninger om overensstemmelseskontrol og mandater for tre 
nye varegrupper. 
For mange andre byggevaregrupper er der beslutninger under forberedelse (murværk, 
rør m.fl.). 
Hermed er der gjort væsentlige fremskridt, men før der kan komme CE-mærkede 
byggevarer i handelen, skal beslutningerne indarbejdes i standarder eller tekniske 
godkendelser. 
Og mange af disse standarder kan tidligst foreligge om fem år. 
Hertil er der flere grunde: 
a) . For størstedelen af byggevarernes vedkommende skyldes handelshindringerne 
at der ikke findes harmoniserede prøvninger for reaktion ved brand eller 
brandmodstandsevne. For at direktivet skal kunne fungere, må der forud for 
standardiseringen ske en indbyrdes tilnærmelse mellem grundreglerne på dette 
område. 
En sådan tilnærmelse kommer juridisk set til at vedrøre regler for bygværker, 
som jo ikke direkte er omfattet af byggevaredirektivet. Alligevel er den en 
forudsætning for at direktivet kan komme til at fungere. Derfor er der behov 
for et politisk tilsagn om en sådan tilnærmelse. Kommer der ikke et sådant 
tilsagn, vil dette langvarige arbejde yderligere sinke vedtagelsen af 
harmoniserede standarder. 
b) Der er kun truffet gennemførelsesbeslutninger - især om 
standardiseringsmandater - til direktivet for 7 af i alt mindst 40 
byggevaregrupper. 
Molitor-gruppen fandt at det generelt tog for lang tid at udarbejde disse 
dokumenter. 
Medlemsstaterne er tilbøjelige til at kræve alle væsentlige elementer i deres 
reglementer medtaget i s tandard iser ingsmandater ne, og det medfører at det 
tager lige så lang tid at udarbejde dem som det ville tage at vedtage et 
kommissionsdirektiv for hver bygge varegruppe. 
Heroverfor står at et direktiv efter den nye metode forudsætter at 
standardiseringsmandaterne kun henviser til de væsentlige krav. 
c) Men efter direktivets bestemmelser kan der først komme en harmoniseret 
standard i stand, når man for en given byggevare har harmoniseret alle 
nødvendige krav og egenskaber, der følger af de væsentlige krav. 
For en dør, for eksempel, kan der først opstilles en harmoniseret standard, når 
der foreligger en fælles fremgangsmåde for prøvemetoder vedrørende 
brandmodstandsevne, vindmodstandsevne, varmemodstand, modstandsevne 
mod stød, vandtæthed, luftgennemtrængelighed osv. 
Først når den sidste af alle disse prøvninger er færdig, foreligger der altså en 
harmoniseret standard. 
d) Direktivet giver ganske vist mulighed for at benytte et alternativ til den 
harmoniserede standard, nemlig en europæisk teknisk godkendelse. 
De tekniske godkendelser anvendes på de områder hvor der endnu ikke kan 
foreligge standarder. Det vil sige at de hovedsagelig bruges til nye byggevarer. 
Derfor kan denne fremgangsmåde kun benyttes som supplement til 
standardiseringen. 
e) En sidste vanskelighed opstår fordi direktivet ikke kan anvendes hvis der ikke 
foreligger standarder, og vedtagelsen af dem afhænger af 
standardiseringsorganisationernes gode vilje. 
Det skal tilføjes at der efter standardiseringsorganisationernes opfattelse er for 
stor en kløft mellem på den ene side deres hovedinteresser (udarbejdelse af de 
standarder som markedet efterspørger, det vil sige standarder der modsvarer et 
kvalitetsbehov) og på den anden side bestillingerne på harmoniserede 
standarder, som dækker for snævert et område, idet de kun er rettet mod 
forhold, som der er bindende forskrifter for. 
Allerede ved fremsendelsen af de første mandater, kunne man konstatere dette 
problem. 
5-
Det er derfor afgørende at standardiseringsorganisationerne forpligter sig på 
dette område og tager hensyn til mandaternes prioritering i planlægningen af 
deres arbejde. 
III. Åbne spørgsmål 
Den tekniske harmonisering, som stadig er direktivets formål, kan altså kun 
tilvejebringes lidt efter lidt. 
Som forberedelse til denne beretning har Kommissionens tjenestegrene (27.9.1995) 
hørt medlemsstaternes og erhvervets repræsentanter i Byggeudvalget. 
De indkomne bidrag understreger for det første at det hidtidige resultat af arbejdet er 
positivt og opmuntrende. Derudover erkendes det at der vil være problemer med at 
anvende direktivet fuldt ud. 
Næsten alle parter konstaterer at svaret på disse problemer må være dels at fremskynde 
arbejdet med at bringe direktivet i anvendelse dels at afklare en række spørgsmål som 
stadig giver anledning til usikkerhed, f.eks. de spørgsmål der opstår, fordi der mangler 
tekniske specifikationer. 
IV. Overvejelser: 
Denne langsomme og gradvise iværksættelse af et direktiv der blev vedtaget i 1988, 
kan ikke betragtes som fuldt tilfredsstillende. Derfor må det overvejes hvordan 
effektiviteten kan øges. To måder byder sig til: 
1) Medlemsstaterne forpligter sig på følgende tre områder: 
a) For brandsikringens vedkommende skal de fælles prøvningsmetoder for 
byggevarers brandmæssige egenskaber godkendes før der kan vedtages 
harmoniserede standarder. Kommissionen har taget et første skridt i denne 
retning ved at fastlægge klasser for byggevarerne på dette område. Tilbage står 
at fastlægge de fornødne prøvninger for hver klasse. - Men her står teknikernes 
arbejde i stampe. Derfor må der sendes et politisk signal. 
b) Hvad angår bygningsreglementerne er der gjort et stort stykke arbejde på 
frivilligt grundlag, nemlig med eurokoderne, som er fælles bestemmelser om 
bygværkernes bærende konstruktioner. 
-6 
Derfor forudsætter en effektiv harmonisering for så vidt angår de byggevarer 
der indgår i bygværkerne, at medlemsstaterne tager hensyn til eurokoderne i 
deres nationale reglementer. 
c) Endelig bør medlemsstaterne i overgangsperioden frem til vedtagelsen af 
harmoniserede standarder bestræbe sig mere systematisk på at lette gensidig 
anerkendelse af prøvninger af byggevarer. 
Med en mere aktiv politik for gensidig anerkendelse skulle man kunne få styr 
på de tilfælde hvor byggevarer afvises med den begrundelse at 
bestemmelseslandet ikke vil kende til eller anerkende varernes 
overensstemmelse selvom den allerede er kontrolleret i afsenderlandet. 
2) Anvendelsen af direktivet afpasses efter behovene 
a) Forenkling af beslutningsprocedurerne 
Beslutningsprocedurerne kunne forenkles, både hvor det drejer sig om 
afgørelserne vedrørende kontrol og attestering af overensstemmelse, og når der 
er tale om standardiseringsmandater. 
Mandaterne: Der erindres om, at udarbejdelsen af standarderne ikke 
forudsætter, at der i mandaterne er taget hensyn til alle krav i de nationale 
forskrifter. Desuden er mandaterne blot kontrakter hvori eksperterne anmodes 
om at udarbejde specifikationerne. En tilbagevenden til mere generelle, mindre 
specifikke mandater giver smidigere muligheder for at vedtage og anvende 
dem. 
Attestering af overensstemmelse: Alle parter bør forpligte sig på en ensartet 
anvendelse af den udarbejdede metode for valget mellem de to muligheder -
dvs. fabrikanterklæring og certificering. Desuden kunne man samle flere 
byggevaregrupper i én beslutning for at undgå at skulle træffe 40 beslutninger 
om anvendelse af direktivet, hvad der er en meget tung administrativ byrde. 
b) Anvendelse af direktivet i lyset af den nye metode 
Det er ikke tilrådeligt at vente med at anvende direktivet til alle de krav der er 
fastlagt for en byggevare, er harmoniseret. For nogle af kravene skal 
prøvningsmetoderne nemlig først udvikles. En sådan fremgangsmåde ville 
skyde et mærkbart resultat af hele standardiseringsarbejdet ud i en fjern 
fremtid. 
Selvom der ikke foreligger en harmoniseret standard eller teknisk godkendelse, 
kan en erhvervsdrivende kræve at princippet om gensidig anerkendelse tages i 
brug. Herved kan han støtte sig på traktatbestemmelserne om fri vareomsætning 
sådan som Domstolen har fortolket disse bestemmelser i sin domspraksis med 
forbehold af restriktioner som artikel 36 giver hjemmel til (beskyttelse af 
forbrugernes sikkerhed og sundhed). 
På den anden side bør det i øget omfang tillades producenterne at erklære at 
deres byggevarer opfylder EU's væsentlige krav på grundlag af 
basisdokumenterne, selvom de harmoniserede standarder endnu ikke foreligger 
alle sammen. 
Denne mulighed skal ikke blot gøre det lettere for producenterne at benytte CE-
mærkningen, men også give EU mulighed for at koncentrere sin indsats om de 
vigtigste harmoniserede standarder og på den måde undgå tendenserne til 
overregulering og til at pålægge producenterne urimeligt store byrder. 
V. KONKLUSIONER 
Den praktiske gennemførelse af direktivet rummer vanskeligheder. 
For at overvinde dem bør følgende derfor foretages: 
Kommissionen bør forpligte sig til at forenkle anvendelsen af direktivet, 
fremskynde arbejdet og opstille en arbejdsplan herfor. 
Medlemsstaterne bør indstille sig på at acceptere gennemførelsestekster uden en 
mangfoldighed af detailregler. 
Den Europæiske Standardiseringsorganisation bør forpligte sig til at 
gennemføre et program for udarbejdelse af harmoniserede standarder. 
Da der foreligger denne mulighed for at forbedre den praktiske gennemførelse af 
byggevaredirektivet, anser Kommissionen det ikke for hensigtsmæssigt at foreslå en 
ændring af direktivet på nuværende tidspunkt. 
Den vil imidlertid følge udviklingen meget nøje i de næste to år. 
Disse to år kan Kommissionens tjenestegrene i øvrigt udnytte til sammen med 
-8-
Byggeudvalget at overveje hvordan det indre markeds funktionsevne kan forbedres på 
byggevareområdet. 
Ved udløbet af denne toårsfrist forbeholder Kommissionen sig ret til at stille forslag 
om ændringer, der måtte vise sig nødvendige i den til den tid herskende situation. 
9-
BILAG 
MOLITORGRUPPEN 
BYGGEVARER 
BYGGEVARER1* 
16. I begyndelsen af 1994 understregede Atkins-rapporten byggevaresektorens betydning 
for Europas konkurrenceevne. "På byggevareomràdet har Europa gode forudsætninger 
for at gøre sig gældende. Vi risikerer imidlertid at forskertse disse muligheder og lade 
de europæiske markeder sygne hen til skade for byggeriets kvalitet. Meget står tilbage 
at gøre for at styrke denne sektor, eliminere en række af dens svagheder og forbedre 
det arkitektoniske miljø i Europa. " Det er muligt at forbedre sektorens 
konkurrenceevne ved gennemført fri omsætning med byggevarer inden for Den 
Europæiske Union. 
17. Direktiv 89/106/EØF, der blev ændret i 1993, herefter benævnt 'byggevaredirektivet', 
sigter mod at fjerne hindringerne for den frie omsætning af byggevarer når de skyldes: 
standarder, og procedurer for prøvning og overensstemmelsesattestering eller 
nationale retsforskrifter for byggevarer. 
18. Byggevaredirektivet er et af de direktiver der er bygget op efter den 'nye metode'. Det 
fastsætter følgende væsentlige krav, som gælder for bygværker (som helhed) og ikke 
for de enkelte byggevarer: 
mekanisk modstandsdygtighed og stabilitet 
sikkerhed i tilfælde af brand 
hygiejne, sundhed og miljø 
sikkerhed ved anvendelsen 
beskyttelse mod støj 
energibesparelser og varmeisolering. 
19. Det betyder at medlemsstaterne kun må tillade markedsføring af byggevarer af en 
sådan kvalitet at de bygværker de benyttes i^ opfylder direktivets væsentlige krav. 
20. I modsætning til de andre direktiver efter den nye metode er byggevaredirektivets 
væsentlige krav blevet udspecificeret i 'basisdokumenter'. Disse tjener som grundlag 
for udarbejdelse af harmoniserede europæiske standarder eller andre tekniske 
specifikationer på europæisk plan og opstilling eller udstedelse af europæiske tekniske 
godkendelser eller anerkendelse af nationale tekniske specifikationer. 
i) Visse nøgletal er anført i bilag 1. 
10 
21. Harmoniserede europæiske byggevarestandarder udarbejdes af CEN (Den Europæiske 
Standardiseringsorganisation). For at være berettiget til CE-mærkning skal en 
byggevare opfylde europæiske tekniske specifikationer, som kan være: 
harmoniserede europæiske standarder (europæiske organisationer: 
CEN/CENELEC) 
europæiske tekniske godkendelser (europæisk organisation: EOTA) 
anerkendte nationale tekniske specifikationer. 
CE-mærket angiver at byggevarerne er i overensstemmelse med de europæiske 
tekniske specifikationer der gælder for dem. For at attestere dette skal 
overensstemmelsesprocedurerne anvendes. Her er der principielt to forskellige måder 
at gå frem på: 
1. en overensstemmelseserklæring udstedt af fabrikanten 
2. typeattest, der udstedes af et bemyndiget organ. 
22. Selvom byggevaredirektivet blev vedtaget i 1988 og dets gennemførelse var fastsat til 
senest den 27.6.1991, kan byggesektoren stadig ikke syv år efter bruge CE-mærket på 
byggevarer. 
Denne stilstand har flere forklaringer: 
Det tager for lang til at udforme de mandater som CEN skal have, for at kunne 
udarbejde harmoniserede standarder. Ud af 80 nødvendige dokumenter er kun 
fire blevet færdige indtil nu. Det går altså alt for langsomt frem. 
I modsætning til de andre direktiver efter den nye metode giver 
byggevaredirektivet ikke fabrikanterne mulighed for at bruge CE-mærket 
direkte på de byggevarer, der opfylder direktivets væsentlige krav. CE-mærket 
kan kun bruges for byggevarer der opfylder harmoniserede europæiske tekniske 
specifikationer. I praksis betyder det at fabrikanten slet ikke kan bruge CE-
mærket fordi der ingen harmoniserede specifikationer findes. 
23. Den nye metoder fungerer altså endnu slet ikke i byggevaresektoren. Uden standarder 
eller andre harmoniserede tekniske specifikationer, ingen fri omsætning af byggevarer. 
Byggevarerne skal altid opfylde forskellige nationale krav, og det skader den 
europæiske byggeindustris konkurrenceevne 
11 
Forslag 11 
Udarbejdelsen af harmoniserede europæiske standarder for byggevarer bør 
fremskyndes. I mellemtiden må Kommissionen stille forslag til hvordan 
målene kan nås ved at supplere og ved hurtigst muligt at iværksætte den 
vurdering af byggevaredirektivet (89/106/EØF) der skal foretages i henhold 
til dets artikel 23 og/eller ved at tillade fabrikanterne at sælge deres varer i 
andre medlemsstater. 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 202 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 02 10 08 
Katalognummer : CB-CO-96-218-DA-C 
ISBN 92-78-03964-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
A>-