DA Den Europæiske Unions Tidende C 255/10

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Finanskrisen og dens konsekvenser for realøkonomien«

(initiativudtalelse)

(2010/C 255/02)

Ordfører: Carmelo CEDRONE

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 26. februar 2009 i henhold til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om:

Finanskrisen og dens konsekvenser for realøkonomien.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Carmelo Cedrone til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. november 2009.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på den 458. plenarforsamling den 16.-17. december 2009, mødet den 16. december, følgende udtalelse med 122 stemmer for, 75 imod og 33 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og forslag

1.1 EØSU mener, at det med en krise som den nuværende er nødvendigt med en stor vilje til at koordinere de forskellige tiltag via en fælles indsats, der står i forhold til situationens alvor, for at nå frem til foranstaltninger og forslag på kort og lang sigt, som er i stand til at fremme genopsvinget og forhindre en gentagelse af de begivenheder, der lå til grund for den nuværende uligevægt.

1.2 Den internationale finanssektor . På baggrund af de retningslinjer, som EØSU allerede har givet udtryk for, skal det understreges, at det under alle omstændigheder er nødvendigt hurtigt at vedtage et regelsæt, der muliggør kapitalens frie bevægelighed, men som samtidig indfører et overvågnings- og sanktionssystem, der formår at forhindre en gentagelse af de negative konsekvenser af et system uden »kontrol«. Det vil sige nogle regler, som kan skabe et mere sammenhængende og gennemsigtigt marked. Et sådant marked kan bl.a. fremmes ved at fjerne fænomener som skatteparadis, bankhemmelighed og visse forældede, unaturlige mekanismer i tilknytning til spekulationspapirer. Det er nødvendigt at vende tilbage til at skelne mellem handelsbanker og investeringsbanker.

1.3 Den europæiske finanssektor . Det er nødvendigt at indføre et europæisk indre finansmarked, ikke bare for at sikre en større gennemsigtighed, lette handelstransaktionerne og sikre tilstrækkelige informationer til alle aktørerne, men også for at sørge for et tilsynssystem, hvor ECB og Det Europæiske System af Centralbanker (ESCB-ECB) står for retningslinjerne og den internationale koordinering af tilsynsaktiviteterne. Den daglige forvaltning, kontrol og overvågning af finansmarkederne i de enkelte lande kan derimod overlades til de nationale tilsynsorganer (1).

1.4 Det monetære system . EØSU finder det hensigtsmæssigt og nødvendigt, at spørgsmålet om det internationale monetære system behandles indgående med det sigte at stabilisere valutamarkederne og undgå illoyal konkurrence i den internationale handel inden for rammerne af den åbne koordinationsmetode.

1.5 Støtte til realøkonomien : økonomisk ledelse:

— Der er behov for en anden europæisk støtteplan, som er mere omfattende, hvad angår ressourcerne og planlægningen af de foranstaltninger, der skal iværksættes i de forskellige økonomiske sektorer i de forskellige lande bl.a. ved hjælp af strukturreformer, eller i det mindste - som alternativ - en velkoordineret plan, som kan sende et positivt signal til de europæiske virksomheder og borgere om den europæiske integrations merværdi og kvalitet.

— Der skal ske en radikal ændring af de forskellige EU-politikker (strukturfonde, samhørighed, den fælles landbrugspolitik, miljø, uddannelse, forskning, Lissabonstrategien osv.), og man skal starte med en forenkling af procedurer og forordninger.

— Et system med europæiske net (energi, transport og kommunikation) skal finansieres via et »fællesskabslån« ved at støtte udviklingen af offentlig-private partnerskaber.

— Der skal fastlægges en fælles indsatslinje for de europæiske banker for at opfordre dem til at lukke op for långivningen til virksomhederne igen, og der skal gælde særlige vilkår for de små og mellemstore virksomheder, f.eks. gennem en forlængelse af kredittiden, ibrugtagning af en garantifond eller direkte finansiering fra staten eller EIB.

— Ansatte i SMV skal, hvor dette ikke er tilfældet, have tilladelse til at gøre brug af de »sociale afbødningsordninger« til fremme af beskæftigelsen.

— Der skal indgås aftaler om skattepolitiske tiltag, som sammen med de makroøkonomiske og monetære foranstaltninger skal bruges til at fremme efterspørgslen, opsvinget og beskæftigelsen.

— Arbejdsmarkedet, som i dag er for opsplittet, skal gøres »mere europæisk«, dvs. mere sammenhængende og integreret, og man skal fjerne de hindringer, der findes både i landene og landene imellem. Der er behov for et inklusivt arbejdsmarked, dvs. et marked som er i stand til få fat i ikke alene de personer, der har været arbejdsløse i en kortere eller længere periode, men også dem, som aldrig har haft et arbejde (cirka 100 mio. EU-borgere). Dette skal naturligvis ske under overholdelse af de sociale og økonomiske standarder i det pågældende land.

— Der må tages skridt til at tiltrække investeringer til industrien, herunder indadgående investeringer, ved at sikre, at Europa tilbyder komparative fordele i forhold til andre regioner hvad angår konkurrencelovgivning, beskæftigelsesregler og -lovgivning, arbejdsproduktivitet og skatteordninger. Ledighedens omfang er et mål for, i hvilken grad EU's humankapital overses af erhvervsledere og det internationale erhvervsliv.

1.6 Hjælp til de europæiske borgere : Social samhørighed og ledelse:

— Der skal indgås en aftale mellem alle de berørte parter: en »europæisk pagt for vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse«, hvor mennesket, samhørighed og solidaritet igen sættes i centrum for det økonomiske system, og hvor man undgår krisens negative følgevirkninger for arbejdstagerne og borgerne, som risikerer at ende i sociale uroligheder.

— Arbejdstagerne bør gives mulighed for at deltage i virksomhedens liv for at skabe og/eller udvide det »økonomiske demokrati«; den sociale dialog bør ligeledes udvides.

— Man bør fremme en omlægning af forbrugerpolitikken, fra privat til offentligt forbrug, f.eks. store netværk, ved hjælp af investeringer, der kan forbedre tjenesternes kvalitet og tilgængelighed.

— Globaliseringsfondens midler skal øges, og der skal iværksættes et program til fordel for de unge (gennem universiteterne), der ønsker at blive iværksættere, og for de afskedigede arbejdstagere, der gerne vil være selvstændige – evt. via de socialøkonomiske virksomheder som alternativ.

— Der skal vedtages foranstaltninger for at reducere beskatningen af arbejde.

— Erasmus-programmet skal gradvist udvides, så det kommer til at omfatte alle de universitetsstuderende, der ønsker at deltage deri.

— Alle Fællesskabets procedurer skal FORENKLES mest muligt.

— Pagten skal udvides til interne og internationale erhvervskredse og iværksættere, så de vælger at placere deres investeringer i medlemsstaterne i stedet for andre steder og dermed begynder at skabe beskæftigelse for de overskydende menneskelige ressourcer i EU.

Opbygning af et politisk Europa fra bunden og op : politisk ledelse (i fremtiden)

1.7.1 Det er i fremtiden vigtigt at undgå, at borgerne bliver ved med at betale prisen for det manglende EU, hvilket EU's begrænsede indsats for at tackle krisen i høj grad viser. Denne begrænsede indsats skyldes ikke, at der er for meget EU, men tværtimod, at der er for lidt EU. Lissabon-traktaten udgør et stort skridt i den rigtige retning. EØSU vil deltage i de nye institutionelle ordninger og rådgive den nye Kommission og det nye Parlament i spørgsmål vedrørende de nye beføjelser, der er fastlagt i traktaten.

1.7.2 EU skal sætte spørgsmålet om »demokratisk underskud« og demokrati i sine organer i centrum for debatten, bl.a. ved hjælp af nye former for direkte inddragelse af EU-borgerne og »civilsamfundet«, der ikke kan blive ved med at forholde sig passivt til, at der opstår nye uretfærdigheder og nye beføjelser.

1.7.3 Alt dette gør det nødvendigt, at EU reelt repræsenteres udadtil; der skal oprettes et »europæisk politisk område«, som har de nødvendige midler til at skabe modvægt til den nye balance, der er ved at opstå på økonomisk plan og på internationalt politisk plan - netop efter krisen - og som risikerer at svække borgernes rettigheder og at gøre dem fattigere. Som sagt vil EØSU støtte tiltagene fra EU's højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik og vil fortsat yde rådgivning vedrørende civilsamfundet på den internationale scene.

2. Indledning

2.1 EØSU har fundet det hensigtsmæssigt at udarbejde denne initiativudtalelse for at give et samlet billede af krisen og stille forslag til Kommissionen og Rådet i sin egenskab af repræsentant for realøkonomien og for det organiserede civilsamfund, navnlig hvad angår genetableringen af det finansielle flow til virksomheder, vækst og beskæftigelse.

2.2 I flere år har vi set virkningerne af en generel eufori (Samuelson), som blev fremprovokeret af en ofte upræcis information, hvor man lagde vægt på udtalelser fra »eksperter«, som forsikrede os om det »fornuftige« i det, der skete, og om den »nuværende« models overlegenhed, og som hævdede, at markedet før eller senere ville regulere det hele og fjerne »overdrivelserne«.

2.3 EØSU er ikke desto mindre overbevist om, at indsatsen fra virksomhederne og arbejdstagerne, som er bevidste om deres økonomiske og sociale ansvar, vil kunne give krisen en positiv drejning, hvis de får den rette støtte fra de nationale og europæiske myndigheder.

3. Hvor står vi? Den internationale finanskrise

Oprindelse : Krisens oprindelse er efterhånden så kendt, at den ikke behøver at blive gentaget her. EØSU mener dog, at det er på sin plads at minde om mindst to af de årsager, der udgør grundlaget for krisen, nemlig at den internationale finanssektors udvikling, som blev støttet af den ultraliberalistiske økonomiske kultur, endte med at give mere næring til sig selv end til realøkonomien, hvilket førte til en enorm finansiel »inflation«. Alt dette skete med kun få, utilstrækkelige og i ringe omfang overholdte regler, og det var den anden årsag til krisen. De eksisterende regler fungerede enten ikke, eller også blev de ikke overholdt af tilsynsorganerne og kreditvurderingsinstitutterne, hvis adfærd gjorde markederne mindre gennemsigtige (2).

3.1.1 Det står nu klart, at før boblen sprang, var banker bevidst eller ubevidst involveret i højrisikoaktiviteter, som slet ikke blev ledsaget af de nødvendige henlæggelser og sikkerhedsforanstaltninger. I detailbanksektoren blev der i jagten på indtjening ydet uforsigtige lån med pant i fast ejendom og kreditkort. I investeringsbanksektoren blev disse lån og andre transaktioner såsom lånefinansiering viklet ind i komplekse afledte instrumenter og handlet uden behørig omhu eller passende reserver. Der er ingen tvivl om, at ubehørige incitamenter blev ydet til de chefer og ansatte, hvis aktiviteter påvirkede bankernes risikoprofil, og at personlig fortjeneste i kraft af disse incitamenter vejede tungere end de almene interesser i banksystemet og hensynet til de intetanende borgere, der havde købt de pågældende værdipapirer. Dette forhold berettiger dog ikke det lovstridige misbrug og den skrupelløse udnyttelse, som vi har været vidner til. Denne adfærd har skadet og stillet hele finanssystemet i et dårligt lys.

3.2 Årsager : Det hele kørte af sporet, fordi der ikke fandtes nogen politik, og fordi der var fejl og undladelser fra bl.a. regeringernes side, ikke kun på det finansielle område, men også for så vidt angår de makroøkonomiske politikker og pengepolitikken. På globalt plan var der f.eks. USA's ekstremt slappe finanspolitik. EU havde ikke tilstrækkelige instrumenter til at gribe ind, og den socioøkonomiske model blev angrebet fra flere sider, som om den var roden til alt ondt. De internationale organer var for svage til at gribe ind. Denne periode har varet for længe. Politikerne har ofte dækket sig ind under globaliseringen og givet den skylden for det hele, og dermed har de et stort ansvar for årsagerne til krisen (1).

Konsekvenser : Konsekvenserne har været katastrofale, men vi skal ikke give efter for pessimismen. Desværre blev en del af den finansielle økonomi drevet af eufori, grådighed, spekulation og en udbredt uansvarlighed. Den stærke bankkoncentration (og det i en sådan grad, at man overbeviste sig selv om, at »bankerne er alt for store til, at man kan lade dem gå fallit«!) og den forfejlede risikostyring kunne også kun føre til de nuværende konsekvenser via en dominoeffekt uden hindringer. Dermed blev det, der oprindeligt var en finanskrise, til en makroøkonomisk krise, som så er blevet til en realøkonomisk krise. I dag står vi således over for en finanskrise, som har ramt produktionssektoren og skabt en økonomisk, monetær, handelsmæssig og social krise og følgelig en tillidskrise.

3.3.1 Det bør dog i sandhedens interesse siges, at de seneste tredive år har banet vej for en hidtil uhørt udvikling og økonomisk vækst i verden, navnlig i udviklingslandene. Denne udvikling har været mulig ikke mindst takket være udviklingen af de finansielle markeder, som mange har nydt godt af og samtidig bildt sig selv ind, at en sådan udvikling uden problemer kunne fortsætte i evighed.

3.3.2 Krisen vil med sikkerhed få følger for den globale og nationale magtfordeling, hvilket G20-mødet i Pittsburgh allerede har bevist. Der vil opstå en ny økonomisk og politisk »geografi«, når krisen er ovre. På den måde gik den oprindelige finansielle krise over i en makroøkonomisk krise, som overførtes til realøkonomien, med faldende BNP og markant øget ledighed til følge. EØSU gør sig i den forbindelse nogle tanker om, hvilken placering og rolle EU bør have i fremtiden.

4. Hvad gør vi? Instrumenter til at gribe ind og bekæmpe krisen

4.1 Omlægning af finanssystemet

EØSU finder resultaterne fra G20-topmødet i London og G8-mødet i L'Aquila tilfredsstillende, eftersom man ikke bare nøjedes med de tidligere pessimistiske prognoser, men viste, at økonomien og den globale finanssektor skal styres sammen, da de ellers ikke kan styres. Man vedtog princippet om »global styring«, som igen giver politikken en passende rolle. Man kan håbe, at de europæiske regeringer også drager de nødvendige konklusioner heraf (se punkt 4.4). Resultaterne skal dog omsættes til konkrete og effektive tiltag – ud over ændringerne i kraft af Basel II-aftalen - ved hjælp af en Basel III-aftale og en omlæggelse og reform af de internationale organer.

4.1.1.1 Naturligvis ville det have været ønskeligt, hvis de gode intentioner på det efterfølgende G20-møde i Pittsburgh var blevet fulgt op af handling. Imidlertid undgik man at tage fat på de virkelige problemer på tapetet: reglerne for og reformen af det finansielle system (1); skævheden i handlen mellem USA og Kina; aktieselskabernes struktur, den stigende arbejdsløshed osv. Hvis der ikke gribes ind, er der derfor fortsat risiko for, at visse finansielle aktører blot ser krisen som et mindre tilbageslag, og at det derfor er acceptabelt at begynde at opføre sig ligesom tidligere (3).

4.1.2 EØSU mener, at tilsynsorganernes opgaver bør udvides (4), men også at organerne først og fremmest bør sættes i stand til at fungere, være uafhængige af den politiske magt og råde over sanktionsbeføjelser. Det er nødvendigt at fjerne skatteparadiserne og/eller at gøre dem gennemsigtige, så de ikke bliver brugt til at hvidvaske sorte penge og til skatteunddragelse. Den manglende gennemsigtighed er nemlig det største problem. Alle bør vide, hvad der i virkeligheden ligger bag bankers lån, aktiver, reserver og risikoprofiler.

4.1.3 EØSU håber, at de retningslinjer, der blev vedtaget, og de (få) beslutninger, der blev truffet i London, L'Aquila og Pittsburgh, tjener til at skabe en kursændring, og at de inden for en rimelig tidshorisont vil føre til et signal til at ændre retning og til at indføre (genindføre) en ny økonomisk kultur og markedskultur, som er mindre ideologisk og mere gennemsigtig. Desuden skal man være forsigtig med at tale om moral eller etik på finansmarkedet, sådan som nogle ønsker at gøre. Det kan nemlig blive opfattet, som om man gør grin med dem, der betaler en meget høj pris for krisen. Det er meget bedre at tale om rettigheder, sanktioner, regler og instrumenter til gennemførelse heraf.

4.1.4 Dette er den mest overbevisende og effektive måde at genskabe forbrugernes tillid på og dermed sætte gang i efterspørgslen igen. Det er nødvendigt med et nyt økonomisk sprog, hvor man taler om realøkonomi, investeringer, beskæftigelse, risici, rettigheder, pligter og bevarelse af konkurrencen.

4.1.5 EØSU er af den opfattelse, at realøkonomiens aktører, virksomhederne og arbejdstagerne skal give deres holdning og synspunkter kraftigere til kende, og at de skal spille den rolle, der tilkommer dem, og som er afgørende for at fremme økonomisk udvikling, social udvikling, konkurrenceevne, innovation, vækst og beskæftigelse. Det ville være ønskeligt, om politikerne gjorde det samme.

Også det internationale monetære system bør tages op til fornyet overvejelse. På de G20-topmøder, der er blevet holdt i London, L'Aquila og Pittsburgh var det internationale monetære systems funktionsmåde og reform – med undtagelse af fordelingen af kvoterne i Den Internationale Valutafond - nemlig ikke en af de centrale prioriteringer med henblik på at sætte gang i verdensøkonomien igen ved hjælp af bæredygtig vækst. Nogle af de løfter, som blev givet på G20-topmødet og på G8-mødet, kunne dog, hvis de blev indfriet, have en stærk indvirkning på valutamarkedet og dermed på dette systems måde at fungere på.

4.1.6.1 Beslutningerne om at yde hjælp til udviklingslandene, herunder navnlig Afrika, og tredoble Den Internationale Valutafonds ressourcer (til 750 mia. dollars) og bevilge yderligere 250 mia. til særlige trækningsrettigheder (SDR) med henblik på at yde finansiel støtte til økonomierne i de lande, som er hårdest ramt af krisen, giver en foreløbig idé om den enorme mængde dollars, der bliver sat i omløb for at støtte lande med store underskud på de løbende poster.

4.1.6.2 Desuden vil forøgelsen af USA's offentlige gæld (som i næste kvartal vil føre til en samlet gældsætning svarende til 100 % af BNP), der fremmes af den nye »deficit spending«-politik, som præsident Obama fører for at få landet ud af recessionskrisen, udgøre et yderligere incitament til at udstede en enorm mængde dollars, hvilket har væsentlige konsekvenser for det internationale økonomiske system. Det er en situation, som vi allerede så i sidste halvdel af 1960'erne, og den endte med dollarens devaluering og Bretton Woods-fastkurssystemets sammenbrud i 1971.

4.1.6.3 Dem, der er mest bekymrede over denne situation, er kineserne. Deres udenlandske valutareserver er steget med over 5 000 mia. dollars i løbet af det sidste årti, og de vil sandsynligvis fortsætte med at stige i de kommende år, om end i et mere moderat tempo. Kineserne frygter, at dollarens svækkelse kan føre til, at deres enorme valutareserver mister værdi.

4.1.6.4 Euroen, som på få år er blevet den næstvigtigste internationale reservevaluta, er ikke et godt alternativ til at erstatte dollaren, uanset hvor bekvemt og ønskeligt det måtte være, og det er heller ikke muligt at imødekomme de kinesiske monetære myndigheders ønsker og indføre en »overstatslig reservevaluta« bestående af SDR og ikke kun anvendt som det sker i dag, dvs. udelukkende mellem regeringerne og de internationale institutioner, men også som et betalingsinstrument i internationale handelstransaktioner og finansielle transaktioner. Der er ingen tvivl om, at udstedelsen af nye SDR er et nyttigt instrument til at skabe yderligere reserver for de økonomier, der har underskud på de løbende poster, men det kan ikke være en langsigtet løsning på den aktuelle krise.

4.1.6.5 Det er meget sandsynligt - og også ønskeligt - at euroen i stadig større grad får de fornødne karakteristika til at blive en international reserve- og referencevaluta, når det gælder prisfastlæggelsen for varer på verdensmarkederne, men EØSU håber, at også den kinesiske valuta, som repræsenterer en økonomi, der spiller en stadig større rolle i den globale økonomiske sammenhæng, kommer ud af den beskyttelse, som de kinesiske myndigheder har givet den. I 10 år har renminbien været tæt knyttet til dollaren, og først fra 2005 blev dens vurdering bundet til en kurv med andre valutaer. Renminbien bør blive en frit konvertibel valuta på de internationale markeder

4.1.6.6 Efter EØSU's mening er der behov for en større international indsats; Kina kan ikke - sådan som det er sket tidligere – fortsat regne med en støt vækst i eksporten og opnå overskud på de løbende poster, mens landet beder andre om at tage sig af de problemer med forvaltningen af de internationale valutakurser, som Kina selv - med monetære politikker og skattepolitikker, der fremmer opsparingen og bremser de interne udgifter - er medvirkende til.

4.1.6.7 Det internationale valutasystem, som er baseret på flydende valutakurser, er præget af vedvarende markante valutakurssvingninger, som skyldes spekulation. Denne situation, som har en overordentlig negativ indvirkning på verdensøkonomien, kunne afhjælpes gennem indgåelse af en politisk aftale mellem centralbankerne i de vigtigste industrilande. Inden for en sådan ramme kunne disse forpligte sig til i fællesskab at gribe ind, når en valuta udsættes for for stort pres i opadgående eller nedadgående retning, så udsvingene i valutakurserne holdes inden for rimelige grænser.

4.1.7 Fastlæggelse af europæiske regler for finanssektoren. Der skal indføres et indre marked for finanssektoren (5). Til trods for de gældende regler i EU og til trods for euroen er vi fortsat langt fra denne målsætning, selv i eurozonen. Krisen har vist, at vi uden tøven bør gå i den retning, og at vi bør går meget længere end hidtil ved hjælp af passende reformer, hvilket der også udtrykkes ønske om i de Larosière-rapporten og i Kommissionens forslag. Dermed ville Den Europæiske Centralbank også få mulighed for at reagere hurtigere og med større fleksibilitet. Vi bør ikke glemme, at finanspolitikkens vigtigste opgave er at støtte virksomhederne, at fremme iværksætteri, vækst og beskæftigelse, hvilket er en opgave, der lettere vil kunne løses, hvis finansmarkedet reformeres og gøres mere konkurrencepræget og gennemsigtigt og der skabes større sammenhæng mellem markedets forskellige aspekter.

4.2 Støtte til realøkonomien

4.2.1 I Kommissionens meddelelse, som er udarbejdet til Det Europæiske Råds forårsmøde i 2009, og som har den ambitiøse titel Fremdrift i den europæiske genopretning (6), er den vigtigste foranstaltning til at overvinde den aktuelle krise og øge efterspørgslen samt skabe nye arbejdspladser at genskabe forbrugernes og de økonomiske aktørers tillid. Det er nødvendigt, at de foreslåede foranstaltninger skaber konkrete resultater og ikke blot forbliver tomme løfter.

4.2.2 EØSU er navnlig af den opfattelse, at det centrale spørgsmål, der skal tages op, er beskæftigelsesspørgsmålet og den manglende likviditet til virksomhederne (7). Ifølge ILO's nylige vurderinger har der siden krisens start i december 2007 været et tab på ca. 40 mio. arbejdspladser (heraf alene 7 mio. i OECD-området), og fremtidsprognoserne er ret pessimistiske. Dette sociale problem kan kun løses ved at genskabe tilliden til markedernes funktion og ved hjælp af offentlige indgreb, der fremmer vækst, konkurrenceevne, innovation og beskæftigelse. EU har brug for en økonomipolitik og et program, der tiltrækker virksomheder og som hjælper dem med at vokse og skabe arbejdspladser!

4.2.3 EØSU er helt enigt i det mål, som Kommissionen har sat sig. De indgreb, der beskrives i meddelelsen, er fornuftige, fordi de vedrører hasteforanstaltninger, der skal træffes i bank- og finanssektoren samt for at støtte realøkonomien og opprioritere EU's indre marked De er imidlertid et udtryk for en traditionel og så afgjort ikke innovativ tilgang, hvor der fokuseres på en bedre anvendelse af de økonomiske sektorpolitikker, som administreres direkte og/eller koordineres af Kommissionen.

4.2.4 Genskabelsen af de europæiske økonomiske aktørers og borgeres tillid til EU-institutionernes og de nationale myndigheders evne til at overvinde krisen skal ske gennem en anerkendelse af, at den aktuelle krise ikke kun skyldes de ganske vist dramatiske konjunkturfænomener eller markedets fejl eller fiaskoer.

4.2.5 Det særlige ved den krise, som verdensøkonomien og den europæiske økonomi oplever, er netop en mere dybtgående og systemisk årsag, der vedrører de etiske og moralske værdier (ansvar, lovlighed og social retfærdighed), som udgør grundlaget for det moderne samfund, og som giver anledning til foranstaltningerne på alle områder af det økonomiske, sociale og civile liv. Genskabelsen af tillid til de økonomiske og finansielle systemers funktion kan ikke kun opnås ved at gribe ind i de markedsmekanismer, der har fungeret dårligt, men ved hjælp af de europæiske makro- og mikroøkonomiske politikker

4.2.6 Selv om der er enighed om denne holdning til de aktuelle problemer, forekommer de løsninger, der foreslås i Kommissionens meddelelse, at være utilstrækkelige eller under alle omstændigheder ikke særligt effektive i forhold til de ændringer, som man burde fremme i de forskellige nationale produktionssystemer, men også i EU-politikkerne og de internationale politikker, for at støtte væksten i medlemsstaternes økonomier. I den forbindelse skal det understreges, at krisen har haft større negative effekter i Europa (lavere BNP) end i USA, hvor man til gengæld har iværksat et stærkt, sammenhængende program og foretaget nogle mere massive og effektive offentlige indgreb. EU bør fremme gennemførelsen af harmoniserede foranstaltninger i medlemslandene. Det er derfor ønskeligt, at EU udarbejder en ny handlingsplan, der er mere effektiv og sammenhængende end den første.

4.2.7 EØSU vil begrænse disse overvejelser til de foranstaltninger, der skal træffes på kort og mellemlang sigt for at sætte gang i Europas økonomi, og er af den opfattelse, at EU's og medlemsstaternes opmærksomhed og finansielle ressourcer først og fremmest bør rettes mod et begrænset antal foranstaltninger, der har stor indvirkning på de forskellige markeder og på de økonomiske aktører generelt. Disse foranstaltninger bør omfatte genskabelse af tilliden til finanssystemets funktion, forbedringer af den europæiske økonomiske genopretningsplan, ændringer af EU's vigtigste indgrebspolitikker og støtte til de medlemsstater, der er hårdest ramt af krisen, ikke mindst de østeuropæiske lande.

Genskabelse af tilliden til finanssystemets funktion. Det er muligt at sætte gang i Europas økonomi igen ved at gøre finansmarkederne stabile og funktionsdygtige med nye bestemmelser og nye mikro- og makroovervågningsordninger, der sikrer, at markederne fungerer ordentligt og ansvarligt på internationalt plan. Finanssektoren skal igen spille sin traditionelle og uerstattelige rolle for at fremme den økonomiske vækst, nemlig finansiere aktørernes reelle aktiviteter (virksomheder, husholdninger, netværk og tjenester, infrastruktur, miljø og energi).

4.2.8.1 Tilbage står imidlertid problemet med de desværre uundgåelige, omfattende statsindgreb for at redde bankerne. EØSU mener ikke, at denne situation er holdbar i længden, og finder det nødvendigt at udarbejde en exit-strategi for at komme bort fra denne form for indgreb ved systematisk at stille krav til bankerne om f.eks. intern omstrukturering og flere og bedre reserver på regnskaberne. En strategi, som kan puste nyt liv i et internationalt, uafhængigt og gennemsigtigt kredit- og finansmarked, og som kan undgå en gentagelse af, hvad der er sket

4.2.8.2 Med hensyn til Kommissionens ønske om mere kontrol og gennemsigtighed i finansielle transaktioner, som blev gentaget på G20-topmødet i London, på G8-mødet i L'Aquila og G20-mødet i Pittsburgh, og under hensyntagen til det forslag til reform af det europæiske finanssystem, som Kommissionen og Rådet har bebudet, vil EØSU foretage en vurdering af det pågældende forslag. EØSU mener imidlertid, at hvis man vil overlade det finansielle tilsyn til et nyt selvstændigt europæisk organ, bør dette have reelle beføjelser til at gribe ind (8).

4.2.8.3 Dette valg burde fremme harmoniseringen af de forskellige eksisterende lovgivninger i Europa om finanstilsyn og de deri fastsatte sanktionsbeføjelser.

4.2.9 Forbedringer af den europæiske økonomiske genopretningsplan

4.2.9.1 I en tidligere udtalelse (9) har EØSU stillet forslag om en gennemgribende revision af den genopretningsplan, som Kommissionen har foreslået, ikke kun og ikke så meget med hensyn til de finansielle ressourcer, der anses for utilstrækkelige i forhold til krisens alvor, men snarere med hensyn til en anden tilrettelæggelse af og tilgang til de foranstaltninger, der skal iværksættes for at fremme genopsvinget.

4.2.9.2 Betingelserne for at få adgang til sådanne foranstaltninger skal, uafhængigt af de sektorer, der i dag anses for vigtige med hensyn til de finansielle behov (bilsektoren, byggesektoren, de små og mellemstore virksomheder osv.), sikre konsekvens og ensartethed i de iværksatte foranstaltninger under fuld overholdelse af de regler, der er fastlagt for EU's indre marked.

4.2.9.3 Det er nemlig ikke ønskeligt, at de enkelte initiativer, der finansieres via den europæiske genopretningsplan under den kvote, der vedrører fællesskabsbudgettet, eller under de kvoter, der vedrører de nationale regeringer, til nødforanstaltninger i kriseramte virksomheder, sektorer eller lande, på nogen måde kan genskabe situationer, som i visse virksomhedssammenhænge privilegerer eller beskytter nogle til skade for andre.

4.2.9.4 Det indre marked er en af de grundlæggende drivkræfter i den europæiske økonomi, og dets styrkelse og udvikling er den bedste garanti for at skabe vækst i produktionsinitiativerne og skabe nye arbejdspladser. Koordinering og overvågning af de foranstaltninger, der er bebudet i planen på europæisk og nationalt niveau, skal sikre de europæiske borgere, at Fællesskabet er i stand til at forvalte den finansielle støtte i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og i de befolkningers og landes interesse, der har vist sig at være mest sårbare over for krisen.

4.2.9.5 EØSU er af den opfattelse, at der i forbindelse med disse produktionsfremmende foranstaltninger bør lægges særlig vægt på de små og mellemstore virksomheder (via en specifik plan for finansiering på gunstige vilkår og med forenklede procedurer; se f.eks. »Small Business Act«). I den europæiske genopretningsplan fremgår det ikke tydeligt nok, hvilke typer foranstaltninger man agter at iværksætte for at støtte de små og mellemstore virksomheders genopretning. Hvad angår de mindre virksomheder, som giver et meget stort bidrag til EU's samlede beskæftigelse, mener EØSU, at initiativerne skal fastlægges inden for en makroøkonomisk referenceramme, der tager højde for de nationale og lokale særpræg, for de forskellige niveauer af sektorspecialisering og for de forskellige behov for nye kompetencer, innovative teknologier og serviceinfrastruktur til virksomhederne.

4.2.9.6 Uden en passende europæisk og national referenceramme for de små og mellemstore virksomheders fremtidige vækstudsigter risikerer vi - sådan som det har været tilfældet tidligere - en fragmentering og opsplitning af foranstaltningerne med det resultat, at alle får bistand, men ingen bliver hjulpet til at vokse hverken i størrelse eller med hensyn til varernes og tjenesteydelsernes kvalitet.

4.2.9.7 EØSU mener endvidere, at overvindelsen af krisen kan fremmes ved hjælp af arbejdsmarkedsdialogen og samråd, dvs. ved i højere grad at inddrage virksomhederne, fagforeningerne og de socialøkonomiske organisationer.

4.2.10 Ændringer af de vigtigste EU-politikker

4.2.10.1 EØSU mener, at genskabelsen af de europæiske virksomheders tillid bl.a. skal ske ved at foretage en gennemgribende ændring af de praktiske betingelser, som Kommissionen har forvaltet de fælles politikker på vigtige økonomiske og sociale områder med, og det gælder navnlig samhørighedspolitikken. Hvad denne politik angår, har EØSU allerede afgivet en udtalelse (10), hvor det har stillet en lang række ændringsforslag.

4.2.10.2 Den alvorlige økonomiske krise, som gør sig gældende i alle europæiske lande, og som man regner med vil fortsætte ind i 2010, kræver en radikal reform af strukturfondenes forvaltning (EFRU og ESF) og en revision af de foranstaltninger, der er fastlagt for programperioden 2007-2013. Kommissionen er ved at udarbejde nogle ændringsforslag for at forenkle procedurerne, fremskynde betalingerne og ændre indgrebsområderne for visse sektorpolitikkers vedkommende, men disse foranstaltninger er stadig utilstrækkelige. Foranstaltningerne er nødvendige for at beskytte EU's samhørighed, som i dag er truet af krisen.

4.2.10.3 Den indsats, som EØSU beder Kommissionen om at gøre for at tilpasse de planlagte foranstaltninger til den nye situation, som den internationale krise har skabt, bør være mere omfattende, og den kræver under alle omstændigheder en samlet genovervejelse af disse politikker. De konflikter, der i øjeblikket opstår mellem de centrale og regionale forvaltninger med hensyn til administrationen af strukturfondenes ressourcer for at imødegå nødsituationerne, udgør i øvrigt endnu en grund til at overveje, hvordan støtten skal fordeles til de mest ugunstigt stillede områder i EU.

4.2.10.4 Også hvad samhørighedspolitikkerne angår, er EØSU af den opfattelse, at der for hvert af disse ressourcers modtagerlande bør fastsættes specifikke sektorielle og lokale prioriteringer med henblik på at samle EU-ressourcerne og de nationale ressourcer omkring de programmer og projekter, der anses for at have den største økonomiske og sociale indvirkning. Konsekvens i foranstaltningernes udvælgelse, koordination på europæisk og nationalt plan af erhvervsstøttepolitikkerne samt fælles programmer for specialistuddannelse og udvikling af nye kompetencer er de principper, som samhørighedspolitikken skal bygge på, når dens retningslinjer gennemgås

4.2.10.5 Krisen bør kort sagt være en lejlighed for EU til ikke blot at bruge de politikker, der står til rådighed, bedre, men også iværksætte nye politikker, nemlig forbedre infrastrukturen og f.eks. udarbejde en plan for miljøet og for oprettelsen af nye europæiske energi- og kommunikationsnet (såsom bredbånd) via en europæisk offentlig finansiering (eurobonds?). Dette ville i høj grad fremme det økonomiske genopsving.

4.2.10.6 Efter EØSU's mening er dette en enestående lejlighed til at gøre sig nogle indgående overvejelser over fællesskabsbudgettet, som det ser ud i dag, både kvalitativt og kvantitativt, og til at beskæftige sig med skattepolitikken, evt. ved hjælp af en ekspertgruppe. Det er et afgørende spørgsmål i forbindelse med vækst og beskæftigelse, som man ikke længere kan snige sig uden om eller anvende til social og økonomisk dumping på EU-plan.

4.2.11 Støtte til de medlemsstater, der er hårdest ramt af krisen, ikke mindst de østeuropæiske lande

4.2.11.1 EØSU mener, at Kommissionen bør sørge for om ikke en ad hoc-fond til de lande, der er hårdest ramt af krisen (et forslag, som EU's mest indflydelsesrige medlemsstater har forkastet), så i det mindste en række finansielle støtteforanstaltninger bl.a. via EBRD rettet mod de initiativer, der tager sigte på at stabilisere EU's svageste økonomier, sådan som man er begyndt at gøre. I den forbindelse bør de østeuropæiske lande være genstand for særlig opmærksomhed, og der bør således sættes særlige bidrag af til dette formål. Der er en lang række begrundelser for anmodningen om særlige bidrag til disse lande. I modsat fald går det ud over den anden søjle i integrationen, som ikke blot omfatter det indre marked, men også udvidelsen.

4.2.11.2 EU står i de kommende måneder og år over for nogle problemer, som er meget vanskelige at løse, nemlig den økonomiske og beskæftigelsesmæssige krise, de sociale konflikter, de institutionsreformer, der skal foretages, og de interne forskelle mellem medlemsstaterne. Og alt dette gør sig gældende i en situation med en stadig større EU-skepsis fra politiske partiers og mange EU-landes nationale regeringers side samt en befolkning, som er stærkt utilfreds med de beslutninger, der bliver truffet på EU-plan.

4.2.11.3 Tilliden til den europæiske økonomiske og sociale model og til dens evne til at finde passende løsninger, som er i alle medlemsstaternes interesse, vil blive genskabt, hvis EU tager sig af de svageste landes problemer og hjælper dem med at overvinde vanskelighederne.

4.2.11.4 Den krise, som mange østeuropæiske lande mærker i sektorerne for kredit, finansielle tjenester og fremstillingsvirksomheder, er ikke så omfattende, at den udgør en hindring, som EU ikke kan tackle. Mange af disse aktiviteter er opstået med bistand og direkte investeringer fra de 15 EU-lande, og nu er det vanskeligt at forestille sig - efter det tilnærmelsesforløb, som de har skullet gennemgå for at blive fuldgyldige medlemmer - at man med en »fra sag til sag«-politik skulle foretage minimale og ikke særligt omfattende økonomiske indgreb. Det er en strategisk og økonomisk fejl, der ikke vil kunne udbedres på kort og mellemlang sigt, og det er en meget alvorlig form for politisk snæversyn, der risikerer at gå ud over den europæiske integrations fremtid.

4.3 Hjælp til de europæiske borgere

4.3.1 Efter krisen vil man »finde en ny balance, men ikke med samme standard som før: Man er nødt til at kunne klare sig med en lavere levestandard«. Hvis denne forudsigelse (11) viser sig at holde stik, er det eneste, vi kan være sikre på, at der er nogle, som forhåbentlig kun for en kortere tid vil få en endnu »lavere levestandard«.

4.3.2 Den risiko, som bør undgås, er, at det endnu en gang er virksomhederne og beskæftigelsen, der kommer til at betale regningen for, at markedet bliver reddet, mens kapitalen fortsat flytter sig til nogle mere sikre markeder og undviger skattevæsenet. På den måde risikerer vi at få en yderligere forringelse af arbejdsindkomsten, og det i en sådan grad, at denne forringelse skaber en social delegitimering af markedsøkonomien. Hvis vi ønsker at undgå denne risiko, er det nødvendigt at styrke og udbrede den europæiske model for social markedsøkonomi, således at mennesket sættes i centrum for det økonomiske system.

4.3.3 EØSU mener derfor, at regeringerne og EU bør være mere opmærksomme på skattepolitikken og fortsætte koordineringsbestræbelserne for at undgå ulige betingelser, der står i modsætning til det indre marked. Desuden bør man foretrække reformer, der øger skattegrundlaget frem for skattetrykket, og således i højere grad tage udgangspunkt i formuer frem for i forretningsvirksomhed og arbejde.

4.3.4 Det er desuden nødvendigt at undgå, at finanskrisen får drastiske følgevirkninger for medlemsstaternes pensionssystemer, sådan som det har været tilfældet i USA, hvor nogle pensionsselskaber har lidt betydelige tab på grund af hedgefondkrisen, hvilket har medført, at de arbejdstagere, der havde indgået disse pensionsordninger, har fået værdien af deres opsparing halveret. EØSU er af den opfattelse, at det er nødvendigt at arbejde på at fastlægge nogle lovgivningsrammer og pensionsmodeller for at beskytte de europæiske borgere og arbejdstageres interesser.

4.3.5 Den større uretfærdighed og de større uligheder har gjort frihedsområderne mindre og kan gøre dem endnu mindre. Det risikerer at blive farligt for demokratiet i de europæiske lande og navnlig i de EU-lande, der fortsat har et betydeligt »demokratisk underskud« at dække, og det reducerer ikke mindst de nye fattiges opbakning til de politikker, der skal føres for at overvinde krisen og fremme en bæredygtig udvikling.

4.3.6 EØSU mener, at dette er det rette tidspunkt og en vigtig chance for EU til at bevise sit værd med konkrete og håndgribelige initiativer, der er rettet mod de borgere, virksomheder og arbejdstagere, som er hårdest ramt af krisen.

Dette skal ske ved hjælp af foranstaltninger, der tager sigte på at beskytte deres rettigheder, og derfor skal EU kunne gribe ind i socialpolitikken med egne initiativer. Det sociale spørgsmål skal indgå fuldstændigt i den strategiske pagt, der er omhandlet i punkt 4.4.3. Et andet aspekt af foranstaltningerne skal vedrøre de økonomiske politikker (heriblandt en ekstraordinær støtte til Lissabonstrategien) og støtte til de mest sårbare virksomheder (som EU skal sørge for sammen med medlemsstaterne (punkt 4.2)).

4.3.7.1 Der skal iværksættes strukturforanstaltninger på arbejdsmarkedet, som skal gøres mere gennemtrængeligt og omfattende med regler, der fastlægges på europæisk plan, og ved at bruge ESF. Procedurerne skal forenkles, og betalingerne skal fremskyndes.

4.3.7.2 Man skal fremme tiltag til fordel for de virksomheder, der forpligter sig til at gennemføre og respektere princippet om socialt ansvar i Europa og princippet om den sociale klausul uden for det europæiske område.

4.3.8 EØSU håber og anmoder om, at Kommissionen – bl.a. ved hjælp af økonomiske incitamenter, f.eks. strukturfondene - sammen med arbejdsmarkedets parter gør alt, hvad den kan for at fremme aftaler og/eller finde løsninger, der mindsker krisens indvirkning på virksomhederne og arbejdstagerne, bl.a. ved at udbrede de eksempler på gode praksis, der anvendes i visse lande.

4.3.9 EØSU anmoder Rådet om at iværksætte de nødvendige foranstaltninger - en europæisk kodeks - der fastlægger indsatsområderne, med det formål at mindske lønforskellene og sørge for en ny fordelingsretfærdighed, ikke kun inden for finanssektoren. Disse lønforskelle har ført til en uforholdsmæssigt stor forøgelse af uligheden, uden at det har nogen som helst berettigelse. Det ville være ønskeligt at gå frem ved hjælp af en europæisk aftale, som omfatter alle parter.

4.4 Skabelse af et politisk EU fra bunden og op

4.4.1 Efter EØSU's mening har EU for at kunne tackle og overvinde krisen brug for beslutningsinstrumenter, som det ikke har i dag, og som er den væsentligste årsag til EU's manglende handling, der i dag risikerer at skubbe os ud på sidelinjen i forhold til stormagter som Kina og USA. Derfor mener EØSU, at EU bør give sig selv en konkret handleevne, bl.a. ved hjælp af midlertidige instrumenter, for ikke at gøre det arbejde og den indsats forgæves, der er gjort i denne periode med store omvæltninger.

Politisk ledelse . EØSU mener, at en af hovedårsagerne til den aktuelle krise er politisk splittelse og politiske fejltagelser. Politikerne havde ikke nogen fælles vision og var derfor ude af stand til at handle. De endte med at give afkald på deres retningsgivende rolle, både på verdensplan og europæisk plan. Resultaterne er nu tydelige for alle.

4.4.2.1 International ledelse . EU har stadig ikke nogen fælles udenrigspolitik og heller ikke en selvstændig beføjelse til at styre krisen, selv om det er nødvendigt, at EU taler med én stemme - i det mindste i euroområdet, i internationale fora og navnlig i de organer, som vi nu skal foretage en reform af - for at skabe modvægt til de andre økonomiske og politiske blokkes beslutningsbeføjelser. EU repræsenterer det største internationale marked for varer og tjenesteydelser, EU er den største yder af offentlig bistand til finansieringen af de fattigste landes udvikling, og EU's valuta, euroen, er den næstvigtigste internationale reservevaluta. EU er således en »økonomisk kæmpe« på mange områder, men hvis vi tager EU's beslutningsevne på den internationale scene i betragtning, er EU en »politisk dværg«. Dette er et sandt paradoks, som er uforståeligt for de europæiske borgere. Der er derimod behov for, at den overordnede politik i højere grad tager udgangspunkt i europæiske forslag og »værdier«.

4.4.2.2 Derfor skal stats- og regeringscheferne være modige nok til at indse denne begrænsning og sætte sig dette mål. Som det er nu, opfører de sig som et hold uden anfører, og det er noget, der har store økonomiske og politiske omkostninger. Det er ikke nødvendigt at lytte til historikerne eller landsfædrene for at blive klar over dette (»hvis Europa endelig var forenet, ville der ikke være nogen grænser for lykke, velfærd og storhed for dets 400 mio. indbyggere«, W. Churchill, 1946). På kort sigt bør der indgås en bindende aftale om krisestyring, som herefter kan blive til en fællesskabsmetode og ikke omvendt, sådan som det nu er tilfældet.

4.4.3 Økonomisk ledelse . Hovedmålsætningen er at give EU de nødvendige instrumenter til at fastlægge og udvikle fælles retningslinjer for den makroøkonomiske politik og sektorpolitikken (i det mindste i euroområdet, hvilket ville have en positiv indvirkning på alle de 27 lande). EU's monetære politik bør med udgangspunkt i eurozonen ledsages af en fælles økonomisk politik, som ikke må begrænses til et rent koordineringsønske, men som omfatter foranstaltninger i strategiske sektorer af europæisk interesse (miljø, energi, innovation, indvandring, beskæftigelse, samhørighed osv.). Det er nødvendigt at udarbejde en ny europæisk pagt for vækst, bæredygtig udvikling, konkurrenceevne og beskæftigelse, en pagt, hvor der navnlig lægges vægt på social og miljømæssig markedsøkonomi, og som tager sigte på det indre markeds gennemførelse i overensstemmelse med Lissabon-strategien.

4.4.4 Social ledelse . En af den europæiske pagts vigtigste målsætninger skal være social- og samhørighedspolitikken. EU burde have større handlekraft på det socialpolitiske område (12) for at fastlægge et minimumsgrundlag eller minimumstærskel for grundlæggende sociale rettigheder. Disse forhold kræver et mere handlekraftigt Europa. Udvalget bør begynde dette arbejde og i den forbindelse huske på, at EU startede som et økonomisk projekt (EKSF, EØF og euroen) med et politisk sigte.

4.4.5 EØSU mener derfor, at det nu er nødvendigt, at man i højere grad inddrager borgerne og navnlig de unge i EU's opbygningsproces ved at forsøge sig med nye former for »bottom up«-inddragelse. Det er et spørgsmål, hvor man ikke må lade tilfældet råde. F.eks. ville det have stor indvirkning på befolkningen, hvis EU stillede et effektivt og ikke kortvarigt forslag, hvor borgerne kommer i første række, og hvor man anvender nye deltagelsesprocedurer for at træffe beslutninger om de mest betydningsfulde EU-politikker. Det ville være en glimrende metode til at bringe de europæiske borgere tættere på EU-institutionerne, og det ville bidrage til at mindske EU's demokratiske underskud. Det er et afgørende spørgsmål for EU's fremtid, som man ikke kan blive ved med at udskyde, selv om der med Lissabon-traktaten gøres et lille fremskridt.

4.4.6 Et vigtigt bidrag kunne komme fra »det europæiske civilsamfund«, som ikke fortjener kun at blive nævnt i forbifarten og ikke bør ses som en separat sfære eller udelukkende tjene til at dække over noget andet. Der er tale om en udfordring for EØSU og for udvalgets »Program for Europa«.

Bruxelles, den 16. december 2009 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Se EØSU's udtalelse om de Larosière-gruppens rapport, EUT C 318 af 23.12.2009, s. 57.

(2) Se EØSU's udtalelse om hhv. de Larosiére-gruppens rapport, EUT C 318 af 23.12.2009, s. 57, og En europæisk økonomisk genopretningsplan, EUT C 182 af 4.8.2009, s. 71.

(3) Situationen i finans- og banksektoren – Artikel udarbejdet i fællesskab af Christine Lagarde, økonomi-, industri- og beskæftigelsesminister, Anders Borg, svensk finansminister, Wouter Bos, hollandsk finansminister, Jean-Claude Juncker, finansminister i Luxembourg, Elena Salgado Mendez, spansk finansminister, Peer Steinbrück, tysk finansminister, og Giulio Tremonti, italiensk finansminister, som blev offentliggjort i adskillige europæiske aviser den 4. september 2009.

(4) Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om makrotilsyn på fællesskabsplan af det finansielle system og om oprettelse af et europæisk råd for systemiske risici - KOM(499) endelig af 23.9.2009; Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om oprettelse af en europæisk banktilsynsmyndighed - KOM(501) endelig af 23.9.2009; Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed for forsikrings- og arbejdsmarkedspensionsordninger - KOM(502) endelig af 23.9.2009; Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om oprettelse af en europæisk værdipapirtilsynsmyndighed – KOM(503) endelig af 23.9.2009.

(5) Jf. fodnote 3.

(6) KOM(2009) 114 Fremdrift i den europæiske genopretning af 4.3.2009.

(7) EØSU's udtalelse om beskæftigelsestopmødets resultater, EUT C 306 af 16.12.2009, s. 70.

(8) Se EØSU's udtalelse om de Larosière-gruppens rapport, EUT C 318 af 23.12.2009, s. 57. José Manuel Barroso gav i sin tale på EØSU's plenarforsamling den 30. september 2009 også udtryk for en tilsvarende holdning.

(9) Se EØSU's udtalelse om En europæisk økonomisk genopretningsplan, EUT C 182 af 4.8.2009, s. 71.

(10) Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om resultaterne af forhandlingerne vedrørende de samhørighedspolitiske strategier og programmer for programmeringsperioden 2007-2013, EUT C 228 af 22.9.2009, s. 141.

(11) John Nash, Nobelprisvinder i økonomi, oktober 2008.

(12) José Manuel Barroso gav i sin tale på EØSU's plenarforsamling den 30. september 2009 også udtryk for en tilsvarende holdning.