2) adgang til transport for handicappede eller bevægelseshæmmede uden ekstra omkostninger (transportører kan kun afvise at transportere passagerer med handicap, hvis det er fysisk umuligt at befordre dem på grund af køretøjets konstruktion eller infrastrukturen af busstoppesteder eller terminaler, eller af hensyn til sundheds- og sikkerhedsmæssige krav)

EU har vedtaget lovgivning om passagerrettigheder for alle transportformer (luftfart, jernbane, sejlads og bustransport) med henblik på at sikre medlemmer af offentligheden en garanteret minimumsbeskyttelse, når de rejser i Europa, og dermed fremme mobilitet og social integration. Eksistensen af et fælles sæt lovfæstede rettigheder på tværs af de fire transportformer (med bestemmelser, der afspejler de særlige karakteristika for hver transportform) hjælper med at skabe lige konkurrencevilkår for operatører inden for og på tværs af transportformerne.

Undersøgelser i flere medlemsstater på nationalt plan viser, at passagerer, der benytter denne transportform, har en tendens til at være sårbare, eftersom de ofte har en lav indkomst (en meget høj procentdel af dem, der benytter busser, er studerende eller ældre med en lille pension) eller bor i geografisk isolerede områder, hvor bus er den eneste tilgængelige offentlige transportform. Passagererne har ofte ikke kørekort eller ejer ikke en bil, og de er derfor afhængige af busdriften for at komme på arbejde eller i skole, besøge familie og venner og udnytte fritids- og ferietilbud. Dårlig adgang til bustransport kan i høj grad hindre deres integration i samfundet.

Med hensyn til passagerkilometer står bustransport for 9,2 % af al personbefordring på land i EU og er det vigtigste middel til personbefordring på land efter private biler (81,7 %). Liberaliseringen af det internationale busmarked for mere end 10 år siden og den seneste liberalisering af de nationale busmarkeder i flere medlemsstater (herunder Tyskland og Frankrig) har skabt en støt vækst i bussektoren.

En betydelig del af passagerbefordringen med bus sker på tværs af EU's grænser: Passagerer benytter enten grænseoverskridende kørsler eller indenlandske kørsler uden for deres egen medlemsstat. For at beskytte sådanne passagerers interesser fastlægges der i forordning (EF) nr. 2006/2004 en passende ramme for samarbejdet mellem de nationale håndhævelsesorganer om at håndhæve passagerers kollektive interesser i forbindelse med grænseoverskridende tjenester.

I forordning (EF) nr. 661/2009 fastlægges de adgangskrav, som alle nye busser skal opfylde for at blive godkendt til salg, registrering eller ibrugtagning i EU.

Medlemsstaterne kan også fritage bestemte rutekørsler fra anvendelsen af forordningen i sin helhed, når en betydelig del af sådanne rutekørsler (herunder mindst ét planmæssigt stop) finder sted uden for EU. Disse fritagelser, som også skal tildeles på et gennemsigtigt og ikke-diskriminerende grundlag, udløber senest den 28. februar 2017 og kan fornyes én gang. I alt 13 medlemsstater (Østrig, Kroatien, Estland, Finland, Tyskland, Grækenland, Ungarn, Italien, Letland, Nederlandene, Slovakiet, Slovenien og Det Forenede Kongerige) anvender i øjeblikket fritagelser af denne type.

4) en procedure for behandling af klager, som transportører skal stille til rådighed for alle passagerer, og

Udpegelsen af nationale håndhævelsesorganer

De fleste medlemsstater har udpeget nationale håndhævelsesorganer, som tidligere havde ansvaret for passagerers rettigheder i forbindelse med andre transportformer. De nationale håndhævelsesorganer er enten transportmyndigheder eller forbrugerbeskyttelsesmyndigheder. Nogle medlemsstater har udpeget flere nationale håndhævelsesorganer: en forbrugerbeskyttelsesmyndighed, der har ansvaret for håndtering af klager, og en transportmyndighed, der har ansvaret for at gennemføre inspektioner, pålægge sanktioner samt overvåge handicappedes adgang til køretøjer og terminaler. De fleste medlemsstater udpegede kun nationale håndhævelsesorganer på nationalt plan, men der findes en mindre række medlemsstater, hvor de regionale myndigheder også spiller en vigtig rolle med hensyn til at håndhæve forordningen.

Behandling af klager

Passagerer kan indgive klager over påstået overtrædelse af forordningen til transportøren (i henhold til forordningen skal de have indført en procedure for behandling af klager) eller til det nationale håndhævelsesorgan.

I forordningen angives der ikke en kronologisk rækkefølge for indgivelsen af en klage, men medlemsstaterne kan i henhold til forordningen beslutte, at passagerer i første omgang skal indgive deres klage til transportøren, således at håndhævelsesorganet kun fungerer som appelinstans for klager, hvis passagererne ikke er tilfredse med løsningen. I alt 20 medlemsstater har valgt denne mulighed. Det har den fordel, at de nationale håndhævelsesorganer kan behandle klager både hurtigere og mere effektivt, da de har adgang til korrespondancen mellem klageren og transportøren fra starten og dermed har et mere samlet overblik over sagen fra begge parters side.

Der findes ingen offentligt tilgængelige tal om det antal klager, som passagerer indgav til transportører i 2013 og 2015. Selv om sådanne data kunne anvendes til at vurdere anvendelsen af forordningen, har transportører ikke pligt til at indsamle data om klager eller rapportere dem til håndhævelsesorganerne.

Det er imidlertid kendt, at de nationale håndhævelsesorganer har behandlet meget få klager (se tabellen nedenfor). Der er forskellige grunde hertil: i) forordningen er forholdsvis ny, og mange passagerer er måske ikke fuldt ud bekendt med deres rettigheder, ii) i det fleste medlemsstater skal passagerene først indgive deres klager til transportøren, og disse virksomheder synes at behandle de fleste klager tilfredsstillende, hvilket betyder, at klagerne aldrig når frem til de nationale håndhævelsesorganer, og iii) i nogle medlemsstater er det kun tribunaler, som kan pålægge operatørerne bindende afgørelser, og langsomme og kostbare retssager kan afskrække passagererne fra at forsvare deres rettigheder.

Sanktioner

De fleste medlemsstater har i deres lovgivning fastsat en sanktionsordning, der alene er baseret på bøder, men nogle nationale håndhævelsesorganer kan også trække en operatørs godkendelse tilbage, hvis denne bevidst og systematisk overtræder forordningen.

Nationale håndhævelsesorganer har pålagt meget få sanktioner i de første to år siden forordningens ikrafttræden (se tabellen nedenfor). De fleste har konstateret, at operatører bestræber sig på at overholde bestemmelserne og løse klager, inden det bliver nødvendigt at pålægge sanktioner.

Tabel – Antal klager behandlet af nationale håndhævelsesorganer og antal sanktioner pålagt af disse organer

Medlemsstat Antal behandlede klager Antal pålagte sanktioner Østrig I/O I/O Belgien 1 0 Bulgarien 9 0 Kroatien 0 0 Cypern 0 0 Tjekkiet 132 9 Danmark 0 0 Estland 0 0 Finland 12 0 Frankrig 21 0 Tyskland 192 0 Grækenland I/O I/O Ungarn 24 16 Irland 4 0 Italien I/O I/O Letland 0 0 Litauen 0 0 Luxembourg I/O I/O Malta 0 0 Nederlandene I/O I/O Polen I/O I/O Portugal I/O I/O Rumænien 0 0 Slovakiet 0 0 Slovenien 0 0 Spanien 1194 54 Sverige 2 0 Det Forenede Kongerige 4 0

Andre håndhævelses- og kommunikationsaktiviteter

Håndhævelse af klager og sanktioner for manglende overholdelse er blot to af de eksempler, som gives i forordningen på de mulige foranstaltninger, som kan anvendes til at håndhæve buspassagerers rettigheder. Mange nationale håndhævelsesorganer har været meget proaktive og har truffet yderligere foranstaltninger.

Udpegelse af busterminaler, hvor handicappede og bevægelseshæmmede passagerer kan modtage assistance

I henhold til forordningen skal medlemsstaterne udpege bemandede og udstyrede busterminaler, som kan yde passende assistance til handicappede og bevægelseshæmmede passagerer. Det er af afgørende betydning, at der ydes assistance ved busterminaler, eftersom handicappede og bevægelseshæmmede passagerer ofte har brug for hjælp, når de skal stige på eller af bussen, og dette krav kan i langt de fleste tilfælde let opfyldes på terminaler med meget passagertrafik.

Medlemsstaternes tilgang varierer: Nogle af de større og mere befolkede medlemsstater har kun udpeget en enkel terminal eller et meget lille antal terminaler, som ikke svarer til hverken landets størrelse eller mængden af passagerer, der befordres af busser.

En række andre medlemsstater udpegede ligeledes oprindeligt ubemandede busstoppesteder uden ordentlige faciliteter, hvilket tydeligvis ikke opfyldte kravene i forordningen. De trak disse udpegelser tilbage efter Kommissionens indgriben.

4. Anvendelse af forordningen og forbedrende tiltag