MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET - Gennemførelsen af det indre marked for energi

1. Indledning

Først længe efter åbningen af de øvrige økonomiske sektorer lykkedes det at åbne energisektoren for konkurrence med henblik på at nå det mål, der blev sat i 1985, om inden 1992 at have et indre marked i Europa uden indre grænser. Elektricitets- og naturgasdirektiverne [1], som blev vedtaget i 1996 og 1998 til gennemførelse i henholdsvis februar 1999 og august 2000, kompenserede delvis for denne mangel og udgør et vigtigt skridt mod oprettelsen af et indre marked i disse sektorer. Målet med direktiverne er at liberalisere elektricitets- og gasmarkedet gennem en gradvis overgang til fri konkurrence og derved opnå en forbedring af energisektorens effektivitet og konkurrenceevnen i europæisk økonomi som helhed.

[1] Direktiv 96/92/EF, EFT L 027 af 30.1.1997 og direktiv 98/30/EF, EFT L 204 af 21.7.1998.

Fuld åbning af energimarkederne er et centralt element i forbedringen af Europas konkurrenceevne og borgernes velfærd. Elektricitet er den vigtigste sekundære energikilde i Den Europæiske Union og elektricitetsindustrien er en af de vigtigste sektorer i europæisk erhvervsliv. Den årlige produktion ligger på ca. 2500 terawatttimer [2] og den samlede årsomsætning på ca. 150 mia. EUR. Naturgas udgør en større og større del af den primære energiforsyning i EU, især som foretrukket brændsel til elektricitetsproduktion. Den årlige slutværdi for gas i EU vurderes til ca. 100 mia. EUR (inkl. skatter og afgifter).

[2] Dvs. 2500 mia. kWh.

Energiudgiften udgør en meget stor del af de europæiske produktionsomkostninger. På et globalt og konkurrencepræget marked er det altafgørende at have en effektiv energiforsyning og konkurrencebaserede energipriser. De seneste måneders høje oliepriser sammenholdt med, at gaspriserne i Europa traditionelt er bundet til olien, har i særlig grad tydeliggjort de potentielle fordele ved gas-til-gas-konkurrence, som er et vigtigt led i oprettelsen af det indre marked for energi.

Konklusionen i denne meddelelse er, at virkningerne af markedsåbningen hidtil har været positive både med hensyn til udviklingen af markedet som sådant og med hensyn til markedsåbningens indvirkning på dertil relaterede vigtige politiske mål for offentlig service, miljø og forsyningssikkerhed. Der er imidlertid nu behov for yderligere foranstaltninger for at fuldføre oprettelsen af det indre marked for energi, så man kan høste det fulde udbytte heraf. De foranstaltninger, der skal levere drivkraften hertil, er også blevet fastlagt. De vedrører graden af markedsåbning ("de kvantitative forslag") og minimumskravene til adgang til nettet, forbrugerbeskyttelse, regulering og regnskabsmæssig adskillelse (unbundling) af transmissions- og distributionsfunktionen i integrerede gas- og elselskaber ("de kvalitative forslag").

På grundlag af disse konklusioner har Kommissionen fremlagt et formelt forslag til ændring af elektricitets- og gasdirektiverne. Kommissionen har ligeledes fremlagt forslag til en forordning om principper og procedurer vedrørende betingelserne for netadgang i forbindelse med grænseoverskridende elektricitetsudveksling.

Meddelelsen opfylder således det krav, som blev fremsat på Det Europæiske Råds møde i Lissabon den 23.-24. marts 2000, om at der skal arbejdes hurtigt på gennemførelsen af det indre marked for elektricitet og gas. Ligeledes imødekommer den Europa-Parlamentets anmodning til Kommissionen om at vedtage en detaljeret tidsplan for bestræbelserne på at opfylde de nøjagtigt definerede målsætninger om en gradvis, fuldstændig liberalisering af energimarkederne [3]. På baggrund af en tidligere meddelelse fra Kommissionen [4], som indeholdt en indledende analyse af åbningen af elektricitetsmarkedet og en undersøgelse af de midler, der skulle til for at fremme et velfungerende indre marked for elektricitet, genfremsatte Rådet (energi) den 30. maj 2000 opfordringen fra Det Europæiske Råd i Lissabon [5].

[3] "Liberaliseringen af energimarkederne", A5-0180/00 af 6. juli 2000.

[4] KOM(2000) 297 "Den seneste udvikling i gennemførelsen af det indre elektricitetsmarked".

[5] Denne meddelelse er en fortsættelse af meddelelsen af 16. maj 2000, hvori Kommissionen beskrev sine første tanker om, hvordan liberaliseringen af elektricitetssektoren kunne gennemføres.

Under udarbejdelsen af denne meddelelse, og før der kunne konkluderes, fandt Kommissionen det vigtigt, at alle interesserede blev hørt, dvs. arbejdsmarkedets parter, elproducenter, gasproducenter, transmissionssystemoperatører (herefter benævnt TSO'er), distributører, forbrugere og andre interesserede. Der blev derfor afholdt en offentlig høring i september 2000 med deltagelse af næsten 120 foreninger og selskaber.

2. Det indre marked for elektricitet og naturgas - hidtidige fremskridt

2.1. Retsgrundlag

Fællesskabsdirektiverne om elektricitet og gas (96/92/EF og 98/30/EF) trådte i kraft henholdsvis den 19. februar 1997 og den 10. august 1998 og skulle ifølge de almindelige bestemmelser gennemføres i national lov to år senere.

Selv om de to direktiver afspejler forskellene mellem de to sektorers specifikke tekniske og handelsmæssige træk, indeholder de i stor udstrækning de samme vigtige foranstaltninger til liberalisering af de to markeder. Eneretten på ind- og udførsel af gas og elektricitet og på opførelse og drift af gas- og elproduktionsanlæg er blevet afskaffet som følge af direktivernes gennemførelse. Med hensyn til elektricitet er opførelsen af ny produktionskapacitet nu også i fuldstændig fri konkurrence.

I direktiverne er der fastsat en mindste markedsåbningsgrad, der på elområdet svarer til 30% af forbruget i 2000 og 35% i 2003 og på gasområdet 20% i 2000 og 28% i 2003. Dette gør det muligt for de største elforbrugere frit at vælge leverandører. På gasområdet har alle gasfyrede elværker denne mulighed uanset årligt forbrug.

Selv om en åbning af store dele af markedet (kvantitativ åbning) er altafgørende for udviklingen af en konkurrencesituation, er det ikke i sig selv nok til at sikre, at markedet fungerer i praksis. I denne forbindelse er adgang til elnettet af stor betydning, særlig da det må anses for at forblive et naturligt monopol. Faktisk vil det i de fleste tilfælde ikke økonomisk kunne betale sig at overlappe de eksisterende net, som derfor udgør en væsentlig infrastruktur. Det er derfor meget vigtigt, at markedets operatører kan få retfærdig adgang til transmissions- og distributionsnettene samt alle de nødvendige tilhørende hjælpefaciliteter ("adgang for tredjeparter"/third party access, forkortet TPA). Det vil bedst kunne lade sig gøre, hvis driften af transmissions- og distributionssystemerne (som i praksis ofte påhviler vertikalt integrerede selskaber) bliver adskilt fra de øvrige interesser, navnlig produktion og forsyning.

Direktiverne gav medlemsstaterne valget mellem et TPA-system med offentliggjorte priser gældende for alle kunder ("reguleret adgang for tredjeparter"), og et system med forhandlinger mellem parterne på grundlag af offentliggjorte rammebetingelser ("forhandlet adgang for tredjeparter"). Med hensyn til adskillelse er integrerede selskaber forpligtet til at adskille de forskellige forretningsområder ved hjælp af "vandtætte skodder" mellem de forskellige områders regnskaber og fortrolige forretningsoplysninger. Ifølge eldirektivet skal der desuden udpeges en uafhængig (i hvert tilfælde i ledelsesmæssig henseende) transmissionssystemoperatør (TSO) for at sikre ikke-diskriminerende markedsadgang for både eksisterende og nye forbrugere. Med samme formål for øje er medlemsstaterne herudover pligtige at etablere en kompetent og uafhængig tvistbilæggelsesmyndighed.

2.2. Gennemførelse i praksis [6]

[6] Der findes detaljerede oplysninger på Kommissionens netsted om henholdsvis elektricitet: http://europa.eu.int/comm/energy/en/elec_single_market/index_en.html; og gas: http://europa.eu.int/comm/energy/en/gas_single_market/index_en.html

Alle medlemsstater har nu vedtaget national lovgivning til gennemførelse af direktivets bestemmelser vedrørende de fælles regler for det indre marked for elektricitet. Belgien har endnu ikke vedtaget de sekundære retsakter (gennemførelsesdekreter), der er nødvendige for, at lovene får retskraft.

På gasområdet havde de fleste medlemsstater gennemført naturgasdirektivet i deres primære nationale lovgivning per 10. august 2000. Kommissionen er for øjeblikket i færd med at undersøge gennemførelseslovgivningen i disse lande for at sikre sig, at alle de detaljerede bestemmelser i direktivet bliver overholdt. Men tre medlemsstater (Frankrig, Luxembourg og Tyskland) mangler endnu at fuldføre denne proces, og der er derfor indledt overtrædelsesprocedurer.

Ikke desto mindre har de første erfaringer med gennemførelsen af direktiverne været opmuntrende. Med hensyn til markedsåbning går de allerfleste medlemsstater længere end krævet i bestemmelserne, og mange har allerede besluttet gradvist at indføre fuld markedsåbning.

Markedsåbningsgrader for el og naturgas i EU - 2000

>TABELPOSITION>

Endvidere har et klart flertal af medlemsstaterne valgt strukturelle markedsåbnings mekanismer, som med størst sandsynlighed vil fremme en effektiv konkurrence. De fleste medlemsstater har da også valgt reguleret adgang for tredjeparter, autorisationsprocedure for ny produktionskapacitet, fuld retlig adskillelse af transmissionssystemoperatører og oprettelse af uafhængige tilsynsmyndigheder.

Imidlertid er tendensen til reguleret adgang for tredjeparter og streng adskillelse mindre udtalt på gasområdet end på elområdet; kun seks medlemsstater overvejer alvorligt at gennemføre eller har allerede gennemført en retlig eller ejendomsmæssig adskillelse af integrerede selskabers transmissions- og salgsaktiviteter.

På dette stadium kan man derfor konkludere, at gennemførelsesgraden er opmuntrende. Imidlertid siger erfaringer fra praksis allerede nu, at der skal yderligere forbedringer og en større indsats til for at sikre, at de to markeder kan fungere tilfredsstillende.

Som det fremgår af ovenstående, er der store forskelle mellem åbningsgraden i de forskellige medlemsstater, og denne tendens ser ud til at fortsætte, hvis der ikke foretages yderligere. Selv om et overvældende flertal af medlemsstater nu forventer at liberalisere alle elkunder inden 2007 og alle gaskunder inden 2008, er billedet langtfra ensartet. Situationen har givet anledning til stor bekymring hos de fleste medlemsstater og markedsaktører. De frygter for udviklingen af helt ensartede spilleregler på det indre marked, hvis denne situation fastholdes over en længere periode. Gensidighedsbestemmelserne i elektricitets- og naturgasdirektiverne er indført for midlertidigt at imødegå de kvantitative ubalancer i markedsåbningsgraderne. Men erfaringerne på elektricitetsmarkedet har vist, at en sådan bestemmelse nok ikke i tilstrækkelig grad kan tage hensyn til alle aspekter af etableringen af helt ensartede spilleregler for medlemsstater og operatører [7].

[7] For eksempel har stedse mere indviklede handelsordninger gjort det umuligt at spore oprindelsen af gas og elektricitet.

Under den offentlige høring blev netop dette forhold da også understreget i et overvældende flertal af høringssvarene. De meget forskellige konkurrencevilkår medlemsstaterne imellem, f.eks. med hensyn til små og mellemstore virksomheders muligheder for at købe billigere el, blev betragtet som en alvorlig konkurrenceforvridning. Faktisk talte mere end 80% i deres høringssvar for en fuldstændig åbning af markedet på kort til mellemlang sigt.

Markedsåbning er vigtig, men for at den i praksis kan fungere effektivt, skal der garanteres retfærdig og ikke-diskriminerende adgang til nettet. Selv om der er sket store fremskridt i så henseende, særligt med hensyn til elektricitet, er der stadig brug for yderligere forbedringer. De talrige klager, som Kommissionen og medlemsstaternes egne forvaltninger og tilsyns- og konkurrencemyndigheder modtager, er tegn på, at målet om ikke-diskriminerende adgang til nettet i praksis endnu ikke til fulde er nået. Endvidere har nogle virksomheder gjort Kommissionen opmærksom på, at manglen på en klar og effektiv adskillelse sammen med standardiserede eller offentliggjorte TPA-tariffer udgør en væsentlig hindring for adgangen til markedet, da man ikke tror på, at der findes en effektiv og ikke-diskriminerende adgang til nettet. Dette udgør i sig selv en betydelig bremse for udviklingen af et effektivt indre energimarked. Systemerne og reglerne for adgang for tredjeparter og graden af adskillelse spiller en grundlæggende rolle i denne sammenhæng. Disse grundelementer for fair konkurrence er også blevet fremhævet i den nyligt offentliggjorte grønbog om energiforsyningssikkerhed [8].

[8] KOM(2000) 769, s. 71.

Det kan derfor konkluderes, at hvis der skal udvikles reel konkurrence og opnås målelige resultater for både leverandører og forbrugere, skal der sikres en effektiv adskillelse og ordentlige, fair og ikke-diskriminerende vilkår for adgangen til de europæiske gas- og elektricitetsnet. Hvis ikke begge disse forudsætninger er opfyldt, vil der altid kunne ske en konkurrenceforvridning. Med hensyn til strukturen i gassektoren er det desuden afgørende, at der udvikles reel konkurrence på forsyningssiden i de første led af forsyningskæden på gasmarkedet. Både gasdirektivet og konkurrencepolitikken kan komme til at spille en vigtig rolle her.

Høringsdeltagerne understregede atter disse kvalitative emner som altafgørende for udviklingen af reel, effektiv og fair konkurrence. Over 70% af indlægsholderne var da også for en stramning af de nuværende bestemmelser om adskillelse. Og bortset fra gassektorens repræsentanter anså kun to af de tilstedeværende organisationer og selskaber direktivets nuværende bestemmelser for tilstrækkelige til at sikre fair konkurrence. Med hensyn til TPA var der desuden ingen høringsdeltagere, der foretrak systemet med forhandlet adgang for tredjeparter, som direktivet giver mulighed for i dag.

I samme forbindelse understregede mange deltagere, at det var vigtigt, at der fandtes uafhængige nationale tilsynsmyndigheder, og nogle mente endog, det var nødvendigt med en tilsynsmyndighed på EU-plan. En tilsynsmyndighed har betydning for oprettelsen af et reelt konkurrencepræget marked, navnlig for at sikre ikke-diskriminerende adgang til nettet. Tilsynsmyndigheder har kompetence til at fastsætte eller godkende nettariffer og intervenere ex ante på markedet modsat konkurrencemyndigheder, som kun kan behandle konkurrenceproblemer ex post og ifølge procedurer, der ikke er tilpasset fastsættelsen af tariffer.

Endelig er det vigtigt at udarbejde en fælles holdning til dette emne ud fra høje standarder for at sikre ensartede spilleregler, navnlig i lyset af, at der udvikles tilsvarende regler i ansøgerlandene.

Konkluderende ser det selv om den igangværende markedsåbningsproces er en fordel for den europæiske konkurrencedygtighed som helhed, altså allerede på dette tidlige tidspunkt ud til, at der er adskillige svagheder i det nuværende retsgrundlag, som der må rettes op på, inden et fuldt operationelt indre marked for gas og elektricitet kan gennemføres.

2.3. Prisudvikling [9]

[9] Hovedkilden til dette kapitel er Eurostat, som halvårligt offentliggør el- og gasprisstatistikker.

Priserne på el til erhvervskunder er faldet i alle medlemsstater, siden elektricitetsdirektivet blev gennemført. De største prisnedsættelser kan i almindelighed konstateres i medlemsstater, der har åbnet deres marked mere end det i bestemmelserne krævede minimum, og hvis marked er i en effektiv hjemlig konkurrencesituation eller har udenlandske konkurrenter. Det fremgår af nedenstående tegning, der viser prisudviklingen for store erhvervskunder siden 1995.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Eurostat Bemærk:

Priserne er eksklusive energiafgifter og moms, og de er renset for inflation.

"Industrien" er erhvervskunder med et årligt elforbrug på 2 GWh.

I Det Forenede Kongerige, der var først til at liberalisere, har der været store prisnedsættelser, siden markedsåbningen blev indledt i 1990; prisen til f.eks. de britiske erhvervskunder er blevet nedsat siden da med gennemsnitligt 35% i faste priser, hvor fællesskabsgennemsnittet ligger på 25%. I Finland og Sverige, hvor markedsåbningen indledtes senere, har prisnedsættelserne også være betydelige med henholdsvis 20% i Finland siden 1995 og 15% i Sverige siden 1996. Dette er bemærkelsesværdigt i og med, at elprisen i disse to lande i forvejen var en af de laveste i Europa før markedsåbningen. Yderligere er der i Tyskland, som først for nylig er begyndt at liberalisere, sket et hastigt fald i priserne med gennemsnitlig 25% fra marts 1998 til august 2000.

Elprisnedsættelserne gælder ikke kun erhvervslivet, men også husholdningerne, dog i mindre udtalt grad. De største prisnedsættelser ses i medlemsstater, hvor forbrugerne frit kan skifte elselskab, og navnlig hvor det i praksis også er nemt. Erfaringer fra Finland og Sverige viser, at husholdningerne drog fordel af markedsåbningen, da man fjernede kravet om anskaffelse af dyre målere og indførte begrebet standardiserede belastningskurver [10]. Siden 1998 er gennemsnitsprisen til husholdningerne faldet med 13% i Finland og 16% i Sverige [11].

[10] En standardiseret belastningskurve er en kurve beregnet ud fra, hvornår og i hvilke mængder en bestemt type husholdning forbruger elektricitet. Forskelle mellem standardkurven og husholdningens faktiske forbrug afregnes efter hver periodevis aflæsning af den eksisterende måler, således at der kan foretages modregning i husstandens acontobetaling, og dermed er der ikke længere brug for den dyre løbende aflæsning af det faktiske forbrug.

[11] Ifølge sammenslutningen af svenske eldistributører har 10% af alle husholdninger skiftet elselskab mellem 1. november 1999 og 31. august 2000. Elpriserne er dog også faldet for de øvrige husholdninger. Sammenslutningen vurderer, at 2/3 af alle elselskaber har nedsat deres priser.

Elprisudviklingen har således været meget positiv, siden markedsåbningsprocessen begyndte i Den Europæiske Union. Man kan dog ikke konkludere, at priserne fortsat vil falde med den fortsatte markedsåbning. En af de vigtigste faktorer for elprisen er det brændsel, der bruges til elproduktion. EU har f.eks. ringe indflydelse på udviklingen i råolieprisen og - i hvert fald foreløbig - på naturgasprisen, som i de fleste medlemsstater er bundet til olieprisen. Men en reel konkurrencesituation kan dog sikre, at prisen afspejler udbud og efterspørgsel, og at der opnås effektivitetsforbedringer, hvilket ikke skete, dengang de nationale monopoler dominerede markedet.

Situationen er mere uklar på gasområdet. Markedsåbningens virkning på gaspriserne er kraftigt forvredet af stigningen i oliepriserne og udviklingen i euroens kurs i forhold til dollaren. Dette afspejler i nogen grad de strukturelle forskelle mellem gas- og elproduktion og kontraktordninger for gasforsyning, herunder gasprisernes binding til oliepriserne. Først når der er reel gas-til-gas-konkurrence, vil gaspriserne i tilstrækkelig grad afspejle udbud og efterspørgsel på gasmarkedet uafhængigt af oliemarkedet. Alligevel førte det oprindelig til lavere gaspriser, at der blev indført konkurrence i Det Forenede Kongerige, som var et relativt isoleret marked med rigelige forsyninger af brændsel. Fra 1990 til 1999 faldt den gennemsnitlige britiske gaspris til erhvervslivet med 45% og til husholdningerne med 20% [12]. Efter at samkøringslinjen fra Bacton i England til Zeebrugge i Belgien var åbnet i oktober 1998, steg de britiske gaspriser imidlertid til omkring det dobbelte i løbet af 2000. Det skyldes hovedsagelig stigende gaspriser på kontinentet, som er bundet til olieprisen, der er steget betydeligt det seneste halvandet år.

[12] Kilde: Det britiske handels- og industriministerium: "UK Energy Sector Indicators - 1999".

Der er enorme forskelle på gaspriserne medlemsstaterne imellem. Denne situation vil virke forvridende på markedet i de energiforbrugende sektorer. Det skal også nævnes, at de små og mellemstore virksomheder for øjeblikket ofte ikke har de samme prisfordele som de store erhvervskunder, især hvis de er bundet til det lokale elselskab uden mulighed for at skifte leverandør.

For at sikre udviklingen af en effektiv konkurrence er det vigtigt, at det indre marked for elektricitet og gas overvåges. Ligeledes skal en sådan overvågning sikre, at de lavere el- og gaspriser ikke får en negativ virkning på udviklingen af miljøvenlige teknologier inden for vedvarende energikilder og energieffektivitet. Det gælder ikke kun forbrugerpriserne på el, men også konkurrenceindikatorer som antal forbrugere, der skifter elselskab, efter at markedet er åbnet, ændringer i markedsandele og omfanget af nye elselskaber på markedet. Man må imidlertid ikke glemme, at alene truslen om nye konkurrenter kan være nok til at få de eksisterende leverandører til sænke deres priser. Analyser af markedsandele er måske ikke en nøjagtig indikator for liberaliseringens virkning, og det er derfor også vigtigt at foretage benchmarkingundersøgelser af transmissions- og distributionstariffer i hele EU for at sikre, at tilsynsmyndighederne i de enkelte medlemsstater besidder den nødvendige information for at kunne sammenligne tarifniveauerne på deres eget marked. Kommissionen har for nylig iværksat en undersøgelse på området, som fortsat vil indgå i dens arbejde.

2.4. Udviklingen i handelen i det indre marked

2.4.1. Nuværende situation og tendenser i det indre marked

Målet med el- og naturgasdirektiverne er gennemførelsen af et fuldt integreret indre marked og ikke 15 mere eller mindre liberaliserede, men stort set nationale markeder. Det er derfor opmuntrende at se, at handelen over landegrænser også udvikler sig. F.eks. svarer den samlede handel med elektricitet til ca. 8% af Fællesskabets totale elproduktion. Som angivet i grønbogen om energiforsyningssikkerhed [13] er dette samhandelsniveau dog langt mere beskedent end i de øvrige brancher, f.eks. telekommunikation, finansielle tjenesteydelser og industriprodukter, som har haft stor gavn af det indre marked.

[13] KOM(2000) 769, s. 69.

Nedenstående tabel angiver fysisk eksport og import per land for 1999 [14]:

[14] Samhandelen inden for det skandinaviske system (NORDEL) og mellem Irland og Det Forenede Kongerige indgår ikke.

>TABELPOSITION>

Selv om samhandelen over landegrænser stadig er begrænset, betyder det ikke, at konkurrencen ikke har haft sin virkning. Som allerede nævnt er elpriserne således faldet i næsten alle medlemsstater siden gennemførelsen af eldirektivet. Såvel konkurrence på hjemmemarkedet som presset fra udenlandsk konkurrence har betydet, at elproducenterne trods fysiske begrænsninger har måttet sænke priserne for at holde på deres kunder.

En vigtig indikator for udviklingen af det reelle, integrerede indre marked er desuden antallet af forbrugere, der har valgt at skifte elselskab, og hvorvidt nye forsyninger stammer fra en producent i en anden medlemsstat. Kommissionen har derfor indledt en overvågnings undersøgelse heraf og har anmodet om de tilgængelige oplysninger fra erhvervslivet, medlemsstaterne og de nationale tilsynsmyndigheder. Selv om der endnu ikke findes data for alle medlemsstater, kan der dog allerede opstilles en række indikatorer.

Ifølge de oplysninger, som det er lykkedes Kommissionen at indsamle på området, ligger antallet af forbrugere, der har skiftet elselskab, højest i de medlemsstater, hvor markedsåbningen begyndte tidligt. F.eks. i Finland har ca. 20% skiftet elselskab, og i Sverige og Det Forenede Kongerige menes de fleste erhvervskunder at have skiftet elselskab mindst én gang, siden der blev indført konkurrence i 1996. Men også i de medlemsstater, hvor markedsåbningen først kom senere, kan tendensen ses. I Frankrig, Tyskland, Spanien og Portugal f.eks. anslås det, at ca. 5% af de privilegerede kunder har skiftet elselskab.

Men der findes endnu ikke mange oplysninger om, i hvilket land forbrugernes nye elselskab ligger. Dog ser det ud til, at de fleste forbrugere vælger en hjemlig leverandør undtagen i lande, hvor et monopolselskab sidder på markedet. Det er vigtigt, at udviklingen overvåges, og flere oplysninger vil kunne uddrages af de indikatorer, som Kommissionen gennem EUROSTAT i øjeblikket er i færd med at udvikle netop med henblik på at overvåge og bedømme, hvordan det indre marked fungerer.

Denne udvikling er tegn på, at et reelt konkurrencepræget indre marked er ved at tage form i EU. Samtidig viser den, at det langt fra er fuldført.

I lande, hvor elmarkedet domineres af en eller to producenter, som dækker hele landets elforbrug, kan der kun skabes reel konkurrence på markedet, hvis det er muligt at importere store mængder elektricitet.

Hvis handelen over landegrænser desuden fortsat er begrænset, og markederne hovedsagelig er nationale, vil produktionskapaciteten i EU sandsynligvis ikke blive udnyttet effektivt. Er der f.eks. stadig fysiske begrænsninger på eksport, bliver der måske opført nye elværker i én medlemsstat, mens der findes ledig, lukningstruet kapacitet i en anden. Og endelig får en sådan situation sandsynligvis konsekvenser for forsyningssikkerheden i EU, såfremt nye anlæg anvender en importeret energikilde, f.eks. naturgas, mens eksisterende lukningstruede værker fyrer med energikilder, der er mindre eller slet ikke problematiske med hensyn til forsyningssikkerhed såsom vedvarende energikilder.

For at der kan rettes op på disse forhold, er det vigtigt, at samhandelsmulighederne maksimeres. Og i denne forbindelse er det nødvendigt med følgende tre indsatsområder:

*hensigtsmæssige regler for prisfastsættelse i grænseoverskridende handel

*regler for tildeling og forvaltning af sparsom kapacitet på samkøringslinjer; og

*en forøgelse af den eksisterende fysiske kapacitet på samkøringslinjer, hvis det er økonomisk berettiget.

Disse tre indsatsområder udgør et væsentligt supplement til direktiverne om el og naturgas.

2.4.2. Arbejdet i Firenze- og Madrid-forummet

Europa-Kommissionen har taget initiativ til at oprette to nye organer til at tage sig af disse indsatsområder, navnlig de to første, nemlig Electricity Regulatory Forum i Firenze i 1998 og European Gas Regulatory Forum i Madrid i 1999. De ovennævnte forhold er tekniske, komplicerede og i hastig udvikling, og de to fora udgør en hensigtsmæssig og fleksibel måde at opnå fremskridt på. De holder halvårlige møder og består af medlemsstaternes repræsentanter, nationale tilsynsmyndigheder, Europa-Kommissionen, TSO'er, el- og gasområdets producenter, forhandlere, forbrugere, netbrugere samt el- og gasbørser.

Begge fora har haft som deres første opgave at oprette et organ, hvori TSO'erne kunne være repræsenteret. Således oprettede man for elområdet ETSO, Den Europæiske Sammenslutning af Transmissionssystemoperatører, som er et fuldstændig nyt organ, der er adskilt fra andre af elsektorens sammenslutninger og organer. På gasområdet blev der i sommeren 2000 lavet en gruppering af TSO'er, forkortet GTE. Hertil kommer, at de nationale tilsynsmyndigheder på el- og gasområdet har oprettet Council of European Energy Regulators (CEER). Disse skridt har vist at være af stor betydning i bestræbelserne på at finde frem til et fælles grundlag for diskussionen af nogle af de pågældende forhold.

2.4.3. Transmissionstariffer for grænseoverskridende handel med elektricitet.

Da direktivet blev vedtaget, foretog de enkelte medlemsstater selv tarifering for den grænseoverskridende handel på grundlag af deres eget system. Det medfører betragtelige forskelle i tariferingsstrukturerne rundt om i EU. Nogle lande pålægger kun forbrugerne at betale en afgift, mens andre tog sig betalt af både producenter og forbrugere. Endvidere lægger nogle medlemsstater afgift på transitflows, andre ikke. Det resulterer i alvorlig konkurrenceforvridning og i mange tilfælde også såkaldt "pancaking", som er den akkumulerede afgift, der skal betales i alle transitlandene på strækningen mellem producent og forbruger, og som ikke står i et rimeligt forhold til de faktiske udgifter. Firenze-forummets første opgave blev derfor at etablere en aftale om et harmoniseret system for grænseoverskridende tarifering.

I forummet opnåedes der hurtigt enighed om de grundlæggende principper for tariferingssystemet, nemlig gennemsigtighed, enkelhed, omkostningsafspejling og ikke-diskriminering. Endvidere lykkedes det også at skabe enighed om grundlaget for den mekanisme, der er nødvendig for at gennemføre følgende principper:

*mekanismen skal tage udgangspunkt i fysisk flow og ikke i afstanden mellem to kontraherende parter;

*hvor lande eksporterer betydelige nettomængder af elektricitet, afføder det fysisk flow og transitflow. Dette transitflow giver anledning til udgifter i de lande, der lægger net til;

*disse transitlande skal kompenseres for de udgifter, som transitflowet medfører for deres net, af de markedsaktører i TSO-området, der er ansvarlige for flowet;

*en sådan kompensation bør ske i form af betaling mellem TSO'er.

På det femte møde i Firenze-forummet i marts 2000 blev det i princippet aftalt, at der skulle indføres et tariferingssystem for handelen med elektricitet over landegrænser på grundlag af ovennævnte principper i en foreløbig prøveperiode på et år. Transmissionssystemoperatørerne skulle således yde hinanden kompensation for transitflowet på grundlag af finansielle beregninger, der blev foreslået og verificeret på nationalt plan. Et enkelt vigtigt forhold blev imidlertid overladt til landene selv i henhold til nærhedsprincippet, nemlig måden, hvorpå de nationale TSO'er lader nettoresultatet af de erlagte og modtagne kompensationsbeløb slå igennem i deres tariferingssystemer. På dette punkt besluttede man altså at overlade spørgsmålet til medlemsstaternes skøn i den foreløbige etårsperiode. De nationale mekanismer skulle dog fortsat være underlagt Europa-Kommissionens overordnede koordinering og kontrol for at sikre, at de potentielt forskellige fremgangsmåder på medlemsstatsniveau ikke i urimelig grad medførte en forvridning af det indre marked for elektricitet.

Kommissionen har endnu ikke været villig til at tilslutte sig ikrafttrædelsen af det foreløbige system, idet den på baggrund af de oplysninger, som alle de berørte landes tilsyns- og kompetente myndigheder har indsendt, ikke mener at kunne udelukke, at de potentielle forskelle landene imellem ikke ville medføre en urimelig grad af forvridning på det indre marked. Der er faktisk opstået to grupperinger blandt medlemsstaterne. Den ene gruppe har til hensigt at indføre en eksportafgift, mens den anden foretrækker et system, hvor omkostningerne fordeles på alle nettets brugere. Under disse omstændigheder ville indførelsen af det foreløbige tariferingssystem sandsynligvis medføre forskelsbehandling af operatørerne og handelsforvridning i et uacceptabelt omfang, navnlig fordi de eksportafgifter, som nogle lande påtænker, ofte ville resultere i betydeligt højere transaktionsomkostninger end de nugældende nationale tariferingssystemer.

Det var netop, hvad repræsentanter for de store erhvervskunder, forhandlere, et antal medlemsstater og en række nationale tilsynsmyndigheder understregede, da de i forskellige anledninger havde lejlighed til at udtrykke deres alvorlige bekymring med hensyn til den påtænkte eksportafgifts opbygning og leje.

Kommissionen er af den opfattelse, at selv om det foreløbige system netop kun er foreløbigt, skal det ikke desto mindre bygge på principper, som sikrer et velfungerende indre marked, og det må ikke indeholde elementer, der kan udgøre en handelshindring. Den mest hensigtsmæssige måde at nå dette mål på ville være, at de to medlemsstater, der agter at indføre en sådan eksportafgift, undersøgte, hvorvidt de kunne afholde sig fra at indføre den, eller om det foreslåede afgiftsleje kunne sænkes betydeligt for at begrænse den eventuelle handels- og konkurrenceforvridning.

Kommissionen har ført yderligere diskussioner med de enkelte tilsynsmyndigheder og nationale myndigheder for at få en løsning på problemet, så det foreløbige tariferingssystem kan indføres i nærmeste fremtid.

Under disse diskussioner har de berørte medlemsstater, navnlig Tyskland, imidlertid erklæret sig villige til at nedsætte de påtænkte eksportafgifter, men kun på den betingelse, at alle de øvrige medlemsstater efterfølgende indfører en eksportafgift af samme størrelsesorden, inklusive de medlemsstater, der foretrækker et system, hvor omkostningerne fordeles på alle nettets brugere. Denne fremgangsmåde ville dog hverken være acceptabel for sidstnævnte medlemsstater eller for Kommissionen, idet den i sit nedenstående forslag (2.4.5.) om et endeligt tariferingssystem ønsker at indføre princippet om fordeling af omkostningerne i alle medlemsstaterne. Det ville derfor være inkonsekvent af Kommissionen at tilskynde de medlemsstater, der er villige til at anvende denne metode allerede i det foreløbige system, til at opgive den og indføre en eksportafgift.

Hvis det foreløbige system indføres, ville det have været et stort fremskridt med hensyn til at opbygge erfaring med kompensationsmekanismen blandt TSO'erne og afskaffe de eksisterende tariffer. Det ville også gøre tariferingsstrukturerne enklere.

Men hvis der ikke kan findes en tilfredsstillende løsning, vil det fortsat være de rent nationale systemer, der anvendes til grænseoverskridende transmissioner, indtil et solidt, endeligt system kan træde i kraft, som skitseret nedenfor (2.4.5.). Disse nationale systemer vil dog, indtil de forsvinder, fortsat være underlagt traktatens konkurrenceregler.

Selv om det foreløbige system sluttelig kan træde i kraft, er der dog stadig en række vigtige forhold, som skal afklares, førend der kan etableres et endeligt tariferingssystem i fuld overensstemmelse med førnævnte grundlæggende principper. Disse principper omfatter den præcise metode til beregning af omkostningen ved at lægge net til transitflow, harmonisering af måden at finansiere betalingerne på og harmonisering af visse elementer i de nationale tariferingssystemer, som er nødvendige for udviklingen af fair og uforvredet handel [15]. Det har ikke været muligt at løse disse problemer i Firenze-forummet.

[15] Dette vedrører især, hvordan netafgifterne er fordelt mellem producenter og forbrugere.

2.4.4. Overbelastningsstyring

Om end Kommissionen prioriterer opførelsen af nødvendig og økonomisk berettiget ny samkøringskapacitet, må det erkendes, at nogle samkøringslinjer fortsat vil være overbelastede inden for en overskuelig fremtid. Det er derfor afgørende for udviklingen af det indre marked, at den tilgængelige kapacitet tildeles således, at et konkurrencepræget indre marked fremmes bedst muligt. Firenze-forummet søgte at udvikle fælles retningslinjer for at sikre, at denne målsætning opfyldes af medlemsstaterne, når de tildeler kapacitet. En arbejdsgruppe med repræsentanter fra tilsynsmyndighederne, Kommissionen, medlemsstaterne og - hvor det var relevant - erhvervslivet blev nedsat for at udarbejde disse retningslinjer, som blev vedtaget på det seneste møde i Firenze-forummet i november 2000. Arbejdsgruppen konkluderede bl.a., at kapacitet bør tildeles på baggrund af markedsmekanismer. Vedtagelsen af retningslinjerne er et fremskridt på dette område. Deres gennemførelse i praksis på nationalt plan sker dog helt på frivillig basis.

2.4.5. Behov for yderligere foranstaltninger

Firenze-forummet har vist sig at være et meget effektivt redskab til at opnå en grad af enighed om dybt komplicerede og kontroversielle emner i hastig udvikling. Og selv om forummet fortsat vil have stor betydning i denne henseende, særligt fordi det sikrer, at erhvervslivet og husholdningerne er repræsenteret, så har den seneste erfaring, navnlig fra den påtænkte indførelse af et foreløbigt tariferingssystem, vist, at processen lider af en række mangler, når det gælder konkrete beslutninger om specifikke forhold:

*Processen er uformel og baseret på halvårlige todagesmøder. Derfor er det ikke hensigtsmæssigt at træffe konkrete beslutninger om meget detaljerede forhold, som kræver en tilbundsgående debat.

*Det kræver fuld enighed fra alle parter at gøre fremskridt, uanset område.

*En beslutning kan kun gennemføres, hvis alle parter respekterer den. Der findes ingen virkemidler til sikring af gennemførelsen.

*Visse forhold såsom beregning af det korrekte niveau for betaling mellem TSO'erne kræver, at der jævnligt træffes detaljerede beslutninger. Forummet er ikke i stand til at behandle sådanne emner på en hensigtsmæssig måde.

I lyset af disse mangler har Kommissionen draget den konklusion, at det for at bygge videre på de fremskridt, som forummet har opnået, nu er nødvendigt at vedtage et lovgivningsmæssigt instrument til sikring af den endelige beslutningstagning om tarifering af grænseoverskridende transmissioner og overbelastningsstyring på samkøringslinjer. Hvis forbrugerne skal have fuldt udbytte af det indre marked, er et sådant instrument af afgørende betydning. Yderligere vil det kunne sikre, at Parlamentet og Rådet inddrages fuldt ud.

Medlemsstaterne kan ikke løse problemet alene, fordi den fremgangsmåde, der skal anvendes til at udarbejde et effektivt tariferingssystem, kræver samordning og ikke kan udvikles på nationalt plan. Som det er påvist ovenfor, vil et uformelt samarbejde ikke kunne sikre gennemførelsen af et hensigtsmæssigt system med de fornødne proceduremæssige og demokratiske sikkerhedsforanstaltninger. Derfor er Kommissionens forslag om et lovgivningsmæssigt instrument i fuld overensstemmelse med nærhedsprincippet, som omvendt netop nødvendiggør et sådant forslag. Kommissionen har følgelig sammen med vedtagelsen af denne meddelelse besluttet at forelægge et forslag for Parlamentet og Rådet til vedtagelse af en "forordning om betingelserne for netadgang i forbindelse med grænseoverskridende elektricitetsudveksling" [16].

[16] EFT-henvisning.

2.4.6. Gasområdet: Madrid-forummet

Madrid-forummet (The European Gas Regulatory Forum) holdt sit første møde i 1999 og har siden holdt to andre møder.

På gasområdet er man ikke kommet så vidt i arbejdet som på elområdet, fordi naturgasdirektivet først blev gennemført halvandet år senere end eldirektivet. Imidlertid behandler Madrid-forummet nu aktivt en række vigtige forhold og har opnået betydelige fremskridt. Forummets tredje møde i oktober 2000 markerede et vendepunkt. Her blev de vigtigste emner fastlagt sammen med en række nøgleprincipper og en klar dagsorden for det fremtidige arbejde.

Graden af sammenhæng mellem gassens fysiske og aftalemæssige vej fra sælger til køber er højere end for elektricitet, navnlig med hensyn til de internationale transitflows, der bringer gassen fra produktionsstedet til aftagermarkedet. Der er foregået transmission af gas mellem og gennem medlemsstaterne i mange år, og mere end halvdelen af al den naturgas, der forbruges i EU, krydser mindst én grænse under transmissionen. Der findes allerede grænseoverskridende tariffer for fysisk flow gennem systemerne.

Men sammenhængen mellem fysisk og aftalemæssigt flow vil efterhånden forsvinde i kraft af konkurrencen. Derfor er det altafgørende, at der i de europæiske gastariferingsordninger tages hensyn hertil, og at TPA-tarifferne afspejler omkostningerne. Tarifferne bør f.eks. ikke sættes i forhold til afstanden, når de faktiske transmissionsomkostninger ikke afspejler den imaginære aftalemæssige vej, som det er tilfældet med bl.a. swaps.

Mens overbelastning for øjeblikket ikke udgør nogen begrænsning af betydning for udviklingen af det europæiske gasmarked, nævnes den imidlertid oftere og oftere som en mulig hindring for handel og netadgang. Som et første skridt mod rettidige og nøjagtige oplysninger om tilgængelig kapacitet i det europæiske gasnet er der stillet krav til TSO'erne på gasmarkedet om at udarbejde og offentliggøre et detaljeret kort over det europæiske gasnet med angivelse af tilgængelig transmissionskapacitet ved alle nettets større ind- og udgange.

Endelig bliver det nødvendigt at oprette en kodeks for ikke-diskriminerende adgang til nettet med netbrugernes rettigheder og pligter, for at nye aktører på markedet kan få lettere adgang. Madrid-forummet har desuden efterlyst en TSO-ordning i samhandelen over landegrænser, der skulle fungere som en clearing-mekanisme for transmission af gas mellem forskellige systemer. Disse supplerende foranstaltninger er helt klart nødvendige for, at det indre marked fuldt ud kan komme forbrugerne til gode. Det arbejde, der udføres i Madrid-forummet, skal derfor fortsættes og færdiggøres. Men af ovennævnte grunde er det endnu ikke hensigtsmæssigt at foreslå lovgivningsmæssige instrumenter for f.eks. tarifering og overbelastningsstyring på gasområdet. Ikke desto mindre vil Kommissionen være opmærksom på spørgsmålet og om fornødent foreslå passende forholdsregler.

2.4.7. Infrastruktur: Udarbejdelse af en plan for infrastrukturen på elområdet og revision af retningslinjerne for transeuropæiske net

-Infrastruktur på elområdet

Hvis samhandelen med elektricitet inden for EU skal stimuleres, kræver det, at de eksisterende samkøringslinjer mellem medlemsstaterne udnyttes optimalt, og det skal som ovenfor beskrevet nås gennem retfærdige og gennemskuelige regler for grænseoverskridende tarifering og overbelastningsstyring.

Lige så vigtigt er det, at der anspores til opførelse af ny infrastruktur. Det europæiske transmissionssystem er endnu ikke tilstrækkelig udviklet til at fungere i et reelt indre marked med effektive handelsmuligheder. Det er ikke overraskende, eftersom samkøringslinjerne hidtil er blevet opført af vertikalt integrerede monopolselskaber, der ikke havde andre målsætninger end en forbedring af deres egen systemsikkerhed og leveringskvalitet.

To år efter ikrafttrædelsen af eldirektivet tegner der sig følgende tre flaskehalse inden for samkøring:

-Den iberiske halvø er fortsat meget isoleret på grund af utilstrækkelig kapacitet på samkøringslinjerne til Frankrig og dermed til resten af det europæiske samkøringssystem.

-Den tilgængelige samkøringskapacitet til Italien (fra Frankrig, Schweiz og Østrig) er utilstrækkelig.

-Det Forenede Kongerige har kun en samkøringslinje med Frankrig med begrænset kapacitet; andre projekter er under udarbejdelse, men etableringsomkostningerne er store.

Men der er også ofte overbelastningsproblemer andre steder i det europæiske net, f.eks. i Benelux-landene og Centraleuropa og mellem den skandinaviske halvø og kontinentet.

I adskillige tilfælde såsom situationen ved den fransk-spanske grænse er den eneste mulighed for at udvide samhandelen derfor at opføre nye samkøringslinjer eller øge kapaciteten på de eksisterende linjer, når dette er teknisk muligt.

Finansieringen af ny infrastruktur er sjældent et problem, fordi selskaberne er villige til at investere i nye net for at imødekomme efterspørgslen på markedet. Problemet er som helhed af mere politisk karakter. Det er tit vanskeligt at etablere nye samkøringslinjer, fordi der skal findes et kompromis mellem samfundsinteresser (på EU-plan og i de enkelte lande) og de lokale forbehold over for ny infrastruktur. Lokalbefolkningen modsætter sig ofte, at der opføres nye transmissionslinjer, navnlig på strategisk vigtige lokaliteter, som f.eks. i Pyrenæerne eller Alperne (se ovenfor), hvilket gør det vanskeligt at føre planerne ud i livet.

Fællesskabet har her en nøglerolle at udfylde, for at markedet kan fungere uden fysiske begrænsninger. I grønbogen om energiforsyningssikkerhed [17] understregede Kommissionen, at manglende infrastrukturer kan blokere for integreringen af nationale markeder og på den måde være med til at forringe forsyningssikkerheden. I den forbindelse bør der naturligvis også tages hensyn til udvidelsen af det indre marked og det deraf følgende større behov for samkøringskapacitet.

[17] KOM(2000) 769, s. 70.

For at løse disse problemer må kapaciteten på de eksisterende samkøringslinjer øges. Og opførelsen af nye linjer skal, hvor det er nødvendigt, lettes. Der bør følgelig iværksættes bestræbelser på at udarbejde en europæisk samkøringsplan med ordninger af "fælleseuropæisk interesse" gennem en ny procedure. Der vil blive fremlagt et forslag i tråd med den kommende revision af retningslinjerne for transeuropæiske net. En sådan plan ville være et middel til at løse lokale og internationale konflikter.

Som første led i udarbejdelsen af denne plan og af hensyn til en bedre samordning af handelen mellem medlemsstaterne vil Kommissionen foretage en undersøgelse af følgende temaer:

1) En analyse af de definitioner og kriterier, der på nationalt plan eller af de større netsammenslutninger (UCTE, NORDEL og UK) anvendes til at bedømme den tilgængelige kapacitet; i visse kunne der foreslås en relativ forhøjelse af den angivne tilgængelige kapacitet. De tekniske driftstandarder (f.eks. maksimumtemperatur i kablerne) vil også blive undersøgt, og der vil blive fremlagt forslag til revision og harmonisering.

2) Mulighederne for tekniske forbedringer såsom stærkere transformere, kraftigere kabelafsnit eller indførelse af ny teknologi vil blive undersøgt, bl.a. med henblik på at øge den fysiske kapacitet på visse samkøringslinjer.

3) Efter denne vurdering af mulighederne for at øge kapaciteten på de eksisterende net vil det i undersøgelsen kunne konkluderes, hvilket minimumsniveau der skal være for samkøring mellem nettene, for at det indre marked kan fungere, og hvilke nye transmissionslinjer dette kræver.

I denne forbindelse har det betydning, at eldirektivet sikrer medlemsstaterne, at de har alle de nødvendige virkemidler til rådighed, så de kan kræve en sådan teknisk forbedring, og at virkemidlerne er i overensstemmelse med direktivet. Disse bestemmelser er derfor indarbejdet i den foreslåede revision af direktivet.

-Infrastruktur på naturgasområdet

Som på elområdet er et godt integreret naturgasnet en væsentlig forudsætning for forsyningssikkerheden og et velfungerende indre gasmarked. Denne forudsætning understreges af den markante stigning i efterspørgslen efter naturgas i EU gennem det seneste tiår og den særlige situation, der er opstået som følge af den nylige gennemførelse af naturgasdirektivet.

Overordnet set udvikler samkøringen mellem gasnettene i EU sig godt i kraft af en kombination af større efterspørgsel på markedet, behovet for større transmissionskapacitet og hensynet til gassikkerheden.

Gennem de seneste få år er der idriftsat en lang række større, nye rørledningssystemer, som har styrket og yderligere integreret EU's gasnet såvel internt i EU som i forhold til leverandører uden for Fællesskabet. Gasoperatørerne har etableret omfattende ny infrastruktur til gastransmission for at følge med den stigende efterspørgsel. Det gælder f.eks. projekter i den nordlige del af EU (samkøringslinjer mellem Det Forenede Kongerige og kontinentet, nye forsyningsrørledninger fra Norge og dertilhørende større kapacitet på kontinentet), i Mellemeuropa (forskellige gasrørledninger i Tyskland og Østrig) og i den sydlige del af EU (nye naturgasnet i Portugal, Grækenland og Vestspanien og nye gasrørledninger fra Algeriet).

Men den større efterspørgsel og samhandelen over landegrænser, som markedsåbningen har medført, kan resultere i overbelastning, og der synes allerede nu at være opstået et behov i lighed med elområdet for at løse disse overbelastningsspørgsmål, f.eks. ved den hollandske grænse, i Irland og i Frankrig (flydende naturgas). Derfor vil den fremgangsmåde, der er påtænkt for elektricitetsnettene med hensyn til at udpege nye samkøringslinjer og indføre hensigtsmæssig tarifering og kapacitetstildelingsmekanismer, også blive brugt for naturgasnettenes vedkommende i det omfang, fremgangsmåden er anvendelig.

-Revision af retningslinjerne for transeuropæiske net

I 1994 fremlagde Den Europæiske Union de politiske rammer for fremme af transeuropæiske net, og siden 1995 har dette program også omfattet elektricitets- og gasnettene. I øjeblikket er der udpeget 44 projekter af fællesskabsinteresse på elområdet, som dækker linjer mellem medlemsstater og til tredjelande, og 46 projekter på naturgasområdet, som dækker rørledninger, LNG-terminaler og lagring. Etablering og udvikling af transeuropæiske energinet bidrager både til gennemførelsen af det indre marked, til drifts- og forsyningssikkerheden for el og naturgas inden for Fællesskabet og til samhørigheden. Et af de prioriterede områder i politikken for de transeuropæiske energinet er udviklingen af samkøringslinjer mellem medlemsstaterne samt nationale transmissionslinjer, der danner forbindelse til disse samkøringslinjer. Udbygningen af samhandelen i det indre marked har fået Kommissionen til at foreslå en revision af de gældende retningslinjer for de transeuropæiske energinet for dermed at understrege målsætningen om de optimalt fungerende energinet i det indre energimarked under skyldig hensyntagen til den fremtidige udvidelse heraf.

Kommissionen vedtager derfor snarest en rapport om gennemførelsen af retningslinjerne for de transeuropæiske energinet og en revision af disse retningslinjer. I denne forbindelse bliver det nødvendigt at støtte og fokusere på projekter, der er særlig gavnlige for miljøet, herunder projekter, der vil kunne reducere tabet i nettene. Revisionen kommer til at omfatte en løsning på problemet med manglende linjer og overbelastning af nettet samt anerkendelse af de nye behov, der opstår som følge af el- og naturgasdirektivernes gennemførelse og det stigende antal privilegerede kunder.

2.4.8. Konklusion

Kommissionen skal og vil fortsat have som klart mål at fremme samhandelen med elektricitet og naturgas. Vedtagelsen af den foreslåede forordning om tarifering af grænseoverskridende transmissioner og overbelastningsstyring vil være et stort fremskridt. Men initiativet skal støttes af opførelsen af ny infrastruktur, hvor det er teknisk muligt og økonomisk berettiget, og Kommissionen vil vie dette punkt særlig opmærksomhed.

2.5. Mål for offentlig service

På el- og gasområdet omfatter begrebet offentlig service et stort antal faktorer, der har betydning for en fortsat sikker forsyning med elektricitet og - når der er tilslutning - naturgas af høj kvalitet til konkurrencedygtige priser. Hidtil har næsten alle EU-lande søgt at nå dette overordnede mål for offentlig service ved, at det offentlige har ejet og drevet al produktion, transmission og salg af elektricitet og al transmission og salg af gas. Under disse betingelser ansås det kun for nødvendigt med lovgivning i begrænset omfang for at sikre, at disse målsætninger blev opfyldt. Men efterhånden som markedet er blevet privatiseret og åbnet, har regeringerne som regel med hjælp fra tilsynsmyndighederne på området vedtaget forskrifter, der fastsætter mindstekravene til sektorspecifik offentlig service.

På el- og gasområdet i EU arbejdes der mod en række mål og standarder for offentlig service. I produktionsledet kan det dreje sig om producenternes forpligtelse til at overholde miljøkrav, producere en vis mængde elektricitet fra vedvarende energikilder eller overholde andre miljømæssige krav, eller lejlighedsvis overholde mindstekrav vedrørende primære brændselskilder af hensyn til forsyningssikkerheden. Dette aspekt understreges også i grønbogen om energiforsyningssikkerhed [18].

[18] KOM(2000) 769, s. 71.

De væsentligste spørgsmål vedrørende offentlig service ligger imidlertid i transmissions-/distributions-/salgsledet. I mange henseender kan driften af transmissions- og distributionssystemerne faktisk i sig selv anses for en offentlig service; de udgør et monopol og yder en væsentlig service over for alle samfundets borgere og erhvervslivet. Det gælder især på de liberaliserede markeder, idet transmissions- og distributionssystemerne er selve grundlaget for, at der kan udvikles en konkurrencesituation. Alle medlemsstater pålægger derfor netoperatørerne mindstekrav med hensyn til drift og offentlig service ved f.eks. at forlange, at transmissions- og distributionsselskaberne garanterer alle forbrugere tilslutning til nettet på rimelige vilkår. Hertil kan føjes, at medlemsstaterne ofte og i stadig højere grad kræver, at selskaberne overholder visse mindstekrav til almindelig service såsom tidsfrister for udførelse af reparations- og tilslutningsarbejde.

Endelig forlanger medlemsstaterne af de salgsselskaber, der ønsker at komme ind på deres hjemmemarked, at de ansøger om bevilling. For at opnå den skal selskabet opfylde en række mindstekrav, hvoraf mange drejer sig om offentlig service. F.eks. kræver nogle lande ensartede priser til ensartede kunder og særlige priser til lavindkomstgrupper, beskyttelse mod afbrydelser af forsyningen for sårbare forbrugere og i visse lande overholdelse af standarder for serviceniveauet, herunder kontraktvilkår, gennemskuelig information og klage behandlingsprocedurer.

I den fælles energipolitik får opnåelsen af det højest mulige niveau for offentlig service på disse områder høj prioritet, hvilket afspejler en grundlæggende fællesskabsmålsætning om forsyningspligtydelser, sådan som Det Europæiske Råd i Nice understregede på mødet den 7.-8. december 2000 på baggrund af Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser i Europa [19]. Det er af afgørende betydning, at den gradvise gennemførelse af det indre marked bidrager til at nå dette mål og dermed til at opretholde og forbedre standarderne for offentlig service. Det er i særlig grad vigtigt, at alle Fællesskabets borgere får en grundlæggende ret til at få leveret elektricitet til rimelige priser, og at der opretholdes et vist minimum af forbrugerbeskyttelse. Derfor indeholder direktiverne en række bestemmelser, herunder artikel 3 [20], som giver medlemsstaterne de nødvendige redskaber i denne sammenhæng.

[19] Meddelelse af 20. september, EFT C 17 af 19.1.2001, s. 4.

[20] Men også artikel 9, stk. 2, i naturgasdirektivet (pligt til at levere til kunder i et givet område), 17 i begge direktiver (nægtelse af adgang), 20 i naturgasdirektivet og 21 i eldirektivet (bevilling til etablering af direkte linjer) og 23 i eldirektivet og 24 i naturgasdirektivet (beskyttelsesforanstaltninger i tilfælde af en pludselig krise).

Disse bestemmelser sikrer, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne iværksætter for at nå deres legitime mål for offentlig service, vedbliver at være i overensstemmelse med direktiverne, såfremt foranstaltningerne står i et rimeligt forhold til målene. Hidtil har ingen foranstaltning i noget medlemsland givet anledning til principielle spørgsmål om overensstemmelse med direktiverne. Der er således heller ingen medlemsstater, der har fundet det nødvendigt at gøre undtagelser fra direktivets bestemmelser for at nå deres mål for offentlig service.

Medlemsstaternes valg af foranstaltninger og standarder for offentlig service hører i princippet under nærhedsprincippet, men fordi opretholdelse og forbedring af sådanne standarder overalt i Fællesskabet er en integrerende del af den fælles energipolitik, har Kommissionen påbegyndt en benchmarkingundersøgelse med henblik på at sammenligne medlemsstaternes mål for offentlig service, de metoder, der er valgt for at nå målene, og deres succes med opfyldelsen af høje standarder. Resultatet af undersøgelsen vil kunne bruges af medlemsstaterne til at opretholde og forbedre standarderne.

Den første del af undersøgelsen, som består i, at medlemsstaternes forvaltninger og tilsynsmyndigheder skal udfylde et omfattende spørgeskema, er nu afsluttet. På baggrund heraf vil Kommissionen udarbejde en udførlig meddelelse. Ud fra de hidtil indkomne oplysninger, står det imidlertid allerede nu klart, at markedsåbning, herunder indførelsen af helt fri konkurrence, på ingen måde har forhindret medlemsstaterne i med held at forfølge deres mål om høje standarder for offentlig service. Efterhånden som markedsåbningen skrider frem, er der faktisk opnået endnu højere standarder for offentlig service ved hjælp af krav og betingelser i forbindelse med bevillinger. Tilsynsmyndighederne i de enkelte lande fører tilsyn med, om betingelserne bliver overholdt, og pålægger i modsat fald bøder [21]. Denne fremgangsmåde har gjort det muligt for medlemsstaterne fortsat at hæve og forbedre standarden, især i transmissions-, distributions- og salgsledet og dermed opnå en gradvis og fortsat hævelse af standarden for offentlig service på et liberaliseret marked.

[21] Herunder om fornødent inddragelse af en bevilling.

Næsten alle deltagerne i den offentlige høring understregede dette emnes betydning. Et overvældende flertal af de deltagere, der havde kommentarer hertil, bekræftede, at erfaringen tydeligt viser, at standarderne for offentlig service, navnlig vedrørende forsyningspligt og forbrugerbeskyttelse, ikke blot kan opretholdes i et konkurrencepræget marked, men også hæves.

Det står hermed klart, at liberaliseringen af markederne for naturgas og elektricitet ikke har medført faldende standarder for offentlig service. Tværtimod har liberaliseringen med den relevante forskriftsmæssige kontrol bevirket, at opmærksomheden på standarden af den ydede service er blevet større og standarden dermed hævet. Den benchmarkingundersøgelse, der er undervejs, giver alle medlemsstaterne mulighed for at drage nytte af den indhøstede erfaring, så man dermed opnår de højest mulige standarder for offentlig service overalt i Fællesskabet.

Ikke desto mindre viser Kommissionens hidtidige erfaring fra gennemførelsen af el- og naturgasdirektiverne, at det vil være hensigtsmæssigt at træffe yderligere foranstaltninger til styrkelse af de nuværende bestemmelser. For det første er Kommissionen af den opfattelse, at et af de grundlæggende mål for offentlig service, nemlig husholdningernes ret til at blive forsynet på rimelige vilkår, skal være en bagvedliggende målsætning for det indre marked og derfor også for direktivet. Kommissionen foreslår derfor, at medlemsstaterne træffer de fornødne foranstaltninger for at sikre denne målsætning. For det andet bør medlemsstaterne forpligtes til at træffe de fornødne foranstaltninger for at sikre, at en række målsætninger for væsentlig offentlig service opfyldes. Både med hensyn til el og gas bør de derfor få pligt til at indføre relevante bestemmelser, så målsætningerne for væsentlig offentlig service opfyldes, navnlig:

*beskyttelse af sårbare forbrugere; medlemsstaterne skal f.eks. sikre bl.a. ældre, arbejdsløse og handicappede en passende beskyttelse mod uberettigede afbrydelser af forsyningen;

*beskyttelse af slutbrugeren; medlemsstaterne skal f.eks. sikre et sæt minimumskrav til kontraktvilkår, gennemskuelig information og billige og gennemsigtige procedurer for tvistbilæggelse;

*social og økonomisk samhørighed; ud over at opfylde en generel forsyningspligt skal medlemsstaterne om fornødent træffe forholdsregler, der kan sikre forsyning og tilslutning til rimelige priser i f.eks. randområder;

*miljøbeskyttelse; f.eks. pligt til efterspørgselsstyring og foranstaltninger til fremme af vedvarende energi og kraftvarmeproduktion; og

*forsyningssikkerhed; navnlig gennem sikring af passende standarder for opretholdelse og udbygning af infrastrukturen, herunder især samkøringslinjer.

Det er meget vigtigt, at den ovenfor omtalte overvågnings- og benchmarkingundersøgelse færdiggøres og gentages med regelmæssige mellemrum. Ifølge artikel 3, stk. 2, i begge direktiver skal medlemsstaterne nu underrette Kommissionen om offentlige serviceforpligtelser. Dette gælder dog kun foranstaltninger, der kræver undtagelse fra direktiverne. Som tidligere nævnt har medlemsstaterne ikke fundet det nødvendigt at gøre undtagelser fra direktiverne for at nå deres mål for offentlig service. Det ville være en meget stor hjælp for overvågnings- og benchmarkingprocessen, hvis medlemsstaterne havde pligt til at underrette Kommissionen om alle de iværksatte foranstaltninger. På grundlag heraf kunne Kommissionen udgive en beretning to gange årligt og om fornødent fremsætte henstillinger om foranstaltninger, som medlemsstaterne bør træffe for at sikre høje standarder for offentlig service.

2.6. Forsyningssikkerhed

I Kommissionens nyligt udgivne grønbog "På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed" (KOM(2000) 769) behandles spørgsmålet om forsynings sikkerheden og dens sammenhæng med det indre marked for el og gas. Kommissionen konkluderer herom, at "integrering på energimarkederne vil styrke forsyningssikkerheden, forudsat at der er tale om reel integrering". I grønbogen anfører Kommissionen som led i sin konklusion navnlig, at det er altafgørende, at forsyningssikkerhed anerkendes som en væsentlig forsyningspligt. Endvidere gennemgås de bestemmelser i el- og naturgas direktiverne, som skal sikre, at der kan opnås forsyningssikkerhed på et åbent og konkurrencepræget marked såvel på nationalt plan som på fællesskabsplan.

Kort sagt indeholder direktiverne bestemmelser, som skal sikre, at medlemsstaterne har de nødvendige redskaber til rådighed for fortsat at garantere energiforsyningssikkerheden, når der indføres konkurrence. Medlemsstaterne er f.eks. forpligtet til at tillade offentlig licitation af ny produktionskapacitet støttet af indkøbsaftaler. De har også mulighed for om fornødent at begrænse indkøb af naturgas fra en enkelt forsyningskilde. Gennemførelsen af det indre marked vil medføre en større grad af sammenhæng mellem el- og naturgasmarkederne og et større antal leverandører og kan derfor bidrage til energiforsyningssikkerheden i Fællesskabet, forudsat at der finder relevant overvågning sted på både fællesskabs- og nationalt plan, og der i direktivernes bestemmelser findes passende redskaber til handling.

Det bør nævnes, at når disse sikkerhedsforanstaltninger iværksættes korrekt af medlemsstaterne, vil de være en garanti imod, at EU kommer ud i en situation med manglende forsyninger og (kunstigt) opskruede priser som den, der er opstået i Californien. Her førte en kombination af flere forhold til den nuværende vanskelige og uholdbare forsyningssituation, bl.a. tilstedeværelsen af en obligatorisk pool, der førte til en konkurrenceforvridende, oligopolagtig tarifpraksis og manglende mulighed for at opveje risikoen med langsigtede forsyningsaftaler, den brat stigende efterspørgsel, der hovedsagelig skyldes interneteksplosionen, mangelen på ny produktionskapacitet, der skyldes et uklart lovgivningsmiljø og ekstremt stramme planlægningsrestriktioner, fastfrysning af engrospriser, TSO'ernes manglende mulighed for at udbyde opførelsen af ny kapacitet støttet af energiindkøbsaftaler i licitation samt mangelen på kapacitet på samkøringslinjer, på forsyningsaftaler med nabostaterne og på hensigtsmæssige indenstatslige handelsaftaler. Ovennævnte bestemmelser, navnlig medlemsstaternes mulighed for offentlig licitation, når efterspørgslen truer med at overstige udbuddet, betyder altså sammen med betydelig og stigende samkøringskapacitet mellem medlemsstaterne, effektive handelsaftaler og omhyggelig overvågning på både fællesskabs- og nationalt plan, at der ikke kan udvikle sig "californiske tilstande" i EU.

Men da dette område er af så stor betydning - og sikker elforsyning er formentlig det vigtigste mål for offentlig service - er det hensigtsmæssigt at styrke de relevante sikkerheds foranstaltninger, der allerede ligger i eldirektivet. Det ville i særlig grad være relevant at pålægge medlemsstaterne en pligt til nøje at overvåge deres hjemlige elmarked, herunder forholdet mellem udbud og efterspørgsel, det fremtidige efterspørgselsniveau, ny kapacitet under planlægning eller opførelse og graden af konkurrence på markedet. Medlemsstaterne skulle årligt offentliggøre en beretning med resultaterne af overvågningen og de forholdsregler, de påtænker at træffe for at sikre forsyningssikkerheden. På grund af den tætte sammenhæng mellem elnettene i EU er forholdet mellem udbud og efterspørgsel på fællesskabsplan endvidere af afgørende betydning for den overordnede systemsikkerhed, og derfor bør Kommissionen på grundlag af de nationale beretninger og sit eget overvågningsarbejde offentliggøre en lignende meddelelse, der dækker hele Fællesskabet.

2.7. Miljømæssige konsekvenser af åbningen af energimarkedet

Gennemførelsen af det indre marked for el og naturgas har i mange henseender vist sig at være gavnlig for miljøet i kraft af forbedringer af kraftværkerne, øget driftseffektivitet og et skift til renere brændsel i elproduktionen. På den anden side er faldende energipriser måske ikke fremmende for udviklingen af energieffektivitet og vedvarende energi.

F.eks. steg anvendelsen af naturgas i elproduktionen fra 1990 til 1998 med 128%, mens fast brændsel faldt med 18%. I samme periode er den gennemsnitlige omdannelseseffektivitet på kraftvarmeværkerne steget med 6%, og kulstofintensiteten (CO2/GWh) er nedbragt med mere end 15%. Tendensen til renere elproduktion må forventes at tage fart, som markedsåbningen skrider frem. For eksempel i Det Forenede Kongerige, som var den første medlemsstat, der liberaliserede el- og gassektorerne, har udviklingen hen mod en renere energisektor været særlig tydelig. Her steg naturgasandelen fra 0,5% i 1990 til 38,5% i 1999. Den gennemsnitlige omdannelseseffektivitet steg med 9,5% fra 1990 til 1998. CO2-udledningen fra elproduktionen faldt med 27% i Det Forenede Kongerige i forhold til EU-gennemsnittet på blot 3% i samme periode.

Imidlertid skal de miljømæssige konsekvenser af markedsåbningen konstant overvåges [22]. Med den øgede markedsåbning falder elpriserne måske, og det skaber en række miljømæssige udfordringer, der skal tages op. Hvis markedsprisen på el falder, stiger efterspørgslen muligvis, i hvert fald i nogen grad på grund af en mindre indsats for at opnå energibesparelser og en effektiv energiudnyttelse. I grønbogen om energiforsyningssikkerhed antyder prognoser, at efterspørgslen vil stige med 20% på grund af lavere elpriser [23]. Ligeledes kan fuldstændig konkurrence betyde, at elektricitet fra nye og mindre udviklede energikilder (f.eks. vedvarende energikilder og kraftvarmeproduktion) bliver mindre konkurrencedygtig, hvilket vil kunne hæmme udviklingen hen imod en renere brændselssammensætning i elproduktionen.

[22] Kommissionen har iværksat en undersøgelse for at få markedsåbningens miljømæssige konsekvenser frem til 2010 vurderet.

[23] KOM(2000) 769, s. 71.

Ifølge både el- og naturgasdirektivet har medlemsstaterne mulighed for at løse disse spørgsmål:

-Artikel 3 i begge direktiver indeholder en bestemmelse om, at medlemsstaterne under hensyn til den almindelige økonomiske interesse kan indføre forsyningspligt, som blandt andet kan vedrøre miljøbeskyttelse. F.eks. udelukker en nedsættelse af den samlede elregning ikke, at der vedtages tariferingsstrukturer for at tilskynde til en effektiv energiforsyning. Tariferingsstrukturerne kunne indføres gennem nedskæringer i de faste afgifter, så priserne på det variable elforbrug forblev uændrede. For at sådanne fornyelser i tariferingsstrukturen kan indføres, må der findes passende forskriftsmæssige incitamenter.

-Artikel 8, stk. 3, og artikel 11, stk. 3, i eldirektivet omhandler medlemsstaternes ret til at pålægge transmissionsoperatører og distributører at prioritere de værker, der bruger vedvarende energikilder eller spildvarme, eller som producerer kraftvarme, i forbindelse med lastfordelingen af kraftværkerne.

En række medlemsstater har truffet den slags foranstaltninger og har taget yderligere skridt til at sikre, at de høje miljøstandarder i produktions- og salgsledet i el- og gassektoren overholdes. Normalt gælder de fælles konkurrenceregler, herunder de, der vedrører statsstøtte, for den slags ordninger. Som det ses af behandlingen af sådanne sager, er ordningerne imidlertid i princippet forenelige med fællesskabsreglerne om statsstøtte under forudsætning af, at de ikke begrænser konkurrencen i en grad, der ikke står i et rimeligt forhold til den miljømæssige målsætning og målsætningen om en forbedring af forsyningssikkerheden i EU [24]. Der er desuden netop vedtaget meget begunstigende retningslinjer til støtte for anvendelsen af vedvarende energikilder i elproduktionen.

[24] KOM(2000) 769, s. 71.

Som supplement til de foranstaltninger, der træffes på nationalt plan, har Kommissionen iværksat en række initiativer:

-Vedvarende energikilder. Kommissionen har fremlagt et direktivforslag [25] om fremme af vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet. Målet er at sikre, at udviklingen af elproduktion fra vedvarende energikilder falder i tråd med EU's vejledende overordnede mål om en fordobling af de vedvarende energikilders andel i det interne bruttoenergiforbrug inden 2010. Den 5. december 2000 nåede Rådet (energi) til politisk enighed om forslaget, som formentlig bliver vedtaget på et senere tidspunkt i 2001.

[25] KOM(2000) 279 endelig af 10.5.2000, "Forslag til direktiv om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet".

-Kraftvarmeproduktion. I 1997 blev der i meddelelsen om kraftvarmeproduktion [26] fremlagt en strategi for yderligere udvikling af kraftvarmeproduktionen. Meddelelsen indeholdt også forslag til et vejledende mål om en fordobling af kraftvarmeandelen i EU inden 2010. Den nyligt fremlagte handlingsplan for større energieffektivitet [27] bekræftede dette mål og indeholdt en række foranstaltninger til fremme af kraftvarmeproduktion. Den foreslåede ændring af direktivet om store fyringsanlæg omfatter også fremme af kraftvarmeproduktion. Inden for rammerne af det europæiske klimaændringsprogram er kraftvarmeproduktion udpeget som et lovende middel til at opnå emissionsreduktioner.

[26] KOM(97) 514 endelig af 15.10.1997.

[27] KOM(2000) 247 endelig af 26.4.2000 "Handlingsplan for større energieffektivitet i Det Europæiske Fællesskab".

-Emissionsstandarder. Emissioner fra kraftværker er omfattet af direktivet om store fyringsanlæg (88/609/EØF) og direktivet om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening [28]. Den 22. juni 2000 vedtog Rådet (miljø) enstemmigt en fælles holdning til forslaget om ændring af direktivet om store fyringsanlæg. Ændringen vil udvide direktivets anvendelsesområde og give mulighed for strengere krav til lofterne over emissioner fra nye værker.

[28] Rådets direktiv 96/61/EF af 24.9.1996 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening.

-Energieffektivitet og energibesparelse. I april 2000 fremlagde Kommissionen sin handlingsplan for energieffektivitet, som indebærer en forbedring på 1% af den årlige energiintensitet i forhold til et scenario med uændret praksis. Den 30. maj 2000 opfordrede Rådet Kommissionen til at fremlægge detaljerede forslag om iværksættelsen af handlingsplanen. Det er altafgørende, at indsatsen på området fortsætter uden ophør, og at det sker parallelt med markedsåbningen. På et fuldstændig åbent marked er der behov for at internalisere eksterne omkostninger for at sikre fair og ensartede spilleregler. Kommissionen vil derfor fremme initiativer i den retning, f.eks. en fælleseuropæisk energi-/CO2-afgift, stramme regler for statsstøtte, foranstaltninger til efterspørgselsstyring og til fremme af kraftvarmeproduktion og vedvarende energi, som er stillet ringere i konkurrencen, så længe de eksterne omkostninger ikke er fuldt integrerede. Kommissionen vil f.eks. foreslå følgende lovgivningsmæssige instrumenter på området i 2001:

-Forslag til direktiv om energieffektivitet i bygninger;

-Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om miljømæssige aspekter af elektrisk og elektronisk udstyr;

-Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et flerårigt program til fremme af vedvarende energikilder og energibesparelse (2003-2006) (opfølgning på SAVE- og ALTENER-programmerne).

Endvidere har Kommissionen til hensigt i 2002 at udarbejde forslag om kraftvarmeproduktion.

-Energibeskatning. Kommissionen har foreslået at udvide mineraloliedirektivets anvendelsesområde til også at dække andre konkurrerende energikilder, herunder elektricitet, gas, kul, brunkul osv. Endvidere har flere medlemsstater indført energi-/miljøafgifter for at mindske energiforbruget.

-Mulige fremtidige skridt. På fællesskabsplan såvel som på nationalt plan behandler man i øjeblikket en række supplerende foranstaltninger. Blandt andet vedrørende handel med emissioner af drivhusgasser. Kommissionen har igangsat en debat om emnet i en grønbog [29] i tråd med Kyoto-protokollen. De forskellige arbejdsgrupper under det europæiske klimaændringsprogram, hvori interessenterne, medlemsstaterne og Kommissionen er repræsenteret, er i færd med at fastlægge de politikker og foranstaltninger, som de kunne anbefale Kommissionen at iværksætte for at opfylde EU's målsætninger for klimaændringer.

[29] KOM(2000) 87 endelig af 8.3.2000 "Grønbog om handel med emissioner af drivhusgasser inden for Den Europæiske Union".

Konklusion

I mange henseender kunne markedsåbning være gavnlig for opfyldelsen af de fælles miljømål med hensyn til energi. I særdeleshed har indførelsen af konkurrencepres vist sig at medføre hurtigere opførelse af mere effektive og renere kraftvarmeværker, end det før har været tilfældet i en monopolsituation. Efterhånden som markedsåbningen får priserne til at falde, får en række supplerende politikker imidlertid stadig større betydning som ovenfor beskrevet.

Kommissionen har iværksat en undersøgelse af den samlede miljømæssige virkning af liberaliseringen af energimarkederne på miljøet. Kommissionen vil nøje overvåge situationen og om nødvendigt foreslå yderligere foranstaltninger til miljøbeskyttelse, som samtidig skal være i overensstemmelse med reglerne for det indre marked.

2.8. Konkurrencens indvirkning på beskæftigelsen

Selv om gennemførelsen af det indre energimarked sker med nogen forsinkelse, er det dog en del af målsætningen fra 1992 om at oprette et velfungerende indre marked i Den Europæiske Union med henblik på at sikre vækst og beskæftigelsesmuligheder til gavn for EU's borgere. Øget effektivitet og lavere energipriser vil sammen med nye teknologiske muligheder i kraft af indførelsen af konkurrence i energisektoren sætte skub i beskæftigelsen i europæisk erhvervsliv som helhed - i hvert fald på mellemlang til lang sigt .

Det Europæiske Råd understregede på mødet i Lissabon i marts 2000 i forbindelse med opfordringen til at gennemføre det indre energimarked, at dette marked er en nøglefaktor i den strategiske målsætning for Den Europæiske Union, nemlig "på ny at skabe betingelserne for fuld beskæftigelse" med henblik på "at blive verdens mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi ... med flere og bedre job og større social samhørighed." Ligeledes udtalte Europa-Parlamentet i sin beslutning om liberalisering af energimarkederne i juli 2000, at "konkurrencen har betydelige konsekvenser for de enkelte landes økonomi og for forbrugerne i det hele taget, f.eks. ...øgede beskæftigelsesmuligheder, og på lidt længere sigt også positive konsekvenser for arbejdsmarkedet".

Men for så vidt angår den kortsigtede udvikling i energisektoren, vil indførelsen af konkurrence sandsynligvis medføre et fald i beskæftigelsen som følge af den tilpasning til konkurrencesituationen, der nødvendigvis må ske i de tidligere monopolselskaber gennem en passende omstrukturering på virksomhedsplan.

Det er vigtigt at sikre, at der findes både nationale og fællesskabspolitikker for følgerne af, at der nedlægges stillinger i den overgangsperiode, hvor energisektorens virksomheder tilpasser sig den nye konkurrencesituation.

På denne baggrund har Kommissionen iværksat en undersøgelse, der gennem afdækning af såvel hidtidige erfaringer som fremtidsudsigterne skal uddybe dens kendskab til beskæftigelsessituationen i energisektoren. Undersøgelsen blev udarbejdet og udført i tæt samarbejde med repræsentanter for arbejdsmarkedets parter. Med udgangspunkt i tilgængelige statistikker over den kvantitative udvikling i arbejdsstyrken i energisektoren beskrives og analyseres navnlig de kvalitative aspekter ved beskæftigelsesudviklingen i el- og gassektoren i lyset af markedsåbningen.

For så vidt angår udviklingen i arbejdsstyrkens størrelse i de to berørte sektorer, viser statistikkerne, at antallet af beskæftigede i både el- og gassektoren faldt fra 1990 til 1998 [30]. Hovedårsagerne til dette fald i arbejdsstyrken, som i mange medlemsstater tydeligvis begyndte før markedsåbningen, er teknologiske fremskridt og en tendens til at udlicitere visse funktioner. Dog har markedsåbningen fremskyndet denne proces, især i elsektoren.

[30] På baggrund af tilgængelige europæiske og nationale statistikker anslås det, at mere end 250.000 job er forsvundet i sektoren fra 1990 til 1998. Men statistikkerne viser som regel kun beskæftigelsesudviklingen i de offentlige værker under et og skelner ikke for værker, der har integreret fremstilling, mellem beskæftigelsen i gas-, el- og vandforsyningen.

Mindskelsen af arbejdsstyrken faldt sammen med en ændring af den kvalifikationsprofil, som erhvervslivet forlangte. Faktisk er der med tiden sket et fald i antallet af arbejdspladser med teknisk beskæftigelse for specialarbejdere og faglærte såvel som i antallet af mellemlederstillinger og tilknyttede kontorfag. Der er skabt nye beskæftigelsesmuligheder på områder som markedsføring, kundeservice, IT og serviceydelser til virksomhederne. Hertil kommer de nye arbejdspladser, som følger med nye forretningsområder såsom handel med energi.

Hvad angår måden, hvorpå nedskæringer i medarbejderstaben blev udført, lykkedes det de 10 virksomheder i Det Forenede Kongerige, Irland, Sverige, Italien og Tyskland, som var omfattet af caseundersøgelsen, at udføre omstruktureringen på en socialt ansvarlig måde, f.eks. ved at anvende frivillig førtidspensionering. Endvidere havde et betydeligt antal af de større selskaber, der indgik i undersøgelsen, indført omskolings- og omflytningsprogrammer. I henhold til disse ordninger blev der tilbudt omskoling enten for, at medarbejderen kunne blive i virksomheden i en ny stilling eller for at lette hans jobsøgning uden for virksomheden.

Markedsåbningen har således både haft en kvantitativ og en kvalitativ indvirkning på beskæftigelsessituationen i el- og gassektoren. De traditionelle kvalifikationer er blevet mindre relevante, mens nye beskæftigelsesmuligheder giver efterspørgsel efter kvalifikationer, der er vigtige på et konkurrencepræget marked, såsom markedsføring og kundeservice.

Når nedsættelsen af medarbejdertallet har været uundgåelig, er den hidtil foregået på en socialt ansvarlig måde ved hjælp af førtidspensionering og omskolingsordninger. Efterhånden som markedsåbningen skrider frem, og omstruktureringerne fortsætter, er det imidlertid vigtigt, at alternative foranstaltninger på virksomhedsplan til støtte for omstruktureringsprocessen undersøges og styrkes yderligere. Sådanne foranstaltninger kunne være arbejdstidsnedsættelse og øget omskoling i tråd med den europæiske beskæftigelses strategi, ifølge hvilken omskoling og omflytning i princippet skal prioriteres frem for førtidspensionering. Udviklingen af alternative foranstaltninger er særligt vigtig, hvis virksomhedernes muligheder for at gennemføre omstruktureringen ved hjælp af førtidspensionering efterhånden begrænses, fordi gennemsnitsalderen i medarbejderstaben falder. Optimal praksis i så henseende bør udveksles mellem virksomhederne og arbejdsmarkedets parter. Kommissionen vil opmuntre til udveksling af erfaringer, f.eks. i sektordialogudvalget for elektricitet [31].

[31] {0>The Committee was set up on the basis of the Commission Decision of 20 May 1998 on the establishment of sectoral committees promoting the dialogue between social partners at EU level.<}99{>Udvalget blev nedsat på baggrund af Komissionens afgørelse af 20. maj 1998 om oprettelse af sektordialogudvalg til fremme af dialogen mellem arbejdsmarkedets parter på EU-plan.<0}

Arbejdsmarkedets parter i elsektoren offentliggjorde den 27. november 2000 en fælles erklæring, hvilket er et opmuntrende fremskridt i så henseende [32]. Med denne erklæring indleder den europæiske elsektor sammen med de faglige organisationer en fælles indsats for at søge nye veje til at sikre, at såvel virksomhederne som deres ansatte får gavn af de forandringer, der følger med udviklingen af det indre marked, og at de sociale konsekvenser af omstruktureringerne bliver mindst mulige.

[32] Kan ses på: www.emcef.org, www.epsu.org, www.eurelectric.org

Den europæiske beskæftigelsesstrategis muligheder bør også tages i betragtning. Strategien udgør hensigtsmæssige rammer for behandling af såvel kvantitative som kvalitative aspekter af forvaltning af forandringerne, navnlig strategiens to søjler om omstillingsevne og beskæftigelsesevne. Omstillingsevne gælder en virksomheds tilpasning af arbejdets tilrettelæggelse til nye produktionsvilkår. formålet med søjlen om beskæftigelsesevne er at øge de ansattes kompetence til at klare omstillingen, og den omfatter desuden strategier for livslang læring. Aktionerne under disse beskæftigelsespolitiske søjler kræver, at der etableres et stærkt partnerskab mellem offentlige og private aktører på forskellige niveauer, og de kan finansieres gennem Den Europæiske Socialfond i forbindelse med programmer, der er fastlagt af Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne.

I denne forbindelse skal udviklingen i ansøgerlandene ydes særlig opmærksomhed. Det er vigtigt at bistå energiselskaberne og regeringerne i disse lande, så omstruktureringen af energisektoren sker på en socialt ansvarlig måde, f.eks. ved at ansøgerlandene nyder godt af de erfaringer, der er høstet i Fællesskabet i så henseende. Kommissionen vil foretage yderligere overvågning heraf og tilskynde de pågældende lande til at styrke området ved hjælp af PHARE-programmet. Imidlertid kunne de beskæftigelsesmæssige konsekvenser af markedsåbningen i energisektoren meget vel slå kraftigst igennem i ansøgerlandene, når de er blevet integreret i det indre marked og ikke længere er omfattet af PHARE-programmet. Kommissionen vil sikre, at dette aspekt af markedsåbningen i ansøgerlandene fortsat får opmærksomhed og støtte, også efter tiltrædelsen.

Man kan konkludere, at det har været muligt hidtil at gennemføre omstruktureringer på en socialt ansvarlig måde. Men situationen må nøje overvåges og supplerende foranstaltninger om fornødent træffes, efterhånden som markedsåbningen og omstruktureringen af sektoren skrider frem. Alle involverede aktører må bidrage til løsninger, der minimerer de negative sociale følger af omstruktureringen af den europæiske elektricitets- og gassektor.

2.9. Handel med tredjelande

Der er foregået udveksling af elektricitet mellem Fællesskabet og dets nabolande uden for Fællesskabet i mange år, f.eks. mellem EU og medlemslandene i Nordel. Før markeds åbningen lå denne samhandel hos de tidligere offentlige monopolselskaber. Men den udvekslede mængde el var forholdsvis lille af tekniske grunde som lav samkøringskapacitet mellem de nationale systemer og forskellige driftsstandarder.

På det liberaliserede indre marked vil elektricitetshandel med tredjelande sandsynligvis blive mere interessant. Selskaberne forhandler allerede nu oftere med tredjelande om fremtidige leverancer af el. Endvidere sker der en gradvis forbedring af situationen omkring tekniske begrænsninger på samkøringslinjerne. Der findes et antal projekter, som har til formål at forbedre samkøringslinjer fra Øst- og Mellemeuropa, herunder Ukraine og Rusland, til elnettene i EU.

En forøgelse af samhandelen med el mellem nabolande ville i princippet være en positiv udvikling. Konkurrencen ville blive forstærket, hvilket ville resultere i øget effektivitet og måske i nye investeringsmuligheder i nabolandene for det europæiske erhvervsliv. Men det skal sikres, at en sådan udvidelse af markedet sker på baggrund af ensartede spilleregler for alle markedsoperatører. En grundlæggende forudsætning for indførelse af konkurrence på elmarkedet i hele EU er, at der findes sammenlignelige rammebetingelser i alle involverede lande.

På baggrund af mulighederne for øget handel med elektricitet og behovet for at regulere en sådan samhandel må der skabes enighed om klare retsregler, og overholdelsen af disse må sikres. Udvidelsesprocessen og planen om at fremskynde markedsåbningen har understreget behovet for en sådan ramme. Fællesskabet må være bevidst om og forberedt på følgerne af en yderligere åbning af det indre marked med hensyn til handelsforbindelserne med tredjelande. Hvad angår disse landes elselskaber, er de nødt til at have klare fremtidsperspektiver, der giver dem mulighed for at lægge en effektiv og sammenhængende strategi for deltagelse i det indre elmarked.

På gasområdet er det indre markeds eksterne dimension helt klart lige så vigtig. Set ud fra den stigende importafhængighed er problemerne dog nogle andre. F.eks. er det vigtigt at sikre en gensidig åbning af markedet i et tidligere og et senere omsætningsled baseret på fri handel, integrering af EU-markeder og ikke-EU-markeder og et tættere og stærkere samarbejde. Afhængigt af udviklingen vil Kommissionen overveje, om der er behov for at tage specifikke initiativer til sikring af gensidigheden med tredjelande.

2.9.1. Skabelse af et pålideligt retsgrundlag for handel med el med tredjelande

Det er nødvendigt at skabe et pålideligt retsgrundlag for en sådan samhandel. Som det udtrykkes principielt i Kommissionens meddelelse "Den seneste udvikling i gennemførelsen af det indre elektricitetsmarked" vedtaget i maj 2000 [33], kunne et sådant retsgrundlag skabes gennem bilaterale aftaler med de pågældende tredjelande, hvor det måtte være hensigtsmæssigt i forbindelse med nuværende rammeaftaler, f.eks. de associeringsaftaler, der er indgået med ansøgerlandene. Muligheden for på grundlag af gensidighedsprincippet at bede dem forpligte sig med hensyn til miljøbeskyttelse og nuklear sikkerhed bør undersøges nærmere, navnlig for at undgå, at miljøet i EU bliver truet. Sådanne bilaterale aftaler ville dermed udgøre et gensidighedsbaseret grundlag for handelen med tredjelande og følgelig sikre ensartet adgang til EU's indre marked og tredjelandenes markeder samt overholdelse af grundlæggende miljøstandarder og standarder for nuklear sikkerhed. Hvor der ikke findes specifikke ordninger, finder de eksisterende internationale handelsregler anvendelse.

[33] KOM(2000) 297 endelig.

Den af Kommissionen i 1998 udarbejdede handlingsplan for teknisk bistand til ansøgerlandenes forberedelse til det indre energimarked vil kunne fremme virkeliggørelsen af dette mål, idet den understreger det reelle behov for bistand på lovgivningsområdet med hensyn til udarbejdelse af lovudkast, hvordan markedet og transmissionssystemerne skal fungere, oprettelse af nationale tilsynsmyndigheder osv. Der udarbejdes skræddersyede løsninger for at lette overgangen. Med henblik på den foreslåede fremskyndelse af markedsåbningen i Den Europæiske Union vil Kommissionen styrke sin handlingsplan for teknisk bistand samt sine andre bestræbelser på at hjælpe ansøgerlandene i tilpasningen af deres energisektor til EU's krav.

2.9.2. Fremtidige tiltag

Kommissionen skal gennem bilaterale kontakter og en analyse af tilgængelige oplysninger finde lande, der potentielt kan indgå bilaterale eller regionale aftaler med Fællesskabet. Som udgangspunkt skal sådanne lande have et elmarked, der er indrettet i overensstemmelse med grundprincipperne i EU's eldirektiv såvel kvantitativt som kvalitativt (dvs. med hensyn til markedsåbningsgrad, adgang for tredjeparter og adskillelse), og de skal være indstillet på at indrømme EU-selskaber adgang til deres marked. Ydermere skal deres forhold med hensyn til miljøstandarder i forbindelse med elproduktion og nukleare sikkerhedsstandarder være på et tilfredsstillende niveau.

Hvad angår ansøgerlandene, skal sådanne aftaler være i fuldstændig overensstemmelse med tiltrædelsesforhandlingerne og de fremtidige bestemmelser i tiltrædelsestraktaterne.

Når de potentielle aftaleparter til sådanne bilaterale aftaler er fundet, vil Kommissionen anmode Rådet om et forhandlingsmandat på baggrund af artikel 228 i Traktaten og derefter indlede forhandlinger. Det forventes, at der bliver anmodet om de første mandater i 2001.

Endvidere er det nødvendigt at overvåge de indgåede aftalers virkning i praksis. Det vil derfor være passende at forpligte medlemsstaterne til at rapportere regelmæssigt til Kommissionen om tidligere mængder og om oprindelsen af importen i henhold til nye bilaterale eller regionale aftaler eller nuværende ordninger. Kommissionen ville så aflægge rapport om de indhøstede erfaringer og om fornødent foreslå supplerende foranstaltninger på fællesskabsplan.

3. Konklusioner

Der er sket store fremskridt i udviklingen af el- og gasmarkederne, såvel kvantitativt (markedsåbningsgrad) som kvalitativt (strukturelle valg vedrørende adskillelse, netadgang osv.). Det har medført betydelige prisnedsættelser, som er størst i lande med en høj grad af kvantitativ markedsåbning.

Hvad angår standarder for offentlig service, viser erfaringen, at selv fuldstændig markedsåbning ikke har medført noget fald i de offentlig servicestandarder. Tværtimod har fuld markedsåbning sammen med effektiv regulering medført en øget bevidsthed om og højere standarder for offentlig service. Kommissionen er af den opfattelse, at det er yderst vigtigt, at standarderne for offentlig service ikke falder. Selv om alt peger på, at standarderne for offentlig service højnes, mener Kommissionen, at det i det mindste må anføres, at alle medlemsstater skal sikre de grundlæggende servicer på elområdet, hvilket vil sige, at alle husholdninger skal forsynes med elektricitet af høj kvalitet til rimelige priser, og at der vedtages et sæt minimumskrav til beskyttelse af slutbrugeren.

Markedsåbningen har også vist sig at være forenelig med Fællesskabets mål for forsyningssikkerhed og miljøbeskyttelse, forudsat at de nødvendige supplerende politikker gennemføres. De fornødne foranstaltninger er under forberedelse eller er allerede truffet både på nationalt plan og fællesskabsplan for at sikre, at den gradvise gennemførelse af det indre marked bidrager positivt til Fællesskabets mål på disse to områder.

Der kan og bliver også truffet foranstaltninger for at sikre, at den nødvendige omstrukturering af energisektoren finder sted på en socialt ansvarlig måde, som er forenelig med Fællesskabets beskæftigelsespolitiske mål.

Nabolandene deltager snart eller allerede i det indre marked, dog med forbehold af hensynet til gensidighed og miljøbeskyttelse, som er foreneligt med handelsreglerne og nødvendigt for at sikre ensartede spilleregler. Bilaterale aftaler kunne være et godt grundlag for fremskridt i så henseende.

Denne udvikling er opmuntrende, om end slutmålet om et fuldt integreret marked ikke er opfyldt endnu. Erfaringen viser, at bestemmelserne i el- og naturgasdirektiverne skal revideres og suppleres med hensyn til følgende to nøgleområder, for at det indre marked kan blive en realitet:

Hvad angår markedsåbningsgraden, er de fleste medlemsstater gået længere end krævet i el- og naturgasdirektiverne. Men markedsåbningsgraden er meget forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, og hvis denne situation opretholdes over en længere periode, vil den forhindre udviklingen af helt ensartede spilleregler i det indre marked. Dengang el- og naturgasdirektivet blev vedtaget, forventede man ikke en sådan udvikling, for på det tidspunkt troede man ikke, at et overvældende flertal af medlemsstater ville åbne deres markeder mere end krævet i direktivernes bestemmelser, og slet ikke, at de ville forpligte sig til at gennemføre fuld åbning efter en kortsigtet tidsplan. Dermed forventedes ej heller den nuværende konkurrenceforvridning både mellem elselskaber og gasselskaber og mellem elforbrugere og gasforbrugere. Endelig indeholder direktivets gensidighedsbestemmelser ikke en reel løsning på denne konkurrenceforvridning.

Markedsåbning er vigtig, men for at den i praksis kan fungere effektivt, skal der garanteres retfærdig og ikke-diskriminerende adgang til nettet. Selv om der er sket store fremskridt på området, særligt med hensyn til elektricitet, er der stadig brug for yderligere forbedringer. Medlemsstaternes standarder varierer også meget, hvilket sandsynligvis medvirker til yderligere konkurrenceforvridning på markedet. Antallet af deltagere i den offentlige høring, der understregede disse emners grundlæggende betydning både for indførelse af konkurrence og for fastlæggelse af ensartede spilleregler, er i sig selv et udtryk for, hvor vigtig markedsåbningen er.

Kommissionen er af den opfattelse, at betingelserne er til stede for at nå endnu et betydningsfuldt skridt videre i markedsåbningsprocessen og dermed nærmere en hurtig fuldførelse af det indre marked for elektricitet og naturgas. Som ovenfor nævnt bekræftede et overvældende flertal af den offentlige hørings deltagere behovet for at fremskynde fuldførelsen af det indre marked. Og som disse selskaber, forbrugerrepræsentanter og organisationer understregede, er der utallige fordele ved et 100% liberaliseret marked.

Fuldstændig åbning af el- og gasmarkedet ville sikre ensartede spilleregler for alle medlemsstater og markedsaktører i det indre marked, hvilket gennemførelsen af de nuværende direktiver som ovenfor beskrevet ikke kan forventes at gøre.

Hvad angår det andet nøgleområde - elprisen - i særdeleshed, har det hidtil opnåede konkurrenceniveau på området afstedkommet store prisnedsættelser, som vil medvirke til at opretholde og forbedre europæisk erhvervslivs konkurrencedygtighed generelt. Men markedsåbningen sker nu hurtigere og hurtigere i de fleste af de lande, som de europæiske virksomheder primært er i konkurrence med, hvorfor gennemførelsen af det indre marked er altafgørende for, at vi kan holde trit med markedsudviklingen hos vore handelspartnere.

Konkurrencen må også forventes at medføre mere ensartede priser i hele EU, hvorved der skabes ensartede spilleregler for både erhvervskunder og husholdninger. Dette betyder særlig meget for de små og mellemstore virksomheder, der i øjeblikket ofte ikke har de samme prisfordele som store erhvervskunder, især hvis de er bundet til det lokale elselskab uden mulighed for at skifte leverandør. I den forbindelse er det værd at nævne, at et stort antal høringsdeltagere fastslog, at det ikke kan være berettiget fortsat at give de store EU-virksomheder konkurrencefordele i form af konkurrencedygtige el- og naturgaspriser i forhold til de små virksomheder. I betragtning af, hvor vigtige de små og mellemstore virksomheder er for Fællesskabet, kan sådanne betingelser kun have en negativ indvirkning på konkurrencedygtighed, innovation og beskæftigelse.

Fuldstændig markedsåbning kan desuden tilskynde til innovation og fremme de nye teknologiers indtrængen på markedet. Der foregår da også megen ny teknologisk udvikling inden for elproduktion, navnlig med hensyn til micropower-teknologi og vedvarende energi. Mikroturbiner udgør i stadig større udstrækning et alternativ for kunderne, og brændselscelleteknologi er i øjeblikket ved at blive indført på markedet. Disse teknologier frembærer anselige fordele for mange kunder med hensyn til driftssikkerhed, miljøvirkning og ofte også med hensyn til pris. Endvidere er disse teknologier særligt fordelagtige for randområderne. Gennemførelsen af det indre marked vil danne grundlag for ensartede spilleregler for alle konkurrerende teknologier, hvad angår adgang til kunderne, og vil derfor fremskynde indførelsen af disse nye teknologier.

Ydermere vil større markedsåbning sandsynligvis højne serviceniveauet for kunderne, navnlig på slutbrugerniveauet, idet kvaliteten af den service, som selskaberne tilbyder f.eks. med hensyn til reparationer, nye tjenester og betalingsordninger, er et af de felter, som de indbyrdes konkurrerer på. Det har man allerede kunnet konstatere i lande, hvor markedet er fuldt åbnet.

Endelig ville gennemførelsen af det indre energimarked yderligere lette gas-til-gas-konkurrencen. For nærværende er prisen på naturgas i Kontinentaleuropa tæt bundet til olieprispariteten. I Tyskland f.eks. steg prisen for let fyringsolie med 50% fra juli 1999 til juli 2000. Engrospriserne på naturgas steg med 42% i samme periode. Den gennemsnitlige fob-pris i december 2000 på Tysklands import af gas lå næsten 90% over niveauet fra året før. Det er i Fællesskabets klare interesse, at gas-til-gas-konkurrencen er i en fortsat udvikling, så bindingen mellem olie- og gasprisen kan ophæves, eftersom dette vil øge antallet af mulige kilder til EU's energiforsyning. Naturgasdirektivet tager allerede hensyn til udviklingen af gas-til-gas-konkurrencen ved hjælp af de privilegerede kunders ret til TPA helt frem til borehullet, og efterhånden som et voksende antal privilegerede kunder modtager leverancer fra konkurrerende kilder, vil gasproducenterne blive nødsaget til at skærpe den indbyrdes priskonkurrence.

De mange langfristede kontrakter inden for europæisk gasforsyning og gastransmission kan være hæmmende for udviklingen af en effektiv gas-til-gas-konkurrence i Europa. Derfor ville det være et effektivt virkemiddel til åbning af de europæiske gasmarkeder og udvikling af gas-til-gas-konkurrencen at indføre frigørelsesprogrammer i gassektoren gennem adgang for tredjeparter til eksisterende langfristede kontrakter om eneleverancer. Nogle få medlemsstater har indført sådanne programmer, og andre bør tilskyndes til at overveje det, for de vil øge likviditeten på gasmarkedet.

Med henblik på at opnå fuldstændig markedsåbning skal såvel kvantitative som kvalitative emner behandles. Det er for det første nødvendigt at fastsætte en frist, inden for hvilken medlemsstaterne skal tillade alle forbrugere, både erhvervskunder og husholdninger, at købe el og gas af et selskab efter eget valg overalt i EU. Hermed sikres ikke blot en hurtig udvikling af det indre marked til gavn for alle EU-borgere, men også at der tilvejebringes helt ensartede spilleregler for alle EU-virksomheder.

For det andet er det nødvendigt at sikre et effektivt system for markedsadgang, således at privilegerede kunder og producenter kan få effektiv og ikke-diskriminerende adgang til transmissions- og distributionsnettet og til anden væsentlig infrastruktur. Erfaringen viser, at slutmålet om ikke-diskriminerende adgang til nettet ikke kan nås fuldt ud på grundlag af de nuværende direktivbestemmelser om adgang for tredjeparter og niveauet for adskillelse. I denne forbindelse bør der oprettes uafhængige nationale tilsynsmyndigheder i alle medlemsstater, da de spiller en afgørende rolle for at sikre ikke-diskriminerende betingelser for adgangen til nettet. De skal som et minimum have beføjelse til at fastsætte eller godkende transmissions- og distributionstrariffer.

Der skal sikres høje standarder for såvel betingelserne for adgang for tredjeparter som for adskillelse, således at systemoperatørerne kan opnå en høj grad af uafhængighed og dermed upartiskhed. Sådanne standarder skulle i princippet være kvalitetsmæssigt sammenlignelige i alle medlemsstater for at skabe ensartede spilleregler og forhindre konkurrenceforvridning.

Kommissionen har derfor konkluderet, at den nu vil fremsætte forslag for Rådet og Europa-Parlamentet om foranstaltninger til imødekommelse af disse krav. Ydermere kan sådanne forslag styrke de nuværende bestemmelser om mål for offentlig service. Disse kvalitative forslag er allerede nedfældet i grønbogen om energiforsyningssikkerhed, som Kommissionen vedtog i november 2000 [34].

[34] KOM(2000) 769, s. 71-72.

Selv om det ganske vist er forholdsvis hurtigt efter gennemførelsen af de nuværende direktiver om el og naturgas