KOMMISSIONENS MEDDELELSE

Retningslinjer for en fælles forståelse af begrebet »miljøskade« som defineret i artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader

(2021/C 118/01)

Indholdsfortegnelse

1. Indledning 1

2. Den retlige og bredere lovgivningsmæssige kontekst 2

3. »Skade« 9

4. Oversigt over »miljøskade« 10

5. »Skade på beskyttede arter og naturtyper« 17

6. »Skade på vandmiljøet« 26

7. »Skade på jord« 43

8. Konklusioner 48

Bilag 49

Liste over Domstolens afgørelser 49

1. INDLEDNING

2. Inden for rammerne af direktivet er begrebet »miljøskade« afgørende. Det bruges til at definere direktivets overordnede formål ( 5 ) . Når en miljøskade opstår, eller når der er fare for, at en miljøskade opstår, udløses der forpligtelser til at træffe forebyggende eller afhjælpende foranstaltninger for operatører, ligesom der udløses tilknyttede forpligtelser for de kompetente myndigheder ( 6 ) , og andre personer har ret til at anmode om, at der træffes foranstaltninger ( 7 ) . I tilfælde af grænseoverskridende skade, som berører mere end én medlemsstat, udløses en forpligtelse til samarbejde mellem medlemsstaterne ( 8 ) . Begrebet indebærer desuden konsekvenser for finansielle aktører, som stiller finansiel sikkerhed til dækning af ansvar efter direktivet ( 9 ) . Begrebet spiller således en potentielt vigtig rolle i miljøbeskyttelsen og medvirker til at afgøre, om miljøskade forebygges og afhjælpes eller ej.

3. Disse retningslinjer for en fælles forståelse af begrebet miljøskade imødekommer et behov, som blev påpeget i en evaluering af direktivet, som Kommissionen foretog i 2016 (»evalueringen«) ( 10 ) . I evalueringen konkluderede Kommissionen, at gennemførelsen af direktivet blev hæmmet af en betydelig mangel på ensartet anvendelse af centrale begreber, navnlig begreber vedrørende miljøskade ( 11 ) . Kommissionen gav derfor en kontrahent til opgave sammen med ekspertgruppen vedrørende miljøansvarsdirektivet og den relevante tjenestegren i Kommissionen at udarbejde et fælles forståelsesdokument baseret på forskning og høringer ( 12 ) . Selv om dette grundlæggende arbejde ikke har udmøntet sig i et kommissionsdokument eller et dokument, som er aftalt med medlemsstaterne, har det bidraget til at bane vejen for disse retningslinjer.

4. På denne baggrund omhandler disse retningslinjer alle aspekter af definitionen af »miljøskade«. Begrebet er indholdsrigt og henviser til eller omfatter flere andre termer og begreber. Retningslinjerne omfatter disse, da de er nødvendige for forståelsen af begrebet. Med hensyn til struktur indledes retningslinjerne med en gennemgang af den retlige og bredere lovgivningsmæssige sammenhæng, hvori definitionen er relevant. Derefter undersøges definitionen af »skade« og den fuldstændige ordlyd af definitionen af »miljøskade«, inden de tre særskilte kategorier af miljøskade, den omfatter, undersøges i detaljer, dvs. »skade på beskyttede arter og naturtyper«, »skade på vandmiljøet« og »skade på jord«. De overordnede konklusioner fremlægges i slutningen.

5. Eftersom formålet med retningslinjerne er at give en fælles forståelse af definitionen, er indhold analytisk og detaljeret. Retningslinjerne er ikke henvendt til en bestemt målgruppe, men de er navnlig henvendt til følgende målgrupper, som alle er tildelt en rolle i direktivet: medlemsstaterne, kompetente myndigheder, operatører, fysiske og juridiske personer og udbydere af finansiel sikkerhed. Retningslinjerne omhandler i videst muligt omfang de problemer med forståelsen, der allerede er opstået, eller som med rimelighed kan forventes at opstå i fremtiden. Dette sker gennem en grundig analyse af alle dele af definitionen af »miljøskade«, fremhævelse af detaljerede betragtninger, der kan udledes af ordlyden og den retlige og lovgivningsmæssige sammenhæng, og henvisning til EU-Domstolens retspraksis (»Domstolen«), som kan bidrage til at afklare forskellige aspekter af definitionen enten direkte eller analogt.

6. Retningslinjerne er udarbejdet under Kommissionens eneansvar. Det er imidlertid kun Domstolen, der har kompetence til autoritativt at fortolke EU-retten.

2. DEN RETLIGE OG BREDERE LOVGIVNINGSMÆSSIGE KONTEKST

7. [nu direktiv 2009/147/EF om beskyttelse af vilde fugle Miljøansvarsdirektivet er et generelt, tværgående miljøinstrument, som ikke finder anvendelse på ét miljøområde, men på flere. Det supplerer således andre EU-instrumenter, som har til formål at beskytte miljøet. Definitionen af »miljøskade« henviser udtrykkeligt til fire af disse: Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle ( 13 ) ( 14 ) ] (»fugledirektivet«), Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter ( 15 ) (»habitatdirektivet«), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23 oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger ( 16 ) (»vandrammedirektivet«) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/56/EF af 17. juni 2008 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets havmiljøpolitiske foranstaltninger ( 17 ) (»havstrategirammedirektivet«). Krydshenvisninger til og en forståelse af de retlige bestemmelser i disse andre instrumenter er nødvendige for forståelsen af »miljøskade«.

8. Miljøansvarsdirektivet bygger på og er udtryk for princippet om, at forureneren betaler ( 18 ) . En fælles forståelse af »miljøskade« skal desuden, for så vidt det er relevant, bygge på andre principper, der ligger til grund for Unionens miljøpolitik, dvs. forsigtighedsprincippet ( 19 ) og principperne om, at der skal træffes forebyggende foranstaltninger, og at miljøskade som en prioritet skal afhjælpes ved kilden ( 20 ) , idet disse er relevante for fortolkningen. EU-rettens generelle principper, f.eks. proportionalitetsprincippet, er også relevante for direktivet.

9. Miljøansvarsdirektivet omhandler negative virkninger på miljøet, der forvoldes ved udøvelsen af erhvervsmæssige aktiviteter. Disse aktiviteter er underlagt retlige krav efter andre EU-miljølove ( 21 ) . De pågældende love skaber en bredere lovgivningsmæssig kontekst, som er relevant for anvendelsen af direktivets forpligtelser vedrørende miljøskade. Dette skyldes, at bestemmelserne i disse love normalt også har til formål at forebygge eller begrænse mange af de negative virkninger på natur, vand og jord, der er omfattet af anvendelsesområdet for begrebet »miljøskade«.

Ansvar for miljøskade

10. »Miljøskade« skal forstås i forhold til dem, der kan være juridisk ansvarlige for den efter direktivet, de omstændigheder og betingelser, hvorunder deres ansvar kan opstå, og de typer foranstaltninger, som de skal træffe i medfør af dette ansvar.

11. Parter, der kan være juridisk ansvarlige, betegnes »operatører« ( 22 ) . De er kun ansvarlige for »erhvervsmæssige aktiviteter«, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde ( 23 ) . I sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig-Holstein eV, fastslog Domstolen, at begrebet »erhvervsmæssig aktivitet« ikke er afgrænset til alene de aktiviteter, som har en tilknytning til markedet, eller som har en konkurrencepræget karakter, men omfatter alle de aktiviteter, der udøves i erhvervsmæssig sammenhæng — i modsætning til en rent personlig eller familiemæssig sammenhæng — og dermed de aktiviteter, som på grundlag af en delegation ved lov udøves i offentlighedens interesse ( 24 ) . I den konkrete sag blev det bekræftet, direktivet fandt anvendelse på et offentligt organ med ansvar for dræning af vådområde af hensyn til landbruget.

12. De vigtigste relevante erhvervsmæssige aktiviteter ( 25 ) er beskrevet i bilag III til direktivet. Operatører af disse kan være ansvarlige for alle tre kategorier af miljøskader efter direktivet. Ansvaret for operatører omhandlet i bilag III er desuden objektivt, dvs. det ikke er afhængigt af, om de har handlet eller undladt at handle forsætligt eller uagtsomt. For at der kan være tale om objektivt ansvar, er det tilstrækkeligt, at der fastslås en årsagssammenhæng mellem miljøskaden og den erhvervsmæssige aktivitet. I betragtning 8 til direktivet angives rationalet for at lade de erhvervsmæssige aktiviteter, der er omhandlet i bilag III, være omfattet af dets anvendelsesområde. Det anføres, at direktivet bør finde anvendelse på erhvervsmæssige aktiviteter, som udgør en risiko for menneskers sundhed eller miljøet, og det tilføjes: »Disse aktiviteter bør i princippet identificeres på grundlag af den relevante [EU-]lovgivning, som opstiller forskrifter for aktiviteter eller fremgangsmåder, der anses for at indebære en aktuel eller potentiel risiko for menneskers sundhed eller miljøet«.

13. De erhvervsmæssige aktiviteter i bilag III er defineret med henvisning til andre EU-retsakter på miljøområdet, hvoraf mange er blevet kodificeret, ændret eller erstattet, siden direktivet blev vedtaget. De pågældende erhvervsmæssige aktiviteter er dog stadig omfattet af direktivets anvendelsesområde. Det fælles forståelsesdokument indeholdt oplysninger om, hvordan den pågældende lovgivning har udviklet sig ( 26 ) . De erhvervsmæssige aktiviteter i bilag III dækker bl.a. driften af mange industriaktiviteter, herunder større eller mere risikobetonede industrianlæg som f.eks. kemiske fabrikker, affaldshåndteringsoperationer, visse udledninger af forurenende stoffer i vand, indvinding og opmagasinering af vand, fremstilling, anvendelse, oplagring, forarbejdning, deponering, udledning i miljøet og transport inden for virksomheden af visse stoffer, præparater og produkter samt transport af farlige stoffer eller gods ad vej, jernbane, indre vandveje, hav eller luft.

14. For en kategori af »miljøskade«, dvs. skade på beskyttede arter og naturtyper, kan andre operatører af erhvervsmæssige aktiviteter end dem, der er anført i bilag III, også være ansvarlige, hvis de har handlet forsætligt eller uagtsomt ( 27 )

15. Efter anden gældende EU-miljølovgivning skal operatører ofte være i besiddelse af og overholde betingelserne for en godkendelse, eller de kan være forpligtet til at operere i overensstemmelse med generelle bindende krav. Det kan imidlertid ikke udelukkes, at nogle operatører udfører erhvervsmæssige aktiviteter uden den krævede godkendelse eller uden at overholde alle gældende regler. Dette kan f.eks. være tilfældet for personer, der udfører ulovlige affaldsaktiviteter. Sådan ulovlig adfærd bevirker ikke, at sådanne operatører ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Hvis det var tilfældet, ville det være i strid med princippet om, at forureneren betaler. Direktivet er et udtryk for dette princip — og skal fortolkes i lyset heraf ( 28 ) . Yderligere støtte til dækning af operatører med ulovlige aktiviteter gives af sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, hvor Domstolen fastslog, at manglende overholdelse af de kontrolkrav, der er forbundet med tilladelseskrav, kan opstå i forbindelse med affaldsaktiviteter, der udføres uden ( 29 ) . Analogt kan det hævdes, at direktivets ansvarskrav ligeledes finder anvendelse på erhvervsmæssige aktiviteter, der udføres i strid med godkendelser eller andre forskriftsmæssige krav.

16. I sag C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG I) SpA m.fl., og sag C-534/13, Fipa Group m.fl., fastslog Domstolen, at den miljøansvarsordning, der er fastsat ved direktivet, kræver, at der fastslås en årsagssammenhæng mellem en eller flere identificerbare operatørers aktiviteter og miljøskaden eller den overhængende fare for en sådan skade ( 30 ) . Med hensyn til årsagssammenhængen har Domstolen fastslået, at en formodning, der er baseret på troværdige beviser, er tilstrækkelig til at fastslå årsagssammenhængen, hvis det er i overensstemmelse med medlemsstaten lovgivning ( 31 )

17. Direktivet definerer ikke, hvilke begivenheder der giver anledning til en årsagssammenhæng mellem den erhvervsmæssige aktivitet og miljøskaden eller den overhængende fare for skade. Flere steder i direktivet henvises der til »en emission, begivenhed eller hændelse« ( 32 ) . Med undtagelse af »emission« ( 33 ) er disse udtryk imidlertid ikke defineret, og, som det fremgår af sag C-529/15, Folk ( 34 ) , og sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig-Holstein eV, omfatter direktivet følgerne af den normale drift af erhvervsmæssige aktiviteter omhandlet i bilag III. I sag C-529/15 involverede den normale drift et vandkraftværk, og i sag C-297/19 involverede den vedligeholdelse af dræning i et vådområde. Det bør derfor ikke antages, at ansvar kun opstår i forbindelse med enkeltstående ulykker eller hændelser. Det kan også opstå i forbindelse med normal drift og vedrøre den type omstændigheder, der er beskrevet i punkt 18 og 19 nedenfor. Af hensyn til overskueligheden betegnes de forskellige mulige hændelser som »skadevoldende hændelser« i disse retningslinjer.

18. Arten af de faktorer, der forårsager negative virkninger — der kan betegnes som »skadelige påvirkninger« ( 35 ) — kan også variere ( 36 ) . Deres art kan være additiv — f.eks. deponering af affald på land, brug af inert materiale til opfyldning af et vådområde eller forurening af recipientmiljøet med forurenende stoffer. Den kan også være subtraktiv eller ekstraktiv — f.eks. impedans af vandløb ( 37 ) eller fjernelse af træer eller mineraler. Eller den kan være rent destruktiv — f.eks. når arealer ryddes, eller individer af en beskyttet art udryddes.

19. Negative virkninger kan være pludselige og utilsigtede — f.eks. hvis en eksplosion på en kemisk fabrik resulterer i brand, ødelæggelse af bygninger og forurening af jord og vand som følge af udledning af giftige stoffer eller brandslukningsmidler i vand. De kan også være umiddelbare — f.eks. hvis et beskyttet skovhabitat går tabt som følge af hurtig skovrydning. De kan være gradvise — f.eks. hvis en lækage fra et ødelagt rør, der forårsager kumulative skader i recipientmiljøet, først opdages efter et stykke tid. Negative virkninger fra den samme skadelige hændelse kan også komme til udtryk på flere måder — f.eks. hvis en pludselig og utilsigtet udledning af en stor mængde giftige stoffer i et vandløb medfører omgående fiskedød efterfulgt af en langsommere og mere gradvis forringelse af strukturerne i et beskyttet vandlevested eller af en beskyttet arts levested.

20. Desuden kan kendskabet til de skadevoldende hændelser og de negative virkninger, de forårsager, komme for dagens lys på forskellige tidspunkter. Hvis den skadevoldende hændelse er et alvorligt uheld, vil det blive kendt med det samme, men en ukendt hændelse vil måske først blive opdaget efter nogen tid — f.eks. et brud på en underjordisk lagertank med farlige stoffer ( 38 )

21. I direktivet opstilles der tre hovedkategorier af forpligtelser for operatører: — Såfremt en miljøskade endnu ikke er indtrådt, men der er overhængende fare for en sådan skade, skal operatøren omgående (39) træffe de nødvendige forebyggende foranstaltninger (40). — Hvis miljøskade er indtrådt, skal operatørerne træffe »enhver praktisk gennemførlig foranstaltning til øjeblikkeligt at kontrollere, indeslutte, fjerne eller på anden måde håndtere de pågældende forurenende stoffer og/eller enhver anden skadelig påvirkning for at begrænse og forhindre yderligere miljøskade og negativ virkning på menneskers sundhed eller yderligere forringelse af udnyttelsesmulighederne« (41). Af hensyn til overskueligheden betegnes disse trin som »omgående håndtering af skadelige påvirkninger«. — Hvis miljøskade er indtrådt, skal operatørerne træffe afhjælpende foranstaltninger (42). De skal fastlægge passende afhjælpende foranstaltninger i overensstemmelse med bilag II og forelægge dem for den kompetente myndighed til godkendelse (43).

22. Henvisningerne til »omgående« og »straks« viser, at de første to kategorier af forpligtelser er tidskritiske. Dette har betydning for den fælles forståelse af begrebet »miljøskade«. Operatørens forpligtelser til at træffe forebyggende foranstaltninger og straks håndtere skadelige påvirkninger efter direktivet eksisterer parallelt med lignende forpligtelser efter anden EU-miljølovgivning, f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75/EU af 24. november 2010 om industrielle emissioner (integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening) ( 44 ) (»direktivet om industrielle emissioner«).

24. Miljøansvarsdirektivet indeholder bestemmelser om dets tidsmæssige anvendelse, og der fastsættes grænser for dets anvendelse med henvisning til den 30. april 2007 og forløbet af en periode på 30 år ( 51 ) . Det tidsmæssige anvendelsesområde for de specifikke dele, der blev indført ved ændringerne af direktivet, er naturligvis forskelligt. For f.eks. skade på marine vandressourcer finder direktivet finder anvendelse fra den 19. juli 2015 ( 52 ) . Det skal bemærkes, at erhvervsmæssige aktiviteter, der er omfattet af godkendelser udstedt før den 30. april 2007, er omfattet med hensyn til ansvar, hvis og i det omfang den skadelige aktivitet videreføres efter den 30. april 2007. I sag C-529/15, Folk, fastslog Domstolen, at »dette direktiv [..] finder anvendelse ratione temporis på miljøskader, der er opstået efter den 30. april 2007, men som er forvoldt af driften af et anlæg, der er godkendt i overensstemmelse med vandlovgivningen og taget i drift før denne dato« ( 53 )

25. Direktivet indeholder også bestemmelser om undtagelser og fastsætter grænser for dets anvendelse med henvisning til en række nærmere angivne årsager til miljøskade ( 54 ) . Der gives endvidere en række begrundelser, som en operatør kan påberåbe sig for at undgå at skulle bære omkostningerne ved de forebyggende og afhjælpende foranstaltninger ( 55 ) . Det giver også medlemsstaterne mulighed for at tillade, at en operatør ikke bærer omkostningerne i forbindelse med afhjælpende foranstaltninger beslutte, hvis operatøren kan påvise, at han ikke har handlet forsætligt eller uagtsomt og har opfyldt alle betingelserne i en tilladelse ( 56 ) eller har handlet efter den tilgængelige videnskabelige og tekniske viden ( 57 ) . Der er imidlertid grænser for de sidstnævnte muligheder, som det fremgår af Domstolens dom i sag C-529/15, Folk ( 58 ) , vedrørende direktivets artikel 8, stk. 4, litra a).

26. forskellige bestemmelser, som ikke opfylder direktivets krav. Det er heller ikke en ret til at tilsidesætte operatørers ansvar for »miljøskade« efter direktivet. Kravene i direktivet skal som minimum være opfyldt i alle henseender. Direktivet giver medlemsstaterne mulighed for at opretholde eller vedtage strengere bestemmelser vedrørende miljøskade ( 59 ) . Dette er i overensstemmelse med artikel 193 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Retten til at have strengere bestemmelser er dog ikke det samme som en ret til at havebestemmelser, som ikke opfylder direktivets krav. Det er heller ikke en ret til at tilsidesætte operatørers ansvar for »miljøskade« efter direktivet. Kravene i direktivet skal som minimum være opfyldt i alle henseender.

De kompetente myndigheders rolle og medlemsstaternes relevante bredere roller

27. Mens operatøren er ansvarlig for miljøskade, har de kompetente myndigheder ( 60 ) opgaver i forbindelse dermed. En fælles forståelse af begrebet »miljøskade« kræver derfor visse henvisninger til deres rolle.

28. De kompetente myndigheder skal fastslå, hvilken operatør der har forvoldt miljøskaden eller fremkaldt den overhængende fare for skade ( 61 ) . Det betyder, at de kompetente myndigheder skal have kendskab til forekomsten af miljøskaden eller faren. Ellers giver opgaven med at fastslå, hvilken operatør der er ansvarlig, ingen mening.

29. De kompetente myndigheder skal også vurdere miljøskadens betydning ( 62 ) . Igen giver opgaven med at vurdere betydningen kun mening, hvis myndighederne har kendskab til forekomsten af miljøskaden eller faren.

30. De kompetente myndigheder skal fastlægge, hvilke afhjælpende foranstaltninger operatøren skal træffe efter bilag II til direktivet ( 63 ) , på grundlag af de potentielle afhjælpende foranstaltninger, som operatøren har foreslået, og efter behov i samarbejde med den relevante operatør. I sag C-379/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA m.fl., bekræftede Domstolen de kompetente myndigheders mulighed for at ændre de afhjælpende foranstaltninger, men påpegede også, at operatøren skulle have mulighed for at blive hørt ( 64 )

31. Opgaven med at opgaven med at fastslå, hvilken operatør der er ansvarlig, vurdere miljøskadens betydning og fastlægge de afhjælpende foranstaltninger kræver, at de kompetente myndigheder har og anvender relevante oplysninger om den skadevoldende hændelse, den erhvervsmæssige aktivitet, miljøskaden og årsagssammenhængen mellem dem samt den operatør, der udfører aktiviteten. I punkt 32-37 nedenfor beskrives forskellige potentielle typer af og kilder til relevante oplysninger. Det bør dog erindres, at udførlige oplysninger ikke altid er umiddelbart tilgængelige, og at de kompetente myndigheder måske skal handle hurtigt. Under sådanne omstændigheder vil forsigtighedsprincippet berettige de kompetente myndigheder til at gribe ind på grundlag af en rimelig formodning om, at der er sket eller vil opstå miljøskade.

32. Som bemærket i punkt 23 ovenfor har operatørerne i henhold til direktivet pligt til at underrette de kompetente myndigheder om skadevoldende hændelser og dermed forbundet miljøskade. Som også bemærket kan operatørerne have en særskilt pligt til at indgive oplysninger om skadevoldende hændelser til de kompetente myndigheder efter anden EU-miljølovgivning. Det kan imidlertid ikke udelukkes, at nogle operatører ikke indberetter sådanne oplysninger. Skadevoldende hændelser og miljøskade, hvor der er en årsagssammenhæng med fordækte ulovlige aktiviteter, uagtsomme handlinger eller undladelser inden for godkendte aktiviteter, vil næppe eller med mindre sandsynlighed blive indberettet.

33. I betragtning 15 til direktivet anføres det, at offentlige myndigheder bør sikre, at den ordning, der indføres med direktivet, gennemføres og håndhæves korrekt, og direktivet indeholder bestemmelser, hvorefter de kompetente myndigheder kan kræve flere oplysninger og et øget engagement fra operatørens side ( 65 ) . Det er ikke desto mindre vigtigt, at de kompetente myndigheder har adgang til andre informationskilder end dem, som operatøren stiller til rådighed i henhold til direktivet.

34. En potentiel kilde til oplysninger om skadevoldende hændelser og miljøskade er anmodninger om foranstaltninger fra de fysiske eller juridiske personer, der har ret til at fremsætte sådanne anmodninger ( 66 ) . Anmodninger om foranstaltninger skal »ledsages af de relevante oplysninger og data til støtte for bemærkninger, der meddeles om sådanne miljøskader« ( 67 )

35. En anden mulig kilde til relevante oplysninger er resultaterne af myndighedstilsyn efter anden gældende EU-miljølovgivning. Det kan f.eks. være rutinemæssige inspektioner af industrianlæg efter direktivet om industrielle emissioner ( 68 ) . Med hensyn til ansvar falder alle skadevoldende hændelser ikke sammen med en operatørs overtrædelser af forskrifterne, men overtrædelser af forskrifterne øger sandsynligheden for skadevoldende hændelser. Dette skyldes, at de pågældende forskrifter har til formål at kontrollere de potentielle eller faktiske risici for menneskers sundhed og miljøet, der er forbundet med de pågældende erhvervsmæssige aktiviteter. Følgelig reducerer overholdelsen af disse forskrifter i praksis sandsynligheden for, at der vil opstå skadevoldende hændelser. På samme måde øger manglende overholdelse af disse krav — herunder alvorlige overtrædelser — sandsynligheden for, at der vil opstå skadevoldende hændelser. Såfremt der findes gode systemer til udveksling af oplysninger, bør overvågningen af overhængende af forskrifterne derfor hjælpe de kompetente myndigheder med at få kendskab til miljøskade eller overhængende fare for skade, fastslå, hvilken operatør der er ansvarlig, og karakterisere den skadevoldende hændelse i overensstemmelse med direktivet. Det kan også hjælpe de kompetente myndigheder ved vurderingen af miljøskade ved f.eks. at tilvejebringe oplysninger om karakteren af de forurenende emissioner.

36. Som det vil fremgå af senere afsnit i disse retningslinjer, kræver vurderingen af en miljøskades omfang generelt oplysninger om recipientmiljøets tilstand. Nogle oplysninger om miljøets tilstand vil være direkte forbundet med den skadevoldende hændelse — f.eks. registrering af fiskedød i et vandløb, der for nylig er blevet negativt påvirket af forurenende udledninger. Men andre relevante oplysninger om miljøets tilstand vil bestå af registreringer og oplysninger, der er indsamlet til andre formål — f.eks. for at fastslå en arts generelle bevaringsstatus eller status for et beskyttet naturområde, f.eks. et Natura 2000-område. Mange relevante oplysninger om miljøets tilstand vil blive udledt af miljøstatusovervågning, der udføres af de nationale forvaltninger. Oplysninger, der indsamles under de fire direktiver nævnt i punkt 7 ovenfor, vil være særligt relevante. De kan suppleres af andre relevante oplysninger af anerkendt videnskabelig værdi — en ikkestatslig miljøorganisation kan f.eks. tilvejebringe omfattende oplysninger gennem borgervidenskab ( 69 )

37. Videnskabelige og tekniske oplysninger om genstanden for miljøskaden er tæt forbundet med oplysninger om miljøets tilstand med hensyn til potentiel betydning — f.eks. videnskabelig viden om livscyklussen for en beskyttet art, der påvirkes negativt, eller risikoen for menneskers sundhed ved eksponering for bestemte forurenende stoffer.

38. ikke en grund til at tilsidesætte de forpligtelser, som de kompetente myndigheder har til at sikre, at miljøskade vurderes og forebygges, at skadelige påvirkninger straks håndteres, eller at skade afbødes i overensstemmelse med direktivet (det omvendte gælder også: Forfølgelsen af miljøansvar er ikke en grund til at se bort fra sanktionernes rolle) Som bemærket ovenfor vil forekomsten af miljøskade eller overhængende fare herfor ofte, men ikke altid, hænge sammen med en overtrædelse af anden EU-miljølovgivning. Sådanne overtrædelser kan kræve eller begrunde, at medlemsstaternes myndigheder træffer særskilte foranstaltninger for at sikre de resultater, der kræves i henhold til anden EU-lovgivning (f.eks. beskyttelse af naturområder i henhold til fugledirektivet og habitatdirektivet), og for at gennemføre sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning. De samme faktiske omstændigheder kan således give anledning til både miljøansvar og strafansvar, og i praksis kan vurderingen af miljøskade efter direktivet foretages parallelt med vurderingen af overtrædelser til andre formål. Adfærd, som medlemsstaterne f.eks. skal straffe i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/99/EF af 19. november 2008 om strafferetlig beskyttelse af miljøet (»direktivet om miljøkriminalitet«) ( 70 ) , omfatter en del (hvis ikke alle) handlinger, der kan medføre miljøansvar ( 71 ) . Med henblik på at vurdere miljøskadens betydning kan de kompetente myndigheder i denne forbindelse anvende de samme informationskilder som de myndigheder, der er ansvarlige for sanktionerne. Det skal dog understreges, at anvendelsen af ansvarskravene i henhold til direktivet er adskilt fra anvendelsen af sanktioner. Det forhold, at myndighederne kan træffe foranstaltninger med henblik på at pålægge administrative eller strafferetlige sanktioner, er i denne forbindelseen grund til at tilsidesætte de forpligtelser, som de kompetente myndigheder har til at sikre, at miljøskade vurderes og forebygges, at skadelige påvirkninger straks håndteres, eller at skade afbødes i overensstemmelse med direktivet (det omvendte gælder også: Forfølgelsen af miljøansvar er ikke en grund til at se bort fra sanktionernes rolle) ( 72 )

39. Der opstår en række yderligere punkter med hensyn til situationer, hvor ansvar i henhold til direktivet falder sammen med overtrædelser af bestemmelserne i anden relevant EU-miljølovgivning, navnlig anden lovgivning omhandlet i selve direktivet. Hvis skadelige påvirkninger ikke kontrolleres i overensstemmelse med direktivet eller anden lovgivning, skal medlemsstaterne for det første i medfør af effektivitetsprincippet træffe foranstaltninger for at sikre overholdelsen af de relevante bestemmelser i direktivet og den anden lovgivning, som overtrædes. For det andet omhandler direktivet ikke udtrykkeligt de offentlige myndigheders afledte ansvar for at træffe forebyggende foranstaltninger, foranstaltninger for straks at håndtere skadelige påvirkninger og afhjælpende foranstaltninger, men det fastsætter heller ikke udtrykkeligt, at alle disse foranstaltninger kan fraviges, hvis operatøren ikke gennemfører dem, eller hvis operatøren kan begrunde, at denne ikke skal bære omkostningerne ( 73 ) . Sondringen i direktivet mellem foranstaltningerne og omkostningerne til disse foranstaltninger viser, at foranstaltningerne kræves, uanset om operatøren kan eller bør bære omkostningerne ( 74 ) . Retspraksis viser for det tredje, hvordan en medlemsstat kan være forpligtet til at træffe yderligere foranstaltninger, hvis det krævede resultat ikke opnås, selv om myndighederne har grebet ind over for en operatør. I sag C-104/15, Kommissionen mod Rumænien, som vedrørte udvindingsaffaldsdirektivet ( 75 ) , fandt Domstolen, at medlemsstaten stadig var ansvarlig for den manglende kontrol med emissioner af giftigt støv fra et mineaffaldsanlæg, selv om den havde pålagt operatøren sanktioner ( 76 ) , og selv om operatøren var blevet insolvent ( 77 )

3. »SKADE«

40. Definitionen af »miljøskade« omfatter begrebet »skade«, som er defineret særskilt. Udtrykket »skade« kan ikke stå alene (dvs. at forpligtelserne i medfør af direktivet ikke finder anvendelse på det generelle niveau af udtrykket). Når direktivet anvendes på konkrete situationer, skal de mere præcise formuleringer i definitionen af »miljøskade« anvendes. Uanset dette forbehold er definitionen af »skade« vigtig, fordi den indgår i definitionen af »miljøskade«, og fordi den præsenterer fire grundlæggende begreber, som præciseres i den mere detaljerede definition. Retningslinjerne omhandler derfor »skade«, inden de omhandler de øvrige elementer af definitionen af »miljøskade«. Boks 1: Definition af »skade«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 2), forstås ved »skade«»en negativ målelig ændring i en naturressource eller målelig forringelse af en naturressources udnyttelsesmuligheder, som er indtrådt direkte eller indirekte«.

41. De fire grundlæggende begreber i definitionen af »skade« er: — det materielle anvendelsesområde for det, der berøres, dvs. naturressourcer og naturressourcers udnyttelsesmuligheder — begrebet negative virkninger, dvs. negative ændringer og forringelser — anvendelsesområdet for disse negative virkninger, dvs. de målelige virkninger — de måder, hvorpå disse negative virkninger kan indtræde, dvs. direkte eller indirekte.

Materielt anvendelsesområde for naturressourcer og naturressourcers udnyttelsesmuligheder

Boks 2: Definitioner af »naturressource« og »naturressources udnyttelsesmuligheder«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 12), forstås ved »naturressource«»beskyttede arter og naturtyper, vand og jord«. I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 13), forstås ved »udnyttelsesmuligheder« og »naturressources udnyttelsesmuligheder«: »en naturressources funktioner til gavn for en anden naturressource eller for offentligheden«.

42. Med hensyn til det materielle anvendelsesområde henvises der i definitionen af »skade« til to begreber, som i sig selv er defineret udtrykkeligt i direktivet, nemlig »naturressource« og »naturressources udnyttelsesmuligheder«. »Naturressource« defineres som tre særskilte ressourcekategorier: beskyttede arter og naturtyper, vand og jord. Samtidig fremhæver definitionen af »naturressources udnyttelsesmuligheder« den indbyrdes afhængighed mellem disse forskellige kategorier ved at henvise til de funktioner, de udfører for hinanden. Følgende er ikke-udtømmende eksempler: en marsk (en naturtype) kan beskytte kystområder, overfladevand (en vandkategori) kan understøtte beskyttede vilde fuglearter, jord kan filtrere forurenende stoffer, som ellers ville nå grundvandet (en vandkategori). Definitionen af »naturressources udnyttelsesmuligheder« henviser også til naturressourcefunktioner, som gavner mennesker. Som ikke-udtømmende eksempler fungerer nogle naturlige habitater, f.eks. tørvemoser, som vigtige kulstoflagre, vand kan være en kilde til drikkevand og tilvejebringe fisk til rekreativt fiskeri, og jord er nødvendig til fødevareproduktion og beboelse.

Negative virkninger

43. Med hensyn til negative virkninger vedrører definitionen af »skade« for det første en »negativ ændring« af en naturressource og for det andet en »forringelse« af en naturressources udnyttelsesmuligheder. Definitionen af »miljøskade« er mere præcis, men tre generelle forhold skal tages i betragtning: — Både »negativ ændring« og »forringelse« indebærer negative virkninger. — Disse negative virkninger vedrører både en naturressources tilstand og de funktioner, der udføres af naturressourcer til gavn for andre naturressourcer og mennesker. Negative virkninger omfatter derfor både negative virkninger på en naturressources egenskaber og negative virkninger på den indbyrdes afhængighed og de dynamiske relationer inden for og mellem naturressourcer og udnyttelsesmuligheder, dvs. de funktioner, som naturressourcer tilvejebringer til hinanden og til offentligheden. — Begreberne ændring og forringelse indebærer en forskel mellem situationen »før« og situationen »efter« en skadevoldende hændelse.

Målelig

44. For at definitionen af »skade« kan finde anvendelse, skal de negative ændringer og forringelser være »målelige«. Målelig betyder, at skaden skal kunne kvantificeres eller estimeres, og at situationen før og situationen efter en skadevoldende hændelse skal kunne sammenlignes på en meningsfuld måde.

Direkte eller indirekte

45. Endelig giver definitionen af »skade« mulighed for, at negative ændringer eller forringelser kan indtræde både direkte og indirekte. »Direkte eller indirekte« vedrører årsagssammenhængen mellem en skadevoldende hændelse på den ene side og specifikke negative virkninger på den anden. I nogle tilfælde er årsagssammenhængen direkte, f.eks. når en operatørs skovrydning ødelægger et beskyttet naturligt skovhabitat. I andre tilfælde er den indirekte, f.eks. når udledning af næringsstoffer til et vandområde fører til forringelse af et fjerntliggende beskyttet vandhabitat. Med hensyn til kæden mellem årsag og virkning kan der med fordel henvises til en model for kilde-transportvej-receptor. Skadelige påvirkninger, der er forbundet med en erhvervsmæssig aktivitet (dvs. kilde), kan passere gennem luft, vand eller jord (dvs. transportvej), inden den påvirker en bestemt naturressource (dvs. receptor). I sag C-129/16, Túrkevei Tejtermelő Kft., bemærkede Domstolen, at luftforurening som sådan ikke udgør en miljøskade, men at der kan opstå skade på naturressourcer som følge af luftforurening ( 78 ) . En skadevoldende hændelse kan adskilles fra de negative virkninger, den forårsager, med hensyn til tid (der opstår f.eks. en forsinket reaktion i naturressourcen), rum (der opstår negative virkninger på naturressourcen på et sted, der ligger langt fra det sted, hvor den skadevoldende hændelse opstod) eller involverede naturressourcer (en handling, hvor et giftigt stof tilføres jorden, medfører f.eks. en beskyttet arts død). Opfattelsen af, at negative virkninger kan indtræde indirekte, er også forbundet med de funktioner, som naturressourcerne tilvejebringer indbyrdes.

4. OVERSIGT OVER »MILJØSKADE«

46. Definitionen af »miljøskade« omfatter og præciserer definitionen af »skade«. Med hensyn til det materielle og geografiske anvendelsesområde adskiller og opdeler den for det første de tre kategorier af »naturressourcer«, som indgår i definitionen af »skade«, dvs. beskyttede arter og naturtyper, vand og jord. For de to første kategorier af naturressourcer indeholder den desuden visse detaljer, som hjælper med at fastlægge det geografiske anvendelsesområde for forpligtelserne i henhold til direktivet. Inden for hver naturressourcekategori beskrives de relevante negative virkninger for det andet mere detaljeret ved henvisning til visse begreber (der betegnes »referencebegreber« i disse retningslinjer). For det tredje indgår der et udtryk vedrørende betydning for yderligere at definere omfanget af de negative virkninger, som skal håndteres. For det fjerde skal det bemærkes, at definitionen af miljøskade ikke udelukker muligheden for, at alle tre underkategorier af skader på naturressourcer kan være relevante på samme tid. Boks 3: Definition af »miljøskade«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 1) (79), forstås ved »miljøskade«: »a) skade på beskyttede arter og naturtyper, dvs. en skade, som medfører en betydelig negativ påvirkning af indsatsen for at opnå eller opretholde en gunstig bevaringsstatus for sådanne naturtyper og arter. Påvirkningens omfang vurderes i forhold til den hidtidige tilstand under hensyn til kriterierne i bilag I. Skade på beskyttede arter og naturtyper omfatter ikke tidligere identificerede skadelige virkninger, der skyldes en operatørs handling, som de pågældende myndigheder udtrykkeligt har godkendt efter gennemførelsesbestemmelserne til artikel 6, stk. 3 og 4, eller artikel 16 i direktiv 92/43/EØF eller artikel 9 i direktiv 79/409/EØF eller i tilfælde af naturtyper og arter, der ikke er omfattet af fællesskabslovgivningen, i henhold til tilsvarende bestemmelser i den nationale lovgivning om naturbeskyttelse b) »skade på vandmiljøet«, dvs. en skade, som medfører en betydelig negativ påvirkning af: i) de pågældende vandressourcers økologiske, kemiske eller kvantitative tilstand eller det økologiske potentiale som defineret i direktiv 2000/60/EF, med undtagelse af negative virkninger, der er omfattet af artikel 4, stk. 7, i nævnte direktiv, eller ii) de pågældende marine vandressourcers miljøtilstand som defineret i direktiv 2008/56/EF, for så vidt som de særlige miljømæssige aspekter af havmiljøet ikke allerede er omfattet af direktiv 2000/60/EF (80) c) skade på jord, dvs. en jordforurening, der medfører en betydelig risiko for, at menneskers sundhed påvirkes negativt som følge af en direkte eller indirekte tilførsel af stoffer, præparater, organismer eller mikroorganismer til jord eller undergrund.«

Materielt og geografisk anvendelsesområde for hver naturressource

47. På grund af graden af opdeling af det materielle anvendelsesområde kræver en fælles forståelse af begrebet »miljøskade« en grundig analyse af hver kategori af naturressourcer. Det omfatter det geografiske anvendelsesområde for hver kategori af naturressourcer. Det materielle og geografiske anvendelsesområde er omhandlet i de næste afsnit i disse retningslinjer.

Referencebegreber for negative virkninger

48. For alle tre kategorier af naturressourcer anvender definitionen af »miljøskade« et referencebegreb til at afgøre, om negative virkninger er relevante. For beskyttede arter og naturtyper er referencebegrebet den gunstige bevaringsstatus for disse arter og levesteder. For vand er det vandområdernes økologiske, kemiske eller kvantitative tilstand eller økologiske potentiale i henhold til vandrammedirektivet og havområdernes miljøtilstand i henhold til havstrategirammedirektivet, som har forskellige dimensioner. For jord er det risici for menneskers sundhed. Disse referencebegreber bruges til at fastlægge, hvilke parametre og kriterier der skal lægges til grund for undersøgelsen af relevansen af negative virkninger. Begreberne tilvejebringer de elementer, i forhold til hvilke de negative virkninger skal måles. Begreberne analyseres nærmere i de afsnit af disse retningslinjer, som vedrører de specifikke kategorier af skader på naturressourcer.

Vurderingen af betydning

49. Referencebegreberne præciserer de typer negative virkninger, der er omfattet af direktivet. Definitionen af »miljøskade« indeholder en yderligere præcisering: Ordet »betydelig« optræder i forhold til hver naturressourcekategori, og der skal i henhold til direktivet kun iværksættes forebyggende foranstaltninger, omgående håndtering af skadelige påvirkninger eller afhjælpende foranstaltninger, hvis de negative virkninger vurderes som betydelige i forbindelse med de nævnte referencebegreber.

50. Blandt Unionens miljøretlige instrumenter er et krav om vurdering af betydning ikke enestående for miljøansvarsdirektivet. Et sådan krav findes f.eks. også i habitatdirektivet ( 81 ) , og det er et centralt element i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13. december 2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet ( 82 ) (»direktivet om vurdering af virkningerne for miljøet«). Vurderingen af betydning i henhold til miljøansvarsdirektivet er imidlertid sui generis.

51. I forbindelse med miljøansvarsdirektivet kan en fælles forståelse af vurderingen af betydning baseres på en overvejelse af følgende: — de omstændigheder, der giver anledning til en vurdering af betydning — formålet med vurderingen af betydning — det retlige ansvar for at udføre vurderingen — den sammenhæng, hvori vurderingen skal foretages — vurderingens fokus — udførelsen af vurderingen — fastlæggelsen af betydning.

Omstændigheder

52. Som det fremgår af punkt 2 i disse retningslinjer, kan der være stor forskel mellem skadevoldende hændelser, skadelige påvirkninger, relevante erhvervsmæssige aktiviteter, operatørers adfærd og arten af årsagssammenhængen. Vurderingen af betydning skal kunne tilpasses alle disse variabler. Et enkeltstående uheld vil f.eks. indebære nogle helt andre udfordringer end en løbende aktivitet, som eksempelvis i sag C-529/15, Folk.

Formål

53. Vurderingen af betydningen af negative virkninger er ikke et mål i sig selv. Det har til formål at afgøre, om negative virkninger kræver: — forebyggende foranstaltninger — omgående håndtering af skadelige påvirkninger og/eller — afhjælpende foranstaltninger.

54. Disse tre formål er forskellige, og afhængigt af omstændighederne kan nogle være relevante og andre ikke. I situationer med overhængende fare vil vurderingen f.eks. alene have til formål at forhindre, at en skadevoldende hændelse finder sted. I situationer, hvor skadevoldende hændelse allerede har fundet sted, er det muligvis ikke længere nødvendigt straks at håndtere de skadelige påvirkninger. Sådan omgående håndtering er måske ikke længere mulig, hvis de skadelige påvirkninger allerede har medført negative virkninger og er udtømt. Alle tre formål kan naturligvis blive sekventielt relevante, f.eks. hvis en overhængende fare for en skadevoldende hændelse bliver en faktisk skadevoldende hændelse, som kræver omgående håndtering af skadelige påvirkninger samt efterfølgende afhjælpende foranstaltninger. Vurderingen af betydning skal derfor tilpasses de formål, som er relevante for de specifikke omstændigheder, der er opstået.

55. Formålet med forebyggelse og omgående håndtering af skadelige påvirkninger vedrører potentielle eller faktiske skadelige påvirkninger. Disse formål afspejler traktatens principper om forebyggelse og berigtigelse ved kilden. Som tidligere nævnt er de tidskritiske.

56. Formål med at udpege et behov for afhjælpende foranstaltninger hænger tæt sammen med direktivets specifikke krav til afhjælpende foranstaltninger, som er beskrevet i detaljer i bilag II. For skade på beskyttede arter og naturtyper og skade på vandmiljøet sigter afhjælpende foranstaltninger mod at genoprette miljøet til dets hidtidige tilstand (se boks 4 nedenfor) ved hjælp af primær, supplerende eller kompenserende afhjælpning, som alle er definerede udtryk. Disse krav fokuserer således på det miljø, der er blevet negativt påvirket, og ikke på de skadelige påvirkninger — selv om yderligere håndtering af skadelige påvirkninger ikke kan udelukkes, som det fremgår af Folk-sagen ( 83 ) . For skade på jord sigter afhjælpende foranstaltninger mod yderligere håndtering af skadelige påvirkninger, hvis sådanne påvirkninger fortsat udgør en betydelig risiko for menneskers sundhed efter opfyldelsen af det andet formål nævnt ovenfor. Boks 4: Definition af »hidtidig tilstand«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 14), forstås ved »hidtidig tilstand«»den tilstand, naturressourcerne og disses udnyttelsesmuligheder ville have befundet sig i på det tidspunkt, hvor skaden indtræffer, hvis miljøskaden ikke var indtruffet; den hidtidige tilstand bedømmes på grundlag af de bedste foreliggende oplysninger«.

De berørtes opgaver

57. Som anført i punkt 29 er den kompetente myndighed ansvarlig for vurderingen af betydning. Betragtning 24 til direktivet lyder: »De kompetente myndigheder bør forestå specifikke opgaver, der kræver passende administrative skønsbeføjelser, dvs. pligt til at vurdere skadens omfang og tage stilling til, hvilke afhjælpende foranstaltninger der bør træffes«.

58. Det skal imidlertid tages i betragtning, at operatørerne er ansvarlige for omgående at forebygge skadevoldende hændelser og straks håndtere skadelige påvirkninger. Dette ansvar indebærer, at operatørerne uafhængigt skal anerkende de skadelige påvirkninger, der er forbundet med deres erhvervsmæssige aktiviteter, og proaktivt skal reagere på dem. Det fremgår desuden af relevante bestemmelser i direktivet, at vurderingen af betydning skal ske på baggrund af et dynamisk forhold mellem operatøren og den kompetente myndighed, hvor førstnævnte aktivt skal fremlægge oplysninger og respektere den kompetente myndigheds instrukser ( 84 ) . Disse kan omfatte en et påbud til operatøren om, at denne skal foretage sin egen vurdering og tilvejebringe alle nødvendige oplysninger og data ( 85 ) . Dette dynamiske forhold er især vigtigt, når negative virkninger allerede er indtruffet, og det er nødvendigt at træffe afhjælpende foranstaltninger.

59. Vurderingen af betydning kan finde sted i situationer, hvor der er andre berørte parter end den kompetente myndighed og operatøren. Den kompetente myndighed skal navnlig opfylde retlige forpligtelser i forbindelse med en gyldig anmodning om foranstaltninger ( 86 )

60. Hvis en miljøskade påvirker eller kan forventes at påvirke flere medlemsstater, har de berørte medlemsstater forskellige pligter til at samarbejde, som er relevante for vurderingen af betydning ( 87 )

Kontekst

61. De kategorier af naturressourcer, der er relevante, og de tilsvarende referencebegreber afgør, hvilke elementer der skal vurderes. Skade på beskyttede arter og naturtyper kræver f.eks., at helt andre elementer vurderes, end skade på jord. Disse specifikke elementer behandles nærmere i de næste afsnit i disse retningslinjer.

Vurderingens fokus

62. Vurderingens fokus skal variere afhængigt af de relevante omstændigheder, formål og sammenhænge.

63. Ifølge definitionen af »skade« omfatter negative virkninger ændringer og forringelser, der skal være målelige, og ifølge definitionen af »miljøskade« skal disse ændringer og forringelser vedrøre referencebegreberne.

64. før den skadevoldende hændelse indtraf, med deres tilstand efter hændelsen (denne sammenligning vil naturligvis, for så vidt angår tilstanden efter hændelsen, være fiktiv i tilfælde af en overhængende fare, eftersom den overhængende fare endnu ikke har manifesteret sig som en skade). Sammenligningen omfatter to forskellige former for kvantificering eller skøn, hvor den ene har fokus på situationen før den skadevoldende hændelse, og den anden på situationen efter Måling indebærer en sammenligning af tilstanden for naturressourcerne og disses udnyttelsesmuligheder,den skadevoldende hændelse indtraf, med deres tilstandhændelsen (denne sammenligning vil naturligvis, for så vidt angår tilstandenhændelsen, være fiktiv i tilfælde af en overhængende fare, eftersom den overhængende fare endnu ikke har manifesteret sig som en skade). Sammenligningen omfatterforskellige former for kvantificering eller skøn, hvor den ene har fokus på situationen før den skadevoldende hændelse, og den anden på situationen efter ( 88 ) . Det skal understreges, at vurderingen, selv om den er relevant for både forebyggende og afhjælpende foranstaltninger, skal behandles forskelligt, afhængigt af om foranstaltningerne er tidskritiske. Hvis foranstaltningerne er tidskritiske, skal vurderingen foretages på grundlag af et hurtigt skøn, der er baseret på eksisterende og umiddelbart tilgængelige oplysninger, som ofte vil være af generel karakter. Støtte til en sådan differentieret tilgang findes i sag C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA m.fl. ( 89 )

65. Med hensyn til måling af situationen før er begrebet hidtidig tilstand relevant (se boks 4 ovenfor). Den hidtidige tilstand kan være konstant, men den vil sandsynligvis variere over tid. Tilstanden kan f.eks. variere regelmæssigt eller forudsigeligt (f.eks. for et oversvømmelsesområde eller en sæsonbestemt sø såsom en turlough ( 90 ) ), eller det levested eller den bestand af en art, der berøres, kan allerede være stigende eller faldende.

66. Med hensyn til ændringen eller forringelsen vil dette være forskellen mellem situationen for naturressourcen eller dens udnyttelsesmuligheder efter den skadevoldende hændelse og den hidtidige tilstand. Situationen efter den skadevoldende hændelse skal derfor også være kendt.

67. Forskellen mellem den hidtidige tilstand og situationen efter den skadevoldende hændelse kan være ustabil, f.eks. hvis de skadelige påvirkninger fortsætter med at skabe negative virkninger, og omfanget af disse negative virkninger vokser. Ud fra formålet med den omgående håndtering af de skadelige påvirkninger kan det udledes, at en vurdering af betydning også skal omfatte de skadelige påvirkninger, der forårsager de negative virkninger.

Udførelsen af vurderingen

68. Afhængigt af, hvilke formål der er relevante for de omstændigheder, der gør sig gældende, kan vurderingen af betydningen af ændringerne af naturressourcen omfatte forskellige stadier og en overvejelse af forskellige typer oplysninger ( 91 )

69. Hvis der kræves forebyggende foranstaltninger i forbindelse med en overhængende fare, skal operatøren — og om nødvendigt den kompetente myndighed — anerkende de potentielle skadelige påvirkninger, der er forbundet med den erhvervsmæssige aktivitet, og straks sikre, at disse ikke medfører betydelige negative virkninger for de relevante naturressourcer eller forringer naturressourcers udnyttelsesmuligheder.

70. Hvis skadelige påvirkninger kræver omgående håndtering, skal operatøren — og om nødvendigt den kompetente myndighed — anerkende de skadelige påvirkninger, der er forbundet med den erhvervsmæssige aktivitet, og sikre hurtige indgreb for at håndtere disse påvirkninger og bryde årsagssammenhængen mellem de betydelige negative virkninger op de relevante naturressourcer eller forringelse af naturressourcernes udnyttelsesmuligheder.

71. Med henblik på forebyggende foranstaltninger og omgående håndtering af skadelige påvirkninger betyder behovet for hurtig vurdering, at umiddelbart tilgængelige oplysninger skal lægges til grund for både vurderingen og konklusionerne. Generelle oplysninger om arten af de skadelige påvirkninger og en naturressources eksponering for deres negative virkninger vil ofte være centrale, da der måske ikke er tid til at vente på lokalitetsspecifikke detaljer. Under sådanne omstændigheder skal forsigtighedsprincippet anvendes ( 92 )

72. Hvis der kræves afhjælpende foranstaltninger, er det hensigtsmæssigt med en mere tilbundsgående vurdering, som bør være mindre tidskritisk. Den bør dog gennemføres rettidigt, da tid også er en relevant faktor med hensyn til de afhjælpende foranstaltninger, der er beskrevet i bilag II ( 93 )

73. Med hensyn til især afhjælpende foranstaltninger kan det ikke udelukkes, at der, som det fremgår af punkt 20, vil være en tidsforskydning mellem den skadevoldende hændelse og den første mulighed for at vurdere dens betydning. Med forbehold af direktivets bestemmelser om det tidsmæssige anvendelsesområde (som nævnt i punkt 24 ovenfor) kan eksistensen af en tidsforskydning imidlertid ikke begrunde, at der ikke foretages en vurdering, især hvis den skadevoldende hændelse har medført varige negative virkninger.

74. De omstændigheder, der giver anledning til eventuelt ansvar i henhold til direktivet, kan også kræve en vurdering for at afhjælpe manglende overholdelse af forskrifterne i et andet miljøinstrument, f.eks. direktivet om vurdering af virkningerne for miljøet eller habitatdirektivet ( 94 ) . Vurdering af betydning i henhold til miljøansvarsdirektivet bør imidlertid ikke kombineres med — eller underlægges — de former for vurdering, der kræves for at afhjælpe manglende overholdelse af forskrifter. En fælles procedure (f.eks. efterfølgende miljøkonsekvensvurdering) for at afhjælpe både manglende overholdelse af forskrifter (f.eks. manglende udførelse af en påkrævet forudgående miljøkonsekvensvurdering) og en vurdering af betydningen af ændringer for en naturressource i henhold til miljøansvarsdirektivet skal være i overensstemmelse med kravene i sidstnævnte.

Fastlæggelse af betydning

75. Betydning skal fastlægges i lyset af de formål, der skal opfyldes. Med hensyn til definitionen af »hidtidig tilstand« skal den fastlægges i forhold til det faktiske fysiske land- eller vandområde eller (hvis der er tale om beskyttede arter) de faktiske bestande, der påvirkes eller risikerer at blive påvirket, under hensyntagen til eventuelle allerede eksisterende iboende karakteristika eller dynamiske faktorer, som kan have påvirket de pågældende naturressourcer uafhængigt af den skadevoldende hændelse.

76. Med hensyn til »betydelig« udtalte Domstolen i sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig-Holstein eV: »Det fremgår af anvendelsen af biordet »betydeligt« i artikel 2, nr. 1), litra a), første afsnit, i direktiv 2004/35, at kun skader, som har en vis alvorsgrad, der betegnes som »betydelige skader« i bilag I til dette direktiv, kan anses for skade på beskyttede arter og naturtyper, hvilket i hvert enkelt konkret tilfælde indebærer, at det er nødvendigt at vurdere omfanget af påvirkningen af den pågældende skade.« ( 95 ) Denne retspraksis viser, at »betydelig« i sidste ende er et EU-retligt spørgsmål. Med hensyn til »skade på beskyttede arter og naturtyper« bestemmes det i bilag I til miljøansvarsdirektivet, at »betydelige negative ændringer i forhold til den hidtidige tilstand konstateres ved hjælp af målelige data såsom«. Ovenstående citat fra sag C-297/19 viser derfor også, at fastlæggelse af betydning for denne kategori af miljøskade sker ved hjælp af en objektiv, teknisk vurdering baseret på målelige data. Det kan udledes, at det samme gælder for de øvrige kategorier af miljøskade omhandlet i direktivet.

77. Af ovenstående kan det også udledes, at direktivets anvendelse ikke kan udelukkes på grundlag af vilkårlige, subjektive opfattelser af, hvad der er betydeligt, eller på grundlag af en eventuel påberåbelse af socioøkonomiske betragtninger, der ligger uden direktivet, for at vurdere og fastslå betydning. De forskellige fritagelser, undtagelser ( 96 ) og indsigelser ( 97 ) , der er omhandlet i direktivet, kan imidlertid bruges til at tage hensyn til socioøkonomiske forhold, og det samme gælder de proportionalitetsvurderinger, der er fastsat i direktivet ( 98 )

78. Virkningernes betydning afhænger ikke nødvendigvis af, at de er til stede i stort omfang. I sag C-392/96, Kommissionen mod Irland, bemærkede Domstolen følgende i forbindelse med direktivet om vurdering af virkningerne for miljøet: »Et projekt med selv begrænsede dimensioner kan nemlig have væsentlig indvirkning på miljøet, når det placeres på et sted, hvor de i direktivets artikel 3 beskrevne miljøfaktorer, som f.eks. fauna og flora, jordbund, vand, klima eller kulturarv, kan påvirkes ved den mindste ændring«. Et lignende ræsonnement kan anvendes i forbindelse med miljøansvarsdirektivet.

79. Med hensyn til formålet med at sikre forebyggende foranstaltninger vil betydning vedrøre undgåelsen af skadelige påvirkninger, der medfører negative virkninger på specifikke områder eller bestande. Det samme gælder for formålet om at sikre omgående håndtering af skadelige påvirkninger. De negative virkninger vil være de virkninger, der er omhandlet i punkt 82 og 83 nedenfor. Fastlæggelsen bør afhænge af, om de skadelige påvirkninger sandsynligvis vil bevirke, at nogle af eller alle disse negative virkninger opstår.

80. ikke at træffe eller kræve forebyggende foranstaltninger eller omgående håndtering af skadelige påvirkninger, skal vedkommendes beslutning baseres på, at der ikke er rimelig videnskabelig tvivl med hensyn til fraværet af målelige negative virkninger på en naturressource Direktivet skal fortolkes i overensstemmelse med Domstolens fortolkningsmetoder og i lyset af relevante retsprincipper, f.eks. forsigtighedsprincippet ( 99 ) (se også punkt 8 ovenfor). Efter forsigtighedsprincippet kræves der ikke videnskabelig sikkerhed for, at der vil opstå målelige negative virkninger. En rimelig antagelse er tilstrækkelig. Hvis operatøren eller den kompetente myndighed beslutterat træffe eller kræve forebyggende foranstaltninger eller omgående håndtering af skadelige påvirkninger, skal vedkommendes beslutning baseres på, at der ikke er rimelig videnskabelig tvivl med hensyn til fraværet af målelige negative virkninger på en naturressource ( 100 )

81. Hvis betydning fastslås med henblik på forebyggende foranstaltninger og omgående håndtering af skadelige påvirkninger, opstår spørgsmålet om, hvilke forebyggende foranstaltninger og hvilken håndtering af skadelige påvirkninger der vil være nødvendige og hensigtsmæssige. Foranstaltningerne og håndteringen bør sigte mod at standse eller bryde enhver årsagssammenhæng som følge af de skadelige påvirkninger, der kan medføre — eller allerede har medført — negative virkninger for naturressourcen af den type, der er nævnt i punkt 82 og 83 nedenfor. Folk-sagen viser, at en eksisterende tilladelse med hensyn til de skadelige påvirkninger ikke nødvendigvis fritager operatøren fra kravet om at træffe foranstaltninger. For så vidt som direktivet tillader, at der henvises til en eksisterende tilladelse, skal de relevante betingelser være opfyldt. Hvis relevante tilladelser eller andre forskriftsmæssige krav ikke opfyldes, er det endvidere i sig selv et stærkt tegn på, at der er behov for at anvende forebyggende foranstaltninger og foranstaltninger til håndtering af skadelige påvirkninger i henhold til miljøansvarsdirektivet. Dette skyldes, at det sandsynligvis vil vise, at relevante skadelige påvirkninger ikke har været underlagt den grad af kontrol, som opfyldelsen af de forskrifterne ville sikre, og derfor har større risiko for at forårsage negative virkninger, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde.

82. Med hensyn til formålet med at identificere et behov for afhjælpende foranstaltninger fremgår det af bestemmelserne i bilag II om skade på beskyttede arter og naturtyper og skade på vandmiljøet, hvordan der bør foretages en vurdering af betydning og konstatering af forringelse af udnyttelsesmulighederne for disse naturressourcer. De følgende elementer skal alle tages i betragtning i lyset af de relevante referencebegreber og begrebet forringelse af udnyttelses muligheder: måleligt permanent tab af et område, en del af et område, en bestand eller en del af en bestand ( 101 ) , målelig forringelse af et område et område, en del af et område, en bestand eller en del af en bestand, som dog kan genoprettes ( 102 ) , måleligt tab af udnyttelsesmuligheder for de berørte områder eller bestande ( 103 ) og den målelige tidsforskel, der opstår, inden den hidtidige tilstand kan genoprettes, hvis genopretning er mulig ( 104 ) . De negative virkninger på ressourcen vil være betydelige, hvis der er et måleligt tab eller en målelig forringelse med hensyn til et område eller en bestand. Med hensyn til forbundne udnyttelsesmuligheder skal der være et måleligt tab af muligheder, som disse naturressourcer tilvejebringer.

83. Med hensyn til skade på jord skal mindst følgende tages i betragtning efter bestemmelserne i bilag II: tilstedeværelsen, typen og koncentrationen af relevante forurenende stoffer, deres risici og muligheden for, at de spredes, jordens karakteristika og funktion og den nuværende eller fremtidige godkendte anvendelse af den forurenede jord. Risikoen for menneskers sundhed vil være betydelig, hvis der i det specifikke lokale miljø sker en målelig ændring i niveauet af menneskers direkte eller indirekte skadelige eksponering for forurenende stoffer, som årsagsmæssigt kan kædes sammen med en erhvervsmæssig aktivitet omhandlet i bilag III. Indirekte eksponering kan opstå, hvis den forurenede jord udnyttes af andre naturressourcer, f.eks. hvis den filtrerer forurenende stoffer, der kan nå vand, eller hvis forurenende stoffer spredes via jorden, luften eller vandet.

Kombinationer af forskellige kategorier af miljøskade

84. Det forhold, at definitionen af »miljøskade« omfatter tre forskellige underkategorier af skader på naturressourcer, betyder ikke, at alle kategorier skal indgå i de negative virkninger, for at ansvar kan opstå. Ansvar kan opstå, hvis der kun er én kategori af miljøskade. Hvis miljøskade omfatter mere end én kategori, skal alle de pågældende kategorier ligeledes behandles. I henhold til direktivet kan dets anvendelse ikke begrænses til bestemte kategorier.

5. »SKADE PÅ BESKYTTEDE ARTER OG NATURTYPER«

85. Definitionen af »skade på beskyttede arter og naturtyper« hænger tæt sammen med bestemmelserne i fugledirektivet og habitatdirektivet. I disse retningslinjer betegnes disse direktiver under ét som »naturdirektiverne«. Miljøansvarsdirektivet og naturdirektiverne deler visse fælles begreber. Som det anføres i betragtning 5 til miljøansvarsdirektivet bør den samme definition anvendes for begreber, der stammer fra anden relevant EU-lovgivning, så der kan benyttes fælles kriterier og sikres ensartet anvendelse. Samtidig skal der tages hensyn til en række forskelle i dækningen mellem naturdirektiverne på den ene side og miljøansvarsdirektivet på den anden.

86. I retningslinjerne gøres der navnlig opmærksom på følgende: — det materielle og geografiske anvendelsesområde for de berørte beskyttede arter og naturtyper — referencebegrebet for negative virkninger, dvs. gunstig bevaringsstatus — vurderingen af betydning — undtagelser.

Materielt og geografisk anvendelsesområde for beskyttede arter og naturtyper

Boks 5: Definition af »beskyttede arter og naturtyper«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 3), forstås ved »beskyttede arter og naturtyper«: »a) de arter, der er omhandlet i artikel 4, stk. 2, i direktiv 79/409/EØF eller opført i bilag I dertil eller opført i bilag II og IV til direktiv 92/43/EØF, b) de naturtyper for arter, der er omhandlet i artikel 4, stk. 2, i direktiv 79/409/EØF eller opført i bilag I dertil eller opført i bilag II til direktiv 92/43/EØF, og de naturtyper, der er opført i bilag I til direktiv 92/43/EØF, og ynglepladser eller rastepladser for de arter, der er opført i bilag IV til direktiv 92/43/EØF, og c) hvis en medlemsstat træffer afgørelse herom, enhver naturtype eller art, der ikke er opført i disse bilag, og som medlemsstaterne udpeger til tilsvarende formål som dem, der er fastlagt i disse to direktiver«.

87. ikke fuldstændig overlapning mellem de arter, der er omfattet af naturdirektiverne på den ene side, og miljøansvarsdirektivet på den anden. »Beskyttede arter« dækker for det første visse arter, der er beskyttet i henhold til naturdirektiverne, og for det andet andre yderligere arter, som en medlemsstat beslutter at medtage med henblik på erstatningsansvar. Den anden kategori af arter er overladt til medlemsstaternes skøn efter muligheden i miljøansvarsdirektivets artikel 2, stk. 3, litra c). Mere end halvdelen af medlemsstaterne har benyttet denne mulighed ( 105 ) . Med hensyn til den første kategori af arter er derfuldstændig overlapning mellem de arter, der er omfattet af naturdirektiverne på den ene side, og miljøansvarsdirektivet på den anden.

88. ikke anvendelse på fuglearter, der ikke er opført i bilag I til fugledirektivet, og som ikke er regelmæssigt tilbagevendende trækfuglearter, medmindre de er tilføjet af en medlemsstat. Med hensyn til fuglearter er de arter, der er omfattet af definitionen i boks 5, de arter, der er nævnt i artikel 4, stk. 2, eller opført i bilag I til fugledirektivet. I fugledirektivets artikel 4, stk. 2, henvises der til regelmæssigt tilbagevendende trækfuglearter, og i bilag I til fugledirektivet opstilles visse andre fuglearter. Samlet repræsenterer de en undergruppe af den europæiske fuglefauna ( 106 ) . Definitionen af »beskyttede arter« finderanvendelse på fuglearter, der ikke er opført i bilag I til fugledirektivet, og som ikke er regelmæssigt tilbagevendende trækfuglearter, medmindre de er tilføjet af en medlemsstat.

89. ikke direkte visse arter, som kun er opført i bilag V til habitatdirektivet Med hensyn til andre arter end fugle dækker definitionen dyre- og plantearter, der er opført i bilag II og IV til habitatdirektivet. Den dækkerdirekte visse arter, somer opført i bilag V til habitatdirektivet ( 107 ) , medmindre medlemsstaterne specifikt har tilføjet dem, eller medmindre de repræsenterer typiske arter af en naturtype, der er opført i bilag I til habitatdirektivet ( 108 ) . Det bør imidlertid bemærkes, at bilag V omfatter fiskearter, som kan være en del af »skader på vandmiljøet« (se punkt 6 nedenfor).

90. De naturtyper, der er opført i bilag I til habitatdirektivet, kan navnlig findes i Natura 2000-lokaliteter, der er udpeget for disse naturtyper. Anvendelsen af miljøansvarsdirektivet er imidlertid ikke begrænset til bilag I-naturtyper, der findes i Natura 2000-lokaliteter. I henhold til habitatdirektivets artikel 17 skal medlemsstaterne indberette »udbredelseskort« for bilag I-naturtyper, som dækker hele deres område ( 109 ) . Disse bør dog ikke opfattes som de eneste oplysninger om tilstedeværelsen af bilag I-naturtyper. Det skal bemærkes, at naturtyper udgøres af forskellige elementer, herunder typiske arter, som er beskrevet i »Habitats Manual« ( 110 )

91. Levestederne for regelmæssigt tilbagevendende trækfuglearter og fuglearter opført i bilag I til fugledirektivet vil navnlig omfatte levestederne i særligt beskyttede områder, der er klassificeret under fugledirektivets artikel 4. Særligt beskyttede områder omfatter sandsynligvis de vigtigste levesteder, men miljøansvarsdirektivets ordlyd begrænser ikke anvendelsen af skader på levesteder til fuglearters levesteder inden for særligt beskyttede områder. Medlemsstaterne forelægger Kommissionen udbredelseskort (10 km × 10 km) for alle ynglende bilag I-arter (herunder standarter) og andre trækfuglearter, der udløser klassificering som særligt beskyttet område ( 111 )

92. Levestederne for arter, der er opført i bilag II til habitatdirektivet, kan navnlig findes i Natura 2000-lokaliteter, der er udpeget for disse arter. Anvendelsen af miljøansvarsdirektivet er imidlertid ikke begrænset til naturtyper, der findes i Natura 2000-lokaliteter. I henhold til habitatdirektivets artikel 17 skal medlemsstaterne forelægge Kommissionen »udbredelseskort« for bilag II-arter, som dækker hele deres område ( 112 )

93. kun er opført i bilag IV). Med hensyn til yngle- og rasteområderne for arter, der er opført i bilag IV til habitatdirektivet, har Kommissionen udarbejdet retningslinjer, som kan være til hjælp ved identificeringen af disse ( 113 ) . Naturdirektiverne forpligter imidlertid ikke medlemsstaterne til at rapportere deres beliggenhed til Kommissionen (for arter, derer opført i bilag IV).

94. Som det er tilfældet med arter, kan medlemsstaterne medtage naturtyper, der er udpeget til tilsvarende formål på nationalt plan, ud over, der er knyttet til naturdirektiverne ( 114 )

95. Med hensyn til geografisk anvendelsesområde findes visse beskyttede arter, f.eks. hvaler, og visse naturtyper, f.eks. rev, offshore. Miljøansvarsdirektivet finder anvendelse på disse for så vidt angår: indre farvande og territorialfarvande, den eksklusive økonomiske zone og/eller andre områder, hvor medlemsstaterne udøver tilsvarende suveræne rettigheder, og, for arter og levesteder, der findes på eller er afhængige af havbunden, f.eks. havskildpadder, kontinentalsoklen ( 115 )

Referencebegreb for negative virkninger

96. Referencebegrebet for negative virkninger på beskyttede arter og naturtyper, »gunstig bevaringsstatus«, er udtrykkeligt defineret i både miljøansvarsdirektivet og habitatdirektivet ( 116 ) , og definitionerne ligner hinanden. Boks 6: Miljøansvarsdirektivets definition af »gunstig bevaringsstatus«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 4), forstås ved »bevaringsstatus«: »a) for en naturtype: resultatet af alle de forhold, der indvirker på en naturtype og på de karakteristiske arter, som lever der, og som på langt sigt kan påvirke dens naturlige udbredelse, struktur og funktion samt de karakteristiske arters overlevelse på langt sigt inden for medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse, eller inden for en medlemsstats område eller inden for naturtypens naturlige udbredelsesområde. Bevaringsstatus for en naturtype anses for at være »gunstig«, når: — dens naturlige udbredelsesområde og de områder, som den dækker inden for dette udbredelsesområde, er stabile eller forøges — den særlige struktur og de særlige funktioner, som er nødvendige for dens opretholdelse på lang sigt, er til stede og sandsynligvis fortsat vil være til stede i en overskuelig fremtid, og — bevaringsstatus for dens karakteristiske arter er gunstig som defineret i litra b) b) for en art: resultatet af alle de forhold, der indvirker på arten, og som på langt sigt kan få indflydelse på bestandens udbredelse og talrighed inden for medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse, eller inden for en medlemsstats område eller inden for artens naturlige udbredelsesområde. Bevaringsstatus for en art anses for »gunstig«, når: — data vedrørende bestandsudvikling for den pågældende art viser, at den opretholder sig selv på langt sigt som en levedygtig bestanddel af dens naturlige levesteder — artens naturlige udbredelsesområde hverken er i tilbagegang eller der er sandsynlighed for, at det vil blive mindsket i en overskuelig fremtid, og — der er og sandsynligvis fortsat vil være tilstrækkeligt omfattende levesteder til, at bestanden kan bevares på langt sigt«.

97. Henvisningen til »resultatet« af alle forhold« i definitionen i boks 6 viser, at forskellige individuelle forhold bidrager til de samlede resultater med hensyn til bevaringsstatus. Indvirkende forhold kan være positive eller negative og have direkte eller indirekte virkninger. De skadevoldende hændelser, der forårsager miljøskade, medregnes blandt disse forhold, men udgør ikke hele resultatet.

98. Definitionen af »bevaringsstatus« henviser til en række parametre i beskrivelsen af resultaterne af indvirkende forhold med hensyn til bevaringsstatus. For naturtyper omfatter disse parametre den langsigtede naturlige udbredelse, struktur og funktion samt de karakteristiske arters overlevelse på langt sigt inden for medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse, eller inden for en medlemsstats område eller inden for naturtypens naturlige udbredelsesområde. For en art omfatter parametrene den langsigtede udbredelse og talrighed af dens bestande inden for medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse, eller inden for en medlemsstats område eller inden for artens naturlige udbredelsesområde. De geografiske henvisninger til forskellige skalaer beskrives nærmere i punkt 118 nedenfor i forbindelse med vurderingen af betydning.

99. Ovennævnte parametre præciseres yderligere i selve beskrivelserne af, hvad der udgør en »gunstig« bevaringsstatus. I forhold til naturtyper lyder præciseringen svarende til parameteren for den langsigtede naturlige udbredelse: »dens naturlige udbredelsesområde og de områder, som den dækker inden for dette udbredelsesområde, er stabile eller forøges«.

100. Individuelle indvirkende forhold — f.eks. skadevoldende hændelser, der forårsager miljøskade — kan vedrøre et eller flere af disse parametre og en eller flere af disse præciseringer. Et enkelt indvirkende forhold påvirker ikke nødvendigvis alle de forskellige parametre og præciseringer på en gang. Selv om en skadevoldende hændelse kan repræsentere et enkelt indvirkende forhold, kan det imidlertid ikke udelukkes, at nogle af de negative virkninger, som den skaber, vil opstå i kombination med andre indvirkende forhold. En skadevoldende hændelse kan f.eks. bestå i forgiftning af individer, der tilhører en bestand af en beskyttet art, i en kontekst, hvor bestanden allerede er påvirket af andre negative indvirkende forhold, som da virker i kombination med de negative virkninger af forgiftningen.

101. I forbindelse med naturdirektiverne har Kommissionens tjenestegrene udarbejdet dokumentation, der præciserer begreber som f.eks. »naturligt udbredelsesområde« ( 117 )

Vurderingen af betydelige negative virkninger

Omstændigheder

102. Som det fremgår af punkt 14 ovenfor, er en bredere vifte af operatører og en bredere vifte af erhvervsmæssige aktiviteter relevante for skade på beskyttede arter og naturtyper end for skade på vandmiljøet og skade på jord. Vurderingen af betydningen af negative virkninger vedrører derfor en potentielt bredere vifte af årsager, ansvarlige personer og skadelige påvirkninger.

Kontekst

103. Som det fremgår af teksten i boks 3, udtrykkes begrebet betydning med hensyn til skade, der medfører »en betydelig negativ påvirkning af indsatsen for at opnå eller opretholde en gunstig bevaringsstatus« for beskyttede arter og naturtyper.

104. Som det kan udledes af punkt 98-101 ovenfor, kan negative virkninger være betydelige, hvis en skadevoldende hændelse kun påvirker et eller flere af de parametre og præciseringer, der er nævnt i definitionen af »gunstig bevaringsstatus«. Drab af en sjælden rovfugl ved ulovlig anvendelse af gift i en arealforvaltningsaktivitet kan f.eks. påvirke fuglens bestandsdynamik og udbredelse negativt uden at reducere det tilgængelige levested (selv om tilstedeværelsen af gift naturligvis forringer de udnyttelsesmuligheder, der findes på levestedet til fuglen).

105. Bevaringsstatus for beskyttede arter og naturtyper er en kendsgerning og er ikke fast og uforanderlig. Naturdirektiverne har til formål enten at opretholde en gunstig bevaringsstatus, hvis den allerede er opnået, eller at opnå en gunstig bevaringsstatus, hvis den nuværende status er ugunstig. Ved at henvise til opnåelse eller opretholdelse af en gunstig bevaringsstatus tager definitionens tekst hensyn til begge muligheder. Hvis bevaringsstatus allerede er gunstig, kan negative virkninger derfor bringe opretholdelsen af en positiv status i fare. Hvis bevaringsstatus er ugunstig, kan de negative virkninger yderligere forværre eller bringe den nødvendige forbedring af en aktuelt negativ status i fare. Dette betyder, at negative virkninger på en beskyttet art eller naturtype med ugunstig status ikke kan behandles som virkninger, der ligger uden for omfanget af skade på en beskyttet art eller naturtype, alene med den begrundelse, at den pågældende art eller naturtype allerede befinder sig i en dårlig tilstand. I stedet skal der tages fat om den pågældende arts eller naturtypes kapacitet til at opnå gunstig bevaringsstatus — og eventuelle tilbageskridt i denne kapacitet. Som bemærket i punkt 118 skal vurderingen af betydningen af negative virkninger være relevant på lokalt plan.

106. I praksis befinder mange af de beskyttede arter og naturtyper, som er omfattet af miljøansvarsdirektivets og naturdirektivernes anvendelsesområde, i ugunstig bevaringsstatus ( 118 )

107. Hvis en art eller en naturtype, der er opført i naturdirektiverne, har en ugunstig bevaringsstatus, skal der i henhold til naturdirektiverne træffes foranstaltninger for at genoprette en gunstig bevaringsstatus ( 119 ) for arten eller naturtypen. I denne sammenhæng skal der tages hensyn til negative virkninger på de genopretningsforanstaltninger, der er indført for at opnå en gunstig bevaringsstatus. Sådanne foranstaltninger kan f.eks. have form af foranstaltninger til genopretning af naturtyper eller programmer for genindførelse af arter. For en skadevoldende hændelse, der medfører fiskedød, kan et eksempel være lokalitetsspecifikke aktive bevaringsforanstaltninger, som har til formål at forbedre bevaringsstatus for en berørt fiskeart. Dette vedrører aspektet med bestandsdynamik. Der kan også tages hensyn til negative virkninger på genopretningspotentialet. En påvirket lokalitet kan f.eks. være vært for en art, som befinder sig i en tilstand, der ikke er gunstig, men som har genoprettelsespotentiale. Negative virkninger, som har en negativ indvirkning på artens tilstedeværelse, kan også reducere genopretningspotentialet.

Udførelsen af vurderingen

108. Ifølge definitionen skal betydning vurderes »i forhold til den hidtidige tilstand under hensyn til kriterierne i bilag I«. Boks 7: Teksten i kriterierne i bilag I til direktivet

»Omfanget af en skade, som medfører en negativ påvirkning af indsatsen for at opnå eller opretholde en gunstig bevaringsstatus for naturtyper eller arter, vurderes i forhold til bevaringsstatus på det tidspunkt, hvor skaden indtræffer, deres rekreative værdi og deres evne til naturlig regeneration. Betydelige negative ændringer i forhold til den hidtidige tilstand konstateres ved hjælp af målelige data såsom: — antallet af individer, deres densitet eller det dækkede areal — de enkelte individers eller det beskadigede areals rolle i forhold til artens eller naturtypens bevaring, artens eller naturtypens sjældenhed (vurderet lokalt, regionalt og på højere plan, herunder også på EF-plan) — artens formeringskapacitet (baseret på den pågældende arts eller bestands egen dynamik), dens levedygtighed eller naturtypens evne til naturlig regeneration (baseret på udviklingen i de arter, der er karakteristiske for naturtypen, eller bestanden af disse arter) — artens eller naturtypens evne til i løbet af kort tid efter en skade at retablere en tilstand, der skønnes at svare til eller være bedre end den hidtidige tilstand, udelukkende i kraft af artens eller naturtypens egen dynamik og uden anden indgriben end øgede beskyttelsesforanstaltninger. En skade, hvis påvirkning af menneskers sundhed er dokumenteret, betegnes som en betydelig skade. Følgende skader skal ikke nødvendigvis betegnes som betydelige skader: — negative udsving, der er mindre end de naturlige udsving, der anses at være normale for den pågældende art eller naturtype — negative udsving, der skyldes naturlige årsager eller indgriben i forbindelse med sædvanlig forvaltning af arealer, og som er fastlagt i protokoller eller måldokumenter for den pågældende naturtype, eller som hidtil har været udført af ejere eller operatører — skade på arter eller naturtyper, for hvilke det er påvist, at de hurtigt og uden indgriben vil retablere enten den hidtidige tilstand eller en tilstand, der udelukkende i kraft af artens eller naturtypens egen dynamik skønnes at svare til eller være bedre end den hidtidige tilstand.«

109. Den hidtidige tilstand vedrører det specifikke område eller den specifikke artsbestand, som påvirkes af de negative virkninger. De bedste foreliggende oplysninger bør anvendes til at håndtere disse.

110. Under hensyntagen til vurderingens områdespecifikke eller bestandsspecifikke karakter bør den hidtidige tilstand vedrøre de parametre og præciseringer, der er nævnt ovenfor. For eksempelvis naturtyper, der er opført i habitatdirektivets bilag I, kan dette omfatte undersøgelse af de naturtyper, der findes i et bestemt område, deres struktur og funktion samt deres typiske arter. Der kan f.eks. forekomme et mønster af forskellige naturtyper, eller en naturtype kan fungere i forhold til et vandområde (f.eks. når en marsk er afhængig af tidevandsbevægelserne i et kystvand). For Natura 2000-lokaliteter vil standarddataformularen sandsynligvis være en vigtig informationskilde ( 120 )

111. Ved fastlæggelsen af disse særlige forhold kan der opstå en række mulige praktiske udfordringer: fastlæggelse af de bedste foreliggende oplysninger under de gældende omstændigheder og sikring af oplysningernes pålidelighed.

112. Hvis skade allerede er indtrådt, kan selve skaden være en hindring for vurderingen af den hidtidige tilstand. Hvis en naturtype er blevet beskadiget eller ødelagt, eller hvis arter er blevet fordrevet derfra, kan det være meget vanskeligt at fastslå den hidtidige tilstand ved hjælp af oplysninger, der indsamles efterfølgende. Dette gør sig især gældende i de typer omstændigheder, der illustreres af sag C-529/15, Folk, og sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig-Holstein eV, dvs. hvor en erhvervsmæssig aktivitet kan have skabt negative virkninger kumulativt over en meget lang periode og har undertrykt den måde, hvorpå en naturtype ellers naturligt ville have fungeret, eller tilstedeværelsen af en beskyttet art. Der kræves imidlertid ikke en præcis kvantificering af, hvad der er blevet undertrykt, eller hvad der er gået tabt, da definitionen henviser til »estimeret«. Der kan også henvises til sag C-374/98, Kommissionen mod Frankrig ( 121 ) , hvor Domstolen fastslog, at det ikke bør være muligt at drage fordel af en manglende opfyldelse af kravene i fugledirektivet. I forbindelse med direktivet bør en operatør, som gennem en ulovlig handling eller undladelse ødelægger eller beskadiger det grundlag, for hvilket der kan indsamles data (f.eks. ved at opfylde et beskyttet vådområde med henblik på økonomisk gevinst), ikke opnå en fordel sammenlignet med en operatør, der handler lovligt.

113. En anden relevant sag er sag C-157/89, Kommissionen mod Italien, hvor Domstolen undersøgte begrebet bedste foreliggende oplysninger i forbindelse med fugledirektivet og bekræftede, at autoritativ videnskabelig litteratur af generel karakter kan anvendes i en situation, hvor mere specifik litteratur ikke er tilgængelig ( 122 )

114. Selv når en lokalitet er blevet alvorligt beskadiget, kan det være muligt at indhente oplysninger om den hidtidige tilstand ved brug af eksisterende jordobservationsdata. Hvis oplysningerne er begrænsede, kan det endvidere være hensigtsmæssigt at fastslå den hidtidige tilstand ved brug af data fra lignende lokaliteter, der ikke er berørt af en skadevoldende hændelse (dvs. »referencelokaliteter«) eller ved brug af modeller ( 123 )

115. Biodiversity baseline condition Kommissionen har offentliggjort en Excel-tabel med titlen ( 124 ) . Den henviser til en meget bred vifte af informationskilder på EU-plan og på nationalt plan for hver medlemsstat, herunder lokalitetsspecifikke oplysninger som f.eks. »Standard Data Forms« for alle Natura 2000-lokaliteter, og opstiller også metodologiske tilgange på EU-plan og nationalt plan for at hjælpe med at fastlægge den hidtidige tilstand for beskyttede arter og naturtyper ( 125 )

116. kvaliteten af de oplysninger, der bruges til at fastlægge den hidtidige tilstand, og de konklusioner, der kan drages af de anvendte oplysninger. Der skal udvises forsigtighed med hensyn til oplysningernes pålidelighed og gyldighed samt de konklusioner, der drages, navnlig hvis en operatør afviser, at der er opstået eller vil opstå negative virkninger. I denne sammenhæng kan der henvises til sag C-209/02, Kommissionen mod Østrig, hvor Domstolen fandt, at de kompetente myndigheder ikke havde draget de korrekte konklusioner af en videnskabelig vurdering af de sandsynlige virkninger af et projekt i en Natura 2000-lokalitet Begrebet bedste foreliggende oplysninger dækker ogsåaf de oplysninger, der bruges til at fastlægge den hidtidige tilstand, og de konklusioner, der kan drages af de anvendte oplysninger. Der skal udvises forsigtighed med hensyn til oplysningernes pålidelighed og gyldighed samt de konklusioner, der drages, navnlig hvis en operatør afviser, at der er opstået eller vil opstå negative virkninger. I denne sammenhæng kan der henvises til sag C-209/02, Kommissionen mod Østrig, hvor Domstolen fandt, at de kompetente myndigheder ikke havde draget de korrekte konklusioner af en videnskabelig vurdering af de sandsynlige virkninger af et projekt i en Natura 2000-lokalitet ( 126 )

117. Med hensyn til situationen efter den skadevoldende hændelse hjælper bilag I, første afsnit, første punktum, med at sætte den hidtidige tilstand i en kontekst, idet der henvises til naturtypers eller arters bevaringsstatus, rekreative værdi og deres evne til naturlig regeneration. Disse repræsenterer generelle kontekstuelle kriterier, dvs. hvad der er almindeligt kendt om de beskyttede arter eller naturtyper, der er udsat for negative virkninger fra den skadevoldende hændelse (ovennævnte Excel-tabel ( Biodiversity baseline condition ) er tænkt som en hjælp). Henvisningerne i definitionen af »bevaringsstatus« til medlemsstaternes område i Europa, hvor traktaten finder anvendelse, eller inden for en medlemsstats område eller inden for artens naturlige udbredelsesområde betyder, at denne kontekst kan fastlægges på forskellige niveauer. En sjælden endemisk og geografisk afgrænset naturtype vil f.eks. give et andet billede end en naturtype, som er bredt udbredt både i og på tværs af medlemsstaterne.

118. I bilag I, første afsnit, andet punktum, henvises der til konstateringen af negative ændringer i forhold til målelige data med angivelse af eksempler. Hermed understreges det, at negative virkninger vedrører målelige negative ændringer og forringelser. Dataene vedrører både de specifikke områder og bestande, der berøres, og de berørte arter og naturtyper mere generelt. Dette betyder, at der er behov for både lokalitetsspecifikke og bestandsspecifikke oplysninger og oplysninger af mere generel karakter (f.eks. oplysninger hentet fra den videnskabelige litteratur): — Det første led henviser til »antallet af individer, deres densitet eller det dækkede areal«. For beskyttede arter kan dette omfatte både antallet af dræbte individer og antallet af individer, der har lidt skade eller er blevet påvirket på anden måde. For naturtyper kan det omfattede område vedrøre levestederne for beskyttede arter, yngle- og rasteområder og levesteder opført i bilag I til habitatdirektivet, og det kan vedrøre tab af naturtyper, forringelse af naturtyper og forringelse af disse naturtypers udnyttelsesmuligheder. — Det andet led har et sammenlignende formål og sigter mod at relatere de berørte individer og det berørte område til den bredere bevaring af de pågældende arter og naturtyper. Henvisningen til vurdering på lokalt, regionalt og højere plan genspejler henvisningen til medlemsstaternes område i Europa og det naturlige udbredelsesområde i definitionen af »bevaringsstatus«. Vurderingen og fastlæggelsen af betydning skal være meningsfuld på lokalt plan. Henvisninger til nationalt og europæisk plan tjener et yderligere vejledende formål, som gør det muligt at placere arter og naturtyper i forskellige geografiske sammenhænge. Det betyder ikke, at negative virkninger skal påvises på nationalt og europæisk plan. — Det tredje led fokuserer på de berørte arters og naturtypers evne til genopretning. Disse kan naturligvis variere. Nogle naturtyper har abiotiske træk, som ikke kan regenereres. Et eksempel herpå er den kalkstensbelægning, som var genstand for sag C-258/11, Sweetman (127), og som blev identificeret som truet af permanent ødelæggelse under en vurderingsproceduren i henhold til habitatdirektivet. En sådan situation med permanent tab kan tænkes at opstå inden for rammerne af miljøansvarsdirektivet. — Det fjerde led fokuserer på en tidsfaktor og hænger tæt sammen med tredje led. Henvisningerne til »hurtigt« og fraværet af indgriben sikrer, at der er mulighed for, at en art eller en naturtype hurtigt kan genoprette sig selv. Det skal dog understreges, at dette er i forhold til den hidtidige tilstand. Der skal derfor tages hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende for det berørte område og den berørte bestand. Det kan f.eks. ikke udelukkes, at lokale forhold kan bevirke, at genopretningen tager længere tid end andre steder. Hvad der forstås ved »hurtigt«, er ikke defineret, men udtrykket indebærer, at arten eller naturtypen mindst skal have kapacitet til hurtig genopretning. Arter med lange reproduktionscyklusser og naturtyper, der dannes langsomt, har ikke en sådan kapacitet.

119. Vurderingsprocessen er som tidligere nævnt ikke et mål i sig selv, men udføres for at udpege et behov for forebyggende foranstaltninger, omgående håndtering af skadelige påvirkninger og afhjælpende foranstaltninger, alt efter hvad der er relevant. Den tidskritiske karakter af det første og andet formål skal afspejles i vurderingsprocessen. Teksten i definitionen af »skade på beskyttede arter og naturtyper« henviser til en vurdering »under hensyn til« kriterierne i bilag I. Derved kan fokus rettes mod de aspekter i bilag I, som er nødvendige for hurtigt at fastslå behovet for forebyggende foranstaltninger eller omgående håndtering af skadelige påvirkninger. Med hensyn til afhjælpende foranstaltninger vil en mere tilbundsgående vurdering sandsynligvis være hensigtsmæssig.

Fastlæggelsen af betydning

120. Med hensyn til forebyggende foranstaltninger og foranstaltninger til omgående håndtering af skadelige påvirkninger bør betydningen fastlægges, hvis vurderingen fører til — eller burde føre til — en rimelig formodning om, at der uden sådanne foranstaltninger vil opstå negative ændringer og forringelser af den type, der er nævnt i punkt 121 og 122 nedenfor.

121. Med forbehold af de kriterier for ikke-betydning, der er nævnt i punkt 124 og 125 nedenfor, vil — for så vidt angår afhjælpende foranstaltninger vedrørende naturtyper — negative ændringer være betydelige, og der vil opstå forringelser, hvis de for den berørte naturtype medfører et eller flere af følgende forhold: — et måleligt permanent eller midlertidigt tab af det område, der er dækket af naturtypen — en målelig forringelse af naturtypens struktur eller funktion — en målelig permanent eller midlertidig reduktion af naturtypens udbredelsesområde — et måleligt permanent eller midlertidigt tab af typiske arter eller en reduktion af deres udbredelse eller tilgængelige levesteder — en målelig permanent eller midlertidig forringelse af de udnyttelsesmuligheder, der er forbundet med området og med naturtypens og dens typiske arters struktur og funktion — en målelig forskel mellem det tidspunkt, hvor de negative virkninger indtræder, og det tidspunkt, hvor den hidtidige tilstand genoprettes for området, strukturen, funktionerne og de typiske arter.

122. Med forbehold af de kriterier for ikke-betydning, der er nævnt i punkt 124 og 125 nedenfor, vil — for så vidt angår afhjælpende foranstaltninger vedrørende beskyttede arter — negative ændringer være betydelige, og der vil opstå forringelser, hvis de for den berørte bestand medfører et eller flere af følgende forhold: — et måleligt permanent eller midlertidigt bestandstab (herunder tab af et eller flere individer) eller forringelse af en bestands sundhed, som påvirker bestandsdynamikken i det område, hvor de negative virkninger indtræder. Bestandstab kan opstå som følge af dødelighed i forbindelse med den skadevoldende hændelse. En forringelse af en bestands sundhed kan f.eks. indebære skader i form af bioakkumulering af toksiner eller skadelige genetiske ændringer efter krydsbefrugtning med genetisk modificerede individer, som udsættes i miljøet (128) — en målelig permanent eller midlertidig reduktion af den berørte arts udbredelsesområde — en målelig permanent eller midlertidig reduktion af de naturtyper, der er til rådighed for den pågældende art med henblik på dens langsigtede opretholdelse — en målelig permanent eller midlertidig forringelse af de udnyttelsesmuligheder, der er forbundet med bestandstabet, reduktionen af udbredelsesområdet eller reduktionen af de tilgængelige naturtyper — en målelig forskel mellem det tidspunkt, hvor de negative virkninger indtræder, og det tidspunkt, hvor den hidtidige tilstand genoprettes for bestanden, udbredelsesområdet og tilgængeligheden af naturtyper.

123. Ifølge bilag I, andet afsnit, skal en skade klassificeres som betydelig, hvis dens påvirkning af menneskers sundhed er dokumenteret. Det er muligt, at en negativ ændring af en beskyttet art eller en naturtype kan omfatte virkninger, som har en parallel relevans for menneskers sundhed i medfør af de involverede skadelige påvirkninger. Forureningen af en naturtype med giftige stoffer kan f.eks. samtidig udsætte mennesker for sundhedsskadelige virkninger.

124. I sidste afsnit af bilag I angives det, hvad der ikke skal anses for betydeligt. I sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig-Holstein eV, anførte Domstolen følgende: »Det fremgår af anvendelsen af formuleringen »ikke nødvendigvis skal«, at medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv har muligheden for at afgøre, om disse skader er betydelige som omhandlet i bilag I til det nævnte direktiv« ( 129 ) . Domstolen fandt også, at bestemmelserne i dette afsnit skal fortolkes strengt ( 130 )

125. Med hensyn til indholdet af sidste afsnit i bilag I: — Det første led vedrører negative variationer, som er mindre end normale naturlige udsving. Dette vedrører den mulige ikke-statiske karakter af den hidtidige tilstand, der er omhandlet i punkt 65 ovenfor. Fokus er på størrelsen af de negative variationer i forhold til naturlige variationer. — Det andet led vedrører negative variationer som følge af naturlige årsager eller sædvanlig forvaltning af arealer. Domstolen behandlede dette led nærmere i sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig Holstein e.V. Denne sag vedrørte regelmæssig dræning af et Natura 2000-vådområde, der udføres af et offentligt organ af hensyn til landbruget. Dræningen bevirkede, at vandstanden faldt, hvilket havde negative virkninger på en beskyttet fugleart, sortternen (Chlidonias niger). Domstolen fastslog, at udtrykket »sædvanlig forvaltning« vedrører både protokoller og måldokumenter for den pågældende naturtype (som vedrører de forvaltningsforanstaltninger, der udføres under ledelse af kompetente myndigheder), samt ejeres eller operatørers tidligere forvaltning (131). Domstolen fastslog, at for »ikke at berøve ordet »sædvanlig« dets effektive virkning inden for rammerne af miljøbeskyttelse skal det imidlertid tilføjes, at en forvaltning kun kan anses for at være sædvanlig, hvis den er i overensstemmelse med god praksis, såsom navnlig god landbrugspraksis« (132). Domstolen fandt også, at forvaltningen af et areal, der er omfattet af habitatdirektivet og fugledirektivet, kun kan anses for at være sædvanlig, såfremt den overholder de formål og forpligtelser, der er fastsat i disse direktiver (133). Denne afgørelse finder anvendelse på alle områder, der er omfattet af naturdirektiverne, ikke kun Natura 2000-lokaliteter (134). Med hensyn til Natura 2000-lokaliteter bør betydningen af hensigtsmæssige lokalitetsspecifikke bevaringsmål nævnes. — Det tredje led henviser til korte naturlige genopretningstider for naturtyper eller arter til en tilstand, der svarer til eller er bedre end den hidtidige tilstand.

Undtagelser

126. Definitionen af »skade på beskyttede arter og naturtyper« omfatter undtagelser i henhold til habitatdirektivets artikel 6, stk. 3 og 4, og artikel 16 samt fugledirektivets artikel 9. I sag C-297/19, Naturschutzbund Deutschland — Landesverband Schleswig-Holstein, fastslog Domstolen, at disse undtagelser skal fortolkes strengt ( 135 )

127. Der kan drages en række konklusioner af henvisningerne til disse bestemmelser i naturdirektiverne.

128. For det første medfører den blotte eksistens af en tilladelse efter en af de ovennævnte bestemmelse ikke en generel undtagelse af de negative virkninger fra omfanget af skade på beskyttede arter og naturtyper. For at negative virkninger kan undtages: — skal de tidligere være blevet identificeret — skal der udtrykkeligt være givet tilladelse til den forårsagende handling. Hvis en operatør overskrider betingelserne i en tilladelse (f.eks. ved at foretage større indgreb på en naturtype end tilladt), kan der opstå ansvar for negative virkninger som følge af den manglende overholdelse (136).

129. kan opstå i situationer, hvor der ikke foreligger nogen tilladelse, men hvor kravene i habitatdirektivets artikel 6, stk. 3 og 4, samt artikel 16 og fugledirektivets artikel 9 finder anvendelse. Dette vil f.eks. være tilfældet, når en operatør burde have indhentet tilladelse til en undtagelse efter habitatdirektivets artikel 16 til lovligt at udøve en erhvervsmæssig aktivitet, men ikke indhentede en sådan For det andet fremgår det af ordlyden af undtagelserne, at ansvar i henhold til miljøansvarsdirektivetopstå i situationer, hvor der ikke foreligger nogen tilladelse, men hvor kravene i habitatdirektivets artikel 6, stk. 3 og 4, samt artikel 16 og fugledirektivets artikel 9 finder anvendelse. Dette vil f.eks. være tilfældet, når en operatør burde have indhentet tilladelse til en undtagelse efter habitatdirektivets artikel 16 til lovligt at udøve en erhvervsmæssig aktivitet, men ikke indhentede en sådan ( 137 )

6. »SKADE PÅ VANDMILJØET«

130. Som det fremgår af boks 3 ovenfor, vedrører »skade på vandmiljøet« to hovedkategorier af vandområder, for så vidt angår materielt anvendelsesområde: de pågældende vandressourcer omfattet af vandrammedirektivet, og de havområder, der er omfattet af havstrategirammedirektivet. Disse behandles begge i disse retningslinjer.

(A) DE PÅGÆLDENDE VANDRESSOURCER OMFATTET AF VANDRAMMEDIREKTIVET

Materielt og geografisk anvendelsesområde for de pågældende vandressourcer

131. For at forstå det materielle anvendelsesområde for »skade på vandmiljøet« er det nødvendigt at forstå, hvad der forstås ved udtrykket »de pågældende vandressourcer«. »Vandressourcer« omfatter alle vandområder, der er omfattet af vandrammedirektivet — se boks 8 nedenfor. Vandrammedirektivets formål er at »fastlægge en ramme for beskyttelse af vandløb og søer, overgangsvande, kystvande og grundvand« ( 138 ) . De vandressourcer, der er nævnt i dette citat, er de vandressourcer, der er omfattet af vandrammedirektivet. Vandrammedirektivet finder anvendelse på dem alle, uanset deres størrelse og karakteristika ( 139 ) . Yderligere relevante definitioner er anført i boks 9 nedenfor. De »pågældende« vandressourcer er de vandressourcer, der er berørt af skade. Boks 8: Definition af »vandressourcer«

I henhold til miljøansvarsdirektivets artikel 2, nr. 5), forstås ved »vand«»alle vandressourcer, der er omfattet af direktiv 2000/60/EF«.

Boks 9: Definitioner i vandrammedirektivet, der er relevante for »vand«.

I vandrammedirektivet defineres udtrykkeligt to grundlæggende klasser af vand, »overfladevand« og »grundvand«. I henhold til vandrammedirektivets artikel 2, nr. 1), forstås ved »overfladevand«»indvand bortset fra grundvand; overgangsvande og kystvande, undtagen med hensyn til kemisk tilstand, hvor det også omfatter territorialfarvande«. I henhold til vandrammedirektivets artikel 2, nr. 2), forstås ved »grundvand«»alt vand under jordoverfladen i den mættede zone og i direkte kontakt med jorden eller undergrunden«. Som det fremgår, henviser definitionen af »overfladevand« til fire klasser af v