Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet: "Fremtiden for social beskyttelse - Rammer for en europæisk debat"« (97/C 66/17)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 8. november 1995 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet: »Fremtiden for social beskyttelse - Rammer for en europæisk debat«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål, som udpegede André Laur til ordfører og Carlo Ernesto Meriano og H. C. H. van den Burg til medordførere. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. november 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 340. plenarforsamling af 27. og 28. november 1996, mødet den 28. november 1996, med 67 stemmer for, 41 stemmer imod og 15 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

Denne udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg om fremtidens sociale beskyttelse tager udgangspunkt i to betragtninger:

- for det første, at der i dag er grund til at sigte mod større kompatibilitet mellem de regler og den praksis, der følges i medlemslandene inden for social beskyttelse;

- for det andet, at dette bør realiseres under hensyntagen til den kultur, der er etableret i hvert enkelt medlemsland, og under overholdelse af nærhedsprincippet. Det er således op til den enkelte medlemsstat at forvalte de udgifter, der knytter sig til den sociale beskyttelse.

1. Indledning

1.1. Kommissionen har med sin meddelelse KOM(95) 466 af 31. oktober 1995 taget initiativ til en debat på EU-plan om fremtiden for social beskyttelse. Hensigten er, at EU-institutionerne og medlemsstaterne i fællesskab skal gøre sig de relevante overvejelser, hvorefter der inden udgangen af 1996 skal foretages en »passende opfølgning«.

1.2. Initiativet bygger på den vigtige målsætning om social samhørighed og solidaritet og opretholdelse af et højt niveau af social beskyttelse, således som fastsat i artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union. På baggrund af EU's interesse i at sikre den frie bevægelighed har forfølgelsen af denne grundlæggende målsætning resulteret i konvergensstrategien, der blev formuleret i to henstillinger fra 1992, nemlig henstilling 92/441/EØF af 24. juni 1992 og 92/442/EØF af 27. juli 1992. I disse henstillinger er medlemsstaterne nået til enighed om at opretholde, tilpasse og udbygge deres sociale beskyttelsessystemer, og de har sat sig fælles mål.

1.3. Meddelelsen er specielt foranlediget af den seneste tids politiske indsats og den aktuelle debat om muligheden af at gøre systemerne for social beskyttelse mere beskæftigelsesfremmende og effektive gennem en nedsættelse af de indirekte arbejdskraftomkostninger eller gennem en kombination af skatteordninger og bistandsordninger.

1.4. Meddelelsen skitserer visse hovedtræk af den seneste udvikling og konstaterer, hvilke udviklingstendenser man kan vente sig fremover. Desuden peger den på syv specifikke emner, som bør gøres til genstand for yderligere analyse og fælles overvejelser. Navnlig det sidste emne (»overvejelser over fremtiden for social beskyttelse på længere sigt«) berører flere problemstillinger, der har været behandlet i andre af ØSU's udtalelser, som f.eks. ændringer i arbejdsadfærden, livsforløbet og familiemønstrene. Som det bemærkes i punkt 2.3 i meddelelsen, er befolkningens aldring ikke den eneste demografiske tendens, der bør tages hensyn til. Den gradvise ændring af familiestrukturerne betyder, at man ikke kan nøjes med at forholde sig til de tilfælde, hvor ét familiemedlem tjener penge til hele husholdninger, der således kun har én indtægtskilde, men at man bør tage alle former for arbejdstagere i betragtning, herunder dem hvis arbejdsadfærd er af den »nye« type. Man bør tillige tage hensyn til den omstændighed, at disse adfærdsmønstre forandrer sig i løbet af den enkeltes liv ().

2. Social beskyttelse i Europa

2.1. ØSU's udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets henstilling om overensstemmelse mellem målene og politikken for social tryghed fra november 1991 omhandlede social beskyttelse (herunder social sikring) med udgangspunkt i princippet om solidaritet. Det hedder i udtalelsen:

»Social sikring i bred forstand skal forstås som "social dækning" af en række risici, baseret på solidaritetsprincippet og udstrakt til enhver person, som er lovligt bosiddende i EF og er kommet i en behovssituation, som udløser en social ydelse (...). Den sociale beskyttelse, som ydes i tilfælde af sygdom, ulykke, moderskab, arbejdsledighed, (...), alderdom og familiemæssige problemer, sikrer de ressourcer, som er nødvendige for at opretholde en rimelig levestandard, så at de ramte personer ikke udstødes socialt (...). De socialbegivenheder, der opregnes ovenfor, er således den sociale beskyttelses genstand. Konventioner og udtalelser udarbejdet på internationalt og EF-plan har også bidraget til at give denne beskyttelse form (1).

(1) EFT nr. C 40 af 17. 2. 1992, punkt 1.4, 1.5 og 1.6.«Hvis man hertil føjer »forældreorlov«, omfatter beskrivelsen alle former for social beskyttelse, der forener forsikring mod risici med behovet for social samhørighed.

2.2. I punkt 1.1 i meddelelsen definerer Kommissionen social beskyttelse som »alle kollektive overførselssystemer, der er beregnet til at beskytte borgerne mod sociale risici«.

2.3. Den sociale beskyttelse er et grundlæggende element i den europæiske samfundsmodel. Den virker tillidsskabende, bidrager til den sociale samhørighed og er med til at give EU's borgere en følelse af fællesskab.

2.4. Ordningerne for social beskyttelse er overalt i EU baseret på solidaritet mellem borgerne. Solidariteten kommer til udtryk i velfærdsstatstraditionen og i mekanismerne for gensidig forsikring.

2.5. Ordningerne for social beskyttelse i EU er meget forskelligt indrettet. Forskellene vedrører, således som påpeget i flere undersøgelser (), risikodækningen, reglerne for adgang, ydelsernes struktur, finansieringens niveau og kilder, samt hvilke parter der medvirker i beslutningsprocessen og forvaltningen af ordningerne.

2.6. De eksisterende forskelle kan givetvis forklares med specifikke omstændigheder i de forskellige medlemsstater, der hver på deres måde har anvendt og kombineret forskellige elementer i Beveridge- og Bismarck-systemerne.

2.7. Imidlertid er der langt hen ad vejen enighed om målsætninger, hvilke risici der skal være dækket, og hvilke minimumsstandarder der skal være opfyldt, og dette ikke bare mellem EU-landene, men også i bredere internationale sammenhænge. En række internationale instrumenter indeholder regler om minimumsnormer, som er indført i de fleste EU-lande. ILO's Konvention 102 fra 1952 er blevet ratificeret af 13 medlemsstater (), og Europarådets europæiske kodeks for social sikring fra 1964 er blevet ratificeret af lige så mange lande (). Europarådets reviderede kodeks for social sikring fra 1990 er undertegnet af 11 medlemsstater ().

2.8. Kommissionens beretning om social beskyttelse i Europa () konstaterer ligeledes, at en sammenligning i større målestok viser, at ordningerne for social beskyttelse i Europa adskiller sig fra tilsvarende ordninger i andre dele af verden, f.eks. USA og Japan, og at de indbyrdes har en lang række karakteristika til fælles. Beretningen giver et meget komplet overblik over situationen.

2.9. Der er endvidere udbredt enighed om, at gennemførelsen af det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU'en) ikke må ske på bekostning af den sociale velfærd. Forskellige opinionsundersøgelser () viser, at EU's borgere er meget bekymrede over ØMU'ens mulige konsekvenser for den sociale beskyttelse, fattigdommen og udstødelsen.

3. Mål og midler med hensyn til social beskyttelse på EU-plan

3.1. Målsætningen om at fremme »et højt beskæftigelsesniveau« og »et højt socialt beskyttelsesniveau« har en helt central placering i Den Europæiske Union. Traktatens artikel 2 er helt utvetydig i denne henseende.

3.2. Da man udarbejdede Rom-traktaten, drøftede man grundigt, om den sociale beskyttelse skulle harmoniseres, således at man kunne undgå, at den sociale sikring gav anledning til konkurrenceforvridning mellem medlemsstaterne. En harmonisering indebærer, at man gør lovgivningen ens såvel med hensyn til systemerne som de dækkede risici og de krævede (minimums)niveauer for beskyttelse, og kan eventuelt føre til oprettelse af garantifonde eller samhørighedsfonde. Disse tanker om harmonisering blev siden skrinlagt. I stedet har EU's indsats været koncentreret om en koordinering af systemerne for social sikring. »Koordinering« vil sige, at man etablerer lovgivningsmæssige, tekniske og administrative forbindelser mellem systemerne for social beskyttelse og således sikrer personer, der migrerer mellem medlemsstaterne, en rimelig beskyttelse. Koordineringsmekanismerne påvirker altså ikke de enkelte systemers interne indretning. Mekanismerne er nedfældet i to forordninger, nemlig (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72. Koordinering af systemerne er en kompliceret affære, navnlig fordi systemerne for social sikring i de seneste år har været genstand for dybtgående forandringer.

3.3. I slutningen af 1980'erne anlagde man en ny strategi på EU-plan, idet Kommissionen tog initiativer med henblik på konvergens af systemerne for social beskyttelse. I en henstilling fra 1992 fastlægges det, at formålet med konvergensstrategien er at få fastsat fælles målsætninger for medlemsstaternes politik, således at de forskellige nationale systemer kan bestå samtidig og udvikle sig i harmoni med hinanden mod Fællesskabets grundlæggende mål (). Imidlertid siges det udtrykkeligt (), at på grund af de meget forskellige sociale beskyttelsesordninger og deres rødder i national kultur er det medlemsstaterne selv, der afgør, hvorledes deres sociale beskyttelsesordning indrettes, finansieres og organiseres. Medlemsstaterne forpligtes blot til at fremlægge evalueringsrapporter og at sørge for en regelmæssig udveksling om deres politik på området (). Rådet har i årene efter de to henstillinger indtaget en meget restriktiv holdning.

3.4. ØSU gjorde allerede i sin udtalelse fra november 1991 opmærksom på det inkonsekvente i på den ene side at vedtage et princip om fælles målsætninger, hvilket ØSU kun kunne bakke op om, og på den anden side ikke at sætte sig i besiddelse af de nødvendige konkrete instrumenter. ØSU understregede, at det er vigtigt at mindske forskellene medlemsstaterne imellem, og at det er nødvendigt at anlægge et realistisk og navnlig dynamisk syn på den sociale beskyttelse ().

3.5. Med hensyn til spørgsmål om social beskyttelse, har det hele tiden ligget medlemsstaterne meget på sinde at hævde deres nationale suverænitet under henvisning til subsidiaritetsprincippet, der er knæsat i EF-traktatens artikel 3 B ().

3.6. Subsidiaritetsprincippet er særligt relevant, når det drejer sig om social beskyttelse. Ifølge EF-traktatens artikel 118 har Kommissionen til opgave at fremme et snævert samarbejde mellem medlemsstaterne. Med henblik på forfølgelsen af målene i artikel 117 er samarbejde med organisationer inden for det velfærdsmæssige og sociale område samt fonde i deres egenskab af institutioner med ansvar for sociale foretagender og tjenester af stor betydning.

3.7. Artikel 3 B omtaler tilfælde, hvor »målene for den påtænkte handling (...) på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan gennemføres på fællesskabsplan«. Dette rejser spørgsmålet om, hvordan man vurderer, hvornår medlemsstaten er i stand til på effektiv vis at gennemføre en påtænkt handling, og spørgsmålet om anvendelsen af de sociale og økonomiske kriterier, der kan udledes af traktatens øvrige bestemmelser i almindelighed og af målsætningerne om social samhørighed og solidaritet i særdeleshed (artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union) ().

3.8. Hvis man underkaster den sociale beskyttelse en »subsidiaritetstest«, er der to faktorer, der tydeligt taler for en bedre koordinering af EU's bestræbelser på at skabe overensstemmelse mellem målene og politikken for social beskyttelse, således som fastsat i Rådets henstilling fra 1992 ():

1) koordinationspolitikkens utilstrækkelighed både med hensyn til social beskyttelse og skatteaspekterne, hvilket navnlig skyldes de store forskelle, der er imellem de gældende ordninger i EU-landene; konsekvensen er, at arbejdstagernes fri bevægelighed hæmmes i betydelig grad;

2) virkningerne af social og skattemæssig konkurrence mellem medlemsstaterne, hvilket fører til forringelser og harmonisering i nedadgående retning af systemerne for social beskyttelse.

3.9. Gennemførelsen af det indre marked og af Den Økonomiske og Monetære Union er ikke uden konsekvenser for de nationale politikker med hensyn til social beskyttelse og må ikke betyde social forarmelse og skattemæssige forringelser. Tendenserne i retning af konkurrence mellem medlemsstaterne på det sociale og skattemæssige område kommer i stadig skarpere modstrid med princippet om solidaritet og målsætningen om at opnå et højt niveau af beskæftigelse og social beskyttelse.

3.10. I den måde, den nationale suverænitet og subsidiariteten bliver udlagt på, når det drejer sig om social beskyttelse, kan man iagttage et paradoks, der ligner det, Kommissionen for nylig beskrev i debatoplægget om skatteforholdene i EU (). Kommissionen konstaterede således, at medlemsstaterne i deres tilsyneladende stræben efter national suverænitet i virkeligheden har mistet deres suverænitet på skatteområdet, hvilket markederne har forstået at udnytte.

3.11. Erkendelsen af dette paradoks og identificeringen af de reelle tendenser inden for social beskyttelse, der (indirekte) berører det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union, bør resultere i en mere aktiv konvergensstrategi, i retning af bestemmelserne i artikel 3 B i traktaten. Artikel 2 i protokolaftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken åbner allerede mulighed for at benytte kvalificeret flertal på det sociale område i forbindelse med »erhvervsmæssig integration af personer, der er udstødt fra arbejdsmarkedet.«

3.12. ØSU's svar på de spørgsmål, Kommissionen har rejst, bør ligesom i 1992 være, at reelle og vægtige argumenter taler for, at EU udvikler en mere dynamisk strategi med henblik på konvergens inden for den sociale beskyttelse, naturligvis i overensstemmelse med den kultur og praksis, der er etableret i det enkelte land. Denne konvergens bør tage udgangspunkt i de grundlæggende målsætninger, der er indeholdt i traktaten og i medlemsstaternes velfærdstraditioner, og som er stadfæstet i de internationale standarder, medlemsstaterne har godkendt. Konvergensen bør bidrage til at konsolidere og styrke den sociale samhørighed og til at dæmme op for en bagstræberisk politik, der sigter på den laveste fællesnævner.

4. Hvilken fremtid har den sociale beskyttelse i Europa?

4.1. For at retfærdiggøre, at denne debat finder sted i et EU-organ, er de her behandlede emner af generel karakter. Emnerne er dem, der er opført i punkt 3.4 i Kommissionens meddelelse.

4.2. Fremtidsudsigterne for den sociale beskyttelse i Europa vil således blive behandlet under følgende indfaldsvinkler: konsekvenserne for beskæftigelsen, finansieringen, konsekvenserne af befolkningens aldring, tilrettelæggelse af en social beskyttelse, der er tilpasset det indre marked, sundhedssystemerne og kampen mod udstødelsen.

4.3. A - Den sociale beskyttelse bør tilpasses beskæftigelsessituationen

4.3.1. Beskæftigelsen står i centrum for debatten om den sociale beskyttelse, og dens fremtidige udvikling bør tage sigte på at fremme beskæftigelsen.

4.3.2. Således bemærker Kommissionen, at konsekvenserne af befolkningens aldring kan opvejes af en stigning i beskæftigelsen, der ville lette finansieringen af den sociale beskyttelse.

4.3.3. Med en stigning i den forventede levealder vil ydelserne skulle udbetales over en længere periode, men denne relative forøgelse modsvares ikke af en stigning i de indbetalte bidrag, idet pensionisterne - i hvert fald i visse medlemsstater - ikke betaler bidrag. Hvis arbejdsløsheden derimod blev opsuget, ville antallet af aktivt bidragydende stige, og dette ville kompensere for det stigende antal pensionister, der modtager ydelser uden at betale bidrag.

4.3.4. Men også andre elementer bør tages i betragtning.

4.3.5. De indirekte arbejdskraftomkostningers nuværende høje niveau kan bremse for beskæftigelsesskabende investeringer. I denne forbindelse ville det være formålstjenligt med en undersøgelse af forholdet mellem indirekte arbejdskraftomkostninger og jobskabelse, mellem bidragsniveauer og samlede arbejdskraftomkostninger og mellem arbejdskraftomkostninger og efterspørgsel efter arbejdskraft. En sådan undersøgelse ville gøre det lettere at fastlægge indsatsen i beskæftigelsesfremmende retning. I øvrigt erklærede Rådet og Kommissionen i en fælles beretning, der blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Madrid, at »det bør undersøges, hvilke konsekvenser en målrettet nedsættelse af de sociale bidrag vil få for beskæftigelsen«. Andre finansieringskilders indflydelse på beskæftigelsen bør imidlertid også undersøges.

4.3.6. Arbejdsløshedsydelserne er af afgørende betydning for økonomien, da de udvirker, at de arbejdsløse kan fortsætte med at konsumere, og er med til at opretholde en psykisk tilstand, der gør dem i stand til at søge arbejde.

4.3.7. Med henblik på en tilpasning af den sociale beskyttelse til beskæftigelsessituationen kan der nævnes flere handlingsparametre.

4.3.7.1. Sænkning af afgifterne for de laveste lønninger

4.3.7.1.1. Som Jacques Delors sagde i sin hvidbog, er det den mindst kvalificerede del af arbejdskraften i EU, der er udsat for den hårdeste internationale konkurrence med hensyn til beskæftigelsen. Indsatsen må derfor i den aktuelle arbejdsmarkedssituation kunne koncentreres om denne del af arbejdskraften, idet man her bør nedbringe de ikke-lønmæssige arbejdskraftomkostninger ved at reducere de sociale bidrag. Den vigtigste målsætning på lang sigt er at tilskynde de kortuddannede til at forbedre deres kvalifikationer.

4.3.7.1.2. Medlemsstaterne kunne f.eks. indføre en ordning med delvis fritagelse for arbejdsgiverafgift, således at der kun skulle betales sociale bidrag af den del af lønnen, der oversteg et bestemt niveau. Samtlige lønmodtagere og alle lønninger ville således være omfattet af ordningen, men der skulle kun betales sociale bidrag af lønninger, som overskred den fastlagte tærskel og bidragene skulle være proportionale med overskridelsen.

4.3.7.1.3. Arbejdsgiveren ville med denne ordning få en delvis fritagelse for arbejdsgiverafgift for alle lønninger, uanset størrelse. Dette står i modsætning til hvidbogens forslag om kun at fritage de lave lønninger for afgift.

4.3.7.2. Tilpasning til udviklingen i arbejdsformerne

4.3.7.2.1. Udviklingen på arbejdsmarkedet og kvinders stadig højere erhvervsfrekvens har medført ændringer i arbejdsmønstrene. Således er fænomer som de følgende opstået eller vokset i omfang: fleksibelt arbejde, atypisk arbejde (midlertidig beskæftigelse, deltidsarbejde osv.) og muligheder for forældre- eller uddannelsesorlov.

4.3.7.2.2. De individuelle arbejdsmønstre bliver mere og mere forskellige, afhængigt af andre aktiviteter og ansvar på privatlivets område, og de ændrer sig livet igennem. De sociale sikkerhedsordninger og pensionsordningerne bør tilpasses de nye arbejdsmønstre og yde en passende dækning. I ILO's konvention og henstilling fra 1994 om deltidsarbejde omtales nogle nyttige foranstaltninger på dette område. Konventionen stiller krav om, at offentlige sociale sikringsordninger baseret på erhvervsaktivitet tilpasses således, at de sikrer deltidsarbejdende samme vilkår - forholdsmæssigt set - som fuldtidsarbejdende i sammenlignelige stillinger.

De grænser for deltidsarbejde, der medfører udelukkelse fra de sociale sikkerhedsordninger, såfremt de overskrides (dvs. timetallet ligger for lavt), bør revideres regelmæssigt og efterhånden sænkes. Debatten om midlertidigt arbejde og om de forskellige (atypiske) kontrakter med fleksibel arbejdstid er endnu kun i sin vorden. Et af de vigtige punkter i denne forbindelse (ud over lige adgang) synes at være behovet for længere referenceperioder og/eller en arbejdstid, der er bedre tilpasset den enkeltes behov med henblik på at sikre en bedre social beskyttelse.

4.3.7.2.3. Disse forhold bør der tages hensyn til ved indretningen af den sociale beskyttelse. Således bør arbejdstidsmodellen som deltidsarbejde og forældreorlov fremmes for så vidt som de i et vist omfang bidrager til at skabe arbejdspladser.

4.3.7.2.4. Anvendelsen af disse arbejdsformer bør med andre ord ikke være hæmmet af en utilstrækkeligt tilpasset social beskyttelse. Ordningerne for social beskyttelse bør være tilpas smidige til, at der kan tages hensyn til den enkeltes udvikling i løbet af hele hans erhvervsaktive liv. Samtidig må det forhindres, at personer med fleksibelt og atypisk arbejde får en ringere eller slet ingen social beskyttelse.

4.3.7.3. Fremme af det europæiske arbejdsmarked

4.3.7.3.1. Etableringen af et egentligt europæisk arbejdsmarked og arbejdstagernes frie bevægelighed er grundlæggende EU-mål, som også kan bidrage positivt til at bekæmpe arbejdsløsheden.

4.3.7.3.2. For at sikre arbejdskraftens frie bevægelighed giver traktatens artikel 51 Fællesskabet kompetence til at samordne de sociale tryghedsforanstaltninger for vandrende arbejdstagere for derved at eliminere eventuelle kilder til forskellig behandling af nationale og »vandrende« arbejdstagere. Denne samordning bør således omfatte arbejdstagernes samlede status med hensyn til social tryghed.

4.3.7.3.3. Supplerende socialbeskyttelsesordninger antager voksende betydning som en væsentlig del af arbejdstagernes sociale beskyttelse. Samordningsprocedurerne bør udvides til at omfatte retten til supplerende socialbeskyttelse, hvis gyldighed i hele EU dermed sikres.

4.3.7.4. Tilskyndelse til efteruddannelse

4.3.7.4.1. I fremtiden vil uddannelsesperioderne vedrøre hele det erhvervsaktive liv. Hvis man ønsker en social beskyttelse, som fremmer beskæftigelsen, er det nødvendigt, at de forskellige ordninger for social beskyttelse støtter alle former for uddannelsesinitiativer, også de virksomhedsfinansierede. Den sociale beskyttelse bør tage højde for de nye former for uddannelse, for så vidt som man mener, at uddannelse fremmer beskæftigelsen, og at der i den sociale beskyttelse bør åbnes mulighed for beskæftigelsesfremmende initiativer. Der bør udvikles incitamenter, bl.a. via skattesystemet, som gør folk villige til - også for egen regning - at forbedre deres kvalifikationer, prøve nye jobs og acceptere geografisk mobilitet. Man bør undersøge, om det er muligt at indføre en »uddannelseskonto«, sådan som det drøftes i visse medlemslande.

4.3.7.4.2. Således ville det stimulere efteruddannelsen, hvis man systematisk sidestillede uddannelsesperioder med ordinære beskæftigelsesperioder, altså med de samme rettigheder med hensyn til social beskyttelse.

4.3.7.4.3. Medlemsstaterne bør endvidere drage omsorg for, at uddannelsesaktionerne er gearet til efterspørgslen efter arbejdskraft, at de rent faktisk er nyttige, og at de ikke blot tager sigte på endnu et eksamensbevis, der ikke fører til større beskæftigelsesmuligheder. Erhvervskvalifikationer bør være tilpasset samfundsøkonomiens og virksomhedernes behov og bør samtidig være en løftestang, socialt og karrieremæssigt. Den sociale beskyttelse bør bidrage hertil.

4.3.7.4.4. Samtidig kan man overalt iagttage, hvordan alderspyramiden ommodelleres. Dette kan dels forklares ved, at skoletiden og de øvrige uddannelsesperioder forlænges, dels ved at gennemsnitslevealderen øges. Skolen bør ikke alene opfattes som et socialt springbræt for børnene og de unge. Det er også et forum, hvor man kunne udnytte de ældres erfaringer og kunnen til fordel for børnene og de unge. Dette ville naturligvis indebære et plus for de ældre, da de derved kunne forlænge deres erhvervsaktive liv.

4.3.7.5. Omdannelse af passive arbejdsløshedsudgifter til aktive ditto

4.3.7.5.1. Med dette for øje kunne man f.eks. fremme en konstruktiv udnyttelse af den ledige arbejdskraft. Således kunne arbejdsløse, som modtager arbejdsløshedsydelser, tilskyndes til at udføre arbejdsopgaver, der endnu ikke har rodfæstet sig på arbejdsmarkedet. Målet må være at skabe reelle jobs.

4.3.7.5.2. Man kunne ligeledes stimulere visse beskæftigelsesområder, der trods gængs opfattelse ikke er henvendt til arbejdsløse, fordi de er af ikke-markedsmæssig karakter. Det er en kendsgerning, at efterspørgslen efter visse omsorgstjenesteydelser (pasning i hjemmet, hjemmehjælp osv.) ikke altid kan tilfredsstilles på grund af mangel på arbejdskraft. Ofte er behovet langt fra at være mættet. Medlemsstaterne bør derfor fremme etableringen af private virksomheder, foreninger eller offentlige tjenesteydelser inden for dette område, således at man opnår, at denne type beskæftigelse ikke bare opfattes som en overgangsfase til et rigtigt job, men som en normal og fuldgyldig erhvervsaktivitet. EU bør yde et aktivt bidrag hertil ved i højere grad end hidtil at bakke op om medlemsstaternes støtte til sektorer, der leverer efterspurgte sociale tjenesteydelser, hvis dette tjener arbejdsløses integration på arbejdsmarkedet.

4.3.7.5.3. Endvidere kunne systemerne for social beskyttelse bidrage til finansiering af uddannelserne via egnede strukturer, og ved at sikre, at arbejdsmarkedets parter videst muligt deltager mere direkte samt gennem etablering af en snævrere forbindelse mellem social dækning i tilfælde af arbejdsløshed og opkvalificering af den ledige arbejdskraft.

4.3.7.5.4. Endelig bør beskæftigelsen stimuleres på anden vis, f.eks. ved at der med ansættelse af unge medarbejdere kompenseres for ældre medarbejderes overgang til pension, eller ved at der træffes foranstaltninger med henblik på genindslusning af langtidsledige.

4.3.7.5.5. Imidlertid bør sådanne tiltag gå hånd i hånd med et højtideligt tilsagn fra arbejdsgiverne om, at de vil overholde deres aftalemæssige forpligtelse til at ansætte medarbejdere, således, som det er aftalt mellem arbejdsmarkedets parter.

4.3.7.5.6. ØSU mener, at det i lyset af målsætningen om at gøre beskæftigelsespolitikken mere aktiv er nødvendigt, at der sker en tilpasning af ordningerne for social beskyttelse, og at arbejdstiden administreres på mere differentieret og fleksibel vis, således at småbørnsforældre får lettere adgang til arbejdsmarkedet. Disse tilpasninger kunne ledsages af en større udbredelse af forældreorlov og af forbedrede pasningsmuligheder for børn.

4.3.7.5.7. På denne måde vil medlemsstaterne medvirke til, at passive arbejdsløshedsudgifter omdannes til aktive udgifter. Arbejdsløshedsforsikringen må ikke blot være en social ydelse, men skal indgå som et element i en aktiv beskæftigelsespolitik.

5. B - Hvordan kan den sociale beskyttelse finansieres?

5.1. De to problemstillinger, beskæftigelsen og finansieringen af den sociale beskyttelse, hænger tæt sammen. For som Jacques Delors bemærker i sin hvidbog, hvis udgifterne til social beskyttelse er for stor en belastning for arbejdspladserne, vil det kunne bremse op for jobskabende investeringer.

5.2. Således indvirker det, der gøres på beskæftigelsesområdet, ofte på finansieringen af den sociale beskyttelse og vice versa.

5.3. Ønsker man på én gang at føre en beskæftigelsesfremmende politik og bringe balance i finansieringen af den sociale beskyttelse, bør man finde frem til en ny måde at gennemføre denne finansiering på. En sådan ny finansieringsmekanisme må ikke have negativ indflydelse på arbejdskraftomkostningerne og dermed på beskæftigelsesniveauet.

5.4. Medlemsstaterne har fulgt forskellige veje.

5.4.1. Endelig er det vigtigt ikke at overse, at fremtidens sociale beskyttelse også hænger sammen med den igangværende debat og med de foranstaltninger, der allerede er truffet i de fleste medlemslande med henblik på den nødvendige styring af udgifterne. De ydelser fra den sociale beskyttelse, der har hele befolkningen som målgruppe, bør i højere grad finansieres via skatterne og i mindre grad via bidrag, således at alle skatteyderne på grundlag af alle indkomstformer bidrager til finansieringen.

5.4.1.1. Det er netop denne opfattelse, der kommer til udtryk i dokumentet fra 20. marts 1996 om skatteforholdene i EU som oplæg til det uformelle møde for økonomi- og finansministrene. Med henblik herpå kunne man mindske de bidrag, der opkræves via arbejdskraften, og i stedet øge den del af finansieringen, der kommer fra skat og dermed ligestillede kilder. Men det bør dog være klart, at en øget skattefinansiering bør ledsages af en bedre koordinering af medlemsstaternes skattesystemer. Hvis socialsikringen i højere grad skal finansieres via skatterne, bør der indføres mekanismer, der sikrer, at ydelserne ikke udelukkende styres af finansministrenes kortsigtede finansieringsmuligheder.

5.4.1.2. Sideløbende med en sådan omlægning bør medlemsstaterne nå frem til en fælles definition af, hvad der hører under henholdsvis national solidaritet, erhvervsrelateret solidaritet og individuelt initiativ. Disse tre principper er den sociale beskyttelses grundpiller. Man kunne f.eks. beslutte, at den nationale solidaritet drejer sig om at sikre alle et vist niveau af beskyttelse, uanset hvilket erhverv de har. Denne grundbeskyttelse kunne finansieres over skatterne. Den erhvervsrelaterede solidaritet derimod er specifik for den enkeltes erhvervsaktivitet og skal gøres gældende i arbejdsløshedsperioder. Den erhvervsrelaterede beskyttelse kunne finansieres gennem bidrag opkrævet hos lønmodtageren eller arbejdsgiveren.

5.4.1.3. Med princippet om solidaritet for øje kunne medlemsstaterne således bevæge sig hen imod et system, hvor alle deltager i finansieringen af den sociale beskyttelse, idet enhver enkeltperson og enhver virksomhed bidrager i forhold til sin formåen.

5.4.1.4. Finansieringsgrundlaget kunne udvides til at omfatte ikke alene samtlige lønindkomster, men også kapitalindkomster, virksomhedernes merværdi, energi osv.

5.4.1.5. Med hensyn til virksomhedernes merværdi ved man eksempelvis, at den øgede automatisering af produktionsprocessen medfører, at behovet for arbejdskraft falder, samtidig med at den frembragte merværdi ofte stiger betydeligt. Dette betyder, at visse virksomheder kun i ringe grad deltager i finansieringen af den sociale beskyttelse via lønbestemte bidrag, uagtet at de skaber en ofte betragtelig merværdi.

5.4.1.6. Samtidig ville man, i de medlemsstater hvor sådanne tanker er fremme, opnå, at omkostningerne ved den sociale beskyttelse spredtes til et bredere befolkningsgrundlag, f.eks. pensionister, arbejdsløse osv., hvis bidrag ville være afpasset efter deres økonomiske formåen.

5.4.1.7. Under alle omstændigheder bør finansieringen som helhed, hvad enten den er baseret på skat eller bidrag, integreres i et administrationssystem, der ikke anfægter den måde, de enkelte lande administrerer deres nationale ordninger på. Hermed sigtes ikke mindst til de paritetiske og gensidige forsikringssystemer, som bygger på solidaritet.

5.4.2. Hvilke ydelser skal finansieres solidarisk?

5.4.2.1. Man har allerede på EU-plan afstukket kursen på dette område. I forslaget til Rådets henstilling om overensstemmelse mellem målene og politikken for social tryghed tales der således om en beskyttelse, der sikrer en passende indtægt, så at et tilstrækkeligt eksistensgrundlag kan opretholdes.

5.4.2.2. Derfor bør skattefinansiering navnlig anvendes i forbindelse med de ydelser, der har hele befolkningen som målgruppe, herunder først og fremmest ydelser til de befolkningsgrupper, der er særlig stærkt truet af social udstødelse.

5.4.3. Finansiering via bidrag fra de erhvervsaktive?

5.4.3.1. Blandt de forskellige potentielle finansieringsmetoder forekommer kapitaliseringsmetoden mindre egnet, når det drejer sig om en universel social beskyttelse, der skal sikre alle et minimum af ydelser. På den ene side vil enhver meropkrævning af midler til finansiering af den sociale beskyttelse reducere den disponible løn for dem, der er i arbejde - med deraf følgende stigende politiske spændinger, men på den anden side er de kapitaliseringsbaserede systemer særdeles følsomme over for demografiske og økonomiske forandringer.

5.4.3.2. Og netop i denne tid skaber den befolkningsmæssige udvikling ubalancer, hvis konsekvenser er vanskelige at tackle, og som er særlig farlige, når målet er at sikre social beskyttelse.

5.4.4. Favorisering af familiepolitikken

5.4.4.1. Det skal fremhæves, at familieydelser bør spille en voksende rolle. De midler, der afsættes til dette formål, bør betragtes som en langsigtet investering. En fokusering på familiepolitikken kan være med til at skabe ligevægt i fremtidens sociale beskyttelsessystem. Familien kan endda betragtes som et aktiv på dette område.

5.4.4.2. Endvidere vil det som led i genskabelse af ligevægten i befolkningspyramiden i Europa være hensigtsmæssigt at tage hensyn til de nu permanente migratoriske strømme i Europa, selvfølgelig for så vidt som der er tale om lovlig indvandring.

6. C - Hvad kan man gøre for at imødegå konsekvenserne af befolkningens aldring?

6.1. I en række år har man i Europa kunnet iagttage, at befolkningen er blevet ældre, hvilket skyldes sammenfaldet af to fænomener. Dels er fødselstallet faldet, og dels er levetiden blevet forlænget, hvilket betyder, at der er kommet flere ældre.

6.2. Således er den del af befolkningen, der er under 20 år, faldet fra 31,8 % i 1960 til 30,1 % i 1980 og 24,2 % i 1995. I samme periode er gruppen af over 60-årige vokset fra 15,4 % i 1960 til 17,9 % i 1980 og 20,4 % i 1995.

6.3. Det nylige betydelige fald i fødselstallet i Italien, Grækenland, Portugal og Irland (lande med traditionelt højt fødselstal) vil yderligere accelerere aldringsprocessen.

6.4. Andelen af erhvervsaktive i den samlede befolkning falder altså. Dette vil på kortere eller længere sigt skabe reelle problemer med hensyn til finansieringen af pensionerne og bringe den sociale beskyttelses budgetmæssige balance i fare, ligesom det betyder, at der skal træffes foranstaltninger imod risikoen for at bringe gruppen af ældre i et afhængighedsforhold.

6.4.1. Finansiering af alderspensionerne på baggrund af befolkningens aldring

6.4.1.1. Man kan allerede i medlemsstaterne iagttage reformer af pensionssystemerne som reaktion på aldringsfænomenet.

6.4.1.2. Det ville være ønskeligt, om medlemsstaterne vedtog fælles retningslinjer, således at det kunne sikres, at de, der i dag indbetaler bidrag til deres pension, er sikre på at høste udbyttet, når de ophører med deres erhvervsaktivitet.

6.4.1.3. Pensionsalderen er ikke ens rundt omkring i EU. I de fleste lande går man på pension som 65-årig. Dette gælder imidlertid ikke Frankrig og Italien (60 år) og Danmark (67 år). I visse lande (Italien, Portugal, Østrig, Storbritannien, Grækenland og Belgien) går kvinder tidligere på pension.

6.4.1.4. Medlemsstaterne kunne på grundlag af deres respektive erfaringer blive enige om at fastsætte en optimal pensionsalder, der bedst muligt tager hensyn til alle relevante parametre på området, og som man kunne ændre på i takt med, at de faktorer, der bestemmer denne aldersgrænse, ændres. Medlemsstaternes lovgivninger kunne eventuelt tilvænnes indbyrdes under hensyn til den således fastsatte pensionsalder.

6.4.1.5. For at kompensere for nedgangen i andelen af erhvervsaktive kunne man være fristet til at hæve pensionsalderen. Derved ville man opnå, at der blev indbetalt bidrag over en længere periode, samtidig med at pensionsydelserne skulle udbetales i en kortere periode. Desuden ville virksomhederne i længere tid kunne nyde godt af de værdifulde erfaringer, ældre medarbejdere sidder inde med.

6.4.1.6. Dette middel benyttes dog kun sjældent, eftersom det i sagens natur fører til en forøgelse af antallet af mennesker på arbejdsmarkedet, og dermed gør det sværere for de unge at finde beskæftigelse, og det i en tid, hvor netop ungdomsarbejdsløsheden antager bekymrende dimensioner.

6.4.1.7. En mellemløsning eller alternativ løsning kunne være gradvis overgang til pension. Princippet skulle være, at medarbejderne i sidste del af deres erhvervsaktive liv gradvis nedsætter arbejdstiden, samtidig med at de udsætter ophøret for erhvervsaktivitet (udsætter tidspunktet for endelig overgang til pension). En sådan ordning vil imidlertid skulle afpasses efter de enkelte sektorer. Således må man regne med, at gennemførelsen af en sådan ordning i visse sektorer, der befinder sig i en strukturel krise, vil øge udgifterne til arbejdsløshedsydelser.

6.4.1.8. Denne ordning, der kan opfattes som en form for tutorsystem, ville have betydelige sociale fordele, idet ældre mennesker således gradvis kunne afslutte deres erhvervsaktive liv, og de unge parallelt hermed gradvis ville kunne komme ind på arbejdsmarkedet ad oplæringsvejen (læretid, vekslen mellem uddannelse og arbejde osv.). Imidlertid skal en sådan ordning forberedes nøje, og den bør baseres på overenskomster, som forpligter de involverede parter.

6.4.1.9. Det skal her understreges, at den reelle pensionsalder for store grupper er meget lavere end den formelle pensionsalder. Dette hænger i høj grad sammen med førtidspensionering på grund af arbejde i dårligt arbejdsmiljø. Kun hvis man sikrer bedre revalidering og arbejdsmiljøforbedringer, vil man kunne mindske omkostningerne til forsikringssystemer og opnå en bedre livskvalitet hos de berørte personer. Her er der behov for en målrettet udveksling af information i EU.

6.4.2. Risikoen for afhængighed på baggrund af befolkningens aldring

6.4.2.1. Den risiko for afhængighed, der skyldes befolkningens aldring, ledsages i samtlige EU-lande af et andet fænomen. Således har man i de seneste år kunnet konstatere, at familiebåndene svækkes stadig mere, hvilket gør, at de ældre kun i ringe grad kan regne med, at deres børn vil tage sig af dem.

6.4.2.2. I denne situation synes det at være samfundet, der skal tage over med mekanismer, der kan sikre solidariteten mellem generationerne. Således kunne man tænke sig, at der blev indført et skattebidrag, som kunne gøre det muligt at finansiere strukturer, hjælp, planer osv. henvendt til de ældre for således at reducere deres afhængighedssituation. Et sådant bidrag ville under alle omstændigheder skulle betales af alle, da formålet er noget, der vedrører os alle.

7. D - Hvordan kan den sociale beskyttelse tilpasses det indre marked?

7.1. En grundlæggende målsætning for den europæiske integrationsproces er at sikre, at personer og varer frit kan bevæge sig, og at tjenesteydelser frit kan udbydes over alt i EU.

7.2. Disse »friheder« er i øvrigt i dag en del af den enkelte EU-borgers dagligdag.

7.2.1. Social beskyttelse og fri bevægelighed for personer

7.2.1.1. Med hensyn til den fri bevægelighed for personer kan man konstatere to ting:

- Stadig flere europæere migrerer mellem EU-landene. Og deres motiver bliver stadig mere forskellige: studier, kurser, jobsøgning, pension osv.

- De sociale ydelser varierer stærkt fra den ene medlemsstat til den anden, med hensyn til indhold og bidragenes størrelse.

7.2.1.2. Borgere, som udnytter retten til frit at bevæge sig mellem medlemslandene, får ikke den samme sociale beskyttelse overalt. Dette forhold lægger hindringer i vejen for en reel fri bevægelighed for personer. Den enkelte kunne således være fristet til at lade kvaliteten af de udbudte sociale ydelser og størrelsen af de bidrag, der opkræves som modydelse herfor, være bestemmende for valg af destination. Dette kan føre til, hvad man kunne kalde »bistandsturisme«. Oftest er dette fænomen begrundet med forskelle i sundhedsydelser fra det ene land til det andet.

7.2.1.3. Da der er tale om et problem på europæisk plan, forekommer det naturligt at finde en løsning på europæisk plan.

7.2.1.4. Da de fleste af medlemsstaterne har indledt reformer af deres systemer for social beskyttelse, er den vigtigste opgave nu at sørge for en vis konvergens mellem medlemsstaterne, så det kan sikres, at den europæiske dimension tages i betragtning i forbindelse med reformerne.

7.2.1.5. Disse reformer bør gå i samme retning, da medlemsstaterne står over for problemer af samme natur. Det, der således skal tilstræbes, er en vis konvergens vedrørende:

- arten og omfanget af de ydelser, der sikres borgerne: enhver borger med bopæl i EU bør nyde godt af nogle grundydelser, der med hensyn til art og omfang er fastlagt af de enkelte medlemsstater.

Tilnærmelsen af bestemmelserne om minimumsindkomster for alle med bopæl i EU kunne tage udgangspunkt i de kriterier, der opstilles i ILO's konventioner om social sikkerhed; kriterierne for adgang til partner- eller familieydelser bør tage hensyn til nutidens leve- og arbejdsvilkår for ikke at virke demotiverende for indtræden i arbejdsmarkedet;

- kriterierne for adgang til ydelser: medlemsstaterne bør blive enige om, hvorvidt disse kriterier bør hænge sammen med bopæl, udøvelse af et specifikt erhverv, den enkeltes indtægt osv.

7.2.2. Social beskyttelse og frit udbud af tjenesteydelser

7.2.2.1. Retten til frit at udbyde tjenesteydelser, som er et af EU's principper, har også betydning for fremtiden for den sociale beskyttelse. Dette princip rejser nemlig spørgsmålet om, hvordan man fordeler rollerne mellem de organer, der står for udmøntningen af den sociale beskyttelse, og som kommer i et konkurrenceforhold på EU-plan.

7.2.2.2. Imidlertid skal det bemærkes, at begrebet konkurrence ikke betyder det samme, når det drejer sig om social beskyttelse, som når det drejer sig om andre områder. Spillereglerne er ikke de samme som for decideret forretningsmæssige aktiviteter.

7.2.2.3. Der er en lang række instanser, der har til opgave at sikre EU's borgere mod sygdom, alderdom, arbejdsløshed, invaliditet osv. Disse instanser kan være offentlige eller private, og de ordninger, de administrerer, kan være obligatoriske eller frivillige.

7.2.2.4. Medlemsstaterne kunne eventuelt i fællesskab fastlægge rammerne for disse instansers kompetence.

7.2.2.5. Denne kompetence skulle anskues på to niveauer, nemlig det geografiske område, inden for hvilket instanserne kan virke, og de aktivitetsområder, som de dækker, dvs. de ydelser, som de tilbyder.

7.2.3. Social beskyttelse og fri bevægelighed for varer

7.2.3.1. Dette tredje princip har indvirkning på arbejdskraftomkostningerne og dermed på den europæiske konkurrenceevne.

7.2.3.2. Lønomkostningerne får en stadig mere fremtrædende plads i forbindelse med beregning af varernes fremstillingsomkostninger. Disse lønomkostninger varierer alt efter det enkelte lands social- og arbejdsmarkedspolitik. Dette bringer igen finansieringsproblematikken, som er behandlet i det foregående, i fokus.

7.2.3.3. Det er vigtigt, at EU opretholder sin internationale konkurrenceevne, hvorfor arbejdskraftomkostningerne bør holdes på et konkurrencedygtigt niveau. Medlemsstaterne bør derfor tilstræbe en finansieringsform, der er så neutral som muligt for lønomkostningerne, og som tillader en høj grad af social beskyttelse.

7.2.3.4. Der er allerede blevet indledt flere reformer i denne retning. Disse bør koordineres. Man kunne bevæge sig i en fælles retning ved at skelne mellem ydelserne og deres finansieringsmetode, alt efter om de henhører under den nationale solidaritet, den erhvervsrelaterede solidaritet eller det individuelle initiativ. Alternative finansieringsmuligheder bør også tages i betragtning i denne sammenhæng.

8. E - Sundhedssystemerne i EU

8.1. Selv om sundhedssystemerne er bygget forskelligt op i de forskellige lande, står samtlige lande over for problemet med voksende sundhedsudgifter. De erfaringer, som de enkelte lande har indhøstet som led i deres reformforsøg, vil givetvis kunne udnyttes af de øvrige lande. Dertil kommer, at den indsats, det enkelte land gør, vil have en større eller mindre gennemslagskraft, alt efter om der sker en koordinering med de øvrige EU-lande eller ej.

8.2. Sundhedssystemerne kunne måske være det første område, hvor man udmøntede de fastlagte principper om konvergens.

8.3. Det ville derfor være hensigtsmæssigt at oprette et system for udveksling af oplysninger og synspunkter om dette spørgsmål mellem de berørte aktører i medlemsstaterne.

8.4. Over for de voksende sundhedsudgifter er der allerede blevet iværksat en lang række reformer. Der findes forskellige metoder til styring af sundhedsudgifterne: rammebevillinger, lægelig eller administrativ udgiftsstyring, aftaler med erhvervsudøvende i sundhedssektoren osv. Det enkelte lands EU-partnere bør på passende vis tages med på råd ved valg af fremgangsmåde både med hensyn til forventede mål og anvendte midler. Dette gælder en lang række områder, som f.eks. forvaltning af behandlingsinstitutioner, apoteker, forebyggelse mv.

8.5. Med vedtagelsen af Rådets henstilling af 1992 om at skabe overensstemmelse mellem målene og politikken for social beskyttelse godkendte EU's medlemsstater fortsættelsen af bestræbelserne på at sikre alle med legal bopæl i en medlemsstat adgang til de nødvendige sundhedsydelser samt opretholdelse og udvikling af et sundhedsvæsen på højt niveau. Forsøg på at begrænse sundhedsudgifterne må ikke overskygge målet om lige adgang til sundhedsydelser af høj karat for alle. Indførelse af foranstaltninger, der gør det muligt at foretage en udvælgelse på grundlag af en risikobedømmelse, ville bringe solidariteten og ydelsen af effektiv pleje i fare.

8.6. Eftersom der er tale om et område, hvor de forskellige EU-lande har indrettet sig meget forskelligt, kan der naturligvis ikke - i hvert fald ikke på forholdsvis kort sigt - blive tale om at ensrette sundhedssystemerne. Derimod kan man sørge for, at de forskellige systemer bliver forsynet med fælles karakteristika, især med henblik på at sikre, at borgerne overalt i EU nyder godt af ækvivalente ydelser. Det gælder specielt de sygeforsikringssystemer, som helt eller delvist afløser statusbaserede systemer, og som anvendes i de enkelte medlemsstater.

9. F - Hvilken rolle kan medlemsstaterne spille i indsatsen mod udstødelse på EU-plan?

9.1. Fænomenet udstødelse har i de seneste to årtier antaget et foruroligende omfang i de velstillede lande, og dermed i EU. Dette gælder navnlig udstødelsen af unge. Ondets rod kan ikke identificeres med nøjagtighed, men man har allerede udpeget nogle væsentlige omstændigheder, der kan føre til udstødelse. Der er dels tale om den stigende arbejdsløshed, især langtidsarbejdsløsheden, dels om en svækkelse af de sociale og familiemæssige bånd, der hænger sammen med kernefamiliens opløsning og en mere og mere individualistisk livsopfattelse.

9.2. Samtidig er mange af de europæiske systemer for social beskyttelse indrettet således, at en person, der mister sit arbejde, som oftest også mister sit sociale sikkerhedsnet. Dermed vokser antallet af udstødte, i takt med at arbejdsløsheden vokser.

9.3. Situationen vækker bekymring i samtlige EU-lande, og man bør altså se problemet med udstødelsen i sammenhæng med spørgsmålet om den sociale beskyttelse. I visse medlemsstater har man foranstaltninger til bekæmpelse af den sociale udstødelse, som f.eks. en garanteret minimumsindtægt. Der burde - via den sociale beskyttelse og på EU-plan - gøres en indsats mod udstødelsen. Medlemsstaterne bør være langt mere opmærksomme på de internationale sociale normer. Det samme gælder EU.

9.4. En fælles indsats mod udstødelsen fra alle, der har ansvar for social beskyttelse i medlemsstaterne, ville have større gennemslagskraft ().

9.5. Der kan allerede nu antydes et par aktionslinjer.

9.5.1. For at sikre, at så få som muligt falder igennem det sociale sikkerhedsnet, og dermed bevæger sig hen imod etablering af en universel social beskyttelse, kunne man indføre en garanteret minimumsindtægt i samtlige medlemsstater, som kunne ledsages af en minimumssundhedsbeskyttelse (gratis lægehjælp med fritagelse for betaling af forskud, bedre (ydelse af) social bistand på hospitalerne osv.) De tolv medlemsstater vedtog i øvrigt enstemmigt en »Henstilling om fælles kriterier i forbindelse med sikring af tilstrækkelige indtægter og ydelser fra socialbeskyttelsesordninger« den 24. juni 1992.

9.5.2. Den erhvervsmæssige integration er ligeledes et centralt element i kampen mod udstødelsen og mod langtidsarbejdsløsheden. Et EU-initiativ vedrørende jobskabelsesforanstaltninger for udstødte kunne bedre deres muligheder for at komme ind på det regulære arbejdsmarked.

9.5.3. Der kunne etableres et europæisk observationscenter for fattigdom og udstødelse. Dets arbejde kunne støttes af lignende centre i medlemsstaterne, og målsætningen skulle være at identificere de specifikke årsager til fattigdom og udstødelse, således at de forskellige aktioner kunne gøres mere effektive.

9.5.4. I kampen mod udstødelsen er det, ligesom når det drejer sig om arbejdsløsheden, vigtigt at holde sig for øje, at den indsats, der gøres til fordel for de udstødte, ikke må føre til en passiv forsørgelsestilstand, men skal tilskynde til en egentlig reintegrering.

9.5.5. I forbindelse med bekæmpelsen af social udstødelse bør det samarbejde, som organiseres af velfærdsorganisationerne og deres frivillige medarbejdere i alle medlemsstaterne og i EU, anerkendes og støttes.

Bruxelles, den 28. november 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Se ØSU's udtalelse om arbejdstid, EFT nr. C 18 af 22. 1. 1996.

() Jf. f.eks. Danny Pieters: »Introduction to the social security systems of the European Community Member States«, Bruxelles 1993, samt første kapitel i Kommissionens beretning om social beskyttelse i Europa, 1995 (KOM(95)457 endelig udg.).

() De ni risikotyper, der opereres med i ILO's Konvention 102, er: afsnit II: lægehjælp; afsnit III: sygedagpenge; afsnit IV: arbejdsløshedsydelser; afsnit V: alderspension; afsnit VI: sikring mod arbejdsulykker; afsnit VII: familieydelser; afsnit VIII: barselsydelser; afsnit IX: invaliditetsydelser; afsnit X: efterladteydelser. EU-landenes ratificeringsniveau er følgende: Belgien: afsnit II til X; Danmark: afsnit II, IV, V, VI og IX; Frankrig: afsnit II og IV til IX; Grækenland: afsnit II til VI og VIII til X; Irland: afsnit III, IV og X; Italien: afsnit III til VI; Luxembourg: afsnit II til X; Nederlandene: afsnit II til X; Spanien: afsnit II til IV og VI; Storbritannien: afsnit II til V, VII og X; Sverige: afsnit II til IV og VI til VIII; Tyskland: afsnit II til X; Østrig: afsnit II, IV, V, VII og VIII.

() Følgende 13 EU-lande har ratificeret den europæiske kodeks for social sikring fra 1964: Belgien, Danmark, Frankrig, Grækenland, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal, Spanien, Storbritannien, Sverige, Tyskland.

() Følgende lande har undertegnet den reviderede kodeks, der er blevet ajourført den 17. juli 1995: Belgien, Finland, Frankrig, Grækenland, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal, Sverige, Tyskland.

() »Social beskyttelse i Europa 1995«, beretning fra Kommissionen, 31. oktober 1995, første kapitel.

() Eurobarometer, foråret 1992, om social beskyttelse.

() Rådets henstilling af 27. juli 1992 om overensstemmelse mellem målene og politikken for social beskyttelse - 6., 7. og 8. betragtning (EFT nr. L 245 af 26. 8. 1992).

() Ibid. 9. betragtning.

() Ibid. afsluttende bestemmelser.

() ØSU's udtalelse af november 1991, EFT nr. C 40 af 17. 2. 1992.

() Artikel 3 B: »Fællesskabet handler inden for rammerne af de beføjelser og mål, der er tillagt det ved denne traktat. På de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence, handler Fællesskabet, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor, på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger, bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. Fællesskabet handler kun i det omfang, det er nødvendigt for at nå denne traktats mål.«

() Se f.eks. Brian Bercussons artikel »The Dynamic of European Labour Law after Maastricht« i »Industrial Law Journal«, bd. 23, nr. 1, marts 1994, s. 14.

() Rådets henstilling af 27. juli 1992 om overensstemmelse mellem målene og politikken for social beskyttelse, EFT nr. L 245 (92/442/EØF). Rådets henstilling af 24. juni 1992 om fælles kriterier i forbindelse med sikring af tilstrækkelige indtægter og ydelser fra socialbeskyttelsesordninger, EFT nr. L 245 (92/441/EØF).

() SEK(96) 487 endelig udg. af 20. marts 1996.

() Det skal bemærkes, at ØSU er ved at udarbejde en initiativudtalelse om omkostningerne ved fattigdom og social udstødelse.

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne, men opnåede mindst en fjerdedel af de afgivne stemmer:

Punkt 3.8 til 3.11 (inklusive)

Udgår.

Begrundelse

Disse afsnit søger - på yderst abstrakt måde - at vise, at subsidiaritetsprincippet måske ikke er den bedste model for en løsning, når det drejer sig om social beskyttelse. Men teksten kommer dermed til at modsige ikke blot de forudgående afsnit, men også ånden i den foreslåede udtalelse som helhed.

Det ville lette teksten betydeligt, intellektuelt såvel som formelt, hvis man fjerner disse afsnit og knytter direkte an til punkt 3.12, som klart og utvetydigt redegør for ØSU's standpunkt.

Afstemningsresultat

For: 55, imod: 71, hverken for eller imod: 3.

Punkt 4.3.7.1.1, andet punktum

Efter »nedbringe« skrives »arbejdskraftomkostningerne gennem offentlige tilskud til lønninger og indirekte arbejdskraftomkostninger«.

Begrundelse

I den tyske oversættelse (ikke i den danske, o.a.) tales der om at nedbringe lønomkostningerne i stedet for de ikke-lønmæssige arbejdskraftomkostninger. Sænkning af lønomkostningerne er ikke noget egnet middel til at genindsluse lavtkvalificeret arbejdskraft på arbejdsmarkedet og ville desuden gribe ind i den frie lønforhandlingsret. Der er i langt højere grad behov for at sætte ind med en aktiv beskæftigelses- og uddannelsespolitik for denne gruppe.

Afstemningsresultat

For: 35, imod: 78, hverken for eller imod: 11.

Punkt 4.3.7.1.2

Punktet slettes.

Begrundelse

Da medlemslandenes sociale systemer er forskellige, er konsekvenserne også forskellige, og det må først undersøges nærmere.

Afstemningsresultat

For: 57, imod: 66, hverken for eller imod: 7.

Punkt 5.4.1.4

Udgår.

Begrundelse

Spørgsmålet henhører under debatten i det enkelte land.

Afstemningsresultat

For: 51, imod: 66, hverken for eller imod: 4.