Fortolkende meddelelse fra Kommissionen om anvendelse af reglerne vedrørende det indre marked på messe- og udstillingsområdet (98/C 143/02)

INDLEDNING

Messe- og udstillingsvirksomhed er en ældgammel europæisk tradition og en økonomisk praksis, der de seneste år har været i stadig stigning. I Det Europæiske Fællesskab skaber sektoren betydelig økonomisk aktivitet, hvilket kan illustreres gennem nogle få tal. 300 større byer er hvert år vært for 3 500 messer eller udstillinger. Messerne og udstillingerne tæller næsten 450 000 egentlige udstillere og 63 millioner besøgende årligt. 70 000 personer anslås at være fuldtidsbeskæftiget i sektoren, som vurderes at omfatte mere end 800 000 job i alt. Den betydning, som virksomhederne tillægger messe- og udstillingsvirksomhed for deres økonomiske udvikling, afspejles tilsvarende gennem de beløb, der afsættes hertil i budgetterne, nemlig mellem 10 og 20 % af samtlige markedsføringsudgifter.

Messe- og udstillingsvirksomhed tjener mange forskellige formål.

Udbud og efterspørgsel samles på et givet geografisk sted i et begrænset tidsrum og i nogle tilfælde regelmæssigt. Messer og udstillinger udgør derfor et meget konkret udtryk for markedet.

Messer og udstillinger er først og fremmest et værktøj, der bruges til salgsfremstød. Et værktøj, som supplerer reklamen, men adskiller sig tydeligt herfra, idet udbud og efterspørgsel efter de udstillede varer og tjenesteydelser samles i en for de erhvervsdrivende gunstig sammenhæng.

Ved messer og udstillinger blotlægges forholdet mellem markedsdeltagerne, og de kan dér benytte lejligheden til at fremhæve deres industrielle og teknologiske vitalitet. For deltagerne er det derfor en lejlighed til at forbedre deres kendskab til markedet, fastlægge nye tendenser, vurdere konkurrenternes situation eller knytte nye forbindelser. Den store popularitet hænger sammen med den stadig mere komplekse, åbne og diversificerede økonomi, som øger behovet for en kommunikations- og informationsproces, som kan bidrage til en optimering af forbrugerens valg.

Selv om hver enkelt medlemsstat har kompetence til at fastlægge de betingelser, der skal overholdes ved tilrettelæggelse af en messe eller udstilling, og regler for udstillernes deltagelse, bør de nationale foranstaltninger på området dog være forenelige med de EF-retlige principper, navnlig de principper, der ligger til grund for det indre marked. Dette er ikke altid tilfældet, som det fremgår af flere af de sager, der er indbragt for Kommissionen. Kommissionen har i overensstemmelse med nærhedsprincippet ikke til hensigt at tage forskriftsmæssige initiativer på området. På baggrund af de forskellige forbindelser, som Kommissionen nu har knyttet til deltagerne i messe- og udstillingssektoren, og på opfordring fra disse, synes det imidlertid nødvendigt at minde om og præcisere gældende fællesskabsret, således som denne følger af EF-traktaten og Domstolens retspraksis. Det er i øvrigt Kommissionens opgave i medfør af de forpligtelser og beføjelser, der tilkommer den i henhold til Rom-traktaten (artikel 155) at overvåge, at hindringer for tilrettelæggelsen af denne økonomiske aktivitet fjernes reelt til fordel for borgernes Europa.

Nationale foranstaltninger af ren privat karakter truffet af de erhvervsdrivende eller deres organisationer, som deltager i messe- og udstillingssektoren, er selvfølgelig ikke genstand for nærværende meddelelse. Sådanne foranstaltninger kan naturligvis i givet fald undersøges på baggrund af traktatens konkurrenceregler (artikel 85 ff.) (1).

Kommissionen ønsker gennem nærværende meddelelse at bidrage til at øge gennemsigtigheden og klarheden af de fællesskabsregler, hvis overholdelse den har til opgave at sikre. Kommissionen tilbyder således alle implicerede parter, såvel nationale myndigheder som erhvervsdrivende, et referenceværktøj, der præciserer de retlige rammer, som garanterer, at sektorens erhvervsdrivende kan udøve de grundlæggende friheder, som reglerne vedrørende det indre marked tilbyder.

I første kapitel i nærværende meddelelse defineres det omhandlede område, for messe og udstillingssektoren er kendetegnet ved mange og forskellige former for begivenheder (I). Dernæst beskrives i store linjer de retlige principper, der gælder for det indre marked for så vidt angår en række særlige aspekter vedrørende messer og udstillinger (II). Tredje kapitel omhandler de særlige følgevirkninger, principperne har for messer og udstillinger (III), nemlig ordningerne for tilrettelæggelse af og tilladelse til at afholde messer og udstillinger (A), udstillernes adgang til messer og udstillinger (B) og vilkårene for udstilling af varer og udbydelse af tjenester (C).

I. MESSER OG UDSTILLINGER, DER OMFATTES AF DENNE MEDDELELSE

1. Nærværende meddelelse omfatter messer og udstillinger, der finder sted i kommercielt øjemed, og hvor en sammenslutning af erhvervsdrivende kollektivt og midlertidigt udstiller varer eller tilbyder tjenester, som kun undtagelsesvis sælges direkte med aflevering af varen eller udfærdigelse af en tjenestekontrakt.

Messer er almindeligvis en regelmæssig tilbagevendende begivenhed, hvorimod udstillinger har en mere episodisk karakter.

Med hensyn til messer og udstillinger kan der sondres mellem følgende begivenheder, hver med sit særkende:

a) større kommercielle messer: udstillinger af generel karakter, som ikke er begrænset til en præcis varegruppe, og som er åben for den almindelige offentlighed

b) fagmesser eller specialiserede udstillinger i kraft af de udstillede varer, normalt forbeholdt et særligt, eventuelt fagligt, publikum

c) mindre udstillinger, især på grund af antallet af udstillere, det geografiske grundlag, særligt udvalgte varer, engangsbegivenhed, og til fordel for en gruppe erhvervsdrivende, som vedtager at udstille deres varer på et bestemt sted på et bestemt tidspunkt uden sammenhæng med de større messer eller internationale fagmesser (»åbent hus«-udstillinger osv.).

2. Nærværende meddelelse gælder dog ikke følgende:

a) internationale udstillinger og verdensudstillinger omfattet af Paris-konventionen af 22. november 1928

b) pædagogiske, videnskabelige eller oplysende udstillinger, der ikke indebærer kommercielle transaktioner, samt kunstneriske begivenheder

c) overdækkede markeder omfattet af Rådets direktiv 75/369/EØF af 16. juni 1975 om foranstaltninger, der skal fremme den faktiske udøvelse af etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for erhvervsvirksomhed uden fast forretningssted (2).

II. FRIHEDER I DET INDRE MARKED, SOM OGSÅ GÆLDER MESSER OG UDSTILLINGER: GENERELLE PRINCIPPER

1. Særligt relevante grundlæggende EF-bestemmelser for området: etableringsretten, fri udveksling af tjenesteydelser og fri varebevægelighed

I forbindelse med det indre marked, som er et område uden indre grænser, rejser reglerne for tilrettelæggelse og gennemførelse af messer og udstillinger i medlemsstaterne visse spørgsmål med hensyn til især Rom-traktatens tre grundlæggende friheder, nemlig etableringsfriheden, den fri udveksling af tjenesteydelser og den frie varebevægelighed. Disse tre friheder er beskyttet af traktatens artikel 52, 59 og 30 (3) som fortolket af De Europæiske Fællesskabers Domstol, gennem fjernelse af nationale restriktioner til hinder for dem, herunder især direkte eller indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Inden de særlige retlige karakteristika for og de praktiske følger af de tre friheder for messesektoren gennemgås, bør de grundlæggende principper, der er fælles for de tre friheder i henhold til retspraksis, anføres og de omhandlede foranstaltninger beskrives nærmere.

2. Omhandlede nationale foranstaltninger

Med hensyn til de foranstaltninger, der kan være genstand for en vurdering i henhold til EF-traktatens artikel 52, 59 og 30, skal det understreges, at disse artikler i Rom-traktaten finder anvendelse på nationale foranstaltninger i bred forstand (4), nemlig:

- forskrifter vedtaget af offentlige myndigheder eller organer, hvis virke, selv om de har privatretlig status, er under betydelig indflydelse fra det offentlige, f.eks. gennem repræsentanter, for offentlige myndigheder, offentlig udnævnelse af bestyrelsesmedlemmer, offentlig finansiering osv. (5)

- nationale myndigheders administrative praksis, som f.eks. foranstaltninger, der er forbudt i henhold til EF-retten, når der er tale om en ensartet og regelmæssig adfærd udvist fra de pågældende myndigheders side

- incitamenter fra en offentlig myndigheds side (6) udgør, selv om de personer, hvortil de er rettet, ikke er bundet af dem, også foranstaltninger, der kan være omfattet af forbuddet i artikel 52, 59 og 30. Selv forskrifter uden nogen form for bindende virkning kan være i strid med de pågældende artikler i den udstrækning, de påvirker de økonomiske agenters adfærd som følge af forskelsbehandling på grundlag af varers eller tjenesters oprindelse.

Hertil kommer, at traktatens artikel 52, 59 og 30 finder anvendelse på alle forvaltningsniveauer, centraladministration, regional- og kommunalforvaltning.

3. Tilladte undtagelser fra EF-rettens grundlæggende forskrifter: nødvendighed og proportionalitet

En række nationale foranstaltninger kan være berettigede, selv om de kan udgøre hindringer for en eller flere af de tre grundlæggende traktatsikrede friheder i artikel 52, 59 og 30, såfremt foranstaltningerne opfylder nødvendigheds- og proportionalitetskriterierne. I øvrigt berører de følgende bemærkninger ikke den særlige karakter af begrebet etableringsret, hvis fortolkning ikke blot kan kalkeres efter fortolkningen i traktatens artikel 59.

a) Nødvendighedskriteriet

Først og fremmest bør sådanne restriktive nationale foranstaltninger opfylde et behov for at beskytte de legitime interesser, som er nævnt i traktaten (7), i særdeleshed den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, eller anerkendt ifølge Domstolens retspraksis (enten under betegnelsen tvingende almene hensyn for så vidt angår tjenesteydelser (8) og i givet fald etableringsret (9), eller ufravigelige hensyn for så vidt angår varer (10): forbrugerbeskyttelse er et typisk eksempel på de to former for hensyn (11)). Beskyttelsen af miljøet og god handelsskik kan endvidere nævnes som eksempler, hvad angår varer.

b) Proportionalitetskriteriet

Sådanne foranstaltninger skal endvidere også opfylde proportionalitetskriteriet.

Eventuelle restriktive virkninger af foranstaltninger, der kan udgøre en hindring for etableringsretten, den fri udveksling af tjenesteydelser samt samhandelen inden for EF, skal ikke blot være nødvendige for at nå det tilsigtede mål, men må heller ikke gå videre end nødvendigt for at nå det tilsigtede legitime mål. Som eksempel kan nævnes, at en foranstaltning kan vise sig at gå videre end nødvendigt hvis målsætningen kunne være nået gennem en anden foranstaltning, der er mindre restriktiv over for de ovennævnte fællesskabsfriheder (12).

4. Direkte virkning og forrang

EF-traktatens artikel 52, 59 og 30 har direkte virkning (13). Det betyder, at de erhvervsdrivende kan gøre bestemmelserne gældende ved de nationale domstole. Fællesskabets retsorden har endvidere forrang for nationale retsordener. De nationale domstole er derfor forpligtet til i overensstemmelse med EF-lovgivningen og Domstolens faste retspraksis om fornødent at tilsidesætte de lovbestemmelser eller den administrative praksis i medlemsstaterne, som måtte være i strid med EF-retten. Principperne om forrang og direkte virkning sikrer en klar beskyttelse af de rettigheder, som Fællesskabets retsorden giver privatpersoner, og som de nationale domstole er forpligtet til at sikre.

5. Proceduremæssige garantier

De erhvervsdrivende i EF nyder i deres forhold til de offentlige myndigheder en række proceduremæssige garantier såvel med hensyn til den fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsretten som den fri bevægelighed for varer. Det vil således f.eks. være i strid med EF-retten at indføre godkendelsesprocedurer, der er svært tilgængelige, tidskrævende og urimeligt dyre for den erhvervsdrivende, og som ikke garanterer ham, at der træffes en behørigt begrundet afgørelse om hans anmodning med adgang til at indbringe afgørelsen for domstolene (14).

Endvidere må de sanktioner, der anvendes over for EF-erhvervsdrivende for overtrædelse af nationale forskrifter, ikke være diskriminerende, og de må under alle omstændigheder ikke gå videre end nødvendigt for at nå det tilsigtede mål (15).

III. SPECIFIKKE VIRKNINGER AF DE GENERELLE PRINCIPPER FOR MESSER OG UDSTILLINGER

A. TILRETTELÆGGELSE OG GODKENDELSE AF MESSER OG UDSTILLINGER

>START GRAFIK>

Erhvervsdrivende i EF bør kunne tilrettelægge messer og udstillinger overalt i EF>

SLUT GRAFIK>

Almindeligvis er udøvelse af selvstændig økonomisk aktivitet på tværs af landegrænserne omfattet af henholdsvis EF-traktatens artikel 52 og 59, afhængigt af om den grænseoverskridende aktivitet er permanent (etableringsretten) eller bare midlertidig og/eller lejlighedsvis (fri udveksling af tjenesteydelser).

For messe- og udstillingssektorens vedkommende betyder principperne, at en erhvervsdrivende i EF har ret til enten regelmæssigt at tilrettelægge begivenheder af denne art i et andet land, f.eks. ved personligt at etablere sig der eller gennem en operationel struktur, eller begrænse sig til lejlighedsvist at foretage transaktioner i et andet land i forbindelse med en eller flere særlige messebegivenheder.

En række foranstaltninger vedrørende tilrettelæggelse af begivenheder af denne art vil derfor uafhængigt af udstillernes eller de på messen eventuelt udstillede varers eller tilbudte tjenesteydelsers oprindelse i givet fald kunne vise sig uforenelige med EF-traktatens artikel 52 og/eller 59 (16).

Det vil derfor være nyttigt at fremhæve visse af de konsekvenser, som anvendelse af ovennævnte generelle principper har for tilrettelæggelsen af messer og udstillinger:

A.1. Afskaffelse af enhver form for (direkte eller indirekte) forskelsbehandling af en messearrangør på grundlag af nationalitet eller opholdssted

Først og fremmest kan mulighederne og betingelserne for at udøve aktiviteter i forbindelse med tilrettelæggelse af messer ikke af værtslandet underlægges vilkår, der udgør en forskelsbehandling på grundlag af arrangørens nationalitet eller sædvanlige opholdssted.

Denne grundlæggende retlige garanti gælder i overensstemmelse med traktatens artikel 58 (17) ligeledes ethvert selskab, der er oprettet i overensstemmelse med lovgivningen i en anden medlemsstat, og som ønsker at udøve sin grænseoverskridende virksomhed gennem et agentur, en filial eller et datterselskab.

Værtslandet skal derfor give ethvert EF-selskab, som måtte være etableret sekundært i landet, national behandling, f.eks. ved udstedelse af tilladelser. Hvis medlemsstaterne havde mulighed for at give anden behandling, blot fordi selskabets hjemsted befinder sig i en anden medlemsstat, ville artikel 58 - der sikrer muligheden for at have mere end et forretningssted i EF - være virkningsløs.

Det er vigtigt at understrege, at princippet om ligebehandling i overensstemmelse med Domstolens faste retspraksis vedrørende etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser indebærer et forbud mod ikke blot åbenlys forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, men også mod alle skjulte former for forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre tilsyneladende neutrale kriterier i realiteten fører til samme resultat.

A.2. Retten til at tilrettelægge private messer og udstillinger: utilladeligt, at nationale forskrifter forbeholder visse erhvervsdrivende sådanne aktiviteter

Enhver erhvervsdrivende i EF, der er i besiddelse af de nødvendige faglige kvalifikationer, bør have ret til at udøve den pågældende virksomhed i alle EU-medlemsstater.

Nationale forskrifter, der indeholder et generelt forbud mod at tilrettelægge og afholde messer, og i henhold til hvilke retten hertil er forbeholdt visse organisationer, herunder især udelukkende officielle organismer, offentligt kontrollerede organismer eller organismer, hvis organer (ledelses- eller kontrolorganer) måtte bestå, være udnævnt eller accepteret (omend kun delvis) af offentlige instanser, vil derfor normalt være utilstedelige.

Et forskrift, hvorefter sådanne aktiviteter kun kan udøves af organismer, der arbejder uden gevinst for øje, eller virksomheder, der som eneste formål har tilrettelæggelse af messer og udstillinger, ville ligeledes være ulovlig, da en sådan begrænsning ikke opfylder nødvendigheds- og proportionalitetskriterierne.

En anden form for hindring, der er uforenelig med de pågældende grundlæggende friheder, affødes normalt af forskrifter, der udelukkende forbeholder begivenheder af officiel karakter betegnelsen »messe« og/eller »udstilling«, når andre uden officiel karakter ikke tillades at bruge betegnelsen.

Selv om de generelle betegnelser »messe« eller »udstilling« i flæng bør kunne anvendes på alle begivenheder eller konkurrencer af samme art, offentlige såvel som private, vil det imidlertid ikke i sig selv være i strid med EF-retten kun at tildele visse begivenheder betegnelsen »officiel«.

De kompetente offentlige myndigheder vil ligeledes kunne kræve en række særlige, naturligvis ikke-diskriminerende betingelser opfyldt, når der er tale om officielle messer under deres egen kontrol, f.eks. ved at udarbejde en sektormæssig planlægning på nationalt eller lokalt niveau eller en tidsplan for officielle begivenheder med forbud mod samtidig afholdelse af flere messer af samme typer eller ved at nedsætte ad hoc-organer eller -udvalg.

Selv under sådanne forhold bør det dog almindeligvis være muligt samtidigt at tilrettelægge messer af privat karakter på et ikke-diskriminerende grundlag, dvs. uden at en begivenhed begunstiges i forhold til en anden, bl.a. med hensyn til vilkårene for tilrettelæggelse og markedsføring af begivenheden samt for udstillernes og de besøgendes adgang og deltagelse.

Myndighedernes ubestridte mulighed for at udarbejde en tidsplan for officielle begivenheder må derfor ikke automatisk udelukke muligheden for at tilrettelægge en privat messe eller udstilling, blot fordi den vil finde sted på et tidspunkt, der ligger for tæt på den anden begivenhed. Det er nemlig op til arrangørerne at vurdere, hvorvidt et tidspunkt er gunstigt, uden at det er nødvendigt uden videre at gennemtvinge myndighedernes synspunkt. Markedet selv vil endvidere have en regulerende virkning.

Det skal til sidst bemærkes, at det er uacceptabelt, at tilladelse til at afholde en messe underkastes en ufravigelig betingelse om, at det anvendte materiale skal være i nøje overensstemmelse med de nationale forskrifter, eftersom en sådan betingelse ville være i strid med princippet om gensidig anerkendelse.

A.3. Formaliteter og proceduremæssige aspekter vedrørende tilrettelæggelse af messer og udstillinger: nødvendigheden af gunstige nationale forskriftsmæssige rammer

For at de erhvervsdrivende kan drage faktisk fordel af disse grænseoverskridende friheder, må den formelle ret til at tilrettelægge messer og udstillinger have sit sidestykke i nationale retsforskrifter, som er lettilgængelige og upartiske med hensyn til formaliteter og procedurer.

Selv om Domstolen har fastslået, at udøvelse af en grundlæggende traktatsikret ret ikke kan underkastes en national administrations diskretionære beføjelser (18), synes det i princippet legitimt at underkaste tilrettelæggelsen af en messe eller en udstilling en forudgående godkendelsesprocedure med henblik på objektivt at efterprøve, om væsentlige krav er opfyldt, f.eks. med hensyn til arrangørens solvens, hæderlighed og faglige viden for at sikre begivenheden den nødvendige kvalitet samt de tilstedeværende personers og varers sikkerhed.

De kompetente myndigheder i det land, der skal være vært for messen, bør imidlertid udstede en sådan tilladelse i henhold til en procedure, der sikrer de garantier, som de erhvervsdrivende nyder i henhold til EF-retten.

Dette medfører først og fremmest, at proceduren må være tilgængelig for de interesserede erhvervsdrivende, og især at de let kan identificere de myndigheder, de skal rette henvendelse til.

Det er dernæst nødvendigt, at kun organer, der tjener til beskyttelse af og repræsenterer almene interesser, deltager i afgørelsen om udstedelse af tilladelse på et absolut upartisk grundlag.

Der kan være tvivl om traktatforeneligheden f.eks. i tilfælde af statslige eller lokale forskrifter, der indeholder bestemmelser om udstedelse af tilladelser, som ikke måtte sikre det beslutningstagende organs uafhængighed og upartiskhed.

Det bør således sikres, at ethvert organ, der har beføjelser inden for området, er upartisk sammensat og træffer upartiske afgørelser, således at udøvelsen af en af disse direkte traktatsikrede friheder ikke bliver illusorisk.

Tilsvarende synes det ikke principielt at være berettiget i forbindelse med en tilladelsesprocedure at pålægge private messe- eller udstillingsarrangører at meddele de kompetente myndigheder oplysninger af fortrolig karakter, når sådanne ikke er nødvendige for den administrative kontrol.

Hertil kommer, at det er nødvendigt, at ethvert afslag på udstedelse af tilladelse begrundes tilstrækkeligt, således at den pågældende ansøger får kendskab til grunden til den afgørelse, der er truffet vedrørende ham, således at afgørelsen kan indbringes for domstolene med henblik på at efterprøve dens lovlighed i forhold til EF-retten. De sanktioner, der iværksættes i tilfælde af en EF-erhvervsdrivendes manglende overholdelse af visse nationale forskrifter på området, bør endvidere være ikke-diskriminerende og ikke gå videre end overtrædelsens alvor kræver, således at sanktionerne ikke kommer til at udgøre en hindring for den frie bevægelighed inden for det indre marked.

Endelig bør der i forbindelse med procedurer, der involverer værtslandets kompetente myndigheder, sondres mellem erhvervsdrivende, der ønsker at etablere sig og udøve permanent virksomhed i forbindelse med tilrettelæggelse af messer, og erhvervsdrivende, der er etableret i en anden medlemsstat og kun ønsker at udøve lejlighedsvis eller midlertidig virksomhed. De sidstnævnte erhvervsdrivende kan kun underkastes forenklede formaliteter og krav, som retligt og økonomisk er forenelige med en ordning for almindelig udveksling af tjenesteydelser.

A.4. Særlige aspekter vedrørende tilrettelæggelse af messer og udstillinger i forbindelse med fri udveksling af tjenesteydelser

De statslige myndigheder i den medlemsstat, hvor en tjenesteydelse præsteres, kan over for en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat, kun anvende de nationale bestemmelser, der er begrundet i ufravigelige hensyn til en almen interesse (f.eks. udstillernes eller de besøgendes sikkerhed eller forbrugerbeskyttelse), i den udstrækning den deraf følgende restriktion står i rimeligt forhold til (dvs. ikke er overdreven og ikke kan erstattes af en anden mindre restriktiv foranstaltning) det tilsigtede mål, og i den udstrækning samme almene interesse ikke allerede er beskyttet på tilstrækkelig eller tilsvarende vis gennem de forskrifter, der finder anvendelse på den erhvervsdrivende i den medlemsstat, hvor han er etableret (19).

Det skal ligeledes bemærkes, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at de erhvervsdrivende skifter opholdssted sammen med deres arbejdstagere for at tilbyde tjenesteydelser i en anden medlemsstat. I den forbindelse fastsætter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF (20) af 16. december 1996 - for hvilket gennemførelsesfristen udløber den 16. december 1999 - at den tjenesteyder, der udstationerer sine arbejdstagere på en anden medlemsstats område, skal overholde en kerne af værtslandets gældende minimumsforskrifter vedrørende arbejds- og beskæftigelsesvilkår.

Det følger heraf, at f.eks. følgende vil kunne anses for hindringer for messer og udstillingers vedkommende:

a) anvendelse af forskrifter, der inden for rammerne af en procedure for udstedelse af tilladelse til at tilrettelægge en messe eller en udstilling pålægger virksomheder, der er etableret i en anden medlemsstat, at opfylde samtlige lovgivningsmæssige betingelser i værtslandet uden behørig hensyntagen til den kontrol og efterprøvning, der allerede har fundet sted, og de forpligtelser, der allerede er opfyldt, i oprindelsesmedlemsstaten. Det vil derfor ikke på ny kunne kræves af fagfolk og virksomheder fra de øvrige medlemsstater at opfylde betingelser, som allerede er opfyldt i de respektive medlemsstater, hvor de er etableret

b) en forskrift i værtslandet, hvorved den pågældende aktivitet forbeholdes offentlige eller private organer, der er godkendte eller officielt anerkendte på nationalt eller lokalt plan

c) at pålægge den erhvervsdrivende som betingelse for enhver form for ydelse, at han skal være etableret, dvs. have sit hjemsted eller i hvert fald en permanent struktur, i det land, hvor ydelsen skal leveres, idet et sådant etableringskrav faktisk ville være udtryk for en fornægtelse af den i artikel 59 indeholdte frihed, da denne grundlæggende bestemmelse i traktaten netop har specielt til formål at afskaffe begrænsninger for den fri udveksling af tjenesteydelser for personer, der er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor modtageren af ydelsen er etableret (21).

De eventuelle administrative argumenter, som en offentlig myndighed måtte fremføre, vil ikke kunne godtages, hvis der stilles krav om, at en erhvervsdrivende for at kunne yde en given tjeneste skal være etableret i den medlemsstat, hvor ydelsen skal leveres. Ifølge Domstolens faste retspraksis (22) kan administrative hensyn i princippet ikke berettige en undtagelse fra EF-retten, hvorfor administrative hensyn så meget desto mindre kan udelukke udøvelsen af en af de traktatsikrede grundlæggende friheder.

B. UDSTILLERES ADGANG TIL MESSER OG UDSTILLINGER

>START GRAFIK>

Udstillere, der er etableret i en anden medlemsstat, bør have adgang til messer og udstillinger tilrettelagt overalt inden for Fællesskabet uden at være underlagt diskriminerende eller uberettigede restriktioner>SLUT GRAFIK>

Erhvervsdrivende inden for Fællesskabet, som ønsker at udstille deres varer eller tilbyde deres tjenester på en messe eller en udstilling, der afholdes i en anden medlemsstat, har ret til at få samme behandling som nationale statsborgere i alle medlemsstater, såvel i deres egenskab af erhvervsdrivende (handlende eller tjenesteydere) som i deres egenskab af modtagere af tjenester, der leveres i værtslandet i forbindelse med tilrettelæggelse og afholdelse af begivenheder af denne art (23).

Princippet har følgende konsekvenser:

- love og administrative bestemmelser, der uden videre begrænser deltagelsen i alle messer og/eller udstillinger til visse kategorier af erhvervsdrivende, hvorved alle andre erhvervsdrivende uden videre udelukkes, vil være i strid med traktaten. Sådanne foranstaltninger ville have til følge uden videre at udelukke muligheden for at åbne messer og udstillinger for andre kategorier af erhvervsdrivende, som måtte have en interesse i en sådan salgsfremmende begivenhed (f.eks. erhvervsdrivende inden for turisme eller handel)

- nationale forskrifter vil eventuelt kunne begrænse eller hindre deltagelse af udstillere på en messe, når dette er behørigt begrundet, f.eks. på grund af den pågældende sektors særlige karakteristika (en række messer og udstillinger er så specifikke, at de indebærer, at der kun deltager særlige kategorier af erhvervsdrivende)

- udstillerens tilhørsforhold til det officielle distributionsnet for den vare, som han ønsker at udstille, kan ikke være en betingelse for adgang til en messe eller en udstilling

- et absolut og generelt forbud mod at foretage enhver form for salg af varer eller tjenester i forbindelse med messer vil også kunne anses for overdrevent restriktivt og afskrækkende med hensyn til deltagelsen af visse erhvervsdrivende, som ønsker at kombinere den salgsfremmende funktion med egentlige salgstransaktioner.

Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at nationale forskrifter, der giver arrangørerne af en begivenhed mulighed for efter eget ønske eller efter ikke-fastlagte kriterier at begrænse adgangen til messerne til visse kategorier af udstillere, skaber usikkerhed om de erhvervsdrivendes ret til deltagelse og vilkårene herfor. En sådan usikkerhed medvirker ikke til at skabe en tilstrækkelig grad af retlig sikkerhed og beskyttelse af de rettigheder, der følger af Rom-traktaten.

Under alle omstændigheder skal enhver afgørelse, hvorved en erhvervsdrivende fra Fællesskabet får afslag på adgang til eller udelukkes fra en messebegivenhed, være begrundet, og den skal kunne indbringes for domstolene.

C. VILKÅR FOR UDSTILLING AF VARER OG UDBYDELSE AF TJENESTER

>START GRAFIK>

Udstilling i forbindelse med en messebegivenhed af varer og/eller tjenester, der er fremstillet/ydet på lovlig vis i en medlemsstat, kan ikke på dette stadium gøres betinget af, at værtslandets gældende regler for markedsføring eller uberettigede formaliteter overholdes>SLUT GRAFIK>

De grundlæggende principper om frie varebevægelser og fri udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet har tillige betydelige virkninger også for vilkårene for udstilling af varer (a) og udbydelse af tjenesteydelser (b) i forbindelse med messer eller udstillinger.

a) Vilkår for udstilling af varer

1. Forbud mod krav om udstillede varers overensstemmelse med forskrifterne i det land, hvor udstillingen finder sted

Det følger af Domstolens retspraksis, at enhver vare, der er lovligt fremstillet og/eller markedsført i en medlemsstat, og som opfylder beskyttelseskrav, der svarer til de lovmæssige krav i medlemsstaten, uden restriktioner bør kunne sælges på samme vilkår og betingelser, som (nationale) varer, der opfylder de nationale standarder (24). Dette princip finder anvendelse på varer, der udstilles med henblik på salg. Det vil derfor være så meget desto mere urimeligt at kræve, at varer, der udstilles uden salg for øje, systematisk skal opfylde de lovmæssige nationale krav i det land, hvor de udstilles.

2. Forbud mod krav om godkendelse eller efterprøvning af overensstemmelse ved udstillinger

Findes der ingen harmonisering på fællesskabsplan, anerkender Domstolen det princip, at en vare, der stammer fra en anden medlemsstat, hvor den er lovligt fremstillet og/eller markedsført (25), eller levering af en tjeneste, der lovligt leveres i en anden medlemsstat, forud for den første markedsføring frit kan underkastes en ny kontrol- eller godkendelsesprocedure i en medlemsstat, selv om varen allerede er godkendt. Domstolen har imidlertid fastslået, at medlemsstaten i så fald skal forenkle kontrollen.

Det skal bemærkes, at når varen kun skal udstilles i forbindelse med en messe uden henblik på direkte salg, synes legitime interesser som f.eks. beskyttelse af sundhed og sikkerhed samt forbrugerne osv. ikke at kunne påberåbes som begrundelse for en ny kontrol- eller godkendelsesprocedure.

Når det drejer sig om varer, der udstilles på en messe, vil det være forbundet med store ubegrundede omkostninger og forsinkelser uden videre at stille krav om kontrol, efterprøvning af overensstemmelse eller godkendelse, da varerne måske aldrig vil blive markedsført.

Under alle omstændigheder vil varerne kun være af begrænset interesse for potentielle kunder, hvis udstilleren ikke i tilfælde, hvor varen ikke allerede er godkendt eller efterprøvet for overensstemmelse, kan garantere godkendelse eller efterprøvning for overensstemmelse på salgstidspunktet. Kommissionen mener på den baggrund, at de erhvervsdrivende selv bør kunne vælge, hvorvidt de vil lade deres varer godkende forud for deres udstilling på messer og udstillinger. Gøres dette til et krav, vil Kommissionen anse det for overdrevent.

3. Forbud mod foranstaltninger, som af offentligheden vil kunne opfattes som en nedvurdering af den udstillede vare fra en anden medlemsstat

Foranstaltninger, som i forbrugernes øjne medfører en nedvurdering af varer fra de øvrige medlemsstater, strider mod artikel 30 (26).

Obligatorisk skiltning af varers manglende opfyldelse af nationale bestemmelser i den medlemsstat, hvor begivenheden finder sted, kan udgøre en sådan foranstaltning.

Hvis den udstillede vare ikke er i overensstemmelse med nogen national lovgivning, eller hvis den ikke inden for et harmoniseret område er i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne, og disse bestemmelser fastsætter, at den potentielle forbruger i så fald skal informeres herom (hvilket er tilfældet med en række direktiver efter den såkaldte »nye fremgangsmåde«, såsom Rådets direktiv 93/42/EØF (27) af 14. juni 1993 (medicinske anordninger), Rådets direktiv 89/392/EØF (28) af 14. juni 1989 (maskiner), Rådets direktiv 89/686/EØF (29) af 21. december 1989 (personlige værnemidler), osv.), bør forpligtelsen til skiltning betragtes som forenelig med fællesskabsretten.

Hvis den udstillede vare er i overensstemmelse med lovgivningen i en medlemsstat, forekommer denne forpligtelse derimod uberettiget og overdreven set i forhold til traktatens regler.

Kommissionen skal i den forbindelse erindre om, at sådanne bestemmelser, skønt de anvendes generelt, sandsynligvis i højere grad vil påvirke varer fra andre medlemsstater. Varer fremstillet i den medlemsstat, hvor begivenheden finder sted, opfylder i princippet de der gældende bestemmelser og risikerer derfor i mindre udstrækning at blive underlagt sådanne foranstaltninger. Varer fra andre medlemsstater vil derimod generelt være fremstillet i overensstemmelse med andre forskrifter end bestemmelsesmedlemsstatens, hvorfor de i større udstrækning risikerer at blive underkastet disse bestemmelser.

Kommissionen skal endvidere minde om, at en messe eller udstilling har til formål at fremme salget af varerne og vurdere potentielle køberes reaktioner før deres eventuelle markedsføring. Den besøgende er i stand til at anmode udstilleren om alle oplysninger om den udstillede vare, herunder også hvorvidt varen opfylder de gældende nationale bestemmelser.

4. Mærkning og indpakning af varen

De udstillede varer bør i princippet ikke være underlagt en forpligtelse til at være mærket i overensstemmelse med nationale bestemmelser, når varen først markedsføres på et senere tidspunkt. Der er ingen risiko for, at forbrugeren vildledes eller påvirkes af varen. Udstilling af varen i dens endelige indpakning bør derfor først kræves på tidspunktet for varens faktiske markedsføring.

5. Forbud mod restriktioner på grundlag af varens oprindelse

Alle former for forskrifter eller praksis, der hidrører fra en offentlig myndighed, som forbeholder nationale varer adgang til alle eller visse messer, udgør en diskriminerende foranstaltning, som kan være i strid med traktatens bestemmelser og opdele det indre marked.

Begivenheder med lokalt, regionalt eller nationalt særpræg kan organiseres. Men de relevante bestemmelser må ikke på forhånd udelukke varer eller udstillere fra andre medlemsstater.

Således vil en ordning, der begunstiger eller favoriserer nationale varer i forhold til varer med oprindelse i de øvrige medlemsstater, også udgøre en foranstaltning, der kan vise sig i strid med EF-retten, også selv om visse nationale varer stilles ugunstigt.

De udstillede varers særpræg eller særlige kvalitet kan ikke desto mindre kun påberåbes som udvælgelses- eller restriktionskriterier for varernes adgang til en begivenhed, ligesom den nationale, regionale eller lokale oprindelse, i de tilfælde hvor en geografisk betegnelse eller oprindelsesbetegnelse er beskyttet i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 af 14. juli 1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (30).

6. Forbud mod restriktioner for parallelimport

Med hensyn til den frie varebevægelighed viser Domstolens fordømmelse af restriktioner for parallelimport (31) tydeligt, at eventuelle forbud mod udstilling af parallelimporterede varer, dvs. uden for en vares officielle distributionsnet, er uforenelige med EF-retten.

Sådanne restriktioner er ikke berettigede set i forhold til varemærkeretten. Domstolen har således fastslået, at den kommercielle ejendomsret som sit vigtigste formål har at sikre varemærkerettighedernes indehaver eneret til at anvende varemærket i forbindelse med varens første markedsføring, hvorved han beskyttes mod konkurrenter, der ønsker at udnytte virksomhedens stilling eller varemærkets ry ved misbrug heraf (32).

Når først en vare, der er beskyttet af ejendomsretten til varemærket, lovligt markedsføres inden for EF af rettighedsindehaveren eller med dennes tilsagn, ophører retten. Som på et nationalt marked vil man derfor ikke derefter kunne hindre varens frie bevægelighed. Dette er imidlertid ikke til hinder for anvendelse af sanktioner i tilfælde af overtrædelse af varemærkeretten, som fastlagt af Domstolen.

b) Vilkår for udbydelse af tjenester

De ovenstående principper for udstilling af varer finder ligeledes tilsvarende anvendelse på tjenester, der udstilles, gøres fremstød for eller tilbydes på messer eller udstillinger.

Grundreglen om gensidig anerkendelse indebærer især, at en tjenesteydelse, der leveres lovligt i en medlemsstat, i princippet så meget desto mere bør kunne leveres og udstilles i et andet land, medmindre en restriktiv foranstaltning, der ikke er for vidtgående, er begrundet i nødvendigheden i at tilgodese en legitim interesse, som ikke allerede er beskyttet på tilsvarende vis i oprindelsesmedlemsstaten.

Den gensidige anerkendelse umuliggør i al væsentlighed, at en statslig forskrift forbyder frit udbud af en tjenesteydelse, der lovligt leveres i en anden medlemsstat, blot med den begrundelse, at vilkårene for tjenestens levering er anderledes i det land, hvor tjenesteyderen er etableret. Da de vilkår, der gælder i bestemmelsesmedlemsstaten, ikke kan lægges oven i de tilsvarende lovmæssige krav, der allerede er opfyldt i etableringsmedlemsstaten, bør bestemmelsesmedlemsstatens kompetente myndighed tage behørigt hensyn til allerede foretaget kontrol og efterprøvning i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret (jf. punkt III.A.4).

I lighed med det allerede anførte vedrørende vilkårene for udstilling af varer skal det tilføjes, at obligatorisk godkendelse og andre krav og formaliteter, der generelt i værtslandet pålægges de tjenesteydelser, der præsenteres for offentligheden på en messe, så meget desto mindre vil kunne accepteres i forbindelse med en begivenhed uden henblik på salg eller direkte levering til offentligheden eller en udstilling, hvor de besøgende er fagfolk.

(1) Europa-Kommissionen har allerede vedtaget flere formelle beslutninger i henhold til traktatens artikel 85. Følgende kan citeres som eksempler: Beslutning 88/477/EØF af 11. juli 1998, British Dental Trade Association - BDTA (EFT L 233 af 23.8.1988, s. 15), beslutning 87/509/EØF af 18. september 1987, Internationale Dentalschau - IDS (EFT L 293 af 16.10.1987, s. 58) og beslutning 86/499/EØF af 30. september 1986, VIFKA (EFT L 291 af 15.10.1986, s. 46).

Det skal endvidere bemærkes, at forbud mod forskelsbehandling på grundlag af statsborgerskab i forbindelse med frihederne i det indre marked gælder ikke blot foranstaltninger truffet af de offentlige myndigheder, men ligeledes regler fastsat af sammenslutninger eller organisationer, der ikke henhører under den offentlige ret, og som har til formål at fastsætte kollektive rammer for udøvelsen af økonomisk aktivitet. Dette princip giver de retsundergivne rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte (jf. dom afsagt den 12. december 1974 i sag 36/74, Walrave, Sml. 1974, s. 1405, og den 15. december 1995 i sag C-415/93, Bosman, Sml. 1995, s. I-4921).

(2) EFT L 167 af 10.3.1975, s. 29. I henhold til direktivets artikel 2 finder det bl.a. anvendelse på køb og salg af varer uden fast forretningssted »fra ikke faste anlæg på overdækkede markedspladser samt fra ikke overdækkede markedspladser«.

(3) Artikel 52: Inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område, gradvis ophæves i løbet af overgangsperioden. Denne gradvise ophævelse skal også omfatte hindringer for, at statsborgere i en medlemsstat, bosat på en medlemsstats område, opretter agenturer, filialer eller datterselskaber.

Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet vedrørende kapitalen indebærer etableringsfriheden adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder, herunder navnlig selskaber i den i artikel 58, stk. 2, anførte betydning, på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere.

Artikel 59: Inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser skal restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet, gradvis afskaffes i løbet af overgangsperioden, for så vidt angår statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i et andet af Fællesskabets lande end modtageren af den pågældende ydelse.

På forslag af Kommissionen kan Rådet med kvalificeret flertal vedtage at udstrække anvendelsen af bestemmelserne i dette kapitel til tjenesteydere, der er statsborgere i tredjeland og bosat inden for Fællesskabet.

Artikel 30: Kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er med forbehold af nedennævnte bestemmelser forbudt mellem medlemsstaterne.

(4) Dom afsagt den 9. maj 1985 i sag 21/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1985, s. 1355 - dom afsagt den 24. november 1982 i sag 249/81, Buy Irish, Sml. 1982, s. 4005 - dom afsagt den 25. juli 1991, forenede sager 1/90 og 176/90, Reklame for alkoholholdige drikkevarer, Sml. 1991, s. I-4151.

(5) Sådanne forskrifter kan ligeledes falde ind under EF-traktatens artikel 85 - dom afsagt den 30. januar 1985 i sag 123/83, BNIC/CLAIR, Sml. 1985, s. 391.

(6) Dom afsagt den 24. november 1982 i sag Buy Irish, se fodnote 4.

(7) Artikel 56, stk. 1: Bestemmelserne i dette kapitel og de forholdsregler, der træffes i medfør heraf, udelukker ikke anvendelse af love eller administrativt fastsatte bestemmelser, der indeholder særlige regler for fremmede statsborgere, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed.

Artikel 36: Bestemmelserne i artikel 30-34 er ikke til hinder for sådanne forbud eller restriktioner vedrørende indførsel, udførsel eller transit, som er begrundet i hensynet til den offentlige sædelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, beskyttelse af planter, beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi, eller beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Disse forbud eller restriktioner må dog hverken udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

(8) Dom afsagt den 25. juli 1991 i sag C-76/90, Dennemeyer, Sml. 1991, s. I-4221.

(9) Dom afsagt den 31. marts 1993 i sag C-19/92, Kraus, Sml. 1993, s. I-1663, og dom afsagt den 30. november 1995 i sag C-55/94, Gebhard, Sml. 1995, s. I-4165.

(10) Dom afsagt den 20. februar 1979 i sag 120/78, Rewe, Sml. 1979, s. 649, og dom afsagt den 6. maj 1986 i sag 304/84, Muller, Sml. 1986, s. 1511.

(11) Dom afsagt den 4. december 1986, s. 252/83, Kommissionen mod Danmark, Sml. 1986, s. 3713.

(12) Ovennævnte sager Kraus (fodnote 9) og Rewe (fodnote 10).

(13) Dom afsagt den 21. juni 1974 i sag 2/74, Reyners, Sml. 1974, s. 631 - dom afsagt den 3. december 1974 i sag 33/74, Van Binsbergen, Sml. 1974, s. 1299 - dom afsagt den 22. marts 1977 i sag 74/76, Ianelli & Volpi, Sml. 1977, s. 557.

(14) Dom afsagt den 14. juli 1983 i sag 174/82, Sandoz, Sml. 1983, s. 2445 - dom afsagt den 15. oktober 1987 i sag 222/86, Heylens, Sml. 1987, s. 4097.

(15) Dom afsagt den 11. november 1981 i sag 203/80, Casati, Sml. 1981, s. 2595.

(16) Jf. Kommissionens fortolkende meddelelse af 9. december 1993 om fri udveksling af tjenesteydelser på tværs af landegrænserne (EFT C 334 af 9.12.1993, s. 3).

(17) Artikel 58: Selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Fællesskabet, ligestilles for så vidt angår anvendelsen af bestemmelserne i dette kapitel med personer, der er statsborgere i medlemsstaterne.

Ved selskaber forstås privatretlige selskaber, heri indbefattet kooperative selskaber, samt alle andre juridiske personer, der henhører under den offentlige ret eller privatretten, med undtagelse af selskaber, som ikke arbejder med gevinst for øje.

(18) Dom afsagt den 31. januar 1984 i forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi & Carbone, Sml. 1984, s. 377.

(19) Dom afsagt den 18. marts 1980 i sag 52/79, Debauve, Sml. 1980, s. 833 - dom afsagt den 4. december 1986 i sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1986, s. 3755.

(20) EFT L 18 af 21.1.1997, s. 1.

(21) Dom afsagt den 26. november 1975 i sag 39/75, Coenen m.fl. mod Sociaal-Economische Raad, Sml. 1975, s. 1547 - dom afsagt den 10. februar 1982 i sag 76/81, Transporoute, Sml. 1982, s. 417.

(22) Dom afsagt den 3. februar 1983 i sag 29/82, Van Luipen, Sml. 1983, s. 151.

(23) Dom afsagt den 31. januar 1984 i forenede sager 286/82 og 26/83, se fodnote 18 - dom afsagt den 2. februar 1989 i sag 186/87, Cowan, Sml. 1989. s. 195 - dom afsagt den 20. oktober 1993 i forenede sager C-92/92 og C-326/92, Phil Collins, Sml., s. I-5145.

(24) Dom afsagt den 20. februar 1979 i sag 120/78, Cassis de Dijon, Sml. 1979, s. 649.

(25) Dom afsagt den 28. januar 1986 i sag 188/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1986, s. 419.

(26) Dom afsagt den 13. december 1983 i sag 222/82, Apple and Pear Development Council, Sml. 1983, s. 4083.

(27) EFT L 169 af 12.7.1993, s. 1.

(28) EFT L 183 af 29.6.1989, s. 9.

(29) EFT L 399 af 30.12.1989, s. 18.

(30) EFT L 208 af 24.7.1992, s. 1.

(31) Dom afsagt den 20. maj 1976 i sag 104/75, De Peijper, Sml. 1976, s. 613.

(32) Dom afsagt den 31. oktober 1974 i sag 16/74, Centrafarm mod Wintrop, Sml. 1974, s. 1183.