Baggrund

Den Europæiske Fond for Tilpasning til Globaliseringen (EGF) blev oprettet i 2006 for at vise solidaritet med og yde støtte til arbejdstagere, der blev afskediget som følge af gennemgribende strukturelle ændringer i verdens handelsmønstre på grund af globaliseringen. Anvendelsesområdet for den oprindelige EGF-forordning blev udvidet i 2009 til også at omfatte afskedigelser som følge af den globale finansielle og økonomiske krise. EGF medfinansierer op til 60 % af de foranstaltninger, som medlemsstaterne gennemfører for at hjælpe afskedigede arbejdstagere med at blive reintegreret på arbejdsmarkedet. For perioden 2014-2020 blev anvendelsesområdet udvidet yderligere til at omfatte afskedigelser forårsaget af en ny global finansiel og økonomisk krise. Dette gjorde det også muligt for medlemsstater, der står over for høj ungdomsarbejdsløshed, at medtage unge, der "ikke er i beskæftigelse eller under uddannelse" (NEET'er), i EGF-ansøgninger på visse betingelser.

Omfanget af den efterfølgende evaluering

I overensstemmelse med artikel 20 i EGF-forordningen gennemførte Kommissionen en efterfølgende evaluering for at vurdere, om EGF nåede sine mål i perioden 2014-2020.

Den efterfølgende evaluering omfatter 49 godkendte EGF-ansøgninger (dvs. sager), der blev indgivet til Kommissionen mellem 2014 og maj 2020. Sagerne, der vedrører 12 forskellige medlemsstater (Belgien, Estland, Finland, Frankrig, Tyskland, Grækenland, Irland, Italien, Nederlandene, Portugal, Spanien og Sverige), omfatter 27 økonomiske sektorer, hvoraf detailsektoren (seks sager), motorkøretøjssektoren (fem sager) og bilindustrien (fem sager) tegner sig for de fleste ansøgninger. Siden 2017 er antallet af EGF-ansøgninger faldet takket være den økonomiske genopretning, der har reduceret de data, som er til rådighed for analyse. Der blev imidlertid indgivet seks ansøgninger ved udgangen af 2020, heraf fire på grund af virkningerne af covid-19-pandemien.

EGF's virkningsfuldhed, herunder indvirkningen, effektiviteten, sammenhængen, relevansen og merværdien for EU blev evalueret.

Den efterfølgende evaluering fremlægges i form af et arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene. Arbejdsdokumentet er hovedsagelig baseret på resultaterne af en støtteundersøgelse fra uafhængige eksterne eksperter. Støtteundersøgelsen blev drøftet af medlemmerne i Kommissionens tværtjenstlige styringsgruppe, der bestod af repræsentanter for alle de vigtigste interessenter fra forskellige tjenestegrene i Kommissionen, og blev godkendt af Kommissionens Generaldirektorat for Beskæftigelse, Sociale Anliggender, Arbejdsmarkedsforhold og Inklusion i december 2020. Der blev indsamlet og analyseret yderligere dokumentation til brug for arbejdsdokumentet fra tidligere rapporter om og evalueringer af EGF, erfaringerne hos de ansatte i Kommissionen, der forvalter EGF, vidensdeling med relevante EGF-interessenter fra alle medlemsstater og Kommissionens interne EGF-database, der omfatter data om alle EGF-sager mellem 2007 og 2020. Resultaterne af denne evaluering giver erfaringer, der kan danne grundlag for gennemførelsen og udformningen af EGF.

Denne rapport opsummerer de vigtigste resultater for EU's institutioner, organer og arbejdsmarkedsparter.

Vigtigste konklusioner

Globaliseringens virkningsfuldhed

EGF yder målrettet, skræddersyet og individuelt tilpasset støtte til støttemodtagerne, hvilket sætter dem i en gunstigere situation end personer, der ikke har modtaget EGF-støtte. EGF fjerner hindringer for deltagelse og sikrer, at alle støttemodtagere behandles lige, idet der lægges særlig vægt på sårbare og/eller dårligt stillede grupper.

EGF-foranstaltninger tilbydes ud over de nationale standardforanstaltninger og/eller intensiverer dem. EGF's resultater er ofte bedre med hensyn til støttemodtagere, der blev hjulpet, og reintegreringsprocenter end det, der kan opnås gennem nationale støtteforanstaltninger alene. Der blev ikke observeret nogen forskydningseffekt på sagsniveau.

Muligheden for at støtte NEET'er blev anvendt i 12 af de 49 EGF-sager af fem medlemsstater (Belgien, Grækenland, Irland, Spanien og Portugal). Den generelle opfattelse var, at EGF ikke er det bedste redskab til at målrette indsatsen mod unge, og at andre EU-instrumenter såsom ungdomsbeskæftigelsesinitiativet er mere hensigtsmæssige. Alligevel er hjælpen, uanset hvor den er blevet anvendt, i vid udstrækning blevet udnyttet (ca. 62 %) af de unge, som den var rettet mod. I nogle tilfælde blev muligheden for at støtte NEET'er anset for at udgøre en vigtig merværdi ved EGF.

EGF giver medlemsstaterne mulighed for at eksperimentere med innovative aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger, der måske ikke normalt er tilgængelige for arbejdstagere, som er blevet afskediget. Når de innovative foranstaltninger viste sig at være vellykkede, har medlemsstater som Belgien, Finland og Italien efterfølgende indarbejdet dem i deres standardbistand.

Inddragelsen af arbejdsmarkedets parter og virksomheder, der afskedigede arbejdstagere, havde en positiv indvirkning på virkningsfuldheden af EGF-sager ved at bidrage til en bedre udformning og gennemførelse af foranstaltningerne. Deres deltagelse i Finland, Sverige og Spanien førte også nogle gange til, at støttemodtagerne fandt nye job så hurtigt som muligt.

En bredere anvendelse af EGF hindres af kravet om, at sammenhængen mellem afskedigelserne og enten "globaliseringen" eller "den finansielle og økonomiske krise" skal påvises i en ansøgning". Dette har vist sig at være en udfordring, da det bliver stadig vanskeligere at indkredse og påvise den afgørende faktor, der udløste en omstrukturering. For ansøgninger, der indgives efter kriteriet om små arbejdsmarkeder eller usædvanlige omstændigheder, skal det også bevises, at afskedigelserne har en "betydelig indvirkning" på økonomien, navnlig på beskæftigelsen. Ifølge de drøftelser med interessenter, der fandt sted på de møder med EGF-kontaktpersoner, som Kommissionen afholdt, mente de fleste medlemsstater, at det udgør en hindring at finde frem til den rigtige dokumentation.

Forsinkelser i påbegyndelsen af gennemførelsen af en EGF-sag hindrer dens virkningsfuldhed. Blandt årsagerne til sådanne forsinkelser er den langvarige og komplekse beslutningsproces på EU-plan (i gennemsnit 28,8 uger fra ansøgningsdatoen), de nationale administrative procedurer i medlemsstaterne, sagsforvaltningen på nationalt/regionalt plan og medlemsstaternes manglende erfaring med anvendelsen af EGF. I ca. 15 % af tilfældene var medlemsstaterne ikke villige til at påtage sig risikoen for forfinansiering af EGF-foranstaltningerne med deres egne offentlige midler, mens de ventede på den formelle godkendelse fra Unionen. Når sådanne forsinkelser opstår, kan arbejdstagerne finde et nyt job på egen hånd eller miste interesse for at deltage i EGF-foranstaltningerne.

De begrænsede krav til dataindsamling og overvågning, der er fastsat i EGF-forordningen, hindrer gennemførelsen af en mere grundig analyse af EGF's resultater. Denne begrænsning er blevet behandlet i EGF-forordningen for 2021-2027 ved at medtage en detaljeret liste over indikatorer, der skal rapporteres om.

EGF's synlighed er også begrænset, selv blandt støttemodtagerne. Medlemsstaterne er ansvarlige for at informere om EGF, men de bruger konsekvent for lidt på informations- og kommunikationsaktiviteter. For Kommissionens vedkommende findes der klar information på internettet, og der afholdes netværksseminarer to gange om året, hvor medlemsstaterne kan dele deres erfaringer. Siden 2019 er Kommissionen også begyndt at udveksle oplysninger om EGF via de sociale medier (Twitter). Når dette er sagt, er det stadig muligt at forbedre synligheden af resultaterne af specifikke EGF-sager.