Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om strukturelle foranstaltninger til forbedring af modstandsdygtigheden i kreditinstitutter i EU /* COM/2014/043 final - 2014/0020 (COD) */





BEGRUNDELSE 1. BAGGRUND FOR FORSLAGET Den Europæiske Union ("EU") og dens medlemsstater har siden starten af finanskrisen foretaget en gennemgribende revision af finansiel regulering og finansielt tilsyn. På bankområdet har EU iværksat en række reformer med det formål at skabe et sikrere, sundere, mere gennemsigtigt og ansvarligt finansielt system til gavn for økonomien og samfundet som helhed. Banksektoren i EU er dog fortsat stor, både målt i absolutte tal (42,9 billioner EUR) og forholdsmæssigt (hen ved 350 procent af EU's BNP). Målt i aktiver svarer omfanget af de største banker i EU stort set til deres hjemlands BNP. Disse banker er fortsat for store til at krakke, for store til at redde og for komplekse til at afvikle. I den forbindelse udsendte kommissær Michel Barnier i november 2011 en meddelelse om oprettelse af en højtstående ekspertgruppe ("HLEG"), som fik til opgave at vurdere, om der er behov for en reform af strukturen i EU's banksektor, og som havde direktøren for den finske nationalbank, Erkki Liikanen, som formand[1]. Ifølge rapporten, som blev forelagt i oktober 2012, er det nødvendigt at omstrukturere banksektoren som supplement til de eksisterende reformer, og der opfordres til obligatorisk adskillelse af egenhandel fra andre forretningsaktiviteter, der er forbundet med høj risiko, i en særskilt juridisk enhed i bankkoncernen. For banker ville adskillelsen kun være obligatorisk, hvis de aktiviteter, der skal adskilles, tegner sig for en væsentlig del af bankernes forretninger[2]. Den 3. juli 2013 vedtog Europa-Parlamentet ("EP") med et stort flertal en initiativbetænkning med titlen "Reform af banksektorens struktur i EU"[3], hvori der gives udtryk for tilslutning til strukturreformforanstaltninger på EU-niveau med det formål at tackle problemer med banker, der er for store til at krakke ("Too-Big-To-Fail"- "TBTF")[4]. Dette forslag udgør en central del af EU's svar på dilemmaet med banker, som er for store til at krakke. Det tager sigte på at forhindre de resterende risici i EU's banksystem, som ikke styres, i at manifestere sig. Det vil begrænse kunstig udvidelse af bankers balancer, navnlig af de aktiviteter, som er af rent spekulativ karakter, og på den måde mindske risikoen for, at skatteyderne må træde til for at redde nødlidende banker, og reducere omkostningerne ved en eventuel afvikling og dennes kompleksitet. Det er også et vigtigt supplement til direktivet om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber[5]. Strukturreformer har ikke hidtil været en del af den internationale reformdagsorden, som G20-landene har vedtaget. Inden for en række jurisdiktioner rundt omkring i verden er der dog vedtaget eller fremsat forslag til foranstaltninger med henblik på at tackle de nævnte problemer. Inden for de senere år har en række medlemsstater taget initiativ til at gennemføre reformer (Tyskland, Frankrig, Det Forenede Kongerige og Belgien). I USA har man for nylig vedtaget den såkaldte Volcker-regel, som forbyder banker at foretage egenhandel. Endvidere har internationale organisationer opfordret til en global debat om bankstrukturer og forretningsmodeller. I betragtning af de omsiggribende reforminitiativer i den forbindelse og for at forebygge overlapning og inkompatible foranstaltninger, som påvirker banker, der er aktive på internationalt plan, opfordrede G20-lederne på det seneste topmøde i Skt. Petersborg Rådet for Finansiel Stabilitet til at vurdere, hvilke virkninger en reform af strukturen i banksektoren vil få for konsekvens på tværs af grænser og den finansielle stabilitet i verden. I dette forslag tages der omhyggeligt hensyn til de nye internationale koordineringsbestræbelser, og det anerkendes, at det er nødvendigt at forebygge regelarbitrage. Dette forslag ledsages af et hermed direkte forbundet forslag, som har til formål at tackle en anden kilde til finansiel afsmitning – dvs. indbyrdes afhængighed mellem markedsdeltagere, herunder systemisk vigtige banker, gennem uigennemsigtige handelsforbindelser i værdipapirfinansieringstransaktioner. Samtidig anerkendes det i grønbogen om skyggebanker, som Kommissionen forelagde den 19. marts 2012[6], at en styrket banklovgivning kan medføre, at en væsentlig del af bankaktiviteterne flyttes fra det almindelige banksystem og over til "skyggebankerne" defineret som "det kreditformidlingssystem, der omfatter enheder og aktiviteter, der ikke er omfattet af det almindelige banksystem"[7]. Den 20. november 2012 vedtog Europa-Parlamentet en beslutning om skyggebanker[8], hvor det understregede behovet for at sikre større gennemsigtighed i strukturen og aktiviteterne i finansieringsinstitutter samt bemærkede, at det er nødvendigt for tilsynsmyndighederne at have oplysninger om omfanget af skyggebankaktiviteter, f.eks. genkøbsaftaler og værdipapirlån. Den 4. september 2013 understregede Kommissionen i sin meddelelse om skyggebanker[9], at øget gennemsigtighed i forbindelse med værdipapirfinansieringstransaktioner, f.eks. genkøbsaftaler og værdipapirlån, andre tilsvarende transaktioner og frempantsætning, er en forudsætning for at overvåge de risici, der er forbundet med indbyrdes afhængighed, overdreven gearing og procyklisk adfærd. Resten af denne begrundelse er begrænset til en beskrivelse af dette forslag vedrørende kreditinstitutters strukturelle adskillelse. 2. RESULTAT AF HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER Interesserede parter er blevet hørt ved flere lejligheder. HLEG mødtes i forbindelse med varetagelsen af sine opgaver med en række interesserede parter og afholdt en offentlig høring med banker, erhvervskunder og detailkunder og deres sammenslutninger som målgruppe[10]. I oktober 2012 afholdt Kommissionen også en offentlig høring af interesserede parter[11]. Spørgsmålet om en reform af banksektorens struktur og om behovet for en samlet indsats på EU-niveau er også blevet drøftet med medlemsstaterne. I forbindelse med udarbejdelsen af konsekvensanalysen afholdt Kommissionen i foråret 2013 yderligere en offentlig høring af interesserede parter, hvor den opfordrede bankerne til at analysere konsekvenserne af forskellige former for strukturreformer[12]. De 500 høringssvar viste tydeligt, at der er tale om en opdeling i banker på den ene side og forbrugere og finansielle institutter, som ikke er banker, på den anden. Førstnævnte var i overvældende grad imod strukturel adskillelse; sidstnævnte hovedsagelig for. De øvrige kategoriers synspunkter var mere afbalancerede. Der blev i marts 2013 nedsat en tværtjenstlig styregruppe om en reform af strukturen i banksektoren med repræsentanter for GD COMP, ECFIN, EMPL, ENTR, JUST, MARKT, SG, SJ og TAXUD og JRC. Denne tværtjenstlige styregruppe mødtes i marts, april og september 2013 og støttede arbejdet med konsekvensanalysen. Udkastet til konsekvensanalyse blev forelagt Kommissionens konsekvensanalyseudvalg den 19. september 2013 og drøftet med udvalget den 16. oktober 2013. Konsekvensanalyseudvalget fremsatte forbedringsforslag den 18. oktober 2013. Det anbefalede navnlig at: i) forbedre problemformuleringen og referencescenariet, ii) forbedre beskrivelsen og gennemgangen af reformmulighederne, iii) forbedre konsekvensanalysen af de udvalgte reformmuligheder og på en bedre måde påvise, hvor effektive de er, iv) forbedre beskrivelsen af interesserede parters synspunkter og v) tilføje et glossar. Den 18. december 2013 forelagde Kommissionens tjenestegrene en revideret konsekvensanalyse sammen med et særskilt dokument, hvor de forklarede konsekvensanalyseudvalget, hvordan dets anbefalinger var blevet indarbejdet. Derefter afgav konsekvensanalyseudvalget den 15. januar 2014 en positiv udtalelse, men anbefalede yderligere forbedringer, navnlig en mere omfattende analyse af de foreslåede foranstaltningers berettigelse, alternative reformmuligheder, konsekvenser og interesserede parters synspunkter med hensyn til de gennemsigtighedsforanstaltninger, som først var blevet indarbejdet, da den endelige udgave af konsekvensanalysen blev forelagt. Konsekvensanalyseudvalget anbefalede også en yderligere forbedring af beskrivelsen af de strukturelle reformmuligheder og analysen af de udvalgte reformmuligheders konsekvenser og effektivitet. Analysen af gennemsigtighedsforanstaltningerne er udvidet betydeligt i den endelige udgave af konsekvensanalysen, og der er arbejdet videre med de to andre anbefalinger fra konsekvensanalyseudvalget. For så vidt angår de samlede omkostninger og fordele ved dette forslag er der i forbindelse med konsekvensanalysen anvendt kvalitative analyser og kvantitative modeller. I konsekvensanalysen konkluderes det, at de implicitte subsidier er betydelige, men de afhænger af bankens størrelse og det omfang, hvori banken står i et indbyrdes afhængighedsforhold til andre. I dette forslag tages der behørigt højde for de fordele, der er forbundet med mangfoldigheden af bankmodeller i Europa, og det tilstræbes at sikre, at den hårfine balance mellem forebyggelse af systemiske risici og finansiering af bæredygtig økonomisk vækst bevares. 3. JURIDISKE ASPEKTER AF FORSLAGET 3.1. Retsgrundlag og nærhedsprincippet Retsgrundlaget for denne forordning er artikel 114, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ("TEUF"), i henhold til hvilken der kan vedtages foranstaltninger med henblik på indbyrdes tilnærmelse af nationale bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion. Fælles bestemmelser om bankers strukturer vil forbedre den finansielle stabilitet i EU, sikre en bedre integration af de finansielle markeder, lette velordnet afvikling og genopretning af koncerner, forbedre grænseoverskridende levering af tjenesteydelser og etablering i andre medlemsstater, begrænse konkurrenceforvridninger og forebygge regelarbitrage. Nogle medlemsstater har fremsat forslag om eller vedtaget strukturreformforanstaltninger for deres nationale banksystemer. Inkonsekvent national lovgivning, som ikke forfølger de samme politiske mål på en måde, som er i overensstemmelse med og svarer til de mekanismer, som tilsigtes med denne forordning, øger risikoen for, at kapitalbevægelser og investeringsbeslutninger fordrejes. Uden et EU-tiltag vil bankerne blive tvunget til at tilpasse deres strukturer og drift i forhold til nationale grænser, hvorved de vil gøre strukturen og driften endnu mere kompleks og øge opsplitningen. Inkonsekvent national lovgivning vil også underminere bestræbelserne for at opnå et fælles regelsæt, som finder anvendelse i hele det indre marked, og for at skabe en effektiv bankunion, for en sådan lovgivning vil medføre, at den fælles tilsynsmekanisme ("Single Supervisory Mechanism" - "SSM")[13] og en fremtidig fælles afviklingsmekanisme ("Single Resolution Mechanism" -"SRM")[14] bliver mindre effektive. Inkonsekvent lovgivning gør det også vanskeligere og mere bekosteligt at forvalte grænseoverskridende institutter. Harmonisering på EU-niveau, som omhandlet i denne forordning, kan sikre, at bankkoncerner i EU, hvoraf mange driver forretning i flere medlemsstater, underlægges fælles reguleringskrav til strukturer, og kan dermed sikre lige vilkår, mindske reglernes kompleksitet, forhindre unødvendige overholdelsesomkostninger i forbindelse med aktiviteter på tværs af grænser, fremme yderligere integration på EU-markedet og bidrage til at fjerne mulighederne for regelarbitrage. I overensstemmelse med målene om at bidrage til et velfungerende indre marked kan en medlemsstat, som tidligere har indført lovgivning, der forbyder kreditinstitutter at modtage indskud fra privatpersoner og SMV'er at indgå i handler med investeringer som hovedforpligtet og være i besiddelse af handelsaktiver, anmode Kommissionen om dispensation fra bestemmelserne i kapitel III ("adskillelse af visse handelsaktiviteter") for et kreditinstitut, som er underlagt national lovgivning, der er i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte kapitel. På den måde kan medlemsstater, som har vist sig allerede at have truffet "superækvivalente" foranstaltninger, undgå bekostelig tilpasning af eksisterende effektive bestemmelser til disse bestemmelser. For at sikre, at virkningerne af national lovgivning ikke bringer formålet med det indre marked eller et velfungerende indre marked i fare, skal målene for den nationale lovgivning svare til målene for dette forslag; og de nationale juridiske samt tilsyns- og håndhævelsesmæssige foranstaltninger skal sikre, at kreditinstituttet opfylder bindende juridiske krav, som er i overensstemmelse med dette forslag. I dette forslag tages der behørig højde for den hurtige udvikling på de finansielle markeder og finansiel innovation samt udviklingen i EU's regulerings- og tilsynsrammer. For at sikre et effektivt og konsekvent tilsyn og udbygning af det fælles regelsæt for banker skal Den Europæiske Banktilsynsmyndighed ("European Banking Authority" - "EBA") i henhold til dette forslag spille en vigtig rolle. De kompetente myndigheder hører EBA, inden de træffer visse afgørelser som omhandlet i dette forslag, og EBA udarbejder forslag til reguleringsmæssige og gennemførelsesmæssige tekniske standarder og aflægger rapport til Kommissionen. Det er særlig vigtigt i situationer som beskrevet i artikel 9, 10, 13 og 21. 3.2. Proportionalitet I medfør af proportionalitetsprincippet i artikel 5 i TEU må indholdet og formen af EU's handling ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene i traktaterne. Med forslaget til forordning forbydes det store EU-kreditinstitutter og bankkoncerner at foretage egenhandel og visse tilknyttede aktiviteter. Ejerskabsadskillelse kan blive det mest effektive strukturreformsredskab i forhold til at nå de specifikke mål, der går ud på at lette afvikling og begrænse moralsk hasard, interessekonflikter og fejlallokering af kapital og ressourcer. De største fordele, der kunne komme på tale ved et forbud mod egenhandelsaktiviteter, ville være en begrænsning af risici, kompleksitet, indbyrdes afhængighed og interessekonflikter. Da det er vanskeligt at skelne mellem egenhandel og andre lignende handelsaktiviteter, navnlig "market making", defineres de aktiviteter, der er omfattet af forbuddet, dog snævert for at tage højde for foranstaltningens proportionalitet. Det er berettiget at udelukke mindre banker fra forbuddets anvendelsesområde, for et sådant forbud kunne få urimelige konsekvenser for de pågældende banker, hvis de blev nødsaget til at afhænde dele af deres portefølje. Forslaget til forordning indeholder også et krav om, at den kompetente myndighed skal foretage en systematisk vurdering af visse andre aktiviteter – dvs. "market making", investering i/organisering af securitiseringer og handel med visse derivater. Disse aktiviteter er identificeret som dem, der er forbundet med den største risiko for egenhandel i strid med forbuddet, og som kunne indebære risici for stabiliteten i kernekreditinstituttet og Unionens finansielle system. Den kompetente myndighed tillægges beføjelse til at fremsætte krav om adskillelse. Denne beføjelse til at fremsætte krav om adskillelse tillægges ikke som en generel foranstaltning; den kompetente myndighed får i stedet mulighed for bedømme situationen ved hjælp af en række harmoniserede parametre. Den kompetente myndighed er kun under visse omstændigheder, når risici overstiger tærskler, som skal defineres ved brug af harmoniserede parametre, forpligtet til at håndhæve adskillelse. Denne tilgang anses for at være rimelig, for der fremsættes kun krav om adskillelse under visse omstændigheder og efter en grundig analyse af sådanne aktiviteters konsekvenser for kernekreditinstituttets risikoprofil og adfærd. Forslaget til forordning tager sigte på store kreditinstitutter og bankkoncerner. Da hovedformålet med forslaget er at tackle resterende systemiske risici i Unionens finansielle system, ville det være urimeligt at udvide foranstaltningerne i forslaget til alle kreditinstitutter, hvilket kunne medføre uberettigede omkostninger, navnlig for mindre kreditinstitutter. Kreditinstitutter, som ikke overstiger tærsklerne i forslaget til forordning, er ikke omfattet af de påtænkte strukturforanstaltninger. Det er ensbetydende med, at medlemsstaterne eller de kompetente myndigheder kan beslutte at træffe lignende foranstaltninger også i forhold til mindre kreditinstitutter. I dette forslag til forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som er nedfældet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, navnlig retten til beskyttelse af personoplysninger, frihed til at drive egen virksomhed samt adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, og forordningen skal gennemføres i overensstemmelse med disse rettigheder og principper. 3.3. Nærmere redegørelse for forslaget I dette afsnit beskrives denne forordnings vigtigste bestanddele i hovedtræk. 3.3.1. Formålene med og genstanden for strukturel adskillelse Dette forslag til forordning har til formål at øge den finansielle stabilitet i EU ved hjælp af en reform af strukturerne i store banker og således at supplere de reformer af den finansielle lovgivning, der allerede er gennemført på EU-niveau. I artikel 1 beskrives de mål og målsætninger, der ligger til grund for reformen. I artikel 2 beskrives genstanden, som er at indføre bestemmelser om strukturelle ændringer i banker, der er for store til at krakke, dvs. et forbud mod egenhandel og en bestemmelse om eventuel adskillelse af visse handelsaktiviteter. 3.3.2. Anvendelsesområde Dette forslag til forordning finder i henhold til artikel 3 anvendelse på banker, som opfylder visse kriterier og overskrider visse tærskler: 1) Kravene finder anvendelse på europæiske banker, som er identificeret som systemisk vigtige globalt set. 2) Kravene finder anvendelse på banker, som overskrider følgende tærskler i tre på hinanden følgende år: a) bankens samlede aktiver overstiger 30 mia. EUR[15] og b) bankens samlede handelsaktiver og -forpligtelser overstiger 70 mia. EUR eller 10 % af deres samlede aktiver. Artikel 22 og 23 indeholder en nærmere beskrivelse af, hvordan "handelsaktiviteter" (med henblik på kompetente myndigheders undersøgelser, der kan føre til adskillelse fra kreditinstituttet) bør beregnes. Reformen af strukturen i banksektoren fokuserer på bankaktiviteter, og derfor gælder det ifølge artikel 23, stk. 2, for finansielle konglomerater, at forsikringsselskabers og ikke-finansielle virksomheders aktiviteter ikke må medtages i beregningen. Forslaget til forordning finder anvendelse på kreditinstitutter i EU og deres modervirksomheder i EU samt på deres datterselskaber og filialer, herunder i tredjelande. Bestemmelserne finder også anvendelse på filialer og dattervirksomheder i EU af banker etableret i tredjelande. Et så bredt geografisk anvendelsesområde er en forudsætning for at kunne sikre lige vilkår og undgå, at aktiviteter overføres til tredjelande for at omgå disse krav. Udenlandske dattervirksomheder af banker i EU og filialer i EU af udenlandske banker kan dog fritages, hvis de er omfattet af ækvivalente bestemmelser om adskillelse (artikel 4 og 27). Artikel 4, stk. 2, omhandler en anden potentiel undtagelse: tilsynsmyndighederne tillægges beføjelse til at fritage udenlandske dattervirksomheder af koncerner med en selvstændig, geografisk decentral struktur, som anvender en "Multiple Point of Entry"-afviklingsordning, fra adskillelse. Hvis kravet om adskillelse finder anvendelse på hele den globale koncern, uanset geografisk beliggenhed, fjernes bankernes mulighed for at omgå adskillelse ved at placere bestemte aktiviteter uden for Unionen. Endvidere begrænses tredjelandsjurisdiktioners eventuelle betænkeligheder ved at supplere den brede geografiske dækning med en ækvivalensordning for tredjelande. Desuden sikrer kravet til udenlandske banker om at adskille deres aktiviteter i EU lige vilkår i det indre marked, og det begrænser dermed risikoen for urimelig konkurrence. 3.3.3. Forbud mod egenhandel (kapitel II) I henhold til artikel 6, stk. 1, i forslaget til forordning må et kreditinstitut og enheder inden for samme koncern ikke foretage egenhandel med finansielle instrumenter og råvarer. Selv om der kun foreligger få ensartede data på EU-plan om specifikke bankaktiviteter, tyder foreliggende dokumentation dog på, at egenhandel tegner sig for en begrænset del af bankernes balancer.[16] Af samme dokumentation fremgår det dog også tydeligt, at egenhandel var af stor betydning før krisen, og at der uden reguleringsindgreb ikke er nogen garanti for, at egenhandel ikke øges igen i fremtiden. Det er vanskeligt at definere egenhandel og at skelne mellem egenhandel og "market making". I henhold til artikel 5, stk. 4, som indeholder en svæver definition af egenhandel, er aktiviteter i afdelinger eller enheder eller hos individuelle handlere, som har specialiseret sig i at tage positioner med det formål at skabe fortjeneste for egen regning, uden forbindelse til kundeaktivitet eller afdækning af enhedens risici, forbudt. Ifølge artikel 6, stk. 2, gælder forbuddet ikke for kreditinstitutter, som er omfattet af forslaget til forordning i henhold til artikel 3 og 4, og som anvender særlige strukturer til køb og salg af pengemarkedsinstrumenter med henblik på likviditetsforvaltning. Handel med statsobligationer fra Unionen er for at forhindre eventuelle negative konsekvenser i disse afgørende markeder også undtaget fra forbuddet (artikel 6, stk. 2, litra a)). Denne undtagelse svarer til undtagelsen for handel med statsobligationer i forbindelse med vurderingen af aktiviteter (artikel 8, stk. 2). Selv om forbuddet mod egenhandel i princippet kunne udvides til at omfatte alle banker, foreslås det kun at anvende forbuddet på banker som omhandlet i artikel 3. For at forhindre bankerne i at omgå forbuddet ved f.eks. at eje eller investere i hedgefonde hedder det i artikel 6, stk. 1, litra b), at banker, som er omfattet af forbuddet mod egenhandel, også har forbud mod at investere i eller være i besiddelse af andele i hedgefonde (eller certifikater/derivater knyttet hertil), eller enheder, som foretager egenhandel eller fungerer som organiserende institut for hedgefonde. Ikke-gearede eller lukkede fonde – hovedsagelig private equity-fonde, venturekapitalfonde og sociale iværksætterfonde – er i betragtning af deres bidrag til finansieringen af realøkonomien (artikel 6, stk. 3) undtaget fra forbuddet. Kreditinstitutter, som er omfattet af disse forbud, vil fortsat kunne yde bank- og deponeringstjenester til hedgefonde. 3.3.4. Eventuel adskillelse af visse handelsaktiviteter (kapitel III) Banker foretager en række andre handels- og investeringsaktiviteter, herunder "market making", udlån til venturekapitalfonde og private equity-fonde, investering i og organisering af risikobetonet securitisering, salg af og handel med derivater etc. Bankkoncerner vil afhængigt af den kompetente myndigheds skøn fortsat kunne foretage disse andre aktiviteter; den kompetente myndighed er forpligtet til at undersøge handelsaktiviteterne og tillægges beføjelse (og er under visse omstændigheder forpligtet) til at adskille et udsnit af aktiviteterne ("market making", risikobetonet securitisering, komplekse derivater), hvis visse parametre overskrides. Dette tiltag sigter mod at forhindre, at banker omgår forbuddet i artikel 6 ved at foretage skjulte egenhandelsaktiviteter, og at ikke-forbudte handelsaktiviteter bliver for omfattende eller højtgearede. Det grundlæggende princip i forslaget til forordning er, at "enheder, som tager imod indskud", i bankkoncerner kun kan foretage disse aktiviteter, så længe den kompetente myndighed ikke har besluttet, at aktiviteterne skal foretages i en særskilt "handelsenhed". 3.3.4.1. Omfanget af de aktiviteter, som er omfattet af bestemmelsen om adskillelse I artikel 8 defineres handelsaktiviteter bredt, idet det anføres, at handelsaktiviteter er andre aktiviteter end f.eks. modtagelse af indskud, som er omfattet af indskudsgaranti, udlån, detailbetalingstjenester og en række andre aktiviteter. Endvidere er statsobligationer fra Unionen ved artikel 8, stk. 2, undtaget fra forpligtelsen til undersøge og beføjelsen til at adskille. En sådan fritagelse er i overensstemmelse med risikovægtede værdier på nul, som er almindelig praksis i forordningen og direktivet om kapitalkrav[17] ("CRR"/"CRDIV"). I artikel 8, stk. 3, hedder det dog, at Kommissionen ved delegerede retsakter kan udvide fritagelsen til at omfatte statsobligationer fra tredjelande, hvis de opfylder visse betingelser. 3.3.4.2. Pligt til at undersøge aktiviteter Ved forslaget til forordning forpligtes de kompetente myndigheder til at undersøge handelsaktiviteter i banker, som overskrider tærsklerne, herunder tre aktiviteter, som enten ligger meget tæt op ad egenhandel og derfor kan være forbundet med skjult egenhandel ("market making"), eller som har spillet en afgørende rolle under finanskrisen (f.eks. investering i eller organisering af risikobetonet securitisering og handel med andre derivater end dem, der udtrykkeligt er tilladt med henblik på forsigtighedsbaseret risikostyring). De kompetente myndigheder vurderer disse aktiviteter i lyset af visse parametre, som justeres ved brug af tilsynsrelaterede data. Parametrene viser relativ størrelse, gearing, kompleksitet, rentabilitet, tilknyttede markedsrisici samt indbyrdes afhængighed (artikel 9, stk. 2). For at sikre, at disse parametre måles og anvendes konsekvent, tillægges EBA ved artikel 9, stk. 4, bemyndigelse til at udarbejde en bindende gennemførelsesmæssig teknisk standard, som skal vedtages af Kommissionen. 3.3.4.3. Beføjelse til at adskille I henhold til artikel 10, stk. 1, skal de kompetente myndigheder fremsætte krav om adskillelse, hvis bankers handelsaktiviteter ("market making", investering i og organisering af risikobetonet securitisering og handel med visse derivater) og de tilknyttede risici viser sig at overskride visse tærskler og opfylde visse betingelser i tilknytning til parametrene. Hvis banken over for den kompetente myndighed godtgør, at disse aktiviteter i betragtning af målene for forslaget til forordning ikke bringer den finansielle stabilitet i Unionen i fare, kan den kompetente myndighed træffe afgørelse om ikke at fremsætte krav om adskillelse. I henhold til artikel 10, stk. 2, kan en kompetent myndighed fremsætte krav om udskillelse af en bestemt handelsaktivitet, hvis den i betragtning af målene for forslaget til forordning anser den pågældende aktivitet for at udgøre en trussel mod bankens eller Unionens finansielle stabilitet. Den kompetente myndighed bør høre EBA, før den træffer de i artikel 10 omhandlede afgørelser, og bør underrette EBA om den endelige afgørelse. Ved artikel 10, stk. 5, tillægges Kommissionen beføjelse til at vedtage en delegeret retsakt med det formål for hvert enkelt parameter at præcisere den grænse, som ikke må overskrides, samt de betingelser, der skal være opfyldt, herunder det antal parametre, der skal overskrides, for at bestemmelserne om adskillelse finder anvendelse. Endvidere tillægges Kommissionen beføjelse til at præcisere, hvilken type securitisering der i henhold til en række kriterier ikke anses for at udgøre en trussel mod den finansielle stabililtet, og som et kernekreditinstitut derfor kan foretage. 3.3.4.4. Forvaltning af bankers egne risici ("likviditetsstyring") I henhold til artikel 11, stk. 1, må indskudsbanker i tilfælde af yderligere adskillelse fortsat forvalte egne risici. Da likviditetsstyring kan give anledning til egenhandel og indebærer indtagning af visse spekulative positioner, bør dette være forbundet med visse beskyttelsesforanstaltninger. 3.3.4.5. Ydelse af risikostyringstjenester til kunder I henhold til artikel 12 kan kernekreditinstitutter fortsat sælge visse risikostyringsprodukter (dvs. derivater) til ikke-finansielle kunder, som ikke er banker. Salg af derivater til kunder eksponerer dog banker mod yderligere risici, som navnlig kan gøre bankernes afvikling mere kompleks, og derfor er salg af derivater i forskelligt omfang omfattet af beskyttelses- og kontrolforanstaltninger. Det hedder med henblik på at tackle disse risici, at kernekreditinstituttet må sælge rente-, valuta-, kredit-, emissionskvote- og råvarederivater, som er omfattet af central modpartsclearing, til ikke-finansielle kunder, forsikringsselskaber og arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser, men udelukkende med henblik på afdækning af rente-, valuta- og kreditrisici samt råvarerisici og emissionskvoterisici og begrænset af lofter over de deraf følgende positionsrisici. Anerkendelse af visse derivater tilskynder bankerne til at standardisere de pågældende derivater yderligere og er således på linje med de politiske mål for forordningen om en europæisk markedsinfrastruktur[18]. 3.3.4.6. Bestemmelser om adskillelse af handelsaktiviteter Hvis de kompetente myndigheder fremsætter krav om adskillelse af handelsaktiviteter, og aktiviteterne forbliver i bankkoncernen, så skal disse aktiviteter overføres til en særskilt retlig enhed (en "handelsenhed"). Den pågældende enheds retlige, økonomiske samt styrings- og driftsmæssige forbindelser med resten af koncernen skal begrænses for at sikre effektiv adskillelse. I tilfælde af adskillelse skal koncernen i henhold til artikel 13, stk. 3, opdeles i ensartede funktionelle delkoncerner, som består af kernekreditinstitutter på den ene side og handelsenheder på den anden. Artikel 13, stk. 5-13, i forslaget til forordning omhandler de betingelser, som finder anvendelse for at sikre en skarp adskillelse i retlig, økonomisk samt styrings- og driftsmæssig henseende. Efter adskillelsen bør de tilsynskrav, der er omhandlet i de pågældende artikler, finde anvendelse på individuel eller delkonsolideret basis i forhold til de respektive delkoncerner. Endvidere omhandler artikel 13, stk. 11, dispensation fra CRR for visse krav for at sikre, at tilsynskravene (kapitalgrundlag, likviditet og indberetning) finder anvendelse på delkonsolideret basis i forhold til de respektive delkoncerner. Koncerner klassificeret som gensidige selskaber, andelsselskaber, sparekasser eller lignende foretager risikobetonede handelsaktiviteter og er derfor omfattet af kravene i dette forslag. Disse institutter har dog en meget specifik ejerstruktur og økonomisk struktur og spiller en vigtig rolle i forbindelse med finansiering af den lokale og regionale økonomi. Nogle af bestemmelserne vedrørende adskillelse kunne, hvis de anvendes, kræve vidtrækkende ændringer af sådanne enheders organisationsstruktur. Hvis disse enheder skulle ændre deres selskabsidentitet fuldstændigt, kunne tiltaget komme til at stå i et urimeligt forhold til fordelene. Den kompetente myndighed kan derfor træffe afgørelse om at tillade kernekreditinstitutter, som opfylder de i artikel 49, stk. 3, litra a) eller b), i forordning (EU) nr. 575/2013 omhandlede krav, at have kapitalinstrumenter eller stemmeret i en handelsenhed, hvis den kompetente myndighed er af den opfattelse, at besiddelse af sådanne kapitalinstrumenter eller stemmerettigheder er en forudsætning for, at koncernen kan fungere, og at kernekreditinstituttet har truffet tilstrækkelige foranstaltninger til at afbøde de relevante risici korrekt. Restriktioner på store eksponeringer er også et grundlæggende træk ved økonomisk adskillelse af kernekreditinstitut og handelsenhed. Artikel 14-17 indeholder derfor bestemmelser herom. Disse bestemmelser henviser til grænser for både koncerninterne og koncerneksterne, individuelle og aggregerede store eksponeringer. 3.3.4.7. Adskillelsesplan Relevante banker er forpligtet til forud for den faktiske adskillelse af handelsaktiviteter at indgive en "adskillelsesplan" til de kompetente myndigheder. I henhold til artikel 18 bør denne plan godkendes af den kompetente myndighed, som har mulighed for i givet fald at fremsætte krav om ændringer af planen eller for i mangel af tiltag fra den relevante banks side at udarbejde sin egen plan for adskillelse. 3.3.4.8. Samarbejde mellem kompetente myndigheder og afviklingsmyndigheder I henhold til direktivet om et regelsæt for genopretning og afvikling kan afviklingsmyndigheder, hvis de finder, at det er nødvendigt at tackle hindringer for effektiv afvikling, som led i afviklingsplanlægningen kræve, at banker foretager strukturelle ændringer (f.eks. af den retlige og organisatoriske struktur). Selv om forslaget til forordning omhandler en bredere vifte af målsætninger end blot afvikling, er det nødvendigt at sikre, at de respektive myndigheder kommunikerer med hinanden. I artikel 19 hedder det derfor, at hvis en kompetent myndighed træffer afgørelse om at kræve adskillelse, skal den underrette afviklingsmyndighederne (artikel 19, stk. 1) og tage hensyn til igangværende eller forudgående vurderinger af afviklingsmulighederne foretaget af relevante afviklingsmyndigheder i henhold til artikel 13 og 13a i direktivet om et regelsæt for genopretning og afvikling. Når afviklingsmyndigheden vurderer mulighederne for afvikling af et institut, skal den ligeledes tage hensyn til de kompetente myndigheders underretning om en afgørelse vedrørende adskillelse. 3.3.4.9. Forbudte aktiviteter I henhold til artikel 20 må handelsenheder ikke foretage visse aktiviteter. Det drejer sig om modtagelse af indskud, som er omfattet af indskudsgarantiordninger, og ydelse af detailbetalingstjenester som defineret i direktivet om betalingstjenester[19]. 3.3.4.10. Dispensation Forslaget til forordning indeholder ensartede bestemmelser om målene for reformen af bankstrukturerne i det indre marked og om redskaberne; i artikel 21 gives der mulighed for dispensation fra kravene i kapitel III for kreditinstitutter, som er omfattet af national lovgivning, der har samme virkning som bestemmelserne i forslagets kapitel III. Kommissionen giver dispensation efter anmodning fra den pågældende medlemsstat, når medlemsstaten har indhentet en positiv udtalelse fra den kompetente myndighed, som er ansvarlig for at føre tilsyn med de banker, som der anmodes om dispensation for. Betingelsen for at opnå dispensation er, at den primære nationale lovgivning er vedtaget inden den 29. januar 2014 og opfylder de i artikel 21, stk. 1, opstillede kriterier. Det er ensbetydende med, at målet med den nationale lovgivning, anvendelsesområdet og bestemmelserne om retlig, økonomisk og styringsmæssig adskillelse af den enhed, som modtager indskud, skal svare til bestemmelserne i forslaget til forordning. 3.3.5. Compliance: enheder og kompetente myndigheder (kapitel V) De fleste banker, som er omfattet af artikel 3, driver forretning i flere lande, både ved hjælp af filialer og dattervirksomheder. De er underlagt tilsyn fra flere forskellige myndigheders side, både i hjemlandet (modervirksomhed, dattervirksomheder i forskellige medlemsstater) og værtslandet (filialer). For at sikre effektiv gennemførelse af strukturreformen på koncernniveau træffer den ledende tilsynsmyndighed med ansvar for den konsoliderede koncern i henhold til artikel 26 den endelige afgørelse om strukturel adskillelse. Det er den tilgang, der er valgt i forbindelse med nogle af de nationale reformforslag. Den ledende tilsynsmyndighed bør, før den træffer afgørelser, høre hjemlandets tilsynsmyndighed for signifikante dattervirksomheder i koncerner. 3.3.6. Forholdet til tredjelande (kapitel VI) Artikel 27 omhandler vedtagelse af delegerede retsakter med henblik på at anerkende tredjelandes strukturreformer som ækvivalente, forudsat at de opfylder visse betingelser. 3.3.7. Administrative sanktioner og foranstaltninger (kapitel VII) Kapitel VII afspejler de aktuelle horisontale politikker for sanktioner og foranstaltninger inden for sektoren for finansielle tjenesteydelser. Der defineres en fælles tilgang til de vigtigste overtrædelser af forslaget til forordning og fastlægges administrative sanktioner og administrative foranstaltninger, som de kompetente myndigheder bør tillægges beføjelse til at anvende i tilfælde af de vigtigste overtrædelser. 3.3.8. Rapportering og revision (kapitel VIII) Denne forordning vil udgøre det første sæt regler om strukturel adskillelse for banker på EU-plan. Det er derfor vigtigt at evaluere, om de ovenfor beskrevne foranstaltninger har været et effektivt middel til at nå målet for strukturreformen. Derfor opregnes der i det sidste kapitel en række områder, hvor Kommissionen vil tage rammerne op til en generel og mere detaljeret revision (artikel 34). Ved revisionen vil der f.eks. blive fokuseret på anvendelsen af tærskler, anvendelsen af det i artikel 6 omhandlede forbud og dets effektivitet, omfanget af de aktiviteter, som skal undersøges, og parametrenes egnethed og anvendelse. 3.3.9. Tidsplan Herefter følger de vigtigste datoer for vedtagelse og gennemførelse af de centrale bestemmelser i dette forslag; datoerne forudsætter, at EP og Rådet vedtager den endelige udgave af forordningen senest i juni 2015: · Kommissionen vedtager de nødvendige delegerede retsakter til gennemførelse af de centrale bestemmelser senest den 1. januar 2016 · oversigten over de omfattede banker og banker med dispensation offentliggøres den 1. juli 2016 og derefter på årsbasis · forbuddet mod egenhandel træder i kraft den 1. januar 2017 · bestemmelserne om adskillelse af handelsaktiviteter fra kreditinstitutter træder i kraft den 1. juli 2018. 4. Budgetmæssige virkninger: Der gøres rede for dette forslags finansielle og budgetmæssige virkninger i vedlagte finansieringsoversigt. 2014/0020 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om strukturelle foranstaltninger til forbedring af modstandsdygtigheden i kreditinstitutter i EU (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[20], under henvisning til udtalelse fra Den Europæiske Centralbank[21], efter høring af Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse[22], efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1) Unionens finansielle system omfatter mere end 8 000 banker af forskellig størrelse og med forskellige selskabsstrukturer og forretningsmodeller, hvoraf nogle udgør store bankkoncerner, som foretager en altomfattende række aktiviteter. Disse koncerner omfatter et komplekst netværk af retlige enheder og koncerninterne forbindelser. De er tæt knyttet til hinanden gennem interbanklåntagning og -långivning og gennem derivatmarkeder. Eventuelle krak blandt disse store banker kan få yderst vidtrækkende og betydelige konsekvenser. (2) Finanskrisen har vist, at bankerne i Unionen er indbyrdes afhængige og derfor udgør en risiko for det finansielle system. Som følge heraf har afvikling indtil dato været en udfordring, som omfattede hele bankkoncernen i modsætning til kun de ikke-levedygtige dele, og har i høj grad været afhængig af offentlig støtte. (3) Unionen og dens medlemsstater har siden starten af finanskrisen foretaget en gennemgribende revision af bankregulering og -tilsyn og har i den forbindelse taget de første skridt i retning af en bankunion. Det har i betragtning af finanskrisens omfang og behovet for at sikre, at alle banker kan afvikles, været nødvendigt at vurdere, om der er behov for flere foranstaltninger for at begrænse sandsynligheden for og konsekvenserne af krak blandt de største og mest komplekse banker. En højtstående ekspertgruppe ("HLEG") under forsæde af Erkki Liikanen fik i opdrag at løse denne opgave. HLEG anbefalede obligatorisk adskillelse af egenhandel fra andre handelsaktiviteter, som er forbundet med høj risiko, i en særskilt juridisk enhed inden for bankkoncernen for de største og mest komplekse banker. (4) Dagsordenen for den igangværende reform af regelsættet for banker vil gøre både de enkelte banker og banksektoren som helhed væsentligt mere modstandsdygtig. Et begrænset udsnit af de største og mest komplekse bankkoncerner i Unionen vil dog fortsat være for store til at krakke, for store til at redde og for komplekse til at lede, føre tilsyn med og afvikle. Strukturreformer er derfor et vigtigt supplement til andre reguleringsmæssige initiativer og foranstaltninger og ville give adgang til mere direkte at tackle koncernintern kompleksitet, koncerninterne subsidier og tilskyndelser til overdreven risikotagning. En række medlemsstater har truffet eller overvejer at træffe foranstaltninger til at gennemføre strukturreformer inden for deres respektive banksystemer. (5) Den 3. juli 2013 opfordrede Europa-Parlamentet Kommissionen til at sikre en principbaseret tilgang til reform af strukturerne i banksektoren i EU. (6) Retsgrundlaget for denne forordning er artikel 114, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ("TEUF"), i henhold til hvilken der kan vedtages foranstaltninger med henblik på indbyrdes tilnærmelse af nationale bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion. (7) Inkonsekvent national lovgivning, som ikke forfølger de samme politiske mål på en måde, som er i overensstemmelse med og svarer til de mekanismer, som tilsigtes med denne forordning, øger risikoen for, at markedsdeltageres beslutninger om kapitalbevægelser påvirkes negativt, idet forskellige og inkonsekvente bestemmelser og praksisser kan øge driftsomkostningerne betydeligt for kreditinstitutter, som driver forretning på tværs af grænser, og dermed føre til en mindre effektiv allokering af ressourcer og kapital i forhold til i en situation, hvor kapitalbevægelser er omfattet af ensartede og konsekvente bestemmelser. Af samme grund påvirker forskellige og inkonsekvente bestemmelser også markedsdeltagere negativt, når de skal beslutte, hvor og hvordan de skal levere finansielle tjenesteydelser på tværs af grænser. Forskellige og inkonsekvente bestemmelser kan også utilsigtet tilskynde til geografisk arbitrage. Kapitalbevægelser og levering af tjenesteydelser på tværs af grænser er helt afgørende for et velfungerende indre marked i EU. Uden et EU-tiltag vil kreditinstitutterne blive tvunget til at tilpasse deres strukturer og drift i forhold til nationale grænser, hvorved de vil gøre strukturen og driften endnu mere kompleks og øge opsplitningen af det indre marked. (8) Inkonsekvent national lovgivning vil også underminere bestræbelserne for at opnå et fælles regelsæt, som finder anvendelse i hele det indre marked. En sådan udvikling ville også medføre, at den fælles tilsynsmekanisme ("Single Supervisory Mechanism"[23] - "SSM") bliver mindre effektiv, idet Den Europæiske Centralbank ("ECB") ville skulle anvende forskellig og inkonsekvent lovgivning på de kreditinstitutter, som den fører tilsyn med, hvilket ville øge omkostningerne i forbindelse med tilsyn og kompleksiteten. Inkonsekvent lovgivning gør også ledelse af grænseoverskridende kreditinstitutter vanskeligere og mere bekostelig, navnlig med hensyn til at sikre, at afvigende og eventuelt inkonsekvente bestemmelser overholdes. Den fælles afviklingsmekanisme ("Single Resolution Mechanism"[24] - "SRM") ville ligeledes skulle afvikle kreditinstitutter, som kan være underlagt forskellige nationale krav med hensyn til organisatorisk og driftsmæssig struktur. (9) Harmonisering på EU-niveau kan sikre, at bankkoncerner i EU, hvoraf mange driver forretning i flere medlemsstater, underlægges fælles reguleringskrav til strukturer, og kan dermed forhindre konkurrenceforvridninger, mindske reglernes kompleksitet, forebygge unødvendige overholdelsesomkostninger i forbindelse med aktiviteter på tværs af grænser, fremme yderligere integration på EU-markedet og bidrage til at fjerne mulighederne for regelarbitrage. (10) I overensstemmelse med målene om at bidrage til et velfungerende indre marked bør det være muligt at give et kreditinstitut dispensation fra bestemmelserne om adskillelse af visse handelsaktiviteter, hvis en medlemsstat inden den 29. januar 2014 har vedtaget national primær lovgivning (herunder sekundær lovgivning vedtaget efterfølgende), der forbyder kreditinstitutter, som modtager indskud fra privatpersoner og små og mellemstore virksomheder ("SMV'er"), at indgå i handler med investeringer som hovedforpligtet og at være i besiddelse af handelsaktiver. Medlemsstaten bør derfor være berettiget til at anmode Kommissionen om at give dispensation fra bestemmelserne om adskillelse af visse handelsaktiviteter til et kreditinstitut, som er omfattet af national lovgivning, der svarer til de pågældende bestemmelser. På den måde kan medlemsstater, som allerede har indført primær lovgivning med virkninger, der er ækvivalente i forhold til og i overensstemmelse med denne forordning, undgå at tilpasse eksisterende effektive bestemmelser. For at sikre, at virkningerne af national lovgivning og af efterfølgende gennemførelsesforanstaltninger ikke bringer formålet med det indre marked eller dets funktion i fare, skal målet for den pågældende nationale lovgivning og de tilknyttede tilsyns- og håndhævelsesforanstaltninger kunne sikre, at de kreditinstitutter, som modtager indskud, der er omfattet af indskudsgarantiordningen, fra privatpersoner og fra SMV'er, opfylder bindende juridiske krav, som er ækvivalente i forhold til og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning. Den kompetente myndighed, som fører tilsyn med det kreditinstitut, der er omfattet af den pågældende nationale lovgivning, bør være ansvarlig for at afgive en udtalelse, som bør ledsage anmodningen om dispensation. (11) I henhold til artikel 4, stk. 1, litra i), i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013[25] tillægges ECB beføjelse til at udføre tilsynsopgaver i forbindelse med strukturelle ændringer, som kreditinstitutter skal gennemføre for at forebygge økonomisk stress eller krak, forudsat af disse opgaver er udtrykkeligt fastsat i den relevante EU-lovgivning om kompetente myndigheder. (12) Denne forordning tager sigte på at begrænse overdreven risikotagning og hurtig balancevækst, vanskelig afvikling, vanskelig overvågning, interessekonflikter, konkurrenceforvridninger og fejlallokering af kapital. Den tager også sigte på at beskytte institutter, som foretager aktiviteter, der fortjener et offentligt sikkerhedsnet, som kan beskytte mod tab som følge af andre aktiviteter. De nødvendige bestemmelser bør derfor bidrage til at sikre, at banker på ny fokuserer på deres centrale relationsorienterede rolle og bidrager til realøkonomien, og forhindre, at bankkapital i overdreven grad allokeres til handel på bekostning af udlån til den ikke-finansielle økonomi. (13) Denne forordning finder kun anvendelse på kreditinstitutter og koncerner med handelsaktiviteter, der når tærskler, som fastsættes i forordningen. Det er på linje med, at der udtrykkeligt sættes fokus på et begrænset udsnit af de største og mest komplekse kreditinstitutter og koncerner, som til trods for andre retsakter fortsat er for store til at krakke, for store til at redde og for komplekse til at lede, føre tilsyn med og afvikle. Bestemmelserne i denne forordning bør derfor kun finde anvendelse på de kreditinstitutter og koncerner i Unionen, som enten anses for at være af global systemisk betydning, eller som overstiger visse relative og absolutte regnskabsbaserede tærskler for så vidt angår handelsaktiviteter eller absolut størrelse. Medlemsstaterne eller de kompetente myndigheder kan beslutte at træffe lignende foranstaltninger også i forhold til mindre kreditinstitutter. (14) Denne forordning bør have et bredt geografisk anvendelsesområde for at forebygge konkurrenceforvridning og omgåelse. Dattervirksomheder af modervirksomheder i EU, i tredjelande, eller filialer i EU af kreditinstitutter etableret i tredjelande, som er omfattet af denne forordning, bør dog undtages, hvis de er underkastet foranstaltninger, som efter Kommissionens opfattelse må anses for at have samme virkning som foranstaltningerne i denne forordning. Kompetente myndigheder bør også kunne undtage udenlandske dattervirksomheder i koncerner med en modervirksomhed i EU, hvis de pågældende er selvstændige, og hvis et eventuelt krak ville få begrænsede konsekvenser for koncernen som helhed. (15) Kreditinstitutter og enheder, som tilhører den samme koncern, bør have forbud mod at købe og sælge finansielle instrumenter og råvarer for egen regning, for sådanne aktiviteter har begrænset eller ingen merværdi for offentligheden og er i sagens natur risikobetonede. (16) Det er vanskeligt at skelne mellem egenhandel og "market making". Forbuddet mod egenhandel bør derfor begrænses til afdelinger, enheder eller individuelle handlende, som har specialiseret sig i egenhandel. Banker bør ikke kunne omgå forbuddet ved at have eller drage fordel af investeringer i ikke-bankenheder, som foretager egenhandel. (17) For at sikre, at de enheder, som er omfattet af forbuddet mod egenhandel, fortsat kan bidrage til at finansiere økonomien, bør de have mulighed for at investere i en lukket liste af fonde. Denne udtømmende liste bør omfatte lukkede og ikke-gearede alternative investeringsfonde ("AIF'er"), europæiske venturekapitalfonde, europæiske sociale iværksætterfonde og europæiske langsigtede investeringsfonde. For at sikre, at disse fonde ikke udgør en fare for levedygtigheden og den finansielle soliditet i de kreditinstitutter, som investerer i fondene, er det afgørende, at de lukkede og ikke-gearede AIF'er, som kreditinstitutterne fortsat kan investere i, ledes af AIF-forvaltere, som har erhvervet tilladelse og overvåges i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU[26], og at de pågældende AIF'er er etableret i Unionen, eller hvis de ikke er etableret i Unionen, at de markedsføres i Unionen i henhold til bestemmelserne i nævnte direktiv. (18) De enheder, som er omfattet af forbuddet mod egenhandel, bør have mulighed for at anvende deres egenkapital til at foretage investeringer i forbindelse med deres likviditetsstyring. Likviditetsstyring bør tage sigte på at bevare kapitalgrundlagets værdi, samtidig med at kreditrisikoen spredes på flere modparter og kapitalgrundlagets likviditet maksimeres. Enheder, som er omfattet af forbuddet mod egenhandel, bør i forbindelse med deres likviditetsstyring ikke have som mål at opnå en forrentning, som overstiger pengemarkedsrenter, og som benchmark herfor anvende renten på en statsobligation af høj kvalitet med 3 måneders løbetid. (19) Aktiver, som svarer til likvide midler, er instrumenter, som normalt handles på pengemarkedet, f.eks. skatkammerbeviser, kortfristede gældsbeviser udstedt af lokale myndigheder, indlånsbeviser, commercial papers, bankaccepter, andre værdipapirer med kort løbetid og andele eller kapitalandele i lovregulerede pengemarkedsfonde. For at kunne forbyde short selling bør kreditinstitutter være i besiddelse af aktiver, som svarer til likvide midler, inden de kan sælge disse aktiver. (20) Aflønningspolitik, som ansporer til overdreven risikoadfærd, kan underminere en forsvarlig og effektiv risikostyring i banker. Bestemmelser om aflønning bør som supplement til gældende relevant EU-lovgivning på dette område bidrage til at forebygge omgåelse af forbuddet mod egenhandel. De bør ligeledes begrænse eventuel resterende eller skjult egenhandel i kernekreditinstitutter i forbindelse med forsigtig risikostyring. (21) Ledelsesorganet i enheder, som er omfattet af forbuddet mod egenhandel, bør sikre, at forbuddet overholdes. (22) Store kreditinstitutter foretager mange andre handelsaktiviteter end egenhandel, f.eks. "market making", emissioner, investering i og organisering af risikobetonet securitisering eller strukturering, arrangering eller gennemførelse af komplekse derivattransaktioner. Disse handelsaktiviteter er ofte knyttet til kundeaktiviteter, men kan dog give anledning til problemer. I betragtning af disse aktiviteters eventuelt nyttige karakter bør de dog ikke omfattes af et direkte forbud. Sådanne aktiviteter bør i stedet fortsat være omfattet af en efterfølgende vurdering fra den kompetente myndigheds side og eventuelt et krav om adskillelse fra koncernens resterende aktiviteter. (23) Hvis den kompetente myndighed når til den konklusion efter at have vurderet handelsaktiviteterne, at de overskrider visse parametre for så vidt angår relativ størrelse, gearing, kompleksitet, rentabilitet, tilknyttede markedsrisici samt indbyrdes afhængighed, bør den fremsætte krav om, at de adskilles fra kernekreditinstituttet, medmindre kernekreditinstitutttet over for den kompetente myndighed kan godtgøre, at de pågældende handelsaktiviteter i betragtning af målet med denne forordning ikke udgør en trussel mod den finansielle stabilitet i kernekreditinstituttet eller Unionens finansielle system som helhed. (24) Der er særlige problemer forbundet med "market making". Handelsaktiviteter og beholdninger i store bankkoncerner kan være til hinder for afvikling af banker, idet individuelle handelspositioner behandles på samme måde i en afviklingsprocedure, uanset om de er resultatet af kundedrevet "market making" eller spekulation. Endvidere er "market makers" og andre store bankkoncerner indbyrdes afhængige. Derudover kan "market makers" eksponeres mod væsentlige modpartsrisici, og den måde, "market making" helt konkret fungerer på, kan variere afhængigt af de forskellige finansielle instrumenter og markedsmodeller. Den kompetente myndighed bør derfor være særligt opmærksom på sådanne aktiviteter i forbindelse med vurderingen. (25) Visse aktiviteter, som omfatter securitisering, har gjort det muligt for kreditinstitutter at øge risici hurtigt, at koncentrere risici i gearingsektoren, at skabe navnlig kortsigtet gældsafhængighed mellem finansielle formidlere og at gøre finansielle formidlere væsentligt mere indbyrdes afhængige. Medmindre securitiseringen opfylder visse minimumskriterier for at blive betragtet som værende af høj kvalitet, løber kreditinstitutterne fortsat en væsentlig likviditetsrisiko. Endvidere kan investeringer i risikobetonede securitiserede produkter bevirke, at finansielle institutter bliver indbyrdes afhængige, hvilket er til hinder for velordnet og hurtig afvikling. Den kompetente myndighed bør derfor være særligt opmærksom på sådanne aktiviteter i forbindelse med vurderingen. (26) For at sikre effektiv retlig, økonomisk samt ledelses- og driftsmæssig adskillelse bør kernekreditinstitutter og handelsenheder opfylde krav til kapital, likviditet og store eksponeringer på funktionel delkoncernbasis. De bør have stærke uafhængige styrings- og adskilte ledelsesorganer. (27) Koncerner, som er gensidige selskaber, andelsselskaber, sparekasser eller lignende institutter, har en særlig ejerskabsstruktur og økonomisk struktur. Nogle af bestemmelserne vedrørende adskillelse kunne kræve vidtrækkende ændringer af sådanne enheders organisationsstruktur, og omkostningerne ville muligvis ikke stå i et rimeligt forhold til fordelene. Den kompetente myndighed kan, hvis disse koncerner er omfattet af denne forordning, træffe afgørelse om at tillade kernekreditinstitutter, som opfylder de i artikel 49, stk. 3, litra a) eller b), i forordning (EU) nr. 575/2013 omhandlede krav, at have kapitalinstrumenter eller stemmeret i en handelsenhed, hvis den kompetente myndighed er af den opfattelse, at besiddelse af sådanne kapitalinstrumenter eller stemmerettigheder er en forudsætning for, at koncernen kan fungere, og at kernekreditinstituttet har truffet tilstrækkelige foranstaltninger til at afbøde de relevante risici korrekt. (28) Grænser for store eksponeringer har til formål at beskytte kreditinstitutter mod risikoen for at lide tab på grund af overdreven koncentration på en enkelt kunde eller en gruppe af forbundne kunder. Sådanne restriktioner mellem de adskilte dele i kreditinstituttet eller koncernen samt mellem kreditinstituttet og eksterne enheder, som foretager handelsaktiviteter, indgår som en integreret del af denne forordning. Aggregerede store eksponeringer kan dog uafhængigt af individuelle eksponeringsgrænser fortsat være betydelige. De individuelle grænser bør derfor suppleres med en aggregeret grænse for store eksponeringer. For at begrænse brugen af det offentlige sikkerhedsnet til aktiviteter, som er omfattet af adskillelse, og for tydeligt at skelne mellem en handelsenheds aktiviteter og kernekreditinstituttet, bør handelsenheder have forbud mod at modtage indskud, som er omfattet af indskudsgaranti. Forbuddet bør ikke være til hinder for udveksling af sikkerhedsstillelse, som kun vedrører deres handelsaktiviteter. For ikke at lukke for yderligere kreditmuligheder bør handelsenheden dog kunne give alle kunder kredit. Handelsenheden kan endvidere muligvis have behov for at yde engrosbetalings-, clearing- og afregningstjenester, men den bør ikke deltage i detailbetalingstjenester. (29) Uanset adskillelse bør kernekreditinstitutttet fortsat være i stand til at styre egne risici. Visse handelsaktiviteter bør derfor være tilladt, forudsat at de tager sigte på forsigtig forvaltning af kernekreditinstituttets kapital, likviditet og finansiering og ikke bringer den finansielle stabilitet i fare. Kernekreditinstitutter har ligeledes behov for at kunne yde deres kunder visse nødvendige risikostyringstjenester. Det bør dog ske uden at udsætte kernekreditinstituttet for unødvendige risici og uden at bringe den finansielle stabilitet i fare. Hedgingaktiviteter, som kan anvendes med henblik på forsigtig styring af egne risici og ydelse af risikoforvaltningstjenester til kunder, kan, men skal ikke, anvendes som regnskabsmæssig sikring i henhold til de internationale regnskabsstandarder IFRS. (30) For at gøre beslutningsproceduren i denne forordning mere effektiv og for at sikre størst mulig overensstemmelse mellem de foranstaltninger, som træffes i henhold til denne forordning, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013, direktivet om et regelsæt for genopretning og afvikling og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU[27], bør de kompetente myndigheder og de relevante afviklingsmyndigheder arbejde tæt sammen under alle omstændigheder og tillægges alle beføjelser i henhold til relevant EU-lovgivning. Pligten til at samarbejde bør omfatte alle stadier i den procedure, som fører til, at en kompetent myndighed træffer endelig afgørelse om at træffe strukturelle foranstaltninger. (31) Adskillelse har en væsentlig indvirkning på bankkoncerners retlige, organisatoriske og driftsmæssige struktur. For at sikre effektiv adskillelse og forebygge adskillelse af koncerner langs geografiske skillelinjer bør afgørelser om adskillelse træffes på koncernniveau af den konsoliderende tilsynsmyndighed, som i givet fald hører de kompetente myndigheder for bankkoncernens væsentlige dattervirksomheder. (32) For at fremme gennemsigtigheden og retssikkerheden til fordel for alle interesserede markedsparter bør Den Europæiske Banktilsynsmyndighed ("EBA") på sit websted offentliggøre og løbende opdatere en oversigt over kreditinstitutter og koncerner, som er omfattet af kravene om forbud mod egenhandel og om adskillelse af visse handelsaktiviteter. (33) Såfremt videregivelsen af oplysninger vedrørende tilsyn og med henblik på anvendelse af denne forordning indebærer behandling af personoplysninger, bør sådanne oplysninger være fuldt beskyttet af EU's retlige rammer. Navnlig personoplysninger beholdes i overensstemmelse med de gældende databeskyttelsesregler kun af den kompetente myndighed, så længe det er nødvendigt[28]. (34) Adskillelse indebærer ændringer af den retlige, organisatoriske og driftsmæssige struktur i de berørte bankkoncerner, og det hele medfører omkostninger. For at begrænse risikoen for, at omkostningerne væltes over på kunderne, og for at give kreditinstitutterne tid til at gennemføre en afgørelse om adskillelse på en velordnet måde bør bestemmelserne om adskillelse ikke finde anvendelse umiddelbart efter forordningens ikrafttrædelse, men først fra den [OP please enter the exact date 18 months from the date of publication of this Regulation]. (35) Alle eller en del af de investeringstjenester eller -aktiviteter, som ydes eller udøves som fast erhverv eller virksomhed i erhvervsøjemed af forskellige i denne forordning identificerede enheder som følge af strukturelle ændringer pålagt store, komplekse og indbyrdes afhængige kreditinstitutter, bør gennemføres i henhold til bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF[29]. Hvis denne forordning indebærer yderligere restriktioner af disse enheders evne til at yde investeringstjenester i forhold til dem, der er defineret i direktiv 2004/39/EF, bør bestemmelserne i denne forordning have forrang. Ydelse eller udøvelse af disse investeringstjenester eller -aktiviteter betinges af en forudgående tilladelse meddelt i henhold til bestemmelserne i direktiv 2004/39/EF, dog ikke for kreditinstitutter, som er meddelt tilladelse i henhold til direktiv 2013/36/EU. (36) Kommissionen bør samarbejde med myndighederne i tredjelande for at finde løsninger, som er til gensidig gavn, med henblik på at sikre overensstemmelse mellem bestemmelserne i denne forordning og de krav, som tredjelande har indført. Kommissionen bør derfor kunne afgøre, om et tredjelands retlige rammer er ækvivalente i forhold til denne forordning, også med hensyn til de retlige samt tilsyns- og håndhævelsesmæssige foranstaltninger. (37) For at sikre, at enheder, som er omfattet af denne forordning, overholder de i denne forordning fastsatte forpligtelser, og at de får samme behandling i hele EU, bør der findes administrative foranstaltninger og sanktioner, som er effektive og forholdsmæssige, og som har afskrækkende virkning. Derfor bør de administrative sanktioner og foranstaltninger, som fastsættes i denne forordning, opfylde en række væsentlige krav vedrørende adressaterne, de kriterier, der skal tages hensyn til ved anvendelsen af en sanktion eller foranstaltning, offentliggørelsen af sanktioner og foranstaltninger, de vigtigste sanktionsbeføjelser og størrelsen af de administrative bøder. (38) Med henblik på at præcisere kravene i denne forordning bør Kommissionen i overensstemmelse med artikel 290 i TEUF tillægges beføjelse til at vedtage retsakter om følgende ikke-væsentlige elementer: udvidelse af den type statsobligationer, som ikke bør forbydes i henhold til artikel 6, og som kompetente myndigheder ikke skal undersøge eller tage i betragtning med henblik på adskillelse; fastsættelse af de relevante grænser og betingelser for, hvornår en kompetent myndighed skal antage, at visse handelsaktiviteter skal adskilles; udvidelse af den række instrumenter, som kan anvendes til styring af kreditinstituttets egenrisiko; udvidelse af den række instrumenter, som kreditinstitutter kan anvende i transaktioner med henblik på at styre kunderisici; beregning af grænsen for, hvornår derivater hverken må sælges eller opføres på kernekreditinstituttets balance; store eksponeringer og det omfang, hvori kreditrisikoreduktionsteknikker anerkendes; ændring af de komponenter af begrebet "handelsaktiviteter", som anvendes til at fastsætte betingelserne for anvendelse af kapitel II og kapitel III i denne forordning; præcisering af de securitiseringstyper, som ikke udgør en trussel mod den finansielle stabilitet i et kernekreditinstituttet eller Unionens finansielle system; kriteriet for vurdering af ækvivalens i forhold til tredjelandes retlige og tilsynsmæssige rammer. Det er navnlig vigtigt, at Kommissionen gennemfører relevante høringer under sit forberedende arbejde, herunder på ekspertniveau. Kommissionen bør i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af delegerede retsakter sørge for samtidig, rettidig og hensigtsmæssig fremsendelse af relevante dokumenter til Europa-Parlamentet og Rådet. (39) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning, navnlig med hensyn til bestemmelserne i artikel 21 og 27, bør Kommissionen tillægges gennemførelsesbeføjelser. (40) Tekniske standarder for finansielle tjenesteydelser bør sikre konsekvent harmonisering og passende beskyttelse af indskydere, investorer og forbrugere i hele Unionen. Da EBA er i besiddelse af særdeles specialiseret viden, er det rationelt og hensigtsmæssigt, at denne myndighed udarbejder udkast til reguleringsmæssige tekniske og gennemførelsesmæssige standarder i de tilfælde, der ikke kræver politikvalg. EBA bør sikre effektive forvaltnings- og indberetningsprocedurer i forbindelse med udarbejdelsen af tekniske standarder. (41) Kommissionen bør i overensstemmelse med artikel 290 i TEUF og i henhold til artikel 10-14 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010[30] tillægges beføjelse til ved delegerede retsakter at vedtage reguleringsmæssige tekniske standarder, der er udarbejdet af EBA, for så vidt angår metodologien for konsekvent måling og anvendelse af parametrene for beregning af tærsklen for, hvornår handelsaktiviteter bør adskilles. Kommissionen og EBA bør sikre, at disse standarder kan anvendes af alle de berørte institutter på en måde, som står i et rimeligt forhold til arten, omfanget og kompleksiteten af de pågældende institutter og deres virksomhed. (42) Kommissionen bør i overensstemmelse med artikel 291 i TEUF og i henhold til artikel 15 i forordning (EU) nr. 1093/2010 tillægges beføjelse til ved gennemførelsesretsakter at vedtage gennemførelsesmæssige tekniske standarder, der er udarbejdet af EBA, for så vidt angår metodologien til beregning af beløbet for de handelsaktiviteter, som kreditinstitutter og modervirksomheder foretager, den ensartede model for offentliggørelse af oplysninger om det samlede beløb for og sammensætningen af kreditinstitutters og modervirksomheders handelsaktiviteter samt procedurerne for formen af udveksling af oplysninger om sanktioner med EBA. (43) I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet er det for at nå målet om at forebygge systemiske risici og finansielle stresssituationer, og om at forhindre, at store, komplekse og indbyrdes afhængige kreditinstitutter krakker, nødvendigt og hensigtsmæssigt at indføre bestemmelser om forbud mod egenhandel og om adskillelse af visse handelsaktiviteter. I overensstemmelse med artikel 5, stk. 4, i traktaten om Den Europæiske Union går denne forordning ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå de tilstræbte mål. (44) Friheden til at drive egen virksomhed i overensstemmelse med EU-retten og national lovgivning og praksis er nedfældet i artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (charteret). I Unionen har enhver ret til at oprette og drive virksomhed uden forskelsbehandling eller unødige restriktioner. Endvidere er aktieejerskab beskyttet som ejendom i henhold til artikel 17 i chartret. Kapitalandelshavere har ret til at besidde og anvende deres ejendom og at træffe dispositioner hermed og ret til ikke at berøves denne ejendom ufrivilligt. Forbuddet mod egenhandel og bestemmelserne om adskillelse af visse handelsaktiviteter i denne forordning kan påvirke retten til at drive virksomhed samt ejendomsrettigheder for kapitalandelshavere, som i en sådan situation ikke frit kan træffe dispositioner med deres ejendom. (45) Begrænsningerne af friheden til at drive egen virksomhed og af kapitalandelshaveres rettigheder skal være i overensstemmelse med artikel 52 i chartret. Indgriben i disse rettigheder bør ikke ske i urimeligt omfang. Forbud mod eller adskillelse af handelsaktiviteter bør derfor kun være et krav, hvis det er i offentlighedens interesse og fremmer et velfungerende bankmarked i Unionen og finansiel stabilitet. Berørte kapitalandelshavere bør ikke hindres i at udøve deres øvrige rettigheder, f.eks. adgangen til effektive retsmidler og til en retfærdig rettergang. (46) I denne forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som er nedfældet i chartret, navnlig retten til respekt for privatliv og familieliv, retten til beskyttelse af personoplysninger, frihed til at drive egen virksomhed, ejendomsretten, adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol samt retten til et forsvar og retten til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse. Denne forordning bør anvendes i overensstemmelse med disse rettigheder og principper. (47) De enheder, som er omfattet af forbuddet mod egenhandel, har brug for tid til at gennemføre forbuddet, og derfor finder forbuddet i henhold til denne forordning anvendelse fra den [OP please introduce exact date 18 months after publication of this Regulation]. De procedurer i denne forordning, der skal anvendes i forbindelse med de bestemmelser, som fører til, at den kompetente myndighed træffer afgørelse om, at handelsaktiviteter skal adskilles fra kernekreditinstitutttet, og de procedurer, som finder anvendelse på koncerner, efter at en sådan afgørelse er truffet, er ligeledes komplekse, og det er tidskrævede ikke blot at anvende, men også at gennemføre sådanne foranstaltninger på en ansvarlig og bæredygtig måde. Det er derfor hensigtsmæssigt, at sådanne bestemmelser finder anvendelse fra den [OP please introduce exact date 36 months after publication of this Regulation] — VEDTAGET DENNE FORORDNING: Kapitel I Almindelige bestemmelser Artikel 1 Mål Denne forordning sigter mod at forebygge systemiske risici og finansielle stresssituationer, at store, komplekse og indbyrdes afhængige enheder i det finansielle system, navnlig kreditinstitutter, krakker, og at nå følgende mål: a) at begrænse overdreven risikotagning i kreditinstitutter b) at fjerne væsentlige interessekonflikter mellem kreditinstitutters forskellige dele c) at undgå fejlallokering af ressourcer og fremme långivning til realøkonomien d) at bidrage til ikke-konkurrenceforvridende vilkår for alle kreditinstitutter i det indre marked e) at begrænse indbyrdes afhængighed i den finansielle sektor, som medfører systemiske risici f) at fremme effektiv ledelse og overvågning af samt effektivt tilsyn med kreditinstitutter g) at fremme velordnet afvikling og genopretning af koncerner. Artikel 2 Genstand Ved denne forordning fastsættes der regler for: a) forbud mod egenhandel b) adskillelse af visse handelsaktiviteter. Artikel 3 Anvendelsesområde 1. Denne forordning finder anvendelse på følgende enheder: a) kreditinstitutter eller modervirksomheder i EU, herunder alle filialer og dattervirksomheder, uanset hvor de er beliggende, når de er identificeret som globale systemisk vigtige institutter (G-SII'er), jf. artikel 131 i direktiv 2013/36/EU b) følgende enheder, hvis samlede aktiver i en periode på tre på hinanden følgende år udgør mindst 30 mia. EUR, og hvis handelsaktiviteter udgør mindst 70 mia. EUR eller 10 % af de samlede aktiver: i) kreditinstitutter etableret i Unionen, som hverken er en modervirksomhed eller en dattervirksomhed, herunder alle filialer, uanset hvor de er beliggende ii) modervirksomheder i EU, herunder alle filialer og dattervirksomheder, uanset hvor de er beliggende, hvor en af koncernens enheder er et kreditinstitut etableret i Unionen iii) filialer i EU af kreditinstitutter etableret i tredjelande. Artikel 4 Områder, der ikke er omfattet 1. Denne forordning finder ikke anvendelse på: a) filialer i EU af kreditinstitutter etableret i tredjelande, hvis de er omfattet af retlige rammer, som anses for ækvivalente, jf. artikel 27, stk. 1 b) dattervirksomheder af modervirksomheder i EU, etableret i tredjelande, hvis de er omfattet af retlige rammer, som anses for ækvivalente, jf. artikel 27, stk. 1 c) enheder som omhandlet i artikel 2, stk. 5, nr. 2)-23), i direktiv 2013/36/EU. 2. I tillæg til stk. 1, litra b), kan kompetente myndigheder fritage dattervirksomheder af modervirksomheder i EU, etableret i tredjelande, hvor der ikke findes bestemmelser, som anses for at være ækvivalente i forhold til artikel 10-16 og 20, fra kravene i kapitel III, hvis den pågældende kompetente myndighed finder det godtgjort, at: a) koncernafviklingsmyndigheden i Unionen og værtsmyndigheden i tredjelandet er nået til enighed om en afviklingsordning b) afviklingsordningen for dattervirksomheder af modervirksomheder i EU, etableret i tredjelande, ikke har negative virkninger for den finansielle stabilitet i den eller de medlemsstater, hvor modervirksomheden i EU og andre koncernenheder er etableret. Artikel 5 Definitioner I denne forordning forstås ved: 1. "kreditinstitut": et kreditinstitut som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013[31] 2. "koncern": en modervirksomhed og dens dattervirksomheder 3. "afvikling": afvikling som defineret i artikel 2, nr. 1), i direktivet om et regelsæt for genopretning og afvikling 4. "egenhandel": brug af egenkapital eller lånte penge til at tage positioner i enhver form for transaktion med henblik på at købe, sælge eller på anden måde erhverve eller afhænde finansielle instrumenter eller råvarer med det ene formål at skabe fortjeneste for egen regning og uden forbindelse til faktisk eller forventet kundeaktivitet eller med henblik på at afdække enhedens risici som følge af faktisk eller forventet kundeaktivitet ved brug af afdelinger, enheder eller individuelle handlende, som har specialiseret sig i at tage positioner og skabe fortjeneste på den måde, herunder gennem særlige webbaserede platforme for egenhandel 5. "modervirksomhed i EU": en modervirksomhed i en medlemsstat, som ikke er en dattervirksomhed af en anden virksomhed i en medlemsstat 6. "dattervirksomhed": en dattervirksomhed som defineret i artikel 2, nr. 10), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/34/EU[32] 7. "kompetent myndighed": en kompetent myndighed som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 40), i forordning (EU) nr. 575/2013, herunder ECB, jf. Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 8. "institut": et institut som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 3), i forordning (EU) nr. 575/2013 9. "modervirksomhed": en modervirksomhed som defineret i artikel 2, nr. 9), i direktiv 2013/34/EU, herunder et institut, et finansielt holdingselskab, et blandet finansielt holdingselskab og et holdingselskab med blandet aktivitet 10. "finansielle instrumenter": finansielle instrumenter som defineret i afsnit C i bilag I til direktiv 2004/39/EF 11. "ledelsesorgan": et ledelsesorgan som defineret i artikel 3, stk. 1, nr. 7), i direktiv 2013/36/EU eller et tilsvarende organ, når den berørte enhed ikke er et institut 12. "market making": et finansielt instituts forpligtelse til at tilvejebringe markedslikviditet regelmæssigt og løbende ved at stille tovejskurser for et givet finansielt instrument eller ved som led i den sædvanlige forretningsgang at ekspedere ordrer iværksat af kunder eller som svar på kunders anmodninger om handel, i begge tilfælde uden at være eksponeret mod væsentlige markedsrisici 13. "organiserende institut": et organiserende institut som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 14), i forordning (EU) nr. 575/2013 14. "securitisering": securitisering som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 61), i forordning (EU) nr. 575/2013 15. "handel med derivater": køb eller salg af derivater 16. "kernekreditinstitut": et kreditinstitut, der som et minimum modtager indskud, som er omfattet af indskudsgarantiordningen, jf. direktiv 94/19/EF[33] 17. "råvare": en råvare som defineret i artikel 2, nr. 1), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1287/2006[34] 18. "koncernenhed": en juridisk enhed, som er en del af en koncern 19. "finansiel enhed": en enhed af en af følgende kategorier: – enhed i den finansielle sektor som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 27), i forordning (EU) nr. 575/2013 – lukkede og ikke-gearede alternative investeringsfonde ("AIF'er") som defineret i direktiv 2011/61/EU, når de pågældende AIF'er er etableret i Unionen, eller hvis de ikke er etableret i Unionen, når de markedsføres i Unionen i henhold til artikel 35 eller 40 i Europa-Parlamentets direktiv 2011/61/EU[35], kvalificerede venturekapitalfonde som defineret i artikel 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 345/2013[36], kvalificerede sociale iværksætterfonde som defineret i artikel 3, litra b), forordning (EU) nr. 346/2013[37] og AIF'er godkendt som europæiske langsigtede investeringsfonde ("European long term investment fund" - "ELTIF") i overensstemmelse med forordning (EU) nr. [XXX/XXXX][38]] – investeringsinstitut som defineret i artikel 1, stk. 2, i direktiv 2009/65/EF[39] – securitiseringsenhed med særligt formål som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 66), i forordning (EU) nr. 575/2013 20. "SMV": en virksomhed, som beskæftiger under 250 personer, og som har en årlig omsætning på ikke over 50 mio. EUR eller en årlig samlet balance på ikke over 43 mio. EUR 21. "indgå i handler med investeringer som hovedforpligtet": købe, sælge, tegne sig for eller forpligte sig til at aftage værdipapirer eller kontraktbaserede investeringer som hovedforpligtet 22. "konsoliderende tilsynsmyndighed": en kompetent myndighed, som er ansvarlig for at føre tilsyn med en modervirksomhed i EU og dens dattervirksomheder på konsolideret niveau som defineret i artikel 4, stk. 1, nr. 48), i forordning (EU) nr. 575/2013. Kapitel II Forbudte aktiviteter Artikel 6 Forbud mod visse handelsaktiviteter 1. Enheder som omhandlet i artikel 3 må ikke: a) foretage egenhandel b) med egenkapital eller lånte penge og med det ene formål at skabe fortjeneste for egen regning: i) erhverve eller beholde andele eller kapitalandele i AIF'er som defineret i artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 2011/61/EU ii) investere i derivater, certifikater, indeks eller andre finansielle instrumenter, hvis resultater er knyttet til aktier eller andele i AIF'er iii) være i besiddelse af andele eller kapitalandele i en enhed, som foretager egenhandel eller erhverver andele eller kapitalandele i AIF'er. 2. Forbuddet i stk. 1, litra a), finder ikke anvendelse: a) på finansielle instrumenter udstedt af centralregeringen i medlemsstater eller af enheder som omhandlet i artikel 117, nr. 2), og artikel 118 i forordning (EU) nr. 575/2013 b) i situationer, hvor en enhed som omhandlet i artikel 3 opfylder følgende betingelser: i) bruger egenkapital som led i likviditetsstyringen ii) udelukkende er i besiddelse af, køber, sælger eller på anden måde erhverver eller afhænder likvider eller aktiver, som svarer til likvide midler. Aktiver, som svarer til likvide midler, skal være meget likvide investeringer i egenkapitalens basisvaluta, der umiddelbart vil kunne omsættes til et kendt kontantbeløb, har en ubetydelig risiko for værdiændringer, har en løbetid på højst 397 dage og giver en forrentning, som ikke overstiger renten på en statsobligation af høj kvalitet med 3 måneders løbetid. 3. Begrænsningerne i stk. 1, litra b), finder ikke anvendelse på lukkede og ikke-gearede AIF'er som defineret i direktiv 2011/61/EU, når de pågældende AIF'er er etableret i Unionen, eller hvis de ikke er etableret i Unionen, når de markedsføres i Unionen i henhold til artikel 35 eller 40 i direktiv 2011/61/EU, på kvalificerede venturekapitalfonde som defineret i artikel 3, litra b), i forordning (EU) nr. 345/2013, på kvalificerede sociale iværksætterfonde som defineret i artikel 3, litra b), forordning (EU) nr. 346/2013, eller på AIF'er godkendt som ELTIF'er i overensstemmelse med forordning (EU) nr. [XXX/XXXX]. 4. Ledelsesorganet i de enkelte enheder som omhandlet i artikel 3 påser, at kravene i stk. 1 overholdes. 5. Kravene i stk. 1-4 finder anvendelse fra den [OP please introduce exact date, 18 months after publication of the Regulation]. 6. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 36 med det formål fra forbuddet som omhandlet i stk. 1, litra a), at undtage: a) andre finansielle instrumenter end de i stk. 2, litra a), omhandlede, som er udstedt af regeringer i tredjelande, som anvender tilsyns- og reguleringsordninger, der som minimum er ækvivalente i forhold til dem, der anvendes i Unionen, og som i henhold til artikel 115 i forordning (EU) nr. 575/2013 tilskrives en risikovægt på 0 % for eksponeringer b) finansielle instrumenter udstedt af regionale myndigheder i medlemsstaterne, som i henhold til artikel 115 i forordning (EU) nr. 575/2013 tilskrives en risikovægt på 0 % for eksponeringer. Artikel 7 Regler for aflønning Aflønningspolitikken i de enheder, der er omhandlet i artikel 3, udformes og gennemføres på en sådan måde, at den hverken direkte eller indirekte ansporer medarbejdere til eller belønner dem for at gennemføre aktiviteter, som er omfattet af forbuddet i artikel 6, stk. 1, jf. dog reglerne for aflønning i direktiv 2013/36/EU. Kapitel III Adskillelse af visse handelsaktiviteter Artikel 8 Aktiviteternes omfang 1. I dette kapitel omfatter handelsaktiviteter andre aktiviteter end: a) modtagelse af indskud, som er omfattet af indskudsgarantiordningen, jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF[40] b) udlånsvirksomhed, herunder bl.a. forbrugerkreditter, realkreditlån, factoring med eller uden regres og finansiering af handelstransaktioner (herunder forfaitering) c) finansiel leasing d) betalingstjenester som defineret i artikel 4, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF[41] e) udstedelse og administration af andre betalingsmidler, f.eks. rejsechecks og bankveksler, i det omfang denne aktivitet ikke er dækket af litra d) f) låneformidling på pengemarkedet, opbevaring og administration af værdipapirer g) kreditoplysninger h) boksudlejning i) udstedelse af elektroniske penge. 2. Kravene i dette kapitel finder ikke anvendelse på køb og salg af finansielle instrumenter udstedt af centralregeringer i medlemsstaterne eller af enheder, der er opført i artikel 117, stk. 2, og artikel 118 i forordning nr. 575/2013. 3. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 35 med henblik på at undtage: a) andre finansielle instrumenter end de i stk. 2, litra a), omhandlede, som er udstedt af regeringer i tredjelande, som anvender tilsyns- og reguleringsordninger, der som minimum er ækvivalente i forhold til dem, der anvendes i Unionen, og som i henhold til artikel 115 i forordning (EU) nr. 575/2013 tilskrives en risikovægt på 0 % for eksponeringer b) finansielle instrumenter udstedt af regionale myndigheder i medlemsstaterne, som i henhold til artikel 115 i forordning (EU) nr. 575/2013 tilskrives en risikovægt på 0 % for eksponeringer. Artikel 9 Pligt til at undersøge aktiviteter 1. Den kompetente myndighed skal vurdere handelsaktiviteter, herunder navnlig "market making", investeringer i og organisering af securitiseringer samt handel med andre derivater end dem, der er tilladt i henhold til artikel 11 og 12, i følgende enheder: a) kernekreditinstitutter etableret i Unionen, som hverken er en modervirksomhed eller en dattervirksomhed, herunder alle filialer, uanset hvor de er beliggende b) modervirksomheder i EU, herunder alle filialer og dattervirksomheder, uanset hvor de er beliggende, hvor en af koncernenhederne er et kernekreditinstitut etableret i Unionen c) filialer i EU af kreditinstitutter etableret i tredjelande. 2. Den kompetente myndighed anvender ved den vurdering, der er omhandlet i stk. 1, følgende parametre: a) handelsaktivernes relative størrelse målt som handelsaktiver divideret med samlede aktiver b) handelsaktivernes gearing målt som handelsaktiver divideret med egentlig kernekapital c) modpartskreditrisikoens relative størrelse målt som derivater, værdiansat til dagsværdi, divideret med samlede handelsaktiver d) handelsderivaternes relative kompleksitet målt som niveau 2- og niveau 3-handelsderivataktiver divideret med handelsderivater og med handelsaktiver e) handelsindtægternes relative rentabilitet målt som handelsindtægter divideret med samlede nettoindtægter f) markedsrisikoens relative størrelse målt som forskellen mellem handelsaktiver og -passiver i absolut værdi divideret med det simple gennemsnit af handelsaktiver og handelspassiver g) den indbyrdes afhængighed målt ved anvendelse af den metodologi, der er omhandlet i artikel 131, stk. 18, i direktiv 2013/36/EU h) kredit- og likviditetsrisikoen som følge af kernekreditinstituttets forpligtelser og garantier. 3. Den kompetente myndighed afslutter vurderingen senest den [OP – please introduce 18 months from the day of publication of the Regulation] og foretager derefter regelmæssigt vurderinger, mindst en gang om året. 4. EBA udarbejder udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder med henblik på at præcisere, hvordan parametrene skal måles, og i givet fald detaljerne ved de parametre, der er omhandlet i stk. 2, og hvordan de skal måles ved brug af tilsynsrelaterede data. Udkastet til reguleringsmæssige tekniske standarder skal også give den kompetente myndighed en metodologi til konsekvent måling og anvendelse af parametrene. EBA forelægger disse udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder for Kommissionen senest den [OP – please introduce 1 month from the day of publication of the Regulation.] Kommissionen tillægges beføjelser til at vedtage de i første afsnit omhandlede udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder i overensstemmelse med artikel 10-14 i forordning (EU) nr. 1093/2010. Artikel 10 Kompetente myndigheders beføjelse til at stille krav om, at kernekreditinstitutter ikke foretager visse aktiviteter 1. Hvis den kompetente myndighed efter den i artikel 9, stk. 1, omhandlede vurdering konkluderer, at de grænser og betingelser, der er knyttet til de parametre, der er omhandlet i artikel 9, stk. 2, litra a)-h), og præciseret i den i stk. 5 omhandlede delegerede retsakt, er overholdt, og den derfor mener, at der i betragtning af de i artikel 1 omhandlede mål foreligger en trussel mod den finansielle stabilitet i kernekreditinstituttet eller Unionens finansielle system som helhed, indleder den senest to måneder efter den pågældende vurderings afslutning den procedure, som fører til en afgørelse som omhandlet i stk. 3, andet afsnit. 2. Hvis de grænser og betingelser, der er omhandlet i stk. 1, ikke er overholdt, kan den kompetente myndighed fortsat indlede den procedure, som fører til en afgørelse som omhandlet i stk. 3, tredje afsnit, hvis den efter den i artikel 9, stk. 1, omhandlede vurdering konkluderer, at handelsaktiviteter, dog ikke handel med andre derivater end de i henhold til artikel 11 og 12 tilladte, foretaget af kernekreditinstituttet i betragtning af de i artikel 1 omhandlede mål udgør en trussel mod den finansielle stabilitet i kernekreditinstituttet eller Unionens finansielle system som helhed. 3. Den kompetente myndighed underretter kernekreditinstituttet om de i stk. 1 eller 2 omhandlede konklusioner og giver kernekreditinstituttet mulighed for at fremsætte skriftlige bemærkninger senest to måneder efter datoen for underretningen. Medmindre kernekreditinstitutttet inden for den i første afsnit omhandlede frist over for den kompetente myndighed godtgør, at de årsager, der ligger til grund for konklusionerne, ikke gør sig gældende, træffer den kompetente myndighed en afgørelse rettet til kernekreditinstituttet med krav om, at instituttet undlader at foretage de i de pågældende konklusioner omhandlede handelsaktiviteter. Den kompetente myndighed anfører de årsager, som ligger til grund for afgørelsen, og offentliggør afgørelsen. For så vidt angår stk. 1, skal den kompetente myndighed, hvis den træffer afgørelse om at tillade kernekreditinstituttet at foretage de pågældende handelsaktiviteter, også anføre de årsager, som ligger til grund for den pågældende afgørelse og offentliggøre afgørelsen. For så vidt angår stk. 2, skal den kompetente myndighed, hvis den træffer afgørelse om at tillade kernekreditinstitutttet at foretage handelsaktiviteter, træffe en afgørelse rettet til kernekreditinstituttet herom. Den kompetente myndighed skal, før den træffer en afgørelse som omhandlet i dette stykke, høre EBA om de årsager, som ligger til grund for den påtænkte afgørelse, og om de eventuelle konsekvenser af en sådan afgørelse for den finansielle stabilitet i Unionen og for det indre markeds funktion. Den kompetente myndighed underretter også EBA om den endelige afgørelse. Den kompetente myndighed træffer den endelige afgørelse senest to måneder efter modtagelse af de i første afsnit omhandlede skriftlige bemærkninger. 4. De i stk. 3, andet afsnit, omhandlede afgørelser tages op til revision af den kompetente myndighed hvert femte år. 5. Kommissionen vedtager senest den [OP insert the correct date by 6 months of publication of this Regulation] delegerede retsakter i overensstemmelse artikel 35 med henblik på at: a) præcisere, for så vidt angår parametrene: i) den for hvert af de i artikel 9, stk. 1, litra a)-h), omhandlede parametres relevante grænse for, hvornår den pågældende handelsaktivitets risikoniveau i sig selv anses for at være væsentligt ii) de betingelser, herunder hvor mange parametre der skal overskride den relevante grænse (og i hvilken kombination), der skal være til stede, for at den kompetente myndighed indleder den i artikel 10, stk. 1, omhandlede procedure. iii) Præciseringen af de i nr. ii) omhandlede betingelser skal omfatte en angivelse af den pågældende handelsaktivitets aggregerede væsentlige risikoniveau, som følger af, at flere parametre har overskredet de i nr. i) omhandlede relevante grænser b) præcisere, hvilken type securitisering der ikke anses for at udgøre en trussel mod den finansielle stabilitet i kernekreditinstituttet eller Unionens finansielle system som helhed, for så vidt angår følgende aspekter: i) de strukturelle træk, f.eks. strukturens indbyggede løbetidsændring og enkle opbygning ii) kvaliteten af de underliggende aktiver og relaterede sikkerhedskarakteristika iii) de noterings- og gennemsigtighedsrelaterede træk ved securitiseringen og de underliggende aktiver iv) afsætningsgarantiprocessernes soliditet og kvalitet. Artikel 11 Forsigtig styring af egne risici 1. Kernekreditinstitutter, som er omfattet af en i artikel 10, stk. 3, omhandlet afgørelse, må foretage handelsaktiviteter, i det omfang formålet er begrænset til forsigtig forvaltning af kapital, likviditet og finansiering. Kernekreditinstitutter må som led i forsigtig forvaltning af kapital, likviditet og finansiering kun anvende rentederivater, valutaderivater og kreditderivater omfattet af central modpartsclearing til at afdække den samlede balancerisiko. Kernekreditinstituttet skal over for den kompetente tilsynsmyndighed godtgøre, at hedgingaktiviteten er udformet med henblik på at begrænse, og beviseligt begrænser eller væsentligt afbøder, specifikke identificerbare risici i forbindelse med kernekreditinstituttets individuelle eller aggregerede positioner. 2. Uden at det berører aflønningsbestemmelserne i direktiv 2013/36/EU, skal aflønningspolitikken for det personale i kernekreditinstituttet, som foretager hedgingaktiviteter: a) sigte mod at forebygge eventuel resterende eller skjult egenhandel, forklædt som risikostyring eller på anden måde b) afspejle de legitime hedgingmål for kernekreditinstituttet som helhed og sikre, at aflønningen ikke bestemmes direkte ved henvisning til den fortjeneste, som sådanne aktiviteter genererer, men tager højde for aktiviteternes samlede effektivitet med hensyn til at begrænse eller afbøde risici. Ledelsesorganet sikrer, at kernekreditinstituttets aflønningspolitik er på linje med bestemmelserne i første afsnit, og handler efter råd fra risikoudvalget, hvis et sådant udvalg er nedsat i overensstemmelse med artikel 76, stk. 3, i direktiv 2013/36/EU. 3. Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med denne forordnings artikel 35 med henblik på at supplere de i stk. 1 omhandlede finansielle instrumenter ved at tilføje andre finansielle instrumenter, herunder andre typer derivater, navnlig dem, der er omfattet af betingelserne i artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012[42], for med henblik på forsigtig forvaltning af kapital, likviditet og finansiering at tage hensyn til finansielle instrumenter, som har de samme konsekvenser for den finansielle stabilitet som de i stk. 1 omhandlede. Artikel 12 Ydelse af risikostyringstjenester til kunder 1. Kernekreditinstitutter, som er omfattet af en i artikel 10, stk. 3, omhandlet afgørelse, må sælge rentederivater, valutaderivater, kreditderivater, emissionskvotederivater og råvarederivater, som er omfattet af central modpartsclearing, og emissionskvoter til ikke-finansielle kunder, til de i artikel 5, nr. 19), andet og tredje led, omhandlede finansielle enheder, til forsikringsselskaber og til arbejdsmarkedsrelaterede pensionskasser, forudsat at følgende betingelser er opfyldt: a) salget har udelukkende til formål at afdække renterisici, valutarisici, kreditrisici, råvarerisici eller emissionskvoterisici b) kernekreditinstituttets kapitalgrundlagskrav i relation til positionsrisici som følge af derivater eller emissionskvoter overstiger ikke en andel af det samlede kapitalkrav til dækning af risici, som fastsættes af Kommissionen i en delegeret retsakt i overensstemmelse med stk. 2. Hvis kravet i litra b) ikke er opfyldt, må derivaterne og emissionskvoterne hverken sælges af kernekreditinstituttet eller opføres på balancen. 2. Kommissionen tillægges i overensstemmelse med artikel 35 beføjelse til at vedtage delegerede retsakter med henblik på at: a) tillade, at andre finansielle instrumenter end de i stk. 1 omhandlede, navnlig dem, der er omfattet af betingelserne i artikel 11 i forordning (EU) nr. 648/2012, sælges til den type kunder, som er omhandlet i stk. 1, med henblik på afdækning b) fastsætte den andel af kernekreditinstituttets kapitalgrundlagskrav, som udgør grænsen for, hvornår de i stk. 1 omhandlede derivater og emissionskvoter hverken må sælges eller opføres på kernekreditinstituttets balance. Artikel 13 Bestemmelser om adskilte koncernenheder 1. Hvis en kompetent myndighed har truffet en afgørelse i overensstemmelse med artikel 10, stk. 3, om, at et kernekreditinstitut ikke må foretage visse handelsaktiviteter, og hvis kernekreditinstituttet tilhører en koncern, så må de handelsaktiviteter, der skal adskilles, udelukkende foretages af en koncernenhed, som er juridisk, økonomisk og driftsmæssigt adskilt ("handelsenhed") fra kernekreditinstituttet. 2. Hvis en i artikel 9, stk. 1, omhandlet enhed på eget initiativ har truffet afgørelse om at adskille handelsaktiviteter omfattet af artikel 9 fra kernekreditinstituttet og har fået godkendt adskillelsesplanen i overensstemmelse med den i artikel 18 omhandlede procedure, så finder kravene i stk. 3-13 og artikel 14-17 anvendelse på de adskilte enheder. 3. Modervirksomheder i EU sikrer, at koncerner, som omfatter kernekreditinstitutter og handelsenheder, opbygges således, at der på delkonsolideret basis oprettes to særskilte delkoncerner, hvoraf kun den ene omfatter kernekreditinstitutter. 4. Kernekreditinstitutters modervirksomhed i EU sikrer i det omfang, det er nødvendigt, at kernekreditinstituttet kan videreføre sine aktiviteter, i tilfælde af at handelsenheden bliver insolvent. 5. Kernekreditinstitutter må hverken have kapitalinstrumenter eller stemmeret i en handelsenhed. Uanset første afsnit kan den kompetente myndighed træffe afgørelse om at tillade kernekreditinstitutter, som opfylder de i artikel 49, stk. 3, litra a) eller b), i forordning (EU) nr. 575/2013 omhandlede krav, at have kapitalinstrumenter eller stemmeret i en handelsenhed, hvis den kompetente myndighed er af den opfattelse, at besiddelse af sådanne kapitalinstrumenter eller stemmerettigheder er en forudsætning for, at koncernen kan fungere, og at kernekreditinstituttet har truffet tilstrækkelige foranstaltninger til at afbøde de relevante risici korrekt. Kernekreditinstitutter, som hverken er et centralt eller regionalt kreditinstitut, tillades under ingen omstændigheder direkte at have kapitalinstrumenter eller stemmeret i handelsenheder. Den kompetente myndighed hører EBA, inden den træffer en afgørelse i overensstemmelse med dette stykke. Den kompetente myndighed underretter EBA om afgørelsen. EBA offentliggør en oversigt over de institutter, som dette stykke finder anvendelse på. 6. Kernekreditinstituttet og handelsenheden udsteder egne gældsinstrumenter på individuel eller delkonsolideret basis, forudsat at det ikke er i strid med den afviklingsplan, som de relevante afviklingsmyndigheder har godkendt i overensstemmelse med direktivet om et regelsæt for genopretning og afvikling. 7. Alle kontrakter og andre transaktioner mellem kernekreditinstituttet og handelsenheden skal være lige så fordelagtige for kernekreditinstituttet som sammenlignelige kontrakter og transaktioner med, eller som omfatter, enheder, der ikke tilhører den samme delkoncern. 8. Hovedparten af medlemmerne af henholdsvis kernekreditinstituttets og handelsenhedens ledelsesorgan skal bestå af personer, som ikke er medlemmer af den anden enheds ledelsesorgan. Ingen medlemmer af enhedernes ledelsesorganer kan varetage en ledelsesfunktion i begge enheder undtagen den risikostyringsansvarlige i modervirksomheden. 9. Ledelsesorganet i kernekreditinstituttet, handelsenheden og deres modervirksomheder har pligt til at fastholde målet med adskillelsen. 10. Handelsenhedens og kernekreditinstituttets navn eller betegnelse skal i henhold til den nationale lovgivning, som finder anvendelse, være af en sådan beskaffenhed, at offentligheden let kan identificere, hvilken enhed der er en handelsenhed, og hvilken der er et kernekreditinstitut. 11. De strukturelt adskilte institutter skal opfylde betingelserne i anden, tredje og fjerde del og i sjette, syvende og ottende del i forordning (EU) nr. 575/2013 og i afsnit VII i direktiv 2013/36/EU på delkonsolideret basis i overensstemmelse med stk. 3. 12. Uanset artikel 6, stk. 1, og artikel 7 i forordning (EU) nr. 575/2013 finder betingelserne i nævnte forordnings anden til fjerde del og ottende del anvendelse på delkonsolideret basis i overensstemmelse med stk. 3. 13. Uanset artikel 6, stk. 4, og artikel 8 i forordning (EU) nr. 575/2013 finder kravene i nævnte forordnings sjette del anvendelse på delkonsolideret basis i overensstemmelse med stk. 3. Artikel 14 Grænser for koncerninterne store eksponeringer 1. Ved beregning af den koncerninterne grænse for store eksponeringer i stk. 2 betragtes alle enheder, som i henhold til artikel 13, stk. 3, tilhører den samme delkoncern, som én kunde eller en gruppe af indbyrdes forbundne kunder, jf. artikel 4, stk. 1, nr. 39), i forordning (EU) nr. 575/2013. 2. Hvis der er truffet foranstaltninger i overensstemmelse med dette kapitel, må kernekreditinstituttet ikke påtage sig koncerninterne eksponeringer, som overstiger 25 % af kernekreditinstituttets justerede kapitalgrundlag mod en enhed, som ikke tilhører den samme delkoncern som kernekreditinstituttet. Grænsen for koncerninterne eksponeringer finder anvendelse på delkonsolideret basis og under hensyntagen til virkningerne af kreditrisikoreduktion og undtagelser i overensstemmelse med artikel 399-403 i forordning (EU) nr. 575/2013 og artikel 16 i denne forordning. Artikel 15 Grænser for koncerneksterne store eksponeringer 1. Hvis der er truffet foranstaltninger i overensstemmelse med dette kapitel, så gælder det i tillæg til bestemmelserne i artikel 395, stk. 1, i forordning (EU) nr. 575/2013, at kernekreditinstitutttet ikke må påtage sig følgende eksponeringer: a) en stor eksponering, som overstiger 25 % af kernekreditinstituttets justerede kapitalgrundlag, mod en finansiel enhed. Denne grænse for eksponeringer finder