Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om grænseoverskridende betalinger i euro"

(2002/C 48/29)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 25. september 2001 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 12. november 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 386. plenarforsamling af 28.-29. november 2001, mødet den 29. november, følgende udtalelse med 38 stemmer for, 1 imod og 2 hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. Formålet med forordningsforslaget er at "reducere bankgebyrer for grænseoverskridende betalinger i euro til et niveau, der ligger på linje med de gebyrer, der gælder på nationalt plan. [...] Som det allervigtigste vil det endelig give de enkelte europæiske forbrugere mulighed for at blive aktive deltagere på det indre marked, hvorved det sikres, at de enkelte forbrugere er i stand til at få fordel af den øgede prisgennemsigtighed og de større valgmuligheder".

1.2. Kommissionens initiativ er den afsluttende fase i en dialog mellem Kommissionen, bankerne og forbrugerne, der blev indledt for mere end ti år siden. På den ene side er der Kommissionen og forbrugerne, som mente - og fortsat mener, at omkostningsniveauet for grænseoverskridende overførsler er alt for højt, og på den anden side er der bankerne, som har fremlagt økonomiske, tekniske og organisatoriske argumenter for at retfærdiggøre prisforskellene mellem indenlandske og internationale transaktioner. Selv om banksektoren har vedtaget forskellige former for foranstaltninger (se punkt 2.9-2.14), har den ikke formået at leve helt op til forventningerne. Dette er baggrunden for Kommissionens forslag til forordning, der skal give en endelig løsning på problemet.

1.3. ØSU tilslutter sig formålet med forordningen: omkostningerne ved overførsel af beløb i euro inden for EU bør nedbringes til et niveau, der er foreneligt med det indre marked uden grænser.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Betalingssystemerne er en vigtig del af det økonomiske liv, som gør det muligt at afvikle virksomhedernes og borgernes kommercielle, finansielle og personlige transaktioner. Uanset betalingssystemernes art må der stilles de samme grundlæggende krav: de skal være sikre, hurtige og billige for forbrugerne.

2.1.1. Kommissionen har i årevis arbejdet på at nå disse målsætninger, dels ved hjælp af direktiver, henstillinger og meddelelser, der sigter mod at opnå den bedst mulige grad af sikkerhed og kontrol med systemerne, dels med en række tiltag, der sigter mod at stimulere konkurrencen mellem tjenesteyderne og beskytte forbrugerne, og endelig tilstræbes det at nedbringe prisen for "europæiske" pengeoverførsler, som for indeværende skønnes at være for høje og uforenelige med Euroland, hvor sådanne grænser ikke må findes.

2.2. Statistikkerne (der stammer fra forskellige kilder og har forskellige indfaldsvinkler, men enslydende konklusioner) viser, at antallet og omfanget af de grænseoverskridende betalinger kun udgør en brøkdel af antallet og omfanget af de indenlandske betalinger. Dette skyldes det indlysende forhold, at de indenlandske transaktioner i de enkelte lande (især for forbrugernes vedkommende) langt overstiger de udenlandske transaktioner.

2.3. Ovennævnte oplysninger viser den enorme størrelsesforskel mellem indenlandske og grænseoverskridende betalingssystemer og de forskellige grader af stordriftsfordele. Det skal også bemærkes, at der fortsat er meget stor forskel på betydningen af de nationale og de internationale markeder. Denne forskel skulle mindskes, efterhånden som bevidstheden om det indre marked øges, og ikke mindst med euroens indførelse.

2.4. På en måde kan man sige, at banksektoren hidtil har nydt godt af at være stort set eneherskende, dels fordi den alene har tilladelse til at foretage afregninger (settlements), under de nationale centralbankers styring og kontrol, og dels fordi de påkrævede massive investeringer har afholdt mindre stærke konkurrenter fra at gå ind på området.

2.5. Denne situation ændrer sig imidlertid hurtigt nu(1), og to grupper af nye konkurrenter, der opererer på Internettet, dukker op på markedet - især i USA, men allerede med en betydelig tilstedeværelse i Europa:

- i første række leverandører af on line-tjenester, som trænger ind på markedet for mikrobetalinger;

- derudover producenter af nettilslutningsmateriel og netværksservere. Disse producenter begynder at gøre brug af deres udstrakte kundekreds og deres fintmaskede net på markedet til at levere alternative betalingsløsninger.

2.6. Banksektorens fremtidsperspektiver er således, at både deres markedsområde og deres manøvremargen indsnævres gradvist - om end kompenseret af væksten i transaktionsmængden. Det er et resultat af konkurrencen, som markedet hilser velkommen, og som samtidig stimulerer innovation og søgen efter mere rationelle og omkostningseffektive løsninger.

2.7. Den igangværende udvikling har store konsekvenser for virksomhederne og forbrugerne. For første gang har kunderne adgang til alternativer til bankernes traditionelle betalingsløsninger inden for detailhandel: en række nye tjenesteydelser og valgmuligheder, der ofte tilbydes til interessante priser. Endnu vigtigere er det, at det ved handel på Internettet i stigende omfang er kunden, der vælger den betalingsmåde, der passer ham/hende bedst (kreditkort, betalingskort, elektroniske penge osv.).

2.8. Det samlede billede af den elektroniske handel er dog ikke uden skyggesider. Kreditkortsystemerne nærer en vis mistillid til de nye internetvirksomheder, og de traditionelle "aftagere" nægter dem ofte tilslutning - efter ØSU's opfattelse med nogen ret, eftersom Visa-transaktioner over Internettet i 1999 ifølge systemets egne oplysninger svarede til 1 % af alle transaktionerne, men tegnede sig for 22 % af bedrageritilfældene og 50 % af tilbageførslerne (chargebacks).

2.8.1. For at omgå den hindring, der ligger i aftagernes afvisende holdning, tilbyder operatører uden for banksektoren løsninger, som imidlertid er omkostningskrævende og ikke giver de sikkerhedsgarantier, som de "officielle" kortsystemer tilbyder (SET - Secure Electronic Transactions; SSL - Secure Socket Layer). Forbrugerne er for deres vedkommende klar over den manglende sikkerhed ved systemer, der ikke er baseret på SET og SSL, og er tilbageholdende med at give oplysninger om deres kort på Internettet.

2.9. Med hensyn til de "traditionelle" pengeoverførselssystemer kan man sige, at det pres, Kommissionen har udøvet i flere år, har fået det europæiske banksystem til på ny at være opmærksom på behovet for at tilbyde brugerne sikre, effektive og billige betalingsløsninger. Selvstændige institutioner eller grupper af banker har oprettet ikke færre end 22 forskellige systemer og anvender desuden andre tekniske instrumenter end de traditionelle (direkte overførsler af kredit- og debetbeløb). Alle disse systemer skulle sigte mod at opfylde disse krav, men i praksis opfylder de langt fra målet om, at prisen på en grænseoverskridende overførsel skal svare til prisen på en indenlandsk overførsel.

2.9.1. Der findes en komplet oversigt over de eksisterende systemer - i både en gros- og detailhandelen - i Den Europæiske Centralbanks "Blue Book" af juni 2001 (side 15-54), der viser, at de grænseoverskridende betalinger inden for detailhandelen endnu ikke har nået den samme servicekvalitet som indenlandske betalinger, og dette på trods af, at store banker eller bankkoncerner tegner sig for en betydelig del af de samlede betalingsmængder.

2.10. Bankorganisationernes(2) motiver skal søges ikke alene i de forskellige stordriftsfordele, der er nævnt i punkt 2.2, men også i følgende vigtige hindringer (ikke-udtømmende liste):

- mangel på en fælles, central struktur til videreforsendelse og netting af de enkelte transaktioner (bortset fra EBA - European Banking Association);

- manglen på en fælles standard for de enkelte transaktionstyper;

- manglen på skatteharmonisering, især med hensyn til kildebeskatning af udbytte;

- forskelle i reglerne om indberetning til de nationale monetære myndigheder;

- vidt forskellige regler om "sorte lister";

- forskelle i de nationale lovgivninger om hvidvaskning af penge;

- de omfattende investeringer til det nye system, der skal integreres i de nationale systemer, set i forhold til de grænseoverskridende transaktioners relativt mindre omfang (målt i forhold til de indenlandske transaktioner anslår bankerne, at forholdet i Euroland er 1 til 300).

2.11. Kommissionen er, i hvert fald delvist, enig i denne analyse (se begrundelsen, beskrivelsen af artikel 5, første og sidste afsnit, og artikel 6, første og andet afsnit): manglende automatisering og standardisering samt forskellene i de nationale regelsæt nødvendiggør en "bekostelig" manuel ekspedition og anvendelse af forskellige procedurer. Kommissionen og bankerne synes at være enige om de tekniske og lovgivningsmæssige årsager til forskellene. Hertil kommer ifølge bankerne økonomiske vanskeligheder som følge af de påkrævede, store investeringer, der ikke står i et rimeligt forhold til det nuværende og det forventede omfang af transaktioner.

2.12. På trods af de vanskeligheder, banksektoren peger på, og ud over det initiativ, der er omtalt i punkt 2.9, er der dog opnået et yderligere positivt resultat med Kommissionens pres: De europæiske bankorganisationer har forelagt Generaldirektoratet for Konkurrence et forslag til en europæisk "MIF-aftale(3)" vedrørende et nyt automatiseret system for grænseoverskridende eurobetalinger i detailhandelen. Denne aftale omfatter ca. 9000 banker og opererer med et interbankgebyr på 3 euro pr. transaktion; i overensstemmelse med konkurrencereglerne står det derefter den enkelte bank frit for selv at fastsætte betingelserne over for kunderne. For øjeblikket vides det ikke, hvordan Kommissionen vil reagere på dette forslag. MIF-aftalen skulle løse de problemer, ordregiverens bank har med på forhånd at vide, hvilket gebyr der skal betales til modtagerens bank (netop fordi der er tale om et fast gebyr).

2.13. Hvis MIF-aftalen godkendes, vil dens gennemførelse forudsætte en generel vedtagelse af ISO-standarderne (IBAN, det internationale bankkontonummer, og BIC, bankidentifikationsnummeret), som muliggør en entydig identifikation i hele EU af hver enkelt kundes konto i en hvilken som helst bank. Med den foreslåede forordning gøres det desuden med rette obligatorisk at vedtage BIC- og IBAN-standarderne.

2.14. Med forordningsforslaget sigter Kommissionen nu mod, at det skal være obligatorisk at opkræve ækvivalente gebyrer for indenlandske og grænseoverskridende transaktioner i alle EU-lande med virkning fra 1. januar 2001 for elektroniske betalingstransaktioner og fra 1. januar 2003 for overførsler. Bankerne er imod dette tiltag, mens Den Europæiske Centralbank (ECB) tilslutter sig Kommissionens målsætninger, om end med den bemærkning, at prisdannelsen i en markedsøkonomi bør være konkurrencestyret: ECB udtrykker således selv forbehold over for en regulering, der påvirker priserne på tjenesteydelserne, men som risikerer at skade markedsøkonomien(4). Samtidig understreger ECB, at kundegebyrerne under alle omstændigheder bør falde mærkbart i 2002.

2.14.1. En bemærkning fra ECB giver os et vigtigt vurderingsgrundlag(5): De nuværende gennemsnitlige omkostninger ved en pengeoverførsel mellem banker beløber sig til 50-80 eurocent, hvilket er et meget højt beløb sammenlignet med den tilsvarende behandling af tilsvarende indenlandske transaktioner, som i nogle tilfælde koster mindre end én cent. ØSU pointerer i den forbindelse, at det heller ikke er lykkedes ECB selv at sidestille behandlingen af en grænseoverskridende transaktion med behandlingen af en indenlandsk transaktion. De officielle gebyrer for TARGET varierer fra et minimumsgebyr på 0,80 EUR til et maksimumsgebyr på 1,75 EUR (plus moms) pr. transaktion, mens de interne nationale gebyrer i f.eks. Belgien gennemsnitligt ligger på omkring 0,17 EUR; der betales altså 5 til 10 gange mere for en TARGET-transaktion.

2.15. Da ØSU indledte sit arbejde med denne udtalelse, stillede det sig det spørgsmål, hvordan man - på grundlag af konkrete tal - finder ud af, om det er realistisk og uden ulemper for forbrugerne, når den foreslåede forordning i artikel 3 foreskriver, at der skal opkræves samme gebyr for indenlandske og grænseoverskridende betalinger, eller om gebyrer for grænseoverskridende betalinger kan reduceres til et "niveau, der ligger på linje med de gebyrer, der gælder på nationalt plan", som det udtrykkes i begrundelsen, punkt 1, tredje afsnit.

2.16. Der er i mellemtiden kommet et indirekte svar fra EBF (European Banking Federation). I stedet for, at forordningen vedtages, skulle bankerne (eller i hvert fald en betragtelig del af banksektoren) forpligte sig til at indføre et system, hvor de gradvist mindsker forskellene mellem gebyrerne for nationale og internationale eurotransaktioner, både ved overførsel og ved hævning af kontanter, således at forskellene vil være udlignet inden den 31. december 2005.

2.17. Vi har nu fået den afklaring, alle har ventet på (men ØSU forbeholder sig ret til at udtale sig om indholdet, når det har fået kendskab til de detaljer, der på nuværende tidspunkt ikke er kendte). Med hensigtsmæssige metoder og de nødvendige investeringer er det muligt at opnå ensartede gebyrer, om end det vil ske gradvist og under hensyntagen til den tid, den tekniske omstilling af systemer og strukturer kræver. Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet vil vurdere, hvorvidt den selvregulering, banksektoren foreslår, er mere fordelagtig end forordningen.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Henvisning til traktaten - Retsgrundlag. Forslaget til forordning er baseret på anvendelse af traktatens artikel 95, stk. 1 (foranstaltninger til gennemførelse af det indre marked). I Rådet har nogle medlemmer rejst tvivl om retsgrundlaget for Kommissionens initiativ. Det er blandt andet blevet bemærket, at pligten til at kræve samme pris for produkter, der ikke er forbundet med de samme omkostninger (se punkt 2.15.2), svarer til en prisbinding og en begrænsning af virksomhedernes frihed, som er garanteret i Nice-charterets artikel 15, 16 og 17.

3.1.1. Det er også spørgsmålet, om det er foreneligt med traktatens artikel 4, stk. 1, som stadfæster princippet om fri konkurrence, idet den foreslåede forordning ville skabe prisforvridninger på markedet, som i sidste ende ville komme de mindst effektive virksomheder til gode. ØSU ønsker ikke at gå i dybden med dette spørgsmål, men henstiller, at problemet undersøges nøje, og at der findes en ubestridelig løsning, før forordningen vedtages endeligt.

3.2. Artikel 1 - Indhold og anvendelsesområde. I denne artikel fastsættes formålet med forordningen, der er at sikre ensartede gebyrer for indenlandske og grænseoverskridende betalinger i euro på indtil 50000 EUR. ØSU mener, at beløbsgrænsen er for høj. For betalinger af denne størrelse - og også mindre beløb - findes der allerede systemet TARGET, som er forbeholdt overførsel af betydelige beløb, og som er underlagt favorable regel- og gebyrvilkår, der fuldt ud tilfredsstiller brugerne. Europa-Parlamentet har udtalt, at det går ind for en grænse på 12500 EUR bl.a. ud fra den betragtning, at EBC har nedsat grænsen for bankernes pligt til at foretage statistiske indberetninger til dette beløb. ØSU erklærer sig enig i denne beløbsgrænse.

3.2.1. Hvad angår anvendelsesområdet (forordningen finder anvendelse på "grænseoverskridende betalinger i euro ... inden for Fællesskabet"), virker det klart, at det også gælder betalinger i euro mellem EU-lande, der ikke er eurolande, til andre ikke-eurolande eller til eurolande. Anvendelsesområdet for forordningen er derfor hele det indre marked, forudsat overførslen sker i euro. For ikke-eurolandes vedkommende svarer en betaling i euro ikke til nogen betaling i udenlandsk valuta (da det er overførsel til en eurokonto). Vekselomkostninger og kursrisici findes derfor ikke i de situationer. Det handler om personer eller virksomheder, som vælger at have deres transaktioner i en anden valuta (euro) end den nationale.

3.3. Artikel 2 - Definitioner. ØSU tilslutter sig de anførte definitioner, men henstiller, at terminologien i de forskellige sprogversioner kontrolleres. I f.eks. den italienske udgave taler man i litra c) om "carte di addebito diretto" (dansk "kontokort") og i litra d) om "strumento di pagamento ricaricabile" (dansk "genopladeligt betalingsinstrument"), mens man i den franske udgave i begge tilfælde taler om "rechargeable" (genopladeligt).

3.4. Artikel 3 - Gebyrer for grænseoverskridende betalinger. I stk. 1 fastsættes det, at gebyrer for grænseoverskridende elektroniske betalingstransaktioner pr. 1. januar 2002 skal være de samme som for indenlandske betalingstransaktioner. Denne form for transaktioner omfatter i henhold til artikel 2, litra a), nr. ii), overførsler af penge effektueret ved hjælp af et elektronisk betalingsinstrument samt hævning af kontanter ved skranker eller i pengeautomater.

3.4.1. Samme dag (1. januar 2002) ophører eurocheque-aftalen, som ellers har fungeret effektivt siden 1968. Denne aftale gjorde det muligt for kunderne at hæve penge i udlandet (men ikke i udstedelseslandet) på acceptable vilkår (ca. 2 %). De systemer, der findes for internationale kort (Visa og Eurocard-MasterCard), bevares, men de er normalt forbundet med højere gebyrer (ca. 4 % og også højere), der varierer alt efter banken, der yder kreditten. Teknisk set er højere gebyrer berettiget ud fra den synsvinkel, at der ikke er tale om hævning af beløb på kortindehaverens konto, men om ydelse af en kredit til kortindehaveren. Set med forbrugerens øjne ændrer det dog ikke noget ved den konklusion, at det bliver dyrere at hæve penge, når eurocheque-aftalen ophører.

3.4.2. I betragtning af den tid, der er nødvendig, for at forordningen kan vedtages (i bedste fald ved årets udgang), er det vanskeligt at se, hvordan kreditkortsystemerne skulle kunne få den fornødne tid til at revidere kontrakterne med tusindvis af banker, når kontrakterne oven i købet ofte adskiller sig fra hinanden. Man er realistisk set nødt til at vælge mellem en udsættelse af datoerne og en tilstand af usikkerhed, som kan føre til suspension af tjenesten.

3.4.3. Bemærkningen i punktet ovenfor gælder alle betalingssystemer. Hidtil er de indenlandske gebyrer gået ubeskåret til det nationale net. Kravet om ensartede gebyrer for indenlandske og grænseoverskridende transaktioner indebærer for sidstnævntes vedkommende, at det er nødvendigt at skære de brugerbetalte gebyrer ned med den del, der faktisk skal dække den tjeneste, som ydes af de udenlandske banker. Også i dette tilfælde kan de nødvendige forhandlinger, der vil skulle godkendes af konkurrencemyndighederne, tænkes at blive tidskrævende eller i hvert fald vanskelige at forene med de frister, der er fastsat i forordningsforslaget.

3.4.4. Et yderligere problem består i at fastslå størrelsen af de nationale gebyrer. Mange banker i de fleste medlemsstater opererer nemlig med faste betingelser for forvaltning af kundens konto, som ofte omfatter mulighed for at hæve penge og foretage indenlandske elektroniske overførsler og betalinger med nationale betalingskort og forudbetalte kort uden erlæggelse af specifikke gebyrer. En mulig løsning kunne bestå i, at man gav tilladelse til at anvende forskellige sæt faste betingelser for rent nationale transaktioner og for nationale og internationale transaktioner.

3.5. I artikel 3, stk. 2, fastsættes den 1. januar 2003 som frist i forbindelse med grænseoverskridende pengeoverførsler og grænseoverskridende checks. For pengeoverførslers vedkommende gælder de overvejelser, der er anført ovenfor fra punkt 2.8 og frem. Når det gælder checks, må man gøre sig andre overvejelser.

3.5.1. Kommissionens statistikker og uafhængige eksperters analyser bekræfter det, enhver kan se: checks er et forældet betalingsinstrument, der er omkostningskrævende og ude af trit med tendensen til at lade papirinstrumenter afløse af elektroniske systemer. Den eneste undtagelse er Frankrig, hvor det er fastsat ved lov, at checks og behandlingen af dem er fuldstændig gratis. Det er derfor forståeligt, at forbrugerne altid foretrækker dette betalingsmiddel (mere end 40 % af alle betalinger). Det vides ikke, om omkostningerne ved checkbehandlingen opkræves indirekte af kunderne i form af højere gebyrer på andre tjenester ("krydssubventionering"), men det ville være underligt, hvis det ikke var tilfældet.

3.5.2. På nationalt plan volder automatisk checkbehandling ingen problemer, bortset fra de høje omkostninger, men på internationalt plan udgør den udprægede mangel på harmonisering en uoverstigelig hindring (forskelle i formater, papirtype, magnetskriftssystemer (CMC7 eller E13B), magnetkodefelters placering og format). Ser man bort fra muligheden for en harmonisering, der ville være alt for omkostningskrævende, kan behandlingen af udenlandske checks kun foregå manuelt - og det er ekstremt dyrt.

3.5.3. Et andet element, der skal medtænkes, er risikoen. Når eurocheque-aftalen ophører, vil alle checks, der cirkulerer inden- og udenlands, være uden garanti, og det vil være meget vanskeligt at få checks accepteret i udlandet, hvis det ikke ligefrem er som inkassopapirer, og en sådan procedure er langt mere kompliceret og omkostningskrævende end en simpel afregning.

3.5.4. Set fra et gebyrmæssigt synspunkt har man også her det problem, der er omtalt i punkt 3.3.4: det er sjældent, at omkostningerne ved behandling af checks debiteres ved hver enkelt transaktion; disse omkostninger indgår normalt i det faste gebyr for kontoforvaltning. Det er derfor vanskeligt at foretage en gebyrudligning med afsæt i de gebyrer, der anvendes nationalt, for slet ikke at tale om systemet i Frankrig, hvor behandlingen skal være gratis.

3.5.5. I betragtning af omstændighederne og det forhold, at det er klart umuligt at opnå de samme gebyrer for nationale og internationale transaktioner, de forskellige risici og behovet for ikke at tilskynde til international brug af et system, der er forældet og alt for dyrt, foreslår ØSU, at checks udelukkes fra forordningens anvendelsesområde. EBC giver udtryk for samme holdning i sin tidligere omtalte udtalelse.

3.6. Artikel 4 - Gennemsigtige gebyrer. ØSU giver sin uforbeholdne støtte til bestemmelserne i denne artikel, ikke mindst fordi de bygger på de generelle principper, Kommissionen allerede længe har været fortaler for.

3.7. Artikel 5 - Foranstaltninger til fremme af grænseoverskridende betalinger. Tjenesterne vil kun kunne automatiseres, hvis man beslutter at anvende IBAN- og BIC-numrene (kodenumre for henholdsvis kunde og bank). Det er derfor naturligt, at det i denne artikel kræves, at bankerne meddeler deres egne kunder de pågældende kodenumre, og at kunder i forbindelse med pengeoverførsler skal give banken oplysning om modtagerens kodenumre.

3.7.1. Der er to tilfælde, som der ikke er taget højde for i forordningen. For det første det tilfælde, hvor den kunde, der skal overføre penge, ikke er i stand til at oplyse de relevante kodenumre, og for det andet det tilfælde, hvor modtageren ikke har sådanne kodenumre (som klassiske eksempler kan nævnes personer, der midlertidigt er på studieophold eller rejse i udlandet, samt overførsler fra indvandrere til slægtninge, der ikke har nogen konto). I sådanne tilfælde vil behandlingen igen skulle foregå manuelt, men det fremgår ikke af forordningen, om det er de samme gebyrer, der skal være gældende.

3.8. Artikel 6 - Medlemsstaternes forpligtelser. Med henblik på at lette en automatisering og rationalisering af tjenesterne forpligtes medlemsstaterne i denne artikel til at ophæve nationale krav om statistisk indberetning af oplysninger om betalinger på indtil 12500 EUR fra den 1. januar 2002, og dette beløb forhøjes til 50000 EUR fra 1. januar 2004. Derudover skal de ophæve alle krav om oplysninger om betalingsmodtageren, som er til hinder for automatiske betalinger.

3.8.1. ØSU kan principielt tilslutte sig denne foranstaltning. Medlemsstaterne skal dog undersøge, om disse forpligtelser har konsekvenser for de tiltag, der skal forebygge hvidvaskning af penge eller skatteunddragelse. Hvis statistiske oplysninger ikke er særlig velegnede til at afsløre illegal adfærd, skulle der ikke være nogen grund til kræve, at der oplyses andre identifikationselementer end de talmæssige data og årsagen til overførslen. Det er dog klart, at sådanne indberetninger også tjener andre formål end de rent statistiske.

4. Konklusioner

4.1. Som nævnt tilslutter ØSU sig formålet med forordningen. Det er dog spørgsmålet, hvordan det kan undgås, at de nationale gebyrer forhøjes, hvilket i nogle tilfælde kunne ske med den begrundelse, at internationale transaktioner er forbundet med højere udgifter. Eftersom der hersker fri prisdannelse, må denne mulighed hverken udelukkes eller undervurderes.

4.2. Man skal også undgå risikoen for, at servicekvaliteten forringes, eller at bankerne ophører med at tilbyde tjenester, som de ikke måtte anse for rentable. Såvel forbrugerne som Kommissionen og Den Europæiske Centralbank skal holde et vågent øje med udviklingen på det punkt.

4.3. ØSU undrer sig over sidste afsnit i den konsekvensanalyse, der er vedlagt forordningsforslaget. Her hedder det, at FSPG (Financial Services Policy Group, der består af fremtrædende eksperter fra medlemsstaterne) "fuldt ud [deler] idéen om oprettelse af et fælles betalingsområde", men at "et flertal blandt dem mener, at forordningen er forhastet". For at sikre gennemsigtige procedurer bør FSPG's konklusioner offentliggøres eller i det mindste bekendtgøres over for dem, der skal deltage i samarbejdet og derfor have fuld indsigt i de forskellige aspekter af de problemer, der skal løses.

4.4. ØSU undrer sig desuden over forordningens gennemførelsesfrister. Tiden mellem forslagets vedtagelse og forordningens ikrafttræden synes objektivt set at være meget kort, og det skal undersøges nøje, hvor megen tid den tekniske gennemførelse af de forskellige foranstaltninger vil kræve, så man undgår at bringe forstyrrende elementer ind i betalingssystemerne netop samtidig med eller i hvert fald tæt på det tidspunkt, hvor euroen indføres. Det overlades til Kommissionen og Rådet at vurdere, om gennemførelsesfristerne er forenelige med behovet for en velorganiseret omstilling uden negative konsekvenser for forbrugerne, bl.a. under hensyntagen til udtalelsen fra EBC, der har udtrykt bekymring over de samme punkter som ØSU.

4.5. Med dette for øje og ligeledes under hensyntagen til udtalelsen fra FSPG (se punkt 4.3) gør ØSU opmærksom på det initiativ fra banksektorens side, som er omtalt i punkt 2.17. Eftersom den foreslåede forordning og den foreslåede selvregulering i sidste ende vil føre til samme resultat - bortset fra tidshorisonten - er der tale om en rent politisk beslutning, som det selvsagt er op til de politiske beslutningstagere at træffe.

4.6. For at undgå, at en allerede vedtagen forordning efterfølgende - med rette eller ej - prøves ved Domstolen, henstiller ØSU på det kraftigste, at retsgrundlaget for forordningen kontrolleres nøje. Der må ikke kunne sås tvivl om EU-akters troværdighed.

Bruxelles, den 29. november 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Disse aspekter er behandlet i undersøgelsen Global Payments 2000/1 fra Boston Consulting Group, 2000.

(2) Den Europæiske Bankforening, den europæiske sparekassesammenslutning og den europæiske sammenslutning af andelskasser.

(3) MIF: multilateral interbank exchange fee (multilateralt interbankgebyr).

(4) Udtalelse fra ECB af 26. oktober 2001 (CON/2001/34).

(5) Rundbordskonference i Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi og Valutaspørgsmål den 12. juli 2001.