I. Indledning: Et værdifuldt partnerskab

Dette dokument har til formål at sætte gang i en bred offentlig høring om centrale spørgsmål i forbindelse med partnerskabet og forbindelserne efter 2020 mellem Den Europæiske Union (EU) og medlemmerne af gruppen af stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet (AVS-landene). Det er i den forbindelse vigtigt at gøre status over den nuværende partnerskabsaftale og se på, i hvilket omfang den er anvendelig fremover og udgør en platform for pleje af fælles interesser. Der er behov for en grundig vurdering af de antagelser, som partnerskabet bygger på, dets rækkevidde, redskaber og den måde, det fungerer på. Resultaterne heraf vil være vigtige elementer i analysen og derigennem bidrage til evaluering af den nuværende aftale og formulering af politikforslag vedrørende de fremtidige forbindelser.

Forbindelserne mellem EU og AVS-landene går helt tilbage til før 1975 og den første Lomékonvention. Sidstnævnte var en efterfølger til den første Yaoundékonvention i 1963, der sammenknyttede Det Europæiske Økonomiske Fællesskab - som det dengang hed - og visse af medlemsstaternes tidligere kolonier. Efterfølgende partnerskabsaftaler har medvirket til at forme forbindelserne op til vores tid.

Den nuværende AVS-EF-partnerskabsaftale blev undertegnet den 23. juni 2000 i Cotonou, Benin - heraf navnet "Cotonoupartnerskabsaftalen" (CPA). Den blev i overensstemmelse med sine bestemmelser revideret i 2005 og 2010. Den blev indgået for en tyveårig periode og udløber den 29. februar 2020. Partnerskabet favner bredt: det omfatter en politisk dimension, økonomisk samarbejde, handelssamarbejde og samarbejde om finansiering af udvikling. Det finansieres hovedsageligt under Den Europæiske Udviklingsfond (EUF), der er en flerårig fond, som ikke indgår i budgettet, men som modtager direkte bidrag fra EU-medlemsstaterne og suppleres delvist med eksterne finansieringsinstrumenter under EU-budgettet. Cotonoupartnerskabsaftalen er en retligt bindende aftale. Der er herved oprettet fælles institutioner, og den udgør en ramme for dialog med alle aftalens parter. Aftalerne med AVS-landene har i mange år udgjort en vigtig del af EU's udenrigspolitik.

En kontekst, der udvikler sig hurtigt

Denne analyse af forbindelserne mellem AVS-landene og EU gennemføres i en verden, der udvikler sig hurtigt, og er stadigt mere multipolær. De kræfter, der styrer de globale ændringer, som tog deres begyndelse i 1990'erne, forandrer verden stadigt mere vidtgående og hurtigere. Verdens lande bliver stadigt mere befolkede, forbundne, indbyrdes afhængige og komplekse, og sikkerhedsudfordringerne er nye. Den globale handel er øget og diversificeret i utroligt høj grad. Asiens økonomiske og politiske betydning ser ud til også fremover at blive øget, og der er kommet nye økonomiske magter til i Afrika og Latinamerika.

Over de sidste to årtier har både EU og AVS-landene gennemgået en udvikling, og der er sket store ændringer i de indbyrdes forbindelser. Der er nu 79 AVS-lande, og antallet af EU-medlemsstater er øget til 28. Tilsammen repræsenterer de et flertal af stater i De Forenede Nationer og en samlet befolkning på ca. 1,5 mia. mennesker. Det er lang tid siden, at forbindelserne kun vedrørte udviklingssamarbejde og handel. Partnerskabet med de tre regioner, der udgør gruppen af AVS-landene, er blevet styrket uden for rammerne af - og dog i synergi med - Cotonouaftalen. Dette illustreres af det strategiske partnerskab mellem Afrika og EU, den fælles partnerskabsstrategi for Vestindien og EU og strategien for et styrket partnerskab med øerne i Stillehavet. Samarbejdet med regionale og subregionale organisationer er også øget, navnlig om økonomiske anliggender og inden for fred og sikkerhed. Der er indgået økonomiske partnerskabsaftaler, som fastlægger nye rammer for handelsforbindelser med regionale grupper af AVS-lande.

På internationalt plan blev der i september 2015 vedtaget nye globale for mål for bæredygtig udvikling og tilhørende finansiering, og der tages hermed samtidigt hensyn til de indbyrdes forbundne udfordringer som det er at udrydde fattigdom og sikre bæredygtig udvikling. Disse rammer understøttes af et nyt globalt partnerskab, som mobiliserer alle implementeringsmidler og alle aktører. Disse rammer skal anvendes universelt på alle lande, de afspejler en dramatisk ændring af synet på udvikling og vil få indflydelse på de fremtidige AVS-EU-relationer.

Hvad angår de økonomiske resultater, er situationen i AVS-landene forskelligartet. Bortset fra Haiti har alle vestindiske lande nået middel- og højindkomststatus, men de står stadig over for store udfordringer - navnlig i henseende til deres sårbarhed over for udefra kommende påvirkninger og naturkatastrofer. Den økonomiske udvikling i Stillehavsstaterne har været meget forskelligartet, og de fleste af dem er alvorligt begrænsede på grund af deres størrelse og deres placering. De udviser også de samme svagheder som de vestindiske lande. I Afrika har hovedparten af landene i de seneste ti år eller mere haft stor og fortsat økonomisk vækst. Det går fremad med bekæmpelsen af fattigdom i AVS-landene, således som fremgår af de fremskridt, der er gjort med at virkeliggøre millenniumudviklingsmålene. Der er stadig store udfordringer med hensyn til menneskelig udvikling, fattigdomsbekæmpelse og ulighed, og det har i nogle lande udviklet sig til åben konflikt, øget sårbarhed, langvarige kriser og øgede migrationsstrømme på globalt plan. Sammenknytninger med regionale og globale værdikæder har været begrænsede, navnlig for de mindst udviklede lande.

II. Delte principper og fælles interesser

Med AVS-EU-partnerskabet var der i starten særligt fokus på udviklingsbistand og handelsanliggender, dvs. der var tale om et donor-modtager-forhold. Efterhånden som omstændighederne og forbindelserne har ændret sig, tager partnerskabet nu sigte på at forfølge fælles interesser. Cotonouaftalen, der blev undertegnet i 2000, udgjorde en betydelig styrkelse af partnerskabets politiske søjle i kraft af etableringen af en reel politisk dialog med AVS-landene og -regionerne. Resultaterne med hensyn til at bringe EU og AVS-landene sammen som partnere på den internationale scene har imidlertid ikke været særligt gode. Der blev med Cotonouaftalen også introduceret en freds- og sikkerhedsdimension, der hurtigst har fået betydning i Afrika-EU-partnerskabet, mens det tiltagende samarbejde om borgersikkerhed med Vestindien og om klimarisici og ligestilling af kønnene i Stillehavet er yderligere vidnesbyrd om denne udvikling. Indgåelsen af økonomiske partnerskabsaftaler med hovedparten af AVS-landene har omdannet AVS-EU-partnerskabet fra kun at dreje sig om handel til at være et bredtfavnende samarbejde med en række regionale grupperinger.

Man vil med det fremtidige samarbejde skulle tilpasse sig den nye virkelighed med et flerdimensionelt partnerskab med mange forskellige deltagere. De bedste resultater opnås, når dagsordenen for EU- og AVS-partnerne er fælles, og det er derfor meget vigtigt at identificere klare fælles interesser og værdier for at kunne fastlægge, hvilken kurs det fremtidige partnerskab skal tage. En foreløbig vurdering viser, at man har de nedenfor beskrevne vigtige fælles interesser og fælles principper, men der er behov for yderligere konsultering og overvejelser.

Fælles globale interesser i en multipolær verden

Stærke politiske alliancer baseret på fælles interesser og delte værdier danner grundlaget for succesfuldt samarbejde om globale spørgsmål.

AVS-landene og EU har en fælles interesse i at fremme bæredygtig forvaltning af globale offentlige goder og udfordringer som klimaændringer og vand-, energi- eller fødevareforsyninger. Andre globale udfordringer med brede konsekvenser i EU og AVS-landene omfatter fred og sikkerhed (herunder terrorisme, ekstremisme og international kriminalitet), miljøet (navnlig biodiversitet), migration, sundhed og finansielle anliggender (herunder international finansiel arkitektur, finansielle strømme og beskatning).