Nr. C 95/12 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11. 4. 88 
Udtalelse om grænsependlere i Det europæiske Fællesskab 
(88/C 95/06) 
Det økonomiske og sociale Udvalg (ØSU) besluttede den 27. november 1986 i henhold til 
forretningsordenens artikel 20, stk. 4, at fremsætte udtalelse om grænsependlere i Det 
europæiske Fællesskab. 
Det forberedende arbejde henvistes til sektionen for social-, familie-, uddannelses- og kultur­
spørgsmål. Sektionen vedtog sin udtalelse den 11. februar 1988 på grundlag af Enrico 
Vercellino's rapport. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 253. plenarforsamling, den 25. februar uden 
stemmer imod og med 2 stemmer hverken for eller imod, følgende udtalelse. 
GRÆNSEPENDLERNES PROBLEMER I DET EU­
ROPÆISKE FÆLLESSKAB 
1. Undersøgelsens baggrund og emne 
1.1. På dette betydningsfulde tidspunkt i EF's histo­
rie, efter vedtagelsen af Fællesakten og med gennemfø­
relsen af det indre marked inden udgangen af 1992 for 
øje, har ØSU udover sine øvrige aktiviteter omkring 
den videre opbygning af EF, fundet det hensigtsmæssigt 
at fremsætte en initiativudtalelse om grænsependlernes 
problemer i EF; udtalelsen er for fuldstændigheden 
skyld ledsaget af en rapport, der indeholder dokumenta­
tion, oplysninger og konkrete eksempler. ØSU finder, 
at der er dets pligt i denne anledning at henlede Europa-
Parlementets, Kommissionens og Rådets opmærksom­
hed på en række alvorlige problemer i grænseregioner­
ne, som viser det lave integrationsniveau på nuværende 
tidspunkt, og som i en nær fremtid kan vise sig at blive 
langt s jrre, hvis ikke der i tide gøres forsøg på at løse 
disse. 
1.2. Det har været meget vanskeligt at gennemføre 
denne undersøgelse, hvilket ikke så meget skyldes, at 
emnet er ret kompliceret, men især manglen på aktuelle 
og komplette statistiske oplysninger og vanskeligheden 
ved at få adgang til disse, samt de forskellige måder, 
hvorpå man i de forskellige lande afgrænser og angriber 
fænomenet, og den manglende koordinering indbyrdes 
mellem de institutioner, som beskæftiger sig med de 
forskellige aspekter heraf. Allerede fra begyndelsen stod 
det imidlertid klart, at disse problemer — omend på 
forskellig måde og i forskelligt omfang — var meget 
store såvel i EF's interne grænseområder som i de 
områder, som grænser op til tredjelande. De oplysnin­
ger, som til dato har foreligget eller er blevet indhentet, 
er blevet bekræftet og har vist sig relevante på de møder 
og besøg, som studiegruppen, ordføreren og eksperterne 
arrangerede og gennemførte i visse af de mere typiske 
grænseområder. De undersøgelser og ti seminarer, som 
GD V arrangerede i løbet af 1987 om udviklingen inden 
for beskæftigelsen i disse egne, har været til betydelig 
støtte. 1.3. ØSU's undersøgelse har klart vist: 
— at man hidtil i alt for høj grad har undervurderet 
situationen på dette område, og at man kun delvis 
eller slet ikke har taget hensyn til de mange hen­
stillinger og forslag fra ØSU(!), og heller ikke har 
lyttet til Europa-Parlamentet eller de samfundsgrup­
per, organisationer og institutioner, for hvilke de 
særlige og væsentlige aspekter af denne problematik 
er af betydning, 
— at denne problematik ikke længere kun er af perifer 
og begrænset karakter eller udelukkende berører de 
arbejdstagere eller selvstændige og lønmodtagere 
samt de økonomiske aktører, som bevæger sig over 
grænserne, men at denne problematik i stadig sti­
gende grad berører og medinddrager strukturer, 
instrumenter, lovgivning og arbejdsmarkedsover-
enskomster, de offentlige myndigheder samt de øko­
nomiske og sociale kræfter på såvel regionalt, natio­
nalt, bilateralt og EF-plan som i forholdet til tredje­
lande. 
1.4. ØSU er derfor nået til den overbevisning, at 
situationen nu kræver, at der træffes afgørende og 
forpligtende beslutninger, og har foretaget en systema­
tisk behandling af problematikken og har udarbejdet 
nedenstående konklusioner og analyser samt forslag 
vedrørende de væsentligste problemer, som specielt ret­
ter sig til Kommissionen og Rådet, medlemsstaterne, 
regionerne og det økonomiske og sociale livs organisa­
tioner. ØSU mener, at det af hensyn til EF-grænseområ-
dernes særlige betydning og situation er yderst vigtigt 
at disse forslag gennemføres, ligesom de vil kunne yde 
et afgørende bidrag til fuldførelsen af det indre marked 
inden udgangen af 1992. 
2. Karakteristika for arbejdsmarkederne i grænseom­
råderne 
2.1. Arbejdsmarkedsforholdene i EF's grænseegne 
og -områder — dvs. de problemer, vanskeligheder og 
(J) F.eks. i ØSU's udtalelser om grænsearbejdstagere, januar 
1979, arbejdsmarkedspolitiske instrumenter, februar 1982, 
vandrende arbejdstagere, 1985, og andre udtalelser om de 
forskellige aspekter af social- og beskæftigelsespolitikken. 
11.4. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 95/13 
modsætningsforhold, som særlig tydeligt gør sig gæl­
dende her — har i årene løb påkaldt sig stigende op­
mærksomhed hos arbejsmarkedets parter, offentlige in­
stanser og i berørte lokalsamfund. Dette er afgjort ingen 
tilfældighed. Der er i dag 48 millioner indbyggere i disse 
områder, og de udgør mere end 15 % af EF's samlede 
befolkning. Selv om disse områders lokale særpræg er 
meget forskelligt — og de stadig alt for ofte betragtes 
som yderzoner — så kan der i de forskellige lande på 
bilateralt, transnationalt og EF-plan konstateres fælles 
og forskellige interesser og modsætningsforhold; men 
der er stadig uløste eller helt nye problemer i arbejdsta­
gernes og lokalbefolkningernes arbejds- og levevilkår, 
blandt andet den vedvarende store arbejdsløshed i EF, 
og nye eller ustabile leve- og arbejdsvilkår, som specielt 
rammer ældre og de dårligst stillede befolknings­
grupper. 
2.2. ØSU, Europa-Parlamentet og også Kommissio­
nen har ved forskellige lejligheder henledt opmærk­
somheden på den nære forbindelse mellem de arbejds­
markedsmæssige og sociale problemer i EF og i grænse­
egnene. Her berøres man mere end andre steder i det 
daglige (og direkte) af lovgivningerne og de forskellige 
ordninger, med betydelige forsinkelser på EF og natio­
nalt plan, og må bestandigt tage hensyn til og tilpasse 
sig de nye krav og tilnærme sig de nationale arbejdsan-
visningsinstrumenter, de sociale sikringsordninger og 
arbjedsmarkedets forskellige overenskomster. En op­
hobning og koncentration af disse problemer forstærker 
de generelle følgevirkninger og får disse områder til 
at fremstå som et symbol på de vanskeligheder, som 
opbygningen af et Europa fører med sig. De går tydelig­
vis på tværs af grænserne og har mange facetter og er 
et symbol på de vanskelige og konkrete problemer, som 
må løses, inden en europæisk integration kan finde sted, 
og man kan nå de tre mål, som EF på nuværende 
tidspunkt forfølger på det politisk-institutionelle områ­
de samt det økonomiske og sociale område: en hurtig 
gennemførelse af Den europæiske Fælles Akt, gennem­
førelsen af det indre marked inden 1992 og bedre livs­
kvalitet og arbejdsbetingelser for alle. 
2.3. En gennemgang af grænseoverskridende eller 
transnationaler aspekter af EF's arbejdsmarked kan 
derfor ikke begrænses til grænsependlernes problemer, 
men den kan heller ikke inddrage alle de beskæftigelses­
mæssige problemer i Europa. Opmærksomheden må 
koncentreres om de konkrete og mest aktuelle proble­
mer på arbejdsmarkedet i disse områder, hvor disse 
problemer af forskellige grunde endnu ikke har fundet 
en ordentlig eller endelig løsning, hvad der kan skyldes, 
at der enten ikke findes eller kun i meget begrænset 
omfang anvendes bestemmelser, bilaterale aftaler, EF-
direktiver og EF-foranstaltninger. 2.4. Det er ØSU's opfattelse, at arbejdskraftens mo­
bilitet og produktionsvirksomheds- og tjenesteydelser­
nes integration i grænseområder må betragtes som kom­
plicerede og indbyrdes modstridende processer, som 
dog også er nødvendige og nyttige og kan og bør 
medvirke til at tilvejebringe rationelle og praktiske 
løsninger på økonomiske og beskæftigelsesmæssige 
problemer på såvel lokalt som EF-plan. De bør derfor 
støttes, og man bør sørge for en bedre regulering på 
dette område, så at de negative virkninger — uligheder 
og skævheder — for lokalbefolkningen, arbejdstagerne 
og erhvervslivet elimineres, uden at det går ud over 
de positive vikninger, da de negative virkninger i vid 
udstrækning skyldes utilstrækkelige eller manglende ga­
rantier. 
3. Nye faktorer og fænomener 
ØSU har ved udarbejdelsen af sin analyse og sine forslag 
til de enkelte problemer taget udgangspunkt i fire gene­
relle fænomener og væsentlige faktorer. 
3.1. Samarbejdsinitiativer og -former på tværs af græn­
serne 
3.1.1. En første faktor af betydning har at gøre med 
det forhold, at der nu i grænseområderne er skabt 
betydelige erfaringer med hensyn til bi- og multilateralt 
samarbejde om arbejdsmarkedsmæssige, økonomiske, 
infrastrukturmæssige, kulturelle og andre problemer 
af fælles interesse. Der forefindes allerede forskellige 
aftaler, erfaringsmateriale og former for fælles deltagel­
se og foranstaltninger — mellem kommuner, regioner 
og lande, både bi- og multilateralt — som råder over 
egne fleksible strukturer (udvalg, kommissioner, regel­
mæssige møder og sammenkomster osv.). Disse organer 
drøfter med mellemrum forskellige emner lige fra ar­
bejdsforhold til miljø, fra nuklear energi til nabo- og 
grænseproblemer, fra dræning til naturparker, fra 
grænsearbejde til beskatning og fra social sikring til 
specifikke problemer i Alpe-områderne osv. 
3.1.2. Europarådets initiativer på dette område er 
meget værdifulde og interessante. Foruden etablering 
af et samarbejde mellem grænseområder har det efter 
mange års tålmodige forhandlinger udarbejdet en euro­
pæisk rammekonvention, som næsten samtlige EF-
lande allerede har undertegnet og/eller ratificeret, om 
»kommuners og lokale myndighederes samarbejde på 
tvæers af grænserne«. Udover de problemer, som vedrø­
rer grænsependlere, beskæftiger konventionen sig med 
administrative, juridiske, økonomiske, sociale, kulturel­
le, miljømæssige, beskatningsmæssige og andre spørs-
mål, der har relation til dette samarbejde. 
3.1.3. EF har for sit vedkommende fremmet samar­
bejdsformer som »Euregio Meuse-Rhin«, hvori deltager 
Nr. C 95/14 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11. 4. 88 
repræsentanter fra lokale organisationer i grænseområ­
derne i Holland, Tyskland og Belgien og »Saar-Lor-
Lux« (områder i Tyskland, Luxembourg, Frankrig og 
Belgien) med det formål at drøfte og udforme foran­
staltninger og samarbejde om problemer af fælles inte­
resse (økonomi, grænsependlere, erhvervsuddannelse 
og teknisk videreuddannelse, energi, miljø osv.). Kom­
missionen har for nylig ydet midler og støtte til gennem­
førelsen af projektet »Den europæiske udviklingspol«, 
som berører grænseområderne Longwy (Frankrig), 
Athus (Belgien) og Rodange (Luxembour), og der er 
indgået aftaler om udvikling, fiskale spørgsmål og told­
mæssige problemer. Som det fremgår af møderne med 
repræsentanter for Euregio og for de italiensk-schweizi­
ske, italiensk-franske, fransk-spanske og spansk-portu­
gisiske og andre grænseområder, er situationen endnu 
utilfredsstillende og vil blive betydelig forbedret og 
styrket af koordinering og tilpasning af målsæatninger-
ne til EF's og de enkelte landes finansielle forpligtelser 
i overensstemmelse med Kommissionens initiativer og 
bestræbelser. 
3.1.4. I de seneste år er der også indledt samarbejde 
under forskellige former mellem de faglige organisatio­
ner i EF's vigtigste grænseområder med oprettelsen af 
nye interregionale fagforeningsråd. Disse er meget akti­
ve på en række områder og beskæftiger sig ikke kun 
med grænsependlere, men også med en række arbejds­
markedsproblemer i de ni grænseområder: Saar, Loth-
ringen, Luxembourg (1976); Liége, Aachen, Maastricht 
(1978); De nordlige Nederlande, Weser-Ems (1979); Det 
sydlige Baden, Basel, Øvre Rhinen (1980); Rhinen, 
Essel, Ems (1980); Caiais, Vestflandern, Hainaut (1981); 
Lombardiet, Ticino (1982); Østpyrenæerne, Det vestlige 
Middelhav (1983); Galicien, Nordportugal (1987). Der 
er ved at blive oprettet andre interregionale fagfor­
eningsråd i Piedmonte, Rhone og Alperne, og mellem 
Italien og Østrig. 
3.1.5. Der bør også nævnes de mange nyttige initiati­
ver, som i de seneste ti til femten år er blevet iværksat 
for at beskytte miljøet i grænseområder med særlig stor 
industrikoncentration, eller hvor forureningsrisikoen i 
særlig grad er til stede. Der iværksættes her lokale 
og EF-initiativer i form af koordineringsinstrumenter, 
infrastrukturer og jobskabelse, f.eks. i grænseområder­
ne mellem Tyskland, Frankrig, Belgien, Luxembourg, 
Italien og Schweiz (jf. EF's konference om Det europæi­
ske År for miljøbeskyttelse). 
3.1.6. De enkelte grænseområder er inbyrdes meget 
forskellige i henseende til deres historiske baggrund, 
egenart og fremtidsudsigter. Det er derfor ikke muligt 
at gruppere og klassificere disse i bestemde typer. Visse 
fælles faktorer og træk kan dog benyttes til en sondring 
mellem de grænseområder, som er kraftigst industriali­
serede eller i tilbagegang og under omstrukturering; beskæftigelsespoler i udviklede områder, som har mu­
lighed for at tiltrække arbejdskraft fra mindre udviklede 
områder eller områder, som navnlig har landbrugspro­
duktion; områder, hvor der foregår en afvandring af 
arbejdskraft til tredjelande (Schweiz, Østrig) eller fra 
tredjelande (Jugoslavien); områder, som ikke kun tager 
imod grænse- og sæsonarbejdstagere, men også tjener 
som indslusning og videreledning af omfattende emi­
grantstrømme enten fra mindre udviklede lande og re­
gioner eller fra den tredje verden osv. 
3.2. Arbejdsmarkedet og gennemførelsen af det indre 
marked 
3.2.1. Den anden faktor er den voksende forståelse 
for, at EF's specifikke foranstaltninger og bestræbelser 
på beskæftigelsesområdet og med hensyn til arbejds­
markedets instrumenter kan og bør blive mere effektive 
og tidssvarende. De bør være i overensstemmelse med 
de krav, der må stilles til en autentisk og sammenhæn­
gende arbejdsmarkedspolitik, byggende på et samhørig-
hedsprincip, og bør bidrage til en mere effektiv integra­
tion af EF's arbejdsmarked samt i denne fase fremhjæl­
pe, støtte og sikre gennemførelsen af det indre marked. 
Man kan vanskeligt forestille sig et stærkt og dynamisk 
indre marked i EF uden et effektivt og fleksibelt arbejds­
marked baseret på markedskræfterne og det frie initia­
tiv. Dette arbejdsmarked skal tillige organiseres efter 
moderne principper og være edb-orienteret og bygge på 
en samordnet politik på investerings- og beskæftigelses­
området, hvori der indgår en moderne administration 
af uddannelse og arbejdsformidling samt ligebehandling 
af arbejdskraften, hvilket er det nødvendige grundlag 
for al produktionsvirksomhed og for Det europæiske 
Fælleskab. 
3.2.2. Den politiske og økonomiske målsætning om 
et omfattende indre marked uden større konkurrence­
forvridninger er utænkelig og uigennemførlig, hvis ikke 
man i EF sørger for, at samtlige samfunds- og arbejdsta-
gergruppen, og først og fremmest de dårligst stillede og 
dårligst beskyttede, sikres en virkelig ligebehandling 
hvad angår arbejdsvilkår og -rettigheder. I dag er den 
grænseoverskridende og transnationale beskæftigelse 
på EF-plan ved at nå en ny central — og ikke sekundær 
eller marginal — position og funktion, da den er med 
til at afdække og regulere de mest iøjnefaldende og 
værste skævheder og mangler. Denne form for beskæfti­
gelse kan også tjene som igangsætter og drivkraft i 
en reorganisering af arbejdsmarkedets problematik og 
mekanismer og derigennem drage optimal fordel af de 
dybtgående og uafladelige forandringer på det teknolo­
giske og produktive område samt begrænse de hermed 
forbundne negative følgevirkninger. To betingelser skal 
dog være opfyldt: 
— Deltidsarbejde må ikke længere være præget af usik­
kerhed, men bør omgærdes af bedre sociale beskyt­
telsesregler, så det fremstår som udtryk for et krav 
om en virkelig omfordeling af arbejdet og dettes 
kvalitative indhold — en afgørende forudsætning 
for udvikling og fremskridt — på basis af nye orga-
11.4.88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 95/15 
nisationsformer på arbejds- og uddannelsesom­
rådet. 
— De vandrende arbejdstagere i EF skal kunne være 
sikre på fuld social dækning, anerkendelse af kvalifi­
kationer, lige adgang til karriere, og på at de infor­
meres om og inddrages i løsningen af deres pro­
blemer. 
3.3. En ny holdning til beskæftigelsesproblemerne 
3.3.1. Den tredje faktor går i retning af at anlægge 
en ny, mere konkret og samlet strategi, selv om den 
endnu måtte være langsommelig og utilstrækkelig, for 
forvaltningen af markedet og de lokale og globale be­
skæftigelsesfremmende initiativer. En række erfaringer 
viser, at det ikke er muligt, selv om der på lokalt plan 
findes ofte undervurderede og uudnyttede beskæftigel­
sesmuligheder, præcist at fastslå beskæftigelsesmarke-
dets behov på de forskellige niveauer — specielt ikke 
med de høje ledighedstal, som endnu findes — på 
grundlag af den gamle metode, ifølge hvilken udbud og 
efterspørgsel af arbejdskraft betragtes som uafhængige 
og homogene, samtidig med at man er af den antagelse, 
at markedsligevægten næsten automatisk og udeluk­
kende sikres gennem lønforskelle og arbejdskraftens 
mobilitet, uden at der er tale om passende forhandlinger 
og koordineringstiltag. Tendensen går nu i retning af et 
flerdimensionelt system, hvori det lokale arbejdsmarked 
betragtes som et fleksibelt »lokalt system«, inden for 
rammerne af hvilket der finder interaktion og reaktion 
sted i og mellem de forskellige komponenter i udbud 
og efterspørgsel efter arbejdskraft. Vægten lægges på 
den nære afhængighed, som det enkelte »lokale system« 
har i forhold til andre lokale systemer og mere omfat­
tende sektorer af beskæftigelsesmarkedet og det interne 
marked, og på eksterne påvirkninger og indgreb og 
fleksibel og dynamisk koordinering og på samråd på 
interregionalt, nationalt, internationalt og EF-plan. Det 
er naturligvis betinget af, at de offentlige og private 
beskæftigelsesinvesteringer i foranstaltninger til fordel 
for produktionsinitiativer og udviklingen af infrastruk­
turer og sociale serviceydelser fremmes, styres og brin­
ges i indbyrdes ligevægt. 
3.4. Arbejdsformidlingens instrumenter og forvaltning 
3.4.1. Den fjerde faktor vedrører kontrolinstrumen­
ternes og arbejdsmarkedsforvaltningsinstrumenternes 
funktion og effektivitet. Generaldirektorat V og andre 
generaldirektorater i Kommissionen er i færd med at 
udarbejde nye foranstaltninger til forbedring af disse. 
Det drejer sig navnlig om anvendelsen af forordningen 
om den frie bevægelighed for arbejdskraft på både nationalt og lokalt plan, de bilaterale aftaler med tredje­
lande om grænsependlere og vandrende arbejdstagere 
og bevægeligheden for arbejdstagere mellem EF-lande-
ne og udviklingslandene. Heri indgår også en aktion 
med det formål at iværksætte de klausuler i den ny 
Lomé-konvention III mellem stater i Afrika, Vestindien 
og Stillehavet (AVS) og EF-lande, hvori det er forudset, 
at arbejdsmarkedets parter skal deltage aktivt i fastlæg­
gelsen og gennemførelsen af aftaler vedrørende arbejds­
kraften og udviklings- og samarbejdsprojekter. 
3.4.2. De eksisterende oplysninger og erfaringer 
viser, at de offentlige instrumenter til kontrol med og 
forvaltning af arbejdsmarkedet i EF ikke fungerer, som 
de bør, navnlig ikke i krisesituationer og i tilfælde, hvor 
der er stærke økonomiske og sociale spændinger. Man 
behøver blot nævne, at arbejdsformidlingskontorerne 
og andre offentlige institutioner kun i meget begrænset 
omfang medvirker til at afstemme udbud og efterspørg­
sel på arbejdskraftområdet. Foruden de private an-
visningskontorer, som i et vist omfang afhjælper denne 
mangel, findes der en række andre, hvis virksomhed er 
illegal og derfor gør det nødvendigt, at der iværksættes 
mere effektive og egnede, offentlige beskyttelses- og 
kontrolforanstaltninger såvel på nationalt som på EF-
plan. Mellem tilgrænsende områder og lande gøres der 
kun ringe brug af databehandling og EF's Sedoc-sy-
stem(1) for udveksling af tilbud og ansøgninger om 
beskæftigelse. Den nødvendige mobilitet på arbejds­
kraftområdet, såvel i de enkelte sektorer som landområ­
der, tilvejebringes ofte uden arbejdsformidlingskonto-
rernes medvirken på bekostning af og til skade for 
arbejdstagerne (løn, rettigheder, uddannelseosv.), men 
også for gennemførelsen af EF's bestemmelser om ar­
bejdskraftens bevægelighed og en mere dynamisk og 
afbalanceret udvikling i erhvervslivet og på beskæftigel­
sesområdet. 
4. Analyse af beskæftigelsesproblemerne i grænseom­
råderne 
4.1. Forskelle i behandling, indgreb, social- og arbejds­
markedspolitik samt infrastruktur 
4.1.1. For så vidt angår arbejdsmarkedsproblemer, 
er grænseområderne en særlig følsom og pålidelig indi­
kator for, hvorledes den frie bevægelighed af arbejds­
kraft foregår og for situationen og udvikingen på det 
fælles beskæftigelsesmarked i disse områder og i EF. 
4.1.2. Det er kendetegnende for disse områder, at 
selv når de ligger i EF-lande, som ellers har relativt 
homogene betingelser med hensyn til udvikling og pro-
duktionsdiversifiering, må de kæmpe med mange pro­
blemer på det beskæftigelsesmæssige og sociale område. 
(*) Sedoc: Europæisk system for udveksling af tilbud og an­
søgninger om beskæftigelse med henblik på international 
udligning. 
Nr. C 95/16 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11.4.88 
4.1.3. Det vigtigste fælles træk for alle lande er, at 
grænsependlerfænomenet (ca. 250 til 300 tusinde i EF) 
og de andre arbejdskraftsbevægelser i disse områder 
fortsat er vanskelige at sætte tal på, selv om fænomenet 
i høj grad er koncentreret, fordi tallene ofte er unøjagti­
ge og for lavt anslået. Grunden er den, at arbejdsfor-
midlingskontorerne kun sjældent ved besked med job­
udbuddet i de tilgrænsende område og jobmulighederne 
i deres eget område. Når de er i stand til at fremkomme 
med oplysninger, er de konkrete arbejdsbetingelser, de 
krævede kvalifikationer og aflønningen ofte mangel­
fuldt angivet. Ansættelser sker som oftest via agenter 
elle mellemmænd, og arbejdstagerne er hyppigt uviden­
de om, hvem der er deres arbejdsgiver, navnlig inden 
for byggeri- og maskinindustri. Ukontrolleret og utili-
strækkeligt beskyttet arbejde af ustabil karakter fore­
kommer i stigende omfang, hvorimod de mere stabile 
og bedre sikrede arbejdspladser bliver sjældnere. Der 
findes endog mærkværdige kontraktformer, på grund­
lag af hvilke arbejdstagere, som f. eks. er bosiddende i 
et land, ansættes af virksomheder i nabolande, som 
imidlertid ikke har noget registeret sæde i det pågælden­
de land, men som har aktiviteter dér i medfør af underle­
verandørkontrakter eller samarbejdsaftaler med andre 
virksomheder. Disse arbejdstagere er således unddraget 
enhver kontrol og er uden beskyttelse, da arbejdstilsynet 
og det lokale restvæsen af territoriale årsager ikke har 
mulighed for eller beføjelser til at gribe ind, fordi dette 
ikke henhører under deres område. 
4.1.4. Grænsependlerne er i praksis udelukket fra 
faglig uddannelse. Den er hyppigt forbeholdt de ar­
bejdsløse, hvad enten den organiseres af uddannelses­
centre eller i virksomhederne. I tilfæde af arbejdsløshed 
betragtes grænsependlere fra nabolande ikke som hen­
hørende under de instansers kompetence i det land, 
hvor de arbejder. Grænsependlernes kvalifikations- og 
eksamensbeviser tages normalt ikke i betragtning, med­
mindre de er omfattet af arbejdsmarkedets overenskom­
ster. Der eksisterer endog visse nationale love, som i 
praksis berøver grænsependlere og andre kategorier af 
arbejdstagere retten til faglig uddannelse på lige fod 
med de øvrige arbejdstagere. Nyere undersøgelser be­
kræfter, at mange arbejdstagere i disse områder ikke 
har en rimelig uddannelse eller faglige kvalifikationer. 
Hovedparten af disse er unge og kvinder med midlerti­
dig eller sæsonbestemt arbejde i industrien eller service­
sektoren. 
4.1.5. Det er foruroligende, at visse regeringers for­
anstaltninger med henblik på en sanering af arbejdsmar­
kedet udelukker grænsependlere f. eks. fra førtidspen­
sion, midlertidigt arbejdsophør og andre lignende 
ordninger. I et nyligt svar fra EF-Kommissionen (28. 
april 1987) på skriftlig forespørgsel nr. 2665/86 fastslås 
det, at de nationale bestemmelser om førtidspensione­
ring er i grel modstrid med og ikke juridisk sikrer retten 
til fri bevægelighed. Kommissionen forelagde i 1980 
Rådet et forslag til forordning med det sigte at give førtidspensionerede lov til at bosætte sig i et andet land. 
Forslaget er desværre endnu ikke vedtaget i Rådet, 
fordi den i henhold til traktatens artikel 51 krævede 
enstemmighed ikke er opnået (EFT nr. C 226 af 
24. 8. 1987). En række andre vigtige foranstaltninger 
omfatter heller ikke grænsearbejdstagere som følge af 
bopælskriterier. Det gælder bl. a. den minimumspen-
sion for ældre, som er fastsat i henhold til lovgivningen 
i et enkelt medlemsland. Denne udbetales til personer, 
som ved pensionsalderen enten ikke har opnået de 
fornødne antal pensionsår eller hvis pensionsydelse lig­
ger under minimum. 
4.1.6. Generelt må det konstateres, at de forslag og 
foranstaltninger, som hidtil er blevet bragt på bane, 
langt fra har været tilstrækkelige til at kunne løse 
de specifikke eller generelle problemer, som er direkte 
knyttet til behandlingen af grænsearbejdstagere, sæson­
arbejdere og andre lønmodtagere og selvstændige, som 
arbejder i grænseegne. 
4.1.7. Problemerne inden for den sociale sikring i 
grænseområderne skyldes fortsat alt for ofte en restrik­
tiv fortolkning af EF-forordninger, forskelle mellem 
de nationale ordninger, utilstrækkelig koordinering af 
lovgivningerne samt manglende samarbejde mellem 
myndighederne i de forskellige lande. 
4.1.7.1. Medens grænsearbejdstageren betaler socia­
le sikringsbidrag i det land, hvori han arbejder, kan han 
undertiden, når det gælder udbetalingen af de sociale 
ydelser, vælge mellem det land, hvori han arbejder, og 
det land, hvori han er bosat. Dette stiller arbejdstagerne 
over for stadigt nye situationer, og endnu værre er det 
for de personer, over for hvilke han har forsørgerpligt, 
idet den sociale sikringsdækning varierer, alt efter hvil­
ket land han arbejder i. EF-landene kan opdeles i to 
hovedgrupper: de lande, hvor de sociale sikringsbidrag 
og -ydelser er høje, og de lande, hvor de er lave. En 
grænsearbejdstager, der arbeider i et land inden for 
forste gruppe, men som er bosiddende i et land i 
gruppe 2, vil være betydeligt ringere stillet end de øvrige 
arbejdstagere på samme arbejdsplads. Kriterierne for, 
om man har ret til en given ydelse, varierer betydeligt: 
eventuel karenstid, krav om et antal forudgående 
præsterede arbejdsdage, betingelser ved arbejdsudygtig-
hed eller invaliditet, ydelsernes varighed og størrelse 
afviger fra det ene land til de andet, og det samme 
gælder pensionsalder m.v. 
4.1.7.2. Ikke sjældent søges disse problemer blot af­
bødet gennem regelmæssig udstedelse af midlertidige 
bestemmelser, der skal kompensere for uhensigtsmæs­
sigheder eller mangler ved gennemførelsesbestemmel­
serne. Denne praksis benyttes specielt i forbindelse med 
arbejdsløshedsunderstøttelse og efterløn ydet til natio­
nale arbejdstagere, som arbejder i en nabostat; men ofte 
træffes der omvendt ingen foranstaltninger til gunst for 
grænsependlere fra nabostater. Der er medlemsstater, 
11.4.88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 95/17 
som på ensidig og ukorrekt måde anvender bestemmel­
serne i forordning (EØF) nr. 1498/71 om anvendelse af 
sociale sikringsordninger på arbejdstagere inden for EF, 
og specielt artikel 8, som indrømmer medlemsstaterne 
mulighed for i visse tilfælde at vedtage og anvende 
alternative ordninger. F. eks.kan nævnes afsnit III i 
forordningen, der vedrører ydelser i tilfælde af sygdom 
eller barsel inden for rammerne af medlemsstaternes 
sociale ydelser. Der mangler imidlertid stadig fælles og 
bindende definitioner af socialbegivenhederne sygdom 
og barsel for samtlige medmemsstater. De opereres 
således med forskellige definitioner på uarbejdsdygtig­
hed og invaliditet samt af begrebet erhvervsmæssig 
indtægtsgivende beskæftigelse i de forskellige medlems­
lande. 
4.1.7.3. Det giver anledning til bekymring blandt 
grænsearbejdstagere og andre, at det, til trods for eksis­
tensen af EF-ordninger, lykkes visse lande at udelukke 
dem fra sygeforsikringsydelser eller at reducere disse 
ydelser. Dette er helt urimeligt i betragtning af, at de 
betaler bidrag og derfor burde have ret til fuld dækning. 
Ofte træffer de nationale myndigheder unilaterale, gan­
ske vilkårlige beslutninger, som de endog lader indgå i 
bilaterale aftaler. Disse bestemmelsers mangelfuldhed 
og inkonsistens kan drives så vidt som til, at et land 
udelukkker familiemedlemmer (hustruen) fra ydelserne, 
samtidig med at man ikke vil imødekomme anmodnin­
ger om udbetaling af sikringsydelser fra et andet land, 
til trods for at de pågældende har hetalt fuldt sikrigsbi-
drag til det pågældende land. I sådanne tilfælde er 
grænsependlernes og de øvrige arbejdstageres familier 
nærmest tvunget til selv at påtage sig risikoen og udgif­
terne i mangel af sikringsydelser f. eks. i tilfælde af 
invaliditet og lignende. Der er tale om et klart misbrug, 
som ikke kan retfærdiggøres på nogen måde og heller 
ikke kan begrundes med ønsket om at gennmføre bespa­
relser specielt ikke når den pågældende betaler sine 
sociale sikringsbidrag fuldt ud. 
4.2. Juridiske aspekter: mangler, kontroverser og rets-
usikkerhed 
4.2.1. Grænsependleren er på samme tid underlagt 
to staters lovgivninger, som ofte overlapper hinanden, 
uden at der tages højde for, hvorledes den ene lovgiv­
ning indvirker på den anden, og der er under alle 
omstændigheder en risiko for, at de to lovgivninger 
udvikler sig i hver sin retning. Da formålet med en lov 
er at undgå usikkerhed på retsområdet, er der her tale 
om en helt anormal situation. På den sociale sikrings 
område indebærer de principper, der er knæsat i EF's 
lovgivning, at man kan overvinde disse forskelle, hvis 
principperne anvendes korrekt. Men på arbejdsrettens 
område er EF-lovgivningen sjældent til nogen hjælp. 4.2.2. Bortset fra nogle vigtigere direktiver, som er 
indarbejdet i de forskellige nationale lovgivninger (om 
ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til 
arbejde og løn, garantier i tilfælde af virksomheds­
sammenslutninger eller -afhændelser, midlertidigt ar­
bejde m.v.), overlader EF-lovgivningen for meget til de 
nationale lovgivningers autonomi. Arbejdsvilkårene og 
lønningerne varierer fra branche til branche, selv inden 
for én og samme medlemsstat. Regler og lovgivningsbe­
stemmelser for arbejdsaftaler varierer betydeligt fra det 
ene EF-land til det andet (prøvetidens varighed, mu­
lighederne for at indgå tidsbegrænsede arbejdsaftaler, 
kontrol med lovligheden af afskedigelser, opsigelses­
varslets længde osv.). Denne juridisk uoverensstemmel­
se skaber prekære og vanskelig situationer for arbejds­
tagere, som er dårligt informeret og ikke nyder tilstræk­
kelig beskyttelse, hverken i deres hjemland eller i værts­
landet. Dette har i mange tilfælde negative, ja tragiske 
følger, socialt, menneskeligt, familiemæssigt og finan­
sielt. Dette skaber konkurrenceforvridninger og tilskyn­
der virksomhederne i de forskellige lande til at gribe til 
en praksis, som om nødvendigt kan indebære brug af 
formidlingsbureauer og fiktive selskaber. Dette skader 
ikke blot retssikkerheden, men fjerner også grundlaget 
for eksistensen af sunde markeder i grænseområderne 
og hindrer dermed en realisering af det fælles markeds 
økonomiske og sociale målsætninger. 
4.2.3. Grænsependlerens juridiske situation er om 
ikke endnu mere kompliceret. En arbejdstager, som 
føler, at hans rettigheder er blevet krænket, kan kun 
klage til den arbejdsretlige domstol i det land, hvor han 
arbejder. Dette indebærer altså, at han ofte må anlægge 
sag i et land, hvori han ikke er bosiddende, eller hvori 
han ikke længere arbejder. Dette er en ganske tung 
byrde at bære for en borger uden erfaring i sådanne 
anliggender. Desuden vil han kun kunne få hjælp fra 
organer i det pågældende land (sociale instanser, fagfor­
bund). Ydermere er fristerne for indgivelse af klager på 
det sociale område ganske korte og forskellige fra det 
ene land til det andet (ofte så korte som en måned). 
Der er derfor en fare for, at klageren ikke har nået at 
træffe de nødvendige foranstaltninger inden fristens 
udløb. I områder, hvor mere end to lande grænser op 
til hinanden, er det ret almindeligt, at en arbejdstager 
udfører arbejdet i et andet land for en arbejdsgiver i et 
tredje land. Hvis der opstår en tvist, må arbejdstageren 
indbringen sagen for den arbejdsretlige domstol i det 
land, hvor han præsterer sine arbejdsydelser. Efter at 
kendelsen er afsagt, må han sørge for, at kendelsen får 
gyldighed ved på ny at indbringe sagen for domstolen 
i arbejdsgiverens hjemland. 
4.2.4. Til sidst skal bemaerkes, at artikel 17 i EØF-
ordningen om arbejdstageres fri bevægelighed (EFT 
nr. L 257 af 19. 10. 1968), hvorefter der skal finde en 
regelmæssig udveksling sted af oplysninger om udbud 
og efterspørgsel af arbejdskraft mellem de forskellige 
nabostater, ofte ikke anvendes som følge af mangel på 
ansvarsfølelse og god vilje. Dette problem mærkes ikke 
mindst i grænseområder. 
Nr. C 95/18 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11.4.88 
5. Henstillinger og forslag 
5.1. Sikring af EF-arbejdstagerens rettigheder 
5.1.1. ØSU er af den opfattelse, at det er på tide, at 
ikke blot traktaten, men også EF's forordninger og 
direktiver og Domstolens kendelser bør være lov for 
alle. EF-Domstolen har, som det understrges i en EF-
publikation, givet en meget bred fortolkning af begrebet 
»arbejdstager«. Begrebet omfatter ikke blot lønmodta­
gere i de snævre betydning, men alle, som kan sidestilles 
hermed. Det er ikke begrænset til vandrende arbejdsta­
gere eller erhvervsudøvere, der rejser. Når en arbejdsvil­
kår, behandles ulige i forhold til landets egne borgere 
(fra det Europæiske Fællesskbabs Domstol). 
5.1.2. ØSU gør i den forbindelse opmærksom på, at 
begrebet arbejdstager i henhold til Romtraktaten 
(art. 48 til 51) og EF-Domstolens domsafgørelser har 
generel gyldighed i EF, som gælder enhver arbejdstager, 
uanset hvilket juridisk forhold — offentlig eller privat 
ret — denne har til virksomheden, og hvadenten der er 
tale om fastansatte, løst ansatte, grænsependlere eller 
deltidsansatte, hvis blot de pågældende udøver en »reel 
og effektiv« aktivitet og ikke en så begrænset aktivitet, 
at den må anses for en ren marginal bibeskæftigelse. 
Det vil sige, at grænsependleren i det land, hvor han 
arbejder, skal ligestilles med andre arbejdstagere og 
være berettiget til samme ydelser og fordele både socialt 
og beskatningsmæssigt. EF-Domstolen har fortolket 
disse sociale rettigheder meget bredt, således at de 
omfatter økonomiske ydelser og ydelser in natura 
eller andre, hvadenten de er knyttet til arbejdsforholdet 
eller ej. 
5.1.3. En grundig gennemgang og analyse af grænse­
pendlernes situation giver imidlertid et ret uoverskueligt 
billede over grundene til utilfredsheden og alle de uløste 
problemer, men der er dog ét gennemgående træk: 
Fællesskabets regler og retspraksis føres ikke eller ikke 
i tilstrækkeligt omfang ud i livet, og de kriterier, der 
anvendes i de forskellige nationale lovgivninger er 
yderst forskellige. Dette medfører misforhold og laku­
ner, som specielt grænsependlerne bliver ofre for (idet 
visse ydelser gøres afhængige af nationalitet eller af, 
om arbejdstageren har været bosat i den pågældende 
stat i et bestemt tidsrum), men også andre grupper 
arbejdstagere kommer i klemme. Hertil kommer, at 
disse arbejdstagegrupper ganske ofte ikke blot har et 
usikkert arbejdsforhold, men også udfører tungt, 
usundt og farligt arbejde, som indebærer en højere 
arbejdsulykkes- og erhvervssygdomsrisiko end for 
andre grupper. Der må derfor sættes ind med øget kontrol og overvågning af sikkerheden, hygiejnen og 
sundheden på arbejdspladsen. 
5.1.4. Der må findes en løsning på de uligheder, 
forvridninger og mangler, der præger det europæiske 
arbejdsmarked i grænseområderne, idet der er tale om 
problemer, som gør sig gældende over alt og stiller krav 
om en indsats fra EF's side Løsningen kunne bestå i 
nye gennemførelsesbestemmelser eller tosidede aftaler 
mellem medlemsstater og mellem medlemsstater og tre­
djelande, en justering af de nugældende bestemmelser 
samt introduktion af nye bestemmelser og værktøjer, 
ikke blot med henblik på at løse arbejdstagernes proble­
mer, men også problemerne inden for en lang række 
andre aktivitetsgrene og på tjenesteydelses- og infra­
strukturområdet. 
5.2. EF-instansernes og de nationale og lokale myndig­
hedernes rolle og ansvar 
5.2.1. Der forslag og løsningsmuligheder, som kort 
er skitseret i dette kapitel, bor, uafhængigt af deres 
specifikke indhold, rette sig efter nogle fælles grund­
principper elle -kriterier, der sikrer den endelige ud­
formning og snarlige iværksættelse: 
— Den enkelte medlemsstat har et an­
svar, ikke blot over for sine egne borgere, men 
over for alle, som arbejder inden for dens område. 
Den nationale lovgivning og de kollektive arbejds-
overenskomster i landet kan og bør tilpasses og 
finde anvendelse på samtlige arbejdstager, som bør 
kunne nyde godt af de samme fordele og garantier, 
uden at der opstår forvridninger til skade for perso­
ner, samfund eller grundlæggende sociale ret­
tigheder. 
— Nabostater må bære et fælles ansvar 
for grænseområder. I EF bør grænserne 
ikke længere være spærrebomme, de bør i stedet 
gøres til møde- og informationspunkter, hvor man 
fremmer og udvikler avancerede modeller for aktiv 
solidaritet og frugtbart samarbejde. Der skal ikke 
satses på abstrakte idealer, men stræbes mod en 
bred erkendelse af, at fremskridt inden for arbejds­
kraftproblemer og andre spørgsmål eller mangel på 
samme i disse grænseområder, bliver til et minispejl­
billede af de fremskridt, der er gjort eller er mulige 
inden for hele EF-området. 
— Medlemsstaterne bør bære et fælles 
ansvar for problemerne i grænseom­
råderne mellem EF og tredjelande. 
Grænserne til tredjelande, f.eks. til Schweiz, bør 
opfattes som EF-grænser og ikke fra tilfælde til 
tilfæde, som en tysk, fransk eller italiensk grænse. 
11.4.88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 95/19 
EF-medlemsstaterne bør indbyrdes afstemme deres 
forslag, fohandlingsudspil og tilbud til nabosta­
terne. 
— Krav om rettidig og bedre koordine­
ret indsats fra EF-instansernes side 
(Parlamentet, Rådet, Kommissionen og dets forskel­
lige generaldirektorater, Det økonomiske og sociale 
Udvalg etc). Der sigtes overvejende til de foran­
staltninger og initiativer, der må tages, for at få 
medlemsstaterne, de forskellige instanser og enkelt­
personer til at overholde og anvende EF- bestemmel­
ser og rettigheder, som ofte bliver omgået eller 
fordrejet på det lokale, nationale og multilaterale 
plan. 
De efterfølgende forslag retter sig efter ovennævnte 
kriterier (også hvor det ikke er understreget udtrykke­
ligt). 
5.3. EF-koordinering og samarbejdet over grænserne 
5.3.1. Der er behov for et meget bredere, tættere og 
langt mere målrettet og dynamisk samarbejde mellem 
offentlige og private organer i grænseområderne. Også 
de nationale myndigheder og arbejdsmarkedets parter 
må tage aktiv del i dette samarbejde. Dette gælder 
også for de lande, som grænser op til EF med en 
arbejdskraftstrøm på tværs af grænsen. 
5.3.2. Generelt er EF og medlemsstaterne interesseret 
i på EF-plan og på interregionalt og bilateralt plan at 
støtte og gennem egne initiativer hurtigst muligt at føre 
Europarådets rammeoverenskomst om samarbejde på 
tværs af grænserne ud i livet. Sigtet med EF-initiativerne 
og initiativerne i forhold til tredjelande er ikke at skabe 
nye former for samarbejde eller kopiere de samarbejds­
former, der allerede eksistere, men derimod at til tilveje­
bringe en koordinering mellem de involverede organer, 
at hjælpe disse til at gennemføre deres projekter og 
initiativer, alt imens disse organers organisatoriske og 
finansielle autonomi respekteres, således at de kan høs­
tes konkrete resultater på kort eller mellemlang sigt. 
I denne sammenhæng bør udvekslingen af relevante 
informationer udbygges, og transmissionshastigheden 
sættes i vejret. Dette kan ske ved at forenkle og rationa­
lisere procedurerne gennem møder og udveksling af 
informationer og erfaringer mellem embedsmænd og 
repræsentanter for arbejdsmarkedsorganisationerne 
om, hvorledes aftalerne skal anvendes og eventuelt kan 
hidføres forbedringer. 
5.3.3. Iværksættelsen og koordineringen af disse for­
anstaltninger kræver en supplerende indsats i to retnin­
ger : på den ene side, en klarere fordeling af ansvarsom­
råderne for grænseregionerne, hvorved de daglige pro­blemer og kontroverser kan løses og, på den anden side, 
en bedre koordination på EF-plan af EF's og de enkelte 
landes foranstaltninger og det nødvendige bilaterale og/ 
eller multilaterale tværnationale samarbejde både inden 
for EF og med tredjelande, der grænser op hertil. 
5.4. Beskæftigelsesinitiativer og -programmer 
5.4.1. I den nuværende modsigelsesfyldte situation, 
der på den ene side er kendetegnet ved et vist opsving 
og på den anden en betydelig arbejdsløshed (specielt 
blandt unge og kvinder), kan det ikke længere accepte­
res, at mangelen på beskæftigelsesinitiativer og -politik­
ker, specielt i grænseområderne, betragtes som noget, 
der nærmest er uundgåeligt. 
5.4.2. Det vil være ønskeligt, at der snarest muligt 
afholdes en treparts-konference på EF-niveau, hvor man 
søger at nå til enighed om, hvilke løsninger og hvilken 
økonomiske støtte, der er behov for i grænseområderne 
og i Fællesskabet som helhed. Løsningerne bør tage 
form af en egentlig EF-handlingsplan indeholdende ini­
tiativer til fremme af beskæftigelsen og af en bedre 
organisation, koordination og forvaltning af det euro­
pæiske arbejdsmarked og arbejdsmarkedet i grænseom­
råderne. På dette sted vil det være hensigtsmæssigt også 
at se på fænomenet »den nye fattigdom« og den sociale 
og kulturelle marginalisering, der skyldes den voksende 
arbejdsløshed og ringe udsigter for de unge og andre 
samfundsgrupper. Der er tale om et helt specielt pro­
blem, som så afgjort ikke lader sig løse med traditionelle 
metoder. 
5.4.3. Med andre ord er der behov for nøje afgrænse­
de og målrettede programmer til specifikt imødegåelse 
af disse problemer i grænseregionerne. Programmerne 
må være indbyrdes koordineret på nationalt og EF-plan 
og kendetegnet ved autonom beslutningstagning og ef­
fektiv gennemslagskraft, så man udgår protektionisme 
og formynderi. Programmerne kræver egnede incita­
menter og effektivitet på det administrative plan, hvis 
de skal bidrage til at styrke og fremskynde bestræbelser­
ne hen mod et ægte Fælleskab. De bør støttes, koordine­
res og styres direkte på EF-plan og baseres på en effektiv 
og rationel anvendelse af de disponible beskæftigelses­
midler. 
5.4.4. Indtil da må der tages lokale og nationale 
beskæftigelsesinitiativer specielt i de områder, hvor be­
hovet herfor er størst, såsom i de gamle industrizoner, 
i mindre udviklede områder og i områder, der grænser 
op til tredjelande, samt i de områder, hvor der er behov 
for en særlig indsats for at udvikle infrastrukturen og 
serviceudbuddet, herunder bl. a. transportydelser, såvel 
af hensyn til miljøet som til de borgere, der bor i 
områderne. Til dette formål kunne der oprettes »be-
skæftigelsesfonde«, finansieret over EF's budget, eller 
af de berørte medlemsstater, eller over regionernes og 
kommunernes budgetter, eller på anden måde. Samtidig 
Nr. C 95/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11. 4. 88 
kunne det være nyttigt, hvis der blev etableret mere 
generelle udviklingsprogrammer for de nævnte områder 
for på længere sigt at sikre et forbedret erhvervs­
grundlag. 
5.5. Miljøbeskyttelsen og antallet af arbejdspladser 
5.5.1. Øgede bestræbelser for at bevare og forbedre 
miljøet i grænseområderne kan samtidig bidrage til at 
øge beskæftigelsen. Dog kun under forudsætning af at 
der i initiativerne tages hensyn til de særlige risici, der 
er i disse områder i forbindelse med transport af farlige 
og forurenende stoffer, trafiktæthed, sur nedbør samt 
bortskaffelse af giftigt affald og andre faktorer af lig­
nende art. 
5.5.2. Blandt sådanne initiativer med mulig positiv 
indvirkning på beskæftigelsen kunne man forestille sig 
offentlige grænseoverskridende investeringer i f.eks. de­
ponering og slutbehandling af affald, afgiftning og eller 
flytning af lossepladser på hvilke der i tidens løb er 
blevet oplagret farlige reststoffer, og evt. udlægning af 
disse til beskyttede eller fredede områder, naturparker, 
herunder reetablering af tidligere skovområder, som er 
blevet ødelagt af luftforureningen, redning og oppriori­
tering af områder af landskabelig og kulturel værdi 
eller i videnskabeligt og turistmæssigt øjemed. 
5.6. Grænsependlerne og samarbejdet mellem arbejds-
formidlingsorganerne 
5.6.1. Det er i sig selv alvorligt, at der endnu ikke 
foreligger fuldstændige, ajourførte statistiske op­
lysninger om grænsependlerne, samt at forskellige myn­
digheder i et og samme land kan fremlægge statistiske 
data, som afviger fra hinanden og undertiden er indbyr­
des modstridende. Men hertil kommer, at grænsepend­
lerne til trods for udtalelser fra ØSU (1979) og fra 
Europa-Parlamentet, stadig ikke til fulde nyder godt af 
de rettigheder, der tilkommer dem som europæiske 
arbejdstagere og borgere. Dette skyldes manglende kon­
krete aftaler eller manglende efterlevelse af sådanne. 
Sådan er situationen til trods for, at EF definerer en 
»grænsearbejdstager« som en person, der arbejder i én 
medlemsstat, men er bosiddende i en anden, som han 
tager tilbage til hver dag eller i det mindste en gang om 
ugen. Til trods for at EF anerkender, at grænsearbejds­
tageren skal kunne nyde godt af de samme rettigheder 
og bestemmelser som arbejdstagerne i den medlemsstat, 
hvor han arbejder (herunder af EF-forordningen om 
arbejdstagernes frie bevægelighed), samt at grænsear­
bejdstagere, som er EF-borgere, ikke kan udsættes for 
nogen form for forskelsbehandling begrundet i nationa­
liteten eller underkastes særlige formaliteter for så vidt 
angår adgangen til beskæftigelse. 5.6.2. EF-foranstalninger, der er uklare eller ukom­
plette, må korrigeres eller suppleres med nye EF/natio­
nale bestemmelser. F.eks. opstår mange problemer af 
forordning (EØF) nr. 1251/70 om retten til at tage fast 
ophold (art. 48 i traktaten). Dette ville lette indførelsen 
af ændringer, der er nødvendige for at hindre, at aner­
kendelsen og udøvelsen af traktatens rettigheder ikke er 
afhængig af bopælskriteriet. Sådanne formelle rettelser, 
der kunne beskytte grænsependlerne og andre arbejds­
tagere i disse områder, kunne integreres i enten den ene 
eller den anden af de ovennævnte forordninger (f.eks. 
art. 1 c, 2 c, 3 og 6), eller i direktiv 68/360/EØF. Så 
meget desto mere som ændringerne indgår naturligt i 
den fuldførelse af det store interne marked, hvor den 
økonomiske teori (fri bevægelighed for kapital og varer) 
bør følges op af juridisk og socio-politisk hensyntagen 
til EF-borgerne. 
5.6.3. I betragtning af arten og omfanget af proble­
merne i grænseområderne er det tvingende nødvendigt, 
at de pågældende ministerier på europæisk plan årligt 
fremlægger fuldstændige og pålidelige statistikker over 
grænsearbejdstagere, sæsonarbejdere og øvrige løn­
modtagerkategorier, selvstændige og midlertidigt be­
skæftigede, for så vidt angår de vigtigste grænseområ­
der. Disse statistikker bør ikke blot indeholde op­
lysninger om antallet af arbejdstagere, men også om 
deres lokalisering og fordeling på erhverv, aldersgrup­
per og uddannelse. Kun på denne måde vil man kunne 
følge udviklingstendensen på den grænseoverskridende 
arbejdsmarkeder og bidrage til en bedre integrering af 
disse markeder og fremme de positive aspekter. I dette 
øjemed må samarbejdet mellem arbejdsformidlingsor-
ganerne udbygges og forbedres. Der bør tilskyndes til 
og ske fremme og bygning af lokale projekter og tages 
nye initiativer af Kommissionen om edb-indkøring, ra­
tionaliseret og hurtigere udveksling af data vedrørende 
udbud og efterspørgsel efter arbejdskraft på edb for 
at afhjælpe eksisterende forsinkelser og mangler. De 
indhøstede erfaringer bør evalueres i fællesskab på EF-
niveau. Dette vil være til fælles støtte og bidrage til en 
bedre udformning og samordning af de foranstalninger, 
der bør træffes. 
5.6.4. Samarbejdet bør udstrækkes til også at omfat­
te arbejdstilsynsmyndighederne. Dette kræver, at der i 
god tid sker en nøjagtig definition af opgaverne og 
kompetencen på de forskellige niveauer. Dette går læn­
gere end til blot et rutinesamarbejde mellem kontorerne 
i de berørte områder, idet der også må stilles et krav 
om, at der tages dristige beslutninger, og at også det 
nationale, der multilaterale og EF-plantet bærer et an­
svar. I mangel af EF-bestemmelser indebærer dette, at 
11.4.88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 95/21 
der må indgås tosidede aftaler, herunder også med lande 
uden for EF og tillige i tilfælde, hvor der er funktionelle 
eller administrative mangler. 
5.6.5. Arbejdsformidling kontorerne i nabolandene 
må hurtigst muligt effektiviseres og moderniseres, hvad 
drift og oplysningsvirksomhed angår, i samarbejde med 
de øvrige tjenestegrene, således at de bliver i stand 
til rettidigt at forsyne grænsependlerne og de øvrige 
arbejdstagere med klare og fuldstændige oplysninger 
om deres rettigheder og pligter, om arbejdsvilkårene, 
social sikring, skatteforhold og om, hvilke organer de 
skal henvende sig til med givne problemer. Oplysnings­
materialet bør også på en letfattelig måde og på de 
pågældendes sprog informere om procedurer og frister. 
5.6.6. Ifølge tiltrædelsestraktaten for Spanien og Por­
tugal vil der i disse to lande først være fuldstændig fri 
bevægelighed for arbejdskraft efter 1992. Men med en 
ekstra indsats fra de forskellige parters side og udvis­
ning af god vilje fra de nationale, regionale og grænse­
overskridende instanser skulle det være muligt at nå 
frem til et mere fleksibelt fungerende arbejdsmarked 
inden da. Det har allerede vist sig, at dette er muligt, 
som eksemplet med grænsearbejdsmarkedet mellem 
Spanien og Frankrig i forbindelse med forberedelsen af 
de olympiske lege i Barcelona har vist det endog uden 
alt for mange formaliteter. På samme måde bør de 
kompetente instanser og arbejdsmarkedets parter stræ­
be mod at opnå praktiske aftaler, først og fremmest i 
grænseområderne, om erhvervsuddannelse, social 
sikring, arbejdsformidling og andre arbejdsmarkeds­
problemer samt om EF-forordningen. Formålet med 
disse aftaler vil være at fremme den fuldstændige 
gennemførelse af de målsætninger, der er fastsat for 
disse lande i overgangsperioden, med henblik på at 
mindske de ulemper, denne er behæftet med, og hurtigst 
muligt etablere en standardiseret forvaltning af arbejds­
formidlingen, de vandrende arbejdstagere og arbejds­
markedet. 
Det drejer sig om at sikre: 
— at lige behandling og lige ret til arbejde i overgangs­
perioden ikke undermineres af skævheder, uret­
færdigheder og udgiftsforskelle, hvilket jo ingen i 
grunden kan være interesseret i, 
— at der ikke sker tilbageskridt i behandlingen af de 
spanske og portugisiske arbejdstagere og grænse­
pendlere og deres erhvervede sociale rettigheder, 
som gennem tiden er blevet afspejlet i de nationale 
og lokale myndigheders, virksomheders og instan­
sers praksis, samt blevet garanteret i medfør af 
tidligere indgåede tosidede eller internationale af­
taler, — at de opnåede vilkår og erhvervede rettigheder tvær­
timod sikres og styrkes yderligere på den mest egne­
de måde. Et godt eksempel herpå er de erhvervsud-
dannelseskurser, som der ydes tilskud til over Social­
fonden i en række lande og som for adskillige år 
siden blev udvidet til også at omfatte vandrende 
arbejdstagere fra tredjelande i og uden for Europa 
for netop at forhindre uligheder og forvridninger på 
arbejdsmarkedet. 
5.7. Erhvervsuddannelse og adgang til de nye teknolo­
gier 
5.7.1. Samme henstilling gælder uddannelsesområ­
det; det bør tages op til revision ud fra et grænseover­
skridende og transnationalt synspunkt. Men skal dette 
have nogen effekt, må der ydes konkrete garantier, 
ligesom der må træffes ansvarlige beslutninger og ind­
gås seriøse forpligtelser ikke blot for at sikre en gensidig 
anerkendelse af diplomer og kvalifikationsbeviser, men 
først og fremmest for en gensidig anerkendelse af det 
faktisk udførte arbejde ved overgangen fra et uddannel­
sessystem til et andet samt af en bedre fælles udnyttelse 
af undervisningspersonalet fra forskellige medlems­
stater. 
5.7.2. Situationen og udviklingen på arbejdsmarke­
derne på tværs af grænserne bestemmes i vidt omfang 
af informationen om og adgangen til de nye teknologier 
og af, hvorvidt der skabes arbejdspladser, som svarer 
til den igangværende omstillingsproces. Udviklingen be­
rører i første række de faglærte og ufaglærte arbejdere, 
de unge og de arbejdsløse. Det vil derfor være hensigts­
mæssigt at undersøge, på hvilke måder man kan forbed­
re arbejdstagernes og små og mellemstore virksomhe­
ders kendskab og adgang til tekniske innovationer 
under tilbørlig hensyntagen til de fag, som traditionelt 
udøves inden for håndværkssektoren. F.eks. kunne man 
i grænseområder etablere rådgivningscentre, som skal 
stå til arbejdstagernes disposition med tilbud om rådgiv­
ning i teknologiske problemer og hjælpe dem med at 
få en erhvervsuddannelse. Centrene kunne også få til 
opgave at analysere de udviklingsperspektiver og anven­
delsesmuligheder, der ligger i de nye teknologier, vurde­
re implikationerne og konsekvenserne heraf på arbejds­
markedet, identificere eventuelle manøvremargener på 
arbejdsmarkedet, udarbejde alternative løsninger samt 
planlægge initiativer og fremme forudsætningerne for, 
at disse kan føres ud i livet. 
5.7.3. Et område, hvor der ligger et særligt behov, 
er fremme af pilotprojekter for erhvervsuddannelse af 
unge, sideløbende med en anerkendelse af kvalifika­
tionsbeviser og diplomer — det sidste noget, man har 
diskuteret uden resultat i årevis. 
5.8. Midlertidigt arbejde og illegal arbejdsformidling 
5.8.1. Udover de positive foranstaltninger, der skal 
træffes for at udvide den offentlige arbejdsformidlings-
område ved at modernisere den og gøre den mere dyna-
Nr. C 95/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11. 4. 88 
misk og fleksibel, må der ryddes op i hele den private 
arbejdsformidling, specielt den illegale arbejdsformid­
ling bør bekæmpes ved, at der sættes hårdere ind over 
for de mellemmænd, der udnytter arbejdstagerne. Alle 
de grupper på arbejdsmarkedet, som udøver vikararbej-
de eller deltidsbeskæftigelse og specielt unge, kvinder, 
sæsonarbejdere og indvandrere må beskyttes via stren­
gere og mere hensigtsmæssige regler. Da man gennem 
længere tid uden at være kommet frem til tilfredsstillen­
de løsninger har diskuteret dette spørgsmål på EF-plan, 
burde man vel nok snarest arrangere et eller flere møder 
mellem repræsentanter for det berørte arbejdsmarked 
(arbejdstagere og arbejdsgivere) og de offentlige og 
private arbejdsformidlingsbureauer. 
5.8.2. Tiden må nu være inde til en vedtagelse af 
forslaget til Rådets direktiv om midlertidig beskæftigel­
se (af 30. april 1982), som fortsat er blokeret i Minister­
rådet, til trods for at det er godkent af ØSU og Europa-
Parlamentet, som gentagne gange har presset på. Direk­
tivforslaget rummer bl.a. klare bestemmelser for 
samordning af udveksling af informationer og med 
hensyn til intervenioner i forbindelse med »midlertidig 
beskæftigelse« i almindelighed og »midlertidig beskæfti­
gelse hen over grænserne« i særdeleshed: medlemssta­
terne og deres arbejdsformidlingskontorer skal i hen­
hold hertil udveksle alle relevante oplysninger om ud­
buddet af midlertidig arbejdskraft via private arbejds­
formidlingsbureauer; der skal oprettes kontakt­
kontorer, som på permanent basis skal udveksle op­
lysninger om gældende love og administrative bestem­
melser vedrørende eventuelle misbrug og om misbrug 
og sagsanlæg angående arbejdsmarkedet tværs over 
grænserne. 
5.8.3. ØSU har for nylig insisteret på, at Ministerrå­
det skulle vedtage dette direktiv samt det direktiv, der 
nu har været blokeret i al for lang tid, om bekæmpelse 
af den uacceptable trafik med og illegale udnyttelse 
af arbejdskraft i Fællesskabet, og at der indføres nye 
betingelser, så at der kan ske en effektiv bekæmpelse af 
det omsiggribende misbrug på området. Kommissionen 
anmodes om at træffe de i så henseende nødvendige 
foranstaltninger under hensyntagen til, at dette falder 
ind under »Fællesakten« om »økonomisk og social sam­
hørighed«. Dette falder inden for Fællesskabets og de 
enkelte medlemsstaters kompetenceområde i henhold 
til gennemførelsesbestemmelserne i forordningen om 
arbejdskraftens fri bevægelighed og artiklerne om ar­
bejdskraft i den nye Lomé-konvention III, indgået mel­
lem EØF og AVS, ligesom de harmonerer med målsæt­
ningerne om at beskytte arbejdstagernes interesser og 
rettigheder, fuldføre det indre marked og skabe økono­
miske fremskridt. 
5.9. Social sikring og anke 
5.9.1. Grænsependlernes specielle situation giver 
ØSU anledning til at genfremsætte forslaget om, at der 
sker en tilnærmelse og harmonisering af den arbejds­
markedsmæssige og sociale lovgivning i de forskellige lande, som også omfatter sæsonarbejdere, indvandrere 
og andre EF-arbejdstagere. Fremskridt på området vil 
betyde en bedre retssikkerhed for alle og dæmme op 
for åbenbare uretfærdigheder og ørkesløse retstvister. 
Da strukturerne varierer ganske meget fra det ene land 
til det andet, skal man imidlertid ikke gøre sig nogen 
illusioner om en hurtig løsning af disse problemer. Ikke 
desto mindre mener ØSU, at der er behov for en ny, 
entydig definition på grundbegreberne og -kriterierne 
inden for den social sikring (1), og at der sker en intensi­
vering af bestræbelserne for hurtigst muligt at tilnærme 
de nationale lovgivninger med henblik på fremtidig 
konvergens. 
5.9.2. I den umiddelbare fremtid står medlemsstater­
ne over for et fundamentalt valg: 
a) at indgå tosidede eller flersidede konkrete aftaler 
for (som det er deres pligt) at sikre, at forordningen 
om arbejdskraftens frie bevægelighed og de øvrige 
EF-bestemmelser føres ud i livet, herunder eventuelt 
etablere et paritetisk EF-tilsynsorgan, 
b) via effektiv og rettidig koordinering og gensidig 
bistand på tværs af grænsen at forpligte de relevante 
organer — stående over for forskellige bestemmelser 
og løsningsmuligheder — til at vælge den løsning, 
der tjener grænsependlernes og de øvrige arbejdsta­
geres interesser bedst. 
Bilaterale aftaler med lande uden for EF vil kunne føre 
til fuld dækning af de forskellige risici. 
5.9.3. Endelig bør der træffes forholdsregler for at 
bringe de utilstedelige forsinkelser i oversendelsen af 
sagsakter fra det ene land til det andet til ophør; dette 
gælder specielt sager om pensioner og familieydelser. 
Dette forudsætter en vidtgående modernisering og for­
enkling af procedurerne vedrørende anmodning om og 
behandling af sager ved at afskaffe unødvendige mel­
lemled og ved at gå over til mere velegnede og hurtigere 
betalingssystemer. 
5.9.4. Det er utilstedeligt, at medlemsstaterne i socia­
le sager kun kan støtte sig til Haag-konventionens afta­
ler, som er kendetegnet ved træge og bekostelige proce­
durer. Dette taler for, at man hurtigst muligt undersøger 
mulighederne for at udforme et forslag til et EF-instru-
ment for de kendelser, der skal afsiges af de arbejdsretli­
ge domstole i de forskellige lande. 
5.10. Beskatning og valutakurser 
5.10.1. Grænsependlerne behandles forsat skatte­
mæssigt forskelligt i de forskellige lande. Spektret 
strækker sig fra Nederlandene, hvor der ikke indeholdes 
(*) Se f.eks., ØSU's udtalelse om aktuelle problemer i medlems­
staternes sociale sikring (EFT nr. C 343 af 24. 12. 1984). 
11.4.88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 95/23 
nogen skat overhovedet, til Luxembourg, hvor den sam­
lede skat svares på stedet, over Frankrig, hvor den 
indeholdte skat kan tilbagebetales, og Schweiz, hvor 
der for de italienske grænsependleres vedkommende er 
kommet en aftale i stand om, at en del af skatten 
tilbagebetales til de offentlige myndigheder i oprindel­
seslandet. Beskatningen er som hovedregel underlagt 
den nationale lovgivning eller eventuelle tosidede over­
enskomster, således at hverken andre lande eller Fælles­
skabet kan gribe ind for at forhindre eventuelle urime­
ligheder. Grænsependlere og vandrende arbejdstagere 
er ikke blot underkastet forskellige beskatningsordnin­
ger, men udsættes også for dobbeltbeskatning. Mindre 
klart er det, hvad der skal svares skat af. Visse ydelser 
betalt af det land, som grænsearbejdstageren arbejder 
i, eller af arbejdsgiveren vil i oprindelseslandet blive 
betragtet som løn, som supplerende arbejdsløshedsdag­
penge eller som en pensionslignende ydelse, og beskattes 
derfor med vidt forskellige skattesatser. 
5.10.2. Som et led i de igangværende bestræbelser for 
at tillempe medlemsstaternes skatte- og afgiftssystemer, 
som følger med det indre marked, bør der træffes 
foranstaltninger for at beskytte grænsearbejdstagerne, 
sæsonarbejderne og de øvrige implicerede arbejdstager-
grupper. Beskatning i det land, hvor arbejdstageren er 
bosiddende, forekommer mest rationelt og anbefalelses­
værdigt. I særlige tilfælde, hvor der er kildeskat, kunne 
der indføres et system med gensidig godtgørelse baseret 
på forhandlinger og bilaterale aftaler. 
5.10.3. Det må undgås, at skattelignende foran­
staltninger skaber forvridninger: f.eks. at kræve vær­
dien af skattenedslag, ydet grænsearbejdstageren eller 
andre arbejdstagere i hjemlandet, tilbagebetalt. Man 
kunne udmærket forestille sig EF-løsninger eksisterende 
side om side med gennemførelsesarrangementer indgået 
med medlemsstaterne eller med tredjelande, men disse 
må i så fald være baseret på samme kriterier og funda­
mentale rettigheder. 
5.10.4. Til trods for etableringen af det europæiske 
monetære system (EMS) er svingningerne i valutakur­
serne fortsat til ulempe for grænsependlerne, sæsonar­
bejderne og andre arbejdstagergruppe, både for så vidt 
angår lønudbetalinger og sociale sikringsydelser. Nogle 
medlemmer mener, at det ville være ønskeligt med et 
pålideligt system, der kompenserer for købekraftstab, 
medens andre finder et sådant overflødigt. 
5.10.5. For så vidt angår visse vigtige sociale ydelser 
(især alders- og invalidepensioner), går en af de fore­
slåede løsninger ud på, at disse beregnes i ECU for at 
dæmpe kursudsvingene. 
5.10.6. Lignende løsninger foreslås, for så vidt angår 
den kursrisiko, der knytter sig til grænsependlernes 
bankindeståender og pengeoverførsler. En sådan foran­
staltning, der er særlig relevant og presserende for græn­
sependlere, ville også komme indvandrere og andre arbejdstagerkategorier til gode. Endvidere ville den 
kunne bidrage til en bedre økonomisk og social stabili­
tet inden for EF-området. Mere generelt, og så længe 
der ikke findes nogen pålidelig mekanisme, der kompen­
serer for kæbekraftstab, kunne der i en første fase tages 
skridt til at skabe en ny form for social sikringsdækning 
i arbejdsaftalerne og i bistands- og pensionsordninger­
ne, hvor der tages højde for grænsependlernes, migrant­
arbejdernes og andre lønmodtageres særlige situation, 
derved at de pågældende ydelser sikres mod valutakurs­
svingninger. Man kunne også forestille sig, at man 
med de nationale myndigheder forhandlede sig frem til 
særlige valutakursarrangementer for lønmodtagere og 
selvstændige i grænseområder, og dermed opnåede en 
kurssikring af indkomstoverførsler til de respektive 
hjemlande. Medlemsstaterne bør også drage omsorg 
for, at grænsependlerne frit og uhindret kan disponere 
over deres indeståender og overførsler ved at fjerne de 
nuværende restriktioner og hindringer. 
5.11. Infrastruktur, serviceydelser og transport 
5.11.1. Samtlige europæiske borgere og ikke mindst 
grænsependlere og andre borgere, som lever og arbejder 
i to eller flere lande, bør til enhver tid have rådighed 
over infrastrukturer og servicenet, som opfylder deres 
behov. I så henseende er der behov for mere effektive 
foranstaltninger i form af lettere adgang til læge- og 
sygehusservice, mulighed for at indmelde børn på skoler 
i begge lande uden ekstraomkostninger, tilpasning af 
den civile beskyttelse (forebyggelse og assistance) efter 
grænsependlernes behov, somme ret til en social bolig 
som de bosiddende i tilfælde, hvor arbejdstageren ven­
der hjem hver weekend, afvikling af administrative og 
økonomiske ulemper i forbindelse med dobbelt husfø­
relse, etc. 
5.11.2. Transporten må udvides og rationaliseres i 
grænseområderne, hvor international trafik og grænse­
kontrol udgør en alvorlig tidsmæssig hindring for den 
lokale trafik og vice versa. Ordningerne må rationalise­
res, f.eks. ved indførelse af standardtrafikbestemmelser, 
og der må ske en modernisering, accelerering og diversi-
fiering af transporten og trafikforbindelserne. I forbin­
delse med kollektiv trafik må det sikres, at ruter, køre­
planer og takster modsvarer grænsependlernes og lokal­
befolkningens særlige behov. Det samme gælder plan­
lægning af vejnet i grænseområder. 
5.11.3. Forudsætningerne herfor er bl.a. en forenk­
ling af toldformaliteterne, etablering af særligt lempeli­
ge ind- og udrejsevilkår for grænsependlere, en tilpas­
ning af grænsekontrolkontorernes åbningstider, en fjer­
nelse af de vanskeligheder, der knytter sig til forskelle 
i gyldigheden af rejsepas og andre dokumenter. 
Nr. C 95/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 11.4.88 
5.11.4. Grænsependlere har specielt problemer på 
grund af de forskellige bestemmelser vedrørende køre­
kort, import af køretøjer og indregistrering af køretøjer. 
Det kan være nok at nævne det mest absurde: en 
grænsependler, som hver dag skal over grænsen for at 
komme til og fra arbejde, behandles under den nuvæ­
rende lovgivning ikke på samme måde som en besøgen­
de eller turist, som kun lejlighedsvis foretager denne 
rejse. Disse problemer kunne løses ved ændringer af 
dele af direktiverne 80/1263/EØF og 83/182/EØF, der 
udgør en hindring for arbejdstagernes fri bevægelighed 
(art. 48 og 49 i traktaten). Sådanne ændringer ville give 
juridisk respekt for den deklaration, der blev fremsat 
af Rådet angående artikel 1 i direktiv 80/1263/EØF. 
Heri erklærede Rådet og Kommissionen, at en indeha­
ver af et kørekort udstedt i den medlemsstat, hvori han 
har bopæl, og som af beskæftigelsesmæssige grunde 
kører i en anden medlemsstat i et køretøj indregistreret 
i denne stat, skal behandles som besøgende. Den bedste 
løsning ville uden tvivl være klart at præcisere de rets­
regler, der gælder på området, og de rettigheder arbejds­
tagerne og borgerne har i det pågældende land og lade 
disse regler og rettigheder udstrække til også at gælde 
for besøgende. 
6. De vigtigste betingelser 
6.1. Som konklusion på denne initiativudtalelse an­
moder Det økonomiske og sociale Udvalg Kommissio­
nen og medlemsstaterne om at tage dets kommentarer 
og forslag op til detaljeret behandling, og snarest muligt 
at tage skridt til at løse de problemer, som beskæftigel-
sesudøvelse på tværs af grænserne frembyder. Der kan 
opstilles tre målsætninger for sådanne foranstaltninger: 
Bryssel, den 25. februar 1988. — at overvinde de vanskeligheder, uligheder og 
skævheder, der findes i disse områder, 
— at gøre bedst mulig brug af disse områders positive 
bidrag og erfaringer til opbygning af et virkeligt 
europæisk fællesskab, 
— at give disse områder mulighed for at spille deres 
særlige rolle fuldt ud, når det indre marked skal 
virkeliggøres, og fri bevægelighed skal sikres med 
lige vilkår og rettigheder for varer, kapital, arbejds­
kraft og borgere. 
6.2. Med henblik herpå ønsker ØSU at henlede Kom­
missionens, Rådets og Parlamentets opmærksomhed på 
de tre vigtigste betingelser for, at der kan findes en 
løsning på beskæftigelsesproblemerne i grænseområder­
ne, såvel inden for Fællesskabet som i dets forbindelser 
med de omliggende tredjelande: 
— der må gøres en større indsats for at koordinere den 
økonomiske og sociale EF-politik på basis af fælles 
mål, interesser og prioriteter for at sikre, at det 
indre marked kan gennemføres, 
— der bør gøres en lignende indsats i servicesektoren 
ved, at en del af Fællesskabets indtægter overføres 
til nationale investeringsprogrammer med henblik 
på at oprette integrerede og om muligt ensartede 
netværk for nøglesektorer som energi, transport, 
telekommunikation og forskning, 
— der bør gøres en kraftig og modig indsats for snarest 
at få skabt det sociale Europa, som vi så længe har 
ventet på, og som socialministrene slog til lyd for 
på deres møde i Rådet i deres erklæring af 26. maj 
1987, og indgås overenskomster for de vigtigste 
produktionssektorer. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg