UDTALELSE FRA KOMMISSIONEN I HENHOLD TIL EF-TRAKTATENS ARTIKEL 225, STK. 2 vedrørende begæringen om udvidelse af Førsteinstansrettens kompetence og vedrørende begæringen om at få øget antallet af dommere ved Førsteinstansretten (varemærkesager)

(forelagt af Kommissionen)

Ved brev af 14. december 1998 fik Rådets formand af EF-Domstolens præsident tilsendt et udkast til afgørelse om udvidelse af Førsteinstansrettens kompetence, der er fastlagt i Rådets afgørelse 88/591 EKSF, EØF, Euratom af 24. oktober 1988, senest ændret ved afgørelse 94/149 EKSF/EF.

Ved brev af 27. april 1999 fremsendte EF-Domstolens præsident en begæring til Rådets formand om at få øget antallet af dommere ved Førsteinstansretten for at sætte Retten i stand til at klare de nye varemærkesager.

Kommissionen udtaler sig i denne udtalelse om begge begæringerne fra Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 225, stk. 2.

I. Begæringen om udvidelse af Førsteinstansrettens kompetence

1. EF-Domstolen anmoder om, at der indføres en undtagelse fra den nugældende regel for kompetencefordelingen mellem Domstolen og Førstinstansretten, således at annulationssøgsmål anlagt af medlemsstater på visse områder og mod visse retsakter herefter kommer til at henhøre under Førsteinstansrettens kompetence.

Det drejer sig nærmere betegnet om følgende områder og retsakter: afgørelser om afslutning af regnskaber for EUGFL (garantisektionen), gennemførelsesretsakter - vedtaget på grundlag af en bemyndigelse i henhold til en basisretsakt - på transportområdet og i forbindelse med fonde, finansielle instrumenter eller handlingsprogrammer, der indebærer finansiel støtte fra Fællesskabet, konkurrenceregler gældende for virksomheder, statsstøtte, handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger (dumping) og alle sager indbragt på grundlag af en voldgiftsklausul, herunder sager indbragt af en institution.

Domstolens begæring skulle berøre omkring en snes sager om året.

2. Kommissionen deler det ønske, der ligger til grund for begæringen for så vidt som formålet er at sikre en bedre retspleje og fordele kompetencen mere rationelt mellem Domstolen og Førsteinstansretten.

Den finder dog, at en ændring af reglerne for kompetencefordelingen mellem Domstolen og Retten bør foretages på basis af enkle kriterier, der er mere klare end de her foreslåede, og indgå som led i en gennemgribende reform af Fællesskabets retssystem, som er nødvendig, hvis Fællesskabet fortsat skal kunne bestå som et retsfællesskab.

Konklusion:

Kommissionen finder, at Domstolens begæring om at få udvidet Førsteinstansrettens kompetence bør behandles i forbindelse med det arbejde, der for øjeblikket foregår inden for rammerne af regeringskonferencen om en reform af EU's retssystem.

II. Begæringen om at få øget antallet af dommere ved Førsteinstansretten (varemærkesager)

I sit bidrag til regeringskonferencen af 1. marts 2000 nævnte Kommissionen, at den fandt, at en forhøjelse af antallet af dommere ved Førsteinstansretten er en af de løsninger, man kunne overveje, hvis det er tilstrækkeligt til at dæmme op for arbejdsbyrden i Retten, i det mindste i første omgang på varemærkeområdet.

Kommissionen vil i den forbindelse gerne pege på følgende:

1. Førsteinstansretten har endnu ikke fået indbragt så mange varemærkesager (10 i alt ifølge Luis Marinhos betænkning til Europa-Parlamentet fra januar 2000).

Dette tal ligger langt under det overslag fra Harmoniseringskontoret for Det Indre Marked i Alicante, som Domstolen byggede på i sin begæring af 7. februar 1997 om indførelse af princippet om, at retten sættes af én dommer, hvor det blev forudset, at Førsteinstansretten allerede i 1997 vil få 400 sager. Det ser også ud til at være lavere end det overslag, der var indeholdt i Domstolens begæring af 27. april 1999 (godt 100 sager i 2000).

2. Ifølge oplysninger fra Domstolen i Rådets arbejdsgruppe og fra Parlamentets ordfører (den ovennævnte Marinho-betænkning) skyldes forskellen mellem Harmoniseringskontorets overslag og det faktiske antal hidtil indbragte sager for Førsteinstansretten, at Harmoniseringskontoret allerede er overbelastet - antallet af verserende sager i appelkamrene angives at have ligget på 544 i september 1999 [1], hvilket svarer til to års arbejde [2].

[1] I oktober 1998 var der ifølge Marinho-betænkningen tale om 110 sager.

[2] Appelkamrene færdigbehandler hver måned 7-37 sager.

På baggrund heraf er der ingen tvivl om, at antallet af sager på dette område, der indbringes for Førsteinstansretten, vil stige på mellemlang sigt.

3. Kommissionen har intet principielt imod at øge antallet af dommere ved Førsteinstansretten, men den finder dog, at der for varemærkesagernes vedkommende og mere generelt med hensyn til intellektuelle ejendomsrettigheder kun vil være tale om en lappeløsning, der på ingen måde fritager Rådet for nødvendigheden af at gennemføre de reformer, som både behandlingen af særlige sager og situationen i Førsteinstansretten gør det påkrævet at gennemføre.

At Førsteinstansretten får flere dommere til behandling af varemærkesager:

- vil ikke løse problemerne med den allerede konstaterede overbelastning af appelkamrene i Alicante, som der må findes en løsning på, hvis ikke sagsbehandlingstiden om ikke ret længe skal blive helt uacceptabel

- risikerer meget hurtigt at vise sig at være utilstrækkeligt, hvis det bliver normalt, at der gennemsnitligt bliver indbragt 200-400 varemærkesager om året, således som Domstolen forudså det i sit notat af 27. april 1999 [3]

[3] Selv om de sager, Førsteinstansretten for øjeblikket håndterer, ikke er nær så komplicerede som mærkevaresager, bemærkes, at Førsteinstansretten gennemsnitligt behandler 240 sager om året.

- får ingen indvirkning på alle de andre sager om intellektuelle ejendomsrettigheder - mønstre, modeller og brugspatenter - og især ikke på EF-patentet, som er under indførelse, og som sikkert vil give anledning til lige så mange sager som EF-varemærket.

4. Kommissionen mener derfor, at man må finde frem til andre løsninger for de særlige sager og sætte Førsteinstansretten i stand til at afsige domme langt hurtigere inden for alle dens andre kompetenceområder.

For varemærkesagerne bør reformerne gennemføres hurtigt, således at Førsteinstansretten ikke kommer til at stå med den store sagsmængde, der forudses. Kommissionen mener, at man bør omorganisere appelkamrene i Harmoniseringskontoret i Alicante, således at de kommer til at træffe afgørelser som første instans, som derefter skal kunne appelleres til EF-Domstolen, dog kun med hensyn til retlige spørgsmål.

Der må også findes en passende løsning for EF-patentet.

Førsteinstansretten bør under alle omstændigheder definitivt befris for disse særlige sager, således at den bliver i stand til på rimelig tid at afsige dom både i de andre vigtige sager, der for øjeblikket falder ind under dens kompetence, og i de sager, som på lidt længere sigt lægges ind under Førsteinstansretten som led i en ny kompetencefordeling mellem den og EF-Domstolen.

Konklusion:

Det kan være rimeligt at øge antallet af dommere ved Førsteinstansretten, hvis det ikke sker for at sætte Retten i stand til at behandle varemærkesager, som den bør befries for, men derimod for at sætte den i stand til langt hurtigere at afsige domme på de andre områder, hvor den har eller senere får tillagt kompetencen.