1.17

peger på følgende punkter som de vigtigste problemer, som lokale og regionale myndigheder støder på i forbindelse med gennemførelsen af direktivet: a. Opfyldelse af målene om at reducere den mængde af bionedbrydeligt affald, der deponeres: Dette opfattes især som et problem af lokale og regionale myndigheder i de medlemsstater, der endnu ikke har eller først for nylig har vedtaget en national strategi til reduktion af bionedbrydeligt affald. Det går ofte hånd i hånd med et underudviklet marked for genbrug af bionedbrydeligt affald i disse lande. Herudover betragtes manglen på effektive redskaber til at reducere mængden af bionedbrydeligt affald i de nationale strategier som et problem. b. Udformning, drift og efterbehandling af deponeringsanlæg: De fleste myndigheder støder på problemer i forbindelse med udformningen, driften og i særdeleshed efterbehandlingen. De strenge tekniske krav er undertiden problematiske, da de ikke giver spillerum for tilpasninger til lokale geologiske forhold, innovative teknikker eller ny viden. c. Mangel på midler og menneskelige ressourcer: Det kræver betydelige finansielle og menneskelige ressourcer at ændre den nuværende affaldspolitik fra overvejende deponering til en mere bæredygtig tilgang. De fleste lokale og regionale myndigheder, navnlig dem i de nye medlemsstater, har særligt i forbindelse med gennemførelsen af målene for bionedbrydeligt affald opfattet manglen på disse ressourcer som et stort problem. d. Mangel på offentlig bevidsthed: Mange lokale og regionale myndigheder har svært ved at øge den offentlige bevidsthed og motivere borgere og virksomheder til at samarbejde om selektive indsamlingsordninger. e. Procedurernes kompleksitet: Som følge af deponeringsdirektivet er tilladelsesprocedurerne blevet mere komplekse og langvarige, navnlig i de lande, der ikke tidligere har haft en egentlig deponeringspolitik. f. Ukontrolleret deponering: Hidtil har deponering ofte været en meget billig metode til at bortskaffe affald. Højere deponeringsafgifter medfører ofte en øget ukontrolleret deponering, hvilket der bør skrides konsekvent ind overfor. g. Transport af affald: Som følge af deponeringsdirektivet er mange lokale deponeringsanlæg blevet nedlukket, og nye deponeringsanlæg betjener større områder. Det giver ofte anledning til øget transport, hvilket er mere omkostningsfuldt og har en miljøskadelig virkning. Problemet kan især mærkes i tyndt befolkede egne. h. Mangel på lige vilkår: Forskellige tidsfrister for gennemførelsen af direktivet, forskellige miljøstandarder og bortskaffelsesomkostninger samt delvist forskellige definitioner på genvinding betyder, at der endnu ikke er skabt lige vilkår medlemsstaterne imellem (og undertiden heller ikke indenfor den enkelte medlemsstat). Der er derfor ofte stærke finansielle incitamenter til lovligt eller ulovligt at eksportere affald til nabolande og derved modvirke nærhedsprincippet og målet om selv at kunne bortskaffe affald. Herudover medfører det også øget transport af affald over lange strækninger. i. Risiko for snæversynet tilgang: Der er en risiko for, at direktivet kun tilskynder til en reduktion i kommunalt affald, mens andre affaldskategorier forsømmes, som for eksempel industriaffald, hvor en reduktion også er yderst vigtig. j. Mangel på retningslinjer: Det kan være vanskeligt at fremme en selektiv indsamling af bionedbrydeligt affald og etablere et genbrugsmarked for denne type affald, da der ikke eksisterer retningslinjer eller referencer på området.