KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 24.06.1997 
KOM(97) 314 endelig udg. 
Patentering som innovationsfremme 
Grønbog om EF-patentet og det europæiske patentsystem 
H 
nm 
mm MÊ (forelagt af Kommissionen) 

Resumé 
Patenter er et af de vigtigste midler til beskyttelse af innovativ virksomhed. Det må 
imidlertid konstateres, at patentsystemet i Europa er blevet komplekst, da der både findes 
nationale patenter, europæiske patenter og EF-patenter (sidstnævnte system fungerer 
endnu den dag i dag ikke altid). 
Da Kommissionen vedtog den første handlingsplan for innovation i Europa, anså den det 
for nødvendigt så fuldstændigt som muligt at redegøre for det europæiske patentsystem 
for at vurdere, om det svarer til brugernes behov, undersøge behovet for nye EF-initiativer 
og vurdere sådanne eventuelle initiativers form og indhold. 
Denne grønbog har ovennævnte tre formål og skal danne udgangspunkt for en bred høring 
af de berørte kredse, de øvrige fællesskabsinstitutioner og medlemsstaternes kompetente 
myndigheder om beskyttelse af innovativ virksomhed via det europæiske patentsystem. 
Den væsentligste del af grønbogen vedrører EF-patentet og de ændringer af Luxembourg­
konventionen fra 1975, der eventuelt kan vise sig nødvendige for at give brugerne et 
system, der er tilgængeligt, skaber retssikkerhed, og som ikke medfører for store 
omkostninger. 
Der er imidlertid andre tekniske spørgsmål, der er uløseligt knyttet til en gennemgang af 
EF-patentets fremtid. Det drejer sig om den nødvendige yderligere fællesskabs-
harmonisering af visse aspekter af patentretten, f.eks. i relation til informationssamfundets 
og den elektroniske handels indvirkning på opfindelser i forbindelse med software, 
formaliteter og anvendelse af patentagenter. 
Endvidere har nogle af de spørgsmål, der diskuteres i Den Europæiske Patentorganisation, 
stor betydning for den generelle debat om patenter i Europa og for innovationsfremme. 
Grønbogen behandler også nogle af disse spørgsmål. 
1. INDLEDNING 4 
2. PATENTSYSTEMET OG DET INDRE MARKED 5 
2.1 Historisk baggrund 5 
2.2 Behovet for en ny EF-foranstaltning hvad angår EF-patentet 6 
3. EF-PATENTET 7 
3.1 Behovet for et enhedspatent 7 
3.2 Svagheder ved Luxembourg-konventionen 10 
3.3 Problemet vedrørende oversættelsesudgifter og mulige løsninger 11 
3.4 Problemet vedrørende domstolskompetence og mulige løsninger 13 
3.5 Afgifter 16 
3.6 Sammenkædning af EF-patentet og det europæiske patent 17 
3.7 Andre spørgsmål 18 
4. YDERLIGERE HARMONISERING PÅ FÆLLESSKABSNIVEAU 19 
4.1 Behovet for en yderligere harmonisering på fællesskabsniveau 19 
4.2 Edb-programmers patenterbarhed og opfindelser i relation til software 19 
4.3 Arbejdstageres opfindelser 21 
4.4 Formaliteter, anvendelse af agenter og anerkendelse af faglige 
kvalifikationer 22 
4.5 Yderligere foranstaltninger for at gøre patentsystemet mere attraktivt 24 
5. DET EUROPÆISKE PATENT 25 
5.1 Det europæiske patents overordnede struktur 25 
5.2 Problemet med omkostningerne i forbindelse med det europæiske patent 26 
5.2.1 Afgifter 26 
5.2.2 Fordelingsnøgle for opretholdelsesafgifter 27 
5.2.3 Oversættelser 28 
1. INDLEDNING 
Innovation er af afgørende betydning for en moderne økonomis succes. Europa er 
her dårligere placeret end de væsentligste konkurrenter. Vi har et fremragende 
videnskabeligt grundlag men er ikke så gode som andre steder i verden til at omsætte 
vores kompetence til nye produkter og nye markedsandele, bl.a. i de højteknologiske 
sektorer1. Bortset fra enkelte markante succeser, som højhastighedstoget og GSM-
mobiltelefonisystemet, halter Europa i dag bagud i en række teknologiske sektorer, 
især inden for informations- og kommunikationsteknologi. Spørgsmålet er, i hvor høj 
grad den europæiske industri deltager i udviklingen af informationssamfundet og den 
elektroniske handel; der skal gøres en særlig indsats for at forbedre denne situation2. 
Det er absolut nødvendigt at beskytte innovationer. Ud fra en økonomisk synsvinkel 
er det et faktum, at de virksomheder, der har en knowhow og sælger mærkevarer og 
patenterede produkter eller fremgangsmåder, er bedre stillet i konkurrencen om at 
vinde eller beholde markedsandele. 
Økonomien globaliseres. Samtidig ligger værdien af de producerede varer mere og 
mere i de immaterielle investeringer. Ikke desto mindre forholder det sig sådan i Den 
Europæiske Union, at den del af BNP, der går til forskning, industriens 
forskningsudgifter, forskningsudgifterne pr. indbygger og det samlede antal forskere i 
forhold til den aktive befolkning er lavere end i Japan og i USA. En forbedring af det 
europæiske patentsystem vil ikke alene kunne ændre denne situation; det vil kun 
kunne ske ved, at den europæiske forskning ændres grundliggende, hvilket i øvrigt er 
ved at ske. Men patentsystemet må under ingen omstændigheder yderligere hæmme 
de europæiske virksomheders konkurrenceevne. En effektiv beskyttelse af 
innovationer i Den Europæiske Union forudsætter en enkel procedure for opnåelse af 
patenter, retssikkerhed og et passende geografisk dækningsområde. 
Det må i dag fyrre år efter undertegnelsen af Rom-traktaten konstateres, at de 
europæiske virksomheder ikke altid har adgang til et enhedspatent til beskyttelse af 
innovativ virksomhed. Selv om fordelene ved et sådant system synes åbenlyse, da det 
ville muliggøre en central rettighedsforvaltning og en større gennemsigtighed i 
forhold til konkurrenterne, er Luxembourg-konventionen fra 1975, der skulle indføre 
et sådant system, aldrig trådt i kraft. 
Europa har forsøgt at fjerne de politiske og praktiske vanskeligheder, der fortsat 
eksisterer, og som forhindrer en fuld gennemførelse af det indre marked. Europa står 
i dag over for en række udfordringer, som feks. nødvendigheden af at oprette flere 
arbejdspladser på grund af de europæiske virksomheders forbedrede internationale 
konkurrenceevne, økonomiens internationalisering, hvor det indre marked er af 
afgørende betydning, og Unionens indsats i forbindelse med tilnærmelsen til de 
central- og østeuropæiske lande. 
1 Grønbog om innovation, (KOM(95) 688 endelig udg.), af 20. december 1995. 
2 Kommissionens meddelelse af 16. april 1997 "Et europæisk initiativ vedrørende elektronisk handel". 
2. PATENTSYSTEMET OG DET INDRE MARKED 
2.1 Historisk baggrund 
Der findes i Unionen to patentsystemer, hvoraf ingen er baseret på et fællesskabs­
retligt instrument, nemlig de nationale patentsystemer og det europæiske patent­
system. 
Det nationale patent var det første, der blev indført. Det skal understreges, at det 
nationale patent i Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater har undergået en de 
facto harmonisering i forbindelse med, at alle medlemsstaternes efterhånden har 
tiltrådt Miinchen-konventionen om meddelelse af europæiske patenter3. 
Det europæiske patentsystem er baseret på to internationale konventioner, nemlig 
Miinchen-konventionen om meddelelse af europæiske patenter fra 1973 og Luxem­
bourg-konventionen om EF-patenter fra 1975, der i dag er indarbejdet i aftalen om 
EF-patenter, der blev undertegnet i 19894. I 1975 var det medlemsstaternes hensigt 
at lade begge konventioner træde i kraft så hurtigt som muligt. 
Med Miinchen-konventionen blev der ikke indført et enhedspatent, men det er muligt 
at opnå beskyttelse i så mange af de kontraherende stater, som ansøgeren ønsker. 
Fordelen ved dette system er den store smidighed; ulempen er systemets 
kompleksitet og de medfølgende omkostninger. Endvidere fastsættes det ikke i 
konventionen, hvilken domstol der er kompetent på europæisk niveau, hvis der 
opstår tvister, hvilket giver en risiko for, at de kompetente domstole i medlems­
staterne træffer forskellige afgørelser. 
Formålet med EF-patentet, der er udsprunget af Luxembourg-konventionen, er at 
samle de mange forskellige beskyttelsescertifikater, der følger af meddelelse af et 
europæisk patent, i et selvstændigt enhedscertifikat gældende i de tolv medlemslande, 
og som udelukkende reguleres af bestemmelserne i aftalen om EF-patenter, der blev 
indgået i 1989. Denne konvention er endnu ikke trådt i kraft, da ratifikationen i de 
tolv medlemsstater, der har underskrevet den, er blevet forsinket. 
Formålet med Miinchen-konventionen og aftalen om EF-patenter er forskelligt, men 
de supplerer hinanden. Miinchen-konventionen tager sigte på at rationalisere 
meddelelse af patenter ved at indføre en centraliseret procedure administreret af den 
Europæiske Patentmyndighed i Munchen. Konventionen står åben for tiltrædelse af 
enhver europæisk stat samt enhver anden stat efter opfordring fra Den Europæiske 
Patentorganisations administrationsråd5. Formålet med aftalen om EF-patenter er at 
gennemføre det indre markeds målsætninger, bl.a. hvad angår lige konkurrencevilkår 
og fri bevægelighed for varer. 
På nuværende tidspunkt er alle Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater ligeledes medlemmer af 
Miinchcn-konvcntioncn. Tre tredjelande er ligeledes medlem af Mimchen-konventioncn. nemlig 
Schweiz, Liechtenstein og Fyrstedømmet Monaco. 
Aftale om EF-patenter udfærdiget i Luxembourg den 15. december 1989, EFT L 401 af 30.12.1989, 
s. 1. 
Munchen-konventionens art. 166. 
2.2 Behovet for en ny EF-foranstaltning hvad angår EF-patentet 
Det første spørgsmål, der melder sig, er om og i hvilket omfang de berørte kredse 
ville anvende EF-patentsystemet efter Luxembourg-konventionen, hvis den skulle 
træde i kraft efter ratifikation i de tolv signatarstater. Vil industrien blive "tiltrukket" 
af det nye system, eller er det tværtimod sådan, at det europæiske patent og de 
nationale patenter opfylder de eksisterende behovene. Hvis det er tilfældet, vil 
anvendelsen af EF-patentet blive stærkt begrænset, nærmest en undtagelse. 
Da Det Europæiske Fællesskab i 1975 havde ni medlemsstater, udarbejdede disse den 
første version af Luxembourg-konventionen, idet de "ønsker, at europæiske patenter, 
der er meddelt med virkning for deres områder, skal have en ensartet og autonom 
karakter"6. Luxembourg-konventionen blev færdiggjort i 1989. Aftalen om EF-
patenter, der blev undertegnet i Luxembourg den 15. december 1989, vedrører de 
daværende tolv medlemsstater, men indeholder ingen bestemmelser om udvidelsen i 
1995 med Østrig, Sverige og Finland. Disse medlemsstater er ikke direkte berørt af 
aftalen fra 1989, selv om de juridisk er forpligtet til at bliver parter. Ifølge aftalens 
bestemmelser kan der indgås en særlig aftale mellem de kontraherende stater og den 
tiltrædende stat for at fastsætte de nærmere retningslinjer for den tiltrædende stats 
anvendelse af aftalen7. Det ville kræve forhandling om en ny konvention, 
undertegnelse og derefter ratifikation i alle de kontraherende stater i Luxembourg­
konventionen, hvilket naturligvis er en meget tung og kompleks proces. Dette vil i 
endnu højere grad blive tilfældet i forbindelse med eventuelle kommende tiltrædelser 
til Den Europæiske Union. 
Det skal bemærkes, at det europæiske patentsystem er indført gennem internationale 
konventioner. Det skyldes, at initiativerne blev taget på et tidspunkt, hvor 
Fællesskabet ikke havde kompetence på dette område. Den periode er nu overstået, 
og EF-Domstolen har flere gange fastslået Fællesskabets kompetence til at handle på 
patentområdet, hvis det bidrager til virkeliggørelsen af traktatens mål (fri 
bevægelighed for varer eller skabelse af betingelser for en loyal konkurrencex). Det 
skal imidlertid understreges, at indførelse via forordning af et nyt EF-certifikat i 
henhold til EF-traktatens artikel 235 kræver enstemmighed blandt medlemsstaterne, 
hvilket gør det nødvendigt at nå til enighed om alle tekniske spørgsmål. 
Fordelene ved en forordning er dels, at der skabes sikkerhed om ikrafttrædelses­
datoen, der vil blive fastsat uigenkaldeligt i forordningen (mens en konventions 
ikrafttrædelse er usikker og afhænger af, hvor hurtigt signatarstaterne ratificerer 
den), dels at det i forbindelse med optagelse af nye medlemsstater vil være meget 
enkelt, idet en forordning automatisk indgår i gældende fællesskabsret og ikke skal 
ændres eller genforhandles. En ændring af Luxembourg-konventionen til et retligt 
instrument under traktaten baseret på artikel 235 er derfor et af hovedspørgsmålene. 
Præambel til konventionen om det europæiske patent for fællesmarkedet (EF-patcntkonvcntioncn), 
EFTL 17 af 26.1.1976, s. 1. 
Artikel 7, stk. 4, i aftalen om EF-patenter. 
Punkt 27 i EF-Domstolens dom af 13. juli 1995, sag C-350/92 (Kongeriget Spanien mod Rådet) og 
punkt 59 i EF-Domstolens udtalelse nr. 1/94 af 15. november 1994 (Kommissionens anmodning om 
udtalelse om Fællesskabets eventuelle eksklusive kompetence til at indgå GATT-aftalerne), 
Rec.1994.lp.5267. 
Nu hvor der er påbegyndt strategiske drøftelser på fællesskabsniveau om innovation, 
beskyttelse af innovative aktiviteter og følgerne for beskæftigelsen, finder Kommis­
sionen det nødvendigt at gøre status hvad angår EF-patentet og det gældende 
europæiske patentsystem9. Derfor er denne grønbog blevet udarbejdet. Den 
behandler først behandles de mangler, der skyldes, at der ikke findes en 
fællesskabsregulering inden for rammerne af det europæiske patentsystem og 
hindringerne for dette systems ikrafttrædelse; dernæst de dertil knyttede spørgsmål af 
teknisk, juridisk og politisk art, som feks. en yderligere harmonisering af 
patentretten på fællesskabsniveau. 
Der er tre formål med grønbogen, nemlig: 
- så fuldstændigt som muligt at gøre redefor situationen hvad angår beskyttelse af 
innovativ virksomhed via patentsystemet i Fællesskabet 
- vurdere behovet for nye EF-initiativer og/eller ændringer af eksisterende 
systemer 
- undersøge sådanne nye initiativers eventuelle form og indhold. 
Kommissionen opfordrer alle berørte kredse til at deltage i en bred høring på dette 
område og besvare spørgsmålene i grønbogen. 
3. EF-PATENTET 
3.1 Behovet for et enhedspatent 
Miinchen-konventionen gav mange fordele i forhold til den situation, der var 
gældende før konventionens ikrafttrædelse, feks. en centraliseret procedure for 
meddelelse af patenter baseret på ensartede retsregler og ét behandlingssprog, færre 
omkostninger i forbindelse med ansøgning om beskyttelse i flere medlemsstater, et 
beskyttelsescertifikat af høj kvalitet og en de facto harmonisering af 
medlemsstaternes patentlovgivning hvad angår patenterbarhed, gyldighed og 
beskyttelsesomfang. 
Men da systemet ikke indebærer et enhedspatent, har det også begrænsninger: 
- et nationalt patents overgang til et europæisk patent medfører betragtelige 
omkostninger og komplicerer forvaltningen af rettigheder, da der skal indleveres 
oversættelser af patentskriftet til hvert designeret lands patentmyndighed, og da 
der skal betales opretholdelsesafgift på nationalt plan 
- forvaltningen af krænkelsessøgsmål eller anmodninger om ugyldighedskendelse er 
vanskelig, da der skal anlægges sag i alle de lande, for hvilke det europæiske 
patent gælder 
y Første handlingsplan for innovation i Europa, forelagt af Kommissionen den 20. november 1996, 
KOM(96) 589 endelig udg. 
- da der ikke findes en fælles retsinstans, risikerer de nationale domstoles forskellige 
fortolkninger af den europæiske patentret at underminere det europæiske patents 
værdi 
- de gældende nationale opretholdelsesafgifter for det europæiske patent er en stor 
byrde for patenthaverne, så meget mere som afgiftsprovenuet kun delvis (i 
øjeblikket 50%) anvendes til finansiering af Den Europæiske Patentmyndigheds 
sagsbehandlingsprocedure 
- de ekstra beskyttelsesomkostninger for hvert designeret land far virksomhederne 
til at udvælge enkelte lande, hvilket er direkte i modstrid med det indre markeds 
målsætninger. På den ene side er koncentrationen af patentansøgninger i de store 
medlemsstater en ulempe for de mindre medlemsstater både hvad angår 
teknologioverførsel og tiltrækning af investeringer. Det forhold, at beskyttelsen 
begrænses til en del af det indre marked, betyder på den anden side, at 
handelsværdien reduceres. 
Hvis der blev indført et EF-patent, ville den væsentligste gevinst være, at man 
dermed fik et enhedspatent; det ville fa samme virkning i hele Fællesskabet og ville 
kun kunne meddeles, overføres, erklæres ugyldigt eller udløbe for hele Fællesskabets 
område10. Jo flere medlemsstater, der optages i Fællesskabet, jo større vil 
beskyttelsens geografiske dækningsområde være. 
Man kunne have håbet på, at aftalen om EF-patenter kunne have været ratificeret ret 
hurtigt efter undertegnelsen i Luxembourg i 1989; syv år efter må det imidlertid 
konstateres, at det ikke er tilfældet11, og spørgsmålet er om konventionen i dens 
nuværende form stadig opfylder de mål, der blev opstillet på daværende tidspunkt. 
Visse akademiske kredse støtter - i højere grad end industrien - en såkaldt "logisk" 
tilgang; de mener således, at man nødvendigvis bør følge samme fremgangsmåde som 
den, der er anvendt for varemærker, og som er foreslået for mønstre og modeller, 
nemlig indførelse af et enhedscertifikat via en EF-forordning. Dette argument kan 
imidlertid ikke alene retfærdiggøre en sådan tilgang. Fordelene ved et sådant 
enhedssystem er dog åbenlyse: 
- rettighedsforvaltningen ville blive meget enklere, da man ikke længere ville skulle 
igennem en national fase, hvilket ville være omkostningsbegrænsende (ingen 
administrationsomkostninger på nationalt plan, besparelser i forbindelse med 
repræsentation osv.) 
Artikel 2, stk. 2, i aftalen om EF-patenter. 
Kun syv medlemsstater har pa nuværende tidspunkt ratinccrel aftalen om EF-patcntcr, nemlig 
Frankrig, Tyskland, Grækenland, Danmark, Luxembourg, Del Forenede Kongerige og Nederlandene 
(kilde: note fra Rådet af 22. november 1996). 
- systemet gør det muligt at undgå en række krænkelsessøgsmål i hver medlemsstat, 
da sagsøger kan nøjes med at anlægge sag om krænkelse i den kontraherende stat, 
hvor sagsøgte har sin bopæl12 
- større retssikkerhed, da der ville eksistere en domstol med kompetence på 
europæisk plan, der kunne træffe afgørelser om fortolkning af og gyldighed for 
EF-patentet. 
Potentielle brugere opfordres til i forbindelse med grønbogen at fremsætte deres 
mening om fordele og ulemper ved et enhedspatent med følgende hovedkarak­
teristika: meget stort geografisk dækningsområde, nødvendige omkostninger, 
anvendelse af princippet om konsumption af rettigheder på europæisk plan osv. 
Herefter skal følgende to forhold afklares: 
- det skal undersøges, hvorvidt det behov for et enhedspatent, som brugerne har 
givet udtryk for, er reelt 
- det skal endvidere undersøges, om de ønskede mål med et sådan enhedssystem 
kan nås ved at anvende Luxembourg-konventionen i den nuværende eller i en 
ændret form. 
Spørgsmål 
• Hvilke fordele og ulemper mener De, der generelt er ved et patent, der 
dækker hele Fællesskabet, hvad angår: 
• omkostninger? 
• geografisk dækningsområde? 
• konkurrenceforvridning?* 
• fri bevægelighed for varer? 
• retssikkerhed? 
• kontrol med krænkelser? 
• oversættelseskrav? 
• Hvad er de væsentligste betingelser for, at et sådant system kan fungere 
effektivt hvad angår omkostninger og retlig struktur? 
• Hvis de igangværende ratifikationer afsluttes, og EF-patentet endelig kan 
træde i kraft, vil De så anvende dette instrument, således som det er 
udformet i henhold til Luxembourg-konventionen? 
En eventuel ændring af Luxembourg-konventionen kræver enstemmighed blandt de 
kontraherende stater, uanset om der er tale om en ændring af konventionen eller en 
forordning baseret på EF-traktatens artikel 235. Mener De, at en sådan ændring er 
nyttig, eller mener De, at en sammenkædning af det europæiske patent og de 
nationale patentsystemer på passende vis kan opfylde industriens behov? 
12 Artikel 14, stk. 1, i protokollen om bilæggelse af retstvister vedrørende krænkelse af EF-patenter og 
vedrørende disses gyldighed (herefter kaldet protokollen om retstvister). 
3.2 Svagheder ved Luxembourg-konventionen 
Fjernelse af de ulemper og mangler, Miinchen-konventionen som nævnt i punkt 3.1 
indebærer for det indre marked, er selve formålet med et EF-patent. Ifølge 
Kommissionens oplysninger er der imidlertid to hovedaspekter ved EF-patentet, 
således som det fremgår af aftalen fra 1989, der gør det mindre attraktivt at anvende 
det. 
For det første er der meget store udgifter til oversættelse, der skyldes, at hele 
patentskriftet skal oversættes til samtlige medlemsstaters sprog13. Et EF-patent 
meddelt for samtlige femten medlemsstater vil således kræve ti oversættelser. 
Gennemsnitsprisen for en oversat side er 128 DEM14, og et patentskrift er 
gennemsnitlig på 20 sider. Oversættelsesudgifterne vil således i alt beløbe sig til ca. 
25 000 DEM, hvilket naturligvis er et meget stort beløb, som især små og 
mellemstore virksomheder har svært ved at klare. Dette beløb skal dog 
sammenholdes med den betydelige fordel, der er ved EF-patentets enhedskarakter, 
der gør det muligt at opnå en ensartet beskyttelse på et marked med over 340 
millioner indbyggere15. 
Det andet problem ved Luxembourg-konventionen er den derved indførte domstols-
kompetence. Ifølge konventionen er der to måder, hvorpå man kan få omstødt et EF-
patent. 
Der er for det første mulighed for at anmode om ugyldighedserklæring direkte hos 
Den Europæiske Patentmyndighed. Hvis annullationsafdelingen finder, at de 
ugyldighedsgrunde, der er fastsat i konventionen, er til stede, erklærer den patentet 
ugyldigt på hele Fællesskabets område16. 
Der findes imidlertid også et andet middel. Der kan fremsættes modkrav om 
ugyldighedskendelse ved en national domstol, der behandler et krænkelsessøgsmål. 
Hvis domstolen i det tilfælde finder, at en af de ugyldighedsgrunde, der er anført i 
konventionen, er til hinder for opretholdelse af EF-patentet, erklærer den EF-patentet 
ugyldigt17. I det tilfælde vil en endelig retsafgørelse truffet af en national første­
instansret, hvorved et EF-patent erklæres ugyldigt, have samme følger. Selv om der 
er mulighed for at indbringe en afgørelse for Den Fælles Ankedomstol1*, mener 
nogle, at det forhold, at konventionen giver én national domstol mulighed for at 
erklære et EF-patent ugyldigt på hele Fællesskabets område, kan medføre manglende 
retssikkerhed. Nogle potentielle brugere af EF-patentsystemet mener, at der er for 
13 Artikel 30, stk. 1 og 2, i Luxembourg-konventionen. 
14 Tallene stammer fra Den Europæiske Patentmyndighed i Munchen, der anvender DEM som 
referencevaluta. 
15 Tolv medlemsstater. 
16 Artikel 55-58 i Luxembourg-konventionen. 
17 Artikel 15, stk. 2, og artikel 19, stk. 1, i protokollen om retstvister. 
,x Artikel 21 og 22 i protokollen om retstvister. 
10 
stor risiko for, at et patent, der gælder for et så stort og økonomisk vigtigt område 
som Fællesskabet, erklæres for ugyldigt ved én enkelt national domstolsafgørelse. 
Til denne betydelige risiko skal lægges yderligere en vanskelighed: så snart der som 
følge af et krænkelsessøgsmål er fremsat modkrav om ugyldighedskendelse ved en 
national domstol, skal enhver anden national domstol, for hvilken der verserer et 
andet krænkelsessøgsmål, udsætte sagen19. Utilfredsheden med denne regel går på, at 
da sagsbehandlingen ofte skal igennem tre instanser, kan den retsbeskyttelse, som et 
EF-patent giver, blive blokeret. 
Spørgsmål 
Mener de også, at de største svagheder ved EF-patentet i dets nuværende form 
(Luxembourg-konventionen) dels er de store udgifter, der følger af kravet om, at 
patentskriftet skal oversættes til alle Fællesskabets sprog, og dels den manglende 
retssikkerhed der følger af den gældende domstolskompetence? Mener De, der er 
andre ulemper? 
3.3 Problemet vedrørende oversættelsesudgifter og mulige løsninger 
Hvis udgifterne til oversættelse af EF-patentskriftet til samtlige fællesskabssprog er 
en afgørende hindring for anvendelse af EF-patentet, må dette problem løses. Det 
skal imidlertid først og fremmes understreges, at der her er tale om et følsomt og 
vanskeligt spørgsmål. 
En første mulig løsning findes i originalversionen af Luxembourg-konventionen fra 
1975. Generelt er der her tale om kun at kræve oversættelse af patentkravene 
(artikel 33). Men dette - begrænsede - oversættelseskrav kan udvides med henvisning 
til forbeholdet i artikel 88, i henhold til hvilket enhver medlemsstat kan erklære, at 
hvis patentskriftet ikke er offentliggjort på et af den pågældende stats officielle sprog, 
kan patenthaveren ikke gøre de rettigheder gældende, der er knyttet til patentet. 
Luxembourg-konventionen fra 1975, gør det således kun obligatorisk at oversætte 
patentkravene i forbindelse med patentudstedelsen eller kort tid efter. Endvidere har 
enhver kontraherende stat mulighed for at anmode om en oversættelse af 
patentskriftet, således at fristen for indlevering af en sådan oversættelse frit kan 
fastsættes af patenthaveren i forhold til det tidspunkt, på hvilket kan har behov for 
beskyttelsen. 
Denne løsning gør det muligt for patenthaveren selv at afgøre, hvornår han har behov 
for beskyttelse, og det giver en vis smidighed hvad angår oversættelse af 
patentskriftet. I artiklen sondres der mellem, om oversættelsen indleveres inden tre 
måneder fra den dag, på hvilken meddelelsen om udstedelsen af patentet er 
offentliggjort, efter udløbet af fristen på tre måneder men inden for en frist på tre år 
eller efter udløbet af en frist på tre år. I det første tilfælde kan patenthaveren gøre de 
rettigheder gældende, der er knyttet til patentet, straks efter indlevering af 
oversættelsen. I det andet tilfælde kan patenthaveren gøre de rettigheder gældende, 
der er knyttet til patentet, på samme tidspunkt; men udnyttes opfindelsen uden hans 
samtykke inden indlevering af en oversættelse, kan han dog kun gøre krav på en 
19 Artikel 34 i protokollen om retstvister. 
11 
rimelig erstatning. I det sidste tilfælde kan enhver person, der har udnyttet 
opfindelsen eller truffet formålstjenlige og væsentlige foranstaltninger hertil inden 
indlevering af en oversættelse fortsat udnytte opfindelsen på rimelige betingelser. 
En anden løsning blev drøftet på revisionskonferencen vedrørende konventionen i 
1989 og vandt større genklang. Den går ud på, at fastholde kravet om oversættelse af 
hele patentskriftet. Imidlertid skal en manglende oversættelse til et eller flere sprog 
ikke betyde bortfald af EF-patentet, men blot medføre, at det ikke får virkning i den 
eller de berørte medlemsstater. Denne løsning giver ikke EF-patentet enhedskarakter, 
og det vil i den henseende ligne det europæiske patent. 
Den tredje mulige løsning til nedbringelse af udgifterne til oversættelse er den 
"globale" løsning, som Den Europæiske Patentmyndighed har foreslået for det 
europæiske patent20. Denne løsning har tre hovedpunkter: 
- offentliggørelse samtidig med offentliggørelse af ansøgningen eller snarest herefter 
af et udførligt sammendrag på behandlingssproget, og efterfølgende oversættelse 
til samtlige medlemsstaters sprog 
- udelukkende oversættelse af kravene, når patentet udstedes 
- oversættelse af hele patentskriftet før ethvert søgsmål anlagt af patenthaveren for 
at gøre de rettigheder gældende, der er knyttet til patentet. 
Formålet med den globale løsning er dels at forbedre patentoplysningerne, og dels at 
fjerne det nuværende systems alvorlige ulemper, samtidig med at den finansielle 
byrde, der pålægges patentansøgerne, lettes. 
Hvis man baserer sig på Den Europæiske Patentmyndigheds beregninger vil den 
globale løsning anvendt på EF-patentet indebære udarbejdelse af et udførligt 
sammendrag til ca. 100 DEM og oversættelse heraf til ti sprog, der beløber sig til 120 
DEM pr. sprog, dvs. samlede oversættelsesudgifter for det nye sammendrag på ca. 
1 300 DEM. Da et patent gennemsnitlig indeholder 3,5 sider med krav, og da der må 
regnes med 500 DEM pr. sprog til oversættelse af krav, vil de gennemsnitlige 
oversættelsesudgifter beløbe sig til 5 000 DEM. 
Det vil give samlede oversættelsesudgifter på ca. 6 300 DEM pr. patentansøgning, 
hvilket svarer til en besparelse på ca. 18 700 DEM pr. ansøgning i forhold til den 
situation, hvor hele patentskriftet skal oversættes til samtlige fællesskabssprog. 
Der findes andre løsninger på oversættelsesområdet. 
• Det er først og fremmest muligt helt at undlade oversættelse eller kun at oversætte 
selve kravene 
• Et andet forslag går ud på at indføre en oversættelsesordning "efter anmodning", 
således at der kun skal indleveres en oversættelse, hvis en tredjemand anmoder 
herom. For at finansiere en sådan ordning vil det blive nødvendigt at oprette en 
20 Dokument udarbejdet af Den Europæiske Patentmyndigheds administrationsråd, nr. CA/46/96 af 
19. november 1996. 
12 
reservefond til at dække udgifterne til de eventuelt krævede oversættelser ved 
enten at lægge en afgift på hver patentansøgning eller opkræve bidrag til at dække 
omkostningerne til forsikring mod en sådan eventualitet. 
• Endelig er der fremsat forslag om, at patentskriftet skal indeholde en kort 
beskrivelse, der indeholder de oplysninger, der er væsentlige for at forstå 
opfindelsen og fortolke kravene, og denne beskrivelse skulle oversættes og i et 
bilag suppleres med en grundigere beskrivelse, der normalt ikke vil skulle 
oversættes. Der er netop fremkommet en variant af dette forslag, nemlig den 
kompakte beskrivelse. Den går ud på at indføre en fremgangsmåde til 
komprimering af beskrivelsen på ansøgerens initiativ, men i samarbejde med 
sagsbehandleren, når prøvningen er afsluttet. 
Uanset hvilken løsning der vælges, ser det ud til, at oversættelser af effektivitets­
hensyn ikke bør indleveres decentralt hos de nationale patentmyndigheder, men 
centralt hos Den Europæiske Patentmyndighed. Det er i øvrigt også den løsning, der 
er valgt i Luxembourg-konventionen. 
Spørgsmål 
• 
• Med henblik på at nedbringe udgifterne til oversættelse går De da ind for en 
ordning baseret på artikel 33 og 88 i Luxembourg-konventionen fra 1975 eller den 
"globale løsning", der er foreslået af Den Europæiske Patentmyndighed? 
Hvis ingen af ovennævnte to løsninger kan gennemføres, vil De så gå ind for en 
løsning, hvorefter EF-patentets enhedskarakter bortfalder, således EF-patentet, 
hvis der ikke indleveres oversættelser, kun vil være gældende i den eller de 
omhandlede medlemsstater? 
Mener De, at der findes andre interessante og nyttige måder til at nedbringe 
udgifterne til oversættelse (oversættelse efter anmodning, kompakt beskrivelse 
osv.)? 
Er De enig i, at en centraliseret indlevering af oversættelser af EF-patentskrifter 
hos Den Europæiske Patentmyndighed, således som foreskrevet i Luxembourg­
konventionen, er et væsentligt punkt i oversættelsesordningen? 
3.4 Problemet vedrørende domstolskompetence og mulige løsninger 
Problemerne i forbindelse med den domstolskompetence, der gælder ifølge Luxem­
bourg-konventionen, er fremstillet ovenfor i punkt 3.2. For at rette op på de 
formodede ulemper ved dette system er det nødvendigt at foretage visse ændringer21 
i forbindelse med et fællesskabsinitiativ, der har til formål i højere grad at integrere 
EF-patentet i det retssystem, der følger af traktaten. 
En løsning kunne være, at medlemsstaternes domstole fik kompetence til at træffe 
afgørelse i søgsmål om krænkelse af EF-patenter, søgsmål til godtgørelse af, at der 
ikke foreligger patentindgreb og i alle søgsmål om udnyttelse af opfindelsen før 
21 Der er væsentligst tale om at undgå følgerne af artikel 20 i protokollen om retstvister. 
13 
offentliggørelsen af meddelelsen om udstedelse af patentet. Derimod kunne sager om 
ugyldighed udelukkende henhøre under en ny annullationsafdeling, der skulle 
oprettes inden for rammerne af Den Europæiske Patentmyndighed. Det vil sige, at de 
nationale domstole i modsætning til bestemmelserne i den nugældende konvention22 
ikke ville være kompetente i forbindelse med modkrav om ugyldighedskendelse af 
EF-patenter. 
Hvis der fremsættes modkrav om ugyldighedskendelse af et EF-patent ved en 
national domstol i forbindelse med et hovedsøgsmål om krænkelse af et EF-patent, 
ville den pågældende domstol skulle udsætte krænkelsessagen, indtil den kompetente 
annullationsafdeling i Den Europæiske Patentmyndighed har truffet afgørelse om 
patentets gyldighed. Med andre ord vil spørgsmål om EF-patenters gyldighed ikke 
længere blive afgjort af de nationale domstole men udelukkende af 
fællesskabsinstanser. For at undgå at der fremsættes en række modkrav om 
ugyldighedskendelse i forbindelse med formodede krænkelser af EF-patenter, vil det 
formodentlig blive nødvendigt at begrænse forpligtelsen til at udsætte de omhandlede 
sager til de tilfælde, hvor den pågældende dommer i krænkelsessagen vurderer, at der 
foreligger alvorlig tvivl om EF-patentets gyldighed. 
Inden for rammerne af disse to forskellige retsmidler ville kompetencen til at 
behandle sager om patenters gyldighed udelukkende ligge hos en instans under Den 
Europæiske Patentmyndighed, og derefter i De Europæiske Fællesskabers Ret i 
Første Instans. Et EF-patent ville således på to måder kunne erklæres for ugyldigt: 
- enten ved en anmodning om ugyldighedserklæring indgivet direkte til Den 
Europæiske Patentmyndighed23 
- eller ved fremsættelse af modkrav om ugyldighedskendelse ved en national 
domstol, der vil skulle udsætte sagen, indtil annullationsafdelingen har truffet 
afgørelse. Den nationale domstol vil under hensyntagen til annullationsafdelingens 
afgørelse kunne træffe afgørelse i krænkelsessagen. 
Hvad angår betingelserne for at anmode om ugyldighedskendelse, ugyldigheds­
grunde, behandling af anmodningen, ugyldighedskendelse eller opretholdelse af 
patentet samt offentliggørelse af et nyt patentskrift efter ugyldighedsproceduren kan 
bestemmelserne i Luxembourg-konventionens artikel 55-59 formodentlig finde 
uændret anvendelse. 
For at give mulighed for at påklage afgørelser om EF-patenters gyldighed skal 
annullationsafdelingernes afgørelser kunne indbringes for De Europæiske Fælles­
skabers Ret i Første Instans. Denne klagemulighed skal være åben for påstande om 
manglende kompetence, væsentlige formmangler, krænkelse af traktaten eller af det 
retlige instrument, hvorved EF-patentet er indført, eller af enhver retsregel 
vedrørende deres anvendelse, samt magtfordrejning. Førsteinstansretten skal 
ligeledes have kompetence til både at annullere og omstøde den påklagede afgørelse. 
I den forbindelse kan det blive nødvendigt at se på den måde, hvorpå 
22 Artikel 15, stk. I, litra d), i Protokollen om retstvister. 
23 Artikel 55 i Luxembourg-konventionen. 
14 
Førsteinstansrettens arbejde er organiseret. Oprettelse af en særlig afdeling til 
behandling af patentsager kan i den forbindelse ikke udelukkes24. 
I sidste instans vil der blive en mulighed for at påklage Førsteinstansrettens afgørelser 
vedrørende EF-patentet ved De Europæiske Fællesskabers Domstol. Denne 
klagemulighed er begrænset til retsspørgsmål25. 
For at gøre denne mekanisme så effektiv som muligt skal det klart angives, at 
afgørelser, der har fået retskraft, og som erklærer et EF-patent for ugyldigt eller 
kræver det ændret, har samme retsvirkning i samtlige medlemsstater. 
En anden løsning, der i højere grad tager udgangspunkt i konventionen fra 1975, ville 
også være mulig. Ifølge den skulle den nationale domstol, ved hvilken der er anlagt 
sag om krænkelse af et EF-patent, bevare kompetence til at træffe afgørelse i 
forbindelse med et modkrav om ugyldighedskendelse. Imidlertid skulle afgørelsen i 
ugyldighedssøgsmålet kun gælde for EF-patentet i den medlemsstat, hvor domstolen 
er beliggende. Man kunne forestille sig en undtagelse fra denne begrænsede virkning 
af afgørelsen, hvis en krænkelsessag, der er indbragt for en domstol i den 
medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, vedrører krænkelser i en anden medlemsstat 
end den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl. I det tilfælde skulle afgørelsen 
ligeledes gælde for EF-patentet i denne anden medlemsstat. En sådan løsning ville 
betyde, at patenthaveren kunne undgå risikoen for en ugyldighedskendelse med 
global og øjeblikkelig virkning. 
Der skal her gøres en generel bemærkning. Inden for rammerne af det af traktaten 
fastsatte retssystem er det ikke muligt at oprette nye domstole i modsætning til det, 
der foreskrives i Luxembourg-konventionen, hvorved der indføres en såkaldt Fælles 
Appeldomstol for EF-patenter. I et retssystem, der reguleres af traktaten, er det kun 
De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans og De Europæiske Fællesskabers 
Domstol, der har domstolskompetence. Derfor nævnes der i dette forslag intet om 
oprettelse af en Fælles Ankedomsto! på patentområdet. 
Spørgsmål 
• Er De hvad angår domstolskompetence tilhænger af et system: 
- der giver instanser ved Den Europæiske Patentmyndighed (annullationsafdeling) 
enekompetence til at træffe afgørelse i ugyldighedssager, og De Europæiske 
Fællesskabers Ret i Første Instans enekompetence i klagesager? 
- der giver de nationale domstole kompetence til at træffe afgørelser i 
ugyldighedssøgsmål, således at virkningen af deres afgørelser er begrænset til den 
medlemsstat, hvor domstolen er beliggende? 
24 Hvis dette forslag gennemføres, vil de nærmere retningslinjer for den nye annullationsafdeling ved 
Den Europæiske Patentmyndighed og muligheden for at paklage afgørelserne ved 
fællcsskabsdomstolcne blive gjort til genstand for en grundig undersøgelse, hvis form væsentligst vil 
afhænge af, hvilket juridisk instrument der anvendes til at indføre disse procedurer. 
25 EF-traktatcns artikel 168 A, stk. 1. 
15 
3.5 Afgifter 
Det skal først og fremmest nævnes, at Den Europæiske Patentmyndighed skal være 
den tekniske administrator af EF-patentet, hvad enten det bliver i den form, der 
fremgår af Luxembourg-konventionen, eller i en juridisk form i henhold til traktaten. 
I den forbindelse skal de sagsbehandlingsafgifter (ansøgningsafgift, nyhedsundersø-
gelsesafgift, prøvningsafgift osv.), der anvendes i forbindelse med det europæiske 
patent, også gælde for EF-patentet. Det skal understreges, at Den Europæiske 
Patentorganisations administrationsråd på sit møde i december 1996 traf to vigtige 
beslutninger om en betragtelig nedbringelse af sagsbehandlingsafgifterne. Den første 
beslutning vedrører en nominel nedsættelse af ansøgnings-, nyhedsundersøgelses- og 
designeringsafgifter26. Den anden vedrører udsættelse af fristen for betaling af 
designationsafgifter, der på nuværende tidspunkt er seks måneder efter 
offentliggørelsen af nyhedsrapporten. 
Disse nye sagsbehandlingsafgifter, der gælder fra den 1. juli 1997, vil ligeledes skulle 
finde anvendelse på EF-patentet. Designationsafgifter er ikke relevante for EF-
patentet, da der ikke er en egentlig "designering" af et land, idet der er tale om et 
enhedspatent og en ensartet beskyttelse i hele Fællesskabet. Hvis der alligevel skulle 
blive tale om en designationsafgift eller lignende, ville der skulle indføres et loft 
svarende til det beløb, der betales for et begrænset antal designationer i forbindelse 
med et europæisk patent. 
Hvis EF-patentet ændres, således at det falder ind under traktaten, vil det være 
nødvendigt at revidere den finansielle bestemmelse om opretholdelsesafgifter. Det 
foreskrives i Luxembourg-konventionen fra 1989, at provenuet fra afgifter med 
fradrag af beløb, der overføres til Den Europæiske Patentorganisation i form af 
opretholdelsesafgifter, fordeles mellem de deltagende stater efter en fordelingsnøgle, 
der er fastsat i konventionen27. Hvis EF-patentet henhører under traktaten, kan dette 
system ikke fungere og skal afskaffes. 
Den organisation, der administrerer EF-patentsystemet, skal være i finansiel ligevægt, 
hvilket betyder, at den skal beholde alle de forskellige brugerafgifter. Organisationens 
indtægter skal derfor - uden at det udelukker andre indtægter - omfatte provenuet fra 
de afgifter, der skal betales i henhold til det gældende afgiftssystem, og eventuelt 
tilskud fra De Europæiske Fællesskabers almindelige budget. Afgiftssystemet for EF-
patentet skal vedtages efter forslag fra Kommissionen efter "komitologi"-proceduren. 
Afgiftsstørrelsen fastsættes således, at de tilsvarende indtægter principielt gør det 
muligt at sikre budgetligevægt. Det betyder generelt, at den administrerende 
organisation ikke kan overføre nogen af indtægterne overhovedet til andre 
organisationer eller nationale instanser. 
26 Ansøgningsafgiften nedsættes fra 600 DEM til 250 DEM, afgiften for europæisk nyhedsundersøgelse 
fra 1 900 DEM til 1 700 DEM, afgiften for international nyhedsundersøgelse fra 2 400 DEM til 2 200 
DEM og dcsignationsafgiftcn fra 350 DEM til 150 DEM. Der er tale om nedsættelser p;i 124 mio. 
DEM om arct. 
27 Artikel 20 i Luxembourg-konventionen. 
16 
Endelig melder spørgsmålet sig, om det ikke på grund af EF-patentets 
enhedskarakter og den deraf følgende manglende valgmulighed hvad angår 
beskyttelsens geografiske dækningsområde vil være nødvendigt med en yderligere 
foranstaltning på afgiftsområdet for at anspore brugerne til at anvende systemet. Man 
kunne således forestille sig, at de samlede opretholdelsesafgifter for EF-patenter, der 
skal betales til Den Europæiske Patentmyndighed, skulle udgøre et mindre beløb end 
de samlede opretholdelsesafgifter for et europæisk patent, der dækker hele 
Fællesskabet. 
Det er i øvrigt blevet foreslået at give EF-patenthaveren mulighed for ikke at betale 
årsafgift i nogle medlemsstater, hvilket ville gøre systemet fleksibelt og give mulighed 
for kun at opretholde EF-patentet i en del af Fællesskabet. Dette system, der nu og 
da kaldes "EF-patent à la carte", ville give mulighed for delvist at give afkald på 
rettigheder, således at afkaldet begrænses til nogle medlemsstater ved, at årsafgiften 
ikke betales der2x. 
Spørgsmål 
• Bør de finansielle bestemmelser i Luxembourg-konventionen og i Miinchen-
konventionen vedrørende opretholdelsesafgifter for EF-patenter ændres, således 
at afgiftsprovenuet udelukkende tilfalder Den Europæiske Patentmyndighed til 
dækning af udgifterne i forbindelse med udstedelse og administration af EF-
patenter? 
I betragtning af de forskellige beskyttelsesmuligheder brugerne har adgang til 
(europæisk patent, nationale patenter ...), mener De så, det er nødvendigt med 
yderligere foranstaltninger for at gøre EF-patentsystemet mere attraktivt, feks. en 
nedsættelse af opretholdelsesafgifterne? 
Bør der være mulighed for at give delvist afkald på de rettigheder, der er knyttet 
til et EF-patent, i et begrænset antal medlemsstater ved, at der ikke betales 
opretholdelsesafgifter i disse stater? 
3.6 Sammenkædning af EF-patentet og det europæiske patent 
EF-patentet skal være et enhedscertifikat, der giver rettigheder i hele Fællesskabet. 
Jo mere Fællesskabet udvides, jo større vil beskyttelsens geografiske dæknings­
område blive. Det vil uden tvivl være en fordel; det kan imidlertid også give 
vanskeligheder for nogle virksomheder, der på et tidligt tidspunkt i sagsbehandlings-
processen vil have svært ved at vurdere, om det er nødvendigt med en så omfattende 
beskyttelse. Ud over et eventuelt behov for beskyttelse i tredjelande, der ikke er en 
del af Fællesskabet, vil det europæiske patent fortsat være nyttigt, da det giver 
virksomhederne mulighed for at designere visse lande og ikke nødvendigvis alle 
Fællesskabets medlemsstater. 
Derfor er det formodentlig nødvendigt at sikre en vis fleksibilitet i det europæiske 
patentsystem. Man kunne derfor indføre en vis kobling mellem EF-patentet og det 
europæiske patent. Fordelen ved en sådan fleksibilitet er, at man i begyndelsen kan 
28 Det ville kræve en ændring af artikel 48 og 49 i Luxembourg-konventionen. 
17 
lade patentet dække hele det indre marked og først foretage en geografisk 
begrænsning i løbet af eller efter afslutningen af udstedelsesproceduren. 
EF-patentansøgeren vil således kunne anmode om, at ansøgningen ændres til en 
ansøgning om europæisk patent, så længe den eksisterer juridisk (det vil ikke være 
tilfældet, hvis ansøgningen er trukket tilbage eller anses for at være trukket tilbage 
eller afvist). I det tilfælde vil der for ansøgningen om europæisk patent, der 
udspringer af en EF-patentansøgning, gælde samme indleveringsdato og 
prioritetsdato som for den oprindelige ansøgning. 
Den omvendte situation, hvor en ansøgning om et europæisk patent ændres til en 
ansøgning om EF-patent, er vanskeligere at forestille sig, bortset fra det tilfælde, 
hvor man i ansøgningen om europæisk patent har designeret alle Det Europæiske 
Fællesskabs medlemsstater. 
Der skal i øvrigt mindes om, at der ifølge artikel 30, stk. 6, andet punktum, i 
Luxembourg-konventionen fra 1989 allerede er mulighed for at fa ændret et EF-
patent (efter udstedelsen). 
Spørgsmål 
Mener De, det er nødvendigt at sammenkæde EF-patentet og det europæiske 
patent og feks. give mulighed for at ændre en ansøgning om EF-patent til en 
ansøgning om europæisk patent? Mener De, det er nødvendigt med andre 
sammenkædninger? Hvordan ville de i givet fald kunne fungere? 
3.7 Andre spørgsmål 
Aftalen om EF-patenter, der blev undertegnet i Luxembourg i 1989, indeholder flere 
bilag med erklæringer og resolutioner om forskellige vigtige punkter på det 
patentretlige område. 
I forbindelse med eventuelle nye regler for EF-patenter må det undersøges, i hvor høj 
grad nogle af disse resolutioner skal indarbejdes. 
Resolutionen om fælles bestemmelser om meddelelse af tvangslicens til udnyttelse af 
EF-patenter har i høj grad tabt sin betydning, da der i TRIPs-aftalen inden for 
rammerne af GATT/WTO29 findes fuldstændige regler for tvangslicens. Hvis der blev 
taget et nyt initiativ om EF-patentet i henhold til traktaten, ville alle bestemmelserne i 
TRIPs-aftalen kunne indarbejdes fuldstændigt i den valgte retsakt, eller der kunne 
henvises til disse bestemmelser. 
I resolutionen om tidligere brug eller besiddelse nævnes det, at der skal indledes en 
revision af konventionen for at skabe en ret på grundlag af tidligere brug eller 
besiddelse af en opfindelse, der er genstand for et EF-patent, med ensartet virkning 
overalt i de kontraherende stater. Retten vedrørende tidligere brug eller besiddelse er 
baseret på princippet om god tro. Spørgsmålet er, om det er nyttigt med et nyt 
initiativ på dette område for at sikre, at følgerne af tidligere brug eller besiddelse er 
de samme i hele Fællesskabet. Der mindes om, at alle de europæiske stater blev enige 
29 Artikel 31, litra a) til I) i TRIPs-artalcn. 
18 
om en ordning vedrørende tidligere brug på den første del af den diplomatiske 
konference om harmoniseringstraktaten for patenter (Haag 1991). 
Spørgsmål 
Mener De, at spørgsmålet om tidligere brug eller besiddelse skal harmoniseres på 
fællesskabsniveau i forbindelse med et nyt initiativ vedrørende EF-patentet? 
30 4. YDERLIGERE HARMONISERING PÅ FÆLLESSKABSNIVEAU 
4.1 Behovet for en yderligere harmonisering på fællesskabsniveau 
Det Europæiske Fællesskab har inden for rammerne af dets kompetence lovgivet på 
patentområdet, bl.a. for at tage højde for den teknologiske udvikling inden for 
sektorer med høj værditilvækst. Rådet og Europa-Parlamentet har således vedtaget 
to forordninger om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler 
plantebeskyttelsesmidler for at råde bod på den utilstrækkelige beskyttelse, der var til 
skade for forskningen inden for lægemidler og plantebeskyttelsesmidler. På et andet 
område har Kommissionen foreslået et instrument til præcisering af de betingelser, 
der gælder for at fa patent på en bioteknologisk opfindelse30. 
Disse eksempler viser, at hvis der er et klart etableret behov, er Fællesskabet i stand 
til at foreslå og vedtage relevant lovgivning. Spørgsmålet er, om det er relevant at 
foretage en yderligere fællesskabsharmonisering på andre tekniske områder eller af 
andre aspekter. 
4.2 Edb-programmers patenterbarhed og opfindelser i relation til software 
Informationssamfundet og udviklingen af elektronisk handel giver helt nye 
muligheder for den europæiske økonomi, samtidig med at det giver nye udfordringer. 
Den konstante udarbejdelse og forbedring af nye edb-programmer og software er af 
afgørende betydning for udviklingen af informationssamfundet og den elektroniske 
handel, da de skal gøre det muligt at få en hurtig, sikker og præcis adgang til de 
ønskede oplysninger og de interaktive tjenester. Kommissionen har allerede taget 
nogle initiativer for på det lovgivningsmæssige plan i hele Unionen at sikre et 
passende beskyttelsesniveau for de innovationer, der er knyttet til informations­
samfundet. Således vedtog Kommissionen i november 1996 en meddelelse om 
ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder i informationssamfundet31. Sådanne 
regler er helt afgørende for informationssamfundet og den elektroniske handel i Den 
Europæiske Union, da indholdet i de fleste nye tjenester vil kunne beskyttes af 
intellektuelle ejendomsrettigheder. 
Forslag til Rådets og Europa-Parlamentets direktiv om retlig beskyttelse af bioteknologiske 
opfindelser, KOM(95) 661 endelig udg. af 13.12.1995, EFT C 296 af 8.10.1996. 
31 KOM(96) 568 ar 20. november 1996. 
19 
Edb-programmer er i dag ophavsretligt beskyttet som litterære værker32 i Det 
Europæiske Fællesskab, mens de "som sådan" ikke kan beskyttes via patenter. Det 
forhold at software-relaterede opfindelser er patenterbare, påvirker ikke den 
eksisterende ophavsretlige beskyttelse af software. På grund af softwares stigende 
betydning har Den Europæiske Patentmyndighed og nogle medlemsstaters 
patentmyndigheder i de senere år meddelt tusinder af patenter til beskyttelse af 
logiske modeller indeholdende basisidéer og -principper, der udgør "tekniske 
løsninger på tekniske problemer". Sådanne patenter er ikke meddelt for software som 
sådan, men for software-relaterede opfindelser, der består af maskinel og dertil 
hørende produktrelateret software. 
På internationalt niveau udelukker artikel 27 i TRIPs-aftalen ikke patentering af edb-
programmer. Det er derfor i nogle tredjelande tilladt at udtage patent på edb-
programmer. De Forenede Stater offentliggjorde den 28. februar 1996 de nye 
retningslinjer for sagsbehandlere hvad angår opfindelser i forbindelse med edb-
programmer: hidtil var det sådan, at et krav vedrørende en matematisk algoritme kun 
blev godkendt, hvis der var tale om en fysisk ændring; i dag anbefaler man en mere 
pragmatisk tilgang, der tager udgangspunkt i kravet om, at opfindelsen skal være 
"nyttig". Det betyder, at flere opfindelser i forbindelse med edb-programmer vil være 
patenterbare. Praksis i De Forenede Stater var imidlertid i forvejen meget smidig; 
således var edb-programmer, der var indarbejdet i en fysisk genstand, som feks. en 
diskette, patenterbare33, allerede før de nye retningslinjer blev offentliggjort. 
Japan er ligeledes i gang med at undersøge, om det er nødvendigt at ændre 
behandlingen af dette spørgsmål; den 8. august 1996 offentliggjorde den japanske 
patentmyndighed således et nyt forslag til retningslinjer; formålet med dette forslag er 
ikke patentering af edb-programmer som sådan, da det foreslås, at en opfindelse for 
at være patenterbar skal vidne om en høj grad af "teknologisk" kreativitet med 
udgangspunkt i naturlovene. 
I Fællesskabet har disse spørgsmål været til bred høring i de berørte kredse i 
forbindelse med spørgeskemaet om industrielle ejendomsrettigheder i informations­
samfundet, som Kommissionens tjenestegrene udarbejdede i juli 1996. De indkomne 
svar er meget forskellige. Nogle mener ikke, at man bør ændre den nuværende 
balance mellem ophavsret (for programmerne som sådan) og patenter (for software-
relaterede opfindelser), og at man blot bør sikre, at medlemsstaterne anvender de 
relevante bestemmelser på samme vis. Andre mener derimod, at tidspunktet er inde 
til at ændre systemet, og bl.a. afskaffe artikel 52, stk. 2, i konventionen om 
meddelelse af europæiske patenter, således at edb-programmer som sådan bliver 
patenterbare. Tilhængerne af denne fremgangsmåde mener, at man skal fastholde 
kravet om, at en opfindelse skal have "teknisk" karakter; men hvis dette krav er 
opfyldt, bør et program, der ligger på et medie, hvorved opfindelsen kan udnyttes, 
være patenterbart. 
32 Rådets direktiv 91/250/EØF af 14. maj 1991 om retlig beskyttelse afedb-programmer, EFT L 122 af 
17.5.1991, s. 42. 
33 Afgørelse fra den amerikanske patent- og varemærkemyndighed af 26. april 1996, in re Beauregard. 
20 
Da visse berørte kredse mener, at man bør afskaffe artikel 52, stk. 2, i konventionen 
om meddelelse af europæiske patenter, må det undersøges, hvilke praktiske følger en 
sådan afskaffelse vil have, bl.a. hvad angår anvendelse af både ophavsret og patentret 
på samme værk eller opfindelse. 
Spørgsmål 
• Hvad angår patenterbarhed for edb-programmer og software-relaterede 
opfindelser mener De, 
- at de nuværende forskelle i medlemsstaternes retspraksis kan skabe hindringer for 
samhandelen eller være konkurrenceforvridende? 
- at forskellene mellem Europa og de væsentligste økonomiske partnere kan skabe 
problemer for de europæiske virksomheder? 
- at disse forskelle bør føre til en yderligere fællesskabsharmonisering på dette 
område? 
• Hvad angår patenterbarhed for edb-programmer og software-relaterede 
opfindelser mener De, at det på sigt bør foreslås at ophæve artikel 52, stk. 2, i 
Miinchen-konventionen? 
- i bekræftende fald, hvordan mener De, at man samtidig kan anvende ophavsretten 
og patentretten på samme værk/opfindelse? 
- i benægtende fald, mener De så, at det alligevel er nødvendigt at ændre 
retningslinjerne for Den Europæiske Patentmyndigheds sagsbehandlere på dette 
punkt? 
4.3 Arbejdstageres opfindelser 
Ordningerne for arbejdstageres opfindelser er i dag meget forskellige i medlems­
staterne. Arbejdstageres opfindelser er opfindelser, der gøres af forskningspersonale 
eller teknisk personale (forskere, ingeniører osv.) inden for rammerne af den 
ansættelseskontrakt, hvorved de er knyttet til en virksomhed eller et laboratorium. I 
nogle medlemsstater løses dette problem generelt ved hjælp af patentlovgivningen, 
feks. i Frankrig34 og i Det Forenede Kongerige35; i andre medlemsstater er der 
indført en særlig lov, feks. i Tyskland og Sverige. Den fælles grundregel for al denne 
lovgivning er, at hvis en arbejdstagers arbejde inden for rammerne af ansættelses­
kontrakten kan føre til opfindelser, tilhører patentet arbejdsgiveren. På andre punkter 
er medlemsstaternes lovgivning meget forskellig. Nogle love indeholder procedure­
regler for opfinderens indlevering af patentansøgninger, om hvorvidt opfinderen kan 
eller skal have sit navn opført på patentet osv. I andre love skelnes der mellem 
"permanent", "midlertidig" eller "lejlighedsvis" oplindelsesrelateret virksomhed med 
forskellige regler for tilkendelse af opfindelsen. Endelig findes der i den tyske 
lovgivning en række bestemmelser om vederlag til arbejdstagere, der udfører 
34 Artikel L.611-7 i Code de la propriété intellectuelle. 
35 Artikel 39-43 i patentloven ('Employee's Invention"). 
21 
opfindelsesrelateret virksomhed, samt præcise regler for beregning af yderligere 
vederlag. 
Det er oplagt, at virksomhedernes anvendelse af disse forskellige lovgivninger har 
følger for forskningsaktiviteterne og administrationen heraf Jo mere lovgivningerne 
er detaljerede og komplekse, jo flere menneskelige ressourcer skal virksomhederne 
anvende til behandling af disse spørgsmål. Man kan i øvrigt spørge, om forskellene i 
de nationale lovgivninger om arbejdstageres opfindelser ikke påvirker den frie 
udveksling af tjenesteydelser i det indre marked og/eller konkurrenceforholdene. 
Spørgsmål 
Har de nuværende forskelle i medlemsstaternes lovgivning om ansattes opfindelser 
følger for innovativ virksomhed og ansættelsesbetingelserne og/eller den frie 
udveksling af tjenesteydelser og/eller konkurrencebetingelserne? Er det på grund 
af disse forskelle påkrævet med en fællesskabsharmonisering? 
4.4 Formaliteter, anvendelse af agenter og anerkendelse af faglige 
kvalifikationer 
4.4.1 hormahteler 
Der er i dag forskelle medlemsstaterne imellem hvad angår de formularer, der skal 
udfyldes, de gældende tidsfrister, de krævede oplysninger, den måde hvorpå 
oplysningerne skal fremlægges og "legaliseringskravene". Procedurerne er nu og da 
forskellige, når først patenterne er meddelt. Det betyder, at det er nødvendigt med et 
grundigt kendskab til hver medlemsstats system for effektivt at kunne rådgive en 
ansøger eller en patenthaver. Det arbejde, der i øjeblikket pågår inden for rammerne 
af Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret, og som skal føre til 
undertegnelse af en traktat om harmonisering af patentretten på disse formelle 
områder, er et skridt i den rigtige retning. Spørgsmålet er, om det - når først 
traktaten er vedtaget - vil være nødvendigt at gå videre med formalitetsharmoni-
seringen på fællesskabsniveau og feks. harmonisere de oplysninger, der kræves om 
opfindelsen, opfinderen og ansøgeren, måden hvorpå opfindelsen fremlægges og den 
krævede autenticitetsgrad, det antal formularer, der skal udfyldes for, at en ansøgning 
kan behandles på samme måde i hele Fællesskabet. 
4.4.2 A uvande I se af patentagenter 
De fleste af medlemsstaternes lovgivning indeholder i dag bestemmelser, der på den 
ene eller den anden måde forpligter en ansøger eller en patenthaver til at have 
arbejdsadresse eller bopæl på deres område, hvis der ansøges om eller opnås 
beskyttelse. Ansøgeren eller dennes repræsentant kan normalt ikke henvende sig 
direkte fra hjemlandet til andre medlemsstaters patentmyndigheder uden at have 
arbejdsadresse eller bopæl i de pågældende medlemsstater. 
Endvidere er det i en række medlemsstater obligatorisk at gå via en anerkendt 
repræsentant, der har hjemsted i den omhandlede medlemsstat. Disse regler 
udelukker, at en repræsentant, der har hjemsted i én medlemsstat, kan repræsentere 
sin klient over for patentmyndighederne i andre medlemsstater. 
22 
EF-Domstolen har i forbindelse med dette spørgsmål i sagen Saeger mod 
Dennemeyer36 fastslået, at i betragtning af visse tjenesteydelsers særlige karakter kan 
det ikke anses for uforeneligt med traktaten at kræve, at tjenesteyderen opfylder visse 
særlige krav, bl.a. når det drejer sig om at beskytte tjenestemodtageren mod 
eventuelle tab som følge af juridisk rådgivning givet af personer, der ikke har de 
nødvendige erhvervsmæssige eller moralske kvalifikationer. Imidlertid kan den frie 
udveksling af tjenesteydelser, som er et grundliggende princip i traktaten, kun 
begrænses ved regler, der er begrundet i tvingende almene hensyn, og som gælder for 
enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på modtagerstatens 
område, og kun i det omfang disse hensyn ikke allerede tilgodeses i kraft af de 
bestemmelser, tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret. 
I forbindelse med opretholdelse og fornyelse af patenter via betaling af afgifter 
"rådgiver" tjenesteyderen ikke sine klienter men nøjes med at minde dem om, at 
fornyelsesafgiften skal betales. EF-Domstolen fandt, at en begrænsning af udførelsen 
af denne tjenesteydelse til personer med særlige faglige kvalifikationer, såsom 
advokater eller patentagenter, står i et urimeligt forhold til det forfulgte mål. 
Spørgsmålet er, om indholdet af denne domstolsafgørelse ikke burde gøres til 
genstand for en vis form for kodificering på fællesskabsniveau (lovgivnings-
harmonisering eller fortolkende meddelelse), og om man ikke ved den lejlighed burde 
lade en sådan kodificering omfatte andre punkter i forbindelse med sagsbehandlingen, 
feks. arbejdsadresse og bopælsforpligtelser. En sådan kodificering ville under ingen 
omstændigheder påvirke muligheden for at indlede en overtrædelsesprocedure, hvis 
visse nationale foranstaltninger skulle vise sig at være i modstrid med betingelserne 
for fri udveksling af tjenesteydelser (EF-traktatens artikel 59) eller princippet om fri 
etablering (EF-traktatens artikel 52). 
4.4.3 Faglige kvalifikationer 
Med hensyn til faglige kvalifikationer findes direktiv 89/48/EØF, der bl.a. dækker 
kvalifikationer på patentområdet. Faglige kvalifikationer, der er opnået i en 
medlemsstat, skal anerkendes i hele Fællesskabet, men medlemsstaterne har mulighed 
for at kræve, at den pågældende person gennemgår en prøvetid eller aflægger en 
egnethedsprøve. Denne prøves form og indhold er på nuværende tidspunkt endnu 
ikke endelig fastsat i flere medlemsstater. 
Egnethedsprøven skal i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet begrænses 
til det nødvendige (cf. artikel 1, litra g), i direktiv 89/48/EØF). Hvis der allerede er 
foretaget en vidtrækkende harmonisering af de materielle regler for det relevante 
erhvervsområde, der er indarbejdet i medlemsstaternes lovgivning, skal egnetheds­
prøven begrænses til de tilfælde, hvor ansøgerens uddannelse vedrører fag, der er 
"væsensforskellige" fra de fag, der indgår i det eksamensbevis, der kræves i 
værtslandet37. Man kunne også forestille sig, at den europæiske egnethedsprøve 
(artikel 134, stk. 2, litra c), i Munchen-konventionen) på patentområdet blev 
anerkendt som en tilstrækkelig kvalifikation til at kunne optræde som fuldmægtig 
over for de nationale patentmyndigheder. 
36 Dom af 25. juli 1991, sag C-76/90, Sml. 1991, s. 1-4221. 
37 Artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 89/48/EØF. 
23 
EF-Domstolen har i Gebhard-dommen3x fastslået, at muligheden for, at en 
statsborger i en medlemsstat kan udøve sin etableringsret, og de nærmere betingelser 
for udøvelsen heraf skal bedømmes på grundlag af den virksomhed, han har til 
hensigt at udøve på værtsmedlemsstatens område. Adgangen til at optage en bestemt 
virksomhed, eller udøvelsen af den, samt pligten til at have opnået bestemte 
eksamensbeviser skal opfylde fire tvingende krav: anvendelse uden forskels­
behandling, begrundelse i tvingende samfundsmæssige hensyn, egnethed til at sikre 
virkeliggørelsen af det tilstræbte formål og begrænsning til, hvad der er nødvendigt 
for at opnå formålet (proportionalitetsprincippet). 
Spørgsmål 
Hvad mener De om harmonisering på fællesskabsniveau af formaliteterne 
forbindelse med patentudstedelse og udstedte patenter: 
Er en sådan harmonisering nødvendig? Skal den omfatte anvendelse af 
patentagenter, arbejdsadresser og valg af hjemsted? Har de andre forslag? 
bør en eventuel harmonisering udformes som et lovgivningsinitiativ (direktiv) eller 
en henstilling til medlemsstaterne39? 
4.5 Yderligere foranstaltninger for at gøre patentsystemet mere attraktivt 
Det ser ud til, at en af hindringerne for en optimal udnyttelse af det europæiske 
patentsystem er omkostningerne både i forbindelse med opnåelse af beskyttelse og 
domstolsprøvelse ("fuldbyrdelse"). I den henseende er der fremkommet forslag for at 
lette virksomhedernes, herunder især de små og mellemstore virksomheders, 
anvendelse af patentsystemet. 
Et første skridt kunne være at harmonisere de nationale lovgivninger om brugs­
modeller, der er en særlig form for beskyttelse af tekniske innovationer, der er hurtig 
og omkostningsgunstig, og som passer godt til en række små og mellemstore 
virksomheders behov40. På patentområdet kunne man forestille sig indførelse af en 
retshjælpsforsikring finansieret af de patenthavende virksomheder. I tilfælde af 
retssager om håndhævelse af patentrettigheder, ville de således forsikrede 
virksomheder kunne anmelde en "skade" og fa omkostningerne godtgjort af 
forsikringsselskabet. Et sådant system kunne udformes på forskellige måder: enten en 
individuel forsikring tegnet af en virksomhed, eller et "forsikringspool"-system, i 
hvilket alle virksomheder i en given sektor frivilligt kunne deltage for bedre at fordele 
eventuelle risici. I betragtning af de små og mellemstore virksomheders særlige 
vanskeligheder hvad angår beskyttelse af innovationer, kunne man forestille sig en 
form for offentlig finansiering (eller delvis offentlig) af retshjælpsforsikringen. Private 
initiativer (som feks. forsikringspoolen) eller nationale foranstaltninger (som feks. 
38 Dom af 30. november 1995, sag C-55/94, Sml. 1995, s. 1-4165. 
39 Et direktiv skal indarbejdes i medlemsstaternes retssystemer, mens en henstilling ikke er juridisk 
bindende. 
40 Grønbog om brugsmodelbeskyttelse i det indre marked, KOM(95) 370 endelig udg. af 19. juli 1995. 
24 
offentlig finansiering) i den henseende ville naturligvis skulle være forenelige med 
EF-traktatens artikel 85 og 92. 
Spørgsmål 
Hvordan mener De, at man kan gøre det nemmere at håndhæve den patentretlige 
beskyttelse, således at patentsystemet kan gøres mere attraktivt, bl.a. for små og 
mellemstore virksomheder? Hvad mener De om en retshjælpsforsikring på 
patentområdet? Mener De, at det er nødvendigt med en yderligere 
fællesskabsharmonisering på dette område? 
5. DET EUROPÆISKE PATENT 
5.1 Det europæiske patents overordnede struktur 
Det europæiske patent blev indført ved konventionen om meddelelse af europæiske 
patenter, der blev undertegnet i Munchen den 5. oktober 1973. Med konventionen 
blev der indført en engangsprocedure for udstedelse af patenter, der - når først de er 
udstedt - er underkastet de nationale regler i de kontraherende stater, der er 
designeret i ansøgningen. Der er i dag atten lande, der er medlemmer af Den 
Europæiske Patentorganisation. Det skal bemærkes, at de central- og østeuropæiske 
lande inden for rammerne af de Europa-aftaler, som Det Europæiske Fællesskab og 
dets medlemsstater har indgået med disse lande, har forpligtet sig til senest inden for 
en femårsperiode at ansøge om tiltrædelse af Miinchen-konventionen. 
Ifølge meningstilkendegivelser fra brugerne af det europæiske patentsystem, er det 
europæiske patent i høj grad tilfredsstillende, både hvad angår kvaliteten af det 
arbejde, som Den Europæiske Patentmyndighed udfører, og hvad angår værdien af 
det beskyttelsescertifikat den udsteder. Brugerne ønsker imidlertid to væsentlige 
ændringer. Den første vedrører patenterbarhed for bioteknologiske opfindelser, hvor 
de nuværende usikkerhedsmomenter skal afklares ved en hurtig vedtagelse af det nye 
direktivforslag, som Kommissionen fremlagde i slutningen af 1995. Den anden 
vedrører en nedsættelse af de afgifter, som Den Europæiske Patentmyndighed 
opkræver, samt en ændring af oversættelsesreglefne for det europæiske patent, 
hvilket er to emner, der i øjeblikket drøftes (det første spørgsmål er afklaret) af 
myndigheden. 
Det europæiske patentsystems nuværende struktur med Den Europæiske Patent­
myndighed som en ved traktat indstiftet international organisation, som altså er 
uafhængig af Fællesskabet, er ikke noget problem for brugerne. Der skal mindes om, 
at Europa-Kommissionen har observatørstatus i Den Europæiske Patentorganisations 
administrationsråd, og at Kommissionen for snart tre år siden besluttede fuldt ud at 
benytte de muligheder, den har for at fremføre sine synspunkter om spørgsmål af 
fælles interesse for de to organisationer. 
25 
Spørgsmål 
• Er De enig i, at Den Europæiske Patentmyndigheds nuværende struktur, hvor den 
er uafhængig af Fællesskabet, ikke giver problemer for brugerne, og at det ikke er 
påkrævet med en anden retlig struktur, der i højere grad indgår i fællesskabs­
retten? 
5.2 Problemet med omkostningerne i forbindelse med det europæiske patent 
5.2.1 Afgifter 
Den Europæiske Patentmyndigheds administrationsråd og Kommissionen vurderede i 
1996, at der i betragtning af det vedvarende indtægtsoverskud burde gennemføres en 
nedsættelse af patentomkostningerne og derved gives et signal til brugerne af 
systemet. 
Indholdet af den beslutning, som administrationsrådet traf den 6. december 1996, er 
forklaret ovenfor i punkt 2.6. Der er tale om en meget vigtig beslutning, der viser, at 
Den Europæiske Patentorganisation har noteret sig den kritik, som brugerne har 
fremsat, og at organisationen inden for de nuværende rammer har reageret positivt. 
Endvidere besluttede administrationsrådet på samme tidspunkt, at man ikke længere 
ville kræve, at en ansøger til et europæisk patent skulle betale designationsafgifter 
samtidig med indlevering af ansøgningen men først seks måneder efter 
offentliggørelsen af nyhedsrapporten. 
Disse beslutninger ligger på linje med brugernes ønsker. Hvis Den Europæiske 
Patentmyndighed i den nærmeste fremtid fortsat har et finansielt spillerum, er 
spørgsmålet, hvilke afgifter der først og fremmest bør nedsættes. 
Et andet spørgsmål, der løbende opstår i Europa, er muligheden for efter amerikansk 
forbillede at indføre særlige afgifter, der feks. er nedsat med 50%, for små og 
mellemstore virksomheder. Sådanne nedsatte afgifter, der både kunne finde 
anvendelse for små og mellemstore virksomheder og for individuelle opfindere og 
universiteter, indebærer, at man anvender en ensartet nedsættelse for alle afgifter. 
Problemet med at definere små og mellemstore virksomheder blev løst med 
vedtagelsen af Kommissionens henstilling af 3. april 199641; formålet med denne 
henstilling var at indføre en ensartet definition af små og mellemstore virksomheder, 
små virksomheder og mikrovirksomheder både på fællesskabsniveau og på nationalt 
niveau. Det må imidlertid undersøges, om alle små og mellemstore virksomheder 
befinder sig i en situation, der gør, at de automatisk skal kunne indrømmes nedsatte 
afgifter. Endvidere skal følgerne af en afgiftsnedsættelse for små og mellemstore 
virksomheder undersøges nøje. I dag kommer 41% af de europæiske ansøgninger om 
europæisk patent fra små og mellemstore virksomheder (under 250 ansatte); for at 
bevare budgetligevægt ville en 50% nedsættelse for små og mellemstore virksom­
heder skulle opvejes af en generel afgiftsforhøjelse på ca. 22%. Det kan ligeledes 
blive nødvendigt at bestemme, at svindel på dette område vil medføre bortfald af 
beskyttelsen på samme måde, som det gælder i USA ("fraud on the office"). 
41 EFT L 107 af 30.4.1996. 
26 
Spørgsmål 
Hvis Den Europæiske Patentorganisation - samtidig med at kvaliteten og 
effektiviteten blev opretholdt - var i stand til at fortsætte sine bestræbelser på at 
nedbringe omkostningerne og yderligere nedbringe Den Europæiske 
Patentmyndigheds sagsbehandlingsafgifter, hvilke afgifter bør så først og fremmest 
nedsættes? 
Mener De, at der er andre afgiftsrelaterede aspekter ved det europæiske patent, 
der bør ændres og/eller tilpasses? Mener De, at det er nyttigt eller nødvendigt at 
nedsætte afgifterne for små og mellemstore virksomheder i stil med det, der er 
gældende i USA ("small entities fees")? 
5.2.2 Fordelingsnøgle for opretholdelsesafgifter 
Ifølge Miinchen-konventionen skal sagsbehandlingsafgifterne og den procentsats, de 
kontraherende stater skal indbetale til organisationen som opretholdelsesafgifter for 
europæiske patenter, fastsættes, således at de tilsvarende indtægter gør det muligt at 
sikre budgetligevægt. Da europæiske patenter efter udstedelsen henhører under 
national lov, er det foreskrevet, at Den Europæiske Patentorganisation modtager 
indbetalinger på grundlag af de i de kontraherende stater opkrævede årsafgifter. Det 
er i konventionen fastsat, at 75% af opretholdelsesafgifterne i princippet kan 
indbetales til Den Europæiske Patentorganisation, men i 1984 besluttede 
administrationsrådet at nedsætte denne procentsats til 50%. 
Ifølge de foretagne skøn betyder en sådan fordelingsnøgle, at de samlede indtægter 
fra de nationale systemer gennemsnitlig forbliver uændrede i forhold til situationen 
før indførelsen af et europæisk patentsystem, samtidig med at den nationale indsats 
normalt nedbringes til under halvdelen. 
De berørte kredse har flere gange udtalt sig imod en ny nedsættelse af den procent af 
opretholdelsesafgifterne, der skal indbetales til Den Europæiske Patentorganisation, 
og anbefalet, at organisations indtægtsoverskud udelukkende anvendes til at 
nedbringe sagsbehandlingsafgifterne. 
Anvendelsen af opretholdelsesafgiften er meget forskellig i de kontraherende stater. I 
nogle stater anvendes den del af årsafgifterne, der opkræves med henblik på at 
opretholde europæiske patenter, ikke til aktiviteter, der er knyttet til Den Europæiske 
Patentmyndigheds aktiviteter eller til innovationsfremme, idet beløbet overføres 
direkte til statens almindelige budget; nogle kommentatorer har endda i det tilfælde 
talt om "afgifter på innovation", da indtægterne fra opretholdelsesafgifterne ikke 
anvendes til innovationsrelaterede aktiviteter. Spørgsmålet er, hvad der er det 
egentlige formål med årsafgifterne, og hvordan de skal anvendes?. 
Endelig skal det anføres, at omkostningerne i forbindelse med europæiske patenter 
ligeledes omfatter valideringsprocedurerne i de forskellige stater og de dertil hørende 
afgifter. Således andrager alene offentliggørelsesomkostningerne i de forskellige 
stater 4 762 DEM. 
27 
Spørgsmål 
• Angående fordelingsnøglen for opretholdelsesafgifter for europæiske patenter 
- mener De, at opretholdelsesafgifterne for europæiske patenter skal anvendes til 
delvis finansiering af de nationale patentsystemer? 
- I bekræftende fald, mener De, at der bør indføres en objektiv, men ikke 
automatisk, forbindelse mellem de nationale systemers behov og tildeling af 
finansielle midler for at sikre gennemsigtighed i ressourcetildelingen? 
- Hvilke opgaver i forbindelse med innovation, der udføres på nationalt niveau, 
mener De, det er legitimt at finansiere via fordelingsnøglen? 
- Har systemet ikke visse negative følger, når det gælder innovationsfremme, bl.a. 
det forhold, at en stor del af indtægterne overføres direkte til det almindelige 
statsbudget og ikke til aktiviteter, der har direkte tilknytning til innovation? 
5.2.3 Oversættelser 
En af de poster, der indgår med størst vægt i de samlede omkostninger på 
patentområdet er de meget høje oversættelses/valideringsudgifter. Det skønnes, at de 
europæiske virksomheder alene bruger ca. 430 mio. DEM årligt på denne post, 
således at et "gennemsnitspatent" for de otte medlemsstater, der oftest designeres, 
koster over 20 000 DEM alene i oversættelse/validering. Administrationsrådet er klar 
over dette problem og har analyseret flere løsninger, og dets overvejelser fremgår af 
ovenstående punkt 3.3. 
Spørgsmål 
Mener De, at "den globale løsning", som Den Europæiske Patentmyndighed har 
foreslået for at nedbringe oversættelsesomkostningerne, er nyttig og effektiv? I 
modsat fald, hvorfor ikke? Har De andre realistiske løsninger, når det betænkes, at 
de skal kunne vedtages med enstemmighed eller med et meget stort flertal for at 
kunne gennemføres og blive effektive? _^_^____ 
28 
ISSN 0254-1459 
KOM(97) 314 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 08 16 
Katalognummer : CB-CO-97-309-DA-C 
ISBN 92-78-21649-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
2<\