Forslag til samlet plan for bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel i EU

(2002/C 142/02)

INDHOLDSFORTEGNELSE

>TABELPOSITION>

I. INDLEDNING

1. Det Europæiske Råd bekræftede på sit møde i Laeken den 14. og 15. december 2001 sin forpligtelse over for de politiske retningslinjer og de mål, der blev fastlagt i Tammerfors vedrørende realiseringen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og udtalte, at målsætningen om en egentlig fælles asyl- og indvandringspolitik forudsætter en række tiltag, deriblandt integration af politikken vedrørende migrationsstrømme i Den Europæiske Unions udenrigspolitik, og henstillede derfor, at der udarbejdes en handlingsplan på grundlag af Kommissionens meddelelse om ulovlig indvandring og menneskehandel.

2. Forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig indvandring indgår som meget vigtige led i Den Europæiske Unions fælles asyl- og indvandringspolitik. Med Amsterdam-traktatens ikrafttræden fik EU nye kompetenceområder i kraft af indføjelsen af det nye afsnit IV i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. Mens EF-traktatens artikel 62 indeholder retsgrundlaget for bestemmelser om grænsekontrol og visumpolitik, henviser artikel 63, stk. 3, udtrykkeligt til foranstaltninger angående ulovlig indvandring og ulovligt ophold, herunder repatriering af personer med ulovligt ophold. Eftersom ulovlig indvandring i de fleste tilfælde foregår ved hjælp af organiserede kriminelle net, der opererer på internationalt plan, finder de relevante bestemmelser i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union angående politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager (artikel 29, 30 og 31 i traktaten om Den Europæiske Union) også anvendelse.

3. Allerede i Rådets og Kommissionens handlingsplan fra Wien fra december 1998 for, hvorledes Amsterdam-traktatens bestemmelser om indførelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed bedst kan gennemføres, blev det anført, at den høje prioritering af styringen af migrationsstrømmene indebar, at der hurtigt blev fremsat konkrete forslag om en mere effektiv bekæmpelse af ulovlig indvandring.

4. Desuden understregede Det Europæiske Råd i konklusionerne fra topmødet i Tammerfors i oktober 1999 behovet for en mere effektiv styring af migrationsstrømmene på alle stadier og nødvendigheden af at bekæmpe ulovlig indvandring, hvor den begynder. Det Europæiske Råd opfordrede også til et tæt samarbejde mellem medlemsstaterne og bekræftede, at nye medlemsstater skal acceptere de relevante regler fuldt ud, også de regler, der er fastlagt inden for rammerne af Schengen-samarbejdet. I Rådet trådte den fælles interesse i at bekæmpe ulovlig indvandring, behovet for samarbejde og viljen til at bekæmpe kriminelle net også tydeligt frem i den enighed, der blev opnået i Rådet om et direktiv, der definerer, hvad der skal forstås ved hjælp til ulovlig indrejse og ulovligt ophold, og den ledsagende rammeafgørelse om stramning af straffelovgivningen med det formål at bekæmpe hjælp til ulovlig indrejse og ulovligt ophold samt direktivet om harmonisering af bøder til transportvirksomheder, der transporterer tredjelandsstatsborgere uden de fornødne indrejsedokumenter til en medlemsstats område.

5. Kommissionen har opstillet det første sæt mål for bekæmpelsen af ulovlig indvandring på resultattavlen vedrørende fremskridt hen imod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i EU. Ud over forbedringer i forbindelse med udvekslingen af information og statistikker peges der på en styrkelse af kampen mod menneskehandel og økonomisk udnyttelse af indvandrere såvel som af samarbejdet med hjemlande og fastlæggelse af en sammenhængende fælles politik for tilbagetagelse og hjemsendelse.

6. Kommissionen vedtog således den 15. november 2001 en meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om en fælles politik mod ulovlig indvandring, hvori Rådet for Den Europæiske Union opfordres til hurtigst muligt at vedtage en handlingsplan til forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig indvandring med angivelse af, hvilke af de potentielle foranstaltninger der skal prioriteres højst.

A. Fænomenets omfang

7. Ulovlig indvandring er et mangesidet begreb, både hvad angår de personer, der er tale om, og den måde, indrejse og ophold forløber på. Der er for det første de personer, der ulovligt rejser ind i en medlemsstat. Det kan ske enten ved at passere grænsen illegalt eller ved at passere en grænsepost på falske eller forfalskede dokumenter. Der er i disse tilfælde ofte tale om illegal indrejse på individuelt og isoleret grundlag. Den illegale indrejse organiseres dog i stigende omfang af mellemmænd, der står for transport, husly, rejsedokumenter, information, overvågning eller anden hjælp, der tager sin begyndelse i hjemlandet, fortsætter i transitlandet og afsluttes i indrejselandet. Disse menneskesmuglere tager sig dyrt betalt, og mange illegale indvandrere må betale størsteparten af eller alle deres opsparede midler. Hvis illegale indvandrere ikke er i stand til at betale prisen, bliver de ofte ofre for menneskehandlerne, der udnytter dem for at få rejseomkostningerne ind igen.

8. Der findes også et stort antal illegale indvandrere i EU, der er indrejst på gyldige visa eller opholdstilladelser, men er blevet boende efter deres udløb. Andre, der kommer fra et land, hvis borgere ikke er underlagt visumpligt for kortvarigt ophold, er simpelt hen rejst ind i landet på et gyldigt rejsedokument. Det ophold, der i første omgang var lovligt, bliver imidlertid ulovligt, når den pågældende begynder at arbejde som selvstændig eller som lønmodtager, hvilket ikke er tilladt for visumfritagne eller i henhold til det udstedte visum. I mange tilfælde bliver folk med regulær opholds- og arbejdstilladelse simpelt hen boende i landet ud over den tilladte periode eller overtræder på anden måde opholdsreglerne.

9. Eftersom der er tale om udokumenteret ophold, er det i sagens natur ikke muligt at vurdere, hvordan de forskellige kategorier af ulovligt bosiddende personer mere præcist fordeler sig. Det ser dog ud til, at de hver især tegner sig for en betydelig del af hele den ulovlige indvandring, og at enhver indsats, der gøres i fremtiden, må tilgodese hver kategori. En effektiv indsats kræver imidlertid yderligere tilbundsgående analyser af fænomenet, således at man bedre kan afgøre, hvordan der bedst kan sættes ind over for de forskellige kategorier af illegale og de forskellige mønstre inden for ulovligt ophold.

10. Der bør derfor udfoldes større bestræbelser på at analysere de forskellige former for ulovligt ophold inden for EU, således at fremtidige foranstaltninger kan afpasses bedre efter de reelle problemer, der må løses for at forebygge og bekæmpe ulovlig indvandring effektivt.

B. Internationale forpligtelser og menneskerettigheder

11. Foranstaltninger til bekæmpelse af ulovlig indvandring må tilgodese de enkelte medlemsstaters ret til at afgøre, om de vil give eller nægte tredjelandsstatsborgere indrejse i landet, og deres pligt til at beskytte dem, der virkelig har behov for international beskyttelse. Der er bl.a. tale om de forpligtelser til beskyttelse, der følger af den europæiske menneskerettighedskonvention, navnlig artikel 3, og Genève-konventionen, navnlig artikel 33 og 31. I sidstnævnte artikel hedder det, at "flygtninge, som kommer direkte fra et område, hvor deres liv eller frihed truedes i den i artikel 1 anførte betydning, og uden tilladelse indrejser til eller befinder sig indenfor de kontraherende staters område, skal ikke i disse stater kunne straffes for ulovlig indrejse eller ophold, forudsat at de uopholdeligt henvender sig til myndighederne og godtgør, at de har haft rimelig grund til deres ulovlige indrejse eller tilstedeværelse".

12. En effektiv indsats mod ulovlig indvandring spiller en vigtig rolle, når det drejer sig om at sikre befolkningens accept af, at der gives ret til indrejse af humanitære grunde, ved at forebygge misbrug af asylreglerne. Men kampen mod den ulovlige indvandring må føres på en afbalanceret måde. Medlemsstaterne bør derfor undersøge mulighederne for at yde hurtig adgang til beskyttelse, således at flygtninge ikke behøver at ty til ulovlig indvandring eller menneskesmuglere. Uanset hvilke foranstaltninger der iværksættes for at bekæmpe den ulovlige indvandring, er det nødvendigt at tilgodese de særlige behov hos potentielt sårbare grupper som f.eks. mindreårige og kvinder.

C. Forbindelserne med tredjelande

13. Bestræbelserne på at styre migrationsstrømmene kan ikke få deres fulde virkning, hvis foranstaltningerne ikke iværksættes allerede ved migrationskædens begyndelse - dvs. fremme af fred i verden, politisk stabilitet, menneskerettigheder, demokrati og bæredygtig økonomisk, social og miljømæssig udvikling i hjemlandene. I dette øjemed bør migrationsspørgsmål også inddrages i de eksisterende partnerskaber, der danner den generelle ramme om vore forbindelser med tredjelande.

14. For så vidt angår udvidelsen vil kandidatlandene skulle overtage de gældende EU-regler om bekæmpelse af ulovlig indvandring i deres nationale lovgivning og praksis. Dette indebærer også fuld accept af Schengen-reglerne som anført i Schengen-protokollens artikel 8, og kandidatlandene vil også skulle fremlægge detaljerede nationale handlingsplaner for implementering af Schengen-reglerne.

15. Endvidere bør samarbejdet med transitlandene udbygges yderligere. Menneskesmuglere benytter forskellige transportmidler og forskellige ruter til deres ulovlige aktiviteter. Sædvanligvis findes der ingen direkte forbindelser fra de lande, hvorfra størsteparten af indvandringen kommer. Transit gennem tredjelande er derfor normen. Ulovlige indvandrere udnytter huller i grænsekontrollen og andre mangler i kontrolforanstaltningerne. Nogle transitlande udviser en vis modvilje mod at tage fat på de ulovlige migrationsstrømme, fordi de ikke ønsker at blive det endelige indvandringsland. Det er derfor nødvendigt at få en dialog i gang med transitlandene for at støtte dem i deres bestræbelser på at løse dette problem.

16. Den Europæiske Union og dens medlemsstater bør fortsætte med at deltage aktivt i andre internationale fora og indgå multilaterale aftaler på dette område. Yderligere internationalt samarbejde kunne også lette og fremme samarbejdet med tredjelande og andre bestræbelser på at bekæmpe ulovlig indvandring. I relation til foranstaltninger mod illegal indvandring, der gennemføres i tredjelande, vil i særdeleshed den ekspertise, der findes i internationale organisationer såsom UNHCR, kunne være nyttig i mange henseender. For det første kunne disse organisationer bekræfte, at foranstaltningerne fuldt ud tilgodeser berettigede beskyttelseskrav. For det andet kunne der opnås synergieffekter ved at benytte eksisterende infrastrukturer i stedet for at skulle etablere nye. Og endelig kunne det føre til bedre gensidig forståelse mellem alle involverede.

D. Håndhævelse af gældende regler

17. Der findes naturligvis allerede en lovgivning til bekæmpelse af ulovlig indvandring i alle Den Europæiske Unions medlemsstater, ligesom der også findes regler om udstedelse af visa, grænsekontrol, ulovlig indrejse og ulovligt ophold samt menneskesmugling, menneskehandel, ulovlig beskæftigelse og transportvirksomheders ansvar. Der er opstillet en række fælles principper om disse spørgsmål i flere henstillinger inden for EU-traktatens rammer. Endnu vigtigere er det, at der inden for rammerne af Schengen-samarbejdet også er fastlagt et stort antal bindende regler. I den forbindelse er det værd at nævne betydningen af at evaluere de gældende Schengen-regler.

18. Der er ingen mening i at indføre nye regler eller harmonisere de eksisterende regler i EU, hvis de nugældende regler ikke håndhæves med tilstrækkelige ressourcer og ikke mindst tilstrækkelig beslutsomhed. En fælles indsats er dømt til at mislykkes, hvis medlemsstaternes myndigheder og praksis ikke følger de i fællesskab vedtagne regler, bl.a. angående visumudstedelse og kontrol ved de ydre grænser. Medlemsstaterne må derfor - hvad enten de optræder som modtagerlande eller transitlande - arbejde hen imod et ægte partnerskab baseret på gensidig tillid til hinandens lovhåndhævelse.

19. Skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed kræver, at alle medlemsstater anvender de fælles regler korrekt. Det fælles sikkerhedssystem er ikke stærkere end dets svageste led. Det er derfor helt nødvendigt at prioritere håndhævelsen af gældende regler meget højt.

20. Handlingsplanen skal under alle omstændigheder gennemføres under hensyntagen til indholdet af den gældende fællesskabsret.

E. Sanktioner

21. De ulovlige aktiviteter, der ofte er knyttet til illegale migrationsstrømme, er et problem, der optager alle medlemsstaterne. Menneskehandel og menneskesmugling betragtes som totalt uacceptabelt. Der må derfor tilvejebringes effektive strafferetlige bestemmelser på området. I Den Europæiske Union bør potentielle kriminelle ikke kunne betragte nogen medlemsstat som et område for deres ulovlige handlinger. Det ville styrke EU's retlige område og sende klare signaler om, at medlemsstaterne har viljen til at fastsætte strenge straffe. I konklusionerne fra Tammerfors opfordrede Det Europæiske Råd derfor indtrængende (punkt 23) til, at der vedtages lovgivning, som fastsætter strenge sanktioner for denne grove forbrydelse, og i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Laeken hedder det i punkt 45 i forbindelse med styrkelse af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, at det er nødvendigt at fortsætte bestræbelserne på at overvinde de vanskeligheder, der skyldes forskelle mellem retssystemerne.

22. Det er nu FN-konventionen om bekæmpelse af grænseoverskridende organiseret kriminalitet, der blev undertegnet i Palermo den 12.-15. december 2000, og dens to protokoller om menneskehandel og menneskesmugling, der danner grundlaget for den globale erkendelse af problemet og en sammenlignelig måde at tackle det på. Det er derfor vigtigt at sikre en hurtig ratifikation af disse instrumenter samt en samordnet gennemførelse af bestemmelserne i dem på EU-plan.

II. FORANSTALTNINGER OG AKTIONER

A. Visumpolitik

23. I henhold til EF-traktatens artikel 61 hører visumpolitikken til de ledsageforanstaltninger, der er direkte knyttet til den frie bevægelighed hvad angår kontrollen ved de ydre grænser. Samtidig med at den letter den frie bevægelighed, kan visumpolitikken også yde et vigtigt bidrag til forebyggelse af ulovlig indvandring og medvirke til at bekæmpe terrorisme. Men visumpolitikken alene kan dog ikke modvirke ulovlig indvandring i forbindelse med f.eks. tredjelandsstatsborgere, der rejser lovligt ind, men bliver boende efter visummets udløb.

24. Vedtagelsen af Rådets forordning om fastlæggelse af listen over de tredjelade, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav, er et yderligere skridt på vejen mod en harmonisering af visumpolitikken og et middel til at sikre mod ikke autoriserede personers indrejse til medlemsstaternes område.

25. I betragtning af den konstante udvikling af migrationsstrømmene, bør disse lister tages op til fornyet overvejelse hvert år, med forbehold af de almindelige revisionsmekanismer, der er fastlagt i denne forordning.

I. Ensartede visum- og sikkerhedsstandarder

26. Sikkerheds- og identifikationsproblemerne er blevet løst ved brugen af sikre dokumenter, der skulle åbne mulighed for en klar identifikation af den pågældende person. Desuden tager rejsedokumenterne sigte på at bevise, at indehaveren har visse rettigheder. I al den tid, hvor der har eksisteret rejsedokumenter, har de af åbenlyse grunde været genstand for forfalskning og misbrug. Medlemsstaterne har derfor løbende forsøgt at øge sikkerheden omkring disse dokumenter. Et eksempel på et meget vellykket samarbejde med hensyn til dokumenters sikkerhed er udviklingen af EU/Schengen-visummærkaten. Denne mærkat, der er baseret på Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 af 29. maj 1995 om ensartet udformning af visa, er blevet et dokument af den højeste standard, der effektivt modvirker eftergørelse eller forsøg på forfalskning. Tredjelande bør også tilskyndes til og endog bistås med at øge deres bestræbelser på at gøre deres rejsedokumenter sikrere.

27. Der bør derfor træffes foranstaltninger til at gøre anvendelsen af visum og opholdstilladelse mere sikker samt andre foranstaltninger til forbedring af sikkerheden ved hjælp af ny teknologi. Det skal navnlig overvejes at indsætte ikke blot et fotografi af ansøgeren i visummet og eventuelt i opholdstilladelsen, men også dennes biometriske data.

II. Etablering af fælles administrative strukturer

28. I konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors (punkt 22) understreges det, at "den fælles, aktive politik vedrørende visa og falske dokumenter bør videreudvikles, bl.a. i form af et tættere samarbejde mellem EU-konsulaterne i tredjelande og om nødvendigt ved oprettelse af fælles EU-visumudstedelseskontorer".

29. For at kunne gennemføre den fælles politik vedrørende visa i overensstemmelse med fremgangsmåden i de nævnte konklusioner er det nødvendigt at tage udgangspunkt i et øget samarbejde mellem medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer i de lande, migrationsstrømmene udgår fra.

30. Både formelt og uformelt foregår der allerede informationsudveksling om visumudstedelsespraksis og om udviklingen inden for dokumentforfalskning. Dette nyttige samarbejde bør fremmes og videreudvikles i form af gensidig bistand med hensyn til uddannelse af personale. Det er også mange steder almindelig praksis, at en medlemsstat repræsenterer andre medlemsstater i lande, hvor de ikke selv har en repræsentation.

31. I denne sammenhæng er tanken om fælles visumudstedelseskontorer blevet bragt frem, men hidtil uden nogen konkrete resultater, på grund af praktiske og juridiske vanskeligheder samt problemer omkring omkostningsdeling, og det er derfor nødvendigt at gå videre med spørgsmålet om at oprette sådanne fælles kontorer, således som det henstilles i konklusionerne fra Laeken (punkt 42).

32. Det forekommer dog ret indlysende, at en af de fordele, fælles visumudstedelseskontorer må ventes at give, vil være at nedbringe omkostningerne ved visumudstedelse. En sådan omkostningsdeling kunne give medlemsstaterne de finansielle muligheder, de har brug for, til at forbedre det tekniske udstyr til udstedelse af visa (afsløring af falske eller forfalskede dokumenter, adgang til onlinedatabaser med modeller for rejsedokumenter, sikker opbevaring af uudfyldte visummærkater osv.). Er man fælles om personalet, er man også fælles om erfaring og teknisk viden inden for risikovurdering i forbindelse med ulovlig indvandring eller personer, der bliver boende, efter at deres visum er udløbet. I et mellem- eller langsigtet perspektiv vil en anden, endnu væsentligere fordel ved fælles visumudstedelseskontorer være, at de fælles regler anvendes på en mere ensartet måde og visumshopping modvirkes.

33. Der bør derfor på denne baggrund, uden at dette anfægter nødvendigheden af at øge det lokale konsulære samarbejde, gradvis vedtages foranstaltninger til etablering af fælles visumudstedelseskontorer i fremtiden for at imødekomme Laeken-konklusionernes krav om en mere effektiv kontrol ved de ydre grænser. På kort sigt vil de medlemsstater, der er interesseret i at oprette fælles kontorer eller infrastrukturer, kunne iværksætte sådanne eventuelle initiativer i Pristina, i form af et prioriteret "pilotprojekt". Samtidig hermed ville der så blive gennemført en feasibility-undersøgelse af de retlige, tekniske og finansielle problemer, der kan være forbundet med oprettelsen af fælles, integrerede konsulatskontorer.

III. Udvikling af et europæisk visumidentifikationssystem

34. Fælles administrative strukturer kunne i sig selv være et stort skridt på vejen mod harmonisering af medlemsstaternes visumpolitik og -praksis. En supplerende fremgangsmåde kunne være at udnytte de muligheder, den moderne kommunikations- og edb-teknologi giver.

35. Det fremgår desuden af punkt 42 i konklusionerne fra Laeken, at Rådet og medlemsstaterne bør træffe foranstaltninger til at indføre en fælles ordning for kontrol af visa. Der er stillet forslag om, at en sådan ordning kunne suppleres med indførelsen af et europæisk centralregister over tredjelandsstatsborgere med opholdstilladelse.

36. I forbindelse med forebyggelse af terrorismetruslen opfordrede RIA-Rådet i sine konklusioner af 20. september 2001 Kommissionen til at fremsætte forslag om indførelse af et system til brug for informationsudveksling om udstedte visa. Gennem analyser og feasibility-undersøgelser kunne man undersøge, om et simpelt elektronisk system kunne udbygge begrebet sikre dokumenter ved at indføre en dobbelt identifikationsproces på basis af sikre dokumenter og en database.

37. For at sikre, at oplysningerne bliver så omfattende og nyttige som muligt for de kompetente tjenester, bør databasen ikke kun omfatte udstedte visa, men bør også indeholde oplysninger om visumansøgninger og -afslag.

38. Et sådant system kunne omfatte oplysninger, der allerede indsamles eller kræves af visumansøgere i dag, bl.a. personoplysninger. Desuden kunne det omfatte optagelse og lagring af et digitalt foto samt ansøgerens biometriske data. Rejsedokumenter kunne også scannes og lagres, hvilket ville give to betydelige fordele. For det første kunne senere forfalskninger af rejsedokumentet let afsløres ved at sammenligne rejsedokumentet med et faksimile. For det andet kunne den lagrede kopi af rejsedokumentet bruges til hurtigt at opnå nye rejsedokumenter, hvis en person skal rejse ud af landet, men søger at sløre sin identitet. Udviklingen af et sådant system skulle under alle omstændigheder ske på basis af en klar definition af behov og mål samt en indgående vurdering af eksisterende initiativer (bl.a. de muligheder, der allerede findes via SIS og Vision) og de ressourcer, det vil kræve.

39. Ethvert sådant system skal udformes i overensstemmelse med de gældende regler om beskyttelse af personoplysninger.

40. Der bør derfor træffes hasteforanstaltninger til at indføre et fælles visumidentifikationssystem med forbehold af en undersøgelse af de eventuelle tekniske og retlige problemer, der vil kunne være forbundet hermed.

B. Udveksling og analyse af oplysninger

I. Statistikker

41. Der er almindelig enighed om, at både den lovlige og den ulovlige indvandring har et betydeligt omfang og ikke må undervurderes i betragtning af de sociale, økonomiske og politiske implikationer, den har i modtagerlandene. Men det er i sagens natur ikke muligt at få et klart overblik over dette fænomens omfang i EU-landene. Omfanget af den ulovlige indvandring kan kun anslås på basis af de konkrete oplysninger, der foreligger i tilknytning til fænomenet, bl.a. om tilfælde, hvor en person er nægtet indrejse, hvor ulovlige indvandrere er pågrebet ved grænsen eller inde i landet, hvor asylansøgninger er blevet afvist, hvor der er ansøgt om national legalisering, eller hvor en person er hjemsendt under ledsagelse eller tvangshjemsendt.

42. På samlingen i maj 2001 besluttede Rådet, at der hvert år skal offentliggøres en rapport med en statistisk oversigt og analyse, således at man kan diskutere tendenserne i asyl- og migrationsstrømmene og den relevante politiske udvikling i EU. Den skal indeholde et afsnit, hvori data angående ulovlig indvandring analyseres.

43. Der bør derfor træffes de nødvendige foranstaltninger til at stille pålidelige statistiske oplysninger til rådighed for medlemsstaterne, så det bliver muligt regelmæssigt at analysere såvel de lovlige migrationsstrømme som den ulovlige indvandring.

II. Informationsindsamling og analyse

44. Tørre tal er imidlertid ikke nok til at forstå fænomenet og til at danne grundlag for beslutninger til operative formål. Det kræver nærmere, dybtgående analyser af fænomenets årsager, indrejsemetoderne og konsekvenserne for vore samfund. Medlemsstaterne har indsamlet omfattende oplysninger og høstet mange erfaringer på området, men fænomenets europæiske dimension er endnu ikke blevet tilstrækkeligt afdækket. Selv om der i årenes løb er etableret formelle og uformelle netværker, er der behov for at modernisere udvekslingen af statistiske oplysninger på europæisk plan for at sætte Fællesskabet i stand til at udvikle hensigtsmæssige fælles politikker i forbindelse med de foranstaltninger vedrørende Europol, der er omhandlet i denne samlede plan.

45. For at få etableret en løbende informationsudveksling mellem medlemsstaterne er der oprettet et center for informationsudveksling, CIREFI, hvor eksperter fra medlemsstaterne næsten hver måned udveksler oplysninger, navnlig om aktuelle tendenser i illegale migrationsstrømme. Denne form for samarbejde bør dog styrkes, hvilket vil kræve et mere intensivt netværkssamarbejde mellem medlemsstaternes operationelle tjenester, navnlig på analyseområdet. I den forbindelse er det nyttigt at analysere, hvordan eksisterende instrumenter kan bruges bedre.

46. Blandt de initiativer, der skal iværksættes på dette område, bør der derfor foretages en feasibility-undersøgelse med henblik på at udvikle et europæisk system til udveksling af oplysninger om asyl, migration og hjemlande, således som bestemt i konklusionerne fra Laeken (punkt 40).

III. Udbygning af systemet for hurtig varsling

47. Med en rådsresolution fra maj 1999 er der indført et system for hurtig varsling med videregivelse af oplysninger om ulovlig indvandring og slusernetværker. Formålet var at få indført en ensartet, permanent ramme for medlemsstaternes omgående videregivelse af oplysninger om ulovlig indvandring.

48. Dette system befinder sig imidlertid stadig på begyndelsesstadiet. De største problemer er, at det ikke bruges nok, at oplysningerne ikke kanaliseres videre i de berørte tjenester i medlemsstaterne, samt en utilstrækkelig teknisk infrastruktur. Som det første skridt kunne man udbygge de fælles retningslinjer for, i hvilke tilfælde systemet skal bruges. Men den største hindring ser ud til at ligge i den administrative og tekniske infrastruktur. De operationelle tjenester må have mulighed for at give og modtage oplysninger så let som muligt, døgnet rundt alle ugens dage. Netop derfor bør varslingssystemet udvikles som en internetbaseret, sikker intranetsite. Men om det lykkes, vil naturligvis i høj grad afhænge af, om de operationelle tjenester let kan få adgang til systemet.

49. Der bør derfor træffes foranstaltninger til at indføre og administrere et sådant system for hurtig varsling, der udbygger det allerede eksisterende.

C. Foranstaltninger "før grænsen"

I. Støtte og rådgivning fra forbindelsesofficerer

50. De første skridt er taget til at udbygge systemet med forbindelsesofficerer i transit- og hjemlande og koordinere disse bestræbelser medlemsstaterne imellem. På linje med de konklusioner, som Rådet vedtog i november 2000 og maj 2001, er forbindelsesofficernettet i medlemsstaterne nu ved at blive udbygget, f.eks. i forbindelse med samarbejdet i det vestlige Balkan.

51. I fremtiden bør EU fortsætte med at opbygge et netværk af forbindelsesofficerer i indvandringsmyndigheder og flyselskaber ved at fremme et tættere samarbejde. Der bør være sikkerhed for løbende informationsudveksling mellem forbindelsesofficerer i indvandringsmyndigheder og flyselskaber såvel som med politiforbindelsesofficerer og andre efterretningsmedarbejdere i medlemsstaterne. Fælles uddannelse bør gennemføres regelmæssigt på basis af forud fastlagte opgaver, og gensidig bistand mellem forbindelsesofficerer bør støttes.

52. Da der er behov for koordinering og tilpasning af medlemsstaternes aktioner med hensyn til udstationering af forbindelsesofficerer og eksperter samt andre aktører på området og for et øget samarbejde om boardingkontrol ved afrejsestederne, bør der derfor med udgangspunkt i erfaringerne fra Balkanregionen, træffes foranstaltninger, der vil kunne udvides til at omfatte andre områder af strategisk interesse for EU, med henblik på en effektiv koordinering hvad angår opgaver, uddannelse og udstationering af forbindelsesofficerer og oprettes et informationsnet bestående af samtlige forbindelsesofficerer fra medlemsstaterne, der skal udarbejde fælles rapporter, som senere analyseres af CIREFI, og i forbindelse med udbygningen af systemet for hurtig varsling.

II. Teknisk og finansiel støtte til foranstaltninger i tredjelande

53. Når man følger princippet om at tage fat på alle led i kæden, er det meget vigtigt at støtte målrettede foranstaltninger i hjem- og transitlande. Nogle af disse former for bistand var allerede nævnt i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors, bl.a. ud fra ønsket om at hjælpe disse lande med at blive i stand til bedre at bekæmpe menneskehandel og opfylde deres tilbagetagelsesforpligtelser. Der skal i tilknytning hertil henvises til de handlingsplaner, der er udarbejdet af Gruppen på Højt Plan vedrørende Asyl og Migration.

54. Inden for disse rammer vil der kunne finansieres projekter på følgende områder,

- støtte til infrastrukturer for asylansøgere,

- udvikling af offentlige registreringsstrukturer,

- oprettelse af modtagecentre for ulovlige indvandrere i transitlande,

- oplysningskampagner,

- forbedring af dokumenters sikkerhed,

- bekæmpelse af korruption,

- udstationering af forbindelsesofficerer,

- ekspertmøder, uddannelse og seminarer,

- støtte til hjemsendelse af ulovlige indvandrere,

- forbedring af grænsekontrollens administration og udstyr.

55. Der bør derfor inden for rammerne af de midler, der er til rådighed, træffes foranstaltninger til at supplere de nationale aktioner med teknisk og finansiel støtte til tredjelande inden for rammerne af de europæiske retningslinjer for indvandring, under særlig hensyntagen til den overordnede sammenhæng i medlemsstaternes og EU's eksterne foranstaltninger.

III. Oplysningskampagner

56. I konklusionerne fra mødet i Tammerfors, punkt 22, nævnte Det Europæiske Råd oplysningskampagnerne i hjemlandene som et andet middel til at påvirke ulovlig indvandring. Ordet "oplysningskampagne" skal her forstås bredt. Man kunne overveje initiativer, der tager sigte på at gøre offentligheden mere opmærksom på de problemer og risici, der er forbundet med ulovlig migration, samt initiativer rettet mod særlige grupper som f.eks. arbejdsløse, kvinder eller studerende.

57. Da det er nødvendigt at skræddersy oplysningskampagnerne til det pågældende hjemland eller hele regionen, og fordi den kulturelle dimension spiller en meget vigtig rolle i sådanne kampagner, bør såvel EU som dens medlemsstater tilrettelægge disse meget omhyggeligt og på en sådan måde, at det sikres, at de får den ønskede virkning i målregionen og på målgrupperne.

D. Foranstaltninger vedrørende grænsekontrol i bred forstand

58. En grænsekontrol ved de ydre grænser af høj standard kan yde et vigtigt bidrag til at forebygge ulovlig indvandring. Det må også pointeres, at grænsekontrol i bred forstand ikke blot drejer sig om indvandringsaspektet, men også tjener andre formål - toldkontrol, trafiksikkerhed, forhindre indførsel af farligt eller ulovligt gods, identifikation af personer, der er eftersøgt eller kræves udleveret, på begæring af en domstol osv.

59. En sammenhængende strategi bør rumme alle disse elementer og bygge på konklusionerne fra Tammerfors og Laeken. Endvidere bør der tages hensyn til Kommissionens kommende meddelelse om grænsekontrol samt til resultaterne af feasibility-undersøgelsen vedrørende et europæisk grænsepoliti og af seminaret om politi og sikring af grænserne.

I. Grænsekontrol i bred forstand inden for rammerne af et fælles område

60. Kontrollen ved de ydre grænser og den løbende forbedring heraf, der bør være omfattet af en ordning for risikovurdering, bør ikke føre til, at man i et fælles område som det, der er skabt med konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, ser bort fra, at der forekommer ulovlige migrationsstrømme inden for det fælles område; man bør således undgå at give indrejsetilladelse til udlændinge, som efter udløbet af det lovlige ophold kan tænkes at forblive ulovligt i EU-landene.

61. De uønskede virkninger af, at kontrollen ved de fælles grænser er afskaffet, som f.eks. at ulovlig transit mellem medlemsstaterne er blevet lettere, og at dette kan være en tilskyndelse til de net, der beskæftiger sig med menneskehandel, bør derfor, især med henblik på udvidelsen, imødegås med effektive foranstaltninger, der tager udgangspunkt i de faktiske forhold og forhindrer transit mellem medlemsstaterne med henblik på ulovligt ophold, uden dog at bremse den fri bevægelighed for personer i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed under hensyntagen til bestemmelserne i Amsterdam-traktaten, Wien-handlingsplanen og konklusionerne fra Tammerfors og Laeken.

II. Aktioner med henblik på kontrol af søgrænserne

62. Statistikkerne viser klart, at der i de senere år er sket en stigning i antallet af ulovlige indvandrere, der ankommer til Europa ad søvejen, hvilket skyldes flere forskellige årsager (udvidelsen af søgrænserne, de vanskeligheder, der er forbundet med at kontrollere disse ...).

63. Denne situation viser, at det er nødvendigt at vedtage passende lovgivningsmæssige og/eller operative initiativer på europæisk plan med henblik på at forbedre kontrollen af søgrænserne. Kommissionen opfordres derfor til at foretage en feasibility-undersøgelse af mulighederne for at forbedre denne kontrol.

III. Fælles uddannelses- og undervisningsprogrammer

64. Som allerede understreget, foregår grænsekontrollen efter ensartede principper baseret på en fælles standard. Disse elementer må imidlertid videreudvikles. Et vigtigt middel til at forbedre samarbejdet kunne være at fastlægge et harmoniseret uddannelsesprogram for grænsevagter under hensyn til de særlige nationale uddannelsestraditioner.

65. Et andet middel til at styrke samarbejdet mellem grænsekontrolmyndigheder vil være at harmonisere uddannelsen af grænsevagter. Grænsekontrol bør udføres af en specialiseret tjeneste med særlig teknisk viden. En professionel forvaltning af grænsebevogtningen kræver ad hoc uddannelse. Man må desuden ikke glemme, at lovgivningsrammerne er forskellige. Det bør undersøges omhyggeligt, hvordan Det Europæiske Politiakademi (CEPOL) eventuelt vil kunne bidrage til at opfylde disse målsætninger.

66. Det bør derfor overvejes, om disse særlige behov ikke bedre kunne opfyldes ved at oprette et netværk af bestående nationale uddannelsesstrukturer, som kan yde de målrettede tjenester, der er brug for, såsom programudformning, seminarer, workshopper osv., der kan danne grundlag for at fremme fælles uddannelsesaktioner.

IV. Samarbejde om grænsekontrol i bred forstand og fælles grænsebevogtningshold

67. Artikel 7 og artikel 47 i konventionen til gennemførelse af Schengen-aftalen omhandler et tættere samarbejde om grænsekontrol. Et sådant samarbejde kan tage form af udveksling af forbindelsesofficerer. På grundlag af bilaterale aftaler foregår der allerede udstationering af forbindelsesofficerer. Disse forbindelsesofficerer kan udstationeres hos grænsekontrolmyndighederne ved de ydre grænser. De udfører ikke nogen opgaver, der henhører under disse staters suverænitet, men yder rådgivning og bistand til de kompetente grænsemyndigheder. Det bør undersøges, hvordan denne type udveksling gradvis vil kunne forbedres, ikke alene inden for rammerne af et bilateralt samarbejde mellem medlemsstater, men også som led i et sammenhængende fællesskabstiltag. Det er ligeledes vigtigt, at der i den forbindelse tages hensyn til optagelsen af nye medlemsstater. Det vil kunne undersøges, om det vil være hensigtsmæssigt at råde over en teknisk samarbejdsstøttefunktion som omtalt under punktet vedrørende forbedring af samarbejde og koordinering på det operationelle plan i Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet af 15. november 2001 om en fælles politik mod ulovlig indvandring.

68. Idet der er behov for at undersøge oprettelsen af og sammenkoblingen mellem medlemsstaternes operationelle tjenester, bør der med forbehold af allerede eksisterende aftaler herom mellem medlemsstaterne derfor træffes foranstaltninger til at videreudvikle og øge det praktiske samarbejde og koordineringen vedrørende grænsekontrol og -overvågning og til at undersøge behovet for og gennemførligheden af et fælles grænseværn ved de ydre grænser.

E. Tilbagetagelses- og tilbagesendelsespolitik

69. Tilbagetagelses- og tilbagesendelsespolitikken er en integrerende og meget vigtig del af bekæmpelsen af ulovlig indvandring. Da den har så stor betydning, bør den gøres til genstand for en særskilt, uafhængig og mere indgående behandling, og Kommissionen bør med henblik herpå snarest muligt forelægge en grønbog med en analyse af mulige foranstaltninger og aktioner til at etablere en fællesskabspolitik for tilbagesendelse; denne grønbog bør ligeledes omfatte en analyse af, om det er hensigtsmæssigt at oprette et finansielt instrument med henblik på tilbagesendelse.

70. Der kan imidlertid allerede nu peges på en række konkrete aktioner, som det bør overvejes at iværksætte.

I. Fastlæggelse af en fælles fremgangsmåde og samarbejde mellem medlemsstaterne med henblik på at gennemføre hjemsendelsesforanstaltninger

71. En fællesskabspolitik for tilbagesendelse bør være baseret på to hovedelementer: fælles principper og fælles foranstaltninger. Som et af de vigtigste fælles principper kan nævnes, at de folkeretlige forpligtelser til tilbagetagelse af egne statsborgere må styrkes, således som det blev bekræftet i konklusionerne fra Tammerfors (punkt 26). Det bør ligeledes kunne sikres, at tredjelandsstatsborgere forlader medlemsstaternes område, hvis de ikke har en retlig status, der giver dem permanent eller tidsbegrænset ophold.

72. Fælles foranstaltninger og regler bør imidlertid ikke være til hinder for det administrative samarbejde mellem medlemsstaterne, der bør forbedres og udbygges.

73. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at et fælles visumidentifikationssystem vil yde et betydeligt bidrag til at få identificeret personer med illegalt ophold og fremskaffe rejsedokumenter til hjemsendelsesformål.

74. Der er derfor, ud over indførelsen af fælles principper, behov for at gå videre med et tættere samarbejde om transit- og tilbagetagelsesspørgsmål samt identifikation af personer med illegalt ophold og fremskaffelse af rejsedokumenter til hjemsendelsesformål.

II. Tilbagetagelsesaftaler med tredjelande og transit af hjemsendte

75. Konceptet med tilbagetagelsesaftaler, som Det Europæiske Råd anbefalede i konklusionerne fra Tammerfors (punkt 27), bør udbygges. Før enhver forhandling om tilbagetagelsesaftaler bør der dog tages hensyn til Den Europæiske Unions og dens medlemsstaters interesser.

76. Det er dog ikke nødvendigt at afvente, at de første fællesskabsaftaler om tilbagetagelse, som Kommissionen er i færd med at forhandle på grundlag af Rådets mandater, indgås og implementeres, for umiddelbart at kunne påvise, hvilke tredjelande den ulovlige indvandring hidrører fra, og som det er nødvendigt at forhandle og indgå nye tilbagetagelsesaftaler med i overensstemmelse med konklusionerne fra Laeken (punkt 40). EU bør også udnytte sin politiske vægt over for tredjelande, der ikke har vist sig særlig villige til at opfylde deres tilbagetagelsesforpligtelser.

77. Man bør derfor påvise, hvilke tredjelande det et nødvendigt at forhandle og indgå nye tilbagetagelsesaftaler med, og træffe fælles foranstaltninger med henblik på, at disse lande opfylder deres forpligtelser til at tage egne statsborgere tilbage i henhold til folkeretten. Sådanne aftaler bør ligeledes vedrøre forpligtelsen til at tage tredjelandsstatsborgere og statsløse personer tilbage, der kommer fra eller har opholdt sig i det pågældende land.

III. Transit af hjemsendte

78. Transitspørgsmålet er snævert knyttet til tilbagetagelse: det konstateres ofte, at tredjelandsstatsborgere, der opholder sig ulovligt på medlemsstaternes område, ikke er kommet dertil direkte fra hjemlandet, men er rejst gennem andre lande.

79. Der bør derfor om nødvendigt på EU-plan samt i aftaler med tredjelande indføres regler om transit af hjemsendte.

IV. Fælles regler om tilbagesendelsesprocedurer

80. Det kan konstateres, at reglerne om tilbagesendelsesprocedurer og administrativ praksis i denne forbindelse er forskellige, hvilket gør det vanskeligt i fremtiden at etablere en effektiv fællesskabspolitik vedrørende tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere, der opholder sig ulovligt på medlemsstaternes område.

81. Det vil derfor være hensigtsmæssigt at undersøge, om der i henhold til EF-traktatens artikel 63, stk. 3, litra b), kan træffes foranstaltninger med henblik på indførelse af fælles regler om tilbagesendelsesprocedurer.

F. Europol

82. Afsløring og optrævling af kriminelle netværker spiller en meget vigtig rolle i kampen mod ulovlig indvandring. Her kan politisamarbejde yde et væsentligt bidrag, og man kunne overveje at lade Europol spille en mere fremtrædende rolle.

83. Ligesom på andre områder er formålet med Europols arbejde inden for ulovlig indvandring at yde støtte til medlemsstaterne i deres bestræbelser på at forebygge, efterforske og analysere de pågældende kriminelle handlinger. Europol bidrager med strategiske produkter, der ikke alene omfatter deskriptive, men også prædiktive elementer. De åbner mulighed for en bedre risiko- og trusselsvurdering. Europol yder operationel støtte i form af efterretninger og analysedatabaser. Den yder også støtte til fælles undersøgelser og aktioner. De fælles aktioner, der allerede er gennemført, har resulteret i opfølgende undersøgelser og ført til observation, anholdelse og domfældelse af mange mistænkte.

84. Der bør derfor træffes foranstaltninger til at udvide Europols operative beføjelser til at kunne samarbejde med nationale myndigheder vedrørende menneskehandel og menneskesmugling, hvilket også EU's operative taskforce af politichefer slog til lyd for i marts 2001.

85. Med henblik herpå bør bestemmelserne i artikel 30 i traktaten om Den Europæiske Union derfor udnyttes fuldt ud, og Europol bør gives mulighed for:

- yderligere at lette og støtte tilrettelæggelsen, koordineringen og gennemførelsen af konkrete undersøgelser foretaget af medlemsstaternes kompetente myndigheder, herunder fælles undersøgelsesholds operationelle aktiviteter, hvori Europol-repræsentanter kan inddrages som støttefunktion,

- at anmode medlemsstaternes kompetente myndigheder om at iværksætte undersøgelser i konkrete sager og udvikle specifik ekspertise, der kan stilles til rådighed for medlemsstaterne for at bistå dem i deres undersøgelser i sager angående menneskehandel og menneskesmugling,

- når det er muligt og relevant, at medvirke ved indsamling og udveksling af oplysninger mellem retshåndhævende myndigheder angående mistænkelige finansielle transaktioner i forbindelse med menneskehandel og menneskesmugling. Europols styrelsesråd er blevet opfordret til at overveje at indgå aftaler med transitlande til fremme af udveksling af oplysninger.

G. Sanktioner

86. For at finde en sammenhængende måde at bekæmpe menneskehandel og menneskesmugling på er det også nødvendigt at gøre konkret brug af mange af de retlige og praktiske instrumenter, som EU gradvis er ved at opbygge på nært beslægtede områder, bl.a. inden for politisamarbejde og retligt samarbejde. De forbindelsesembedsmænd, der findes, det europæiske retlige netværk og især Eurojust bør være mere aktive og fokusere mere på denne type lovovertrædelser. Konventionen om gensidig retshjælp i straffesager, der blev vedtaget den 29. maj 2000, samt den seneste udvidelse af protokollen hertil om forbedring af gensidig retshjælp i straffesager, navnlig for så vidt angår bekæmpelse af organiseret kriminalitet, hvidvaskning af udbyttet fra strafbare forhold og økonomisk kriminalitet, vil være et vigtigt middel med henblik på et mere effektivt retligt samarbejde i kampen mod menneskesmugling og menneskehandel.

I. Menneskesmugling

Sondring mellem menneskesmugling og menneskehandel:

87. Udtrykkene "menneskesmugling" og "menneskehandel" bruges ofte som synonymer, selv om der på grund af forskellene mellem dem burde skelnes skarpt. Det er også nødvendigt ud fra et retshåndhævelsessynspunkt. Terminologien og definitionerne er blevet afklaret i FN-konventionen om bekæmpelse af grænseoverskridende organiseret kriminalitet og de to protokoller til den, der vedrører menneskesmugling og menneskehandel, som blev undertegnet i Palermo den 15. december 2001.

88. Disse definitioner slår fast, at menneskesmugling har at gøre med bistand til ulovlig passage af en grænse og ulovlig indrejse. Menneskesmugling har derfor altid et grænseoverskridende element. Dette er ikke nødvendigvis tilfældet med menneskehandel, hvor nøgleelementet er udnyttelse af den pågældende person. Ved menneskehandel er formålet at udnytte en person, i princippet uafhængigt af, hvordan vedkommende kommer frem til det sted, hvor udnyttelsen foregår. Der kan i tilfælde, hvor en grænse skal passeres, være tale om lovlig såvel som ulovlig indrejse i bestemmelseslandet. Ulovlig indvandring kan naturligvis også implicere menneskehandel, men er et langt mere omfattende begreb og drejer sig helt generelt om ulovlig indrejse og ulovligt ophold. I en bredere forstand er illegale indvandrere derfor ikke nødvendigvis ofre for menneskehandlere.

89. Der bør derfor i forbindelse med menneskesmugling tages hensyn til følgende forhold:

- at det, hvad angår menneskesmugling, fastsættes i Schengen-konventionens artikel 27, at "de kontraherende parter forpligter sig til at indføre passende sanktioner over for alle, der i berigelsesøjemed hjælper eller søger at hjælpe en udlænding med at indrejse i eller opholde sig på en kontraherende parts område i strid med denne parts lovgivning om indrejse og ophold";

- at Rådet for nylig nåede til politisk enighed om et direktiv, der definerer hjælp til ulovlig indrejse og ulovligt ophold, samt en ledsagende rammeafgørelse om styrkelse af de strafferetlige rammer med henblik på bekæmpelse af hjælp til ulovlig indrejse og ulovligt ophold.

II. Menneskehandel

90. Rådet er nået til politisk enighed om en rammeafgørelse om de materielle strafferetlige aspekter ved menneskehandel. Med hensyn til lovgivningsforanstaltninger til bekæmpelse af menneskehandel er det også vigtigt at understrege, at det er ofrene, der må stå i centrum. Den rammeafgørelse om ofres stilling i straffesager, der blev vedtaget den 15. marts 2001, har særlig relevans i den forbindelse. Den indeholder bestemmelser om sikring af f.eks. ofres ret til information og beskyttelse under straffesagen.

91. Det er dog også vigtigt at afklare ofrenes stilling i relation til bestemte ydelser eller særlige former for bistand, når de er rede til at samarbejde i undersøgelser mod menneskehandlere. Dermed opnår man et grundlag for en mere velorganiseret bistand og beskyttelse, der direkte er afpasset efter ofrenes individuelle situation og behov, samtidig med at man tilgodeser de retshåndhævende myndigheders og domstolenes behov for at kunne sætte effektivt ind mod menneskehandlere.

III. Ulovlig beskæftigelse

92. Et stort antal ulovlige migranter er rejst lovligt ind i modtagerlandet, men er blevet boende efter opholdstilladelsens udløb, fordi de har kunnet fortsætte med at arbejde. Siden Rådets henstilling af 27. september 1996 om bekæmpelse af ulovlig beskæftigelse af tredjelandsstatsborgere har Rådet ikke beskæftiget sig med det følsomme emne, som spørgsmålet om ulovlig beskæftigelse af tredjelandsborgere er. Kommissionen vedtog i 1998 en meddelelse om ulovlig beskæftigelse, der også omhandler ulovlig beskæftigelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold i landet.

93. For at kunne løse problemet vedrørende ulovlig indvandring som helhed, bør man derfor drøfte spørgsmålet om ulovlig beskæftigelse af illegale indvandrere på grundlag af en forudgående undersøgelse af medlemsstaternes lovgivning på dette område.

IV. Ulovlig indvandring og økonomisk gevinst

94. Der er grund til at fremhæve de fremskridt, der er opnået med hensyn til udarbejdelse og vedtagelse af regler om hvidvaskning af penge, identifikation, opsporing, indefrysning, beslaglæggelse og konfiskation af kriminelt udbytte, som led i forebyggelsen og bekæmpelsen af menneskesmugling og menneskehandel.

95. Som overordnet princip bør man derfor opprioritere konfiskation af alt økonomisk udbytte af kriminelle aktiviteter i forbindelse med ulovlig indvandring og af de transportmidler, der anvendes til menneskesmugling. Hvis det ikke allerede er sket, må man derfor vedtage og effektivt håndhæve regler om konfiskation. De bør omfatte bestemmelser om, hvordan juridiske personer, der er impliceret i sådanne aktiviteter, kan drages til ansvar. For juridiske personer kunne straffene f.eks. bestå i udelukkelse fra at modtage offentlige ydelser eller forbud mod at udøve erhvervsmæssig virksomhed. Desuden bør menneskehandlere, menneskesmuglere og ansvarlige juridiske personer afholde alle de omkostninger, der er forbundet med hjemsendelse af de illegale indvandrere, herunder omkostninger til social bistand og andre offentlige udgifter under opholdet.

V. Transportvirksomheders ansvar

96. I dag har transportvirksomheder i henhold til artikel 26 i Schengen-konventionen ansvaret for hjemsendelse af udlændinge, der nægtes indrejse. Transportvirksomhederne skal desuden træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre sig, at udlændinge er i besiddelse af gyldige rejsedokumenter. Rådet vedtog i juni 2001 et direktiv til supplering af bestemmelserne i artikel 26; det indeholder tre valgmuligheder for sanktioner over for transportvirksomheder, der ikke opfylder deres forpligtelser.

97. Der bør derfor følges op på retningslinjerne i det nævnte direktiv for at påse, at de gennemføres og overholdes.

III. EVALUERING AF PLANEN

98. De foranstaltninger og aktioner, som skal forberedes og gennemføres med henblik på forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig indvandring, udgør en væsentlig bestanddel af EU's politik vedrørende asyl og indvandring, og vil - således som det er fremgået af denne samlede plan for bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel - være mangeartede og af meget forskellig karakter; for at sikre, at planen kan gennemføres effektivt, er det derfor nødvendigt, at der indføres en ordning med henblik på opfølgning og evaluering af de initiativer, der er forelagt, og af de fremskridt og resultater, som er opnået.

99. Denne opfølgning og evaluering bør finde sted på et passende niveau og med hensigtsmæssige mellemrum med henblik på at sikre en hurtig gennemførelse af det ambitiøse arbejdsprogram, der er fastlagt ved dette instrument, idet der tages hensyn til de nye aspekter, der er forbundet med den verdensomspændende indvandring.

100. Kommissionen bør derfor udarbejde en årlig rapport vedrørende opfølgningen og evalueringen af den samlede plan for bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel i EU, som skal forelægges Rådet til drøftelse.

101. Kommissionens årlige opfølgnings- og evalueringsrapport skal indeholde en resultattavle, der ligeledes ajourføres en gang om året, og som viser, hvor langt man er kommet med hensyn til de enkelte foranstaltninger og aktioner, der skal iværksættes.

102. I forbindelse med udarbejdelsen af de kommende direktivforslag, som skal forelægges Rådet, opfordres Kommissionen tillige til at tage hensyn til indholdet af den samlede plan, herunder listen over prioriteter.

BILAG

OVERSIGT OVER FORANSTALTNINGER OG AKTIONER, DER SKAL VEDTAGES OG GENNEMFØRES FOR AT BEKÆMPE ULOVLIG INDVANDRING OG MENNESKEHANDEL((Kort sigt: aktioner og foranstaltninger, der skal gennemføres så hurtigt som muligt og principielt inden for ét år.

Mellemlang sigt: aktioner og foranstaltninger, der skal gennemføres så hurtigt som muligt og principielt inden for tre år.))

>TABELPOSITION>