Udtalelse om »Den Økonomiske og Monetære Union« (97/C 34/01)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til sin beslutning af 15. november 1995 om i overensstemmelse med EU-traktatens artikel 198 C, stk. 4, at fremsætte udtalelse om »Den Økonomiske og Monetære Union« og at henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 1 »Regionaludvikling, Økonomisk Udvikling, Finansielle Spørgsmål på Lokalt og Regionalt Plan«,

under henvisning til forslaget til udtalelse vedtaget af Underudvalg 1 den 21. juni 1996 (ordførere: Geisel og Bore) (CdR 65/96 rev. 3),

under henvisning til Artikel B i EU-traktaten og især artikel 109 E-M i samme traktat,

under henvisning til Kommissionens grønbog vedrørende de praktiske foranstaltninger for indførelse af den fælles mønt (KOM(95) 333 endelig udg.),

under henvisning til Det Europæiske Monetære Instituts rapport om »Overgangen til den fælles valuta« samt

under henvisning til konklusionerne fra stats- og regeringschefernes topmøde i Madrid den 15. og 16. december 1995 -

på den 14. plenarforsamling den 18.-19. september 1996 (mødet den 18. september) vedtaget følgende udtalelse med et flertal af stemmer for.

1. Indledning

1.1. Overgangen til tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union har en lang række direkte og indirekte følgevirkninger for Unionens kommuner og regioner. Dette gælder specielt på det struktur-, finans-, arbejdsmarkeds- og socialpolitiske område. ØMU'en vil derudover ændre rammevilkårene for konkurrencen i det indre marked og stille samarbejdet mellem regionerne og kommunerne på den ene side og deres erhvervsliv på den anden over for nye udfordringer. Endelig vil ØMU'en stille krav om en lang række tilpasninger i regionernes og kommunernes offentlige forvaltning.

1.2. Regionsudvalgets syn på problemstillingerne i tilknytning til ØMU'en og den forudgående overgangsproces er følgende:

2. Europa og den monetære union

2.1. Regionsudvalget bekræfter sin støtte til oprettelse af et fællesskab for stabilitet og udvikling i form af en Økonomisk og Monetær Union og går ind for yderligere europæisk integration.

2.2. Indførelsen af en fælles valuta er en logisk videreudvikling af det indre marked og styrker den europæiske økonomi internationalt. En fælles mønt vil fjerne valutatransaktions- og kurssikringsomkostninger samt kursrisiko inden for Fællesskabet. Det vil medføre omkostningsbesparelser og forudsigelighed i langfristede investeringsbeslutninger.

2.3. På baggrund af de hidtidige kurssvingninger i medlemsstaternes valutaer er der ikke opnået en sådan grad af stabilitet i EU's økonomi, at det europæiske vækstpotentiale har kunnet udnyttes. Dette har overordnet reduceret væksten - en effekt, som ikke mere skulle kunne optræde efter indførelsen af en fælles valuta.

2.4. En fælles EU-valuta må forventes at spille en større rolle som handels-, investerings- og reservevaluta i den internationale valutakontekst, end tilfældet er med de nationale valutaer i dag. Det vil medvirke til at dæmpe effekterne af valutauro på de lokale økonomier og gøre det muligt at sætte mere effektivt ind over for international valutaspekulation. Også dette skulle fremme den økonomiske udvikling i EU.

2.5. Det større kapitalmarked må forventes at medføre et fald i valutaunionslandenes gennemsnitlige renteniveau, idet der dog kan blive tale om en lille rentestigning i enkelte medlemsstater.

2.6. Bortfaldet af omkostninger ved omveksling til andre valutaer vil betyde billigere udlandsrejser inden for EU. Dermed vil udvekslingen af unge og det kulturelle samkvem i Europa også nyde fremme.

2.7. Regionsudvalget anser dog kun møntunionens positive indvirkning på den generelle makroøkonomiske udvikling - beskæftigelse og vækst - i medlemsstaterne for givet, hvis den fælles EU-valuta viser sig at være stabil. I modsat fald er der fare for en svækkelse af EU's samlede økonomiske formåen, hvorved forbrugerne og sparerne vil lide et velfærdstab.

2.8. Regionsudvalget bifalder, at stats- og regeringscheferne i konklusionerne fra Madrid-topmødet erklærede sig fast besluttede på, at tredje fase af den monetære union skal indledes pr 1. januar 1999; det understreger samtidig, at de i EF-traktaten fastlagte konvergenskriterier skal overholdes som aftalt. Med sidstnævnte sigtes såvel til prisstabilitet, underskud på de offentlige finanser, gældsstilling, den lange rente og deltagelse i EMS-samarbejdet som til oprettelse af uafhængige nationale centralbanker i de lande, der deltager i valutaunionen. Den endelige afgørelse vedrørende kredsen af deltagerlande og om tidsplanen for indførelsen af ØMU'ens tredje fase ligger imidlertid hos stats- og regeringscheferne og vil blive truffet i foråret 1998.

2.9. Regionsudvalget bifalder stats- og regeringschefernes beslutning om at give den fremtidige EU-valuta navnet euro.

2.10. Madrid-topmødets beslutning om, at udvælgelsen af kredsen af deltagende medlemsstater skal ske på basis af de senest faktiske data for 1997 og ikke ud fra prognosetal, hilses velkommen af Regionsudvalget.

2.11. Regionsudvalget skal understrege, at forudsætningen for, at den monetære union kan fungere optimalt, er, at der ikke blot er monetær konvergens, men også real konvergens og en sammenlignelig produktivitetsudvikling. Manglende opfyldelse af disse betingelser vil enten føre til en mindre stabilitetsorienteret pengepolitik eller til en øget omfordeling over imod de svagerestillede regioner, hvilket vil være utænkeligt uden yderligere politisk integration i Europa og uden en tilstrækkelig grad af solidaritetsfølelse blandt Unionens borgere og dermed folkelig opbakning.

2.12. De hidtidige konsolideringsbestræbelser har i mange medlemsstater i de forløbne år ikke kunnet holde trit med de oprindelige prognoser. Ydermere har det i de seneste måneder vist sig, at konsolideringsindsatsen vanskeliggøres yderligere af den afmattede konjunktur i mange medlemsstater. Hertil kommer, at en forhastet, videre konsolidering af de offentlige budgetter i den aktuelle situation kan tynge de svage europæiske konjunkturer yderligere, i og med at de offentlige udgiftsnedskæringer i nogle medlemsstater - set i forhold til konjunkturforløbet - har været så kraftige, at det truer den folkelige opbakning. Det er imidlertid vigtigt, at man ikke taber af syne, at konvergenskriteriernes efterlevelse er et mål, som skal opfyldes af alle medlemsstater, da det er forudsætningen for, at vækst og beskæftigelse kan fremmes varigt.

2.13. Hvis man fra officielt hold som bevæggrund for indgribende konsolideringstiltag angiver overholdelsen af konvergenskravene, er der fare for, at den fremtidige euro-valuta af mange EU-borgere vil blive associeret med sociale nedskæringer og arbejdsløshed. En skadelig renationalisering af politikken i medlemsstaterne kunne blive følgen, og det kunne svække tilslutningen til den europæiske integrationspolitik.

2.14. Det ville betyde en udhuling af den nødvendige brede folkelige opbakning bag møntunionen. Regionsudvalget anser det imidlertid for absolut nødvendigt, at der er bred tilslutning i befolkningen til den fremtidige EU-valuta.

Politisk union og demokratisering

2.15. Afgivelsen af medlemsstatssuverænitet til EU på den monetære politiks område stiller krav om en udbygning af den politiske union i dybden. Et solidarisk samarbejde i Den Europæiske Union kræver for så vidt en forstærket folkelig tilslutning til EU. En monetær union, der kun støttes af et mindretal, vil ikke bidrage til at fremme solidaritetsfølelsen og opbakningen bag EU. Forudsætningen for, at divergerende kræfter udløst af en Økonomisk og Monetær Union i længden kan bøjes mod hinanden, er desuden, at der skabes et interessesammenfald forankret i en bredere politisk Union.

2.16. Regionsudvalget opfordrer medlemsstaterne til, at de ved den kommende regeringskonference tager beslutning om en synlig demokratisering af EU-institutionerne.

En stabil monetær union

Kredsen af deltagerlande ved ØMU'ens start

2.17. Konkurrencepolitisk og målt på det indre markeds funktionsevne vil fordelene ved en monetær union vokse med antallet og størrelsen af de deltagende økonomier. Derfor kræver Regionsudvalget udtrykkeligt, at indførelsen af en fælleseuropæisk valuta - under streng overholdelse af samtlige stabilitetskriterier - skal ske med det størst mulige antal deltagende medlemsstater fra starten og omfatte de væsentlige økonomier i Den Europæiske Union. Hvis kredsen af deltagerlande er mindre, er der fare for, at det snarere vil have en integrationsfjendtlig end en integrationsvenlig effekt.

2.18. I lyset af euroens identifikationsskabende betydning for Den Europæiske Union og dens borgere, finder Regionsudvalget det desuden påkrævet, at der gøres en seriøs indsats for, at et flertal af EU's borgere allerede i første fase føres sammen i et fælles valutaområde.

Finanspolitikkens rolle

2.19. Af hensyn til en varig valutastabilitet og fremgang i beskæftigelsen skal Regionsudvalget understrege nødvendigheden af et stabilitetsorienteret samspil mellem penge- og finanspolitikken, navnlig i den monetære unions deltagerlande. EF-traktaten fastlægger imidlertid først og fremmest kriterierne for optagelse i den monetære union. Den indeholder ikke noget entydigt om fremgangsmåder og sanktionsmekanismer, som holder medlemsstaterne fast på en stabilitetsrettet finanspolitik efter deres tiltrædelse af den monetære union.

2.20. Regionsudvalget støtter derfor Madrid-topmødets overvejelser om indgåelse af en bindende stabilitetspagt, der også efter indtrædelsen i den monetære union sikrer stabilitet i finanspolitikken - uden deflationseffekter. Finanspolitikken må indrettes således, at den til stadighed fører til øget beskæftigelse, vækst og velstand. En konsolidering af de offentlige budgetter vil, uanset at den også bidrager til efterlevelsen af konvergenskriterierne, medvirke hertil.

2.21. En konsolidering af de offentlige finanser forudsætter efter Regionsudvalgets mening nødvendigvis et partnerskabssamarbejde mellem medlemsstater, regioner og kommuner. Saneringen af de offentlige budgetter må dog ikke ensidigt lægge byrderne over på kommuner og regioner.

2.22. En fælles stabilitetspolitik må bygge på en fælles stabilitetskultur og -filosofi. Regionsudvalget advarer om, at brug af sanktioner rummer risici og fare for mislyde mellem medlemsstaterne og griber ind i medlemsstaternes, regionernes og kommunernes budgetmæssige beføjelser. Incitamenter til fremme af en stabilitetsorienteret finanspolitik er et bedre middel end sanktioner.

2.23. På baggrund af den stadig tættere økonomiske integration i Europa vil de enkelte medlemsstater fremover i endnu ringere grad end i dag kunne rette op på ubalancer i deres økonomi ved at føre en ekspansiv finanspolitik. Skal der skabes større råderum i EU for at afværge fremtidige ubalancer i de nationale økonomier, er der behov for en forstærket samordning af såvel ØMU-deltagerlandenes som de udenforstående EU-landes finanspolitik, som dæmmer op for risikoen for øgede transfereringer.

2.24. Regionsudvalget opfordrer også stats- og regeringscheferne til, inden 3. fase af den monetære union løber af stabelen, at tilvejebringe de finanspolitiske og monetære virkemidler, der kræves af hensyn til en varig konvergens i medlemsstaternes resultater og en stabil fælles mønt. Hvis der skulle vise sig behov for at forstærke de eksisterende transfereringsmekanismer, må der sikres klarhed om den finansieringsmæssige side.

Den monetære union og følgevirkningerne for de ikke-deltagende lande

2.25. Et solidaritetsfællesskab som beskrevet i EU-traktatens artikel 2 og 130 A skal ikke kun være henvendt til de medlemsstater, som indrømmes adgang til den monetære unions første fase. Et solidaritetsfællesskab skal også omfatte de EU-lande, som endnu ikke opfylder kriterierne for deltagelse i den monetære union. Det forudses, at disse lande må betale højere realrente end de lande, der deltager i den monetære union, da markederne vil betinge sig en risikopræmie af de ikke-deltagende økonomier. Dette ville medføre øgede investeringsomkostninger for det private erhvervsliv og en højere rentebyrde for det offentlige, hvilket ville hæmme den nødvendige konvergensproces yderligere.

2.26. Uden støtte kunne disse medlemsstater være tilbøjelige til at gå ind i et devalueringskapløb, hvilket alene ud fra hensynet til det indre markeds funktionsdygtighed ikke ville være ønskværdigt. Regionsudvalget anser det derfor for nødvendigt, at Kommissionen endnu inden starten på den monetære union undersøger, om og i hvilket omfang ledsageforanstaltninger er nødvendige for at sikre en stabilisering af de indbyrdes kursforhold mellem valutaerne.

2.27. Regionsudvalget kræver desuden, at der inden udvælgelsen af de første deltagerlande indgås en bindende aftale om et modificeret system for valutarelationerne mellem ØMU-landene og de udenforstående EU-lande, som fremmer landenes optagelse i den monetære union. For at forhindre konkurrenceforvridninger i forhold til de udenforstående EU-lande er der behov for et egnet valutaarrangement, der for det første sikrer en tilstrækkelig høj grad af valutakursstabilitet, men for det andet også tager skyldigt hensyn til de ikke-deltagende landes økonomiske formåen. At sikre valutarisk stabilitet inden for EU er frem for alt de endnu ikke deltagende landes opgave.

2.28. Regionsudvalget er af den opfattelse, at det også er den europæiske monetære politiks opgave at sikre euroens værdi udadtil. Dette må dog ikke ske på bekostning af prisstabiliteten indadtil.

3. Den monetære unions følgevirkninger for regioner og kommuner

Økonomiske virkninger for regioner og kommuner

3.1. Regionsudvalget konstaterer, at den monetære unions økonomiske implikationer for de regionale og kommunale myndigheder endnu ikke er drøftet og analyseret tilstrækkeligt tilbundsgående, hverken hvad angår effekten på balancen mellem regioner i den monetære union eller mellem regioner i og uden for den monetære union. Der foreligger heller ikke noget om møntunionens virkninger for fjerntliggende, økonomisk svage regioner eller for regioner i lande, der indtil videre har taget forbehold over for ØMU'en.

3.2. Regionsudvalget er ligeledes bekymret over, at møntunionens konsekvenser for beskæftigelsen i de forskellige regioner endnu ikke er analyseret og drøftet tilstrækkeligt tilbundsgående.

3.3. Regionsudvalget opfordrer derfor Kommissionen til inden starten på den monetære union at foretage omfattende undersøgelser af unionens økonomiske og sociale følgevirkninger for Europas regioner og kommuner og at informere RU om resultaterne heraf. Nedenstående punkter understreger behovet for en sådan klarlægning:

a) Det større valutaområde vil skærpe konkurrencen mellem regionerne yderligere. Regioner, som hidtil har nydt godt af valutakurssvingninger, vil ikke længere kunne falde tilbage på valutakursændringer og vil opleve et stigende konkurrencepres og en yderligere fortrængning af den lokale industri. Andre regioner, som allerede er kraftigt involveret i udenrigshandel, vil derimod drage særlig fordel af, at overførselsomkostninger og kursrisici bortfalder.

b) På grund af stabiliseringen af priserne og bortfald af kursrisiko må det forventes, at de direkte investeringer inden for valutaunionslandene i højere grad vil tilflyde de EU-regioner, der er kendetegnet ved en gunstig faktorudrustning.

c) For at kompensere for bortfaldet af valutapolitisk spillerum i møntunionen kan det blive nødvendigt, at finanspolitiske instrumenter, der er orienteret mod opfyldelsen af mindstekrav, tilføjes en ny dimension på EU-planet. På baggrund af den fortsat ringe mobilitet på det europæiske arbejdsmarked kan der i nogle regioner komme asymmetriske stød med blivende chokvirkninger, som i en monetær union kan udvikle sig til varige belastninger også for de mere velstående regioner og kommuner.

d) De regionale skævheder inden for medlemsstaterne kan blive skærpet, eftersom den igangværende konsolidering af de offentlige budgetter i EU-landene har ført til et kraftigt reduceret spillerum for omfordeling inden for det enkelte land. Ændringer i strukturfondene må derfor forudses, især med henblik på at afbøde de negative økonomiske og sociale virkninger for de berørte regioner og kommuner. Strukturfondene kan imidlertid ikke være et instrument, der sættes ind for at honorere konvergenskriterierne.

e) Voksende økonomiske divergenser regionerne imellem kan tvinge de pågældende myndigheder til at føre en politik, der indebærer forringede lønmæssige, miljømæssige og sociale vilkår, for at kunne konkurrere på valutaunionens præmisser. Dette gælder især regioner og kommuner, som er kendetegnet ved en strukturelt lav produktivitet. Der er derfor - under streng efterlevelse af subsidiaritetsprincippet - behov for en mere aktiv politik omkring minimumsstandarder på europæisk plan.

f) Den fortsatte integration i det indre marked og den europæiske monetære union åbner nye muligheder for og stiller nye krav til arbejdsmarkedspolitikken på nationalt, regionalt og kommunalt plan. En europæisk samordning af arbejdsmarkedspolitikken, der er et medlemsstatsanliggende, er nødvendig, hvis fordelene ved det indre marked og den monetære union skal udnyttes aktivt i bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Det samme gælder den politik, arbejdsmarkedets parter lægger.

g) Regionernes og kommunernes økonomiske integration vil i mindre grad blive hindret af landegrænser. Konjunkturpåvirkningerne vil slå mere igennem på tværs af grænserne. Dette kunne også influere på vare- og betalingsstrømmene inden for de enkelte medlemsstater og på det transnationale regionale samarbejde. I en økonomisk politik, som er samordnet medlemsstaterne imellem, bør der derfor indbygges en regionalpolitisk dimension. Hvor de regionale og kommunale myndigheder har betydelige budgetbeføjelser, bør de også i praksis inddrages i opstillingen og udmøntningen af de regler, som sikrer en velfungerende ØMU.

h) På grund af bortfald af transaktionsomkostninger vil den monetære union medføre en forskydning i forbrugernes efterspørgselsadfærd i grænseregionerne. Regioner og kommuner med relativt lave forbrugsafgifter vil være særligt attraktive for forbrugere i grænseområder. Omvendt må købekraften formodes at blive drænet væk fra områder, hvor forbrugsafgifterne er særlig høje.

i) Konsolideringen af de offentlige finanser vil på grund af ændret opgavefordeling øge presset på de regionale og kommunale myndigheders budgetter, selv hvor disse ikke hidtil har bidraget til det offentlige underskud. En konsolidering af de offentlige budgetter, som ensidigt lægger byrderne over på de regionale og kommunale myndigheder, vil forringe konkurrenceevnen og føre til social udstødelse.

j) Den planlagte udvidelse af Den Europæiske Union vil sætte de nuværende strukturfonde under pres. Samtidig må det forudses, at valutaunionen kan føre til en omfordeling af strukturfondsmidlerne. Et tidsmæssigt sammenfald mellem udvidelsen af EU og indførelsen af den monetære union vil kunne øge behovet for strukturfondsmidler.

Den offentlige sektors opgave

3.4. I bestræbelserne for at fremme omstillingsprocessen tilkommer der den offentlige sektor og dermed også de regionale og kommunale myndigheder den centrale rolle at skabe folkelig opbakning bag euroen.

3.5. Kommunerne og regionerne skal i og med, at de befinder sig tæt på borgeren, spille en central rolle i dialogen med befolkningen om fordele og ulemper ved indførelsen af euro-valutaen. Denne rolle kan kun opfyldes tilfredsstillende, hvis EU-institutionerne i tide sikrer en bred orientering om fakta vedrørende den monetære union, herunder om fordele og ulemper. EU-midler til den folkelige oplysningsindsats omkring den fælles mønt bør også stilles til regionernes og kommunernes rådighed.

3.6. For at kunne tage hensyn til særlige regionale forhold må regionerne og kommunerne i god tid drages tæt ind i udarbejdelsen af informationsmateriale.

3.7. Regionsudvalget opfordrer til, at regionerne og kommunerne i forbindelse med indførelsen af euroen udpeger kontaktpersoner, som borgerne kan henvende sig til.

4. Overgangen til den fælles valuta

4.1. Regionsudvalget bifalder stats- og regeringschefernes modstand mod grønbogens scenario for de praktiske aspekter ved overgangen til fælles valuta og deres tilslutning til EMI's overgangsscenario. Der må tages størst mulig afstand fra en obligatorisk samtidig indførelse af den fælles valuta. Kun ESCB's (Det Europæiske System af Centralbanker) transaktioner på valutamarkederne vil blive udført og afviklet i euro.

4.2. Regionsudvalget hilser det velkommen, at det private erhvervslivs aktører i overgangsperioden, indtil der indføres fælles sedler og mønter, fortsat vil kunne fakturere i den »nationale« valuta.

4.3. Regionsudvalget noterer sig stats- og regeringschefernes opfordring til de deltagende medlemsstater om straks fra den 1. januar 1999 at udstede nye omsættelige offentlige gældsbeviser i euro. Regionsudvalget henleder opmærksomheden på, at opfordringen også forpligter de lokale og regionale myndigheder i medlemsstater, der deltager i ØMU'en.

4.4. Regionsudvalget henviser desuden til, at ikke-omsættelige offentlige gældsbeviser, herunder regionernes og kommunernes gældsbeviser, kan udstedes i »den nationale valuta« frem til indførelsen af fælles sedler og mønter.

4.5. Det er beklageligt, at der endnu ikke - hverken i Kommissionens grønbog, i EMI-beretningerne eller i stats- og regeringschefernes konklusioner fra topmødet den 15. og 16. december 1995 - er redegjort for omkostningerne ved en valutaomlægning. De små og mellemstore banker samt pengeinstitutter (sparekasser) og virksomheder i kommunalt regi vil især kunne mærke omkostningerne.

4.6. Der vil desuden være betydelige omkostninger for regioner og kommuner. Dette gælder navnlig små kommuner med beskedne ressourcer. Det står endnu ikke klart, hvem der inden for medlemsstaterne skal bære omkostningerne ved valutaomlægningen. Principielt bør det imidlertid påses, at de regionale og kommunale myndigheder netop i tider med en anspændt budgetsituation ikke bebyrdes yderligere finansielt.

4.7. Af disse grunde er det vigtigt, at der under den omstilling, der er nødvendig i forbindelse med indførelsen af euro-sedler og mønter, ikke stilles krav om dobbelt prisskiltning for offentlige ydelser, hvis pris ikke er markedsbestemt, forudsat hensynet til forbrugerbeskyttelsen er tilgodeset. Her bør der stræbes mod mindre omkostningskrævende løsninger, såsom angivelse af omregningsfaktorer eller -tabeller, som regionerne og kommunerne kan bære økonomisk og som samtidig dækker befolkningens informationsbehov og tilgodeser forbrugerhensyn.

4.8. For at dæmme op for mulig valutaspekulation i det tidsrum, der ligger mellem afgørelsen om, hvilke lande der skal deltage i den monetære union og tidspunktet, hvor unionen faktisk får virkning i og med den definitive fastlåsning af valutakurserne, anmoder RU Ministerrådet og EMI at undersøge, om omregningskurserne skal fastlægges på basis af et gennemsnit for en forudgående mellemfristet periode. Under alle omstændigheder bør der træffes forholdsregler mod valutaspekulationer, der kan opstå i forbindelse med fastsættelsen af valutakurserne.

4.9. De videre forhandlinger om de nærmere enkeltheder ved omlægningen til den fælleseuropæiske valuta bør bygge på følgende principper:

a) Indførelsen af en europæisk valuta skal være forbundet med så få omkostninger som muligt for de berørte parter.

b) Omstillingsprocessen og -metoderne skal være konkurrenceneutrale og må ikke indebære særlige fordele for bestemte kategorier af virksomheder eller finanscentre.

c) Omstillingsmetoderne må, for så vidt angår tilladt låneoptagelse, ikke føre til indskrænkninger i den statslige låntagning, som begrænser låntagers valgmuligheder med hensyn til tid, sted og betingelser for udstedelsen af gældsbeviser.

d) Omstillingsmetoderne skal forebygge misbrug og bidrage til at afværge uheldige virkninger for EU-institutionerne samt for alle deltagere i den monetære union.

e) Af hensyn til markedsaktører og borgere må udformningen af de enkelte omstillingstrin være gennemsigtig, ukompliceret, decentral og effektiv. Alle enkeltforanstaltninger skal på hensigtsmæssig måde styrke ØMU'ens troværdighed og stabilitet, således at opbakningen fra markedet og borgerne - i deres egenskab af forbrugere - bag ØMU'en øges.

f) Prisstigninger må forhindres. I forbindelse med overgangen til en fælles valuta vil der derfor være behov for forskrifter, som sikrer, at de omregningskurser, der anvendes, følger bindende regler for afrunding. Da den nye EU-valuta først kan blive lovligt betalingsmiddel, når de tilsvarende sedler og mønter er sat i omløb, fortsætter de nationale valutaer indtil da med at være lovligt betalingsmiddel.

5. Konklusioner

Regionsudvalget:

5.1. bekræfter sin støtte til oprettelse af et stabilitetsfællesskab i form af en Økonomisk og Monetær Union og går ind for yderligere europæisk integration.

5.2. understreger, at forudsætningen for, at den monetære union kan fungere optimalt, er, at der ikke blot er monetær konvergens, men også real økonomisk konvergens.

5.3. finder, at det må være et krav, at en monetær union bidrager til velstand og beskæftigelse.

5.4. opfordrer medlemsstaterne til, at de ved den kommende regeringskonference tager beslutning om en synlig demokratisering af EU-institutionerne, da divergerende kræfter udløst af en Økonomisk og Monetær Union i længden kun kan bøjes mod hinanden, hvis der skabes et interessesammenfald forankret i en bredere politisk Union.

5.5. kræver udtrykkeligt, at indførelsen af en fælleseuropæisk valuta - under streng overholdelse af samtlige stabilitetskriterier - skal ske med det størst mulige antal deltagende medlemsstater fra starten og omfatte de væsentlige økonomier i Den Europæiske Union.

5.6. finder det i lyset af euroens identifikationsskabende betydning for EU og dens borgere påkrævet, at der gøres en seriøs indsats for, at et flertal af EU's borgere allerede i første fase føres sammen i et fælles valutaområde.

5.7. anser det for nødvendigt, at der er bred tilslutning i befolkningen til den fremtidige EU-valuta.

5.8. støtter Madrid-topmødets overvejelser om indgåelse af en bindende stabilitetspagt, der varigt fører til øget beskæftigelse, vækst og velstand i Europa, og finder det nødvendigt, at der - under streng overholdelse af subsidiaritetsprincippet - med sigte på den monetære union etableres et tættere samarbejde mellem medlemsstaterne på det økonomisk-, finans-, social-, miljø- og arbejdsmarkedspolitiske område.

5.9. opfordrer stats- og regeringscheferne til, inden 3. fase af den monetære union løber af stabelen, at tilvejebringe de finanspolitiske og monetære virkemidler, der skal sikre varig konvergens i medlemsstaternes resultater og en stabil fælles mønt.

5.10. kræver, at der snarest skabes klarhed over relationerne mellem de EU-lande, der deltager i den monetære union, og de EU-lande, der står uden for; dette skal bidrage til at knæsætte princippet om solidaritet og stabilitet i relationerne mellem medlemsstaterne og til at fremme landenes optagelse i den monetære union.

5.11. anser det under henvisning til det i pkt. 3.3 sagte for nødvendigt, at det forud for afgørelsen om den monetære unions definitive start analyseres og vurderes, hvilke økonomiske og sociale følgevirkninger den monetære union vil få for de forskellige regioner i Europa. Dette gælder specielt implikationerne af den monetære union for EU's samhørighedspolitik og for de regionale og kommunale myndigheders budgetter. I lyset af den indhøstede viden kræver RU, at der udvikles og anvendes egnede sæt af instrumenter, som afbøder de negative effekter af den monetære union og forstærker de positive.

5.12. kræver et partnerskabssamarbejde mellem medlemsstater, regioner og kommuner og afviser budgetsaneringer, som ensidigt lægger byrderne over på kommuner og regioner.

5.13. anmoder Kommissionen og medlemsstaterne om at skabe klarhed over, hvem der - såvel i den offentlige som den private sektor - skal bære omkostningerne ved skiftet til en fælles valuta, samt i forbrugernes interesse at have opmærksomheden henledt på, at brug af unfair afrundingsregler i sig selv kan øve opadgående pres på priserne.

5.14. understreger udtrykkeligt, at regionerne og kommunerne spiller en vigtig rolle med hensyn til at skabe bevidstgørelse og debat i befolkningen om indførelsen af den fælles mønt, og kræver derfor at blive draget tæt ind i udarbejdelsen af informationsmateriale på et tilstrækkeligt tidligt tidspunkt samt at få adgang til midler afsat af EU til folkelig oplysning om den fælles mønt.

Bruxelles, den 18. september 1996.

Pasqual MARAGALL i MIRA

Formand for Regionsudvalget