om fastsættelse for produktionsåret 1999/00 af produktionsafgifterne og koefficienten for beregning af tillægsafgiften for sukker og om fastsættelse for produktionsåret 2000/01 af produktionsafgifterne for sukker

BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

•Forslagets begrundelse og formål

Den 9. februar 2017 afsagde Domstolen dom i sag C-585/15, Raffinerie Tirlemontoise SA mod État belge, hvori den erklærede Kommissionens forordning (EF) nr. 2267/2000 af 12. oktober 2000 om fastsættelse for produktionsåret 1999/00 af produktionsafgifterne og koefficienten for beregning af tillægsafgiften for sukker og Kommissionens forordning (EF) nr. 1993/2001 af 11. oktober 2001 om fastsættelse for produktionsåret 2000/01 af produktionsafgifterne for sukker for ugyldige.

Sukkerafgifterne for de pågældende produktionsår blev oprindelig fastsat af Kommissionen i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 2038/1999 af 13. september 1999 om den fælles markedsordning for sukker. Denne forordning fastlagde et system med selvfinansiering i sukkersektoren med fleksible produktionsafgifter.

I henhold til Rådets forordning (EF) nr. 2038/1999 byggede den fælles markedsordning for sukker på princippet om producenternes fulde finansielle ansvar for de tab, der hvert produktionsår opstår som følge af afsætningen af Fællesskabets overskudsproduktion under kvoteordningen i forhold til det interne forbrug i Fællesskabet, og på en ordning med pris- og afsætningsgarantier, der er differentieret efter de produktionskvoter, som er tildelt de enkelte virksomheder.

Princippet om det finansielle medansvar var sikret ved, at producenterne blev opkrævet en basisproduktionsafgift, der opkrævedes af den samlede produktion af A- og B-sukker, men begrænset til 2 % af interventionsprisen for hvidt sukker, og en B-afgift, der blev opkrævet af produktionen af B-sukker, men som højst kunne udgøre 37,5 % af nævnte pris. Når sådanne afgifter ikke gjorde det muligt at nå det opstillede mål med selvfinansiering af sektoren hvert produktionsår, var der i forordning (EF) nr. 2038/1999 fastsat en tillægsafgift, der skulle betales til producenterne. Artikel 33 i forordning (EF) nr. 2038/1999 fastsatte de elementer, der skal tages i betragtning ved beregning af afgifterne.

I sin ovennævnte dom satte Domstolen ikke spørgsmålstegn ved produktionsafgiftsordningen og princippet om, at sukkerproducenterne måtte bære det fulde finansielle ansvar for tab i hvert produktionsår ved afhændelse af den del af produktionen inden for rammerne af kvoten, der er i overskud for Unionens interne forbrug, og fik derfor pålagt en afgift på deres kvoteproduktion, som skal fastsættes af Kommissionen med henblik på at dække tabene i produktionsårene 1999/00 og 2000/01.

Domstolen fastslog, at Kommissionen har begået fejl i beregningen af de årlige afgifter, som er fastsat for den pågældende periode i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 2038/1999. Domstolen anførte, at den metode, som Kommissionen havde anvendt i forordning (EF) nr. 2267/2000 og (EF) nr. 1993/2001 til at fastsætte afgifterne, var forkert, fordi den førte til, at overslaget over de omkostninger, der skal dækkes, var for højt og dermed til, at sukkerproducenterne blev opkrævet for store beløb.

Dommen har efterladt et retligt tomrum, hvad angår afgiftsbeløbenes størrelse for produktionsårene 1999/00 og 2000/01. For at efterkomme dommen bør afgiftsbeløbene for disse produktionsår erstattes af nye, som er beregnet efter den metode, som Domstolen har bekræftet, med tilbagevirkende kraft.

2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET

•Retsgrundlag