RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET - STATUS OVER DET INDRE MARKED FOR TJENESTER - Rapport om første fase af strategien for tjenester i det indre marked

INDHOLDSFORTEGNELSE

Résumé

INDLEDNING

I. Barrierer i det indre marked for tjenester

A. Retlige barrierer

1. Problemer vedrørende tjenesteyderens etablering

2. Problemer vedrørende anvendelsen af "input" til levering af tjenester

3. Problemer vedrørende salgsfremme

4. Problemer vedrørende distribution af tjenester

5. Problemer vedrørende salg af tjenester

6. Problemer vedrørende eftersalgsservice

B. Ikke-retlige barrierer

1. Problemer vedrørende manglende information

2. Kulturelle og sproglige problemer

II. Fællestræk ved barriererne

A. Barrierer i stadig udvikling

1. Forvaltningspraksis

2. Regionalisering af barriererne

3. Anvendelse af fællesskabsinstrumenterne

4. Ikke-statslige kollektive regler

5. De erhvervsdrivendes adfærd

B. Barrierernes horisontale karakter

1. Anvendelse af en ordning, som omfatter både etablering og levering af tjenester

2. Retsusikkerhed omkring etableringsfrihed og fri udveksling af tjenester

3. Anvendelse af samme type krav på forskellige områder

C. Barrierernes fælles oprindelse

1. Manglende gensidig tillid mellem medlemsstaterne

2. Modstand mod modernisering af de nationale retlige rammer

3. Varetagelse af nationale økonomiske interesser

III. Barrierernes effekt

A. Kædeeffekten på hele økonomien og på EU's konkurrenceevne

1. Tjenester som nøglefaktor i økonomien

2. Tjenesternes indbyrdes afhængighed

3. Efterspørgslen efter grænseoverskridende tjenester

4. Omkostninger som følge af barriererne

5. Manglende vækst og resultater i den europæiske økonomi

B. De hårdest ramte

1. Små og mellemstore virksomheder

2. Tjenestebrugere, særlig forbrugerne

C. Lav troværdighed af det indre marked for tjenester

1. Opfattelsen af det indre marked som et risikoområde

2. Strategier med "ordninger"

3. "Sortmarkeds"-strategier

Konklusion

BILAG

Forord

Formålet med denne rapport er at gøre rede for de vanskeligheder i forbindelse med levering af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne, som de berørte parter opfatter som problemer, og som er blevet afdækket i forbindelse med de høringer, Kommissionen og medlemsstaterne har gennemført, eller som der er kommet fokus på i forbindelse med klager, skriftlige eller mundtlige forespørgsler i Parlamentet, andragender til Europa-Parlamentet eller undersøgelser. Høringerne, herunder specifikke undersøgelser, vil fortsætte med henblik på at fremskaffe yderligere oplysninger om bl.a. forbrugernes situation i det indre marked for tjenester.

Rapporten har ikke til formål:

- at tage stilling til, om de foranstaltninger, der er skyld i vanskelighederne, er forenelige med fællesskabsretten, herunder især princippet om fri udveksling af tjenester og/eller fri etableringsret samt den afledte fællesskabsret. Sådanne foranstaltninger kan begrundes i almene hensyn såsom beskyttelse af sundheden, forbrugerne, arbejdstagerne og miljøet. Rapporten foregriber ikke den holdning, Kommissionen vil indtage til de klager, som er ved at blive undersøgt, eller som den vil få forelagt i fremtiden. Nogle af de vanskeligheder, der er blevet afdækket, har Domstolen måske allerede kendt berettigede eller tværtimod afvist. Andre kan være omfattet af eksisterende fællesskabsretsakter og skyldes fejlagtig anvendelse heraf eller kan være genstand for initiativer fra Kommissionen med det sigte at afhjælpe dem

- at fastslå, hvilken type foranstaltninger der skal træffes for at løse problemerne, herunder behovene for harmonisering eller tilpasning af de gældende regler eller de overtrædelsessager, det måtte være nødvendigt at indlede mod visse medlemsstater.

I løbet af anden fase af gennemførelsen af strategien for tjenester i det indre marked vil Kommissionen gå i gang med en retlig og økonomisk evaluering for at få fastlagt, hvilke initiativer der skal foreslås på EU-plan til at løse de vanskeligheder, tjenesteyderne og tjenestebrugerne løber ind i. Denne evaluering vil foregå i samråd med alle berørte parter, herunder forbrugerorganisationerne.

Resumé

Det Europæiske Råd i Lissabon vedtog et økonomisk reformprogram, der inden 2010 skulle gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske, videnbaserede økonomi i verden. Et nøgleelement i denne strategi er gennemførelsen af et indre marked for tjenester. Med dette formål for øje vedtog Kommissionen en "strategi for tjenester i det indre marked" bestående af to faser. I denne rapport, der markerer afslutningen på første fase, gøres der på en så fuldstændig måde som muligt rede for de barrierer, der fortsat findes i det indre marked for tjenester. I rapporten analyseres ligeledes disse barrierers fællestræk, og der foretages en evaluering af deres økonomiske virkninger.

Den omfattende høring, som rapporten er baseret på, har omfattet Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget, medlemsstaterne og de berørte parter og blev gennemført i løbet af 2001 og i begyndelsen af 2002. Rapporten vil danne grundlag for aktioner, der bliver gennemført i 2003 under anden fase. På grund af den indbyrdes afhængighed mellem de forskellige tjenester er der i rapporten valgt en horisontal fremgangsmåde i stedet for at gå frem sektor for sektor, hvilket også er i overensstemmelse med strategien for tjenester i det indre marked. Rapporten dækker således en bred vifte af aktiviteter som f.eks. rådgivningsservice til virksomheder, certificerings-, ejendomsmægler-, ingeniør-, bygge-, distributions-, turisme-, fritids- og transportservice. Da de problemer, en forbruger eller en tjenesteyder kan støde på i løbet af sin aktivitet, kan have negative konsekvenser for alle grænseoverskridende aktiviteter, afdækkes også alle de problemer, der kan opstå i løbet af de enkelte faser af leveringen af en tjeneste: fra tjenesteyderens etablering og anvendelse af de input, der er nødvendige i forbindelse med levering af tjenesten, over markedsføring og distribution af tjenesten til salg og eftersalgsservice. Rapporten dækker alle de problemer, som tjenesteyderne og brugerne af tjenesterne opfatter som hindringer, og som er blevet afdækket i forbindelse med høringen, men den kommer ikke på nuværende tidspunkt ind på foranstaltningernes forenelighed med fællesskabsretten, da dette spørgsmål behandles i strategiens anden fase, der omhandler de mulige løsninger på problemerne.

Et af nøgleelementerne i situationsrapporten om det indre marked for tjenester vedrører forbruget af tjenesteydelser. I den forbindelse understreges det i rapporten, at det er modtagerne af tjenesteydelserne, især forbrugerne, der rammes, når det indre marked ikke fungerer tilfredsstillende. Forbrugerne kan bl.a. opleve, at de forhindres i at benytte eller købe tjenesteydelser i andre medlemsstater, eller at de kommer til at betale en overpris, eller at de mere eller mindre tvinges til ikke at købe tjenester i andre medlemsstater på grund af manglende tillid. Anden fase af strategien for tjenester i det indre marked vil gøre det muligt dels at få fastlagt, hvilke typer vanskeligheder der er tale om, og hvilken virkning de vanskeligheder har, som forbrugerne af tjenesteydelserne støder på, dels at finde frem til passende løsninger på disse problemer.

Tjenester er drivkraften bag økonomisk vækst.

Den økonomiske vækst er hovedsageligt baseret på tjenester. De tegner sig for 70 % af BNP og af beskæftigelsen i de fleste af medlemsstaterne. I de moderne økonomier optræder tjenester på alle områder, herunder i de traditionelle fremstillingssektorer, f.eks. bilindustrien, der tilbyder finansielle tjenester, rådgivning, uddannelse eller udlejning. Adskillige efterspørgselsrelaterede faktorer har bidraget til udviklingen af et stadigt voksende antal forskellige tjenester lige fra de mest traditionelle tjenester såsom transport, detailhandel, telekommunikation, turisme og lovregulerede erhverv til de senest udviklede tjenester såsom affaldsforvaltning, energibesparelse, forretningstjenester, herunder managementrådgivning, databehandling samt tekniske forsøg og analyser.

Tjenesternes vækstpotentiale kan imidlertid ikke realiseres fuldt ud, da udvekslingen af tjenester mellem medlemsstaterne i det indre marked fortsat hindres af en lang række barrierer.

Barriererne i det indre marked rammer tjenester hårdere end varer...

Tjenester er langt mere udsatte og rammes hårdere end varer af de barrierer, der fortsat findes i det indre marked. På grund af deres komplekse og immaterielle karakter, og da de er baseret på tjenesteyderens knowhow og kvalifikationer, er levering af tjenester ofte underlagt langt mere komplekse regler, der omfatter hele aktiviteten. Og selv om nogle tjenester kan leveres som fjernleverancer, kræver mange andre tjenester, at tjenesteyderen permanent eller midlertidigt er til stede i den medlemsstat, hvor tjenesten leveres. Når der er tale om varer, er det selve varen, der eksporteres, men når der er tale om tjenester, er det ofte tjenesteyderen selv, dennes personale eller dennes udstyr og materiel, der skal krydse de nationale grænser. Følgelig kan visse eller endog alle faser af leveringen af tjenester afvikles i den medlemsstat, hvor tjenesten leveres, og kan være underlagt regler, som er forskellige fra reglerne i tjenesteyderens hjemland. Det betyder endvidere, at de problemer, der opstår i hver enkelt fase, ikke kan betragtes isoleret, men at der skal tages hensyn til deres samlede virkninger.

...og deres virkninger gør sig gældende i alle faser af leveringen af tjenester...

Hindringerne for en tjenesteyders etablering i en anden medlemsstat kan f.eks. skyldes krav om godkendelse eller faglige kvalifikationer eller restriktioner i den retlige form, tjenesteyderen skal have, eller forbindelser mellem forskellige erhverv. I bidragene blev navnlig nævnt problemer vedrørende antallet af krævede tilladelser, de langvarige og bureaukratiske procedurer, de lokale myndigheders ret til at handle efter skøn og den gentagne opfyldelse af betingelser, som tjenesteyderen allerede har opfyldt i oprindelseslandet. Dernæst vedrører de problemer, som tjenesteyderne støder på, når de leverer grænseoverskridende tjenester, anvendelse af de input, der er nødvendige for leveringen af tjenesten. Der opstår i den forbindelse en lang række problemer med udstationering af arbejdstagere, anvendelse af tjenesteyderens udstyr eller materiel eller anvendelse af grænseoverskridende forretningstjenester. Markedsføringen af tjenesterne vanskeliggøres navnlig af de restriktive og detaljerede regler om kommerciel kommunikation, der går lige fra simpelt forbud mod reklame for visse erhverv til en streng kontrol med indholdet i andre tilfælde. De store forskelle mellem medlemsstaternes lovgivninger i denne forbindelse forhindrer en paneuropæisk markedsføring af en lang række tjenester.

Distribution af tjenester hen over landegrænserne støder på mange forskellige hindringer, bl.a. kravet om, at tjenesteyderen skal være etableret eller bosiddende i den medlemsstat, hvor tjenesten leveres, hvilket forhindrer levering af tjenester fra tjenesteyderens oprindelsesland. Endvidere kombineres kravene om godkendelse, registrering eller erklæringer med krav til faglige kvalifikationer og andre betingelser for udøvelse af aktiviteter, der er meget forskellige fra kravene i tjenesteyderens oprindelsesland. De problemer, der direkte eller indirekte er knyttet til grænseoverskridende salg af tjenester, skyldes forskelle i aftaleret, faste eller anbefalede priser for visse tjenester, forpligtelser med hensyn til beskatning eller refusion af moms, hvor taksterne er forskellige medlemsstaterne imellem, forskellige klassificeringssystemer og procedurer. Endelig kan tjenesteyderne i forbindelse med eftersalgsservice støde på særlige problemer på grund af forskellene mellem medlemsstaterne med hensyn til ansvar og erhvervsforsikring, finansielle garantier eller problemer med vedligeholdelse eller reparation, når det kræver en grænseoverskridende udstationering af personale. Alle tjenesteydere støder i en eller anden fase af deres aktivitet på barrierer. Ofte gælder det flere eller endog alle faser. Der blev ligeledes påtalt problemer i nogle af kandidatlandene, hvilket øger problemerne efter udvidelsen.

...det gælder også for forbrugerne.

Mangel på gennemsigtighed, åbenhed og tillid og indbyrdes modstridende regler i de enkelte medlemsstater er alt sammen forhold, der gør, at forbrugerne - som udgør en stor del af efterspørgslen - ikke kan udnytte fordelene ved det indre marked fuldt ud og varetage deres rolle som markedets grundbestanddel. På forbrugersiden er vanskelighederne med at skaffe sig information, problemerne med adgangen til grænseoverskridende tjenester og den ringe beskyttelse mod f.eks. uredelig forretningspraksis forhold, der bidrager til at opsplitte det indre marked for tjenester.

Manglende information, kulturelle og sproglige barrierer øger disse problemer.

De erhvervsdrivende og forbrugerne har problemer med at få præcis information om de lovgivningsmæssige rammer, de kompetente myndigheder og procedurerne i de andre medlemsstater. Desuden er virksomhederne og forbrugerne ofte ikke klar over, at principperne for det indre marked giver dem mulighed for at gøre indsigelse mod foranstaltninger, der hverken er begrundede eller proportionale, og kræve, at deres ret til at levere og aftage tjenester respekteres. Høringen fremhævede også problemet med sproglige og kulturelle barrierer og mange virksomheders tilbøjelighed til fortsat kun at tænke i nationale baner, hvilket også har negative følger for forbrugerne.

Barriererne har fællestræk for alle former for tjenester.

Til trods for deres tilsyneladende forskelligartethed har barriererne mange fællestræk - både med hensyn til oprindelse og med hensyn til virkninger. Det står klart, at selv om de tidligere programmer for det indre marked har kunnet fjerne de fysiske og tekniske barrierer, så er disse blevet erstattet af "retlige barrierer", der er resultatet af nationale, regionale og lokale bestemmelser. Desuden opstår der nye barrierer på grund af myndighedernes adfærd og navnlig på grund af deres ret til at udøve skøn eller på grund af tunge og uigennemsigtige procedurer, der stiller de lokale erhvervsdrivende mere gunstigt. En række problemer skyldes, at nogle af EU's instrumenter anvendes dårligt. Medlemsstaterne har tydeligvis ikke tillid til kvaliteten af de øvrige medlemsstaters lovgivninger, og de tøver - selv når det er påkrævet - med at ændre deres egne lovgivninger for at lette de grænseoverskridende aktiviteter.

Mange af de påtalte barrierer er horisontale og berører en lang række aktiviteter i forbindelse med tjenester. Et fællestræk for barriererne er, at medlemsstaterne anvender den samme ordning på tjenesteydere, der ønsker at etablere sig på deres område, og på tjenesteydere, der ønsker at levere deres tjenester fra deres oprindelsesland. For sidstnævnte, der allerede er underlagt regler og kontrol i det land, hvor de er etableret, kan resultatet være en overlapning af regler og byrder, der er ude af proportioner. Et andet fællestræk er den retsusikkerhed, der skyldes, at de nationale myndigheder i de enkelte tilfælde anvender uigennemsigtige krav, hvis resultat ofte er uforudsigeligt.

Barriererne i det indre marked for tjenester har indflydelse på hele økonomien...

Virkningerne af de barrierer, der påvises i rapporten, kan mærkes i alle økonomiske sektorer. De hindringer, som en given tjeneste støder på, har en dominoeffekt på andre tjenester og - fordi tjenester indgår i produktionsleddet - også på industriel virksomhed. Tjenesterne er indbyrdes afhængige af hinanden. De leveres og benyttes ofte sammen med andre tjenester og fungerer som input i hver fase af en anden tjeneste. En detailhandler, der ønsker at etablere sig i andre medlemsstater, vil måske gerne benytte sig af de ejendomsmæglere, dekoratører, arkitekter, ingeniører, byggevirksomheder, banker og forsikringsselskaber, han normalt arbejder sammen med i oprindelseslandet. I de fleste tilfælde viser det sig imidlertid at være umuligt på grund af de problemer, som hver enkelt af disse tjenesteydere støder på, f.eks. at de ikke er i besiddelse af de tilladelser eller faglige kvalifikationer, der kræves i de andre medlemsstater. Resultatet kan blive, at detailhandlerens etablering forsinkes eller bliver dyrere og vanskeligere, hvilket vil have en negativ effekt på de tjenester, han selv udbyder til producenter og forbrugere. Tjenesternes indbyrdes afhængighed gør, at der i anden fase må foretages en indgående økonomisk evaluering af de afdækkede vanskeligheder, hvor der ikke kun ses på effekten på en enkelt aktivitet, men tages hensyn til virkningerne for økonomien som helhed.

Barriererne for tjenester i det indre marked har en meget høj pris for de virksomheder, der udøver grænseoverskridende aktiviteter. En tjenesteyder, der for at komme ind på et marked etablerer sig eller udbyder grænseoverskridende tjenester i en anden medlemsstat, har store udgifter til juridisk bistand. Denne bistand er absolut nødvendig, når det skal undersøges, hvorvidt tjenesteyderen kan eksportere sin forretningsmodel, eller om visse af dens elementer som f.eks. markedsføringsstrategien skal tilpasses. Disse udgifter skal lægges til de udgifter, der er forbundet med sproglige og kulturelle forskelle med hensyn til handels- og forbrugsvaner. Da hindringer kan berøre hver enkelt fase af leveringen af en tjeneste, vil disse udgifter mangedobles i løbet af aktiviteten. Desuden skal de udgifter, der er forbundet med at tilpasse forretningsmodellen, lægges til udgifterne til juridisk bistand. Fordi virksomhederne ikke kan anvende samme forretningsmodel i hele det indre marked, går de glip af stordriftsfordele. Følgen af alle disse negative virkninger er en dårlig fordeling af virksomhedens ressourcer, og det begrænser investeringerne i innovation og differentiering af tjenesterne. På grund af tjenesternes centrale rolle rammes økonomien som helhed.

...men det er især SMV'erne og i sidste ende forbrugerne, der rammes hårdest.

De små og mellemstore virksomheder (SMV'er) spiller en vigtig rolle i servicesektoren, men deres vækstmuligheder uden for landets grænser er alvorligt truet. De har sværere ved at overvinde barriererne end deres større konkurrenter, især da udgifterne til juridisk bistand er faste og ikke proportionale med virksomhedens størrelse. Følgelig afskrækkes SMV'er fra at optage grænseoverskridende virksomhed, eller de stilles dårligere i konkurrencen end de lokale erhvervsdrivende. Særlig hårdt rammes SMV'er fra de små medlemsstater eller fra medlemsstater i EU's periferi. Desuden kan SMV'erne blive et interessant mål for de større virksomheders overtagelse på grund af deres lokalkendskab, deres erfaring og deres innovationspotentiale.

Det er imidlertid brugerne af tjenesterne og især forbrugerne, der betaler prisen for disse restriktioner, da de ikke kan benytte sig af et større udbud af tjenester af bedre kvalitet og til en mere konkurrencedygtig pris. Denne situation har også en negativ effekt på deres livskvalitet. De rammes direkte, når administrative eller lovbestemte krav hindrer dem i at benytte sig af tjenester fra andre medlemsstater, og de rammes indirekte, når de eksisterende barrierer afskrækker virksomhederne fra at udbyde deres tjenester til kunder i andre medlemsstater eller medfører højere priser, et mindre udbud af tjenester eller tjenester af ringere kvalitet. Endelig må de europæiske borgere også lide under, at der bliver skabt færre arbejdspladser i servicesektoren som helhed.

Barriererne skal fjernes hurtigt, for at målene med den økonomiske reform kan nås.

Ti år efter, hvad der skulle have været gennemførelsen af det indre marked, må det konstateres, at der fortsat er stor forskel mellem visionen om et økonomisk integreret Europa og den virkelighed, de europæiske borgere og tjenesteydere oplever. Antallet af barrierer, der opleves som hæmsko for leveringen og udnyttelsen af tjenester, er langt større end ventet og bremser den europæiske økonomi og dens vækst-, konkurrenceevne- og jobskabelsespotentiale.

Det er klart, at det mål, Det Europæiske Råd i Lissabon opstillede, og som gik ud på at gøre europæisk økonomi til den mest konkurrencedygtige økonomi i verden, kun kan nås, hvis der foretages gennemgribende ændringer for at fjerne hindringerne for tjenester i det indre marked inden for den nærmeste fremtid. Arten og omfanget af de problemer, der skal løses, kræver en stor indsats og et klart politisk engagement fra de europæiske institutioner og medlemsstaterne, for at det indre marked også skal kunne fungere for tjenester. Denne rapport skal lægge grunden til de aktioner, der i 2003 skal iværksættes under anden fase af strategien for tjenester i det indre marked på baggrund af de kommende drøftelser med Europa-Parlamentet, medlemsstaterne og de berørte parter.

Rapporten og de reaktioner, den giver anledning til, vil danne grundlag for det videre arbejde i næste fase af strategien for tjenester i det indre marked. Der bliver tale om lovgivningsmæssige og ikke-lovgivningsmæssige aktioner, hvis indhold og rækkevidde kræver nærmere analyser. For så vidt angår eventuelle lovgivningsforslag, skal der findes en balance mellem behovet for at undgå en alt for detaljeret og omfattende lovgivning på europæisk plan og behovet for at varetage almene interesser. For så vidt angår de ikke-lovgivningsmæssige foranstaltninger, vil Kommissionen navnlig se på konkrete informations- og støtteforanstaltninger, som er nødvendige, for at forbrugerne og virksomhederne kan udnytte alle muligheder i det indre marked.

INDLEDNING

Tjenester er allestedsnærværende i den moderne økonomi. De tegner sig for næsten 70 % af bruttonationalproduktet og beskæftigelsen og rummer et enormt vækst- og jobskabelsespotentiale. Realiseringen af dette potentiale og ønsket om at tilbyde de europæiske borgere og virksomheder mere konkurrencedygtige tjenester af en bedre kvalitet er helt central i målene med reformen af EU's økonomi. Der står dog stadig meget tilbage at gøre, før det indre marked for tjenester fungerer.

De europæiske stats- og regeringschefer har anerkendt denne udfordring. Det Europæiske Råd i Lissabon i marts 2000 opfordrede Kommissionen og medlemsstaterne til at udarbejde en strategi for fjernelse af hindringer for tjenesteydelser [1]. Behovet for at gribe ind på dette område blev ligeledes understreget på de europæiske topmøder i Stockholm og Barcelona i 2001 og 2002, mens Rådet (det indre marked, forbrugerpolitik og turisme) i sine konklusioner om revision af EU's prioriteter for den økonomiske reform understregede, at en forbedring af funktionen af det indre marked for tjenester er "en strategisk udfordring for Fællesskabet" [2].

[1] Formandskabets konklusioner, Det Europæiske Råd i Lissabon, den 24.3.2000, punkt 17. ØKOFIN-Rådet påpegede for nylig i sin henstilling 10093/02 af 21. juni 2002 om de overordnede økonomiske retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker, at det er nødvendigt at træffe yderligere strukturreformer og særlig "skabe et effektivt fungerende indre marked for tjenesteydelser ved at fjerne hindringerne for den grænseoverskridende handel og for adgangen til markedet".

[2] Rådets (det indre marked/forbrugerpolitik/turisme) 2412. møde i Bruxelles den 1. marts 2002, dokument 6496/02 MI 35.

Som svar på den appel, der blev rettet på topmødet i Lissabon, fastlagde Kommissionen i december 2000 en overordnet strategi [3]. I denne strategi for tjenester i det indre marked anerkendes informationssamfundets indflydelse på, hvordan tjenester leveres og anvendes. Mens et stigende antal virksomheder anvender en blanding af teknikker for at opfylde deres kunders behov og leverer online- og offlinetjenester, er det vigtigt at sikre udviklingen af det indre marked for offlinetjenester for at fuldføre det indre marked for onlinetjenester [4].

[3] Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om en strategi for tjenester i det indre marked, KOM(2000) 888 endelig, 29.12.2000.

[4] Det bør bemærkes, at Kommissionen i samarbejde med medlemsstaterne som led i handlingsplanen eEurope 2005 vil gennemgå de gældende regler på området for at få kortlagt og i givet fald fjernet de faktorer, der hindrer virksomhederne i at optage elektronisk virksomhed og forbrugerne i at udnytte det indre marked. Denne gennemgang skal bl.a. sikre, at offlinelevering af varer og tjenesteydelser - ligesom onlinevirksomhed - kan nyde godt af et virkeligt indre marked. Der vil i 2003 blive afholdt et topmøde om elektronisk virksomhed, der vil markere starten på denne gennemgang, og som vil være åben for alle berørte parter og give erhvervslivets højtstående repræsentanter mulighed for at skitsere, hvilke vanskeligheder de møder inden for elektronisk virksomhed.

Strategien har til formål at gøre det lige så nemt at levere tjenester på tværs af grænserne som inden for de enkelte medlemsstater. Den er først og fremmest baseret på en horisontal fremgangsmåde, der går på tværs af alle de økonomiske sektorer, der er berørt af tjenester, og forsøges opfyldt i to faser: Den første, der afsluttes med fremlæggelsen af denne rapport, går ud på at afdække og analysere de problemer, der kan hindre etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenester, samtidig med at arbejdet med en række initiativer, der allerede er igangsat, fremskyndes. Det drejer sig bl.a. om ledsageforanstaltninger, som skal give et fuldt overblik over beskæftigelsen i servicesektoren og den merværdi, den giver. Indsamlingen af oplysninger og den økonomiske analyse suppleres med undersøgelser om produktiviteten i servicesektoren og den "immaterielle økonomi". På grundlag af denne analyse skal der i anden fase udformes løsninger tilpasset de afdækkede problemer. Denne fremgangsmåde har opbakning fra Europa-Parlamentet [5], Det Økonomiske og Sociale Udvalg [6] og Regionsudvalget [7].

[5] Europa-Parlamentets beslutning om Kommissionens meddelelse om en strategi for tjenester i det indre marked, A5-0310/2001, 4.10.2001.

[6] Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens meddelelse om en strategi for tjenester i det indre marked (tillægsudtalelse), CES 1472/2001 endelig, 28.11.2001.

[7] Regionsudvalgets udtalelse om Kommissionens meddelelse om en strategi for tjenester i det indre marked, CDR 134/2001 endelig, 27.6.2001.

Strategien for tjenester i det indre marked er en del af en hel række af initiativer, der skal forbedre det indre marked for tjenester.

For så vidt angår initiativerne vedrørende det indre marked, ser "evalueringen 2002 af strategien for det indre marked" [8] nærmere på disse. Den viser, at der er gjort fremskridt på en lang række områder. Som eksempel kan nævnes gennemførelsen af handlingsplanen for finansielle tjenester, vedtagelsen af forordningen om grænseoverskridende betalinger i euro, vedtagelsen af pakken om elektroniske kommunikationstjenester og -netværk og direktivet om posttjenester, den kommende vedtagelse af lovgivningspakken om offentlige indkøb eller forelæggelsen af kommissionsforslag til harmonisering af reglerne om salgsfremmende foranstaltninger og indførelse af en ensartet, transparent og fleksibel ordning i forbindelse med anerkendelse af faglige kvalifikationer.

[8] Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget med titlen "Evaluering 2002 af strategien for det indre marked - Indfrielse af løfterne", KOM(2002) 171 endelig, 11.4.2002.

For så vidt angår forbrugerbeskyttelsen, har det med den gradvise oprettelse af det indre marked været nødvendigt at udvikle en forbrugerpolitik på EU-plan. De frie varebevægelser og den frie udveksling af tjenester har gjort det påkrævet at vedtage fællesskabsregler for at sikre, at forbrugernes interesser varetages på passende vis, og at forskriftsmæssige hindringer og konkurrencefordrejninger fjernes. Den strategi, Kommissionen vedtog den 12. maj 2002, særlig den fremgangsmåde, der skal sikre et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau [9], tager sigte på at forbedre situationen med hensyn til forbrugernes manglende tillid ved grænseoverskridende handel. Den høring, der blev iværksat med grønbogen om forbrugerbeskyttelse i Den Europæiske Union [10], har i øvrigt vist, at de gældende forbrugerbeskyttelsesregler i EU ikke er på højde med udfordringerne på et marked i stadig udvikling, og at en reform er påkrævet. Ifølge en række af høringssvarene fører forskellene mellem de nationale regler, særlig inden for handelspraksis, til store konkurrencefordrejninger. De fleste høringssvar, der har taget stilling for eller imod, går ind for en reform på basis af et rammedirektiv om loyal handelspraksis mellem virksomhederne og forbrugerne. For at mindske opsplitningen af reglerne og øge forbrugernes tillid bør rammedirektivet - når tiden er inde - suppleres med en revision af forbrugerbeskyttelsesdirektiverne og bestemmelser om maksimumsharmonisering i stedet for minimumsharmonisering.

[9] Kommissionens meddelelse om en strategi for forbrugerpolitikken 2002-2006, KOM(2002) 208; se også Kommissionens opfølgningsmeddelelse til grønbogen om EU's forbrugerbeskyttelse KOM(2002) 289 og særlig udkastet til rammedirektiv om handelspraksis, som i øjeblikket er til høring.

[10] KOM(2001) 531 endelig.

Det bør bemærkes, at forbrugerbeskyttelse kan føre forpligtelser med sig inden for forsyningspligtydelser som f.eks. transport, energi (el og gas), telekommunikation og posttjenester. I den forbindelse understreger Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser i Europa disse tjenesters betydning og den rolle, som public service-forpligtelser og andre forpligtelser på forbrugerbeskyttelsesområdet spiller.

For så vidt angår aftaleret, kan nævnes de kommende initiativer [11], der vil blive truffet på baggrund af den høring, Kommissionen har igangsat om europæisk aftaleret [12] for at løse de retlige problemer, der gør sig gældende på det indre marked.

[11] Kommissionen forelægger efter anmodning fra Rådet og Europa-Parlamentet disse initiativer inden udgangen af 2002.

[12] Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om europæisk aftaleret, KOM(2001) 398 endelig, 11.7.2001.

For så vidt angår den sociale dialog i Europa, er der - bl.a. inden for kompetencer, kvalifikationer og kvalitetsforbedring - igangsat eller gennemført fælles strategier på flere områder såsom tjenesteydelser til private, tjenesteydelser vedrørende rengøring, private vagtselskaber og byggevirksomhed.

For så vidt angår den frie bevægelighed for personer, kan ophævelsen af personkontrollen ved EU's indre grænser - som er en realitet, efter at Schengen-reglerne ved Amsterdam-traktaten er blevet integreret i Den Europæiske Union [13] - lette kontakten mellem tjenesteyderne og disses potentielle kunder [14]. Ophævelsen af grænsekontrollen skulle også kunne bidrage til, at borgerne og de erhvervsdrivende bliver mere og mere klar over de enkelte aspekter ved området uden indre grænser.

[13] EFT L 239 af 22.9.2000.

[14] Den frie bevægelighed uden personkontrol ved de indre grænser mellem medlemsstaterne gælder naturligvis for EU-borgerne og deres pårørende, men betyder også, at tredjelandsstatsborgere med opholdstilladelse i en medlemsstat (jf. artikel 21 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985, undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen) frit kan færdes uden visum på medlemsstaternes område i indtil tre måneder. Reglerne betyder dog ikke, at en tjenesteyder, der er statsborger i et tredjeland, kan levere sine tjenester i andre medlemsstater end etableringslandet.

For så vidt angår den internationale dimension, er der en vekselvirkning mellem politikken for det indre marked og den eksterne handelspolitik, herunder forhandlingerne om tjenesteydelser i GATS-regi. Nærmere bestemt må der tages hensyn til resultaterne af de igangværende drøftelser om de nationale regler i lyset af artikel VI:4 i GATS.

Denne rapport er et vigtigt skridt på vejen mod et virkeligt indre marked for tjenester, eftersom den giver en samlet oversigt over den aktuelle situation i det indre marked. For første gang siden 1962 og de "almindelige planer" for fjernelse af hindringerne for etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenester [15] har Kommissionen foretaget en analyse af alle de problemer, der gør sig gældende i det indre marked for tjenester. Der er kun gjort få fremskridt siden de almindelige planer. Hvidbogen om gennemførelse af det interne marked, som Kommissionen vedtog i 1985 [16], fastslog, at fremgangen inden for den frie udveksling af tjenester har været meget langsommere end inden for de frie varebevægelser. I Cecchini-rapporten fra 1992 [17] konkluderes det, at servicesektorens betydelige vækstpotentiale bremses kunstigt af regler og praksis, der udgør en væsentlig hindring for den frie udveksling af tjenester og den frie konkurrence mellem de virksomheder, der leverer tjenesteydelser.

[15] Almindelige planer for ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden og den frie levering af tjenester, EFT C 2 af 15.1.1962.

[16] Gennemførelse af det interne marked: Kommissionens hvidbog til Det Europæiske Råd (Milano, den 28.-29. juni 1985), KOM(85) 310 endelig udg., 14.6.1985.

[17] "The European Challenge, 1992: The Benefits of a Single Market", Paolo Cecchini, Wildwood House, på Europa-Kommissionens vegne, 1988.

Der er allerede vedtaget foranstaltninger til at fjerne de mest åbenbare vanskeligheder, som hæmmer udviklingen af tjenester i det indre marked. Disse foranstaltninger er resultatet af Kommissionens varetagelse af rollen som traktatens vogter og udøvelse af initiativretten til at forelægge harmoniseringsforslag med det formål at skabe et velfungerende indre marked. Foranstaltningerne har gjort det muligt at skabe et mere integreret indre marked end i andre regionale sammenslutninger i resten af verden. Trods fremgangen har de berørte parter påtalt en lang række vanskeligheder, der stadig gør sig gældende, og som behandles her i rapporten.

Rapporten er primært baseret på den omfattende høring af de berørte parter, men den tager også udgangspunkt i andre informationskilder såsom skriftlige forespørgsler og andragender til Europa-Parlamentet, klager til Kommissionen, økonomiske undersøgelser og statistikker samt bidrag fra medlemsstaterne. Høringen, der blev afholdt i løbet af 2001 og først i 2002, blev igangsat for at få førstehåndsoplysninger om de problemer, der hindrer udviklingen af grænseoverskridende levering af tjenester i EU. Høringen omhandlede de problemer, som tjenesteydere støder på både i forbindelse med levering og anvendelse af tjenester og i forbindelse med etablering af virksomhed i en anden medlemsstat. Det fremgår klart af Domstolens retspraksis, at enhver foranstaltning, der hindrer, vanskeliggør eller gør grænseoverskridende levering af tjenester, anvendelse heraf eller etablering af virksomhed i en anden medlemsstat mindre tillokkende, kan udgøre en hindring. Rapporten indeholder derfor ikke kun eksempler på problemer som forbud, forskelsbehandling eller betingelser, det er umuligt at opfylde, men også forskellige former for krav, der, når de finder anvendelse på virksomheder i andre medlemsstater, begrænser etableringsretten og den frie udveksling af tjenester. Nogle af problemerne skyldes komplekse, tunge og uigennemsigtige bestemmelser eller fremgangsmåder; størstedelen skyldes dog slet og ret de store forskelle mellem de nationale lovgivninger.

Formålet med rapporten er i alt væsentligt at redegøre for det indre marked, således som tjenesteyderne og tjenestebrugerne oplever det. Det er ikke hensigten på nuværende tidspunkt at tage stilling til, om de enkelte hindringer er berettigede eller ej.

Rapporten omhandler desuden en række områder, hvor der allerede er truffet instrumenter eller initiativer på EU-plan. Den afspejler også, hvad der under høringen er berettet om de hindringer, EU-virksomhederne støder på i kandidatlandene. I disse lande støder virksomhederne på de samme hindringer som i medlemsstaterne. Hertil kommer dog problemer, som skyldes nationalitetskrav, begrænsninger i udenlandske statsborgeres ejerskab af virksomheder i visse sektorer og begrænsninger i adgangen til fast ejendom.

I tråd med strategien for tjenester i det indre marked omhandler rapporten de problemer, en erhvervsdrivende kan støde på i de enkelte faser af sin virksomhed: fra virksomhedsetableringen og anvendelsen af de input, der er nødvendige for kunne levere tjenester, over salgsfremme og distribution til salg og eftersalgsservice. Tjenesteydere er selvsagt langt mere udsatte for de hindringer, der gør sig gældende i de enkelte faser af deres virksomhed, end vareproducenter. For at kunne levere tjenester må tjenesteyderen ofte være permanent eller midlertidigt til stede i den medlemsstat, hvor tjenesten leveres. Derfor finder visse og undertiden alle faser af tjenesteyderens virksomhed sted i dette land og er underlagt krav, der adskiller sig fra kravene i hjemlandet. F.eks. kan en virksomhed, der ønsker at etablere sig eller levere tjenester i en anden medlemsstat, støde på problemer med at blive godkendt, herunder anerkendelse af kvalifikationer, med at udsende personale eller anvende udstyr, med at gennemføre salgsfremmende foranstaltninger og distribuere sine tjenester, med at indgå kontrakter med kunderne og give dem garantier og eftersalgsservice. Hindringer i blot én af disse faser kan være nok til at gøre enhver grænseoverskridende aktivitet mindre tillokkende.

Desuden omfatter rapporten i overensstemmelse med den horisontale fremgangsmåde i strategien for tjenester i det indre marked de hindringer, der berører en lang række forskellige økonomiske aktiviteter. Årsagen hertil er ikke blot, at en række hindringer rammer forskellige sektorer på samme måde, men at tjenesterne er indbyrdes forbundet på en kompleks måde, således at en hindring, der berører én af dem, har en dominoeffekt på en lang række andre tjenester. Der er behov for en helhedsmodel for at kunne evaluere barriererne for det indre marked for tjenester og deres samlede virkninger.

Tjenester spiller en central rolle i økonomien og i alle borgeres liv. Barriererne for det indre marked for tjenester påvirker derfor ikke kun tjenesteydernes konkurrenceevne, men betyder også, at aftagerne af tjenester, dvs. virksomhederne og forbrugerne i EU, ikke får adgang til et større udbud af tjenester, der er mere innovative, billigere og af bedre kvalitet.

I. Barrierer i det indre marked for tjenester

Sammenholder man definitionen af "det indre marked" i EF-traktaten ("et område uden indre grænser") og målet i meddelelsen "En strategi for tjenester i det indre marked" om at gøre det lige så nemt at levere tjenester på tværs af landegrænserne som inden for en enkelt medlemsstat, må det konstateres, at det indre marked for tjenester langtfra er en realitet. Der er to store grupper af problemer: De problemer, der direkte eller indirekte skyldes retlige krav, og de problemer, der skyldes ikke-retlige faktorer.

A. Retlige barrierer

Udtrykket "retlige barrierer" dækker alle de hindringer for udvikling af aktiviteter i forbindelse med udveksling af tjenester mellem medlemsstaterne, der direkte eller indirekte skyldes retlige krav, og som har til formål at forbyde, hindre eller gøre sådanne aktiviteter mindre tillokkende. Der kan være tale om problemer, der skyldes forskelle i de nationale lovgivninger, problemer, der skyldes de nationale myndigheders praksis, eller problemer, der skyldes retsusikkerhed på grund af visse grænseoverskridende transaktioners komplekse karakter. Under alle omstændigheder er resultatet det samme: Forbrugerne og virksomhederne afskrækkes fra at benytte sig af tjenester fra andre medlemsstater, og tjenesteyderne afskrækkes fra at udbyde deres tjenester i andre medlemsstater [18].

[18] Disse "barrierevirkninger" og det forhold, at de i vidt omfang træder i stedet for de "tekniske", "fysiske" og "fiskale" barrierer, der er opregnet i nævnte hvidbog fra 1985 om gennemførelse af det interne marked, forklarer brugen af udtrykket "retlige barrierer".

Nedenstående oversigt over hindringer gør status over de problemer, en tjenesteyder kan støde på, når han ønsker at benytte sig af etableringsfriheden eller retten til frit at levere tjenester for at udvikle sine aktiviteter i andre medlemsstater. Der er tale om de problemer, der blev nævnt i forbindelse med høringen af de berørte parter og medlemsstaterne, samt om de problemer, der fremgår af klager til Kommissionen, skriftlige forespørgsler og andragender til Europa-Parlamentet, visse nyere sager for Domstolen og undersøgelser, som Kommissionen har kendskab til. Denne metode, som skal bruges til at gøre status over, hvordan det indre marked for tjenester fungerer, har tre vigtige konsekvenser:

- der tages i oversigten ikke stilling til, om de konstaterede hindringer er forenelige med fællesskabsretten, da dette spørgsmål behandles i anden fase af strategien, som vil omhandle løsninger, særlig med hensyn til behovet for harmonisering. Det er ikke hensigten med oversigten at sætte spørgsmålstegn ved behovet for eller indholdet af de nationale bestemmelser som sådan, men alene at påvise de problemer, de har medført, når de er blevet anvendt på grænseoverskridende aktiviteter

- de påtalte problemer kan allerede være omfattet af igangværende fællesskabsinitiativer, fællesskabsinstrumenter eller -foranstaltninger, overtrædelsesprocedurer eller domme afsagt af Domstolen

- nogle problemer er måske ikke blevet påtalt, selv om denne risiko er blevet reduceret ved, at der er taget hensyn til mange forskellige informationskilder.

For at få en så omfattende oversigt som muligt over alle de problemer, der hindrer udviklingen af aktiviteter i forbindelse med tjenester mellem medlemsstaterne [19], er det blevet afdækket, hvilke problemer en tjenesteyder kan støde på i de enkelte faser af sin virksomhed, uanset om det er ved etablering i en anden medlemsstat (fase 1), ved udstationering af personale eller anvendelsen af udstyr i en anden medlemsstat (fase 2), ved salgsfremme i andre medlemsstater (fase 3), ved distribution i en anden medlemsstat (fase 4), ved salg af tjenesten (fase 5) eller efter levering af tjenesten i en anden medlemsstat (fase 6). Nedenstående oversigt omfatter alle de afdækkede problemer i forbindelse med grænseoverskridende aktiviteter i de enkelte faser af den økonomiske kæde.

[19] Ved udarbejdelsen af oversigten er der også taget hensyn til problemerne i kandidatlandene. Det bør bemærkes, at en stor del af de problemer, der findes i medlemsstaterne, også findes i kandidatlandene.

1. Problemer vedrørende tjenesteyderens etablering

Høringen viste, at en statsborger i en medlemsstat eller en virksomhed, der allerede er etableret i én medlemsstat, og som ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat for dér at udøve en aktivitet i forbindelse med en tjeneste, kan støde på en lang række problemer. Disse problemer er særlig alvorlige for tjenester, fordi tjenester modsat varer, som kan cirkulere mellem medlemsstaterne, uden at producenten rejser med (gennem distributionsnettet), er baseret på en knowhow, der kræver en direkte kontakt mellem tjenesteyderen og kunden. Selv om tjenesteyderens midlertidige ophold eller fjernlevering af tjenesten kan muliggøre en sådan kontakt (foretrækkes af SMV'er), er etablering på markedet fortsat en vigtig kommerciel strategi [20], særlig når den erhvervsdrivende agter at etablere sig permanent i et land, eller når han ønsker at tilpasse sig de særlige vilkår på markedet eller at øge kundens tillid. Desuden indebærer den komplekse lovgivning om tjenester, der hænger sammen med, at kvaliteten af tjenesten afhænger direkte af tjenesteyderens egenskaber, en række krav, der ikke findes i lovgivningen om varer, f.eks. de specifikke regler om tjenesteyderens retlige form eller de grænser, der er fastsat for tværfaglige aktiviteter.

[20] Se navnlig undersøgelsen "Service internationalisation-characteristics, Potential, Barriers", A. Henten, T. Vad, CRIC workshop, Manchester den 1-3.10.2001, afsnit 3, hvori det påpeges, at servicesektoren er mere afhængig af at være etableret i andre lande end varefremstillingssektoren.

(i) Monopoler og andre kvantitative begrænsninger i adgangen til aktiviteter

Monopolordninger i visse medlemsstater blev påtalt, fordi de forhindrer etablering af tjenesteydere fra andre medlemsstater, som ikke har sådanne monopoler. Der kan være tale om monopolstatus, der gives til en bestemt enhed, f.eks. de delvist liberaliserede sektorer (postvæsen, energi osv.), monopol på distribution af visse produkter [21], der særlig kan berøre distributionstjenester, eller aktiviteter, der udelukkende er forbeholdt visse erhvervsdrivende [22].

[21] F.eks. alkohol og tobak.

[22] F.eks. spilleaktiviteter eller distribution af farmaceutiske produkter. Se også OECD-undersøgelsen "Regulatory reform in road freight and retail distribution", Economic Department working papers nr. 255, 10.8.2000, afsnit 39 ff., og undersøgelsen gennemført for Kommissionen "Barriers to Trade in Business Services", Centre for Strategy and Evaluation Services, januar 2001, s. 15.

De kvantitative begrænsninger i adgangen til aktiviteter i forbindelse med tjenester, der findes i nogle medlemsstater, f.eks. kvoter eller adgangsbegrænsning for antallet af tjenesteydere [23], områdernes maksimale størrelse [24] eller den geografiske afstand [25], begrænser antallet af tjenesteydere og kan stille allerede etablerede nationale erhvervsdrivende gunstigere end nytilkomne på markedet.

[23] F.eks. indeholder nogle nationale lovgivninger en bestemmelse om, at der kun må være en skorstensfejervirksomhed pr. distrikt eller pr. kommune.

[24] F.eks. for distributionstjenester.

[25] F.eks. kan medicinske laboratorier i en medlemsstat kun foretage analyser af prøver indsamlet inden for en radius på under 60 km, i en anden medlemsstat er afstanden mellem optikere fastsat til 350 m, i en tredje medlemsstat skal forretninger være beliggende i bymidten, hvilket forhindrer, at nytilkomne etablerer sig.

Blandt de problemer, der blev nævnt, var reglerne i en medlemsstat om, at der kun må være 1 optiker pr. 10 000 indbyggere eller 1 køreskole pr. 15 000 indbyggere.

Geografiske begrænsninger kan gøre, at tilladelser til aktiviteter i forbindelse med tjenester [26] i nogle medlemsstater er begrænset til en bestemt region eller et bestemt område, hvilket tvinger tjenesteydere, der ønsker at dække hele landets område, til at etablere sig i flere regioner.

[26] F.eks. private vagtselskaber; se afsnittet om de problemer, som denne type tjenester støder på: undersøgelse foretaget for CoESS/UNI-Europa og finansieret af Kommissionen "A comparative overview of legislation concerning the private security industry in the European Union". ECOTEC, maj 2002. Det bør bemærkes, at de europæiske arbejdsmarkedsparter for private vagtselskaber, CoESS (arbejdsgiver) og UNI-Europa (fagforeninger) den 13. december 2001 undertegnede en fælles erklæring om harmonisering på europæisk plan af lovgivningen for sektoren for private vagtselskaber.

(ii) Nationalitets- eller bopælskrav

Nationalitetskrav findes stadig i nogle medlemsstater, for så vidt angår aktionærer, ledere eller personale i servicevirksomheder [27] og for visse lovregulerede erhverv [28].

[27] F.eks. ingeniørvirksomheder, flyveklubber og ngo'er.

[28] F.eks. "chartered surveyors".

Bopælskrav rejser problemer, navnlig de krav, der stilles til ledere af servicevirksomheder [29]. Alt efter land kan der f.eks. være krav om, at to tredjedele af medlemmerne af bestyrelsen eller halvdelen eller mindst en person i ledelsen skal være bosiddende i landet.

[29] Der kan være tale om bopælspligt for en ansøger til en licens til telekommunikationstjeneste (selv før licensen er opnået).

Kravet om, at en erhvervsdrivende kun må være etableret ét enkelt sted, som direkte eller indirekte tvinger en tjenesteyder, der ønsker at etablere sig i en medlemsstat, til at opgive sin virksomhed i en anden medlemsstat, blev ligeledes nævnt, f.eks. ved medicinske laboratorier. Det svarer i praksis til at forbyde eksport af en virksomhedsmodel gennem etablering i flere medlemsstater.

(iii) Godkendelses- eller registreringsprocedurer

Adgangen til et stort antal aktiviteter i forbindelse med tjenester [30] er underlagt en forudgående godkendelsesprocedure, der ofte skaber problemer for erhvervsdrivende fra andre medlemsstater.

[30] F.eks. finansielle tjenester, lovregulerede erhverv, kunstnere, private vagtselskaber, godkendelsesorganer, drikkevandslaboratorier, markedsarrangører, leverandører af telekommunikationstjenester, vikar- og arbejdsanvisningskontorer for kunstnere, transport og behandling af affald.

Manglende hensyntagen til de krav, som tjenesteyderen allerede opfylder i den medlemsstat, hvor han er etableret, f.eks. de garantier, der allerede er stillet [31], kan bidrage til at mangedoble eller øge kravene til erhvervsdrivende, der er til stede i flere medlemsstater.

[31] F.eks. for vikarbureauer eller private vagtselskaber.

Den indhentning af flere tilladelser, der er nødvendig for visse aktiviteter, kan øge begrænsningerne betydeligt over for en erhvervsdrivende fra en anden medlemsstat, om ikke andet så ved at øge antallet af administrative instanser, der skal kontaktes, og formularer og certifikater, der skal indsendes [32].

[32] I et af de indsendte bidrag blev det endog anført, at man skulle være "samler af tilladelser" for at kunne åbne en bagerforretning i et land, da tilladelserne kan variere afhængigt af, hvilken type produkter og aktiviteter et bageri leverer. På grund af disse problemer opgav den pågældende erhvervsdrivende at etablere sig. Indhentning og overlapning af tilladelser blev ligeledes nævnt i Kommissionens beretning til Rådet, Europa- Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om erhvervspolitiske aktioner samordnet medlemsstaterne imellem, KOM(1999) 569 endelig udg., punkt 2.1.1.

I en medlemsstat kræves der f.eks. for at kunne åbne et hotel syv forskellige kommunale og nationale tilladelser [33]; i en anden kræves der for at kunne åbne en forretning både en byggetilladelse, en miljøtilladelse og en socioøkonomisk tilladelse, og mere generelt skal der overholdes byplanlægningsbestemmelser, som kan være meget komplekse.

[33] Se f.eks. undersøgelsen "Tackling the impact of increasing regulation - A case study of hotels and restaurants". Better Regulation Task force (UK), juni 2000.

Procedurerne og betingelserne i forbindelse med disse ordninger kan virke begrænsende og endog diskriminerende for erhvervsdrivende fra andre medlemsstater, navnlig når procedurerne indebærer deltagelse af organer bestående af konkurrenter [34], eller når ansøgeren skal godtgøre, at ansøgningen er begrundet i et reelt behov [35].

[34] F.eks. dem, der gælder for distributionstjenester.

[35] I en medlemsstat er der f.eks. tale om et reelt behov hos forbrugerne sammenlignet med de eksisterende forretninger. I en anden medlemsstat er det kriteriet om, at der ikke må optræde negative virkninger for forretningerne i bymidten, mens udstedelsen af tilladelsen i en tredje medlemsstat er underlagt en betingelse om interessen af et kunstneragenturs aktivitet "sammenlignet med behovene for ansættelse af teaterkunstnere".

Kravet om registrering af visse tjenesteydere hos en forvaltningsmyndighed, en erhvervssammenslutning, et håndværkerkammer eller en erhvervsorganisation findes mange steder og kan være meget dyr for en erhvervsdrivende, der er til stede i flere lande, især på grund af de årlige bidrag, der skal betales, og når der desuden kræves medlemskab af en specifik sygeforsikringsordning.

Godkendelses- eller registreringsprocedurernes bureaukratiske karakter, deres langsommelighed, bevisbyrden, certificering af oversættelser, den pris og de afgifter, der skal betales, visse myndigheders lidet konstruktive indstilling eller problemet med administrative klager er ofte blevet nævnt på grund af deres meget afskrækkende virkning for tjenesteydere fra andre medlemsstater [36], navnlig SMV'er og nystartede virksomheder [37].

[36] F.eks. blev de problemer i forbindelse med åbning af distributionsvirksomheder, der skyldes tilladelses- eller registreringsordningerne og de administrative formaliteter, der ledsager dem, nævnt i ovennævnte OECD-undersøgelse (punkt 39 ff.) som værende en af de største begrænsninger i adgangen til markedet inden for distributionssektoren; en fransk-engelsk undersøgelse af servicesektoren i Det Forenede Kongerige og Frankrig fremhæver de negative virkninger på beskæftigelsen på lokalt plan, som de godkendelsesordninger og adgangsbegrænsninger, der finder anvendelse på visse aktiviteter, har: "Le secteur des services au Royaume Uni et en France. Réduire les obstacles à la croissance de la production et de l'emploi. Rapport franco-anglais", Department of Trade and Industry og Ministère de l'économie, des finances et de l'industrie, 2000, s. 89.

[37] En undersøgelse blandt virksomhederne, der findes som bilag til resultattavlen for det indre marked for november 2000, viser, at en forenkling af de administrative procedurer er topprioritet for virksomhederne (91 % af de adspurgte) http://europa.eu.int/comm/internal_market/en/update/score/business.htm. Se også: "Rapport om gennemførelsen af det europæiske charter om små virksomheder", KOM(2002) 68 endelig, hvori det navnlig understreges, at "det samlede antal procedurer i forbindelse med etablering af en virksomhed kunne være et vigtigt mål for forenkling", afsnit 4 i konklusionerne; rapporten fra Taskforcen for Forenkling af Erhvervsklimaet, del 1, Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 1998; "Etude comparative internationale des dispositions légales et administratives nécessaires pour la formation des PME dans six pays de l'Union européenne", Logotech, Observatoire de l'innovation en Europe, EIMS Publication n°27, marts 1996.

(iv) Begrænsninger af tværfaglige aktiviteter

En række aktiviteter i forbindelse med tjenester er underlagt regler, der skal sikre uafhængighed og selvstændighed mellem forskellige aktiviteter ved at forhindre, at de udøves samtidigt. Forskellene mellem de nationale regler på dette område kan have en meget begrænsende virkning, da de forhindrer eksport til en anden medlemsstat af en knowhow, der netop består i opfylde en kundes forskellige ønsker på en tværfaglig, innoverende og billigere måde. Disse begrænsninger kan have forskellige former:

- krav til servicevirksomhedernes struktur eller ledelse, som f.eks. forhindrer sammenslutninger mellem forskellige faggrupper [38]

[38] I mange medlemsstater kan advokater f.eks. ikke indgå partnerskaber med personer, der ikke er advokater som f.eks. revisorer, skatterådgivere eller patentagenter. Der kan findes andre former for begrænsninger som f.eks. en medlemsstats krav om, at virksomheder, der yder skatterådgivning, kun må have rådgivere, konsulenter eller skatteeksperter som aktionærer og medlemmer af bestyrelsen. For de gældende regler på området i Det Forenede Kongerige se f.eks. rapporten "Competition in professions", Office of Fair Trading, marts 2001, punkt 30.

- begrænsninger i udøvelsen af tværfaglige aktiviteter, der består i at fastsætte uforenelighed i udøvelsen af forskellige aktiviteter [39] eller i at tvinge tjenesteyderen til udelukkende at hellige sig én enkelt aktivitet [40] eller i at tvinge tjenesteyderen til at levere forskellige tjenester i forskellige lokaler [41].

[39] Se f.eks. casestudierne om uforenelighed mellem arbejde som statsautoriseret revisor og arbejde som regnskabsekspert i ovennævnte undersøgelse udført for Kommissionen "Barriers to Trade in Business Services", "Appendices, case studies 6". Se også dom af 9. februar 2002, Wouters, C-309/99, om mod integrerede samarbejder mellem advokater og revisorer.

[40] I en medlemsstat finder et sådant krav f.eks. anvendelse på vikarbureauer.

[41] I en medlemsstat f.eks. ejendomsmæglervirksomhed og forsikringsvirksomhed.

I en medlemsstat er det f.eks. forbudt for ejendomsmæglerfirmaer at udføre andre erhverv som f.eks. ejendomsforvaltning, finansiel rådgivning eller rengøring.

(v) De erhvervsdrivendes retlige form og interne struktur

Der er tale om meget restriktive hindringer for erhvervsdrivende, der allerede er etableret i én medlemsstat, og som ikke er underlagt sådanne krav i oprindelseslandet. Forskellene mellem de gældende regler betyder, at den erhvervsdrivende kan blive tvunget til at oprette en "skræddersyet" retlig enhed.

Kravene til den retlige form kan påtvinge tjenesteyderen en bestemt form eller tværtimod forbyde den [42]. Situationen kan blive meget kompleks ved visse aktiviteter, der er underlagt et krav om forskellige retlige former i de enkelte medlemsstater.

[42] I en medlemsstat f.eks. kan markedsarrangører ikke have et lukrativt formål.

F.eks. skal en advokat, der ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat, opløse sin enkeltmandsvirksomhed i den medlemsstat, hvor han allerede er etableret, for i den anden medlemsstat kan advokater kun drive virksomheder med begrænset ansvar [43].

[43] Også andre aktiviteter kan støde på denne form for problemer f.eks. statsautoriserede revisorer.

Servicevirksomhedernes kapital er ud over de diskriminerende regler, der rammer aktionærerne (se ovenfor), i nogle medlemsstater underlagt begrænsninger som f.eks. en minimumskapital for private vagtselskaber eller vikarbureauer [44].

[44] Der kan også være tale om en maksimumsgrænse for kapitaldeltagelse som f.eks. inden for mediesektoren eller en forpligtelse til at finde andre aktionærer eller medinvestorer til visse aktivitetssektorer. Det skal bemærkes, at ovennævnte fransk-engelske rapport allerede identificerede (s. 36) minimumskravene til kapital som værende en af de væsentligste hindringer for aktiviteter i forbindelse med tjenesteydelser.

Antallet af ansatte i servicevirksomhederne kan være fastsat som et minimumsantal [45].

[45] I en medlemsstat skal vikarbureauer f.eks. overholde et krav om mindst 12 ansatte for hver 100 kontrakter, der blev indgået det foregående år, i andre medlemsstater skal private vagtselskaber have et minimumsantal af ansatte afhængigt af, hvilke aktiviteter der udføres, og af det område, der dækkes.

(vi) Faglige kvalifikationer

Forskellene i kravene til faglige kvalifikationer kan skabe flere forskellige problemer for en tjenesteyder, der ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat, navnlig ved erhverv, der ikke er omfattet af en automatisk anerkendelse af faglige kvalifikationer [46].

[46] Det skal bemærkes, at de forskellige regler om arbejdstagernes faglige uddannelse ud over problemerne med anerkendelse af faglige kvalifikationer kan medføre visse problemer f.eks. for private vagtselskaber, der i nogle medlemsstater er underlagt specifikke krav.

Forskellene mellem de "lovregulerede erhverv" i de enkelte medlemsstater kan skabe problemer, da mange tjenester [47] ikke er lovregulerede i alle medlemsstater, og nogle endda kun er det i én enkelt medlemsstat [48]. En tjenesteyder fra en medlemsstat, der ikke kræver noget fagligt bevis, og som ønsker at etablere sig i en medlemsstat, der kræver et sådant dokument, vil derfor have svært ved at få sine faglige kvalifikationer anerkendt.

[47] F.eks. ingeniører og rådgivende ingeniører, skatterådgivere, ejendomsmæglere, "surveyors", landskabsarkitekter, forretningsførere for ejendomsfællesskaber, konsulenter, håndværkere.

[48] F.eks. har en medlemsstat udformet et specifikt bevis for tjenester, der består i at udarbejde arbejdsretlige dokumenter, som ikke findes i nogen anden medlemsstat, og som er underlagt et krav om tilladelse og en forpligtelse til at lade sig indskrive i et særligt nationalt register for dette nye erhverv.

De egnethedsprøver, visse medlemsstater kræver for aktiviteter, der ikke er omfattet af en automatisk anerkendelse, kan give problemer, særlig for SMV'erne [49], på grund af den manglende gennemsigtighed og forudsigelighed.

[49] Se ovennævnte rapport fra Taskforcen for Forenkling af Erhvervsklimaet, hvori det skønnes, at kravet om egnethedsprøver på visse områder er blevet reglen snarere end undtagelsen.

Forskellene mellem, hvilke aktiviteter faglige kvalifikationer giver ret til at udøve, kan give problemer, og det forekommer også, at samme aktivitet kræver forskellige faglige beviser, idet benævnelserne ikke svarer til hinanden [50].

[50] F.eks. giver et svendebrev som "tømrer" fra én medlemsstat ikke tilladelse til at udøve erhvervet som "bygningssnedker" i en anden medlemsstat.

F.eks. kan en "chartered building surveyor" udarbejde bygningstegninger i ét land, mens denne funktion i et andet land er forbeholdt arkitekter.

(vii) Betingelser for udøvelsen af aktiviteter i tilknytning til tjenester

Beslutningen om at etablere sig i en given medlemsstat afhænger i visse tilfælde ikke kun af de forskellige betingelser for adgangen til servicesektoren, men også af betingelserne for at udøve aktiviteterne, f.eks. erhvervsansvarsreglerne, lukkelovsreglerne, der har betydning for distributionstjenesters etableringsstrategier [51], skattereglerne eller reglerne for anvendelse af infrastrukturen, der kan have betydning for telekommunikationsoperatørers etablering [52].

[51] Denne form for restriktive virkninger blev også påvist i ovennævnte OECD-undersøgelse, punkt 49-51.

[52] F.eks. beskatning af GSM-sendemaster eller fastsættelse af grænser for elektromagnetisk stråling.

De forskellige regler for selskabsbeskatning skaber hindringer, der er til skade for tjenesteyderes grænseoverskridende etablering [53]. Erhvervslivet ville gerne betragte det indre marked som ét enkelt marked, men der er utallige problemer forbundet med, at virksomhederne skal overholde femten særskilte skattesystemer. Det har en negativ effekt på strategiernes og virksomhedsstrukturernes økonomiske virkning. De mange forskellige love, traditioner og praksisser på skatteområdet giver høje efterlevelsesomkostninger og udgør derfor en barriere for etableringen, der rammer SMV'er særlig hårdt.

[53] Se undersøgelsen "Selskabsbeskatningen i det indre marked", SEK(2001)1681, som bl.a. ser nærmere på de vigtigste skattebestemmelser, der kan hæmme den grænseoverskridende økonomiske aktivitet i det indre marked. På grundlag af denne undersøgelse har Kommissionen forelagt en strategi til fjernelse af de skattemæssige hindringer for grænseoverskridende økonomisk aktivitet. Kommissionens meddelelse "På vej mod et indre marked uden skattemæssige hindringer. En strategi for fastsættelse af et konsolideret selskabsskattegrundlag for erhvervsvirksomheders aktiviteter overalt i EU" (KOM(2001) 582 endelig).

Nærmere bestemt er det især tjenesteyderne, der mærker de problemer, der er forbundet med skattebehandlingen af interne afregningspriser inden for koncernen, de grænseoverskridende indkomstoverførsler mellem forbundne virksomheder, kompensationen for grænseoverskridende tab og grænseoverskridende omstruktureringer. Disse vanskeligheder skaber bl.a. risiko for dobbeltbeskatning og høje efterlevelsesomkostninger.

2. Problemer vedrørende anvendelsen af "input" til levering af tjenester

Tjenesteydernes grænseoverskridende anvendelse af "input" kan ske på to måder. For at kunne tilbyde sine tjenester kan en virksomhed, der allerede er etableret i en medlemsstat, have behov for at flytte til en anden medlemsstat og dér anvende sine egne "input", dvs. eget personale, eget materiel eller de forretningstjenester, den normalt benytter på hjemmemarkedet. Desuden kan en virksomhed have behov for at benytte sig af "input" fra andre medlemsstater. I begge tilfælde afdækkede bidragene problemer. Navnlig grænseoverskridende ansættelse eller udstationering af personale kan være problematisk [54], hvilket er i strid med målet om at fremme arbejdstagernes mobilitet [55].

[54] Mens personaleressourcer er et af de vigtigste "input" i forbindelse med levering af tjenester, fremgår det af bidragene, at anvendelse og grænseoverskridende udstationering af personale skaber store problemer for tjenesteleverandører, problemer, som vareproducenter ikke støder på. Arbejdstagernes ringe mobilitet er behandlet i en undersøgelse, som Kommissionen har bestilt, "Scientific Report on the Mobility of Cross-border Workers within the EEA", MKW Wirtschaftsforschung GmbH, november 2001, punkt 1.3.

[55] Se i denne forbindelse Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om Kommissionens aktionsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet, KOM(2002) 72 endelig, 13.2.2002.

(i) Udstationering af arbejdstagere (lønmodtagere eller midlertidigt ansatte) til en anden medlemsstat

Udveksling af tjenester mellem medlemsstaterne kræver ofte, at tjenesteyderens personale midlertidigt rejser til en anden medlemsstat. Virksomheden kan i den forbindelse støde på problemer. Det bør bemærkes, at direktiv 96/71/EF [56] indeholder en række fælles regler om minimumsbeskyttelse, som arbejdsgivere, der udstationerer arbejdstagere som led i den frie udveksling af tjenester, skal overholde i værtslandet.

[56] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (EFT L 18 af 21.1.1997, s. 1); direktivet skal på én gang sikre overholdelsen af traktatens grundfriheder og beskyttelsen af arbejdstagerne. Desuden skal medlemsstaterne i henhold til direktivet sørge for samarbejde mellem de nationale myndigheder og udpege forbindelseskontorer.

Ordningerne med forudgående erklæring, som grænseoverskridende udstationering af personale (lønmodtagere eller midlertidigt ansatte) i nogle medlemsstater er underlagt, navnlig i bygge- og anlægsbranchen [57], kan skabe vanskeligheder for erhvervsdrivende fra andre medlemsstater på grund af de administrative byrder, de kan føre med sig [58]. Hertil kommer i visse medlemsstater kravet om, at udstationerede medarbejdere efter en vis tid (normalt 3 måneder) skal registreres hos arbejdsmarkedsinstanserne, de kompetente administrative myndigheder eller politiet [59].

[57] Disse formaliteter skal være opfyldt for hver enkelt byggeplads. En leverandør, der regelmæssigt udstationerer personale for kortere perioder, kan ikke opnå en tilladelse, der er gyldig i f.eks. et år; i en medlemsstat skal forpligtelsen om forudgående erklæring være opfyldt, inden arbejdet på hver enkelt byggeplads påbegyndes, for hver enkelt midlertidig arbejdstager, der udsendes af et vikarbureau etableret i en anden medlemsstat.

[58] F.eks. udgifterne til oversættelse af visse arbejdsdokumenter til værtslandets sprog.

[59] F.eks. forpligtelsen til at ansøge om en opholdstilladelse.

De administrative formaliteters langsommelige og komplekse karakter [60], den nøjeregnende og næsten systematiske kontrol af udstationerede arbejdstagere i visse tilfælde, de administrative byrder og de forsinkelser (byggepladserne ligger stille), som det kan føre med sig, kan skabe vanskeligheder ved regelmæssige udstationeringer og udstationeringer af kortere varighed.

[60] F.eks. forpligtelsen til at udarbejde og stille visse sociale og arbejdsmæssige dokumenter til rådighed for kontrolmyndighederne eller til i en bestemt periode at opbevare sådanne dokumenter i værtslandet, dvs. hos en befuldmægtiget på det sociale område, samt forpligtelsen til at oversætte alle disse dokumenter til værtslandets sprog.

Det er f.eks. blevet påtalt, at en virksomhed, der havde udstationeret to arbejdstagere, der på ti dage skulle installere en elevator, skulle opfylde en række administrative krav (bl.a. fremsendelse af oplysninger om de udstationerede arbejdstagere til arbejdstilsynet, sikkerhedsforanstaltninger, udarbejdelse af dokumenter på værtslandets sprog), selv om den mente, at den allerede opfyldte tilsvarende krav i det land, hvor den var etableret.

Anvendelsen af værtslandets arbejdslovgivning på udstationerede arbejdstagere [61], uden at der tages hensyn til, hvilke forpligtelser og byrder arbejdsgiveren allerede har opfyldt i det land, hvor han er etableret, kan medføre en dobbelt opkrævning samt ekstra udgifter og administrative byrder for leverandører af tjenester fra andre medlemsstater. Disse tilfælde af dobbelte krav, bl.a. med hensyn til mindsteløn [62] og løn under ferie [63], ville virke særlig restriktivt i forbindelse med tjenester af kort varighed og for SMV'er og tjenesteydere, der er etableret i en grænseregion, og som i forbindelse med leveringen af tjenester måtte ønske regelmæssigt at udstationere arbejdstagere til flere medlemsstater.

[61] Uanset om de er statsborgere i en medlemsstat eller i et tredjeland.

[62] Hvad angår lønningerne fremgår det af adskillige bidrag, at restriktionerne resulterer i forskelle i beregningen af lønningerne. I nogle af bidragene gøres der f.eks. opmærksom på problemer, der skyldes, at værtslandet ikke medregner alle de elementer, der i etableringslandet udgør lønnen (f.eks. trettende eller fjortende månedsløn), hvilket kan medføre en højere løn end den, der kræves i henhold til lovgivningen i værtslandet.

[63] F.eks. forpligtelsen til at bidrage til en udenforstående institution (feriefond), selv om de udsendte arbejdstagere allerede er omfattet af en tilsvarende beskyttelse i henhold til de nationale bestemmelser, der sikrer udbetaling af feriepenge. I et tilfælde blev betalingen for arbejdet beslaglagt, indtil proceduren ved domstolene var afsluttet.

Det er f.eks. blevet påtalt, at det viste sig at være økonomisk uinteressant for en lille håndværksvirksomhed at udføre arbejde i en anden medlemsstat, da den hvert kvartal skulle indbetale et beløb til dækning af enhver form for socialsikring for de udstationerede arbejdstagere, hvilket indebar en binding af likvide midler, der var alt for stor for virksomheden, selv om beløbet siden hen ville blive tilbagebetalt [64].

[64] Se "Artisanat, Petites entreprises et zones frontalières - Analyse de cas particuliers d'entreprises travaillant en pays limitrophes (seconde action expérimentale)", Conseil Interrégional des Chambres des Metiers Saar-Lor-Lux, 1996.

Disse restriktive virkninger forstærkes af, at der findes hårde sanktioner [65], herunder strafferetlige sanktioner, og anvendelsen betragtes undertiden som diskriminerende af tjenesteydere, der ikke overholder kravet om forudgående erklæring eller de arbejdsretlige regler.

[65] I en medlemsstat er minimumsstraffen på 1 000 EUR, herunder for simple materielle fejl, og kan være på helt op til 26 000 EUR.

Procedurerne og betingelserne i forbindelse med udstationering af statsborgere fra tredjelande, som i flere medlemsstater næsten svarer til de facto-godkendelsesordninger [66], den langsommelige og tunge gennemførelse af disse procedurer, blev nævnt [67] som forhold, der kan gøre levering af tjenester vanskelig eller endog illusorisk i visse tilfælde [68]. Sådanne vanskeligheder kan særlig ramme højteknologiske sektorer, hvor de erhvervsdrivende forsøger at dække deres kompetencebehov ved at benytte personale fra tredjelande, f.eks. softwareingeniører.

[66] Dette gælder forpligtelsen til at erhverve en arbejdstilladelse i værtslandet, hvis udstedelse afhænger af en undersøgelse af arbejdsmarkedssituationen i værtslandet, et "arbejdsvisum" eller en opholdstilladelse, uden hvilke udstationeringen ikke kan finde sted.

[67] Se i denne forbindelse navnlig undersøgelsen "Managing mobility matters - a European perspective", PriceWaterhouse Coopers, 2002, punkt 2.5, og rapporten fra Ekspertudvalget for Personers Frie Bevægelighed under ledelse af Simone Veil, forelagt for Kommissionen den 18.9.1997 (Veil-rapporten), kapitel 6.

[68] Endvidere kan det faktum, at statsborgere fra tredjelande, der er forsikret i en medlemsstat, i princippet ikke er omfattet af bestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, ligeledes gøre det vanskeligt og dyrt at udstationere disse arbejdstagere i en anden medlemsstat. Der blev indgået en aftale mellem ministrene, forsamlet i Rådet den 3. juni 2002, om et kommissionsforslag, der tager sigte på at udvide anvendelsesområdet for forordning (EØF) nr. 1408/71 til også at omfatte tredjelandsstatsborgere.

Udstationering af personale fra tredjelande er i flere medlemsstater underlagt kravet om, at den pågældende arbejdstager i mindst et år eller endog mere skal have været ansat i den virksomhed, der udsender ham. Nogle gange skal arbejdstageren endog have en tidsubegrænset arbejdskontrakt. Desuden kan fristerne for udstedelse af det eller de dokumenter, der kræves ved udstationeringen, være lange (i nogle tilfælde indtil 6 måneder).

(ii) Benyttelse af vikarbureauer eller midlertidige arbejdstagere i andre medlemsstater

Virksomheder, der kan have brug for at henvende sig til et vikarbureau, der er etableret i en anden medlemsstat, eller for at benytte sig af midlertidigt ansatte i en anden medlemsstat [69], kan støde på en lang række problemer.

[69] F.eks. for at opfylde kompetencebehov, på grund af en øget arbejdsbyrde, navnlig sæsonbetonet, eller for at opnå større fleksibilitet i forvaltningen af deres ressourcer.

De krav om forudgående godkendelse [70] eller til etablering [71], der stilles til vikarbureauerne, kan forhindre de erhvervsdrivende i at benytte et bureau, der er etableret i en anden medlemsstat, og som ikke har en sådan tilladelse. Det betyder, at de erhvervsdrivendes adgang til midlertidige arbejdstagere fra andre medlemsstater begrænses [72]. Det kan også forhindre en tjenesteyder i at benytte sig af de arbejdstagere, der stilles til rådighed af et bureau i hans egen medlemsstat, til at levere tjenester i en anden medlemsstat, hvor der kræves en sådan tilladelse. Sådanne ordninger kan desuden medføre forsinkelser eller skabe tvivl om, hvorvidt en kontrakt kan gennemføres inden for de fastsatte frister [73].

[70] Betingelserne for udstedelse af tilladelser og de langvarige tilladelsesprocedurer samt de dertil knyttede garantistillelser kan ligeledes forstærke disse tilladelsesordningers restriktive virkninger. Udstedelse af en tilladelse kan være afhængig af tjenesteyderens kvalitet eller struktur eller af, at bureauet opfylder mindstekravene til egenkapitalen. Den kan ligeledes være afhængig af, at der betales kautioner, garantier eller gebyrer. I en medlemsstat kunne en virksomhed, som oplevede en midlertidig stigning i arbejdsbyrden, ikke gøre brug af et bureau etableret i en medlemsstat på grund af de lange frister for udstedelse af en tilladelse (4 måneder). Endvidere kan forpligtelsen i nogle medlemsstater til på forhånd at høre fagforeningerne, selv i hastetilfælde, forsinke proceduren betydeligt.

[71] Der kan være krav om, at en virksomhed skal have en lokal repræsentant eller endog være "aktiv" i flere regioner i den samme medlemsstat.

[72] Der blev især nævnt "nichesektorer" (højteknologi, civil flyvning), men også bygge- og anlægssektoren, turist- og hotelsektoren samt sundhedssektoren.

[73] F.eks. kunne et flyselskab ikke benytte sig af tjenester fra et vikarbureau, hvis speciale var at stille piloter til rutefly til rådighed, fordi bureauet ikke var etableret i den samme medlemsstat som flyselskabet.

De forbud, der gælder for visse sektorer, eller restriktionerne i brugen af midlertidig arbejdskraft [74] (f.eks. kravet om, at et bestemt behov for midlertidig arbejdskraft skal begrundes) varierer alt efter medlemsstat. Det kan hindre udstationeringen af midlertidige arbejdstagere, der er ansat af en virksomhed, i forbindelse med grænseoverskridende levering af en tjeneste [75].

[74] Disse forbud berører flere sektorer (bygge- og anlægssektoren, handelsflåden, den offentlige sektor, flyttevirksomhed eller aktiviteter, der kræver ringe kvalifikationer), men kan også være begrænset af særlige hensyn (forøgelse af en virksomheds arbejdsbyrde, udførelse af specifikke og ekstraordinære arbejdsopgaver, udskiftning af sæsonarbejdere eller sæsonbetingede aktiviteter, iværksættelse af en ny aktivitet).

[75] Hertil kommer de specifikke skatteregler og sociale bestemmelser, der gælder for midlertidig arbejdskraft, og som gør det dyrere at benytte arbejdstagere, der stilles til rådighed af et bureau etableret i en anden medlemsstat. F.eks. kan den virksomhed, der benytter sig af midlertidig arbejdskraft, blive underlagt et krav om dobbelt skatteopkrævning fra den første dag, tjenesten leveres, eller om højere bidrag til sociale sikringsordninger. I nogle medlemsstater kan virksomheden ligeledes være forpligtet til at betale et garantibeløb for opfyldelse af kontrakten.

(iii) Andre problemer med grænseoverskridende anvendelse af arbejdstagere

Det fremgår af flere bidrag, at en række erhvervsdrivende støder på problemer [76], når de ønsker at ansætte eller udstationere personale i en eller flere andre medlemsstater, navnlig for at opfylde deres kompetencebehov [77]. Det gælder særlig for virksomheder, der er etableret i flere medlemsstater, eller som beskæftiger grænsearbejdere. Disse problemer skyldes hindringerne for arbejdstagernes grænseoverskridende mobilitet i det indre marked.

[76] Det skal bemærkes, at problemerne vedrørende kravene til nationalitet, bopæl og faglige kvalifikationer, der blev beskrevet i afsnittet om etablering af en tjenesteyder, ligeledes fungerer som en bremse på arbejdstagernes mobilitet.

[77] Navnlig inden for informationsteknologi, kommunikation, bygge- og anlægssektoren, sundhedssektoren eller turistsektoren.

Forskellene mellem de nationale lønsystemer, skattesystemer [78] og sociale sikringssystemer opleves som kilde til store problemer [79] for virksomheder, der beskæftiger eller forsøger at ansætte vandrende arbejdstagere eller grænsearbejdere [80], og kan påføre dem ekstra udgifter og administrative byrder.

[78] Forskellene i beskatning (skatteniveau og -struktur) nævnes i flere bidrag som værende en stor hindring for arbejdstagernes mobilitet, idet vandrende arbejdstagere eller grænsearbejdere ofte beskattes hårdere til trods for de bilaterale aftaler om dobbeltbeskatning (ovennævnte Veil-rapport fra og ovennævnte undersøgelse "Managing mobility matters - a European perspective").

[79] Forskellene navnlig på områderne indkomstbeskatning og pensioner blev i ovennævnte undersøgelse "Barriers to trade in Business services" (afsnit 4) samt i ovennævnte undersøgelse "Managing mobility matters - a European perspective" nævnt som elementer, der har en negativ indvirkning på de erhvervsdrivendes kapacitet til at udøve deres aktiviteter i flere medlemsstater og navnlig til at ansætte lokalt personale i en anden medlemsstat.

[80] F.eks. er en virksomhed, der ønsker at ansætte kvalificeret personale, ikke altid i stand til at oplyse ansøgerne om, hvor meget de nøjagtigt skal betale i skat og bidrag, selv om indførelsen af euroen har gjort det lettere.

F.eks. kan pensionsbidrag, som vandrende arbejdstagere betaler til pensionsselskaber i bopælslandet, ikke nødvendigvis fratrækkes de skatter, der betales i den medlemsstat, hvor de arbejder.

De komplekse bestemmelser om social sikring, der findes i alle medlemsstater, kan afskrække virksomhederne fra at ansætte vandrende arbejdstagere eller grænsearbejdere [81] og medføre ekstra udgifter og administrative byrder.

[81] Navnlig problemerne ved anvendelsen af forordning 1408/71 om samordning af de sociale sikringsordninger (problemer med at afgøre, hvilken ordning der finder anvendelse, særlig på grænsearbejdere, og ikke-anvendelse af forordningens bestemmelser på ydelser, der er baseret på overenskomster, f.eks. ved erhvervstilknyttede pensionsordninger). Der har desuden været problemer med dobbelt opkrævning af bidrag trods brugen af blanket E 101 og E 128 i forbindelse med udstationeringen. Det bør fremhæves, at Kommissionen har foreslået en forenkling af forordningen.

De forskellige pensionsordninger og hindringerne for overførsel af tillægspensioner [82], kan have en restriktiv virkning på grænsearbejderes og vandrende arbejdstageres mobilitet og medføre store administrative og finansielle omkostninger, idet de f.eks. forhindrer erhvervsdrivende, der er etableret i flere medlemsstater, i at centralisere deres pensionsforvaltningssystemer.

[82] Problemerne med overførsel af erhvervede rettigheder til tillægspension for vandrende arbejdstagere nævnes navnlig i Kommissionens aktionsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet, der er nævnt ovenfor.

(iv) Grænseoverskridende anvendelse af forretningstjenester

Ud over arbejdskraft benytter en virksomhed normalt en lang række "forretningstjenester" som nødvendige "input" ved levering af sine tjenester. Der kan være tale om alt lige fra juridisk og regnskabsmæssig bistand over marketing, webdesignere, leasing og leje af materiel eller transport og til eftersalgsservice.

Den grænseoverskridende anvendelse af forretningstjenester kan være forbundet med vanskeligheder, som kan betyde, at en virksomhed ikke kan benytte sig af tjenesteydere fra andre medlemsstater, hvis tjenester er mere interessante, for så vidt angår kvalitet, pris osv. De kan også forhindre en virksomhed i at benytte sig af de tjenesteydere, den normalt benytter sig af, når den leverer tjenester i en anden medlemsstat.

F.eks. kan en affaldstransportvirksomhed i forbindelse med grænseoverskridende aktiviteter blive forhindret i at benytte sig af bistand fra sin miljøkonsulent, da denne ikke har ret til at levere tjenester i andre medlemsstater.

Da disse vanskeligheder rammer leverandører af forretningstjenester, behandles de i forbindelse med distribution af tjenester.

(v) Grænseoverskridende anvendelse af udstyr og materiel

Der blev påtalt problemer med anvendelsen af teknisk udstyr ved levering af grænseoverskridende tjenester [83]. Disse problemer kan være til alvorlig gene for eller kan endog helt ødelægge en erhvervsdrivendes mulighed for at nyde godt af den frie udveksling af tjenester, da de hindrer ham i at anvende sit udstyr eller bestemt materiel til at udøve sin aktivitet [84]. Vanskelighederne kan særlig have betydning for teknisk laboratorieudstyr, anvendelse af erhvervskøretøjer, materiel til messestande, vejmaskiner, byggepladsmateriel, der anvendes af bygherrer, køretøjer til pengetransport eller tekniske standarder for elektroniske underskrifter. I nogle tilfælde kræver medlemsstaterne, at tjenesteyderen skal råde over en infrastruktur og over ikke-transportabelt materiel i det land, hvor tjenesten leveres.

[83] F.eks. udstyr, der anvendes af analyselaboratorier, udstillere på markeder, certifikatorer, optikere, fodterapeuter, bygmestre (der konfronteres med forskellige lovgivninger for så vidt angår byggemateriel og med talrige tilsyn med lejede kraner, hvilket har alvorlige følger i form af ekstraomkostninger og forsinkelser). Der kan også være tale om problemer såsom behovet for, at selskaber, der sender SMS, skal forbindes til hver enkelt erhvervsdrivende, der deltager i overføring af budskaber på tværs af grænserne.

[84] Det faktum, at man f.eks. kræver af en fodterapeut, der er etableret i en anden medlemsstat, at han skal råde over ikke-transportabelt materiel og en bæredygtig infrastruktur i det land, hvor tjenesten leveres, svarer til at fratage ham muligheden for at påberåbe sig retten til fri levering af tjenester uden at være etableret i det pågældende land.

F.eks. har indførelsen af euroen øget behovet for pengetransporter over grænserne, idet centralbankerne lader en stigende del af pengene fremstille i en anden medlemsstat i euroområdet, og de kommercielle banker og de store distributionskæder kan have interesse i at få forsyninger fra andre medlemsstater. Men forskellene mellem de nationale regler for pengetransport, herunder de tekniske krav til udstyr og køretøjer, gør det vanskeligt at levere sådanne tjenester mellem medlemsstaterne.

3. Problemer vedrørende salgsfremme

Denne fase er afgørende, navnlig ved grænseoverskridende levering af tjenester, da de erhvervsdrivende er nødt til at gennemføre salgsfremmende foranstaltninger for deres tjenester for at kunne komme ind på et nyt marked i en anden medlemsstat. På dette område er det derfor meget vigtigt at gøre reklame for knowhow og specialisering, for det er på de to områder, erhvervsdrivende adskiller sig fra hinanden. Men kommerciel kommunikation for en lang række tjenester [85] er underlagt strenge og komplekse regler, og forskellene i medlemsstaternes regler på området kan vanskeliggøre en grænseoverskridende markedsføring af tjenesteyderens knowhow eller gøre det helt umuligt, når tjenesteyderen ønsker at markedsføre sig i hele Europa.

[85] De mest forskellige sektorer (lovregulerede erhverv, distributionssektorer, telekommunikation, pressen, udgivervirksomhed og biografvirksomhed, finansielle tjenester) er omfattet af forbud eller begrænsninger i brugen af kommerciel kommunikation.

(i) Godkendelses-, registrerings- og erklæringsprocedurer

En forudgående godkendelse kan være påkrævet, når der skal reklameres for bestemte tjenester. Sådanne godkendelsesordninger kan skabe forsinkelser og ekstra administrative byrder i forbindelse med grænseoverskridende salgsfremmende foranstaltninger.

For finansielle tjenester kræves der i nogle medlemsstater en forudgående godkendelse til alle eller visse former for reklame for alle eller visse typer af finansielle tjenester.

Distributionstjenester støder på krav om godkendelse for at kunne gennemføre salgsfremmende foranstaltninger for bestemte produkter [86], til visse former for salgsfremmende foranstaltninger [87] eller til brug af visse medier [88].

[86] F.eks. kan reklame for håndkøbsmedicin være underlagt en forudgående godkendelse, eller oplysning af priser på frugt og grøntsager uden for salgsstedet kan være underlagt en brancheaftale. Se OECD's undersøgelse "Assessing barriers to trade in services: retail trade services", OECD, 2.10.2000.

[87] F.eks. skal der i nogle medlemsstater indhentes en forudgående godkendelse til spil og konkurrencer.

[88] F.eks. til mobile reklamer, navnlig til køretøjer, der spreder kommerciel kommunikation i hvert kvarter i en storby.

Der kan være krav om en erklæring til et bestemt organ for visse former for salgsfremmende foranstaltninger eller reklame for visse tjenester [89], og det kan skabe forsinkelser og ekstra administrative byrder i forbindelse med grænseoverskridende salgsfremmende foranstaltninger.

[89] I nogle medlemsstater skal arrangører af salgsfremmende spil eller konkurrencer f.eks. indsende en erklæring til de offentlige myndigheder. I andre medlemsstater skal enhver reklame for en undervisningsinstitution først anmeldes til undervisningsministeren.

(ii) Forbud mod kommerciel kommunikation

Forbud mod kommerciel kommunikation for visse typer tjenester, visse målgrupper eller visse kommunikationsmidler rammer især tjenesteydere fra andre medlemsstater, da de i modsætning til nationale erhvervsdrivende ikke har andre muligheder for at udbrede kendskabet til deres produkter eller tjenester.

Nogle lovregulerede erhverv er underlagt et generelt forbud mod reklame ved lov eller ved fagetiske retningslinjer, hvilket begrænser deres mulighed for at skaffe sig kunder uden for den medlemsstat, hvor de er etableret.

Nogle erhverv som f.eks. læger, revisorer og ingeniører må i nogle medlemsstater slet ikke reklamere, hvilket forhindrer endog meddelelse af faktuelle oplysninger.

Der kan fastsættes forbud for andre tjenester afhængigt af kommunikationsmidler [90] eller særlige målgrupper [91].

[90] F.eks. kan tv-reklamer være helt forbudt for visse sektorer, hvilket i en medlemsstat gælder for distributionssektoren, pressen, udgivervirksomhed og biografvirksomhed.

[91] Nogle kommunikationsforbud har ofte til formål at beskytte mindreårige. F.eks. er tv-reklamer, der er rettet mod børn, i nogle medlemsstater helt forbudt eller forbudt inden for visse tidsrum. I andre medlemsstater er legetøjsreklamer forbudt mellem kl. 7.00 og 22.00.

(iii) Indholdet af kommerciel kommunikation

Den type budskaber, der kan kommunikeres, kan også være begrænset, og det kan give problemer i en grænseoverskridende sammenhæng. I nogle medlemsstater er lovregulerede erhvervs kommercielle kommunikation ikke blot begrænset til faktuelle oplysninger, også disse er underlagt begrænsninger [92]. I nogle medlemsstater kan visse typer af oplysninger som f.eks. prisen eller en sammenligning mellem tjenesterne og prisen ikke indgå i den kommercielle kommunikation.

[92] Talrige erhverv er omfattet af denne form for begrænsninger: revisorer, læger, apotekere, arkitekter, statsautoriserede revisorer, notarer, advokater.

Desuden må erhverv som advokater i nogle medlemsstater ikke nævne deres specialer i deres budskaber til offentligheden, hvilket begrænser deres mulighed for at tiltrække nye klienter fra andre medlemsstater.

Begrænsninger af indholdet alt efter målgruppe, der er meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat, findes også for visse tjenester, navnlig indholdet af budskaber rettet mod mindreårige [93].

[93] I en medlemsstat bestemmes det f.eks. i lovgivningen, at præmierne i spil og konkurrencer i forbindelse med salgsfremmende foranstaltninger, der henvender sig til mindreårige, højst må have en værdi af 0,7 EUR.

Begrænsninger med hensyn til de anvendte argumenter kan i nogle medlemsstater f.eks. forbyde anvendelsen af anprisninger vedrørende et produkts eller en tjenestes "økologiske" karakter [94] eller anprisninger, der fremhæver det anvendte produkts eller den anvendte tjenestes positive indflydelse på sundheden.

[94] I en medlemsstat er det f.eks. forbudt at kalde et solarium for "biolarium".

Begrænsninger med hensyn til det anvendte sprog i den kommercielle kommunikation findes i visse medlemsstater, f.eks. kravet om at anvende det (eller de) officielle sprog i det pågældende land [95].

[95] Disse restriktioner kan berøre alle reklamer eller blot reklamebudskaber for visse tjenester (f.eks. investeringstjenester) og kan endog gælde i tilfælde, hvor reklamen henvender sig til statsborgere fra andre medlemsstater som f.eks. udenlandske turister.

(iv) Den kommercielle kommunikations form

Nogle bestemmelser begrænser muligheden for at sende kommerciel kommunikation, medmindre der forinden er indhentet samtykke, hvilket kan vanskeliggøre kundeopsøgning, hvis reglerne også gælder for forsendelser til fagfolk [96]. Bestemmelserne kan specifikt vedrøre visse former for agentvirksomhed, f.eks. telefonsalg [97], postordresalg eller dørsalg.

[96] Når der f.eks. er tale om lovregulerede erhverv såsom statsautoriserede revisorer, forbyder nogle medlemsstater uopfordret reklame for sådanne tjenester, hvilket kan forhindre udsendelse af nyhedsbreve eller brochurer; eller en distributør af gravsten er blevet truet med retsforfølgelse i en anden medlemsstat, fordi han uopfordret havde sendt en fax med oplysninger (priser) om sine aktiviteter til bedemandsvirksomheder i den pågældende medlemsstat.

[97] I nogle medlemsstater er telefonopkald til potentielle kunder for at tilbyde dem finansielle tjenester f.eks. kun tilladt, hvis agenten har opnået kundens forudgående accept. I andre medlemsstater er telefonsalg forbudt, selv om personerne forinden informeres skriftligt.

(v) Kritisk kommunikation

Udvikling og formidling mellem medlemsstaterne af uafhængig information om tjenesternes kvalitet, navnlig sammenlignende forsøg og prøvninger, er en vigtig måde for en tjenestebruger at skaffe sig viden om tjenester af høj kvalitet i andre medlemsstater. I denne forbindelse kan anvendelsen af visse regler om illoyal konkurrence [98], snylteri, nedrakning, krænkelse af varemærkeretten, bagvaskelse, ret til berigtigelse eller omtale af sammenlignende prøvninger [99] skabe en retsusikkerhed, som kan skade den grænseoverskridende formidling af denne form for oplysninger.

[98] F.eks. er der blevet lagt sag an mod forbrugersammenslutninger efter offentliggørelsen af sammenlignende tests med påstand om, at skik og brug på det kommercielle område var blevet overtrådt.

[99] I en medlemsstat er henvisning til sammenlignende tests i reklamer f.eks. forbudt.

4. Problemer vedrørende distribution af tjenester

De problemer, der er nævnt nedenfor, gør sig ikke blot gældende for distributionssektoren som sådan, men for alle tjenester, når de leveres over grænserne. Distribution af tjenester kan være forbundet med langt mere komplekse hindringer, end det er tilfældet for varer. En vurdering af kvaliteten af en tjeneste omfatter således i modsætning til varer ikke blot selve tjenestens kvalitet, men også virksomhedens faglige kvalifikationer, kapacitet, kapital, interne struktur osv. Levering af grænseoverskridende tjenester er derfor underlagt utallige krav, der er meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat.

Medlemsstaterne har navnlig tendens til at pålægge tjenester, der leveres af tjenesteydere, der er etableret i andre medlemsstater, alle eller en del af de krav, der gælder for erhvervsdrivende etableret på deres område. Det forklarer, hvorfor man i oversigten over denne fase ofte støder på de problemer, der blev identificeret i første fase vedrørende tjenesteyderens etablering.

(i) Monopoler og andre kvantitative begrænsninger i adgangen til aktiviteter

De monopoler og andre kvantitative begrænsninger, der er nævnt i første fase (tjenesteyderens etablering), kan udgøre en uovervindelig hindring, når de anvendes på leverandører af grænseoverskridende tjenester, der er etableret i andre medlemsstater. Anvendelsen af en monopolstatus indebærer, at disse tjenesteydere ikke har nogen mulighed for at levere deres tjenester, om det så kun er midlertidigt eller lejlighedsvist. Det er klart, at forekomsten og anvendelsen af monopoler kan ramme forbrugerne særlig hårdt.

(ii) Nationalitets- eller etableringskrav

Ud over forskelsbehandling på grundlag nationalitet [100] er kravet om etablering [101] i den medlemsstat, eller endog i den region, hvor tjenesten modtages, et af de største problemer, der er fælles for en lang række økonomiske aktiviteter [102] i flere medlemsstater. En sådan bestemmelse er i sig selv i strid med den frie udveksling af tjenester, der giver en erhvervsdrivende mulighed for at levere sine tjenester i en anden medlemsstat end den, hvori han er etableret.

[100] Der endnu findes i nogle medlemsstater for visse erhverv såsom notarer eller landmålere.

[101] I forskellige former: krav om kontoradresse, om sekundær etablering, om bopæl, om permanent tilstedeværelse osv.

[102] F.eks. vintransportører eller -lagerforvaltere, byggevirksomheder, patentagenter, vikarbureauer, private vagtselskaber, kliniske analyselaboratorier, kedelkontrollører, transportører af døde personer.

Certificeringsorganer for biologiske produkter kan f.eks. kun levere deres ydelser i visse medlemsstater, hvis de er etableret i de pågældende lande. Det forhindrer en grænseoverskridende udveksling af en meget specialiseret tjeneste og hindrer dermed som en bivirkning salg af biologiske produkter.

Kravet om en lokal repræsentant svarer næsten til kravet om etablering [103].

[103] Der kræves nogle gange en lokal repræsentant, som kan udføre de administrative formaliteter, eller af skattemæssige hensyn.

(iii) Godkendelses-, registrerings- eller erklæringsprocedurer

I nogle medlemsstater er leverandører af grænseoverskridende tjenester, der er etableret i andre medlemsstater, underlagt de samme godkendelses-, registrerings- eller erklæringsprocedurer, som gælder for erhvervsdrivende, der er etableret på landets eget område (se fase 1).

Forudgående godkendelse i forskellige former (tilladelse, licens, godkendelse osv.) kræves [104] i mange medlemsstater, selv i forbindelse med lejlighedsvis levering af tjenester. Anvendelse heraf på grænseoverskridende tjenester kan have meget store restriktive og afskrækkende virkninger, navnlig fordi der ofte anvendes skrappe sanktioner, endog strafferetlige sanktioner, over for dem, der ikke har erhvervet den krævede godkendelse [105].

[104] F.eks. for lovregulerede erhverv, herunder turistguider og bjergguider, håndværkere, arrangører af markeder, leverandører af telekommunikationstjenester, certificeringsorganer, drikkevandslaboratorier, patentagenter, vikarbureauer, kunstneragenturer, private vagtselskaber, transportvirksomheder, import og behandling af affald, sygetransportselskaber, leasingselskaber, virksomheder, der leverer grænseoverskridende elektroniske installationstjenester. Der blev også nævnt flere tilfælde, hvor en national godkendelse de facto anses for at være en forudsætning for at kunne deltage i offentlige kontrakter. Se ovennævnte undersøgelse "Barriers to Trade in Business Services".

[105] Dette blev bl.a. nævnt af ejendomsmæglervirksomheder og af turistguider med bestemte nationaliteter.

Godkendelsesordningernes manglende hensyntagen til de krav, der allerede er opfyldt i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret, kan desuden forstærke de restriktive virkninger og medføre en overlapning af de regler, der skal overholdes, og de udgifter, der skal afholdes.

Registrering (eller indskrivning, officiel godkendelse osv.) i et register i det land, hvor tjenesten leveres (ved de nationale faglige, fiskale, sociale instanser osv.), er også et hyppigt krav og kan medføre ikke blot administrative byrder, men også store udgifter [106].

[106] F.eks. findes der i visse medlemsstater et krav om, at bygge- og anlægsvirksomheder skal indskrives ved de faglige instanser, landskabsarkitekter ved den nationale sammenslutning for dette erhverv, håndværkere i det nationale register for håndværkere (herunder i forbindelse med lejlighedsvise aktiviteter eller aktiviteter af begrænset varighed), talrige lovregulerede erhverv ved en faglig sammenslutning eller et fagligt kammer. Derudover kan der findes horisontale forpligtelser som f.eks. bestemmelserne i en medlemsstat, der forpligter enhver udenlandsk virksomhed, hvis arbejde har en varighed på over 30 arbejdsdage, til at lade sig registrere i handelskamrene.

F.eks. medfører det generelle krav i en medlemsstat om, at elektrikere skal være medlem af en national elektrikersammenslutning, i sig selv, at en elektriker, der lejlighedsvis udfører aktiviteter dér, skal betale et årligt bidrag i den medlemsstat, hvor tjenesten leveres, på omkring 776 EUR (dvs. tre gange så meget som det bidrag, han betaler i den medlemsstat, hvor han er etableret).

Der kræves undertiden en erklæring [107]. En erklæring er mindre bindende end en tilladelse eller en registrering i et håndværksregister, men den kan dog alligevel medføre administrative byrder og betydelige omkostninger på grund af problemerne med at skaffe attester og kravet om, at dokumenterne skal oversættes eller certificeres.

[107] I en medlemsstat skal der f.eks. indsendes en separat erklæring for hver byggeplads.

Desuden stilles en leverandør af grænseoverskridende tjenester over for en kumulering af krav som følge af godkendelsen, f.eks. kravet om at lade sig registrere hos en faglig instans, om at levere bevis for en mindstekapital, om at stille en sikkerhed [108] eller om at føre et særligt regnskab [109]. Alle disse krav og formaliteter kan skabe komplikationer, forsinkelser og administrative udgifter, også ved lejlighedsvise tjenester eller endog isolerede tjenester og tjenester af meget kort varighed [110].

[108] F.eks. for vikarbureauer, private vagtselskaber eller