EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 27.10.2021 COM(2021) 664 final 2021/0342(COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om ændring af forordning (EU) nr. 575/2013 for så vidt angår krav vedrørende kreditrisiko, kreditværdijusteringsrisiko, operationel risiko, markedsrisiko og den nedre grænse for output (EØS-relevant tekst) {SWD(2021) 320}

{SWD(2021) 321}

{SEC(2021) 380}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET •Forslagets begrundelse og formål Forslaget til ændring af forordning (EU) nr. 575/2013 (kapitalkravsforordningen eller CRR) er en del af en lovgivningspakke, der også omfatter ændringer af direktiv 2013/36/EU (kapitalkravsdirektivet eller CRD). Som reaktion på den globale finanskrise i 2008-2009 ("finanskrisen") gennemførte Unionen væsentlige reformer af tilsynsrammen for banker for at øge disses modstandsdygtighed og derved bidrage til at forhindre, at en lignende krise ville opstå på ny. Disse reformer var i vid udstrækning baseret på internationale standarder vedtaget af Baselkomitéen for Banktilsyn (BCBS) siden 2010. Standarderne kaldes tilsammen Basel III-standarderne, Basel III-reformerne eller Basel III-rammen. De globale standarder, som BCBS har udviklet, er blevet stadig vigtigere som følge af banksektorens stadig mere globale og indbyrdes forbundne karakter. En globaliseret banksektor fremmer international handel og internationale investeringer, men skaber også mere komplekse finansielle risici. Uden ensartede globale standarder kunne bankerne vælge at etablere deres aktiviteter inden for den jurisdiktion, der har de mest lempelige regulerings- og tilsynsordninger. Dette kunne føre til et kapløb mod bunden om at tiltrække bankvirksomheder og samtidig øge risikoen for global finansiel ustabilitet. International koordinering af globale standarder begrænser i vid udstrækning denne form for risikobetonet konkurrence og er afgørende betydning for at kunne bevare finansiel stabilitet i en globaliseret verden. Globale standarder forenkler desuden livet for banker med internationale aktiviteter — herunder et betragteligt antal EU-banker — idet de garanterer, at der anvendes stort set de samme regler i de vigtigste finansielle knudepunkter i hele verden. EU har været en central fortaler for internationalt samarbejde på bankreguleringsområdet. Det første sæt reformer efter krisen, som er en del af Basel III-rammen, er blevet gennemført i to trin: ·i juni 2013 med vedtagelsen af CRR og CRD IV ·i maj 2019 med vedtagelsen af forordning (EU) 2019/876, også kaldet CRR II, og direktiv (EU) 2019/878, også kaldet CRD V. De reformer, der er gennemført indtil nu, har fokuseret på at øge kvaliteten og kvantiteten af den lovpligtige kapital, som bankerne skal besidde til dækning af potentielle tab. De har desuden haft til formål at reducere overdreven gearing hos bankerne, øge institutternes modstandsdygtighed over for kortsigtede likviditetschok, mindske deres afhængighed af kortfristet finansiering, mindske deres koncentrationsrisiko og imødegå "too big to fail"-problemer. De nye regler styrkede dermed kriterierne vedrørende lovpligtig kapital, ligesom minimumskapitalkravene blev sat op, og der indførtes nye krav vedrørende kreditværdijusteringsrisiko og eksponeringer mod centrale modparter. Derudover blev der indført en række nye tilsynsforanstaltninger: et minimumskrav til gearingsgrad, en kortsigtet likviditetsgrad (kendt som likviditetsdækningsgraden), en langsigtet stable funding ratio (kendt som net stable funding ratio), grænser for store eksponeringer og makroprudentielle kapitalbuffere. Takket være dette første sæt EU-reformer er EU's banksektor blevet betydeligt mere modstandsdygtig over for økonomiske chok og kom ind i covid-19-krisen i en betydeligt mere stabil forfatning, end den var i ved finanskrisens begyndelse. Desuden traf tilsynsmyndighederne og lovgiverne midlertidige hjælpeforanstaltninger i starten af covid-19-krisen. I sin fortolkende meddelelse om anvendelsen af de regnskabs- og tilsynsmæssige rammer til at fremme banklångivningen i EU — støtte til virksomheder og husholdninger under covid-19 af 28. april 2020 bekræftede Kommissionen den fleksibilitet, der er indbygget i tilsyns- og regnskabsreglerne, som fremhævet af de europæiske tilsynsmyndigheder og internationale organer. På dette grundlag vedtog medlovgiverne i juni 2020 midlertidige ændringer af visse specifikke aspekter af tilsynsrammen — den såkaldte "CRR-quick fix-pakke". Sammen med resolutte penge- og finanspolitiske foranstaltninger hjalp dette institutterne til at fortsætte långivningen til husholdninger og virksomheder under pandemien. Dette bidrog igen til at afbøde det økonomiske chok som følge af pandemien. Mens det overordnede kapitalniveau i EU's banksystem nu gennemsnitligt anses for at være tilfredsstillende, er nogle af de problemer, der blev identificeret i kølvandet på finanskrisen, dog endnu ikke blevet løst. Analyser foretaget af Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) og Den Europæiske Centralbank (ECB) har vist, at de kapitalkrav, der er beregnet af institutter, som er etableret i Unionen, ved hjælp af interne modeller, var kendetegnet ved betydelige indbyrdes forskelle, som ikke kunne begrundes i forskelle i de underliggende risici, og som i sidste ende underminerer deres kapitalprocenters pålidelighed og sammenlignelighed. Dertil kommer, at den manglende risikofølsomhed i kapitalkravene som beregnet ved hjælp af standardmetoder resulterer i utilstrækkelige eller urimeligt høje kapitalkrav for visse finansielle produkter eller aktiviteter (og dermed for bestemte forretningsmodeller, der primært er baseret på dem). I december 2017 nåede man i BCBS til enighed om et endeligt sæt reformer af de internationale standarder med det formål at løse disse problemer. I marts 2018 hilste G20-finansministrene og centralbankcheferne disse reformer velkommen og bekræftede gentagne gange deres tilsagn om fuldstændig, rettidig og konsekvent gennemførelse heraf. I 2019 meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at fremsætte et lovgivningsforslag med henblik på at gennemføre disse reformer i EU's tilsynsramme. Det forberedende arbejde med dette forslag er blevet forsinket af covid-19-pandemien. Forsinkelsen afspejlede BCBS's beslutning af 26. marts 2020 om at forlænge de tidligere aftalte frister for gennemførelsen af de sidste elementer i Basel III-reformen med et år. På baggrund af ovenstående er der to overordnede målsætninger med dette lovgivningsinitiativ: at bidrage til den finansielle stabilitet og til en stabil finansiering af økonomien i forbindelse med genopretningen efter covid-19-krisen. Disse overordnede målsætninger kan inddeles i fire mere specifikke mål: 1)at styrke de risikobaserede kapitalkravsregler uden betydelige stigninger i kapitalkravene som helhed 2)at sætte øget fokus på ESG-risici i tilsynsrammen 3)at harmonisere tilsynsbeføjelser og -værktøjer yderligere og

4)at nedbringe institutternes administrative omkostninger i forbindelse med offentliggørelser af oplysninger og forbedre adgangen til institutternes tilsynsdata. 1)Styrkelse af de risikobaserede kapitalkravsregler Den midlertidige økonomiske stresssituation har ikke ændret behovet for at gennemføre denne strukturreform. Det er nødvendigt at fuldføre reformen for at tage højde for de udestående spørgsmål og yderligere styrke den finansielle soliditet i institutter, der er etableret i EU, således at de er bedre rustet til at understøtte økonomisk vækst og modstå potentielle fremtidige kriser. Gennemførelsen af de udestående elementer i Basel III-reformen er også nødvendig for at give institutterne den nødvendige reguleringsmæssige sikkerhed og fuldføre den reform af tilsynsrammen, som har varet i 10 år. Endelig er fuldførelsen af reformen i overensstemmelse med EU's tilsagn om reguleringssamarbejde på internationalt plan og de konkrete foranstaltninger, som nogle af EU's partnere har bebudet eller allerede har truffet for at gennemføre reformen rettidigt og korrekt. 2)Øget fokus på ESG-risici i tilsynsrammen Et andet, lige så vigtigt reformbehov udspringer af Kommissionens igangværende arbejde med overgangen til en bæredygtig økonomi. Kommissionens meddelelse om den europæiske grønne aftale (en europæisk grøn pagt) og Kommissionens meddelelse om realisering af EU's klimamål for 2030 ("Fit for 55") beskrev klart Kommissionens tilsagn om at omdanne EU's økonomi til en bæredygtig økonomi og samtidig håndtere de uundgåelige konsekvenser af klimaændringerne. Kommissionen bebudede også en strategi for finansiering af omstillingen til en bæredygtig økonomi, som bygger på tidligere initiativer og rapporter, såsom handlingsplanen for finansiering af bæredygtig vækst og rapporterne fra Den Tekniske ekspertgruppe for Bæredygtig Finansiering, men styrker Kommissionens indsats på dette område for at bringe dem i overensstemmelse med de ambitiøse mål i den europæiske grønne pagt. Bankbaseret formidling vil spille en særligt vigtig rolle i finansieringen af omstillingen til en mere bæredygtig økonomi. Samtidig er det sandsynligt, at omstillingen til en mere bæredygtig økonomi indebærer risici for bankerne, som de vil skulle håndtere korrekt for at sikre, at risiciene for den finansielle stabilitet minimeres. Det er her, hvor der er behov for tilsynsmæssige regulering, og hvor den kan spille en meget vigtig rolle. Strategien for finansiering af omstillingen til en bæredygtig økonomi anerkender dette og fremhæver behovet for at sikre en bedre integration af miljømæssige, sociale og ledelsesmæssige risici (ESG-risici) i EU's tilsynsramme, da det vurderes, at de nuværende retlige krav alene ikke er tilstrækkelige til at skabe incitamenter til en systematisk og ensartet styring af ESG-risici i institutterne. 3)Yderligere harmonisering af tilsynsbeføjelser og -værktøjer Korrekt håndhævelse af tilsynsreglerne udgør et andet fokusområde. Tilsynsmyndighederne skal råde over de nødvendige værktøjer og beføjelser til dette formål (f.eks. beføjelser til at meddele tilladelse til institutter og godkende deres aktiviteter, vurdere egnetheden af deres ledelse eller pålægge dem sanktioner, hvis de overtræder reglerne). Mens EU-lovgivningen sikrer et minimumsniveau for harmonisering, er der stor forskel på tilsynsværktøjerne og -procedurerne på tværs af medlemsstaterne. Disse fragmenterede lovgivningsmæssige rammer for fastlæggelsen af bestemte beføjelser og værktøjer, som tilsynsmyndighederne har adgang til, og for anvendelsen heraf på tværs af medlemsstaterne underminerer de lige konkurrencevilkår i det indre marked og sår tvivl om, hvorvidt EU's institutter styres på forsvarlig og forsigtig vis, og om der føres tilsyn med disse. Dette problem er særligt akut i forbindelse med bankunionen. Forskelle på tværs af 21 forskellige retssystemer forhindrer, at Den Fælles Tilsynsmekanisme (FTM) kan varetage sine tilsynsfunktioner på en virkningsfuld og effektiv måde. Derudover skal grænseoverskridende bankkoncerner håndtere en række forskellige procedurer for det samme tilsynsmæssige spørgsmål, hvilket på ubehørig vis øger deres administrative omkostninger. Et andet vigtigt spørgsmål, nemlig manglen på en robust EU-ramme for tredjelandskoncerner, der leverer banktjenester i EU, har fået en ny dimension efter brexit. Oprettelse af tredjelandsfilialer (TCB'er) er primært underlagt national lovgivning og er kun i meget begrænset omfang harmoniseret ved CRD. Det fremgår af en nyere rapport fra EBA, at dette uensartede tilsynsmæssige landskab dels giver TCB'er betydelige muligheder for regel- og tilsynsarbitrage ved udøvelsen af deres bankvirksomhed, dels resulterer i manglende tilsyn og øgede risici for den finansielle stabilitet i EU. Tilsynsmyndighederne mangler ofte de oplysninger og beføjelser, som er nødvendige for at kunne håndtere disse risici. Manglen på detaljeret indberetning med henblik på tilsyn og den utilstrækkelige udveksling af oplysninger mellem de myndigheder, der har ansvaret for at føre tilsyn med en tredjelandskoncerns forskellige enheder/aktiviteter, efterlader blinde vinkler. Unionen er den eneste større jurisdiktion, hvor den konsoliderende tilsynsmyndighed ikke har et fuldstændigt billede af aktiviteterne i tredjelandskoncerner, der opererer gennem både datterselskaber og filialer. Disse mangler har en negativ indvirkning på de lige konkurrencevilkår blandt tredjelandskoncerner, som er aktive i forskellige medlemsstater, samt i forhold til institutter med hovedsæde i Unionen. 4)Nedbringelse af institutternes administrative omkostninger i forbindelse med offentliggørelser af oplysninger og bedre adgang til institutternes tilsynsdata Dette forslag er også nødvendigt for yderligere at styrke markedsdisciplinen. Det er yderligere et vigtigt redskab til at sikre, at investorerne kan varetage deres rolle med at overvåge institutternes adfærd. For at kunne gøre dette skal de have adgang til de nødvendige oplysninger. De nuværende vanskeligheder forbundet med adgangen til tilsynsoplysninger hindrer markedet i at få adgang til de oplysninger, som de har brug for, om institutters tilsynsmæssige situationer. Dette gør i sidste ende tilsynsrammen mindre virkningsfuld for institutter og sår potentielt tvivl om banksektorens modstandsdygtighed, navnlig i perioder med stress. Forslaget har derfor til formål at centralisere offentliggørelsen af tilsynsoplysninger med henblik på at lette adgangen til tilsynsdata og sammenligneligheden på tværs af brancher. Centraliseringen af offentliggørelsen af oplysninger i ét enkelt adgangspunkt oprettet af EBA har tillige til formål at mindske den administrative byrde for institutter, navnlig små og ikkekomplekse institutter. •Sammenhæng med de gældende regler på samme område En række elementer i forslagene om ændring af CRR og CRD udgør en opfølgning på det arbejde, der er gjort på internationalt plan eller af EBA, mens andre tilpasninger af tilsynsrammen er blevet nødvendige på grund af de praktiske erfaringer, der er gjort siden gennemførelsen i national lovgivning og anvendelsen af CRD, bl.a. inden for rammerne af FTM. Med forslagene indføres der ændringer i den nuværende lovgivning, som er i fuld overensstemmelse med gældende regler vedrørende tilsynsmæssig regulering af og tilsyn med institutter. Gennemgangen af CRR og CRD har til formål at fuldføre gennemførelsen af Basel III-reformen i Unionen samt at styrke og harmonisere tilsynsværktøjer og -beføjelser. Disse foranstaltninger er nødvendige for yderligere at styrke banksektorens modstandsdygtighed. •Sammenhæng med Unionens politik på andre områder Der er gået næsten 10 år, siden EU's stats- og regeringschefer blev enige om at oprette en bankunion. To søjler i bankunionen — fælles tilsyn og fælles afvikling — er på plads og hviler på et solidt fundament bestående af et fælles regelsæt for alle institutter i Unionen. Forslagene har til formål at sikre, at der også fremover vil være et fælles regelsæt for alle institutter i Unionen, såvel i som uden for bankunionen. De overordnede mål med dette initiativ er, som beskrevet ovenfor, i fuld overensstemmelse med EU's grundlæggende mål om at fremme finansiel stabilitet, reducere sandsynligheden for og omfanget af skatteydernes støtte, hvis et institut afvikles, og bidrage til harmonisk og bæredygtig finansiering af økonomisk aktivitet, som er befordrende for et højt niveau af konkurrencedygtighed og forbrugerbeskyttelse. Endelig supplerer initiativet, med anerkendelsen af ESG-relaterede risici og indarbejdelsen af ESG-elementer i tilsynsrammen, EU's mere overordnede strategi for et mere bæredygtigt og modstandsdygtigt finansielt system. Det vil bidrage til den europæiske grønne pagts målsætning om, at klimarisici skal styres og integreres i det finansielle system og de strategiske indsatsområder, der er fastsat i rapporten om strategisk fremsyn fra 2021. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET

•Retsgrundlag Forslaget indebærer foranstaltninger til at skabe den fornødne ramme for optag og udøvelse af samt tilsyn med institutters virksomhed i Unionen med det formål at sikre det indre markeds stabilitet. Størstedelen af finansieringen i det indre marked kommer fra banksektoren, hvilket gør den til en af de grundlæggende komponenter i Unionens finansielle system. Unionen har et klart mandat til at handle på området det indre marked, og retsgrundlaget består af de relevante artikler i traktaten, som ligger til grund for Unionens beføjelser på dette område. Ændringsforslagene er baseret på samme retsgrundlag som de retsakter, der ændres, dvs. artikel 114 i TEUF for forslaget til forordning om ændring af CRR og artikel 53, stk. 1, i TEUF for forslaget til direktiv om ændring af CRD. •Nærhedsprincippet (for områder, der ikke er omfattet af enekompetence) De fleste af de foranstaltninger, der overvejes, udgør ajourføring og ændring af eksisterende EU-retsforskrifter, og de vedrører som sådan områder, hvor Unionen allerede har udøvet sin kompetence og ikke har til hensigt at ophøre med at udøve denne kompetence. Nogle få foranstaltninger (navnlig dem, der ændrer CRD) har til formål at indføre en yderligere grad af harmonisering med henblik på konsekvent at nå de mål, der er fastsat i direktivet. Eftersom de foreslåede foranstaltninger har til formål at supplere allerede eksisterende EU-retsakter, kan målene bedre nås på EU-plan end gennem forskellige nationale initiativer. Nationale foranstaltninger med det formål f.eks. at gennemføre regler, som har et iboende internationalt fodaftryk — såsom en global standard som Basel III eller bedre håndtering af ESG-relaterede risici — i den eksisterende lovgivning, ville ikke være lige så effektive med hensyn til at sikre finansiel stabilitet som EU-regler. For så vidt angår tilsynsværktøjer og -beføjelser, offentliggørelse af oplysninger og tredjelandsfilialer kan det resultere i mindre gennemsigtighed og en øget risiko for arbitrage, hvis initiativet kun skal håndteres på nationalt plan, hvilket potentielt kunne føre til konkurrenceforvridning og påvirke kapitalstrømmene. Desuden ville det være en juridisk udfordring at vedtage nationale foranstaltninger, eftersom CRR allerede regulerer bankspørgsmål, herunder risikovægte, indberetning og offentliggørelse af oplysninger og andre CRR-relaterede krav. At ændre CRR og CRD vurderes derfor at være den bedste løsning. På denne måde sikres den rette balance mellem harmonisering af regler og opretholdelse af national fleksibilitet, hvor dette er absolut nødvendigt, uden at der lægges hindringer i vejen for det fælles regelsæt. De foreslåede ændringer vil yderligere fremme ensartet anvendelse af tilsynskrav, konvergens i tilsynspraksisserne og lige vilkår i hele det indre marked for banktjenester. Dette er særlig vigtigt i banksektoren, hvor mange institutter driver virksomhed på tværs af EU's indre marked. Fuldt samarbejde og tillid inden for FTM og hos tilsynskollegierne og de kompetente myndigheder uden for FTM er afgørende for et effektivt tilsyn med institutter på konsolideret niveau. Disse mål kan ikke nås med nationale regler. •Proportionalitetsprincippet Proportionaliteten har været en integreret del af den konsekvensanalyse, der ledsager forslaget. De foreslåede ændringer på diverse reguleringsområder er blevet vurderet individuelt i forhold til proportionalitetsmålet. Desuden er den manglende proportionalitet i de eksisterende regler blevet fremlagt på en række områder, ligesom specifikke muligheder er blevet analyseret for at mindske den administrative byrde og complianceomkostningerne for mindre institutter. Dette er navnlig tilfældet for foranstaltninger på området offentliggørelse af oplysninger, hvor compliancebyrden for små og ikkekomplekse institutter ville blive reduceret væsentligt, måske endda helt fjernet. Desuden vil de oplysningskrav, der vedrører offentliggørelse af ESG-risici, og som i henhold til forslagene skal finde anvendelse på alle institutter (dvs. foruden store, børnoterede banker, for hvilke det eksisterende krav vil finde anvendelse fra 2022), med hensyn til frekvens og detaljeringsgrad blive skræddersyet til institutternes størrelse og kompleksitet og dermed respektere proportionalitetsprincippet. •Valg af retsakt Det foreslås, at foranstaltningerne gennemføres ved at ændre CRR og CRD ved henholdsvis en forordning og et direktiv. De foreslåede foranstaltninger henviser således til eller videreudvikler allerede eksisterende bestemmelser, der er indbygget i nævnte retsakter (dvs. rammen for beregning af risikobaserede kapitalkrav, beføjelser og værktøjer, som stilles til rådighed for tilsynsmyndighederne i hele Unionen). Nogle af de foreslåede ændringer i CRD, som påvirker sanktionsbeføjelserne, ville sikre medlemsstaterne en vis fleksibilitet med hensyn til at opretholde forskellige regler, når direktivet gennemføres i national ret. 3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER •Høringer af interesserede parter Kommissionen har taget en række skridt og gennemført en række initiativer for at vurdere, om den nuværende tilsynsramme for bankvirksomhed i EU og gennemførelse af de resterende elementer fra Basel III-reformen er et tilstrækkeligt grundlag til at sikre, at EU's banksystem er stabilt og modstandsdygtigt over for økonomiske chok og fortsat er en bæredygtig kilde til stabil finansiering af EU's økonomi. Kommissionen indhentede de interesserede parters synspunkter vedrørende specifikke emner inden for kreditrisiko, operationel risiko, markedsrisiko, kreditværdijusteringsrisiko, værdipapirfinansieringstransaktioner samt vedrørende den nedre grænse for output (outputgulvet). Ud over disse elementer, som vedrører gennemførelsen af Basel III, har Kommissionen også indhentet input vedrørende visse andre aspekter med henblik på at sikre konvergerende og konsekvent tilsynspraksis i hele Unionen og lette institutternes administrative byrde. Forud for en offentlig høring, som blev gennemført fra oktober 2019 til starten af januar 2020, var der blevet gennemført en første sonderende høring i foråret 2018 med det formål at indhente en udvalgt gruppe af interessenters foreløbige holdning til den internationale aftale. Derudover blev en offentlig konference organiseret i november 2019 med henblik på at drøfte indvirkningen af og udfordringerne ved at gennemføre de endelige Basel III-standarder i EU. Bilag 2 til konsekvensanalysen indeholder resuméer af høringen og den offentlige konference. Kommissionens tjenestegrene har også ad flere omgange hørt medlemsstaterne om EU's gennemførelse af de endelige elementer i Basel III-reformen og andre mulige revisioner af CRR og CRD i forbindelse med Kommissionens Ekspertgruppe om Bankvirksomhed, Betalinger og Forsikring. Endelig har Kommissionens tjenestegrene i lovgivningsprocessens forberedende fase også holdt hundredevis af møder (fysiske og virtuelle) med repræsentanter fra banksektoren samt andre interesserede parter. Resultaterne af alle ovennævnte initiativer har bidraget til udarbejdelsen af det lovgivningsinitiativ, der ledsager konsekvensanalysen. De har tydeligt dokumenteret behovet for at ajourføre og supplere de nuværende regler med henblik på i) yderligere at mindske risiciene i banksektoren og ii) at øge institutternes evne til at kanalisere tilstrækkelig finansiering til økonomien.

•Indhentning og brug af ekspertbistand Kommissionen trak på ekspertisen hos EBA, som udarbejdede en konsekvensanalyse af gennemførelsen af de udestående elementer i Basel III-reformen. Derudover benyttede Kommissionens tjenestegrene sig af ekspertisen hos ECB, som udarbejdede en makroøkonomisk analyse af indvirkningen af gennemførelsen af disse elementer. •Konsekvensanalyse For hver af de identificerede problematikker blev der i konsekvensanalysen set på en række politiske løsninger på tværs af fire centrale politikdimensioner, foruden udgangssituationen, hvor der ikke træffes nogen EU-foranstaltninger: Hvad angår gennemførelsen af Basel III, fremgår det af analysen og den makroøkonomiske model i konsekvensanalysen, at gennemførelsen af den foretrukne løsning under hensyntagen til alle foranstaltningerne i forslaget forventes at ville føre til en vægtet gennemsnitlig stigning i minimumskapitalkravene for institutter fra + 6,4 % til + 8,4 % på lang sigt (senest i 2030) efter den påtænkte overgangsperiode. På mellemlang sigt (i 2025) forventes stigningen at ligge et sted mellem + 0,7 % og + 2,7 %. Ifølge estimater, som er forelagt af EBA, kunne disse virkninger føre til, at et begrænset antal store institutter i EU (10 ud af de 99 institutter, som indgik i stikprøven) kollektivt ville skulle rejse yderligere kapitalgrundlag på mindre end 27 mia. EUR for at opfylde de nye minimumskapitalkrav i henhold til den foretrukne løsning. For at sætte dette grundlag i perspektiv besad de 99 institutter, som indgik i stikprøven (og som tegner sig for 75 % af EU's bankaktiver), et samlet grundlag bestående af lovpligtig kapital på 1 414 mia. EUR i slutningen af 2019 og havde tilsammen et overskud på 99,8 mia. EUR i 2019. Mere generelt ville institutterne ganske vist pådrage sig engangsomkostninger og driftsomkostninger ved at gennemføre ændringerne i reglerne, men der forventes ingen større stigninger i omkostningerne. Derudover forventes de forenklinger, som følger af de foretrukne løsninger (f.eks. afskaffelse af metoder med interne modeller, centraliserede offentliggørelser af oplysninger), at mindske omkostningerne i forhold til i dag. •Målrettet regulering og forenkling Dette initiativ har til formål at fuldføre EU's gennemførelse af de internationale tilsynsstandarder for banker, som BCBS vedtog mellem 2017 og 2020. Med initiativet vil EU's gennemførelse af Basel III-reformen, som blev iværksat af Baselkomitéen i kølvandet på finanskrisen, blive fuldført. Denne reform var i sig selv en omfattende revision af den tilsynsramme, der blev anvendt før og under finanskrisen, nemlig Basel II-regelsættet (i EU blev dette regelsæt gennemført ved direktiv 2006/48/EF, dvs. det oprindelige kapitalkravsdirektiv). Kommissionen gjorde brug af resultaterne af BCBS' omfattende gennemgang af tilsynsrammen, tillige med input fra EBA, ECB og andre interesserede parter, for at sikre sig et informeret grundlag for sit gennemførelsesarbejde. Der er i afventning af gennemførelsen af de endelige Basel III-reformer i EU endnu ikke foretaget en formålstjenlighedsanalyse eller en Refit-evaluering. •Grundlæggende rettigheder Unionen har forpligtet sig til et højt niveau af beskyttelse af de grundlæggende rettigheder og har undertegnet en lang række menneskerettighedskonventioner. I denne sammenhæng skulle forslaget ikke få en umiddelbar indvirkning på disse rettigheder, som de er nedfældet i de primære FN-konventioner om menneskerettigheder, Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som er en integreret del af EU-traktaterne, og den europæiske menneskerettighedskonvention. 4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Forslaget har ingen virkninger for Unionens budget. 5.ANDRE FORHOLD •Planer for gennemførelsen og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering Det forventes, at de foreslåede ændringer tidligst vil begynde at træde i kraft i 2023. Ændringerne hænger tæt sammen med andre bestemmelser i CRR og CRD, som allerede er trådt i kraft og er blevet overvåget siden 2014 og, for så vidt angår de foranstaltninger, der blev indført med pakken om risikobegrænsende foranstaltninger, siden 2019. BCBS og EBA vil fortsat indsamle de nødvendige data til overvågning af de vigtigste målekriterier (kapitalprocenter, gearingsgrad, likviditetsforanstaltninger). Dette vil give mulighed for en fremtidig evaluering af virkningerne af de nye politikværktøjer. Regelmæssig gennemførelse af tilsynskontrol- og vurderingsprocessen og stresstest vil også gøre det lettere at overvåge virkningerne af de nye foreslåede foranstaltninger for de berørte institutter og at vurdere, hvorvidt der med den foreslåede fleksibilitet og proportionalitet tages tilstrækkeligt hensyn til mindre institutters karakteristika. Dertil kommer, at EBA sammen med FTM og de nationale kompetente myndigheder er i færd med at udvikle et integreret indberetningsværktøj (EUCLID), som forventes at blive et nyttigt instrument med henblik på overvågning og evaluering af reformernes virkninger. Endelig vil Kommissionens tjenestegrene fortsat deltage i BCBS' arbejdsgrupper og den fælles taskforce, som er nedsat af Den Europæiske Centralbank (ECB) og EBA, og som overvåger dynamikken i institutternes kapitalgrundlag og likviditetspositioner henholdsvis globalt og i EU. •Nærmere redegørelse for de enkelte bestemmelser i forslaget Forbedrede definitioner af enheder, som skal medtages i anvendelsesområdet for konsolideringsreglerne Den seneste tids begivenheder har fremhævet behovet for at præcisere bestemmelserne om konsolideringsreglerne for at sikre, at finansielle koncerner, som ledes af fintechvirksomheder, eller som foruden institutter omfatter andre enheder, der direkte eller indirekte deltager i finansielle aktiviteter, er underlagt konsolideret tilsyn. Med henblik herpå ændres artikel 4 for at præcisere og forbedre definitionerne af termerne "accessorisk servicevirksomhed", "finansielt holdingselskab" og "finansieringsinstitut", som alle er nøglebegreber i denne sammenhæng. Accessorisk servicevirksomheder bør betragtes som finansieringsinstitutter og dermed medtages i anvendelsesområdet for konsolideringsreglerne.

Det foreslås desuden også at ajourføre definitionerne af begreberne "moderselskab" og "datterselskab" i overensstemmelse med de gældende regnskabsstandarder og at tilpasse dem til begrebet "kontrol", som allerede er fastsat i CRR, for at undgå en inkonsekvent anvendelse af reglerne og regelarbitrage. Kapitalgrundlag Definitioner af "indirekte besiddelse" og "syntetisk besiddelse" I henhold til artikel 72e, stk. 1, i CRR skal institutter, der er omfattet af artikel 92a i CRR, fradrage indirekte og syntetiske besiddelser fra visse nedskrivningsrelevante passivinstrumenter. De nuværende definitioner af termerne "indirekte besiddelser" og "syntetiske besiddelser" tager dog kun højde for kapitalinstrumenter. Derfor ændres disse definitioner, således at de også tager højde for besiddelser af relevante passiver (jf. artikel 4, stk. 1, nr. 114) og 126), i CRR). Gensidige selskabers, andelsselskabers, sparekassers eller lignende institutters kapitalinstrumenter Efter Det Forenede Kongeriges udtræden af EU i henhold til artikel 50 i traktaten om Den Europæiske Union er artikel 27, stk. 1, litra a), nr. v), i CRR ikke længere relevant for institutter, der er etableret i Unionen (den blev indført for at imødekomme behovene i et institut, der er etableret i Det Forenede Kongerige). Derfor udgår bestemmelsen. Tærskelbaserede undtagelser fra fradrag fra egentlige kernekapitalposter Med henblik på at anvende nogle af de kapitalgrundlagsrelaterede fradrag, der er fastsat i CRR, skal institutter beregne visse tærskler, som er baseret på deres egentlige kernekapitalsposter, efter at de har anvendt filtre og de fleste egentlige kernekapitalsrelaterede fradrag. For at sikre, at beregningen af de relevante tærskler er ensartede og for at undgå asymmetri i behandlingen af visse fradrag for tærsklerne, skal der ligeledes tages hensyn til de nye egentlige kernekapitalsrelaterede fradrag, som er fastsat ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/630 og ved forordning (EU) 2019/876, med henblik på beregningen af de relevante egentlige kernekapitalsposter. Derfor tilføjes der i artikel 46, stk. 1, artikel 48, stk. 1, artikel 60, stk. 1, artikel 70, stk. 1, og artikel 72i, stk. 1, i CRR henvisninger til artikel 36, stk. 1, litra m) og n). Samtidig udgår henvisningen til artikel 36, stk. 1, litra k), nr. v) fra nævnte bestemmelser for at imødekomme afskaffelsen af fradragene af aktieeksponeringer efter en metode med interne modeller. Minoritetsinteresser i forbindelse med datterselskaber i tredjelande I Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/2033 ("forordningen om investeringsselskaber") er der fastsat ændringer af termerne "institut" og "investeringsselskab" (artikel 4, stk. 1, nr. 2) og 3), i CRR). En ny artikel 88b indsættes for at sikre, at datterselskaber, der er beliggende i et tredjeland, ikke desto mindre stadig kan komme i betragtning med henblik på del to, afsnit II, i CRR (dvs. beregningen af minoritetsinteresser), forudsat at nævnte datterselskaber ville falde ind under de reviderede definitioner af disse termer, hvis de var etableret i Unionen. Enkelte yderligere ændringer finder anvendelse på artikel 84, stk. 1, artikel 85, stk. 1, og artikel 87, stk. 1, i CRR i forbindelse med tredjelandsdatterselskaber. Disse ændringer ændrer ikke ved den nuværende beregning af minoritetsinteresser, men har til formål at præcisere retsakten som opfølgning på de seneste besvarelser fra Kommissionen via Q&A-værktøjet, som indgår i EBA's fælles regelsæt. Nedre grænse for output ("outputgulv") Gennem ændringer af både CRR og CRD indføres der et outputgulv for de risikobaserede kapitalkrav. Det udgør én af nøgleforanstaltningerne i Basel III-reformerne og har til formål at mindske den overdrevne forskellighed blandt institutternes kapitalgrundlagskrav, som beregnes efter interne modeller, og dermed gøre det nemmere at sammenligne institutternes kapitalprocenter. Outputgulvet fastsætter en lavere grænse for de kapitalkrav, som genereres af institutters interne modeller, til 72,5 % af de kapitalkrav, som ville gælde ved anvendelse af standardmetoder. Beslutningen om at indføre outputgulvet er baseret på en analyse, der afslører, at institutternes brug af interne modeller gør dem tilbøjelige til at undervurdere risici og dermed deres kapitalgrundlagskrav. Beregningen af risikovægtede aktiver med gulv er fastsat i artikel 92 i CRR. Mere specifikt ændres artikel 92, stk. 3, for at præcisere, hvilket samlet risikoeksponeringsbeløb — med eller uden gulv— der skal benyttes ved beregningen af minminimumskrav til kapitalgrundlag (de såkaldte "søjle 1-krav"). Det samlede risikoeksponeringsbeløb med gulv, jf. artikel 92, stk. 5, må kun anvendes af EU-moderinstituttet, det finansielle holdingselskab eller blandede finansielle holdingselskab i en bankkoncern med henblik på koncernens soliditetsgrad, som beregnes på højeste konsolideringsniveau i EU. I modsætning hertil kan det samlede risikoeksponeringsbeløb uden gulv fortsat anvendes for enhver koncernenhed til beregning af kapitalgrundlagskrav på individuelt grundlag som yderligere præciseret i artikel 92, stk. 4. Ethvert moderinstitut, finansielt holdingselskab eller blandet finansielt holdingselskab i en medlemsstat (som er forskellig fra EU-moderskabets beliggenhed) skal beregne sin del af det samlede risikoeksponeringsbeløb med gulv, der er anvendt for det konsoliderede kapitalgrundlagskrav, idet nævnte konsoliderede kapitalgrundlagskrav ganges med den andel af de delkonsoliderede risikovægtede aktiver, der kan tilskrives den pågældende enhed og dens datterselskaber i den samme medlemsstat, alt efter hvad der er relevant. Den konsoliderede koncerns risikovægtede aktiver, som kan tilskrives en enhed/koncerndel, skal beregnes i henhold til artikel 92, stk. 6, som enhedens/koncerndelenes risikovægtede aktiver, som om outputgulvet ville finde anvendelse på dens samlede risikoeksponeringsbeløb. Hermed anerkendes fordelene ved risikospredning på tværs af forretningsmodeller i forskellige enheder i den samme bankkoncern. Samtidig vil eventuelle potentielle stigninger i kapitalgrundlaget, som er påkrævet som følge af anvendelsen af outputgulvet på konsolideret niveau, skulle fordeles retfærdigt på tværs af de koncerndele, som er beliggende i andre medlemsstater end moderselskabet, alt efter deres risikoprofil. I artikel 92, stk. 7, gengives bestemmelserne fra den tidligere artikel 92, stk. 4, som præciserer de beregningsfaktorer, der skal anvendes ved de forskellige risikotyper, som er omfattet af kapitalgrundlagskrav. Kreditrisikorammen — standardmetoden

Standardmetoden for kreditrisiko (SA-CR) anvendes af størstedelen af institutter i hele EU til at beregne kapitalgrundlagskrav for deres eksponeringer mod kreditrisiko. Derudover skal SA-CR tjene som et troværdigt alternativ til metoder med interne modeller og som en virkningsfuld bagstopperordning for disse. Det er konstateret, at den nuværende SA-CR ikke er tilstrækkeligt risikofølsom på en række områder, hvilket nogle gange fører til unøjagtig eller uhensigtsmæssig måling af kreditrisiko (enten for høj eller for lav) og dermed til en unøjagtig eller uhensigtsmæssig beregning af kapitalgrundlagskrav. Med revisionen af SA-CR øges denne metodes risikofølsomhed i forhold til flere nøgleaspekter. Eksponeringsværdi af ikkebalanceførte poster Med teksten til de reviderede Baselregler blev der indført en række ændringer til, hvordan institutter skal beregne eksponeringsværdien af ikkebalanceførte poster og tilsagn vedrørende ikkebalanceførte poster. Artikel 5 ændres for at indføre definitionen af termen "tilsagn" og fritagelsen af kontraktlige ordninger, som opfylder specifikke betingelser, fra at blive klassificeret som tilsagn. Artikel 111 ændres for at tilpasse de kreditkonverteringsfaktorer ("CCF'er"), som skal anvendes for ikkebalanceførte eksponeringer, til Basel III-standarderne, idet der indføres en ny CCF på henholdsvis 40 % og 10 %, og CCF'en på 0 % afskaffes. Behandlingen af tilsagn vedrørende ikkebalanceførte poster præciseres også, hvad angår de CCF'er, som skal anvendes til beregning af deres eksponeringsværdi. Den fritagelse, der indføres i artikel 5 i overensstemmelse med Basel III-standarderne, vil imidlertid give institutterne mulighed for fortsat at anvende en CCF på 0 % for specifikke kontraktlige ordninger med virksomheder, herunder SMV'er, som ikke er klassificeret som "tilsagn". Derudover indføres der i artikel 495d en overgangsperiode, i henhold til hvilken institutterne kan anvende en CCF på 0 % på tilsagn, der kan opsiges uden betingelser, indtil den 31. december 2029. Efter denne dato vil den forøgede CCF-værdi blive indfaset over de følgende tre år, idet CCF-værdien i slutningen af indfasningsperioden når 10 %. Overgangsperioden vil give EBA mulighed for at vurdere, om indvirkningen af en CCF på 10 % for disse tilsagn ikke vil føre til utilsigtede konsekvenser for visse typer af låntagere, som forlader sig på nævnte tilsagn som en kilde til fleksibel finansiering. På grundlag af denne vurdering vil Kommissionen skulle beslutte, hvorvidt den vil fremlægge et lovgivningsforslag for Europa-Parlamentet og Rådet med henblik på ændring af den CCF, som skal anvendes på tilsagn, der kan opsiges uden betingelser. Klassificeringen af ikkebalanceførte poster i bilag I ændres i overensstemmelse med de reviderede Basel III-standarder, således at de bedre afspejler grupperingen af nævnte poster i undergrupper, alt efter de gældende CCF'er. Artikel 111 ændres yderligere for at indføre et mandat til EBA, således at den kan præcisere de tekniske elementer, der vil give institutterne mulighed for på korrekt vis at henføre deres ikkebalanceførte eksponeringer til undergrupperne i bilag I og dermed foretage en korrekt beregning af eksponeringsværdien af disse poster. Eksponeringer mod institutter De reviderede Basel III-standarder ændrede den nuværende behandling af eksponeringer mod institutter og indførte standardmetoden til vurdering af kreditrisiko sammen med den eksisterende eksterne metode til vurdering af kreditrisiko. Mens der efter den eksterne metode til vurdering af kreditrisiko anvendes eksterne vurderinger af kreditrisiko (dvs. kreditvurderinger) for at bestemme de gældende risikovægte, skal institutterne efter standardmetoden til vurdering af kreditrisiko klassificere deres eksponeringer mod institutter i én af tre undergrupper ("klasser"). Artikel 120 ændres i overensstemmelse med Basel III-standarderne for at mindske den risikovægt, der anvendes for eksponeringer mod institutter, for hvilke der foreligger en kreditvurdering på kreditkvalitetstrin 2, som er foretaget af et udpeget ECAI, og for i anvendelsesområdet for kortfristede eksponeringer at medtage de eksponeringer, som skyldes varebevægelser på tværs af nationale grænser, og som har en oprindelig løbetid på højst seks måneder. Artikel 121 ændres for at indføre standardmetoden til vurdering af kreditrisiko, som er fastsat i Basel III-standarderne for eksponeringer mod institutter, for hvilke der ikke foreligger en kreditvurdering, som er foretaget af et udpeget ECAI. Efter denne metode skal institutterne klassificere deres eksponeringer mod sådanne institutter i én af tre klasser baseret på flere kvantitative og kvalitative kriterier. For at undgå en mekanistisk anvendelse af kriterierne er institutterne underlagt krav om rettidig omhu, jf. artikel 79 i CRR, med hensyn til eksponeringer mod institutter, for hvilke der foreligger en kreditvurdering, som er foretaget af et udpeget ECAI, når de tildeler den gældende risikovægt. Dette sikrer, at kapitalgrundlagskravene på en hensigtsmæssig og konservativ måde afspejler kreditværdigheden af institutternes modparter, uanset om eksponeringerne er kreditvurderede eller ej. I tråd med Basel III-standarderne afskaffes den nuværende mulighed for at foretage risikovægtning af eksponeringer mod institutter baseret på deres staters kreditvurderinger for at bryde forbindelsen mellem institutterne og deres stater. Artikel 138 ændres i tråd med Basel III-standarderne for at bryde forbindelsen mellem banker og stater også for kreditvurderede institutter ved at forbyde, at kreditvurderinger, som er foretaget af et udpeget ECAI, indeholder antagelser om implicit statsstøtte, medmindre kreditvurderingerne vedrører institutter fra den offentlige sektor. Eksponeringer mod selskaber Artikel 122 ændres i overensstemmelse med Basel III-standarderne for at mindske den risikovægt, der gælder for eksponeringer mod selskaber, for hvilke der foreligger en kreditvurdering på kreditkvalitetstrin 3, som er foretaget af et udpeget ECAI. Med gennemførelsen af outputgulvet vil institutter, som anvender interne modeller til at beregne kapitalgrundlagskrav for eksponeringer mod selskaber, også skulle anvende SA-CR, som beror på eksterne kreditvurderinger til at bestemme den låntagende virksomheds kreditkvalitet. De fleste selskaber i EU ønsker dog typisk ikke eksterne kreditvurderinger på grund af omkostningerne forbundet med at fastlægge en kreditvurdering og andre faktorer. Da kapitalgrundlagskrav, som er beregnet efter SA-CR, i gennemsnit er mere konservative for ikkekreditvurderede selskaber end for selskaber, som har en kreditvurdering, kan gennemførelsen af outputgulvet forårsage væsentlige stigninger i kapitalgrundlagskravene for institutter, der anvender interne modeller. For at undgå forstyrrende virkninger for bankernes långivning til ikkekreditvurderede selskaber og give tilstrækkelig tid til at etablere offentlige og/eller private initiativer, som har til formål at øge kreditvurderingers dækning, ændres artikel 465 for at indføre en specifik overgangsordning for eksponeringer mod ikkekreditvurderede selskaber i forbindelse med beregning af outputgulvet. I denne overgangsperiode har institutterne mulighed for at anvende en særlig risikovægt på 65 % på deres eksponeringer mod selskaber, som ikke har en ekstern kreditvurdering, forudsat at disse eksponeringer indebærer en sandsynlighed for misligholdelse (PD), som er mindre eller lig med 0,5 %, (dette svarer til en kreditvurdering af "investment grade"). Denne behandling finder anvendelse på alle ikkekreditvurderede selskaber, uanset om de er børnoterede eller ej. EBA overvåger anvendelsen af overgangsbehandlingen og tilgængeligheden af kreditvurderinger, som er foretaget af udpegede ECAI'er, for eksponeringer mod selskaber. EBA vil skulle overvåge anvendelsen af overgangsbehandlingen og udarbejde en rapport om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at kalibrere den. På grundlag af denne rapport vil Kommissionen skulle beslutte, hvorvidt den vil fremlægge et lovgivningsforslag for Europa-Parlamentet og Rådet om behandling af ikkekreditvurderede erhvervseksponeringer af høj kreditkvalitet. Foranstaltninger til forbedring af tilgængeligheden af eksterne kreditvurderinger for selskaber foreslås gennem ændringer af artikel 135. Behandling af specialiseret långivning Det er afgørende betydning for den økonomiske vækst i Unionen, at levedygtige infrastrukturprojekter og andre specialiserede projekter fremmes. Institutternes specialiserede långivning er også et definerende kendetegn ved Unionens økonomi, når det sammenlignes med andre jurisdiktioner, hvor sådanne projekter fortrinsvist finansieres af kapitalmarkederne. Store institutter, som er etableret i EU, er vigtige finansieringsstillere for specialiserede projekter, objektfinansiering og råvarefinansiering i Unionen og på globalt plan. De har i den forbindelse udviklet et højt niveau af ekspertise på disse områder. Der gøres primært forretning med enheder med særligt formål, der typisk tjener som låntagende enheder, og for hvilke investeringsafkastet er den primære kilde til tilbagebetaling af den opnåede finansiering.

I overensstemmelse med Basel III-standarderne indføres der i SA-CR i den nye artikel 122a en klasse for specialiserede eksponeringer samt to generelle metoder til bestemmelse af de gældende risikovægte for specialiserede eksponeringer, én for eksponeringer med en ekstern kreditvurdering og én for eksponering uden en ekstern kreditvurdering. Der indføres klasser for objektfinansiering, objektfinansiering og råvarefinansiering i SA-CR i tråd med de samme tre undergrupper som i de interne ratingbaserede metoder (IRB-metoder). Da den nye standardbehandling i henhold til Basel III-rammen for ikkekreditvurderet specialiseret långivning ikke er tilstrækkeligt risikofølsom til at afspejle virkningerne af de omfattende sikkerhedspakker, der som regel er tilknyttet visse objektfinansieringseksponeringer i Unionen, øges detaljeringsgraden i SA-CR yderligere for disse eksponeringer. Ikkekreditvurderede objektfinansieringseksponeringer, der er omfattet en forsvarlig og konservativ styring af tilknyttede finansielle risici, idet de opfylder en række betingelser, som har potentiale til at sænke deres risikoprofil, således at den svarer til en standard af "høj kvalitet", drager fordel af en gunstig kapitalbehandling i sammenligning med den almindelige behandling af ikkekreditvurderede objektfinansieringseksponeringer efter Basel III-standarderne. Fastlæggelsen af, hvad der udgør "høj kvalitet" for objektfinansiering er underlagt yderligere specifikke betingelser, som skal udarbejdes af EBA ved hjælp af udkast til reguleringsmæssige tekniske standarder. Den særbehandling, der blev indført ved CRR II, for at fremme bankfinansiering og private investeringer i infrastrukturprojekter af høj kvalitet ("støttefaktor for infrastruktur"), jf. artikel 501a, opretholdes under både SA-CR og IRB-metoderne for kreditrisiko med målrettede præciseringer, hvilket resulterer i lavere kapitalgrundlagskrav for infrastrukturprojekter end ved den særbehandling, der er fastsat i Basel III-standarderne. Den særbehandling, der er fastsat i den nye artikel 122a, for projektfinansieringseksponeringer vil kun finde anvendelse på eksponeringer, på hvilke institutterne ikke allerede anvender behandlingen med "støttefaktoren for infrastruktur" i henhold til artikel 501a, for at undgå en uberettiget begrænsning af kapitalgrundlagskravene. Detaileksponeringer Artikel 123 ændres for yderligere at bringe klassificeringen af detaileksponeringer efter SA-CR i overensstemmelse med klassificeringen efter IRB-metoderne, således at der sikres en konsekvent anvendelse af de tilsvarende risikovægte på det samme sæt eksponeringer. Artikel 123 ændres også for at indføre en særbehandling i form af en risikovægt på 45 % for revolverende detaileksponeringer, som opfylder en række betingelser vedrørende tilbagebetaling eller anvendelse, der kan sænke deres risikoprofil, hvorved de defineres som transaktionseksponeringer i tråd med Basel III-standarderne. Eksponeringer mod en eller flere fysiske personer, som ikke opfylder alle betingelserne for at blive betragtet som detaileksponeringer, bør tildeles en risikovægt på 100 %. Eksponeringer med valutamismatch Der indsættes en ny artikel 123a for at indføre et multiplikatorkrav vedrørende risikovægten for ikkeafdækkede detaileksponeringer og eksponeringer, der er sikret ved beboelsesejendom, mod fysiske personer, hvor der er et mismatch mellem lånets denomineringsvaluta og valutaen for låntagers indtægtskilde. Som fastsat i de endelig Basel III-standarder fastsættes multiplikatoren til 1,5, med forbehold af et loft for den derved beregnede endelige risikovægt på 150 %. Hvis eksponeringens valuta er forskellig fra den nationale valuta i låntagers bopælsland, kan institutterne anvende alle ikkeafdækkede eksponeringer som tilnærmet værdi. Eksponeringer, som er sikret ved fast ejendom I overensstemmelse med de endelige Basel III-standarder ændres behandlingen af eksponeringsklassen for fast ejendom for yderligere at øge detaljeringsgraden med hensyn til den iboende risiko, som hidrører fra forskellige typer af transaktioner vedrørende fast ejendom og lån. Med den nye risikovægtning bibeholdes sondringen mellem pant i fast ejendom til beboelse og erhvervsejendomme, hvorimod detaljeringsgraden øges yderligere efter typen af finansiering af eksponeringen (afhængig eller ej af indtægtsstrømme, som genereres af den ejendom, der er stillet som sikkerhed) og efter den fase, som ejendomme befinder sig i (opførelsesfasen kontra færdigopført ejendom). Et nyt element er indførelsen af en særbehandling for realkreditlån i indkomstgenerende fast ejendom ("IPRE"), dvs. realkreditlån, hvis tilbagebetaling i væsentlig grad er afhængig af de pengestrømme, der genereres af den faste ejendom, som sikrer disse lån. Den dokumentation, der er indsamlet af Baselkomitéen, viser, at disse lån har tendens til at være væsentligt mere risikobetonede end realkreditlån, hvis tilbagebetaling i betydelig grad er afhængig af låntagers grundlæggende evne til at servicere lånet. I den nuværende SA-CR findes der imidlertid ingen særbehandling for sådanne mere risikobetonede eksponeringer, til trods for at denne afhængighed af pengestrømme, som genereres af den faste ejendom, der sikrer lånet, er en vigtig risikofaktor. Manglen på en særbehandling kan resultere i, at niveauerne for kapitalgrundlagskravene er utilstrækkelige med henblik på at dække uforudsete tab på denne type eksponeringer, der er sikret ved fast ejendom. I artikel 4 bliver flere definitioner ændret eller erstattet, eller der indsættes nye definitioner for at præcisere betydningen af de forskellige typer af eksponeringer, som er sikret ved pant i fast ejendom, i overensstemmelse med de reviderede behandlinger i del III (nr. 75) til 75g)). Artikel 124 erstattes for i stk. 1-5 at fastsætte de generelle og visse specifikke krav vedrørende tildelingen af risikovægte til eksponeringer, som er sikret ved pant i henholdsvis fast ejendom til beboelse og erhvervsejendom, herunder for eksponeringer, som er sikret ved IPRE-realkreditlån (i beboelsesejendomme og erhvervsejendomme). Stk. 6-10 indeholder bestemmelser om den nuværende periodiske vurdering af hensigtsmæssigheden af standardrisikovægtene og processen med henblik på at øge dem efter den udpegede myndigheds skøn. Artikel 125 erstattes for at gennemføre den reviderede Basel III-behandling af eksponeringer, som er sikret ved pant i fast ejendom til beboelse. Lånopdelingsmetoden, som opdeler eksponeringer, som er sikret ved pant, i en sikret og en usikret del og tildeler hver af disse dele den dertil svarende risikovægt, bibeholdes, mens kalibreringen heraf tilpasses i overensstemmelse med Basel III-standarderne, idet den sikrede del af eksponeringen på op til 55 % af ejendomsværdien tildeles en risikovægt på 20 %. Denne kalibrering af risikovægten for den sikrede del tager højde for den situation, hvor instituttet kan pådrage sig yderligere uforudsete tab, som går ud over det haircut, der allerede anvendes på ejendomsværdien, når ejendommen sælges i tilfælde af misligholdelse fra låntagers side. Artikel 125 fastsætter desuden en mere risikofølsom fallbackbehandling, som afhænger af eksponeringen i forhold til værdi ("ETV-forholdet") for pant i fast ejendom til beboelse, hvis ejendommen ikke kan omfattes af lånopdeling (f.eks. fordi den ikke er færdigopført). Den ændrede artikel 125 fastlægger også en mere målrettet risikovægtning med en større detaljeringsgrad, som finder anvendelse på IPRE-eksponeringer, som er sikret i fast ejendom til beboelse, medmindre kriterierne i den såkaldte "hard test" er opfyldt: Hvis den kompetente myndighed i medlemsstat, hvor den ejendom, som sikrer lånet, er beliggende, har offentliggjort dokumentation, hvoraf det fremgår, at ejendomsmarkedet er veludviklet og veletableret med årlige tabsprocenter, som ikke overstiger bestemte tærskler, kan der anvendes de samme særlige risikovægte på IPRE-eksponeringer, som er sikret ved fast ejendom til beboelse, som de risikovægte, der anvendes på andre eksponeringer, som er sikret ved fast ejendom til beboelse, såfremt risikoen for låntager ikke i væsentlig grad afhænger af afkastet fra ejendommen. Artikel 126 erstattes for at gennemføre den reviderede Basel III-behandling af eksponeringer, som er sikret ved erhvervsejendom. Rent begrebsmæssigt afspejler det behandlingen for eksponeringer, som er sikret ved fast ejendom til beboelse: Den veletablerede lånopdelingstilgang bibeholdes og kalibreringen heraf justeres i overensstemmelse med Basel III-standarderne, hvorved den sikrede del af eksponeringen op til en ejendomsværdi på 55 % tildeles en risikovægt på 60 %. Artikel 126 fastsætter desuden en mere risikofølsom fallbackbehandling, som afhænger af ETV-forholdet for pant i erhvervsejendom, hvis ejendommen ikke kan omfattes af lånopdeling. En målrettet risikovægtning med en højere detaljeringsgrad for IPRE-eksponeringer, som er sikret ved erhvervsejendom, indføres gennem ændring af artikel 126, samtidig med at "hard test" bibeholdes, hvilket giver institutterne mulighed for at anvende de samme særlige risikovægte på eksponeringer mod indkomstgenerende erhvervsejendom og mod anden erhvervsejendom, som er sikret ved ejendom, der er beliggende i markeder, hvor de årlige tabsprocenter ikke overstiger bestemte tærskler. Lån, som finansierer erhvervelse af jord, byggemodning eller opførelse af enhver beboelsesejendom eller erhvervsejendom, indebærer en forhøjet risiko. Denne forhøjede risiko skyldes det forhold, at kilden til tilbagebetaling ved lånets optagelse enten er et planlagt, men usikkert salg af ejendommen eller væsentligt usikre pengestrømme. Den nuværende behandling af spekulativ finansiering af fast ejendom er udelukkende baseret på låntagers hensigt om videresalg af ejendommen med fortjeneste, uden at der tages hensyn til, i hvilket omfang der reelt er sikkerhed for tilbagebetaling. Derfor indføres der en ny definition i artikel 4, og der indsættes en ny artikel 126a for at indføre den specifikke risikovægtning på 150 %, som er fastsat i Basel III-standarderne, for lån til selskaber eller enheder med særligt formål, som finansierer byggemodning eller opførelse af enhver beboelsesejendom eller erhvervsejendom. Til gengæld fjernes den nuværende risikovægtning på 150 % for "spekulativ finansiering af fast ejendom", da den udelukkende er baseret på låntagers hensigt om videresalg af ejendommen med fortjeneste, uden at der tages hensyn til, i hvilket omfang der reelt er manglende sikkerhed for tilbagebetaling. I overensstemmelse med Basel III-standarderne gives der i artikel 126a mulighed for at tildele en risikovægt på 100 % til ADC-eksponeringer mod fast ejendom til beboelse, forudsat at bestemte risikoafbødende betingelser (med hensyn til kreditgivningspolitikken, andelen af kontrakter om forhåndssalg eller -leje og risikoeksponeret egenkapital) er opfyldt. For at reducere de cykliske virkningers indflydelse på værdiansættelsen af en ejendom, som sikrer et lån, og holde kapitalgrundlagskravene for lån på et stabilt niveau lægges der med Basel III-standarderne loft over den ejendomsværdi, som er godkendt i tilsynsøjemed, svarende til den værdi, der er målt ved lånets optagelse, medmindre ændringerne uden tvivl øger ejendomsværdien. Samtidig forpligter standarderne ikke bankerne til at overvåge udviklingen i ejendomsværdierne. I stedet kræver de kun justeringer i tilfælde af ekstraordinære hændelser. I modsætning hertil skal institutterne i henhold til den nuværende gældende SA-CR i EU regelmæssigt overvåge værdien af ejendom, der stilles som sikkerhed. På grundlag af denne overvågning skal institutterne foretage op- eller nedjusteringer af ejendomsværdien (uanset ejendomsværdien ved lånet optagelse). Artikel 208 ændres for at reducere indvirkningen af cykliske effekter på værdiansættelsen af ejendom, der tjener som sikkerhed for lån, og sørge for, at kapitalgrundlagskravene for realkreditlån er mere stabile. Navnlig bibeholdes det nuværende krav vedrørende hyppig overvågning af ejendomsværdier, hvilket giver mulighed for opjustering ud over værdien ved lånets optagelse (i modsætning til Basel III-standarderne), men kun op til gennemsnitsværdien over de foregående tre år i forbindelse med erhvervsejendom og over de foregående seks år i forbindelse med fast ejendom til beboelse. For fast ejendom, der stilles som sikkerhed for særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer, præciseres det i artikel 129, at kompetente myndigheder kan meddele institutterne tilladelse til at anvende markedsværdien eller belåningsværdien uden at begrænse stigninger i ejendomsværdien til gennemsnittet over henholdsvis de foregående tre eller seks år. Derudover præciseres det i artikel 208, at ændringer af ejendommen, som forbedrer bygningens eller boligenhedens energieffektivitet, skal betragtes som ændringer, der uden tvivl forøger dens værdi. Endelig har institutterne mulighed for at foretage værdiansættelse og fornyet værdiansættelse af ejendomme ved hjælp af avancerede statistiske eller andre matematiske metoder, som er udformet uafhængigt af kreditbevillingsprocessen, med forbehold af opfyldelse af en række betingelser, som er baseret på EBA's retningslinjer om lånoptagelse og -overvågning (EBA/GL/2020/06), og med forbehold af tilsynsmæssig godkendelse. Artikel 465 ændres for at fastsætte en specifik overgangsordning for eksponeringer med lav risiko, som er sikret ved pant i fast ejendom til beboelse, når outputgulvet beregnes. I overgangsperioden kan medlemsstaterne give institutterne mulighed for at anvende en særlig risikovægt på 10 % på den sikrede del af eksponeringen på op til 55 % af ejendomsværdien og en risikovægt på 45 % på den resterende del af eksponeringen på op til 80 % af ejendomsværdien, forudsat at visse betingelser er opfyldt med henblik på at sikre, at de indebærer en lav risiko og kontrolleres af de kompetente myndigheder. EBA vil skulle overvåge anvendelsen af overgangsbehandlingen og udarbejde en rapport om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at kalibrere den. På grundlag af denne rapport vil Kommissionen skulle beslutte, hvorvidt den vil fremlægge et lovgivningsforslag for Europa-Parlamentet og Rådet om eksponeringer med lav risiko, som er sikret ved pant i fast ejendom til beboelse.

Eksponeringer mod efterstillet gæld Artikel 128 erstattes for at gennemføre den reviderede behandling af eksponeringer mod efterstillet gæld, som er fastsat ved de endelig Basel III-standarder (dvs. en risikovægt på 150 %). Aktieeksponeringer Artikel 133 erstattes for at gennemføre den reviderede behandling af aktieeksponeringer i henhold til Basel III-standarderne. Anvendelsesområdet for aktieeksponeringsklassen beskrives nærmere, idet der fastsættes en definition af aktieeksponeringer, og det præciseres, hvilke andre instrumenter der skal kategoriseres som aktieeksponeringer med henblik på at beregne de kreditrisikovægtede aktiver. For at øge SA-CR's risikofølsomhed afspejler de reviderede risikovægte den meget høje risiko for tab, der er forbundet med aktier, set i forhold til gældseksponeringer gennem en risikovægt på 250 % og skelner mellem langsigtede og mere risikobetonede spekulative investeringer, som tildeles en risikovægt på 400 %. For at undgå unødvendig kompleksitet henviser klassificeringen af langsigtede eksponeringer til den ihændehaverperiode, der er godkendt af instituttets øverste ledelse, som et centralt kriterium. Aktieeksponeringer, der er indgået i henhold til lovgivningsprogrammer til fremme af bestemte sektorer i økonomien, og som tilvejebringer væsentlig støttemidler til instituttets investeringer, og som indebærer en eller anden form for statslig kontrol, kan tildeles en risikovægt på 100 %, med forbehold af en tærskel på 10 % af instituttets kapitalgrundlag og tilsynsmæssig godkendelse. Sådanne støttemidler kan også tage form af generelle garantier fra multilaterale udviklingsbanker, offentlige udviklingskreditinstitutter og internationale organisationer. Dette skal afspejle det forhold, at Den Europæiske Investeringsbank-Gruppe, multilaterale udviklingsbanker, offentlige udviklingskreditinstitutter og medlemsstaterne opretter sådanne "lovgivningsprogrammer", som ofte er baseret på generelle offentlige garantier og forbundet med finansielle genopretnings- og resiliensplaner, der har til formål at mobilisere privat kapital, herunder at støtte strategiske virksomheder. Aktieeksponeringer mod centralbanker er fortsat omfattet af en risikovægt på 100 %. Endelig indføres der ved artikel 133 en nedre grænse for aktieeksponeringer, der registreres som et lån, men hidrører fra en gælds-/aktieswap, der er indgået som led i en velordnet realisering eller omstrukturering af gælden: I overensstemmelse med Basel III-standarderne må den gældende risikovægt ikke være lavere end den risikovægt, der ville finde anvendelse, hvis beholdningen forblev i gældsporteføljen. Mange af EU's institutter har mangeårige, strategiske egenkapitalinvesteringer i finansielle og ikkefinansielle virksomheder. Basel III-standarderne øger risikovægtene for alle typer af aktieeksponeringer over en overgangsperiode på fem år uden at fastsætte en specifik behandling for strategiske egenkapitalinvesteringer. Anvendelse af den mere konservative tilgang, der er indbygget i Basel III-standarderne, på hele beholdningen af eksisterende aktiebeholdninger kan være til fare for eksisterende strategiske forbindelsers økonomiske levedygtighed. Med henblik herpå ændres artikel 49 for at fastsætte den risikovægt, der finder anvendelse på aktieeksponeringer mod enheder i den finansielle sektor inden for det samme anvendelsesområde som konsolideringsreglerne (for koncerner) eller — med forbehold af tilsynsmæssig godkendelse — på institutter, som henhører under den samme institutsikringsordning, til 100 % og dermed bibeholde den nuværende behandling for de fleste berørte enheder. En ny artikel 495a indsættes desuden for at fastsætte en gradvis indfasning af de nye risikovægte, som finder anvendelse på aktieeksponeringer. Derudover fastsætter den nye artikel overgangsbestemmelser for den nuværende behandling af historiske og strategiske egenkapitalinvesteringer, der i løbet af de seneste 10 år har været i et instituts besiddelse, i enheder, heriblandt forsikringsselskaber, på hvilke det udøver en betydelig indflydelse. Misligholdte eksponeringer Artikel 127 ændres for nærmere at beskrive risikovægtningen af nedslag i erhvervelser af misligholdte eksponeringer som bebudet i meddelelsen "Håndtering af misligholdte lån efter covid-19-pandemien". Til dette formål redegør forslaget for, at institutterne kan tage hensyn til nedslaget i erhvervede misligholdte aktiver, når de bestemmer den passende risikovægt, som skal anvendes på misligholdte eksponeringer. Dette supplerer EBA's igangværende arbejde med henblik på at ændre de reguleringsmæssige tekniske standarder for kreditrisikojusteringer. Yderligere ændringer af artikel 127 tilpasser ordlyden til den ordlyd, der er anvendt i de reviderede Basel III-standarder. Brug af kreditvurderinger foretaget af eksterne kreditvurderingsinstitutter og kortlægning Med det formål at præge eventuelle fremtidige initiativer vedrørende oprettelse af offentlige eller private kreditvurderingsordninger ændres artikel 135 for at give de europæiske tilsynsmyndigheder (ESA'erne) mandat til at udarbejde en rapport om hindringer for adgangen til eksterne kreditvurderinger foretaget af ECAI'er, navnlig for virksomheder, og om mulige foranstaltninger til at afhjælpe disse. Kreditrisikorammen — interne ratingbaserede metoder Indskrænkning af anvendelsesområdet for interne ratingbaserede metoder Kapitalgrundlagskrav for kreditrisiko, som er baseret på institutternes interne modeller, er forbundet med betydelige fordele med hensyn til risikofølsomhed, institutternes forståelse for deres risici samt de lige konkurrencevilkår blandt institutterne i Unionen. Finanskrisen fremhævede imidlertid store mangler i IRB-metoderne. En række undersøgelser, som blev foretaget på både internationalt plan og på EU-plan, påviste en uacceptabelt stor variation i kapitalkravene på tværs af institutterne, som ikke alene kan forklares med forskelle i risikoniveauet i institutternes porteføljer. Dette er til hinder for sammenligningen af kapitalprocenter, og det har indvirkning på de lige konkurrencevilkår blandt institutterne. Krisen har ligeledes afsløret tilfælde, hvor de tab, som institutterne havde pådraget sig, i forbindelse med visse porteføljer var væsentligt højere end modelprognoserne, hvilket resulterede i, at institutterne besad utilstrækkelige kapitalniveauer. Institutterne pådrog sig disse tab, fordi den gældende ramme indeholdt utilstrækkelige begrænsninger, hvad angår tilgængeligheden af IRB-metoder for eksponeringsklasser, der er vanskelige at modelberegne, og fordi rammen i princippet opfordrede de institutter, der havde til hensigt at anvende IRB-metoden for nogle af deres eksponeringer, til at tage den brug for alle eksponeringer.

Artikel 150 og 151, stk. 8, ændres for at begrænse de eksponeringsklasser, for hvilke der kan anvendes interne modeller til at beregne deres kapitalgrundlagskrav for kreditrisiko, hvilket gennemfører Basel III-standarderne. Mere specifikt er brugen af den avancerede IRB-metode ("A-IRB-metode"), som giver mulighed for modelberegning af alle risikoparametre, kun tilladt for de eksponeringsklasser, for hvilke robust modelberegning er mulig, hvorimod andre eksponeringsklasser "overføres" til mindre sofistikerede metoder: ·for eksponeringer mod selskaber, som har en samlet konsolideret årsomsætning på mere end 500 mio. EUR. eller tilhører en koncern, hvor den samlede årsomsætning for den konsoliderede koncern er på mere end 500 mio. EUR ("store selskaber"), for eksponeringer mod institutter og andre enheder i den finansielle sektor (herunder dem, der behandles som selskaber) er brugen af den avancerede IRB-metode ikke længere mulig — for disse eksponeringer kan institutterne anvende den grundlæggende IRB-metode ("F-IRB-metode") og dermed kun modelberegne sandsynligheden for misligholdelse (PD). ·For aktieeksponeringer kan IRB-metoden ikke længere anvendes — for disse eksponeringer skal institutterne benytte SA-CR. Begrænsning af brugen af avancerede modelberegningsmetoder forventes at fjerne en vigtigt kilde til ubehørig forskellighed blandt risikovægte og dermed gøre det nemmere at sammenligne kapitalgrundlagskrav. Endvidere vil den fjerne en kilde til unødvendig kompleksitet i rammen. Ny eksponeringsklasse for regionale og lokale myndigheder samt offentlige enheder På nuværende tidspunkt kan eksponeringer mod offentlige enheder (PSE'er) og regionale og lokale myndigheder (RGLA'er) behandles enten som eksponeringer mod centralregeringer eller som eksponeringer mod institutter. De eksponeringer, der behandles som eksponeringer mod institutter, skal overføres til F-IRDB-metoden i henhold til de reviderede Basel III-standarder og dermed omfattes af begrænsninger med hensyn til modelberegning, hvorimod eksponeringer, der behandles som eksponeringer mod centralregeringer, ikke overføres. For at reducere ubehørig kompleksitet i rammen, sikre en konsekvent behandling af eksponeringer mod PSE'er og RGLA'er og undgå utilsigtet forskellighed blandt de tilknyttede kapitalgrundlagskrav foreslås det at oprette en ny "PSE-RGLA-eksponeringsklasse" i artikel 147, stk. 2, til hvilken alle disse enheder vil blive overført (uanset deres nuværende behandling som eksponeringer mod centralregeringer eller centralbanker eller som eksponeringer mod institutter), og at lade denne nye eksponeringsklasse omfatte af de samme regler, som dem, der finder anvendelse på eksponeringsklassen for almindelige erhvervseksponeringer, jf. den nye artikel 151, stk. 11. Navnlig de inputgulve, der finder anvendelse på erhvervseksponeringer, vil finde tilsvarende anvendelse på eksponeringer, som tilhører PSE-RGLA-eksponeringsklassen. Inputgulve efter A-IRB-metoden Artikel 160, stk. 1, artikel 161, stk. 4, artikel 164, stk. 4, og artikel 166, stk. 8c, ændres for at indføre minimumsværdier for institutternes egne estimater af IRB-parametre, der anvendes som input ved beregning af risikovægtede aktiver ("inputgulve"). Disse inputgulve fungerer som sikkerhedsforanstaltninger, der skal sikre, at kapitalgrundlagskrav ikke falder til under forsvarligt forsigtige niveauer, hvilket afbøder modelrisikoen, målingsfejl, databegrænsninger og gør det nemmere at sammenligne kapitalprocenter på tværs af institutter. For så vidt angår PD-risikoparameteret øges de eksisterende inputgulve en smule (fra 0,03 % under Basel II til 0,05 % under Basel III). For risikoparametrene tab givet misligholdelse (LGD) og CCF udgør inputgulvene på den anden side nye krav, som er kalibreret på en forsigtig måde. LGD-inputgulvet for usikrede eksponeringer mod selskaber fastsættes til 25 % og til 30 % for ikkesikrede almindelige detaileksponeringer. En formel, der indeholder konservative haircuts efter typen af sikkerhedsstillelse, fastsættes for sikrede eksponeringer, mens det IRB-specifikke CCF-inputgulv fastsættes i henhold til 50 % af den gældende CFF efter standardmetoden. Behandling af eksponeringer mod centralregeringer eller centralbanker En ny artikel 159a tilføjes for i overensstemmelse med Basel III-standarderne at præcisere, at de nye inputgulve (som er beskrevet i foregående afsnit), som finder anvendelse på institutternes egne estimater af PD, LGD og CCF, ikke finder anvendelse på eksponeringer mod centralregeringer eller centralbanker. "Justeringsfaktoren på 1,06" udgår fra risikovægtningsformlen I overensstemmelse med Basel III-standarderne ændres artikel 153, stk. 1, og artikel 154, stk. 1, således at "justeringsfaktoren på 1,06", som finder anvendelse de risikovægtede eksponeringsbeløb for kreditrisiko efter IRB-metoderne, udgår, og dermed forenkles beregningen, og forøgelsen af kalibreringen på 6 % af de IRB-risikovægte, der finder anvendelse i henhold til den nuværende ramme, afskaffes. Afskaffelse af double default-behandlingen Artikel 153, stk. 3, artikel 154, stk. 2, artikel 202 og artikel 217 ændres for at afskaffe double default-metoden, som finder anvendelse på visse garanterede eksponeringer, hvilket medfører, at der kun findes én generel formel til beregning af risikovægte, og forenkler rammen som fastsat i Basel III-standarderne. Med færre indbyggede muligheder sikrer den reviderede beregning, at det bliver nemmere at sammenligne risikovægtede aktiver på tværs af institutter, og at ubehørig forskellighed reduceres. Ibrugtagning af IRB-metoderne og delvis anvendelse på permanent basis I henhold til de endelige Basel III-standarder er et instituts vedtagelse af IRB-metoderne for én eksponeringsklasse ikke længere betinget af det forhold, at alle eksponeringsklasser i dets bankbog i sidste ende bør behandles efter IRB-metoden ("ibrugtagning af IRB-metoden"), med undtagelse af de eksponeringer, for hvilke en delvis anvendelse på permanent basis (PPU) af SA-CR er tilladt i henhold til reglerne og godkendt af den kompetente myndigheder. Dette nye princip gennemføres i artikel 148 og 150, hvorved institutterne får mulighed for at foretage en selektiv anvendelse af IRB-metoderne. Med henblik på at skabe lige konkurrencevilkår mellem de institutter, der på nuværende tidspunkt behandler deres eksponeringer efter én af IRB-metoderne, og dem, som ikke gør det, fastsættes der overgangsordninger i en ny artikel 494d, som giver institutterne mulighed for at gå tilbage til SA-CR i en periode på tre år, forudsat at de kompetente myndigheder har godkendt dette efter en forenklet procedure. Reviderede risikoparametre efter de grundlæggende IRB-metoder Artikel 161, stk. 1, ændres for at gennemføre de rekalibrerede LGD-værdier for privilegerede usikrede eksponeringer mod selskaber (LGD på 40 % i stedet for 45 %). LGD-værdien for udvandingsrisici vedrørende erhvervede erhvervsfordringer ændres også, således at den tilpasses Baselbehandlingen.

Revideret anvendelsesområde og reviderede beregningsmetoder for egne estimater af konverteringsfaktorer Artikel 166, stk. 8, 8a, 8b og 8d, og artikel 182 ændres for at revidere anvendelsesområdet for og beregningsmetoderne til beregning af egne estimater af CCF'er, som anvendes til at bestemme eksponeringsværdien af ikkebalanceførte poster, som ikke er derivatkontrakter. Navnlig kræves det i henhold til de nye bestemmelser, at der anvendes en fast periode på 12 måneder forud for misligholdelse, på grundlag af hvilken der foretages egne estimater af CCF'er, og der gives mulighed for kun at anvende egne estimater for specifikke tilsagn, for hvilke den tilsvarende standardiserede CCF er lavere end 100 %. Garantier givet af udbydere af kreditrisikoafdækning, som behandles efter en mindre sofistikeret metode Basel III-standarderne udgør en væsentlig revision af de metoder, som institutterne har mulighed for at anvende, til at anerkende de risikoafbødende virkninger af anerkendte garantier med henblik på bl.a. at begrænse udvalget af metoder og dermed reducere forskelligheden blandt kapitalgrundlagskrav. Til dette formål fastsætter Basel III-standarderne generelt, at den risikovægt, der skal anvendes på den usikrede del af eksponeringen, er den risikovægt, som bør beregnes efter den metode, der anvendes på tilsvarende direkte eksponeringer mod udbyderen af kreditrisikoafdækning. Hvis en eksponering, som behandles efter A-IRB-metoden, garanteres af en garantistiller, som behandles efter F-IRB-metoden eller SA-CR, fører anerkendelse af nævnte garanti til, at den garanterede eksponering behandles efter henholdsvis F-IRB-metoden eller SA-CR. Anerkendelse af garantier efter A-IRB-metoden skal foretages ved anvendelse af én af følgende metoder: ·metoden med substitution af risikovægt, hvor låntagers risikovægt erstattes med garantistillers risikovægt, såfremt tilsvarende direkte eksponeringer mod garantistiller behandles efter SA-CR (artikel 235a) ·metoden med substitution af risikoparametre, hvor låntagers risikoparametre erstattes med de risikoparametre, der er forbundet med tilsvarende direkte eksponeringer mod garantistiller, såfremt tilsvarende direkte eksponeringer mod garantistiller behandles efter IRB-metoden (artikel 236a) eller ·justering af LGD-estimaterne eller af både PD- og LGD-estimaterne (artikel 183). I forslaget præciseres det, at anerkendelse af en garanti efter denne metode aldrig bør føre til, at den garanterede eksponering tildeles en risikovægt, som er lavere end risikovægten for en tilsvarende direkte eksponering mod garantistiller. Dette påtænkes for at bevare konsekvensen i rammen med hensyn til risikovurdering og forhindre en situation, hvor en indirekte eksponering mod en bestemt udbyder af kreditrisikoafdækning kan tildeles en lavere risikovægt end en tilsvarende direkte eksponering, hvis selvsamme udbyder af kreditrisikoafdækning er låntageren. Specialiseret långivning efter A-IRB-metoden Begrænsningerne vedrørende modelberegning i henhold til Basel III-standarderne er relativt begrænsede for så vidt angår behandlingen af specialiseret långivning efter IRB-metoderne. Selv om der gælder nedre grænser for risikoparametre, kan A-IRB-metoden fortsat anvendes uafhængigt af låntagers størrelse, i modsætning til den behandling, som finder anvendelse på andre erhvervseksponeringer. Ikke desto mindre finder de nye nedre grænser for risikoparametre, som gælder for erhvervseksponeringer, også anvendelse på specialiseret långivning uden anerkendelse af den specifikke udlånspraksis, som indebærer sikkerhedsforanstaltninger til at afbøde kreditrisikoen. Derfor indsættes en nye artikel 495b med henblik på indfasning af de nye nedre grænser, som indledes med en diskonteringsfaktor på 50 %, som stiger gradvist til 100 % over en periode på fem år. I nævnte artikel gives EBA desuden mandat til vurdere tilstrækkeligheden af de PD- og LGD-inputgulve, der finder anvendelse på specialiseret långivning, og bemyndiges Kommissionen til revidere parametrene ved hjælp af en delegeret retsakt baseret på EBA's vurdering. Bemyndigelsesklausuler med hensyn til leasingeksponeringer og kreditforsikring Institutter i EU har udviklet et højt niveau af ekspertise og risikostyring på leasingområdet samt inden for brugen af kreditforsikring, navnlig til handelsfinansieringsformål. Da der ikke foreligger tilstrækkelige data, er det fortsat uklart, om de nye risikoparametre er kalibreret på en hensigtsmæssig måde, således at de afspejler de risikoafbødende virkninger af sikkerhedsstillelse for leasing, og hvilke karakteristika kreditforsikringer skal have for at blive anerkendt som anerkendt kreditrisikoafdækning. Derfor indsættes en ny artikel 495c, hvorved EBA får mandat til at vurdere hensigtsmæssigheden af risikokalibreringen i henhold til Basel III af de parametre, som finder anvendelse på leasingeksponeringer, navnlig de nye haircuts i forbindelse med sikkerhedsstillelse ("volatilitetsjusteringer") og lovpligtige værdier for sikret LGD. Kommissionen bemyndiges til at revidere kalibreringen ved hjælp af en delegeret retsakt, hvis det er relevant, idet den tager hensyn til EBA's rapport. I mellemtiden gælder en indfasning på fem år for de nye risikoparametre efter A-IRB-metoden. Endvidere indsættes en ny artikel 495d, hvorved EBA får mandat til at aflægge rapport til Kommissionen om anerkendelse og brug af kreditforsikring som risikoreduktionsteknik og om de passende risikoparametre, som de bør være forbundet med efter SA-CR og den grundlæggende IRB-metode. Med udgangspunkt i nævnte rapport skal Kommissionen, hvis det er relevant, fremsætte et lovgivningsforslag om brugen af kreditforsikring som risikoreduktionsteknik. Kreditrisikorammen — kreditrisikoreduktionsteknikker Artikel 224-230 ændres for at gennemføre Basel III-reglerne og -metoderne vedrørende hensyntagen til sikkerhedsstillelse og garantier efter både SA-CR og F-IRB-metoden. Navnlig de tilsynsmæssige haircuts, der finder anvendelse på finansiel sikkerhed efter den udbyggede metode for finansielle sikkerheder, er blevet revideret, og det samme er værdierne for sikrede LGD'er og haircuts i forbindelse med sikkerhedsstillelse, som finder anvendelse på eksponeringer, der behandles efter F-IRB-metoden. Artikel 213, stk. 1, litra c), nr. iii), og artikel 215, stk. 2, ændres for at redegøre for anerkendelseskriterierne for henholdsvis garantier og garantier, som ydes inden for rammerne af gensidige garantiordninger, eller som udstedes eller regaranteres af bestemte enheder. Disse redegørelser bør især skabe større klarhed over anerkendelsen af offentlige garantiordninger, der er oprettet i forbindelse med covid-19-krisen, som kreditrisikoreduktionsteknikker. Markedsrisikorammen I 2016 offentliggjorde BCBS et første sæt reviderede markedsrisikostandarder, kendt som den grundlæggende revision af handelsbeholdningen (FRTB), med henblik på at afhjælpe identificerede mangler i rammen for kapitalkrav i relation til markedsrisiko forbundet med positioner i handelsbeholdningen. I forbindelse med overvågningen af FRTB-standardernes indvirkning identificerede BCBS en række problemer med FRTB-standarderne og offentligjorde som resultat heraf reviderede FRTB-standarder i januar 2019. I november 2016 foreslog Kommissionen oprindeligt at indføre bindende kapitalgrundlagskrav baseret på FRTB-standarderne som led i CRR II for at afhjælpe manglerne i markedsrisikorammen. I betragtning af BCBS' efterfølgende beslutning om at revidere disse standarder, med tidsplaner, der er uforenelige med milepælene i forhandlingsprocessen vedrørende CRR II, besluttede Europa-Parlamentet og Rådet imidlertid udelukkende at gennemføre FRTB-standarderne i CRR II til indberetningsformål. Indførelsen af kapitalgrundlagskrav baseret på FRTB-standarderne blev udsat til et senere tidspunkt gennem vedtagelse af et separat lovgivningsforslag.

Med henblik på at indføre bindende kapitalgrundlagskrav i relation til markedsrisiko, som er i overensstemmelse med de reviderede FRTB-standarder, foretages der en række ændringer af CRR. Genstand, anvendelsesområde og definitioner Artikel 4 ændres for at redegøre for definitionen af handelsenhed. Kapitalgrundlagsposter Artikel 34 ændres for at inkludere en undtagelse, hvorved institutterne under ekstraordinære omstændigheder får mulighed for at reducere de samlede yderligere værdijusteringer, baseret på en udtalelse fra EBA, med henblik på at tage højde for den procykliske udvikling, der er indbygget i de yderligere værdijusteringer, som fratrækkes den egentlige kernekapital. Generelle krav, værdiansættelse og indberetning Artikel 102 ændres for at indføre FRTB-metoderne med henblik på beregning af kapitalgrundlagskrav. Artikel 104 erstattes for at revidere det kriterie, der anvendes til at lade positioner opføre i handelsbeholdningen eller uden for handelsbeholdningen (dvs. i bankbogen). Den indfører ligeledes en undtagelse, som giver et institut mulighed for at lade specifikke instrumenter opføre uden for handelsbeholdningen, som ellers ville være blevet opført i handelsbeholdningen. Undtagelsen er underlagt meget strenge betingelser og en godkendelse fra instituttets kompetente myndighed. Artikel 104 ændres for yderligere at præciserede de betingelser, der skal være opfyldt for at omklassificere et instrument fra én beholdning til en anden. Artikel 104b ændres for at indføre en undtagelse, der giver institutterne mulighed for at oprette særlige handelsenheder, til hvilke institutterne udelukkende kan henregne positioner uden for handelsbeholdningen, som er udsat for valutakursrisici og råvarerisici. Artikel 104c indføres for at redegøre for behandlingen af valutakursrisikoafdækninger af kapitalprocenter, som giver institutterne mulighed for under visse betingelser at udelukke bestemte positioner fra beregningen af kapitalgrundlagskravene for valutakursrisici. Artikel 106 ændres for at redegøre for de eksisterende bestemmelser vedrørende overførsler af interne risici. Almindelige bestemmelser Artikel 325 ændres for at indføre bindende kapitalgrundlagskrav i relation til markedsrisiko baseret på de FRTB-metoder, der er fastsat i kapitel 1a (alternative standardmetode eller "A-SA"), 1b (alternativ metode med interne modeller eller "A-IMA"), og 2-4 (forenklet standardmetode eller "SSA"), samt betingelser for anvendelse heraf og den hyppighed, hvormed kapitalgrundlagskravene beregnes. Der indføres ligeledes en fritagelse for institutterne fra at beregne kapitalgrundlagskrav for positioner, som er udsat for valutakursrisici, og som fratrækkes deres eget kapitalgrundlag. Artikel 325a ændres for at indføre anerkendelseskriterierne med henblik på anvendelse af SSA. I artikel 325b præciseres beregningen af kapitalgrundlagskrav i relation til markedsrisiko på konsolideret niveau. Den alternative standardmetode Artikel 325c ændres for at indføre yderligere kvalitative krav vedrørende validering, dokumentation og styring af A-SA. Artikel 325j ændres for at redegøre for visse elementer i de endelige FRTB-standarder med hensyn til behandlingen af investeringer i fonde (dvs. kollektive investeringsordninger eller "CIU'er") og for at indføre nogle målrettede justeringer af beregningen af kapitalgrundlagskravene for disse positioner, således at det sikres, at behandlingen af CIU'er efter standardmetoden ikke øger beregningens kompleksitet på uforholdsmæssig vis, og at den er mere gunstig, i betragtning af at CIU'er spiller en vigtig rolle for at fremme akkumuleringen af personlig opsparing, hvad enten det er med henblik på store investeringer eller pension. Der tages højde for disse mål ved at præcisere, at institutterne en gang om måneden bør anvende transparensmetoden for de positioner i CIU'er, som er berørt af denne metode, og ved at give institutterne mulighed for på specifikke betingelser at anvende data, som er forelagt af relevante tredjeparter, ved beregningen af kapitalgrundlagskravene efter transparensmetoden. I henhold til mandatmetoden indføres der i artikel 325j desuden et mandat for EBA til yderligere at præcisere de tekniske elementer, som institutterne skal gøre brug af til at opbygge den hypotetiske portefølje, som anvendes ved beregningen af kapitalgrundlagskravene. Artikel 325q ændres for at redegøre for behandlingen af vegavalutakursrisikofaktorer. Artikel 325s ændres for at justere formlen for vegarisikofølsomheder. Artikel 325t ændres for yderligere at justere de følsomheder, der anvendes ved beregningen af kapitalgrundlagskrav, i forhold til de følsomheder, der anvendes i forbindelse med instituttets risikostyring. En bestemmelse vedrørende handlede kredit- og aktiederivater, der ikke er securitiseringer, flyttes fra artikel 325b til den mere relevante artikel 325v. Artikel 325y, 325am, 325ah og 325ak ændres på tilsvarende vis for at redegøre for henføringen til kreditkvalitetskategorier efter A-SA. Artikel 325e ændres for at redegøre for behandlingen af inflationsrisikofaktoren og valutabasisrisikofaktorer.

Artikel 325ah og 325ak ændres for at redegøre for risikovægtene for særligt dækkede obligationer og særligt dækkede realkreditobligationer (både eksternt kreditvurderede og ikkekreditvurderede). Artikel 325i og 325aj ændres for at præcisere værdien af korrelationsparametre. Artikel 325as ændres for at indføre en lavere risikovægt for deltaråvarerisikofaktorer, som er forbundet med CO2-emissionshandel. I henhold til de endelige Basel III-standarder sidestilles emissionskvoter med elkontrakter, hvilket kan vise sig at være for konservativt i lyset af historiske data med relevans for EU's marked for emissionskvoter. Kommissionens oprettelse af markedsstabilitetsreserven i 2015 har faktisk stabiliseret volatiliteten i priserne på kvoter under emissionshandelssystemet (ETS-kvoter). Dette berettiger oprettelsen af en specifik risikokategori for ETS-kvoter efter A-SA, som adskiller sig fra elektricitet, med en lavere risikovægt på 40 % for bedre at afspejle denne EU-specifikke råvares reelle prisvolatilitet. Artikel 325ax ændres for at redegøre for risikovægtene for følsomheder over for vegarisikofaktorer. Den alternative metode med interne modeller Artikel 325az ændres for at beskrive de betingelser, som institutterne skal opfylde for at blive meddelt tilladelse til at anvende A-IMA til beregningen af kapitalgrundlagskrav i relation til markedsrisiko. Artikel 325ba ændres for at indføre formlen for aggregering af de kapitalgrundlagskrav, der beregnes efter A-IMA. Artikel 325bc ændres for at indføre et mandat for EBA til at udarbejde reguleringsmæssige tekniske standarder, som præciserer kriterierne for anvendelse af datainput i risikomålingsmoden. Artikel 325be ændres for at præcisere nye beføjelser for kompetente myndigheder med hensyn til den vurdering af risikofaktorernes modellerbarhed, der foretages af institutter, som anvender A-IMA. Artikel 325bf ændres for at indføre nye beføjelser for kompetente myndigheder til at afhjælpe mangler i modeller og med hensyn til de backtesting-krav, der opfyldes af institutter, som anvender A-IMA. Artikel 325bg ændres for at indføre bindende krav vedrørende fordeling af overskud og tab, der foretages af institutter, som anvender A-IMA. Artikel 325bh ændres for at indføre justeringer af beregningen af kapitalgrundlagskrav i relation til markedsrisiko for CIU'ers positioner efter A-IMA, navnlig for at sikre, at flere CIU'er kan anerkendes efter nævnte metode. På samme måde som ændringerne af behandlingen af CIU'er efter A-SA har institutterne mulighed for på specifikke betingelser at benytte data, som er forelagt af relevante tredjeparter, ved beregningen af kapitalgrundlagskravene efter transparensmetoden og skal anvende transparensmetoden mindst én gang om ugen. Artikel 325bi ændres for at redegøre for de ansvarsområder, der tillægges risikokontrolenheden og valideringsenheden, med hensyn til risikostyringssystemet. Artikel 325bp ændres for yderligere at beskrive de situationer, hvor institutterne har mulighed for at benytte en IRB-model til at foretage estimater af sandsynligheden for misligholdelse og tab givet misligholdelse med henblik på beregningen af kapitalgrundlagskravene vedrørende misligholdelsesrisici. Artikel 337, 338, 352 og 361 ændres for at erstatte eller lade bestemmelser udgå, som ikke længere har relevans for brugen af SSA. Anvendelse af interne modeller til beregning af kapitalgrundlagskrav Kapitel 5 udgår, idet den nuværende metode med interne modeller ("IMA"), der benyttes til at beregne kapitalgrundlagskrav i relation til markedsrisiko, udskiftes med A-IMA i kapitel 1b. Delegerede retsakter og gennemførelsesretsakter I betragtning af den usikkerhed, der er forbundet med, hvorvidt store jurisdiktioner vil fravige de endelige Basel III-standarder, når de gennemfører FRTB, og betydningen af i praksis at sikre lige konkurrencevilkår mellem institutter, der er etableret i Unionen, og tilsvarende internationale institutter, bemyndiges Kommissionen i artikel 461a til at vedtage delegerede retsakter for at ændre metoderne til beregning af kapitalgrundlagskravene i relation til markedsrisiko og til at ændre datoen for anvendelsen af disse metoder med det formål at tilpasse dem til udviklingen på internationalt plan. Rammen for kreditværdijusteringsrisiko ("CVA-rammen")

Kreditværdijustering (CVA) er en regnskabsmæssig justering til dagsværdi af prisen på en derivattransaktion med det formål at fastsætte bestemmelser, som modvirker potentielle tab, der skyldes en forringelse af kreditværdigheden hos modparten i nævnte transaktion. Under finanskrisen pådrog en række systemisk vigtige banker sig væsentlige CVA-tab på deres derivatporteføljer på grund af en forringelse af mange af deres modparters kreditværdighed på samme tid. Som følge heraf indførte BCBS i 2011 som led i det første sæt Basel III-reformer nye standarder for beregning af kapitalkrav i relation til kreditværdijusteringsrisiko for at sikre, at bankernes kreditværdijusteringsrisiko i fremtiden vil være dækket af tilstrækkelig kapital. Disse Basel III-standarder blev implementeret i EU-retten i 2013 gennem CRR. Ikke desto mindre gav bankerne og tilsynsmyndighederne udtryk for tvivl om, hvorvidt standarderne fra 2011 i tilstrækkelig grad tog højde for den reelle kreditværdijusteringsrisiko, som bankerne var eksponeret for. Navnlig tre specifikke kritikpunkter blev fremhævet med hensyn til nævnte standarder: i) at de metoder, der er fastsat i de pågældende standarder, mangler risikofølsomhed, ii) at de ikke anerkender CVA-modeller, der er udviklet af banker til regnskabsformål og iii), at de metoder, der er fastsat i de pågældende standarder ikke tager højde for den markedsrisiko, der ligger i derivattransaktioner med modparten. For at imødekomme denne tvivl offentliggjorde BCBS i december 2017 reviderede standarder som led i de endelige Basel III-reformer og justerede yderligere kalibreringen af disse i en revideret udgave i juli 2020. Med henblik på at tilpasse den til BCBS-standarderne fra 2020 foretages der en række ændringer af CRR. I artikel 381 indføres der en definition af CVS-risiko for at tage højde for både kreditspændsrisikoen forbundet med et instituts modpart og markedsrisikoen forbundet med den portefølje af transaktioner, som handles af det pågældende institut med den pågældende modpart. Artikel 382 ændres for at redegøre for de værdipapirfinansieringstransaktioner, der er underlagt kapitalgrundlagskravene i relation til kreditværdijusteringsrisiko. Endvidere indføres der en ny bestemmelse, som pålægger institutterne at indberette resultaterne af beregningen af kapitalgrundlagskravene i relation til kreditværdijusteringsrisiko for transaktioner, der er fritaget i overensstemmelse med nævnte artikel. Det præciseres yderligere, at institutter, som afdækker den kreditværdijusteringsrisiko, der er forbundet med disse fritagede transaktioner, har skønsbeføjelse med hensyn til at beregne kapitalgrundlagskrav for kreditværdijusteringsrisiko forbundet med disse transaktioner, idet de tager hensyn til de pågældende afdækninger, der kan indregnes. Endelig indføres der nye mandater for EBA til udarbejdelsen af retningslinjer, som skal hjælpe tilsynsmyndigheder med at identificere overdreven kreditværdijusteringsrisiko, og til udarbejdelsen af reguleringsmæssige tekniske standarder, som skal præcisere betingelserne for vurdering af, om kreditværdijusteringsrisikoeksponeringer, som skyldes værdipapirfinansieringstransaktioner til dagsværdi, er væsentlige. Der indsættes en artikel 382a for at fastsætte nye metoder, som institutterne bør benytte til beregning af deres kapitalgrundlagskrav i relation til kreditværdijusteringsrisiko samt betingelserne for brugen af en kombination af disse metoder. Artikel 383 erstattes for at indføre de generelle krav vedrørende brugen af standardmetoden til beregning af kapitalgrundlagskravene i relation til kreditværdijusteringsrisiko samt definitionen af lovpligtig kreditværdijusteringsrisiko til dette formål. Artikel 383-383x indsættes for yderligere at præcisere de tekniske elementer i standardmetoden. Artikel 384 erstattes for at indføre basismetoden til beregning af kapitalgrundlagskravene i relation til kreditværdijusteringsrisiko i overensstemmelse med Basel III-standarderne. Artikel 385 erstattes for indføre den forenklede metode til beregning af kapitalgrundlagskravene i relation til kreditværdijusteringsrisiko samt anerkendelseskriterierne for brug af den forenklede metode. Endelig ændres artikel 386 for at afspejle de ny krav, som gælder for afdækninger, der kan indregnes, med henblik på kapitalgrundlagskravene i relation til kreditværdijusteringsrisiko. Regelsættet vedrørende den nedre haircutgrænse for VFT'er Værdipapirfinansieringstransaktioner (VFT'er) spiller en vigtigt rolle i Unionens finansielle system ved at give finansieringsinstitutterne mulighed for af forvalte deres egen likviditetspositioner og understøtte deres market making-aktiviteter i relation til værdipapirer. VFT'er er også vigtige for centralbankerne, da disse transaktioner sætter dem i stand til via finansieringsinstitutter at overføre deres pengepolitiske planer til realøkonomien. VFT'er kan imidlertid også sætte markedsdeltagerne i stand til geare deres positioner rekursivt ved at geninvestere sikkerhed i form af kontanter og genanvende sikkerhed i form af andet end kontanter. For at afbøde risikoen for opbygning af overdreven gearing uden for banksektoren offentliggjorde Rådet for Finansiel Stabilitet (FSB) i 2013 en henstilling til dets medlemsjurisdiktioner om, at indføre minimumshaircuts i forbindelse med sikkerhedsstillelse for visse ikke centralt clearede VFT'er, som handles mellem banker og ikkebanker. I henhold til denne henstilling bør sådanne minimumshaircuts i forbindelse med sikkerhedsstillelse indføres efter ønske i den enkelte jurisdiktion enten direkte gennem markedsregulering eller indirekte gennem et mere pønalt begrundet kapitalkrav. Sidstnævnte blev udarbejdet af BCBS i 2017 som led i de endelige Basel III-reformer. Det fremgik imidlertid af henstillingerne fra EBA i dens særlige rapport om gennemførelsen af regelsættet vedrørende de nedre haircutgrænser for VFT'er i EU-retten og fra ESMA i dens rapport om VFT'er og gearing i EU, at det ikke stod klart, hvilken indvirkning anvendelsen af et sådant regelsæt ville have på institutterne. I nævnte henstillinger blev der ligeledes givet udtryk for betænkeligheder ved, at anvendelsen af dette regelsæt på visse typer af VFT'er kan skabe uønskede konsekvenser for disse finansielle aktiviteter. Det står desuden endnu ikke klart, om det ville være mere hensigtsmæssigt at anvende regelsættet på institutterne som et mere pønalt begrundet kapitalgrundlagskrav eller snarere som markedsregulering. Anvendelse af regelsættet på institutterne som et mere pønalt begrundet kapitalgrundlagskrav ville give institutter, som ikke efterlever disse nedre haircutgrænser, mulighed for at fortsætte disse finansielle aktiviteter med pålæggelse af en sanktion. Alternativt ville anvendelse af regelsættet som markedsregulering sikre lige konkurrencevilkår for alle markedsdeltagere, hvis Unionen beslutter at indføre en lignende markedsregulering for relevante VFT'er mellem ikkebanker, således som FSB ligeledes henstiller til i ovennævnte rapport fra 2013. På denne baggrund indføres der i artikel 519c et mandat for EBA til i tæt samarbejde med ESMA at aflægge rapport til Kommissionen om det hensigtsmæssige i at gennemføre regelsættet vedrørende de nedre haircutgrænser, som finder anvendelse på VFT'er, i Unionen. På grundlag af denne rapport vil Kommissionen, hvis det er relevant, fremsætte et lovgivningsforslag for Europa-Parlamentet og Rådet. Operationel risiko Ny standardmetode, som skal erstatte alle eksisterende metoder i relation til operationel risiko BCBS har revideret den internationale standard for operationel risiko for at afhjælpe svagheder, som opstod i kølvandet på den finansielle krise i 2008-2009. Foruden en mangel på risikofølsomhed i standardmetoderne, blev der konstateret en mangel på sammenlignelighed, som skyldes de mange forskellige former for intern modelleringspraksis efter de avancerede målemetoder (AMA). På denne baggrund og for at gøre rammen mere enkel blev alle eksisterende metoder til beregning af kapitalgrundlagskravene for operationel risiko erstattet af en fælles, ikkemodelbaseret metode, som alle institutter skal benytte. Selv om modeller, f.eks. de modeller, der er udviklet efter AMA, ikke længere kan benyttes i forbindelse med denne ramme til at bestemme kapitalgrundlagskrav i relation til operationel risiko, vil institutterne fortsat have skønsbeføjelse med hensyn til at benytte disse modeller i forbindelse med processen til vurdering af den interne kapital (ICAAP). Den nye standardmetode gennemføres i Unionen ved at udskifte del tre, afsnit III, i CRR. Endvidere foretages der yderligere tilpasninger af flere andre artikler i CRR primært med henblik på i) at indføre klare og harmoniserede definitioner med tilknytning til operationel risiko (artikel 4, stk. 1, nr. 52a), 52b) og 52c)), således som EBA henstiller til i sit svar på Kommissionens anmodning om rådgivning fra 2019, og ii) at afspejle udskiftningen af afsnit III i hele CRR (f.eks. udgår de tidligere henvisninger til afsnit III i artikel 20). Endelig gives EBA mandat til at aflægge rapport til Kommissionen om brugen af forsikring i forbindelse med rammen for operationel risiko (artikel 519d). Rapporten er nødvendig, da der blandt tilsynsmyndighederne er opstået tvivl om, hvorvidt den nye standardmetode for operationel risiko g