DA Den Europæiske Unions Tidende C 21/26

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om den 28. ordning — et alternativ, som indebærer mindre EU-lovgivning (initiativudtalelse)

2011/C 21/05

Ordfører: Jorge PEGADO LIZ

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 16. juli 2009 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om:

Den 28. ordning - et alternativ, som indebærer mindre EU-lovgivning.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som vedtog sin udtalelse den 30. marts 2010.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 463. plenarforsamling den 26.-27. maj 2010, mødet den 27. maj, følgende udtalelse med 124 stemmer for, 8 imod og 20 hverken for eller imod.

1. Bemærkninger og anbefalinger

1.1 På det seneste har flere civilsamfundsaktører ved mange lejligheder og i adskillige sammenhænge rejst spørgsmålet, om man kunne indføre en frivillig ordning som et alternativ til den traditionelle harmonisering af lovgivningen inden for bestemte områder og derigennem sikre fuld regulering af bestemte typer retsforhold, nemlig civilretlige aftaler.

1.2 I forskellige dokumenter fra Kommissionen og Europa-Parlamentet er der begyndt at dukke henvisninger op til en eventuel brug af en såkaldt 28. ordning, hovedsageligt på vigtige områder, hvor det formentlig hverken ville være let eller muligt at opnå den ønskede, fulde harmonisering.

1.3 EØSU har i flere udtalelser givet sin støtte til en indgående undersøgelse af en sådan mekanisme og dens eventuelle anvendelse inden for bestemte områder.

1.4 Ser man bort fra det arbejde, der blev indledt med EØSU's initiativudtalelse om den europæiske forsikringskontrakt (1) og gennemført af projektgruppen Restatement of European Insurance Contract Law med den nylige udgivelse »Principles of the European Insurance Contract Law (PEICL)« inden for rammerne af initiativet om fælles referencerammer, har EU-lovgiveren kun ved ganske få lejligheder anlagt en lignende tilgang inden for selskabsretten, intellektuel ejendomsret og folkeretten.

1.5 Imidlertid har der endnu ikke været en grundig drøftelse af et sådant instruments karakter, formål, retlige rammer og anvendelsesområder samt af de dertil knyttede fordele og problemer, og ej heller af dets eventuelle bidrag til gennemførelsen af det indre marked.

1.6 Derfor besluttede EØSU i tråd med udtalelsen om proaktiv ret (2) at følge denne initiativudtalelse op med en offentlig høring, hvor repræsentanter for de berørte parter, akademikere, embedsmænd fra de offentlige myndigheder i medlemsstaterne og Kommissionen fik mulighed for at fremlægge deres synspunkter.

1.7 På baggrund af det skriftlige materiale og de synspunkter, der er kommet til udtryk i de seneste par år, især udtalelserne under høringen, erkender EØSU, at nogle helt grundlæggende parametre må medtænkes i definitionen og udformningen af en frivillig ordning, som rummer fordele med hensyn til bedre lovgivning og forenklede, forståelige og brugervenlige lovgivningsrammer.

1.8 Den frivillige ordning bør derfor

a) udformes som en »2. ordning« i hver enkelt medlemsstat, således at parterne får mulighed for at vælge mellem to nationale aftaleretsordninger;

b) defineres på EU-niveau og vedtages i form af EU-forordninger;

c) lette dialogen mellem parterne under kontraktudarbejdelsen;

d) omfatte ufravigelige lovbestemmelser, som sikrer den svagere part en høj grad af beskyttelse, der som minimum svarer til den beskyttelse, der sikres af ufravigelige EU-regler eller nationale regler, og som skal finde anvendelse i det nødvendige omfang;

e) begrænse parternes valgfrihed på den måde, at det kun kan lade sig gøre at vælge instrumentet som en samlet pakke, hvor ingen bestemmelser kan pilles ud.

1.9 EØSU har stillet forslag om nye tilgange til de fremtidige drøftelser af det mulige retsgrundlag for gennemførelse af denne lovgivningsmekanisme under hensyntagen til, at valget af retsgrundlag kan afhænge af anvendelsesområdet.

1.10 EØSU har uddybet de mange fordele ved at bruge dette instrument:

a) Aftaleparterne vil kunne indgå forretninger på grundlag af én aftaleretsordning i hele Den Europæiske Union. Hindringer for det indre marked, såsom juridiske risici og omkostninger som følge af forskellige nationale retssystemer, vil automatisk forsvinde.

b) Beslutningen om instrumentets anvendelse vil være overladt til markedet, og det vil derfor kun blive anvendt i de tilfælde, hvor de pågældende parter mener, at det vil være en fordel.

c) De enkelte medlemsstaters retskultur vil forblive intakt, hvilket vil gøre det lettere at få det accepteret på politisk plan.

d) Hvis instrumentet gennemføres ved en EU-forordning og har den rette udformning, vil parterne også kunne anvende det på rent indenlandske forhold.

e) Domstolene vil ikke kunne betragte det som tilvalgt »udenlandsk« ret. Derfor vil principper som »iura novit curia« (dommeren kender loven) finde anvendelse, og anke til de nationale højesteretter og EU-Domstolen vil ikke være begrænset, sådan som det ofte er tilfældet, når der anvendes udenlandsk ret eller generelle principper. Ligeledes vil institutioner, som tilbyder udenretlige klage- og tvistbilæggelsesordninger, ikke kunne afvise at høre en sag med henvisning til, at sagen skal behandles efter udenlandsk ret.

1.11 EØSU er godt klar over, at der er visse vanskeligheder forbundet med gennemførelsen:

a) Forholdet mellem det optionelle instrument og europæisk international privatret, især bestemmelser om nationale grundlæggende retsprincipper (ordre public - artikel 21 i Rom I-forordningen 593/2008).

b) Selv i forbindelse med et optionelt sektorspecifikt instrument er der brug for almindelige privatretlige principper.

c) Et optionelt instrument for privatretlige forhold kan ikke finde anvendelse på skatteretsområdet.

d) Forbrugerne skal have ordentlig information om karakteren af samt fordelene og ulemperne ved et optionelt instrument.

e) Denne 28. ordning bør hverken gælde arbejdsretten eller arbejdsoverenskomster, der er i kraft i medlemsstaterne.

1.12 Det er derfor EØSU's overbevisning, at denne drøftelse må fortsættes og uddybes på forskellige niveauer - blandt akademikere, berørte grupper (fagfolk, forbrugere osv.), forskningsinstitutter og EU-institutioner, først og fremmest inden for rammerne af initiativet om bedre lovgivning – med henblik på at bidrage til gennemførelsen af det indre marked.

1.13 EØSU beder derfor Kommissionen om at arbejde videre med dette emne på det teoretiske såvel som det praktiske plan for at fastlægge, på hvilke vilkår instrumentet vil kunne gennemføres, og hvor det med fordel vil kunne anvendes.

1.14 EØSU anbefaler også, at enten Kommissionen eller Europa-Parlamentet i deres forudgående konsekvensanalyser overvejer muligheden af at vedtage en 28. ordning i forbindelse med hvert nyt lovinitiativ. Den samme vurdering bør foretages i forhold til forslag, der allerede er under udarbejdelse, og allerførst i forbindelse med den igangværende revision af direktivet om pakkerejser. I en sådan vurdering må det nøje undersøges, hvilke konsekvenser frivillig lovgivning vil kunne have for de ufravigelige regler, der gælder efter de nationale lovgivninger. Der må ses på risikoen for, at den frivillige lovgivning vil blive brugt til at omgå nationale, ufravigelige regler til skade for en svagere part.

2. Indledning - Formålet med udtalelsen

2.1 Bedre lovgivning og mindre regulering, hvor det er muligt, er et af målene for det indre marked. Alle initiativer iværksat af Kommissionen og Europa-Parlamentet som led i arbejdet med at skabe bedre lovgivning, og som EØSU har støttet fuldt ud i flere udtalelser, har haft til formål at finde den bedste metode til at gøre lovgivningen mere brugervenlig og lettere at forstå for virksomheder, arbejdstagere og forbrugere.

2.2 En forholdsvis ny ide til en bedre og mere konsekvent metode til regulering af vigtige spørgsmål på EU-niveau omtaltes for første gang i en EØSU-udtalelse om den europæiske forsikringskontrakt (3). I udtalelsen foreslås det, at lovgivningen om europæiske forsikringsaftaler baseres på en frivillig ordning som et alternativ til harmonisering af de forskellige nationale love.

2.3 Inden for rammerne af den fælles referenceramme har projektgruppen Restatement of European Insurance Contract Law udarbejdet det hidtil eneste strukturerede forslag til en standard for et optionelt instrument i EU og fremlagt det for Kommissionen.

2.4 I de senere år har mange jurister og akademikere og nogle civilsamfundsaktører ved flere lejligheder antydet, at denne metode kunne være et nyttigt alternativ til den klassiske harmoniseringsmetode på særlige områder som pensionssystemet eller finansielle tjenesteydelser.

2.5 Kommissionen er efterhånden begyndt at nævne muligheden af at anvende metoden med en 28. ordning på forskellige områder, hvilket er blevet støttet af EØSU i en række udtalelser (4).

2.6 Der mangler dog fortsat en dækkende definition af begrebet og af karakteren af og anvendelsesområdet for en sådan ordning. Det er særligt vigtigt at vise, at den ikke blot er gennemførlig, men også rummer fordele med hensyn til bedre lovgivning og forenklede, forståelige og brugervenlige lovgivningsrammer. Det er det, der er sigtet med denne initiativudtalelse.

3. Begrebet »28. ordning«

3.1 Karakter og kendetegn

3.1.1 Med udtrykkene »28. ordning« og »optionelt instrument«, der ofte anvendes synonymt, søger man at gøre det klart, at en EU-ordning inden for aftale- eller privatretten ikke vil indebære en tilsidesættelse af national lov, men udgøre et alternativ, som det er op til aftaleparterne at beslutte, om de vil anvende.

3.1.2 Selv om udtrykket »28. ordning« anvendes i flere dokumenter fra EU-institutionerne og i de fleste artikler om emnet, kan det være vildledende, idet det kan opfattes som »udenlandsk« ret i modsætning til de 27 »nationale« aftalelovgivninger i medlemsstaterne, som kan opfattes som »indenlandsk« ret.

3.1.3 Det synes derfor mere hensigtsmæssigt at tale om en »2. ordning« (5) inden for privatretten i alle medlemsstaterne. Med denne betegnelse bliver det klart, at et optionelt EU-instrument vil indgå i den nationale lovgivning i medlemsstaterne som enhver anden EU-retskilde. Kort sagt vil en 2. ordning give parterne en mulighed for at vælge mellem to nationale aftaleretsordninger, den ene vedtaget af den nationale lovgiver, den anden af EU-lovgiveren.

3.1.4 En 2. ordning af denne art vil kunne anvendes af aftaleparterne til forretninger i hele EU. Parterne vil således ikke skulle beskæftige sig med de 27 nationale lovgivninger i medlemsstaterne, men kan basere deres transaktioner på en fælles EU-privatretsordning. Dette vil være en fordel, da ingen af parterne i så fald vil skulle acceptere anvendelse af lovgivning, der opfattes som udenlandsk ret.

3.1.5 En 2. ordning vil især være praktisk på områder, hvor parterne efter international privatret (Rom I) er forhindret i eller kun i begrænset omfang frit kan vælge, hvilken lov der skal gælde, sådan som det er tilfældet for transportaftaler (artikel 5 i Rom I), forbrugeraftaler (artikel 6 i Rom I), forsikringsaftaler (artikel 7 i Rom I) og ansættelsesaftaler (artikel 8 i Rom I). Det optionelle instrument kunne endda finde anvendelse på forhold omfattet af internationale ufravigelige (præceptive) bestemmelser (artikel 9 i Rom I), forudsat at den offentlige interesse, som disse bestemmelser beskytter, er tilstrækkeligt varetaget (6). Denne 2. ordning bør dog hverken gælde arbejdsretten eller arbejdsoverenskomster, der er i kraft i medlemsstaterne i Den Europæiske Union.

3.1.6 Med en 2. ordning vil forretninger i hele EU kunne baseres på de samme aftaleretlige regler selv på områder, hvor det efter international privatret er obligatorisk at anvende de regler, der beskytter den svagere part.

3.1.7 Et optionelt instrument af denne art omtales i betragtning 14 i Rom I, hvor det hedder: »Vedtager Fællesskabet i et passende juridisk instrument materielle aftaleretlige regler, …, kan dette instrument indeholde bestemmelse om, at parterne kan vælge af benytte disse regler«.

3.1.8 Eftersom et optionelt instrument ville være en 2. ordning under de enkelte medlemsstaters lovgivning, burde man også i »rent nationale sager« kunne vælge det optionelle instrument. Erhvervsdrivende ville følgelig kunne basere deres - nationale såvel som internationale - forretninger på den 2. ordning, hvilket ville medvirke til at nedbringe de juridiske omkostninger ved transaktioner yderligere.

3.1.9 Et andet kendetegn ved en 2. ordning er, at domstolene ikke vil kunne betragte det optionelle instrument som tilvalgt »udenlandsk« ret. Derfor vil principper som »iura novit curia« (dommeren kender loven) finde anvendelse, og anke til de nationale højesteretter vil ikke være begrænset, sådan som det ofte er tilfældet, når der anvendes udenlandsk ret eller generelle principper. Ligeledes vil institutioner, som tilbyder udenretlige klage- og tvistbilæggelsesordninger, ikke kunne afvise at høre en sag med henvisning til, at sagen skal behandles efter udenlandsk ret. Den tyske ombudsmand for forsikringssager kan for eksempel efter de gældende procedureregler afvise at behandle en klage, der skal afgøres endeligt efter udenlandsk ret (7). Et optionelt EU-instrument vil imidlertid være en 2. ordning inden for de enkelte medlemsstaters aftaleret og vil således ikke kunne betragtes som »udenlandsk« ret af den tyske forsikringsombudsmand.

3.1.10 Sidst, men ikke mindst vil et optionelt instrument vedtaget af EU-lovgiveren kunne indbringes for EU-Domstolen til en præjudiciel afgørelse, hvilket vil sikre en ensartet anvendelse i hele EU af det optionelle instrument fra de nationale domstoles side (8).

3.2 Frivillig aftaleret og beskyttelse af den svagere part

3.2.1 En 2. ordning som den ovenfor beskrevne vil gøre det muligt at foretage et valg, som ikke er begrænset af ufravigelige bestemmelser efter national ret, når blot den offentlige interesse, som de ufravigelige bestemmelser beskytter, er tilstrækkeligt varetaget. Der er derfor et behov for at sikre, at beskyttelsen af den svagere part, navnlig forbrugere, ikke vil blive svækket (9), og at ordningen ikke vil kunne anvendes til at omgå ufravigelige bestemmelser efter national ret.

3.2.2 Dette kan gøres på tre måder:

a) For det første må den 2. ordning også omfatte ufravigelige bestemmelser og anvendes på en måde, der sikrer den svagere part udstrakt beskyttelse (10).

b) For det andet må det ikke være muligt at aftale, at visse bestemmelser i den 2. ordning ikke skal finde anvendelse. Det skal således være forbudt at »sammenblande« national lov og den 2. ordning ved at vælge de mest lempelige bestemmelser fra begge retskilder.

c) Forbrugerne skal informeres om det optionelle instrument gennem almindelig forbrugerinformation fra forbrugerorganisationer, og den erhvervsdrivende skal være forpligtet til inden kontraktindgåelsen at informere forbrugeren om, at den foreslåede kontrakt er reguleret af det optionelle instrument.

3.2.3 På den måde vil muligheden for at vælge den 2. ordning ikke være et incitament for den stærkere part til over for sin aftalepartner at foreslå en lovgivning, der yder mindre beskyttelse. I stedet vil incitamentet til at vælge den 2. ordning opstå derved, at man får mulighed for at anvende aftalebestemmelser i hele EU uden tilpasninger til national lovgivning, idet de er baseret på den 2. ordning, som i sig selv sikrer den svagere part en større grad af beskyttelse, end lovgivningen i medlemsstaterne generelt gør.

3.2.4 Et optionelt instrument med udstrakt forbrugerbeskyttelse er til fordel for forbrugerne, idet det vil være lettere at sammenligne produkter, der forhandles i Europa efter det optionelle instruments regler. Således kan det optionelle instrument rent faktisk øge gennemsigtigheden.

3.3 Et optionelt instruments retsgrundlag og udformning

3.3.1 EU's kompetence til at vedtage et sådant instrument er et centralt spørgsmål i drøftelserne om instrumentets udformning og karakteristika. Nogle mener, at artikel 81 i TEUF (tidligere artikel 61, litra c), og artikel 65 i TEF) kan udgøre retsgrundlaget, eftersom det, der er vigtigt efter deres opfattelse, er lovvalgsreglerne og ikke den materielle ret. Herefter har EU kun brug for et sikkert grundlag, hvorpå parterne kan vælge instrumentet som gældende ret, og kan derfor udelukkende koncentrere sig om at sikre foreneligheden med de nationale bestemmelser om international privatret. Et instrument, hvis retsgrundlag udspringer af artikel 81 i TEUF, vil imidlertid kun kunne finde anvendelse for »civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger« og vil ikke have bindende virkning for Det Forenede Kongerige, Irland og Danmark.

3.3.2 Andre mener, at artikel 352 i TEUF (tidligere artikel 308 i TEF) er det rette retsgrundlag til at give EU kompetence til at vedtage et optionelt instrument af denne art med henblik på virkeliggørelsen af et målene i traktaterne med den begrundelse, at traktaterne angiveligt ikke »indeholder fornøden hjemmel hertil« (11).

3.3.3 Vi bør imidlertid ikke udelukke muligheden af at anvende artikel 114 i TEUF (tidligere artikel 95 i TEF), eftersom der er tale om »tilnærmelse af lovgivningerne«, »der direkte indvirker på det fælles markeds oprettelse eller funktion« med henblik på »virkeliggørelsen af de i artikel 26 fastsatte mål« (tidligere artikel 14 i TEF). Desuden bør EU-lovgiveren, når den har beføjelser til at tilnærme de nationale aftalelovgivninger på grundlag af artikel 114 i TEUF, altid have mulighed for at vedtage et optionelt instrument, hvis konsekvenser for de nationale lovgivninger trods alt er mindre og derfor bør foretrækkes under hensyntagen til nærhedsprincippet.

3.3.4 Den nye artikel 118 i TEUF skaber et særligt retsgrundlag. Det gælder dog kun intellektuelle ejendomsrettigheder.

3.3.5 For at sikre størst mulig ensartethed bør instrumentet vedtages i form af en forordning (artikel 288, stk. 2, i TEUF). Dermed vil det være en del af de enkelte medlemsstaters materielle ret og derfor udelukkende finde anvendelse, hvis det pågældende aftaleforhold efter lovvalgsreglerne i Rom I er underlagt lovgivningen i en medlemsstat. Forordningen skal indeholde omfattende bestemmelser og ikke kun fastlægge mindsteregler.

3.3.6 Under alle omstændigheder skal det altid nøjes vurderes, om et nyt optionelt instrument er foreneligt med nærhedsprincippet.

3.4 Indhold

3.4.1 Et fremtidigt optionelt instrument bør bestå af en almindelig del med bestemmelser om den frivillige anvendelse af instrumentet og en særlig del med materielle bestemmelser for de retsområder, som er omfattet.

3.4.2 Et optionelt instrument kunne udformes som følger:

Kapitel 1: Almindelige bestemmelser

Kapitlet skal bestå af højst 4 eller 5 artikler (12), som fastlægger det frivillige instrumentets anvendelsesområde og beskriver parternes muligheder. Det skal også præcisere, hvilke regler der ikke kan fraviges (først og fremmest regler, der beskytter den svagere part). Endvidere skal det forbyde anvendelse af national lov, og eventuelle huller skal lukkes ved anvendelse af generelle principper, der er fælles for lovgivningen i medlemsstaterne (13).

Kapitel 2: Særlige bestemmelser

Kapitlet skal indeholde de materielle regler for de retsområder, der falder inden for det optionelle instruments anvendelsesområde.

3.5 Fordele og problemer

3.5.1 Med et optionelt instrument vil det først og fremmest blive muligt for parterne i en aftale at indgå forretninger på grundlag af ét sæt aftaleretlige regler i hele Den Europæiske Union. Hindringer for det indre marked såsom juridiske risici og omkostninger for enten forbrugere eller virksomheder som følge af forskellige nationale retssystemer vil forsvinde (14).

3.5.2 Et optionelt instrument vil desuden indebære fordele i forhold til ensretning eller harmonisering af de nationale lovgivninger.

3.5.2.1 For det første vil beslutningen om anvendelse af et optionelt instrument være overladt til markedet. Det vil helt sikkert kun blive anvendt i de tilfælde, hvor aftaleparterne mener, at det vil være en fordel. Det må forventes, at optionelle instrumenter vil blive anvendt af internationale aktører på markedet, hvorimod lokale aktører vil spare gennemførelsesudgifterne, ikke mindst til omarbejdning af deres kontraktvilkår for at tilpasse dem til nye EU-regler.

3.5.2.2 For det andet vil de enkelte medlemsstaters særlige retstraditioner ikke blive rørt. Det vil gøre det lettere at få det optionelle instrument accepteret på politisk plan. Det samme argument kan anvendes over for jurister i medlemsstaterne, som sandsynligvis vil argumentere imod, at man erstatter traditionelle lovregler med EU-aftaleret. De vil imidlertid ikke have grund til at opponere imod et optionelt instrument, som vil være uden virkning for den nationale lovgivning.

3.5.3 Desuden findes der allerede nu 2. ordninger (se pkt. 3.6.3). Det viser klart, at der ikke i medfør af de nationale forfatningslove er problemer forbundet med optionelle instrumenter.

3.5.4 Indførelsen af et optionelt instrument i aftaleretten eller på andre områder af privatretten kan imidlertid give anledning til tekniske problemer. Det er klart, at det ikke er let at skabe valgfrihed og regulere forholdet mellem to sideordnede aftalelovgivninger. Men som udkastet til et eventuelt fremtidigt optionelt instrument har vist, kan de tekniske problemer løses.

3.6 Lignende instrumenter

3.6.1 Der findes allerede optionelle instrumenter på både internationalt og europæisk plan.

3.6.2 På internationalt plan kan f.eks. nævnes FN's konvention om aftaler om internationale køb fra 1980 (15), UNIDROIT's konventioner om international factoring (16) og om international finansiel leasing (17). Disse konventioner opererer med en opt-out-model (18).

3.6.3 På EU-plan findes der flere optionelle instrumenter:

— Forordninger om oprettelse af europæiske selskaber, f.eks. forordningerne om det europæiske selskab (19), om europæiske økonomiske firmagrupper (20) og om det europæiske andelsselskab (21).

— Forordninger om europæiske intellektuelle ejendomsrettigheder som EF-varemærker (22) og EF-patentet (23).

— Forordninger om indførelse af europæiske civilretsprocedurer som forordningerne om en europæisk betalingspåkravsprocedure (24) og om en europæisk småkravsprocedure (25).

Der er stillet forslag om andre optionelle instrumenter, bl.a. et europæisk arvebevis (26). Med disse forordninger og forslag suppleres de instrumenter, der findes i henhold til national lov, med EU-instrumenter

4. 28. ordning og bedre lovgivning

4.1 Gennemførelsen af det indre marked

4.1.1 Et optionelt instrument vil i høj grad understøtte det indre markeds virkemåde og er den mest fuldendte metode til frivillig harmonisering i overensstemmelse med nærhedsprincippet.

4.1.2 Derudover fremmer et optionelt instrument forbrugernes frie bevægelighed og øger mobiliteten over grænserne og konkurrencen mellem virksomheder.

4.1.3 Lissabontraktatens ikrafttræden ændrer intet i forhold til etableringen af en frivillig ordning.

4.2 Europæisk aftaleret

4.2.1 Netværket »Common Principles of European Contract Law« (CoPECL-netværket) har for nylig færdiggjort sit udkast til en fælles referenceramme (27) og fremlagt det for Kommissionen. Disse regler opstiller helt klart en model, som EU-lovgiveren kan anvende til vedtagelse af et optionelt instrument i overensstemmelse med kommissær Redings anbefalinger (28). Det er stadig nødvendigt med en bestemmelse om den frivillige anvendelse af den fælles referenceramme/de fælles principper i tråd med det allerede eksisterende forslag i artikel 1:102 i PEICL (29).

4.3 Fremtidige anvendelsesområder

4.3.1 Behovet for et optionelt instrument er størst inden for de områder af aftaleretten, som er domineret af ufravigelige nationale regler, der udgør en juridisk hindring for det indre markeds virkemåde. Dette er allerede blevet påpeget af Kommissionen, når det gælder finansielle tjenesteydelser, herunder forsikring. Et af de områder, hvor et optionelt instrument især vil kunne finde anvendelse, forudsat at der tages tilstrækkeligt hensyn til forbrugerbeskyttelseslovgivningen, er finansielle tjenesteydelser (bank- og forsikringsret under forudsætning af, at forslaget vedrørende dette sidstnævnte område færdiggøres i overensstemmelse med de fælles referencerammer).

4.3.2 Man kunne også forestille sig en 28. ordning for forbrugerkøb (især internetsalg). Men med hensyn til forbrugersalg skal forholdet mellem et optionelt instrument og forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forbrugerrettigheder (30) overvejes nøje.

4.3.3 Der kan også indføres optionelle instrumenter på andre privatretlige områder end aftaleret. Sikkerhedsrettigheder i løsøre og immaterielle aktiver er et oplagt område for anvendelse af en 28. ordning. Kommissionens forslag om et europæisk arvebevis (31) viser, at det er muligt at anvende optionelle instrumenter inden for arveretten. Formueforholdet mellem ægtefæller kunne være et andet retsområde, hvor man i fremtiden kunne anvende et optionelt instrument.

4.3.4 Behovet for et optionelt instrument er ikke så akut inden for den almindelige aftaleret. Udkastet til en fælles referenceramme, som omfatter almindelig aftaleret, er således ikke udformet som et optionelt instrument. Dog fremhæver forfatterne i indledningen, at rammen eventuelt kan bruges som grundlag for et eller flere optionelle instrumenter (32). Dette forslag kunne også gennemføres restriktivt ved at lade referencerammens generelle bestemmelser indgå i et optionelt instrument, der kun finder anvendelse inden for bestemte områder af aftaleretten. På den måde ville man kunne undgå de huller i lovgivningen, som uden tvivl vil opstå, hvis man vedtager bestemmelser, der udelukkende gælder bestemte type af aftaler.

5. Resultatet af den offentlige høring afholdt af Observatoriet for Det Indre Marked den 6. januar 2010

5.1 Der findes allerede – eller der er stillet forslag om – en række varianter af den 28. ordning inden for europæisk selskabsret, immaterialret og arveret. De er ikke underlagt nationale begrænsninger, har mindre vidtrækkende virkninger for de nationale lovgivninger og åbner nye muligheder for markedsaktørerne inden for den grænseoverskridende handel. Den 28. ordning skal imidlertid overholde strenge forbrugerbeskyttelsesregler og samtidig være skrappere end harmonisering. Et vigtigt område, hvor en 28. ordning kunne finde anvendelse, er pensionsområdet, eftersom omkring 18 mio. europæiske pensionister bor i en anden medlemsstat. Endelig bør den 28. ordning have fokus på god information og opbygning af tillid (f.eks. kontrakter) og udmønte sig i enklere tjenester og produkter (især finansielle tjenesteydelser). På området for finansielle tjenesteydelser i detailleddet skal der først og fremmest sættes ind på at forbedre forbrugerbeskyttelseslovgivningen. Krisen har vist, at der er behov for at regulere alle de finansielle tjenesteydelser, der tilbydes forbrugere, og for at udbyde forenklede finansielle tjenesteydelser til de forbrugere, der ønsker det. Man er fortsat ikke nået til politisk enighed om indførelse af den 28. ordning som en mulighed og om dens retsgrundlag. Kommissionens konsekvensanalyser bør systematisk sondere muligheden af en »frivillig tilgang«, dvs. vedtagelse af en 28. ordning, som dog kun kan være en løsning på bestemte problemer og ikke et generelt alternativ til aftaleretten.

Bruxelles, den 27. maj 2010 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EUT C 157 af 28.6.2005, s. 1.

(2) EUT C 175 af 28.7.2009, s. 26.

(3) EUT C 157 af 28.6.2005, s. 1.

(4) EUT C 157 af 28.6.2005, s. 1, ordfører Jorge Pegado Liz; EUT C 318 af 23.12.2006, s. 200, ordfører Frank von Fürstenwerth; EUT C 65 af 17.3.2006, s. 134, ordfører Guido Ravoet; EUT C 309 af 16.12.2006, s. 26, ordfører Edgardo Maria Iozia; EUT C 65 af 17.3.2006, s. 13, ordfører Umberto Burani; EUT C 27 af 3.2.2009, s. 18, ordfører Angelo Grasso; EUT C 151 af 17.6.2008, s. 1, ordfører Edgardo Maria Iozia; EUT C 175 af 28.7.2009, s. 26, ordfører Jorge Pegado Liz.

(5) For yderligere oplysninger om ideen om et optionelt instrument som en »2. ordning« se Heiss, Introduction, i Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (red.), Principles of European Insurance Contract Law (2009) I 45.

(6) Den franske nationalforsamling har for nylig vedtaget en informationsrapport om forbrugerrettigheder (med M. Karamanli som ordfører), hvori der stilles forslag om at afprøve en 28. EU-retsordning inden for rammerne af Rom I-forordningen.

(7) Se Heiss, Introduction, i Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (red.), Principles of European Insurance Contract Law (2009) I 47.

(8) Ibid.

(9) Prof. M. Hesselink fra Amsterdam Universitet anfører med hensyn til social retfærdighed, »(…) at en 29. ordning kan vælges ved at klikke på en blå knap (…). Hvis forslaget til fælles referencerammer udmønter sig i et optionelt instrument, der kan finde anvendelse ved aftaler mellem virksomheder og forbrugere, vil dette ikke føre til social dumping. (…) Et lovvalg herom – såfremt det vedtages af EU-lovgiveren – kunne føre til en win-win-situation i aftaler mellem virksomheder og forbrugere.«

(10) Se Heiss/Downes, Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law: Reflections from a Private International Law Perspective, ERPL 13 (2005) 693 (699).

(11) Hesselink/Rutgers/de Booys, The Legal Basis for an Optional Instrument on European Contract Law, Centre for the Study of European Contract Law Working Paper No. 2007/04.

(12) Baseret på Principles of European Insurance Contract Law (PEICL) og med forbehold af yderligere drøftelser.

(13) Det bemærkes, at man for at undgå uklarhed bør fastlægge disse generelle principper eller anvende de generelle regler, der gælder for alle typer af kontrakter, som findes i »Principles, definitions and model rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference« (DCFR, Bind I-III, foreløbig udgave 2009), hvis og når det anerkendes eller vedtages ved en EU-retsakt.

(14) Se f.eks. Basedow, Ein optionales Europäisches Vertragsgesetz: Opt-in, opt-out, wozu überhaupt?, ZEuP 2004, 1.

(15) Konventionen kan findes på www.uncitral.org.

(16) Ibid.

(17) Ibid.

(18) Se art. 6 i CISG, art. 3 i konventionen om international factoring og art. 5 i konventionen om international finansiel leasing.

(19) Rådets forordning (EF) nr. 2157/2001 af 8. oktober 2001 om statut for det europæiske selskab (SE), EFT L 294 af 10.11.2001, s. 1.

(20) Rådets forordning (EØF) nr. 2137/85 af 25. juli 1985 om indførelse af europæiske økonomiske firmagrupper (EØFG), EFT L 199 af 31.7.1985, s. 1.

(21) Rådets forordning (EF) nr. 1435/2003 af 22. juli 2003 om statut for det europæiske andelsselskab (SCE), EUT L 207 af 18.8.2003, s. 1.

(22) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker, EUT L 78 af 24.3.2009, s. 1.

(23) Forordningen blev vedtaget den 4. december 2009, men er endnu ikke offentliggjort i EUT.

(24) Se betragtning 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåbudsprocedure, EUT L 399 af 30.12.2006, s. 1, med senere ændringer.

(25) Se betragtning 8 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 af 11. juli 2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure, EUT L 199 af 31.7.2007, s. 1.

(26) Se kapital VI i forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis, KOM(2009) 154 endelig.

(27) Se von Bar/Clive/Schulte-Nölke et al. (red.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) Foreløbig udgave (2009). Udkastet til fælles referencerammer på forsikringsområdet findes i Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (red.), Principles of European Insurance Contract Law (2009).

(28) På høringen med Viviane Reding, indstillet kommissær med ansvar for retlige anliggender, grundlæggende rettigheder og EU-borgerskab, Europa-Parlamentet, 7.1.2010.

(29) I art. 1:102 i Principles of European Insurance Contract Law (PEICL), som vedrører den frivillige anvendelse af principperne, hedder det, at principperne finder anvendelse, når parterne, uanset lovvalgsbegrænsninger i henhold til international privatret, har aftalt, at deres aftale skal være underlagt disse principper. (Basedow, The Optional Application of the Principles of European Insurance Contract Law, i Fuchs (red.), European Contract Law, - ERA Forum Special Issue 2008 vol 9, 111).

(30) KOM(2008) 614 endelig.

(31) Se KOM(2009) 154 endelig, som er nævnt ovenfor under punkt 3.6.3.

(32) von Bar/Beale/Clive/Schulte-Nölke i von Bar/Clive/Schulte-Nölke et al. (red.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) Foreløbig udgave (2009), Indledning, pkt. 79.