EUROPA-KOMMISSIONEN 
Bruxelles, den 15.12.2011  
SEK(2011) 1488 final 
  
ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE 
Ikke-diskriminerende arveafgiftssystemer: principper udledt af EU-retspraksis  
Ledsagedokument til 
KOMMISSIONENS HENSTILLING 
om lempelser af dobbeltbeskatning i forbindelse med arv 
 
{C(2011) 8819 final} 
{SEC(2011) 1489 final} {SEC(2011) 1490 final} 
 
 
DA  DA Dette dokument er et arbejdsdokument fra Kommissionens tjenes tegrene og er kun til 
information. Det repræsenterer ikke Kommi ssionens nuværende eller fremtidige holdning til 
det behandlede emne. 
1. INDLEDNING OG BAGGRUND  
 
Atten medlemsstaterne beskatter ved dødsfald, mens ni (Østrig, Cypern, Estland, Letland, 
Malta, Portugal, Rumænien, Slovakiet og Sverig e) hverken beskatter dødsboer eller arv, skønt 
nogle af dem beskatter arv under anden skattelovgivning.  
 Nogle medlemsstater pålægger arvingerne arveaf gift, således at det er arvemodtagerens 
berigelse, der udgør den afgiftsudløsende be givenhed, mens andre medlemsstater beregner 
afgift af dødsboet, således den afgiftsudløse nde begivenhed er overdra gelsen af ejendom. I 
dette dokument forstås ved arveafgift afgifter , der pålægges både dødsboer og arvinger ved en 
persons død.   For nemhedens skyld dækker begrebet arveafgift  i dette dokument også gaveafgifter. Gaver 
gives ofte for at foregribe en senere arv, og sådanne gaver beskattes i mange medlemsstater 
efter samme bestemmelser som arv. Desuden beha ndles arveafgift og gaveafgift efter samme 
kriterier i EU-Domstolens retspraksis.  Det fremgår af Kommissionens konsekve nsanalyse angående løsninger på 
grænseoverskridende arveafgiftsproblemer
1, at et stigende antal EU-borgere i løbet af deres 
levetid flytter fra et land til et andet i Den Europæiske Union for bo, arbejde eller leve som pensionister og køber fast  ejendom og investerer i aktiver i udlandet.  
 Det fremgår også af konsekvensanalysen, at bo rgere og virksomheder kan støde på to typer 
arveafgiftsproblemer i grænseoverskridende si tuationer, nemlig diskriminerende anvendelse 
af en medlemsstats arveafgift sregler eller manglende lempel se af dobbeltbeskatning eller 
endda multibeskatning af en og samme arv. Disse problemer kan betyde, at EU-borgere ikke 
til fulde kan udnytte deres ret til at flytte og  udøve virksomhed på tværs af EU's indre 
grænser, og de kan skabe problemer i forbinde lse med overførslen af små virksomheder ved 
ejerens død.  I dette dokument behandles problemet med fors kelsbehandling. Dobbeltbeskatningsproblemet 
er behandlet i en henstilling, som Kommi ssionen har vedtaget samme dag, som dette 
dokument offentliggøres
2. 
 I den nuværende EU-retlige situa tion har medlemsstaterne og de res politiske underinddelinger 
vidtgående frihed til at udforme deres afgi ftssystemer og tildele beskatningsbeføjelser 
indbyrdes.   De skal dog under alle omstændigheder udøve denne kompetence i overensstemmelse med 
EU-retten. Det betyder, at medlemsstaterne s afgiftssystemer skal respektere de 
                                                
 
1  Konsekvensanalyse angående løsninger på grænseoverskridende arveafgiftsproblemer – reference 
indsættes senere . 
2  Se Kommissionens henstilling om lempelser af dobbeltbeskatning i forbindelse med arv - reference 
indsættes senere. 
 
 
DA  DA grundlæggende friheder, især reglerne ve drørende fri bevægelighed for personer, 
arbejdstagere, tjenesteydelser og kapital samt etableringsfrihed (henho ldsvis artikel 21, 45, 
56, 63 og 49 i traktaten om Den Europæiske Un ions funktionsmåde - TEUF) og desuden det 
almindelige princip om ikke-forskelsbehandli ng på grundlag af nationalitet (artikel 18 i 
TEUF)3.  
 Ifølge artikel 21 i TEUF har enhver unionsborge r ret til at færdes og opholde sig frit på 
medlemsstaternes område. Bredt defineret give r denne frihed borgerne i en medlemsstat 
(uanset om de udøver en økonomisk aktivitet e ller ej) mulighed for at rejse til en anden 
medlemsstat og bosætte sig der permanent elle r midlertidigt. Artikel 18 i TEUF sikrer, at 
borgere, som udøver denne ret til fri bevægelighe d, ikke må udsættes for forskelsbehandling 
alene på grund af de res nationalitet.  
 Princippet om etableringsfrihed har sit gr undlag i artikel 49-55  i TEUF. Med disse 
bestemmelser har en erhvervsd rivende, uanset om det er en  person eller en virksomhed, 
mulighed for at udøve en økonomisk aktivitet på en stabil og vedvarende måde i en eller flere 
medlemsstater. Bestemmelserne er også releva nte, hvis en indehaver ejer betydelige 
aktiebeløb, som giver ret til at  kontrollere virksomheden. 
 Fri bevægelighed for kapital som fastsat i artik el 63 i TEUF er den frihed, som spiller den 
største rolle inden for beskatning af arv, idet Domstolens afgørelser inden for beskatning af 
arv hovedsageligt er baseret på denne frihed. Doms tolen har gentagne gange bekræftet, at arv, 
som indebærer overførsel til en eller flere person er af aktiver efterladt af en person, der er 
afgået ved døden, udgør kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 i TEUF med 
undtagelse af tilfælde, hvor de afgørende elementer ved arven er begrænset til en enkelt 
medlemsstat. 
 
Det er af allerstørste betydni ng i det indre marked, at medlem sstaterne ikke lægger hindringer 
i vejen for udøvelsen af de grundlæggende frih eder ved forskelsbehandling i forbindelse med 
grænseoverskridende arvesager i forhold til indenlandske situa tioner. Princippet om ikke-
forskelsbehandling er et centralt element i traktatens friheder. Ifølge fast retspraksis kan forskelsbehandling opstå som følge af, at samm enlignelige situationer behandles forskelligt, 
eller af, at forskellige situat ioner behandles ens. For at en  national ordning, som indebærer 
forskellig behandling, kan være forenelig med tr aktatens friheder, er det en forudsætning, at 
den vedrører situationer, der ikke er objekti vt sammenlignelige, eller at den er begrundet i 
tvingende almene hensyn. Desuden må de nne nationale ordning ikke under nogen 
omstændigheder være mere restriktiv, end hvad der er nødvendigt for at nå det ønskede mål. 
Den skal med andre ord være forholdsmæssig.   I de seneste år er det blevet mere og mere i ndlysende, at der er problemer med afgiftsmæssig 
forskelsbehandling i forbindelse med grænse overskridende arv. Kommissionen har ud fra 
klager, som den har modtaget, og ud fra egne undersøgelser ha ft anledning til at indlede 
traktatbrudssøgsmål over for flere medlemsstat er vedrørende aspekter i deres love.  
 Desuden har Domstolen siden 2003  behandlet medlemsstaters be skatningsregler vedrørende 
arv i ti sager, som er blevet forelagt af nationa le domstole. Domstolen af gjorde i otte ud af de 
ti sager, at reglerne vedrørende  den nationale arveafgift og gaveafgift for de pågældende 
                                                
 
3  Endvidere bør enhver selektiv fordel, i form af forskellig skattemæssig behandling, for 
virksomhedsaktiver, som udgør en de l af en arv, være i overensstemme lse med EU’s konkurrenceregler. 
 
DA  DA medlemsstater var i strid med EU-reglerne om fri bevægelighed for kapital og/eller 
etableringsfrihed.  Domstolen har også behandlet besk atningsregler vedrørende arv i en anden sag, som vedrørte 
højere afgifter for testamenta riske gaver til velgørende formål i andre medlemsstater.  
 Disse domstolsafgørelser har bragt en vis klar hed og sikkerhed for dagen desangående. Men i 
mange tilfælde er det ikke nødvendigvis helt klart, hvilke konsekvenser en afgørelse, der 
involverer lovgivning i én medl emsstat, kan få for lovgivninge n i en anden medlemsstat. 
Desuden kan medlemsstaterne, selv når de i ndfører nye afgiftsregler som følge af en 
afgørelse, gøre det på mange forskellige måder.  Endvidere er det ikke sikkert, at Domstolens afgørelser i individuelle sager gør det klart for 
EU-borgere, hvilke principper medlemsstater ne skal respektere , når de beskatter 
grænseoverskridende arv.   Derfor kan det være hensigtsmæssigt at fastslå,  hvilke principper om i kke-forskelsbehandling, 
som de udspringer af retspraksis, der skal præge arvebeskatningssystemerne. Det vil kunne 
fremme udøvelsen af de grundlæggende frihed er og gøre EU-borgerne bevidste om, hvilke 
regler medlemsstaterne skal respektere, når de  beskatter grænseoverskridende arv. Det kan 
også hjælpe medlemsstaterne til at bringe  deres bestemmelser om arveafgift i 
overensstemmelse med EU-retten.   I de følgende kapitler gives der en oversigt over de vigtigste domme, som er relevante for 
arve- og gavebeskatning, og ove r de principper, som udspri nger af denne retspraksis. 
 
Som udgangspunkt kan det bemærkes, at hjem mehørende og ikke-hjemmehørende generelt 
kan behandles forskelligt, hvad angår direkte af gifter, når dette er berettiget i forskellige 
omstændigheder, men Domstolen har i de fleste af sine afgørelser i ar veafgiftssager fastslået, 
at hjemmehørende og ikke-hjemm ehørende bør behandles ens.  
 
2. G
ENEREL ANALYSE AF RELEVANT RETSPRAKSIS  
 
2.1  Sager, hvor Domstolen har fastslået,  at medlemsstaters love om arve- og 
gaveafgift er uforenelige med EU-retten  
 
 
2.1.1. Barbier -sagen (C-364/01) 
 
Domstolen fastslog i denne sag, at  en medlemsstat ikke kan anve nde arveafgiftsregler, som vil 
kunne give et vist fradrag i sk attemæssigt øjemed i værdien af et bo, hvis arveladeren på 
dødstidspunktet boede i den pågældende medl emsstat, men ikke, hvis arveladeren før 
dødstidspunktet havde bopæl i en anden medlemsstat. 
 
I denne sag fastslog Domstole n, at ”arv” falder ind unde r bestemmelserne om fri 
bevægelighed for kapital, når de afgørende el ementer deri er grænseoverskridende. Det kan 
bemærkes, at der ikke nødvendigvis skal tages hensyn til, om personerne rent faktisk er 
involveret i grænseoverskridende  økonomisk aktivitet, for at kunne anvende bestemmelserne 
om fri bevægelighed for kapital på arv.  
 
DA  DA  
I denne sag fastslog Domstolen, at det var i strid med EU-rett en, hvis der til opgørelse af 
værdien af fast ejendom beliggende i den pågældende medlemsstat var en forskel i 
afgiftsbehandlingen, afhængigt af om arvelader ved sin død havde bopæl i den pågældende 
medlemsstat eller ej. I den pågældende sag skul le værdien af en forpligtelse med tilknytning 
til ejendommen tages i betragtning i afgiftsmæ ssigt øjemed, uanset hvilken medlemsstat 
afdøde havde bopæl i.   Endvidere udarbejdede Domstolen en hovedregel , som skulle benyttes ved undersøgelser af, 
om nationale bestemmelser vil kunne give rest riktioner for fri bevægelighed for kapital i 
forbindelse med arveafgift. I den sammenhæ ng må en medlemsstat ikke anvende en 
foranstaltning, som bevirker, at værdien af et  bo, som tilhører en person med bopæl i en anden 
medlemsstat, bliver reduceret i et  større omfang end værdien af fast ejendom, som tilhører en 
person med bopæl i samme medlemsstat. Domsto len har fulgt denne argumentation i alle 
senere domme i sager om arve- og gaveafgifter.  Domstolen gjorde det også klart, at det ved vurderingen af, om indenlandsk lovgivning om 
arveafgift er forenelig med EU-retten, ikke er re levant, om der ensidigt er blevet givet en 
afgiftsfordel af en anden medlemsstat end bopælsmedlemsstaten. Denne argumentation blev 
også fulgt i de efterfølgende domme.  Domstolen undersøgte ikke specifikt denne sag i lyset af retten til fri bevægelighed for 
personer, som er fastlagt i traktaten. Men den fastslog, at  arveafgifter hører under de 
overvejelser, som en statsborger fra en medl emsstat normalt skal tage hensyn til, når han 
beslutter, om han vil eller i kke vil gøre brug af den frie bevægelighed, som er fastsat i 
traktaten.  
 
 
2.1.2. Maria Geurts -sagen C-464/05 
  
I denne sag fastslog Domstolen, at det var diskrimi nerende at behandle ejeren af en familieejet 
virksomhed og, efter vedkommendes død, dennes ar vinger forskelligt, alt efter om den 
pågældende virksomhed havde beskæftiget arbe jdstagere i den pågældende medlemsstat eller 
i en anden medlemsstat.  
 
Den pågældende indenlandske lovgivning gav en fritagelse for arveafgift for andele i nært 
familieejede selskaber, forudsat at en sådan virksomhed havde beskæftiget et minimumsantal 
arbejdstagere i den pågældende medlemsstat.   I denne sag behandlede Domstolen kun den re levante lovgivning ud fra princippet om 
etableringsfrihed. Det skyldt es, at lovgivningen kun var gæ ldende, hvis mindst 50 % af 
aktiekapitalen i det berørte selskab i de tr e år, der gik forud for dødsfaldet, tilhørte 
arveladeren, eventuelt sammen med den nærmes te familie. Domstolen fastslog, at med en 
andel af denne størrels e får disse personer en sådan indf lydelse på beslutningerne i det 
omhandlede selskab, at de har kunn et træffe afgørelse om dets drift. Domstolen fastslog også, 
at eventuelle restriktive vi rkninger af den pågældende l ovgivning for kapitalens frie 
bevægelighed blot ville være en uundgåelig  konsekvens af dens virkninger for 
grænseoverskridende etablering.   
 
DA  DA Domstolen afgjorde, at en medlem sstat ikke kan afvise  en afgiftsfritagelse for en arv af en 
familieejet virksomhed, som har beskæftig et mindst fem arbejdstagere i en anden 
medlemsstat, hvis den ville tillade en sådan arv eafgiftsfritagelse, hvis de fem arbejdstagere 
havde været beskæftiget i den samme medlemsstat. 
 
 2.1.3.  Jäger -sagen (C-256/06)  
 
Domstolen afgjorde i denne sag, at udenlands k beliggende ejendom ikke måtte evalueres 
mindre gunstigt end indenla ndsk beliggende ejendom. 
 
Jäger -sagen vedrørte en sag, hvor en bopæls medlemsstat anvendte en mindre gunstig 
afgiftsbehandling over for aktiver, der var beliggende i en anden medlemsstat. 
  Domstolen fastslog, at medlemsstaterne iføl ge bestemmelserne om fri bevægelighed for 
kapital ikke må anvende en l ovgivning, som har et sp ecielt favorabelt værd iansættelsessystem 
og delvis fritagelse for aktiver, som er beliggende i den pågældende medlemsstat, i 
modsætning til aktiver, som er beliggende i andr e medlemsstater, som bliver evalueret efter 
normale handelsværdiregler. Da afgiftsberegni ngen var direkte knyttet til aktivernes værdi, 
var der objektivt set ikke tale om forskellige situationer, so m kunne berettige en forskellig 
afgiftsbehandling.   
 
2.1.4. Eckelkamp -sagen (C-11/07)  og Arens-Sikken -sagen (C-43/07) 
 
I disse sager fastslog Domstolen, at det var uforenelig t med EU-retten at anvende forskellige 
afgiftsregler til beregning af arveafgift og ejerskifteafgift for aktiver, afhængigt af om 
arvelader var bosiddende i den pågældende me dlemsstat eller i en anden medlemsstat på 
dødstidspunktet.  
 
Domstolen afgjorde i Eckelkamp -sagen, at det er ulov ligt for en medlemsstat ikke at tillade, at 
pantrelaterede byrder bliver fratrukket værd ien af et bo, blot fordi at arvelader på 
dødstidspunktet var bosiddende i en anden medlemsstat.  
 
Domstolen fastslog i Arens-Sikken -sagen, at det er i strid me d EU-retten, hvis en arving kun 
har ret til fradrag for gæld vedrørende den arvede ejendom, hvis arve lader på dødstidspunktet 
var bosiddende i den medlemsstat, hvor ejendommen er beliggende.  
 
Begge disse sager omhandlede beregningsmetoden fo r arveafgifter, og de vedrørte situationer, 
som svarede til situationen i Barbier -sagen.  
 I Eckelkamp -sagen fastslog Domstolen, at afvisningen af fradrag af gæld og passiver var et 
brud på bestemmelserne om fri bevægelighed for kapital. Den berørte medlemsstat nægtede at 
tage hensyn til gæld og passiver vedrørende  arven ved beregningen af arveafgiften, hvis 
arvelader ikke på dødstidspunktet havde bopæl i den pågældende medlemsstat. Den ville dog have tilladt fradrag af gæld og passiver,  hvis arvelader havde haft bopæl dér på 
dødstidspunktet. Domstolen fastslog, at eftersom beregningen af arveafgift og ejerskifteafgift 
ifølge den foreliggende lovgivni ng var direkte forbundet med værdien af den faste ejendom, 
var der ikke tale om forskellige situationer,  som kunne berettige til uens afgiftsbehandling 
 
DA  DA med hensyn til fast ejendom beliggende i den pågældende me dlemsstat, afhængigt af hvor 
arvelader boede på dødstidspunktet.   I Arens-Sikken-sagen blev en ejendom efterlad t til en længstlevende ægtefælle, som i kraft af 
en testamentarisk reguleret bodeling imidlertid var forpligtet til at betale hvert af børnene deres arveandele i konta nter. Denne “overfordelingsgæld”, som den længstlevende ægtefælle 
skulle betale til børnene, blev der ikke  taget hensyn til ved opgørelsen af hendes 
ejerskifteafgift. Hvis arvelader havde været bosiddende i den pågældende medlemsstat på 
dødstidspunktet, ville det have været muligt at få  et sådant fradrag. Domstolen fastslog, at 
denne forskelsbehandling er uforenelig med den frie bevægelighed for kapital. 
 
2.1.5. Mattner -sagen (C-510/08)  
 
Domstolen fastslog, at det er uforeneligt med fri bevægelighed for kapital, når en 
bestemmelse om gaveafgift (og arveafgift) inde bærer, at fradraget fo r gavegivers børn, i et 
tilfælde, hvor alle parter er ikke-bosiddende, er  lavere, end hvis en af dem er bosiddende. 
 I dette tilfælde udvidede Domstolen den rets praksis, der var blevet udviklet inden for 
arveafgift, til også at omfatte nationale gaveafgiftsregler.  
 Den pågældende sag vedrørte donation  af jord, der var beliggende i 
beskatningsmedlemsstaten. Både giver og modtag er, dvs. givers barn, var bosiddende i en 
anden medlemsstat.  Den pågældende nationale lovgivning skelnede  mellem sager, hvor skatteyderen blev 
betragtet som en person med begrænset  skattepligt, dvs. hvor både  giver og modtager havde 
bopæl i en anden medlemsstat på det tidspunkt, hvor gaven blev ydet, og tilfælde, hvor den 
skattepligtige blev betragtet som en person, med fuld skattepligt, dvs. at mindst en af dem, 
havde bopæl i beskatningsmedlemsstaten. I sids tnævnte situation var der ifølge lovgivningen 
et relativt højt skattefrit fradrag i tilfælde  af gaver mellem forælder og barn, hvorimod 
fradraget var meget lavere i førstnævnte situation.  
 Domstolen mente ikke, at der var nogen objekti v forskel mellem de to situationer, som kunne 
begrunde en forskellig behandling. Desuden drøftede Domstolen en række forelagte anbringender, nemlig behovet for at forhindre, at den samme skatteford el udnyttes to gange af 
den samme skatteyder, og at forhindre omgåelse  af grænserne gennem flere donationer, samt 
behovet for sammenhæng i det nationale skatte system. Domstolen ac cepterede dog ikke 
nogen af disse anbringender.   
2.1.6. Halley -sagen (C-132/10) 
 
I denne sag fastslog Domstolen, at  der var tale om forskelsbeha ndling, når der er forskellige 
forældelsesfrister for værdifastsættelsen af nom inelle aktier i arveafgiftsøjemed, afhængigt af 
om den faktiske ledelse i det udstedende selska b, som arvelader var aktionær i, befandt sig i 
beskatningsmedlemsstaten eller i en anden stat. 
 
I dette tilfælde omfattede boet nominelle aktier i et selskab, som havde sin faktiske ledelse i 
en anden medlemsstat end beskatningsstaten, og  som blev overført vi a arv til en arving i 
beskatningsmedlemsstaten.  
 
DA  DA  
Ifølge lovgivningen i beskatningsmedlems staten, kan skattemyndigheden kræve en 
ekspertvurdering af visse aktiv er, der befinder sig i den pågæld ende medlemsstat, for at få 
fastslået, om de er blevet værdifastsat fo r lavt i boopgørelsen. Fo rældelsesfristen for 
skattemyndigheden til at indg ive klage over en sådan eksp ertvurdering og eventuelt at 
afkræve efterbetaling af arv eafgiftsbeløbet var sat til to år fra den dato, hvor boopgørelsen 
bliver indgivet.    Men i tilfælde af aktier ejet i et selska b, hvis faktiske ledelse befandt sig uden for 
beskatningsmedlemsstatens område, var det ikke  muligt at foretage en ekspertvurdering, og 
skattemyndighederne kunne indgive en klage om for lav værdifastsættelse med deraf følgende 
forøgelse af arveafgiften og re nter og bøder for en meget længere  periode, nemlig op til 10 år. 
 Domstolen fastslog, at en så dan lovgivning er i strid med bestemmelserne om fri 
bevægelighed for kapital, fordi anvendelsen af en længere forældelsesfrist for arvinger, der 
har aktier i et selskab, hvis faktiske ledelse befinder sig i udlandet, kan afholde personer, der 
er bosiddende i beskatningsmedlemsstaten, fra at investere eller bevare investeringer i aktiver, 
der befinder sig uden for den pågældende medlem sstat. Deres arvinger vil i længere tid være i 
en usikker situation med hensyn til muligheden fo r at blive afkrævet efterbetaling af skat.  
 Domstolen fandt ikke, at der va r nogen begrundelse for sådanne  restriktioner for den frie 
bevægelighed for kapital, især fordi perioden på  ti år ikke var baseret på den tid, der var 
nødvendig for at have mulighed for at anve nde ordningen om gensidig bistand mellem 
skatteadministrationer eller andr e alternative midler til undersøge  værdien af de pågældende 
aktier.  
 
2.2  Sager, hvor Domstolen har fastslået, at medlemsstaters lovgi vning om arveafgift 
er forenelig med EU-retten  
 
 
2.2.1. Van Hilten-van Der Heijden -sagen (C-513/03 ) 
 
 
Domstolen besluttede i denne sag, at bestemmels erne om fri bevægelighed for kapital ikke er 
til hinder for en regel om, at boet efter en statsborger fra en medlemsstat, som er flyttet til 
udlandet og mindre end ti år efter fraflytningen er afgået ved døden, beskattes, som om denne 
statsborger havde beholdt sin bopæl i medlemsstat en. Det vigtige element var, at der i nævnte 
afgørelse ikke blev sondre t mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende personer. 
 
I overensstemmelse med dobbeltbeskatningsoverens komsten mellem de to pågældende stater 
skal boet efter en statsborger fra en medlemsstat , som er flyttet til udl andet og mindre end ti år 
efter fraflytningen er afgået ved døden, beska ttes, som om denne statsborger havde beholdt 
sin bopæl i medlemsstaten. I dobbeltbeskatningsovere nskomsten var det ligel edes fastsat, at 
beskatningsstaten skulle nedsætte  den således pligtige afgift med den afgift, der skulle betales 
i den anden stat på grun dlag af bopælsstedet.  
 De pågældende bestemmelser blev ikke anse t for at udgøre forskelsbehandling, idet de til 
forskel fra Barbier -sagen ikke sondrede me llem skatteydere afhængigt af deres bopæl. 
 
DA  DA Tværtimod foreskrev de samme behandling af boe t efter statsborgere, der var flyttet til 
udlandet, og statsborgere, der var blevet  boende i den pågældende medlemsstat.  
 Ifølge Domstolen vil en sådan lovgivning hverken afholde en statsborger, der har flyttet sin 
bopæl til udlandet, fra at foretage investeringe r i beskatningsmedlemsstaten, eller afholde en 
statsborger, der er blevet boende  i beskatningsstaten, fra at in vestere i en anden medlemsstat. 
Den pågældende lovgivning formindsker heller i kke værdien af arven efter en statsborger, 
som er flyttet til udlandet. Som Domstolen påpe gede det, kan medlemsstaterne, så længe der 
ikke er indført harmonisering på dette område, frit fastlægge kriterierne for fastlæggelsen af 
deres respektive beskatningsbeføjelser. I den sammenhæng kan de som en foranstaltning mod 
misbrug også fastlægge et udstrakt bopælskoncep t, således som det her er tilfældet.  
  
 2.2.2. Block -sagen (C-67/08)  
 
Domstolen konkluderede i denne sag, at en medlem sstat ikke er forpligtet til at undgå den 
dobbeltbeskatning af en arv, der opstår som fø lge af, at medlemsstater sideløbende udøver 
deres skattemæssige suverænitet, f.eks. ved at modregne arveafgi ft, der er betalt i udlandet, i 
sin egen arveafgift.  
 
I Block -sagen skulle Domstolen træffe afgørelse  om, hvorvidt national lovgivning, der ikke 
giver mulighed for at modregne arveafgifter , der betales i en anden medlemsstat, i de 
arveafgifter, der skal betales af en ar ving i bopælsmedlemsstaten, er forenelig med 
bestemmelserne om fri bevægelighed for kapital.   
Denne sag adskiller sig fra de sager, der tidlig ere er undersøgt, ved, at den ikke vedrører en 
enkelt medlemsstats arvebeskatningssystem, men følgerne af to medlemsstaters sideløbende 
udøvelse af beskatningsbeføjelserne.   Både arving og arvelader var bosiddende i en medlemsstat, men løsøre under boet befandt sig 
i en anden medlemsstat og blev beska ttet både dér og i arvingens bopælsland. 
 Domstolen fastlagde, at anvendelsen af fors kellige tilknytningskrit erier for opkrævning af 
arveafgifter på pengefordringer ikke er i st rid med EU-retten, fordi der i den nuværende EU-
retlige situation ikke findes nogen generelle kr iterier på EU-plan fo r kompetencefordelingen 
mellem medlemsstaterne, hvad angår afskaffe lse af dobbeltbeskatning i Den Europæiske 
Union.  
 
Medlemsstaterne kan derfor frit fastlægge deres egne regler for dire kte beskatning, herunder 
også de tilknytningsfaktorer, de r skal være afgørende for, hvorvidt en person eller en 
indkomst skal beskattes på deres område.   Desuden er de ikke forpligtet til at tilpasse deres egne skattesystemer til de forskellige 
skattesystemer i de øvrige medlemsstater med henblik på at afskaffe  dobbeltbeskatning, som 
opstår som følge af de pågældende medl emsstaters sideløbende udøvelse af deres 
skattemæssige suverænitet. Navnlig skal de ikke modregne arveafgifter, de r er betalt i udladet, 
i deres egne arveafgifter.  
 
 
 
DA  DA 2.3.  Andre relevante sager – Skattemæssig behandling af udenlandske almennyttige 
institutioner  
  
I Missionswerk Werner Heukelbach -sagen  (C-25/10) besluttede Domstolen, at en 
medlemsstat, som indrømmer visse arveafgift sfordele til indenlandske almennyttige 
institutioner, skal anvende samme regler over for udenlandske almennyttige institutioner, hvis 
disse opfylder den pågældende medlemsstats beti ngelser for indrømmels e af afgiftsfordele. 
 
Domstolen havde tidligere behandlet medl emsstaternes skattemæssige behandling af 
almennyttige institutioner, der var etableret i a ndre medlemsstater, samt af gaver til sådanne 
institutioner. I Stauffer -sagen (C-386/04) blev den første hypotese behandlet, mens den anden 
blev behandlet i Persche -sagen (C-318/07). Domstolen fastlagde i begge tilfælde, at nationale 
skatte- og afgiftsbestemmelser, som inde bærer forskelsbehandling af udenlandske 
almennyttige institutioner, ikke er forenelige med bestemmelserne om fri bevægelighed for kapital.   I Missionswerk Werner Heukelbach -sagen udstrakte Domstolen de principper for ikke-
forskelsbehandling, der i disse tidligere do mme var fastlagt for medlemsstaternes 
arvebeskatningslovgivning. Sagen ve drørte spørgsmålet om anvendels en af en nedsat sats for 
arveafgift på en testamentsarv til fordel for en institution, som ikke arbejder med gevinst for øje. Den pågældende nationale lovgivning foresk rev, at den nedsatte sats kun kunne anvendes, 
når de pågældende institutioner havde sædet fo r deres aktivitet i beskatningsmedlemsstaten 
eller i den medlemsstat, hvor arvelader havde sin faktiske bopæl elle r sit arbejdssted på 
dødstidspunktet, eller hvor han ti dligere havde haft sin faktiske  bopæl eller sit arbejdssted.  
 
Domstolen fastlagde, at artikel 63 er til hi nder for en sådan lovgivning, hvis en nonprofit-
organisation, der er anerkendt som sådan i den me dlemsstat, hvor den er et ableret, opfylder de 
betingelser, beskatningsmedlemsstaten pålægger tilsvarende organisationer. Det forhold, at en udenlandsk almennyttig institution ikke har sædet for sin aktivitet i den pågældende 
medlemsstat eller i den medlemsstat, hvor ar velader havde sin faktiske bopæl eller sit 
arbejdssted, blev anset for at være uvæsentligt. 
3. P
RINCIPPER , DER FØLGER AF RETSPRAKSIS  
 
Der kan på grundlag af den relevante retsprak sis etableres principper, som kan opdeles under 
følgende overskrifter:  
Geografisk tilknytning for aktiver, der indgår i grænseoverskridende arv 
 
 
1. Medlemsstaterne arveafgiftsregler er i stri d med bestemmelserne om fri bevægelighed 
for kapital, hvis de fastsætter en anderled es skattemæssig behandling af aktiver, der 
indgår i arven, afhængigt af, om  de pågældende aktiver har en given tilknytning til det 
nationale område, herunder navnlig om de befinder sig dér. Det betyder bl.a., at: 
 
a. Værdiansættelsesmetoderne må ikke være mindre gunstige for aktiver, der 
befinder sig i udlandet.  
 
 
DA  DA b. Der bør ikke være nogen restriktioner af fradragsretten i forbindelse med 
gæld/passiver i tilknytning til aktiver, der befinder sig i udlandet, hvis der ikke er nogen restriktioner for indenlandske aktiver. 
 c. Medlemsstaternes arveafgiftsbestemmel ser må ikke foreskrive en højere 
arveafgiftssats for arvede aktiv er, der befinder sig i udlandet. 
 d. Medlemsstaterne må ikke fastsætte forskellige forældelsesfrister for fornyet 
værdifastsættelse af nomi nelle aktier i arveafgiftsøjemed afhængigt af, hvor 
den faktiske ledelse i det uds tedende selskab befinder sig.  
 
2. De grundlæggende principper kunne  også omfatte forbud mod bl.a. 
arveafgiftsbehandling, som:  a. er mindre gunstig i tilfælde af arvede  aktier, der er tegnet på udenlandske 
børser eller indehaves i et se lskab, der befinder sig i udl andet, end i tilfælde af 
aktier, der er tegnet på indenlandske børser eller indehaves i indenlandske 
selskaber    
 b. gavner betalinger, der som led i arven foretages af  indenlandske 
pensionsforsikringer, mere end betalinge r, der i samme situation foretages af 
udenlandske forsikringer  
 
c. er mindre gunstig for statsgældsbeviser,  der er udstedt af andre medlemsstater, 
end for lignende gældsbeviser, der er udstedt af beskatningsmedlemsstaten.  
 
 
Bopælssted for personer, der er berørt af grænseoverskridende arv
 
 
 
2. En medlemsstats arveafgiftsregler er i stri d med EU-retten, hvis de foreskriver højere 
skattefri fradrag for hjemmehørende person er end for ikke-hjemmehørende personer, 
for så vidt angår gaver og arv, når de  hjemmehørende og ikke-hjemmehørende 
personer er i en sammenlignelig situation.   
 
Afhængigt af tilfældet kan dette bl.a. betyde, at medlemsstaterne ikke må foreskrive lavere fradrag for arveafgifter alene på de t grundlag, at arvelader og arving ikke var/er 
hjemmehørende i den medlemsstat, de r indrømmer et sådant fradrag. 
 
3. Hvad angår fastlæggelsen af arvede aktivers værdi, er det i stri d med EU-retten kun at 
tillade fradrag, hvis arvelader var bosat i beskatningsmedlemsstaten. 
 
Det kan bl.a. også betyde, at medlemsst aternes arveafgiftsregler ikke er i 
overensstemmelse med EU-retten, hvis de begrænser ikke-hjemmehørendes ret til 
fradrag af gæld og passiver,  der har tilknytni ng til de arvede aktiver, men ikke 
anvender en sådan restriktion på ak tiver, der arves af hjemmehørende.  
 
4. Mere generelt, og når der ikke foreligger objektive begrundelser, er medlemsstaternes 
forskrifter uforenelige med bestemmelserne om fri bevægelighed for kapital, hvis de 
foreskriver en mindre gunstig arveafgiftsbeh andling af ikke-hjemmehørende arvinger 
eller arveladere. 
 
DA  DA  
 
Arveafgiftsbehandling af vi rksomheder som f.eks. SMV'er  
 
5. Medlemsstaterne må ikke foreskrive en me re fordelagtig skattemæssig behandling af 
en arv fra en virksomhed på den betingelse,  at virksomheden drives/fortsat drives 
indenlands. 
 6. Medlemsstaterne må ikke foreskrive en mi ndre gunstig skattemæssig behandling af en 
arvet virksomhed alene på grund af, at dens ansatte befinder sig i udlandet. 
 7. Arveafgiftslempelser for virksomheder, f.ek s. fritagelser eller særlige fradrag for 
overførsler af familieejede virksomheder og virksomheder med begrænset ejerkreds 
ved dødsfald, bør tilstås på samme beti ngelser for arvinger, der ikke er 
hjemmehørende i den medlemsstat, der gi ver lempelsen, som for hjemmehørende 
arvinger.  
 
 
Arveafgiftsbehandling af almennyttige institutioner
 
 
8. Medlemsstaterne kan i deres arveafgiftsregle r ikke behandle testamentarisk arv til en 
almennyttig institution mindre gunstigt alene på det grundlag, at den pågældende 
institution er etableret i en anden me dlemsstat end beskatningsmedlemsstaten. 
  
4. K
ONKLUSIONER  
Der er i retspraksis allerede fastlagt mange  principper vedrørende ikke-diskrimination i 
forbindelse med beskatningen af arv. Domstolen vil fremover kunne blive anmodet om at undersøge andre situationer, der hidtil ikke er blevet behandle t, og i forbindelse med hvilke 
der i den gældende lovgivning sondres mellem rent  nationale situationer og situationer med et 
grænseoverskridende element. Det er dog allerede  klart, at sondringerne mellem rent nationale 
og grænseoverskridende situationer ikke er fo renelige med EU-retten, hvis der ikke er nogen 
objektivt relevante forskelle mellem disse situ ationer eller foreligger en begrundelse baseret 
på tvingende almene hensyn.  EU-borgerne har ret til at  klage, hvis de opdager, at en me dlemsstats arveafgift sregler ikke er 
forenelige med EU-retten.    Kommissionen har på si n side som EU-traktaternes vogte r ret til at træffe passende 
foranstaltninger, når den konstaterer krænkelser  af EU-retten i forb indelse med arve- og 
gaveafgifter.