ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE

RESUME AF KONSEKVENSANALYSEN

Ledsagedokument til

Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om ændring af RÅDETS FORORDNING (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker og Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (omarbejdning)

1. Kontekst

I Europa kan et varemærke registreres på nationalt plan hos medlemsstaternes kontorer for industriel ejendomsret eller på EU-plan som et EF-varemærke hos Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) ("Harmoniseringskontoret") i Alicante.

Siden 1990'erne, hvor fællesskabsretten for varemærker blev indført, er hverken varemærkedirektivet eller forordningen om EF-varemærker blevet ændret væsentligt. Ikke desto mindre har erhvervsklimaet ændret sig betydeligt i løbet af de seneste to årtier.

2. Problemformulering

De to primære problemer vedrører de divergerende bestemmelser i den eksisterende lovgivningsramme og det lave samarbejdsniveau mellem varemærkekontorer.

For det første behandler direktivet overhovedet ikke proceduremæssige aspekter, harmoniseringen af den materielle ret (herunder fravigelige bestemmelser) er utilstrækkelig, og retsgrundlaget for samarbejde mellem Harmoniseringskontoret og nationale varemærkekontorer i forordningen om EF-varemærker er upræcist.

For det andet er det nødvendigt, at Harmoniseringskontoret og de nationale varemærkekontorer arbejder tættere sammen for at opnå og sikre komplementaritet og interoperabilitet mellem EF-varemærker og nationale systemer. Ud over et upræcist retsgrundlag er der to andre faktorer, som forhindrer samarbejde. Den ene er de nationale kontorers mangel på tekniske faciliteter (IT-udstyr), og den anden er, at disse kontorer ikke råder over de nødvendige finansielle midler til at udvikle, lancere og drive fælles værktøjer, f.eks. fælles varemærkedatabaser med onlinesøgefaciliteter, på lang sigt.

Ovennævnte problemer har en række alvorlige negative konsekvenser for industrien. Ud over at begrænse adgangen til varemærkebeskyttelsessystemer, skabe stor retlig usikkerhed og bringe komplementariteten mellem EF-varemærker og national systemer i fare, skabes der ulige vilkår for virksomhederne, hvilket igen har en negativ indvirkning på EU's konkurrenceevne.

Uden passende ændringer er der risiko for, at de nuværende, langt fra optimale vilkår for europæiske virksomheder og den underudviklede komplementaritet mellem varemærkesystemerne forværres.

Der er gjort en række lovende forsøg på at finde praktiske løsninger på problemet med det manglende samarbejde mellem Harmoniseringskontoret og de nationale varemærkekontorer, navnlig inden for rammerne af kontorets samarbejdsfond. Disse erfaringer har dog afsløret tydelige mangler ved den nuværende samarbejdsramme og har vist, at der er grænser for, hvor tæt et samarbejde der kan opnås på grundlag af frivillige ordninger.

Derfor opnås der på trods af de eksisterende samarbejdsinitiativer ikke bæredygtige fordele, og fordelene ved de nuværende samarbejdsinitiativer vil ende med at udgøre en omkostning, hvis situationen fortsætter.

Konsekvensen er, at jo længere varemærkekontorerne sakker agterud med hensyn til effektivitet, jo mindre attraktive bliver de i forhold til EF-varemærkesystemet med risiko for, at varemærkeindehavere helt holder op med at benytte dem og anvender EF-varemærkerne i stedet. På lang sigt kan dette udgøre en trussel mod de nationale systemer, hvilket er i strid med målet om at bevare de nationale varemærker side om side med EF-varemærker i et harmonisk og komplementært system.

3. Nærhedsprincippet

Artikel 118, stk. 1, i TEUF giver mulighed for at træffe foranstaltninger til at sikre en ensartet beskyttelse af industrielle ejendomsrettigheder i hele EU, herunder at indføre centrale tilladelses-, koordinations- og kontrolordninger på EU-niveau. Vedtagelsen af foranstaltninger med henblik på indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion, er fastlagt i artikel 114 i TEUF.

EF-varemærket er et selvstændigt europæisk beskyttelsesbevis, og det er udelukkende EU-lovgiveren, der har ret til at foretage de nødvendige ændringer i forordningen for at forbedre og effektivisere EF-varemærkesystemet. Det samme gælder for nødvendige ændringer af tilsvarende bestemmelser, som allerede er en del af varemærkedirektivet.

Endvidere er det tilrådeligt at vedtage foranstaltninger, som kan sikre et mere velfungerende indre marked, eftersom de identificerede problemer ikke giver mulighed for at skabe lige vilkår for virksomhederne i EU (med deraf følgende negative konsekvenser for deres konkurrenceevne). Sådanne foranstaltninger, der tager sigte mod at øge det nuværende niveau for indbyrdes tilnærmelse gennem varemærkedirektivet, kan kun træffes på EU-plan, navnlig med tanke på behovet for at sikre sammenhæng med EF-varemærkesystemet.

Endelig kan der kun findes en løsning på de ugunstige rammevilkår, som står i vejen for et effektivt samarbejde med de nationale kontorer, på EU-plan, da Harmoniseringskontoret er et reguleringsagentur under EU.

4. Målsætninger

Den generelle målsætning med gennemgangen er at modernisere varemærkesystemet i Europa og dermed forbedre de europæiske virksomheders konkurrenceevne ved at lette adgangen til varemærkesystemer (lavere omkostninger, øget hastighed og forudsigelighed). Dette vil skabe større sikkerhed for alle virksomheder i EU og sikre sameksistens og komplementaritet mellem europæiske og nationale systemer.

De specifikke målsætninger er at øge konvergensen mellem varemærkedirektivet og forordningen om EF-varemærker samt at øge samarbejdet mellem Harmoniseringskontoret og de nationale varemærkekontorer.

Endelig er de operationelle målsætninger at opnå en større grad af indbyrdes tilnærmelse af varemærkeprocedurer og -indhold, at skabe tilstrækkeligt lovgivningsmæssigt incitament for samarbejde, at opbygge teknisk kapacitet hos de nationale varemærkekontorer til at kunne samarbejde og at sikre langsigtet finansiering af samarbejdsaktiviteter.

5. Analyse og sammenligning af politiske løsningsmodeller og deres indvirkning

De politiske løsningsmodeller blev overvejet for hver af de operationelle målsætninger og målt i forhold til kriterierne for gennemslagskraft (opnåelse af målsætninger) og effektivitet (nødvendig tid, overordnede omkostninger og proportionalitet).

5.1. Indbyrdes tilnærmelse af varemærkelovgivning og -procedurer

Løsningsmodel 1 (referencescenarie): Der vil ikke ske yderligere harmonisering til trods for det åbenlyse behov for yderligere tilpasning af de heterogene retlige rammer.

Løsningsmodel 2 (delvis indbyrdes tilnærmelse): Den indbyrdes tilnærmelse af nationale love og deres sammenhæng med EF-varemærkesystemet vil blive udvidet til at omfatte (i) tilpasning af de vigtigste procedureregler til forordningen om EF-varemærker, (ii) tilpasning af yderligere aspekter ved den materielle ret, som behandles i forordningen, og (iii) nedbringelse af antallet af fravigelige bestemmelser i varemærkedirektivet på linje med EF-varemærkeforordningen. Det vurderes, at denne begrænsede tilpasning vil være opnåelig for medlemsstaterne og kunne gennemføres inden for et rimeligt tidsrum. Eftersom opnåelsen af de identificerede målsætninger er højst usikker, hvis den indbyrdes tilnærmelse sker på et frivilligt grundlag (delløsning 2a), synes det passende at gennemføre harmoniseringen ved hjælp af et retligt bindende instrument (delløsning 2b).

Løsningsmodel 3 (fuld indbyrdes tilnærmelse): Indbyrdes tilnærmelse baseret på løsningsmodel 2, men omfattende alle øvrige aspekter af materiel varemærkelovgivning og varemærkeprocedurer. Den indbyrdes tilnærmelse er enten frivillig (3a) eller obligatorisk (3b). Analysen af de eksisterende problemer har dog ikke vist et tydeligt behov for fuld indbyrdes tilnærmelse af alle varemærkebestemmelser. Desuden er medlemsstaterne tilsyneladende ikke klar til at tage så drastiske skridt. Følgelig vil løsningsmodel 3 stå i misforhold til de faktiske behov, og dens politiske gennemførlighed er højst usikker.

Løsningsmodel 4 (fælles regelsæt): De nationale varemærkelovgivninger erstattes fuldstændigt af et fælles regelsæt for hele EU. Dermed vil alle nationale varemærkekontorer anvende samme bestemmelser. Denne løsningsmodel står dog endnu mere i misforhold til behovet end løsningsmodel 3 og afvises på forhånd.

Målsætning 1 – indbyrdes tilnærmelse af varemærkelovgivning[1]

||

|| Gennemslagskraft || Effektivitet || Samlet vurdering

Større indbyrdes tilnærmelse af varemærkelovgivning og ‑procedurer || Nødvendig tid || Samlede omkostninger || Proportio nalitet

1. Referencescenarie || 0 || 0 || 0 || 0 || 0

2. Delvis indbyrdes tilnærmelse || || || || ||

2a. Frivillig || ? || -- || - || + || -

2b. Obligatorisk || ++ || + || - || + || ++

3. Fuld indbyrdes tilnærmelse || || || || ||

3a. Frivillig || ? || -- || -- || - || -

3b. Obligatorisk || ++ || -- || -- || -- || +/-

4. Fælles regelsæt || ++ || -- || -- || -- || +/-

Den valgte løsningsmodel 2b ventes at have en overvældende positiv indvirkning på alle brugere af varemærkesystemet, navnlig små og mellemstore virksomheder. På lang sigt vil denne løsningsmodel bidrage til at forbedre effektiviteten og gennemslagskraften af procedurerne hos de nationale varemærkekontorer og i sidste ende føre til betydelige omkostningsbesparelser. Endelig vil løsningsmodellen i lyset af idéen om at anvende EF-varemærkesystemet som benchmark være yderst gavnlig for Harmoniseringskontoret og dets arbejde med at støtte og koordinere samordningen af praksis og værktøjer med de nationale kontorer. Endelig vil en af de prioriterede harmoniseringsforanstaltninger, indførelsen af "one class per fee"-systemet, blive ledsaget af en passende regulering af ansøgnings-, fornyelses- og klassegebyrer i forbindelse med EF-varemærker, hvilket også vil være til gavn for brugerne.

5.2. Upræcist retsgrundlag for samarbejde

Løsningsmodel 1 (referencescenarie): Der gives ikke noget konkret retsgrundlag for samarbejde.

Løsningsmodel 2: Der etableres et præcist retsgrundlag, som giver mulighed for samarbejde mellem Harmoniseringskontoret og de nationale kontorer (frivilligt samarbejde) med henblik på at harmonisere praksis og udvikle fælles værktøjer og databaser. Da løsningsmodellen er af ikke-bindende karakter, kan det ikke forventes, at alle myndigheder deltager.

Løsningsmodel 3: De nationale kontorer og Harmoniseringskontoret forpligtes til at samarbejde (obligatorisk samarbejde). Målsætningerne for samarbejdet er tydeligt specificeret med henblik på at kunne kontrollere, om de opfyldes. På denne måde sikres det, at alle myndigheder deltager, og det bliver lettere for dem at begrunde tildelingen af ressourcer til fælles projekter med andre varemærkekontorer over for budgetmyndighederne og lettere for Harmoniseringskontoret at validere udgifterne til samarbejdsaktiviteter internt.

Målsætning 2 – etablering af et passende retsgrundlag for samarbejde

||

|| Gennemslagskraft || Effektivitet || Samlet vurdering

Større incitament til samarbejde || Nødven-dig tid || Sam­lede omkostninger || Proportio­nalitet

1. Referencescenarie || 0 || 0 || 0 || 0 || 0

2. Retsgrundlag for frivilligt samarbejde || ? || + || + || ? || ?

3. Retsgrundlag for obligatorisk samarbejde || ++ || + || + || + || +

Den valgte løsningsmodel 3 vil sikre fuld deltagelse i processen med at samordne praksis og udvikle fælles værktøjer og opfylder således brugernes forventninger. For de nationale kontorer vil den valgte løsningsmodel føre til betydelige gevinster med hensyn til effektivitet og omkostningsbesparelser på mellemlang til lang sigt. De nationale kontorer vil kunne trække på de erfaringer, der er høstet inden for rammerne af Harmoniseringskontorets samarbejdsfond, og videreudvikle de eksisterende rammer, hvilket vil sikre en gnidningsløs overgang. Harmoniseringskontoret har klart vist sin evne til at håndtere sådanne store samarbejdsprojekter effektivt og hurtigt og vil også kunne drage fordel af de fælles projekter.

5.3. Etablering af samarbejde vedrørende tekniske faciliteter

Løsningsmodel 1: Med denne løsningsmodel vil det være op til hver enkelt varemærkemyndighed at indkøbe og udvikle de nødvendige faciliteter.

Løsningsmodel 2: Denne løsningsmodel vil gøre de nødvendige faciliteter og værktøjer tilgængelige for varemærkekontorerne på grundlag af frivilligt samarbejde.

Løsningsmodel 3: Denne løsningsmodel vil sikre adgang til de nødvendige faciliteter på grundlag af obligatorisk samarbejde. Dette er den eneste løsningsmodel, som garanterer, at alle myndigheder får gavn af og deltager i udviklingen af fælles værktøjer og databaser.

Målsætning 3 – opbygning af teknisk kapacitet hos de nationale varemærkekontorer

||

|| Gennemslagskraft || Effektivitet || Samlet vurdering

Større sikkerhed for opnåelse af faciliteter || Nødven-dig tid || Sam­lede omkostninger || Proportio­nalitet

1. Referencescenarie || 0 || 0 || 0 || 0 || 0

2. Frivillig adgang til værktøjer || ? || ? || + || + || ?

3. Obligatorisk adgang til værktøjer || ++ || + || + || + || +

Med løsningsmodel 3 kan brugerne forvente adgang til samordnede og teknologisk opdaterede IT-løsninger. Dette skaber øget tilgængelighed, øget effektivitet og lavere omkostninger. Varemærkekontorerne kan drage fordel af et øget samarbejde takket være lettere adgang til IT-udvikling. Den valgte løsningsmodel vil også være til gavn for Harmoniseringskontoret.

5.4. Etablering af samarbejde vedrørende finansiering

5.4.1. Finansiering generelt

Løsningsmodel 1: Den enkelte varemærkemyndighed og Harmoniseringskontoret bærer selv omkostningerne for deres samarbejdsaktiviteter. Dette vil afskære medlemsstaterne fra at deltage i samarbejdsordninger, hvilket betyder, at denne løsningsmodel ikke opfylder den fastlagte målsætning.

Løsningsmodel 2: Samarbejdsaktiviteter finansieres via EU-budgettet. Det er dog højst usandsynligt, at EU vil bidrage væsentligt til aktiviteterne, de nuværende budgetbegrænsninger taget i betragtning.

Løsningsmodel 3: Finansiering sker via Harmoniseringskontorets budget på grundlag af kontorets årlige indtægter. Der etableres en passende finansieringsmekanisme, herunder kontrolmekanismer, som garanti for at midlerne udelukkende anvendes til konkrete, øremærkede formål og i overensstemmelse med relevante overholdelseskriterier. Harmoniseringskontoret har opbygget et betydeligt overskud, som allerede delvist anvendes til projekter inden for rammerne af samarbejdsfonden. Endvidere overstiger Harmoniseringskontorets årlige indtægter altid kontorets driftsudgifter. De nye samarbejdsaktiviteter kan således finansieres via de årlige indtægter og/eller det eksisterende overskud, hvormed det sikres, at der er tilstrækkelige midler til rådighed. Omkostningerne ved samarbejdsaktiviteter mellem Harmoniseringskontoret og de nationale kontorer udgør 17-20 mio. EUR om året, svarende til ca. 10 % af kontorets driftsindtægter. Budgetprognoserne viser, at løsningsmodel 3 ikke skaber ubalance i kontorets budget.

Målsætning 4 – sikring af langsigtet finansiering

Løsningsmodeller || Vurderingskriterier

Sikring af langsigtet finansiering || Gennemslagskraft (opnåelse af målsætninger) || Effektivitet || Samlet vurde­ring

Større finansieringssikkerhed || Nødvendig tid || Samlede omkostninger

1. Finansiering fra medlemsstaterne || 0 || 0 || 0 || 0

2. Finansiering via EU-budgettet || ? || ? || 0 || -

3. Finansiering via Harmoniseringskontorets budget || ++ || ++ || 0 || ++

5.4.2. Finansiering via Harmoniseringskontorets budget – finansieringsmekanisme

To mulige finansieringsmodeller analyseres i rapporten: finansiering i form af faste beløb på grundlag af aftalte fordelingskriterier (3.1a) og projektbaseret finansiering baseret på tilskud (3.2a). På baggrund af denne vurdering konkluderes det i rapporten, at sidstnævnte løsningsmodel bedre vil kunne opfylde de fastsatte målsætninger.

Anvendelse af Harmoniseringskontorets budget – finansieringsmekanisme

Løsningsmodeller, hvor finansieringen sker via Harmoniseringskontorets budget Finansieringsmekanisme || Gennemslagskraft (målsætning: sikring af langsigtet finansiering) || Effektivitet || Samlet vurdering

Finansieringens nøjagtighed || Kompleksitet og gennemsigtighed

1a. Faste beløb baseret på fordelingsnøgle || +/- || - || - || -

2a. Projektbaseret finansiering baseret på tilskud || ++ || ++ || + || ++

5.4.3. Finansiering via Harmoniseringskontorets budget – finansieringskilde

Efter analyse af løsningsmodellerne, navnlig finansiering via Harmoniseringskontorets driftsbudget (3.1b), via Harmoniseringskontorets konkrete indtægter (3.2b) og via den opbyggede finansielle reserve (3.3b), virker det mest hensigtsmæssigt at finansiere samarbejdsaktiviteter via kontorets årlige indtægter.

Anvendelse af Harmoniseringskontorets budget – finansieringskilde

Løsningsmodeller, hvor finansieringen sker via Harmoniseringskontorets budget Finansieringskilde || Gennemslagskraft (målsætning: sikring af langsigtet finansiering) || Effektivitet || Samlet vurdering

Finansieringens nøjagtighed || Relevans (kilde i forhold til formål) || Risiko for Harmoniseringskontorets budget

1b. Finansiering via driftsbudgettet || ++ || + || 0 || +/- || +

2b. Finansiering via konkrete indtægter (fornyelsesgebyrer) || ++ || - || - || 0 || 0

3b. Anvendelse af overskud (øget tildeling til samarbejdsfonden) || -- || + || 0 || 0 || -

5.4.4. Virkninger af den valgte løsningsmodel

Brugerne vil opnå klare fordele med den nye samarbejdsordning. Endvidere vil de ikke blive påvirket, da fælles projekter med de nationale varemærkekontorer finansieres via Harmoniseringskontorets budget. Det forhold, at der vil være tilstrækkelige midler til rådighed til at finansiere samarbejdsaktiviteterne, vil gøre det muligt for de nationale varemærkekontorer at deltage i fælles samarbejdsprojekter på lang sigt. Såfremt Harmoniseringskontoret finansierer samarbejdsaktiviteterne, vil det have stor indvirkning på kontorets budget. Det kan konkluderes, at kontoret vil kunne finansiere de yderligere omkostninger, der er forbundet med samarbejdsprojekterne med de nationale kontorer, via sit årlige driftsresultat under hensyntagen til virkningen af reguleringen af kontorets gebyrer som følge af indførelsen af "one class per fee"-systemet. Den valgte løsningsmodel vil således ikke skabe ubalance i kontorets budget.

6. Overvågning og evaluering

Det foreslås, at medlemsstaterne tre år efter udløbet af gennemførelsesfristen indsender en rapport til Kommissionen om gennemførelsen af de nye bestemmelser i direktivet. Kommissionen vil på baggrund af disse oplysninger kunne udarbejde en rapport, som indeholder en vurdering af de trufne foranstaltningers gennemslagskraft. Endvidere vil de samarbejdsaktiviteter, der finansieres via Harmoniseringskontorets budget, blive kontrolleret og overvåget i overensstemmelse med de finansielle regler, som kontoret er underlagt, navnlig med hensyn til tilskudsprocedurer. Fremskridtene i samordningen af praksis og værktøjer vil kunne måles årligt på grundlag af sammenfattende rapporter fra Harmoniseringskontoret. Fem år efter ikrafttrædelsen af ændringerne af forordningen om EF-varemærker (og EF-varemærkedirektivet, hvis relevant) vil Kommissionen kunne foretage en gennemgang af de nye retlige rammer for samarbejde med særligt fokus på finansieringsmekanismen. En sådan gennemgang bør baseres på årlige sammenfattende rapporter fra Harmoniseringskontoret.

[1] Pointsystem: positiv indvirkning: fra lidt positiv (+) til meget positiv (++); negativ indvirkning: fra lidt negativ (-) til meget negativ (--); usikkert resultat: (?); ingen indvirkning: 0.