KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 13.05.1998 
KOM(1998)279 endelig udg. 
Kommissionens henstilling 
om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes 
og Fællesskabets økonomiske politikker 
udarbejdet i henhold til artikel 103, stk. 2, i 
traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab 

Indholdsfortegnelse 
1. Hovedmålsætninger: høj beskæftigelse og en fremgangsrig ØMU 1 
2. Prisstabilitet 3 
3. Et vækst- og stabilitetsorienteret makroøkonomisk policy-mix 4 
4. Den monetære politik og valutakurser 5 
5. Sunde og effektive offentlige finanser 6 
5.1. Generelle retningslinjer 6 
5.2. Landespecifikke retningslinjer 9 
6. Lønudvikling 11 
7. Strukturpolitik for vækst og beskæftigelse 13 
8. Produkt-, tjeneste- og kapitalmarkeder 14 
9. Arbejdsmarkeder og investering i viden 17 
M. 
Overordnede retningslinjer for medlemsstaternes 
og Fællesskabets økonomiske politikker 
1. Hovedmålsætninger: høj beskæftigelse og en fremgangsrig ØMU 
Indførelsen af euroen den 1. januar 1999 markerer en ny fase i den europæiske 
integrationsproces og i tilrettelæggelsen af økonomisk politik i EU. 
Medlemsstaternes ihærdige og troværdige bestræbelser på, især i løbet af de sidste to år, at 
gennemføre politikker rettet mod tilvejebringelse af en høj grad af vedvarende økonomisk 
konvergens i EU har båret frugt. 
For det første fordi disse bemærkelsesværdige bestræbelser og resultater med hensyn til 
konvergens dannede baggrund for, at Rådet for Den Europæiske Union i dets 
sammensætning af stats- og regeringschefer besluttede den 2. maj 1998, at elleve 
medlemsstater opfyldte de nødvendige betingelser for indførelsen af euroen,. 
For det andet fordi disse bestræbelser har affødt et makroøkonomisk policy-mix. der er 
befordrende for vækst og beskæftigelse. 
Imidlertid er det ikke hidtil lykkedes at mindske ledigheden i EU tilstrækkeligt. 
Siden sommeren 1997, hvor de foregående overordnede økonomiske retningslinjer blev 
vedtaget, har ét stadig mere robust og bredt funderet økonomisk opsving fået fodfæste i 
EU, og det er sket i sammenhæng med en historisk lav inflation. Takket være den ledige 
kapacitet og udsigterne til en sund stigning i investeringerne, navnlig investeringerne i 
maskiner m.v., skulle der være mulighed for en solid vækst, som ikke hæmmes af 
kapacitetsbegrænsninger, og som ikke giver anledning til inllationsspændinger. hvis 
lønudviklingen - som ventet - forbliver rimelig. De monetære vilkår kan således forblive 
gunstige for væksten og beskæftigelsen i en længere periode. Desuden er de underliggende 
økonomiske fundamentale forhold sunde og i fortsat bedring, efterspørgselsudviklingen 
tegner sig lysere, og tilliden til den økonomiske udvikling vokser til stadighed. 
De finansielle og økonomiske begivenheder i Asien vil formentlig kun få en begrænset 
indvirkning på EU's vækstudsigter, forudsat at krisen hverken forværres eller spreder sig til 
andre lande i regionen, og forudsat at den håndteres korrekt. Skønt begivenhederne i Asien 
vil lægge en lille dæmper på den økonomiske aktivitet i EU, navnlig på eksporten, vil de 
monetære vilkår, som er gunstigere end forventet, og stigningen i den indenlandske 
efterspørgsel bidrage til at fastholde det nuværende vækstmomentum. 
Med udgangspunkt i et forstærket opsving ventes det, at beskæftigelsen vil stige en anelse, 
hvilket igen kan føre til et mindre fald i ledigheden frem til 1999 i EU som helhed. Det vil 
udgøre et første, om end beskedent, skridt i retning af målsætningen - om et højt 
beskæftigelsesniveau, jf. Amsterdam-traktatens artikel 2. 
Beskæftigelsesniveauet i EU (der i dag ligger på omkring 60% af arbejdsstyrken) er lavt. 
Det skyldes ikke blot den høje ledighed (omkring 18 mio. personer i 1997), men også de 
ringe beskæftigelsesudsigter over lange perioder, som har holdt mange mennesker tilbage 
fra at søge arbejde. Mange af disse personer modtager i dag andre overførselsindkomster. 
Den stigende beskæftigelse skal således absorbere ikke blot de ledige, men også den 
stigende erhvervsfrekvens og en demografisk stigning i arbejdsstyrken. 
På kort sigt udgør det nuværende store antal ikke-beskæftigede uden tvivl en svaghed og en 
kilde til store sociale, økonomiske og budgetmæssige omkostninger. Den arbejds­
kraftreserve, som de ikke-beskæftigede repræsenterer, udgør imidlertid også et meget 
betydeligt vækstpotentiel ud over den vækst, der stammer fra stigningen i 
arbejdskraftproduktiviteten, uanset hvor hurtigt sidstnævnte stiger. Udnyttelsen af dette 
potentiel på mellemlang og lang sigt vil medføre en betydelig lettelse for medlemsstaternes 
offentlige finanser, bidrage til effektivt at bekæmpe fattigdom og social udstødelse og 
dermed gøre det nemmere at bevare og videreudvikle de fælles sociale værdier i EU og at 
sænke skattetrykket for både erhvervslivet og borgerne. Desuden vil selve arten af de fleste 
nye beskæftigelsesmuligheder gøre overgangen til en mere miljøvenlig produktion langt 
lettere. 
Med hensyn til den økonomiske politik består opgaven i at skabe de rette betingelser for 
dels en yderligere styrkelse af opsvinget, dels en omdannelse af dette opsving til en ikke-
inflationær, selvbærende proces med høj økonomisk vækst på mellemlang og lang sigt, 
som er en forudsætning for en væsentlig og holdbar forøgelse af beskæftigelsen. Der vil 
være behov for en styrket makroøkonomisk og strukturel indsats og en stringent 
gennemførelse af de vedtagne retningslinjer for beskæftigelsen i 1998 for at tackle en 
række vigtige udfordringer, samtidig med at økonomierne i EU får mulighed for bedre at 
tilpasse sig forandringer i årene fremover. 
Euroens indførelse vil ikke i sig selv løse arbejdsløshedsproblemet i EU. Men som led i 
løsningen af ovennævnte opgaver kan overgangen til tredje fase af Den Økonomiske og 
Monetære Union (ØMU) yde et betydeligt bidrag. Det gælder ikke kun for de lande, der 
indfører euroen, men også for de øvrige fire lande, hvis de, som ventet, fortsætter deres 
konvergensbestræbelser. 
Den stabilitetsorienterede ramme, som ØMU'en udgør, vil bidrage til al fastholde et policy-
mix, der er gunstigt for væksten og beskæftigelsen. 
På det makroøkonomiske område bør såvel regeringerne som arbejdsmarkedets parter gøre 
enhver tænkelig indsats for ikke at komme i konflikt med stabilitetsmålsætningen for den 
fælles monetære politik. Lykkes det, er der ikke behov for en restriktiv monetær politik. 
Samtidig er der behov for strukturelle politikker og reformer på produkt-, tjeneste- og 
arbejdsmarkedet for at fremme en vækstproces uden spændinger, styrke konkurrenceevnen, 
øge vækstens beskæftigelsesindhold og gøre væksten mere miljøvenlig. 
Denne policy-strategi skal forfølges med beslutsomhed af alle aktører, og den skal 
gennemføres på velkoordineret vis i overensstemmelse med resolutionen fra Det 
Europæiske Råd i Luxembourg, hvis det - i overensstemmelse med traktatens artikel 2 -
også skal lykkes at udnytte ØMU til at opfylde de overordnede målsætninger for EU, 
herunder en bæredygtig og ikke-inflationær vækst, som respekterer miljøet, et højt 
beskæftigelsesniveau og en højnelse af levestandarden. 
2. Prisstabilitet 
Prisstabilitet er en vigtig forudsætning for realiseringen af en bæredygtig økonomisk vækst 
på mellemlang sigt. Efter de seneste års imponerende fremskridt har EU nu opnået en 
vedvarende grad af prisstabilitet. Det er nødvendigt, at alle politikker er forudsigelige, 
troværdige og forenelige med målsætningen om vedvarende prisstabilitet. 
I det forestående euroområde, hvor den gennemsnitlige inflation er faldet til under 2%, er 
det nødvendigt, at alle de deltagende medlemsstater fører en økonomisk politik, der tager 
hensyn til prisstabiliteten i euroområdet, således at der skabes plads for vækstfremmende 
monetære vilkår. De skal også undgå for store inflationsforskelle, der ellers vil skabe 
problemer for konkurrenceevnen. 
Der er også opnået prisstabilitet i Danmark, Sverige og Det Forenede Kongerige. For disse 
lande består opgaven i at konsolidere dette inflationsresultat på mellemlang sigt. I Danmark 
vil det være vigtigt at fastholde prisstabiliteten i lyset af flere års vækst over trenden og et 
strammere arbejdsmarked. I Sverige og Det Forenede Kongerige har inflationen de seneste 
år været lav sammenlignet med tidligere tider. Disse to medlemsstater skal fortsætte deres 
bestræbelser på det pengepolitiske og økonomisk-politiske område for at sikre vedvarende 
prisstabilitet. I Det Forenede Kongerige har regeringen udtalt, at den vil overvåge sin 
inflationsmålsætning i lyset af Den Europæiske Centralbanks praksis. 
Grækenland har gjort betydelige fremskridt i retning af prisstabilitet de seneste år. 
Kombineret med landets budgetkonsolideringsbestræbelser de seneste år bidrog dette til at 
gøre det muligt for drakmen at indtræde i ERM i marts 1998. ERM-medlemskabet vil 
bidrage til at bedre landets inflationsudvikling yderligere. Der er imidlertid behov for en 
øget indsats for at modvirke de inflationsmæssige konsekvenser af den markante 
devaluering af drakmen og for at opnå prisstabilitet hurtigst muligt. 
3„ Et vækst- og stabilitetsorienteret makroøkonomisk policy-mix 
På det makroøkonomiske område er det vigtigt, at medlemsstaterne lægger sig fast på 
fortsat at forfølge den vækst- og stabilitetsorienterede strategi, der blev anbefalet i de 
foregående overordnede retningslinjer, og som er begyndt at bære frugt. Denne strategi 
indeholder følgende tre hovedelementer: 
en stabilitetsorienteret monetær politik 
en vedholdende indsats for at opnå og fastholde en sund budgetstilling, der er i 
overensstemmelse med stabilitets- og vækstpagten 
en udvikling i de nominelle lønninger, der er forenelig med prisstabilitetsmålet; 
samtidig bør reallønsudviklingen i forhold til produktivitetsstigningen afspejle behovet 
for at øge investeringsafkastet samt højne levestandarden. 
Jo mere den monetære politiks stabilitetsmål fremmes af passende budgetforanstaltninger 
og en fornuftig lønudvikling, jo gunstigere vil de monetære vilkår, herunder valutakurser 
og lange renter, være for vækst og beskæftigelse. 
Det overordnede makroøkonomiske policy-mix / euroområdet vil hovedsagelig følge af 
samspillet mellem på den ene side den fælles monetære politik og på den anden side den 
gennemsnitlige budget- og lønudvikling i deltagerlandene. Dette overordnede policy-mix 
vil være befordrende for vækst og beskæftigelse, hvis alle aktører og grupper af aktører 
følger de retningslinjer, der er gengivet ovenfor. Med udgangspunkt i traktaten plus 
stabilitets- og vækstpagten og resolutionen fra Det Europæiske Råd i Amsterdam om 
"vækst og beskæftigelse" fordeler ansvarsområderne sig således: 
(i) Den uafhængige ECB og det uafhængige ESCB vil være ansvarlige for den fælles 
monetære politik i euroområdet. I henhold til artikel 105, stk. 1, vil hovedformålet med 
den monetære politik være at fastholde prisstabilitet og under hensyntagen hertil støtte 
gennemførelsen af EU's økonomiske mål, herunder især fremme en bæredygtig og 
ikke-inflationær vækst og tilstræbe et højt beskæftigelsesniveau, jf. traktatens artikel 2. 
(ii) De nationale regeringer vil fortsat være ansvarlige for deres egen budgetpolitik, dog 
under hensyn til reglerne i traktaten (artikel 104-104 C) og stabilitets- og vækstpagten, 
der understreger behovet for budgetter, der er tæt på balance eller udviser et overskud 
under normale økonomiske omstændigheder, og præciserer traktatens vigtigste 
bestemmelser om budgetpolitikken. De nationale regeringer vil skulle koordinere deres 
budgetpolitikker inden for rammerne af de overordnede retningslinjer for de 
økonomiske politikker. 
(iii) Ansvaret for løndannelsen vil fortsat påhvile arbejdsmarkedets parter på nationalt, 
regionalt og sektoralt plan eller på et endnu mere decentralt plan i overensstemmelse 
med deres respektive traditioner. Som understreget i resolutionen fra Amsterdam om 
"vækst og beskæftigelse" er det arbejdsmarkedets parters ansvar at forene hensynet til 
et højt beskæftigelsesniveau og rimelige lønaftaler og at opbygge en egnet institutionel 
ramme for løndannelsen. Eftersom den har betydelig indflydelse på det overordnede 
makroøkonomiske policy-mix, er den samlede lønudvikling et spørgsmål af bred 
interesse. 
Inden for rammerne af det overordnede makroøkonomiske policy-mix i euroonirådct vil 
policy-mixet i de enkelte deltagerlande også være betinget af de specifikke økonomiske 
omstændigheder og af den specifikke budget- og lønudvikling i disse lande. For at sikre et 
hensigtsmæssigt policy-mix i både euroområdet som helhed og i de enkelte deltagerlande 
vil de makroøkonomiske politikker også udgøre en integreret del af den styrlede 
multilaterale overvågning og koordinering af de økonomiske politikker, som blev aftalt på 
Det Europæiske Råds møde i Luxembourg. 
For de lande, der ikke fra starten indfører den fælles valuta, vil behovet for at føre en 
stabilitetsorienteret og konvergent makroøkonomisk politik være tilsvarende stort, navnlig 
hvis de deltager i ERM2, hvilket landene med dispensation forventes at gøre. Da der på det 
økonomiske og monetære plan vil herske en høj grad af indbyrdes afhængighed mellem 
landene i og uden for euroområdet,. og da der vil være behov for at sikre yderligere 
konvergens og et velfungerende indre marked, er det nødvendigt, at samtlige 
medlemsstater deltager i koordineringen af de økonomiske politikker. 
4. Den monetære politik og valutakurser 
En velgennemført overgang til euroen den 1. januar 1999 er nødvendig for at sikre, at 
ØMU'en lanceres under de bedst tænkelige forhold. Til denne ende vil det i resten af 1998 
være nødvendigt at intensivere den monetære koordinering mellem de medlemsstater, der 
indfører euroen. Der kan især forventes en koordinering af de nationale monetære 
politikker for at sikre, at de officielle rentesatser konvergerer harmonisk i retning af en 
fælles rentesats for euroområdet, som vil være gældende fra ØMU'ens begyndelse, og at 
markedsvalutakurserne konvergerer i retning af de forudannoncerede bilaterale 
omregningskurser. Dette vil også sikre kontinuiteten mellem de nationale rentesatser og 
eurorenten og hindre, at der opstår usikkerhed om euroomregningskurserne. For at 
tilvejebringe denne konvergens i renteniveau og valutakurser forud for ØMU'ens start er 
det nødvendigt, at de deltagende medlemsstater tager større hensyn til forhold, der er 
relevante for det kommende euroområde, ved udformningen af deres nationale monetære 
politikker. 
Den fælles rentesats for euroområdet vil afhænge af de fremherskende økonomiske vilkår 
og forventninger, når ØMU'en lanceres, men det er sikkert, at ECB vil fastsætte renten 
under hensyn til prisstabiliteten i området som helhed. Da rentesatsen for euroområdet vil 
være forenelig med prisstabilitetsmålsætningen, vil rentekonvergensen mellem 
medlemsstaterne ikke skabe problemer for euroområdet som helhed. Rentesatsen for 
euroområdet vil imidlertid næppe matche de indledningsvis forskellige konjunkturforhold i 
deltagerlandene helt nøjagtigt. Derfor kan det tænkes, at konvergensen i retning af den 
fælles rentesats - og i mindre grad konvergensen i retning af de forudannoncerede bilaterale 
omregningskurser - vil fordre en justering af policy-mixet, navnlig ved hjælp af 
budgetpolitiske foranstaltninger (se afsnit 5.2). 
De medlemsstater, der ikke indfører den fælles valuta fra starten, bevarer deres egne 
monetære beføjelser, men i overensstemmelse med traktaten forventes de at behandle deres 
valutakurspolitik som et spørgsmål af fælles interesse. ERM2 vil udgøre en nyttig ramme 
for de monetære relationer mellem dispensationslandene og euroområdet fra og med 1999 
og være til støtte for dispensationslandenes konvergensbestræbelser, indtil de selv er rede 
til at indføre euroen. Dispensationslandene kan selv bestemme, om de vil være med i 
ERM2, men de forventes at deltage. 
5. Sunde og effektive offentlige finanser 
5.1. Generelle retningslinjer 
Efter at være toppet i 1993 med 6,1% af BNP er det faktiske offentlige underskud i EU 
som helhed faldet støt, således at det i 1997 udgjorde 2,4% af BNP. For EU-landene som 
gennemsnit blev budgettilpasningen opnået udelukkende ved en nedbringelse af de 
offentlige udgifters andel af BNP (fra 52,4% af BNP i 1993 til 48,7% af BNP i 1997). 
Dette bemærkelsesværdige resultat kan først og fremmest tilskrives de beslutsomme 
konsolideringsbestræbelser i samtlige medlemsstater, navnlig i 1997, ledsaget af en 
kraftigere økonomisk vækst og faldende rentesatser. 
På basis af de frem til medio april 1998 trufne budgetforanstaltninger vil den offentlige 
sektors nettolåntagning / EU som helhed efter al sandsynlighed falde til lige under 2% af 
BNP i 1998 og yderligere til 1,6% af BNP i 1999, forudsat at der føres en uændret politik. 
Det konjunkturkorrigerede offentlige underskud forventes imidlertid kun at falde en anelse 
i den periode, der betragtes her. I det forestående euroområde udgjorde det offentlige 
underskud 2,5% af BNP i 1997, og med en uændret politik kunne det falde til 2% af BNP i 
1999. En stringent gennemførelse af de landespecifikke budgetpolitiske retningslinjer, der 
er redegjort for i afsnit 5.2, kunne mindske budgetunderskuddet til under 1,5% af BNP i 
1999 i euroområdet som helhed. 
Trods tilvejebringelsen af holdbare offentlige finanser i så godt som alle medlemsstater er 
der i de fleste medlemsstater behov for yderligere tiltag i overensstemmelse med stabilitets-
og vækstpagtens mellemsigtede målsætning om budgetstillinger tæt på balance eller med 
overskud. Dette krav gælder for samtlige medlemsstater, men især for dem, der indfører 
euroen i januar 1999, og dét af følgende årsager: 
(i) Sunde budgetpolitikker vil, fordi de understøtter forventningerne om lav og stabil 
inflation, gøre det lettere for den fælles monetære politik at sikre prisstabilitet. Under 
de nuværende konjunkturer vil en yderligere mindskelse af de offentlige underskud 
bidrage til at gøre det økonomiske opsving bæredygtigt, da en sådan mindskelse vil 
gøre det muligt at fastholde gunstige monetære vilkår til gavn for investeringsniveauet 
og bekæmpelsen af kapacitetsbegrænsninger. 
(ii) I mange lande har de offentlige finanser endnu ikke genvundet det råderum, der er 
nødvendigt for at tackle en eventuel ugunstig økonomisk udvikling. Efter indførelsen 
af den fælles valuta vil tilpasningen til en negativ konjunkturudvikling og 
landespecifikke chok i vidt omfang afhænge af budgetpolitikken, og åct vil derfor 
være af allerstørste betydning at sikre, at de automatiske stabilisatorer får mulighed for 
at slå fuldt igennem. En sund budgetpolitik vil med al sandsynlighed også gøre de 
automatiske stabilisatorer mere effektive. En velunderbygget budgetdisciplin vil styrke 
de økonomiske beslutningstageres tillid til, at et stigende underskud under en recession 
ikke vil være til permanent skade for de offentlige finanser, og derved kan eventuelle 
negative virkninger, der måtte stamme fra de finansielle markeder, forhindres. 
(iii) En sund budgetpolitik vil bidrage til at bevare de lange renter på et lavt niveau og 
dermed fremme den såkaldte "crowding-in" af private investeringer. Under disse 
omstændigheder vil staten ikke længere absorbere den private opsparing, men yde et 
positivt bidrag til opsparingen i økonomien, så stigningen i invester i ngskvoten - alt 
andet lige - kan finde sted uden at lægge pres på betalingsbalancen og de lange 
rentesatser. 
(iv) Endelig vil budgetter, der er tæt på at være i balance eller udviser et overskud, 
muliggøre en hurtig nedbringelse af den offentlige gældskvote - der stadig er relativt 
høj i nogle medlemsstater - således at renteudgifterne på gælden mindskes. Det vil 
igen gøre det lettere at gennemføre dels den fornødne omlægning af de offentlige 
udgifter i retning af mere produktive anvendelser, dels en sænkning af skatter og 
obligatoriske bidrag, og det vil samtidig gøre skattesystemet mere 
beskæftigelsesvenligt. Det vil også bidrage til at forberede medlemsstaterne på de 
budgetmæssige konsekvenser af et større antal ældre i befolkningen. 
På denne baggrund er det vigtigt, at medlemsstaterne skaber sikre forventninger om, at 
budgettilpasningen vil fortsætte. De bør således give tilsagn om, 
(i) at de til fulde vil gennemføre deres budgetter for 1998 og derved hindre ethvert 
tilbagefald, og at de vil udnytte enhver uventet styrkelse af den økonomiske vækst til 
at nedbringe deres underskud 
(ii) at de vil udnytte de særlige muligheder, som udspringer af de nuværende gunstige 
økonomiske vilkår i form af økonomisk vækst og yderligere fald i renteudgifterne, til 
at definere ambitiøse budgetmål med henblik på snarest muligt at tilvejebringe en 
budgetstilling tæt på balance eller med overskud 
(iii) at de vil fremskynde fremsendelsen af deres stabilitets- og konvergensprogrammer, 
således at Kommissionen og Rådet får mulighed for at evaluere alle disse programmer, 
inkl. den samlede budgetsituation og policy-mixet i euroområdet, ved begyndelsen af 
ØMU'ens tredje fase 
(iv) at de i det fornødne omfang vil sikre et yderligere støt fald i den offentlige gæld og 
tilstræbe en hensigtsmæssig forfaldsstruktur med henblik på at mindske deres 
offentlige finansers sårbarhed over for en ugunstig renteudvikling. 
Timingen, omfanget og sammensætningen af budgettilpasningerne er afgørende for deres 
evne til at øve varig indflydelse på den offentlige budgetstilling og til at forbedre den 
økonomiske dynamik, konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Skønt der vil være behov for 
at skræddersy tilpasningerne til de specifikke forhold i de enkelte medlemsstater, er der i 
tidligere retningslinjer blevet peget på en række generelle principper. Nærværende 
retningslinjer bekræfter og bygger på disse principper. 
(i) Nedbringelsen af budgetunderskud bør bygge på en afdæmpning af de offentlige 
udgifter snarere end på skattestigninger. 
(ii) I de tilfælde, hvor det offentlige underskud og/eller den offentlige gældskvote stadig 
ligger på et relativt højt niveau, bør der i første omgang satses på en hurtig reduktion af 
underskuddet. Et kontinuerligt fald i de offentlige udgifters andel af BNP vil accelerere 
reduktionen af underskuddet og gøre underskuddet mere bæredygtigt. 
(iii) Budgetkonsolideringen skal foregå på en socialt afbalanceret måde og uden at forringe 
kvaliteten af offentlige tjenester. Den skal sigte på en effektivisering af udgiftssiden på 
de offentlige budgetter. Med henblik herpå bør de foranstaltninger, der træffes, 
fokusere på en bedre kontrol med eller en omlægning af det offentlige forbrug, 
offentlige pensionsforpligtelser, sundhedsvæsenet, passive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger og subsidier. De senere år har der desuden været 
tendens til at reducere de offentlige investeringer i forhold til BNP, skønt en del af 
dette fald afspejler et skift i retning af privat finansiering og drift af offentlige 
infrastrukturinvesteringer. I det omfang, der er mulighed for det, og uden at bringe den 
fornødne ekstra nedbringelse af de offentlige underskud i fare bør der navnlig satses på 
en omlægning af de offentlige udgifter i retning af investeringer i infrastrukturer, 
menneskelig kapital og aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger. Denne omlægning vil 
med al sandsynlighed føre til en stigning i beskæftigelsen og/eller en mindskelse af 
den del af arbejdsstyrken, der modtager sociale overførsler, hvilket vil bidrage til at 
forbedre budgetstillingen på mellemlang sigt. 
(iv) Med henblik på at forbedre den økonomiske effektivitet og fremme den økonomiske 
dynamik er en reduktion i det samlede skattetryk ønskelig i de fleste medlemsstater, 
men skattenedsættelser bør gøres betinget af, at der gøres støt fremskridt i retning af en 
sund budgetstilling. I overensstemmelse med retningslinjerne for beskæftigelsen i 
1998 anbefales det, at medlemsstaterne reducerer de obligatoriske bidrag eller 
skattekilerne som helhed for at vende tendensen til en stigning i skattebyrden på 
arbejdskraft, navnlig i den lave ende af lønskalaen. Det er afgørende, at tidsrammen og 
de nærmere betingelser for indsatsen for at lette skattebyrden på arbejdskraft lastsættes 
således, at beskæftigelseseffekten maksimeres, samtidig med at der skabes sunde 
offentlige finanser og bevares et holdbart socialsikringssystem gennem en bedre 
kontrol med de offentlige udgifter og/eller benyttelse af alternative finansieringskilder. 
5.2. Landespecifikke retningslinjer 
(i) Eurolandene 
I Belgien har gunstige økonomiske vækstbetingelser medvirket til, at budgetmålene i 
konvergensprogrammet er blevet fremrykket et år. Der er imidlertid fortsat behov for at 
gøre en indsats for at sikre, at regeringens mål om at opretholde et primært overskud på 6% 
af BNP på det mellemlange sigt gennemføres, således at der sker en hurtig reduktion af 
gældskvoten, der fortsat ligger på et meget højt niveau. Der er behov for en strammere 
styring af transfereringerne til husholdningerne og specielt af udgifterne i sundheds­
væsenet. 
I Tyskland er der behov for at reducere det offentlige underskud i de kommende år. 
Subsidierne, overførslerne til husholdningerne og det offentlige forbrug bør dæmpes yder­
ligere. Der er behov for at gøre en ekstra indsats for at nedbringe de offentlige udgifter, 
hvis regeringen skal realisere sin målsætning om inden år 2000 at reducere udgifterne til 
46%o af BNP, hvilket var udgiftsniveauet før genforeningen. Tyskland har behov for at 
fremskynde budgettilpasningen for sikkert at bringe gældskvoten ind i en faldende bane og 
for hurtigt igen at bringe den ned under referenceværdien på 60% af BNP i den nærmeste 
fremtid. 
I Spanien vil en fastholdelse af den nuværende budgetpolitik give mulighed for at reducere 
underskuddet i de kommende år i lyset af de gunstige økonomiske vækstbetingelser. 
Spanien vil imidlertid fortsat have brug for at gøre en ekstra indsats for at forbedre 
budgetstillingen yderligere for at kunne realisere den mellemfristede målsætning om en 
budgetstilling tæt på balance eller med overskud. En yderligere stramning af finans­
politikken i Spanien er også nødvendig for at forhindre risikoen for overophedning. Udgif­
terne skal styres nøjere, hvis regeringen skal realisere sin målsætning om at reducere 
udgifterne til under 42% af BNP inden år 2000. 
I Frankrig skal budgetstrategien for det mellemlange sigt lægges fast. Budgettilpas­
ningsbestræbelserne bør fremskyndes for klart at bringe underskuddet ned under refe­
renceværdien på 3% af BNP i 1999 og i årene derefter videreføres for at overholde, de 
mellemfristede forpligtelser i stabilitets- og vækstpagten. Disse konsolideringsbestræbelser 
er også nødvendige for at stabilisere gældskvoten og for at bringe den ind i en nedadgående 
bane i den nærmeste fremtid. Ved nedbringelsen af underskuddet skal overførslerne til 
husholdningerne og det offentlige forbrug fortsat styres stramt. 
I Irland forventes det offentlige budget at udvise stigende overskud i de kommende år, og 
gældskvoten forventes at falde til under 60% af BNP i 1998 og fortsætte med at falde 
derefter. I betragtning af den nuværende stærke vækst og muligheden for overophedning 
bør merindtægterne i forhold til budgettet for 1998 bruges til at øge budgetoverskuddet. 1 
Irland er det desuden nødvendigt at føre en stram finanspolitik for at reducere risikoen for 
overophedning, specielt i 1999, og denne politik bør ikke fraviges ved, at der gives yder­
ligere skattereduktioner. 
Efter med held at have reduceret det offentlige underskud til under referenceværdien på 3% 
af BNP i 1997 har Italien behov for yderligere at øge budgetkonsolideringsindsatsen. Det 
er nødvendigt at tilvejebringe en hurtig reduktion af underskudskvoten ved at sikre et 
passende stort primært overskud på det mellemlange sigt. En sådan udvikling i det samlede 
underskud, som understøttes af privatiseringsindtægter, vil sikre et fortsat fald i 
gældskvoten. 
Luxembourg forventes at fastholde et budgetoverskud i de kommende år, samtidig med at 
landets gældskvote vil fortsætte med at ligge på et meget lavt niveau. 
Nederlandene skal undgå, at den nuværende budgetstilling forværres. I betragtning af de 
gunstige økonomiske vækstvilkår, der forventes i de kommende år, bør underskuddet 
bringes yderligere ned. Budgetpolitikken bør derfor ikke slækkes, og det offentlige 
underskud bør ikke fa lov til igen at vokse. Budgettilpasningen bør fastholdes for at sikre 
en yderligere fortsat reduktion af gældskvoten. 
Østrig bør fortsætte sine konsolideringsbestræbelser i de kommende år for at realisere 
målsætningen om en budgetstilling tæt på balance eller med overskud over konjunktur­
cyklen. Østrig bør føre en stram kontrol med budgettet for at sikre, at de igangværende 
reformer på pensionsområdet og tilpasningen af familiebeskatningen, der skal bringes i 
overensstemmelse med den konstitutionelle domstols afgørelser, ikke fører til, at der bliver 
lagt et øget pres på budgettet. Det er også nødvendigt med en yderligere 
budgetkonsolidering for klart at få gældskvoten til at udvise en faldende tendens. 
Portugal bør udnytte de muligheder, som de gunstige økonomiske vækstbetingelser i de 
kommende år giver, for hurtigt at bringe underskuddet til en stilling tæt på balance eller 
med overskud som krævet i stabilitets- og vækstpagten. Dette vil også bidrage til at 
reducere risikoen for overophedning. Budgettilpasningen bør i stigende grad fokusere på 
udgiftssiden, i stedet for at der overvejende satses på indtægtsforøgelser og reduktioner i 
rentebetalingerne. Gældskvoten forventes at falde til 60% af BNP i 1998 og at fortsætte 
med at falde i de kommende år. 
I Finland forventes budgettet at udvise overskud i 1998, og der sigtes på øgede overskud i 
de kommende år. Finland planlægger at indføre en indkomstskattereduktion i 1999. Denne 
foranstaltning bør implementeres på en sådan måde, at processen med yderligere 
budgettilpasninger fortsættes. 
(il) Medlemsstater, der ikke indfører euroen fra januar 1999 
Danmark forventes at stramme finanspolitikken yderligere og at øge budgetoverskuddene i 
de kommende år. Skatteindtægterne vil fortsat ligge højt, mens de offentlige investeringer 
vil blive yderligere reduceret. På baggrund af de voksende budgetoverskud og regeringens 
salg af finansielle aktiver forventes gældskvoten af falde til under 60% af BNP i 1998 og at 
fortsætte med at falde i de kommende år. 
10 
Grækenland har gjort betydelige fremskridt med at reducere de store uligevægte i de 
offentlige finanser i de seneste år, men underskuddet lå fortsat på 4% af BNP i 1997, og 
den store offentlige gældskvote er hidtil kun blevet reduceret i et år. Grækenland bør fort­
sætte sin budgetkonsolideringsindsats - specielt ved resolut at implementere de foran­
staltninger, som regeringen bebudede, da drakmen trådt ind i valutakursmekanismen - for 
at sikre en problemfri og velordnet deltagelse i valutakursmekanismen. Disse foranstalt­
ninger omfatter en yderligere reduktion af de primære udgifter, reformer af socialsikrings­
systemet på mellemlang sigt, udvidede privatiseringsplaner og omstrukturering af store 
offentlige virksomheder. 
Sverige planlægger at fortsætte sine budgettilpasningsbestræbelser, om end i et gradvis 
aftagende tempo, og at skabe øgede overskud i de kommende år. Sverige sigter på et 
budgetoverskud på omkring 2% af BNP over konjunkturcyklen. Budgettilpasningen bør 
fokusere på at kontrollere udgifterne, specielt transfereringerne til husholdningerne, 
samtidig med at der er behov for at lette skattebyrden. 
I Det Forenede Kongerige er målet at reducere underskuddet yderligere, således at 
budgetstillingen når tæt på balance eller udviser overskud inden årtiets slutning. For at nå 
denne stilling bør Det Forenede Kongerige nøje implementere de annoncerede budget­
foranstaltninger. De offentlige udgifter bør fortsat styres stramt. Finanspolitikken i Det 
Forenede Kongerige bør også tage hensyn til, at der er behov for at tilvejebringe 
stabilitetsbetingelser for den britiske økonomi. 
6. Lønudvikling 
Udviklingen i de samlede lønninger og lønstrukturen har væsentlige virkninger for infla­
tion, vækst, beskæftigelse og vækstens beskæftigelsesindhold. I ØMU'en - med en fælles 
valuta - vil forbindelsen mellem lønninger og beskæftigelse blive tydeligere og mere 
direkte. På den anden side vil troværdige og stabilitetsorienterede makroøkonomiske 
rammer bidrage til at skabe en passende lønadfærd. 
Hvis lønudviklingen skal bidrage til et beskæftigelsesvenligt policy-mix, bør arbejds­
markedets parter fortsætte med at følge en ansvarlig linje og indgå nationale og regionale 
lønaftaler i overensstemmelse med følgende generelle regler. 
(i) I euroområdet skal den samlede nominelle lønudvikling være konsistent med 
prisstabilitet. Dette indebærer, at lønaftaler skal inkorporere det inflationsmål, som 
Den Europæiske Centralbank forfølger. Den offentligt kendte og troværdige 
målsætning om prisstabilitet vil lette den fortsatte overholdelse af denne regel. 
Lønstigninger i hele euroområdet, som ikke er forenelige med prisstabilitet, vil 
uundgåeligt føre til en stramning af de monetære betingelser i euroområdet med heraf 
følgende negative virkninger for vækst og beskæftigelse. For høje nominelle 
lønstigninger i et land eller en region vil ikke nødvendigvis have en betydelig virkning 
på inflationen i hele Den Monetære Union, men de vil, via deres virkning på 
enhedslønomkostningerne, forværre det pågældende lands eller den pågældende 
regions konkurrenceevne og beskæftigelsesvilkår. 
11 
(ii) Reallønsstigninger set i forhold til væksten i arbejdsproduktiviteten bør tage hensyn til 
behovet for at styrke - og efterfølgende fastholde - rentabiliteten af kapacitets-
forøgende og beskæftigelsesskabende investeringer, samtidig med at de understøtter 
arbejdstagernes købekraft. Dette betyder, at mulighederne for makroøkonomiske 
reallønsstigninger vil være reduceret i de lande, hvor den samlede arbejdsproduktivi-
tetsvækst er aftagende som følge af økonomisk-politiske foranstaltninger med henblik 
på at øge beskæftigelsesindholdet i væksten (f.eks. nedsættelse af arbejdstiden og 
reduktion af indirekte lønomkostninger i den nedre ende af lønskalaen). For at en 
forbedret rentabilitet kan resultere i højere investeringer inden for og ikke uden for EU, 
er det vigtigt at skabe et investeringsfremmende miljø med hensyn til 
efterspørgselsudvikling, arbejdsmarkedsvilkår, beskatning og det overordnede 
regelsæt. 
(iii) Lønaftalerne bør bedre afspejle forskelle i produktivitetsniveauer alt efter kvalifika­
tioner og færdigheder, regioner og, i et vist omfang, sektorer. I denne sammenhæng 
bør arbejdsmarkedets parter overveje at indføre indslusningslønninger for unge, 
lavtuddannede eller langtidsarbejdsløse, hvis virkninger kunne blive forstærket af 
foranstaltninger til fremme af arbejdskraftens beskæftigelses- og tilpasningsevne. 
(iv) "Lønefterligningsvirkninger" skal undgås, hvilket betyder, at lønomkostningsforskelle 
mellem medlemsstaterne fortsat bør afspejle forskelle i arbejdsproduktiviteten. Som 
følge af en fælles valuta vil forskelle i lønniveauer mellem medlemsstaterne blive mere 
gennemsigtige. Dette kan føre til en vis forøgelse af arbejdskraftmobiliteten, men kan 
også give anledning til lønkrav i lavlønslande for at lukke gabet til højlønslande. En 
stigning i lønningerne, der er hurtigere, end produktivitetsniveauerne i et land tilsiger, 
fører til en forringelse af konkurrenceevnen og investeringsrentabiliteten og resulterer 
derfor i en forringet tiltrækningskraft som produktionssted. Landets eksport vil lide, 
investeringerne vil blive væk, og arbejdsløsheden vil stige. 
Disse krav om en hensigtsmæssig lønadfærd gælder specielt for de lande, der indfører den 
fælles valuta, men også for de øvrige medlemsstater, da de i lige så høj grad bør være 
indstillet på at føre en vækst- og stabilitetsorienteret politik. Overholdelse af disse krav 
indebærer imidlertid ikke, at lønudviklingen bør være ensartet overalt i euroområdet. Der 
vil sandsynligvis være forskelle i produktivitetsvæksten og dermed for råderummet for 
reallønsudviklingen. Der skal desuden tages hensyn til forskelle i 
arbejdsmarkedssituationer og økonomiske betingelser. I ØMU'en vil løntilpasningen 
nødvendigvis spille en vigtigere rolle i tilpasningen til ændrede økonomiske 
omstændigheder, specielt for så vidt angår landespecifikke forstyrrelser, således at der 
kræves en højere grad af fleksibilitet i løndannelsesprocessen. 
Da arbejdsmarkedets parter primært er ansvarlige for at opnå en lønudvikling, der er 
forenelig med opnåelse og fastholdelse af en høj beskæftigelse, og dermed spiller en 
væsentlig rolle for at sikre et passende makroøkonomisk policy-mix, er det væsentligt at 
styrke den sociale dialog på alle relevante niveauer. På nationalt plan vil det eventuelt være 
hensigtsmæssigt, at regeringerne i højere grad interesserer sig for at fremme en dialog og 
fremme forståelsen af den økonomisk-politiske strategi, der udvikles i de overordnede 
retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker. På EU-plan 
vi; Kommissionen fortsætte med at udvikle den sociale dialog, specielt om 
12 
makroøkonomiske spørgsmål. Inden for rammerne af en styrket økonomisk-politisk 
samordning er der desuden behov for at etablere en høj grad af troværdighed og skabe et 
tillidsklima mellem de vigtigste aktører, som kunne blive forbedret ved en regelmæssig 
dialog mellem arbejdsmarkedets parter på den ene side og, på den anden side, de 
myndigheder, der er ansvarlige for finans- og pengepolitikken. 
7. Strukturpolitik for vækst og beskæftigelse 
Strukturpolitikken spiller en afgørende rolle for at skabe økonomisk vækst, genskabe 
konkurrenceevnen og øge beskæftigelsesniveauet. Strukturpolitikkens rolle er at bidrage til 
at sikre en spændingsfri makroøkonomisk vækstproces, at forbedre EU's konkurrenceevne, 
at øge vækstens beskæftigelsesindhold og at gøre væksten mere miljøvenlig. Hvis 
strukturpolitikken skal være effektiv, skal den imidlertid harmonere med en sund makro­
økonomisk politik. I denne forbindelse er det afgørende, at budgetomkostningerne ved 
strukturpolitikken holdes under kontrol og ikke truer med at forhindre en sund budget­
stilling. De økonomiske fordele vil først vise sig gradvis over tiden og vil klart være mest 
markante i en situation med høj økonomisk vækst. 
På baggrund af utilstrækkelige fremskridt i implementeringen af strukturreformer på 
produkt-, tjeneste- og specielt arbejdsmarkederne i de fleste medlemsstater er der behov for 
en fortsat og intensiveret indsats for at fjerne ofte dybt rodfæstede strukturmangler. Dette 
gælder i endnu højere grad efter indførelsen af en fælles valuta. Medlemsstaternes 
tilpasning til landespecifikke økonomiske stød vil i et betydeligt omfang komme til at 
afhænge af deres produkt-, tjeneste- og faktormarkeders fleksibilitet og tilpasningsevne. 
ØMU vil også forstærke konkurrencepresset på virksomhederne som følge af øget 
prisgennemsigtighed og elimineringen af mulige valutakursændringer inden for 
euroområdet. 
Det vil få alvorlige konsekvenser, hvis der ikke gøres resolutte fremskridt med at tilveje­
bringe en større fleksibilitet i medlemsstaternes økonomier; hvis dette ikke sker, vil den 
økonomiske vækst ikke blive tilstrækkeligt understøttet, beskæftigelsesniveauerne vil ikke 
blive væsentligt øget, og der vil være risiko for, at der ikke gøres fremskridt i retning af 
øget økonomisk og social samhørighed mellem medlemsstaterne. På den anden side vil 
indførelsen af euroen i sig selv sandsynligvis virke som en katalysator for strukturreformer. 
Den fælles valuta vil frigøre konkurrencekræfter, der vil styrke incitamenterne til at 
gennemføre strukturreformer, således at chancerne for at reducere arbejdsløsheden 
forbedres. Ligesom relevansen af Maastricht-kravene skabte støtte for makroøkonomisk 
tilpasning, kan forpligtelsen til at få en velfungerende ØMU og til varigt at reducere 
arbejdsløsheden bidrage til at mobilisere støtte til et program for gensidigt forstærkende 
strukturforanstaltninger inden for områder som beskatning, sociale beskyttelsesordninger 
og produkt- og arbejdsmarkeder, hvilket kan øge både markedseffekti vi teten og den sociale 
samhørighed. 
13 
8. Produkt-, tjeneste- og kapitalmarkeder 
For at bevare og fremme EU's konkurrenceevne, beskæftigelse og levestandard i en verden 
med frihandel og konstante teknologiske ændringer er det vigtigt, at medlemsstaterne og 
Fællesskabet intensiverer deres indsats for at forbedre effektiviteten på produkt-, tjeneste-
og kapitalmarkederne. Denne indsats bør ske på fire hovedområder. 
(i) Reformer med henblik på at realisere det indre marked 
Forbedringen af det indre markeds virkemåde er af afgørende betydning for en 
succesfuld ØMU. Trods betydelige fremskridt er der fortsat en række store problemer. 
Den lovgivningsmæssige ramme for det indre marked er stadig ufuldkommen, 
hovedsagelig som følge af at der ikke er foretaget en fuldstændig gennemførelse af 
EU-direktiverne på nationalt plan. For så vidt angår direktiverne for det indre marked, 
bør indsatsen for at reducere graden af manglende implementering specielt videreføres 
i Portugal, Frankrig, Østrig, Italien og Belgien, hvor den manglende implementering 
ligger på mellem 6 og 7,5%. I erkendelse af dette problem blev Kommissionen og 
medlemsstaterne enige om en handlingsplan for det indre marked i juni 1997, hvorefter 
medlemsstaterne inden 1. januar 1999 vil lukke de alvorligste resterende 
lovgivningsmæssige gab. Blandt de områder, der kræver en yderligere indsats, kan 
specielt nævnes offentlige indkøb og gensidig anerkendelse. 
Indsatsen bør nu fokusere på at sikre en hurtig implementering af handlingsplanen og 
på at overvåge fremskridtene i retning af et effektivt indre marked. Til dette formål er 
der lavet en resultattavle for det indre marked, der offentliggøres hvert halve år. I 
formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råds møde i Luxembourg blev det 
desuden både fremhævet, at det er vigtigt at være opmærksom på de nationale 
økonomiske udviklinger og politikker, som kan hindre det indre marked i at fungere 
tilfredsstillende, og at der er behov for samordning med sigte på at skabe 
skattereformer for at øge effektiviteten og for at eliminere skadelig skattekonkurrence. 
På dette område bør behandlingen af skatteincitamenter harmonere med EU-reglerne 
for statsstøtte, ligesom det bør overvåges, at reglerne i medlemsstaterne er i 
overensstemmelse med principperne om fair skattekonkurrence. Dette er én af 
hovedopgaverne for den opfølgningsgruppe, der blev nedsat den 1. december 1997. 
Det indre marked og globaliseringen øver et stærkt pres for at forbedre konkur­
renceevnen, men sidstnævnte har også forbindelse med de nationale politikker og EU-
politikkerne inden for F&U og specielt informationssamfundet. I denne forbindelse er 
det vigtigt hurtigt at implementere de foranstaltninger i handlingsplanen, som fremmer 
innovation og en bred udbredelse af nye teknologier. Med hensyn til det logistiske 
miljø for virksomhederne er der også behov for at øge indsatsen inden for TEN-
projekter og nationale infrastrukturprojekter, idet der både bør fastholdes en passende 
andel af offentlige investeringer i de samlede offentlige udgifter og udfoldes 
bestræbelser for at etablere joint ventures med den private sektor, når det er 
hensigtsmæssigt. Indsatsen bør også fokusere på at tilskynde til at skabe en 
virksomhedskultur og fremme iværksætterlysten, hvilket er en nøglefaktor for at 
stimulere væksten, beskæftigelsen og konkurrenceevnen i EU. 
14 
(ii) Reformer med henblik på at øge konkurrencen 
Inden for konkurrencepolitikken har Kommissionen erkendt behovet for at strømline 
og decentralisere håndhævelsen af kartelreglerne for at øge effektiviteten og reducere 
omkostningerne for virksomhederne. Medlemsstaterne bør også yde et betydeligt 
bidrag til at realisere målsætningen om en mere effektiv håndhævelse af kartelreglerne, 
dels ved at revidere deres love, sådan at de nationale konkurrencemyndigheder kan 
anvende kartelreglerne effektivt, og dels ved at gennemgå deres 
konkurrencelovgivning med henblik på at eliminere enhver unødig byrde for 
virksomhederne. 
Med hensyn til statsstøtte er der behov for, at Kommissionen fører en stram kontrol, og 
at medlemsstaterne udøver en streng selvdisciplin. En sådan disciplin vil navnlig være 
velkommen i de medlemsstater, hvor statsstøtten udtrykt som procent af BNP ligger 
over EU-gennemsnittet (Tyskland, Luxembourg, Italien, Belgien og Grækenland), eller 
hvor ad hoc-støtten til redning og omstrukturering er relativ stor med heraf følgende 
store forvridende virkninger (Portugal, Frankrig, Italien og Spanien). Disse former for 
statsstøtte kan skabe kunstige omkostningsfordele for sektorer, der kendetegnes ved 
lavteknologi og lav efterspørgsel. I EU har dette bidraget til at fastholde en 
specialisering i sektorer med en svag efterspørgsel, hvilket har reduceret 
konkurrenceevnen, uden at det er lykkedes at skabe nye job eller fastholde 
beskæftigelsen. En del af de ressourcer, der bruges til at finansiere disse former for 
støtte, kunne derfor omdirigeres til andre strukturpolitikker, der sigter på at fremme 
innovation, akkumulere menneskelig kapital og forbedre konkurrenceevnen og 
produktiviteten. Dette ville forbedre de europæiske økonomiers kapacitet til at modgå 
udfordringen fra en hurtigt skiftende verden med konstante tekniske ændringer. 
(iii) Lovgivningsmæssige reformer 
Hensigtsmæssige regelsæt og rammer er en betingelse for at øge de europæiske virk­
somheders produktivitet og konkurrenceevne. Delvis som følge af byrdefulde regler er 
produktiviteten - sammenlignet med fremstillingssektoren som helhed - i 
højteknologiske sektorer, som f.eks. flyindustri, lægemidler og præcisionsinstru-
menter, vokset langsommere i EU end i USA. Regeringerne og Kommissionen har 
derfor ansvaret for løbende at gennemgå eksisterende bestemmelser for at vurdere 
deres hensigtsmæssighed og for at reducere omkostningerne ved at implementere og 
overvåge dem og for at øge deres gennemsigtighed og håndhævelse. Dette gælder også 
for miljølovgivningen og bestemmelser, der skulle være incitamentbaseret, således at 
de økonomiske agenter kan nå veldefinerede miljømål på en omkostningseffektiv 
måde. Da der fortsat er store forskelle i de reguleringsmæssige praksis mellem 
landene, kunne en benchmarking-tilgang til identificering af de bedste 
reguleringsmæssige praksis føre til en betydelig forbedring af regelsættet for 
virksomhederne. Et sådant initiativ kunne samordnes af Kommissionen på basis af 
bidrag fra medlemsstaterne. 
15 
Regler og tunge procedurer har en tendens til navnlig at være en stor byrde for små og 
mellemstore virksomheder, specielt i opstartsfasen. Resultaterne fra BEST-task forcen 
viser de prioriterede områder for tiltag i denne henseende. Det første område, hvor en 
sådan benchmarking-øvelse kunne iværksættes, er derfor administrative reguleringer 
for opstart af virksomheder. På tilsvarende måde bør det prioriteres højt at identificere 
og fjerne eventuelle resterende reguleringsmæssige barrierer for udvikling af 
venturekapital og nye finansielle produkter, specielt sådanne produkter, der kan hjælpe 
til at finansiere små og mellemstore virksomheder. 
Der er behov for specielt at være opmærksom på jobskabelsen på lokalt plan og nye 
aktiviteter i forbindelse med behov, som markedet endnu ikke har tilfredsstillet, og 
som har en vigtig afsmitningsvirkning både med hensyn til økonomisk aktivitet og 
social samhørighed. For fuldt ud at udnytte mulighederne på disse områder er der 
behov for at udvikle gunstigere reguleringsmæssige og skattemæssige rammer. 
(iv) Finansielle markeder 
ØMU'en vil medføre store ændringer på de europæiske finansielle markeder. Fra 
1. januar 1999 vil ECB definere og implementere sin monetære politik i euro. 
Medlemsstaternes interbankmarkeder, pengemarkeder, valutamarkeder og 
kapitalmarkeder i ØMU'en vil gå over til den nye valuta. Alle nye offentlige 
gældsemissioner og bestående beholdninger af offentlig gæld i de medlemsstater, der 
indfører euroen, vil blive denomineret i euro, og der forventes en stigning i den private 
sektors gælds- og egenkapitalemission i euro. Den private sektors anvendelse af 
euroen vil også blive tilskyndet af muligheden for grænseoverskridende betalinger via 
target-systemet og via harmoniseringen af markedskonventioner. ØMU'en vil resultere 
i, at der vil opstå store og meget likvide finansielle euromarkeder, der i høj grad 
forventes at stimulere den økonomiske vækst i euroområdet. I denne forbindelse er det 
vigtigt, at de nationale myndigheder træffer de nødvendige foranstaltninger for at 
fjerne retlige og finansielle hindringer for markedsintegrationen. Da segmenteringen 
mellem medlemsstaternes finansielle markeder bliver mindre i ØMU'en, vil enhver 
form for ineffektivitet blive mere synlig i den skærpede konkurrence mellem de 
finansielle institutioner i euroområdet. De nye finansielle euromarkeder vil 
sandsynligvis desuden blive attraktive for finansielle institutioner uden for Europa. Det 
er derfor vigtigt, at alle aktører er fuldstændig forberedt til ØMU'en, hvis de nye 
finansielle euromarkeders potentiale skal udnyttes fuldt ud. 
Hvis disse reformer skal blive effektive, bør de samordnes på EU-plan og nøje følges 
gennem en regelmæssig multilateral overvågning, der således kan supplere den igang­
værende makroøkonomiske multilaterale overvågning. For at sikre vedholdende fremskridt 
med de økonomiske reformer bør medlemsstaterne og Kommissionen i dette øjemed 
fremlægge korte årlige rapporter, der viser deres politikker med sigte på at gøre deres 
produkt-, tjeneste- og kapitalmarkeder mere effektive. Disse rapporter vil give et input til 
de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske 
politikker, første gang fra næste år. Kommissionen vil også udarbejde en udvidet 
•resultattavle med indikatorer for den effektive markedsintegration, herunder prisforskelle, 
og implementeringen af foranstaltningerne i forbindelse med det indre marked. 
16 
9. Arbejdsmarkeder og investering i viden 
Det er muligt at gennemføre en varig reduktion af det nuværende høje antal arbejdsløse og 
ikke-beskæftigede i EU. Det forudsætter imidlertid en ihærdig og utrættelig anvendelse af 
en bred vifte af gensidigt forstærkende foranstaltninger, der ofte først giver positive 
resultater på det mellemlange til lange sigt. Den makroøkonomiske politik bør sikre, i 
samspil med strukturpolitiske tiltag, at der opnås en lang periode med en stærk, ikke-
inflationær vækst, understøttet af kapacitetsforøgende investeringer. De nødvendige 
foranstaltninger i den forbindelse er det centrale i disse og tidligere overordnede 
retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker. En løsning af 
problemet med et højt antal arbejdsløse og ikke-beskæftigede i EU forudsætter imidlertid 
en sideløbende og omfattende modernisering af EU's arbejdsmarkeder med henblik på at 
øge beskæftigelsesindholdet i væksten og sikre arbejdsstyrkens beskæftigelsesevne. 
Sidstnævnte element i EU's beskæftigelsesstrategi blev uddybet i 
beskæftigelsesretningslinjerne fra Luxembourg. 
Beskæftigelsesretningslinjerne - der er baseret på at forbedre beskæftigelsesevnen. at 
udvikle iværksætterlysten, at fremme virksomhedernes og deres ansattes tilpasningsevne 
samt at fremme lige muligheder - vil blive implementeret via de nationale handlingsplaner 
for beskæftigelse. Disse planer, der tilpasses til de specifikke nationale omstændigheder, 
skal integrere beskæftigelsesforanstaltningerne i en strategi for en sund makroøkonomisk 
politik, der omfatter budgetkonsolidering i overensstemmelse med kravene i vækst- og 
stabilitetspagten. De skal endvidere danne grundlag for foranstaltninger, der både tager 
sigte på at reducere mismatch-problemer på arbejdsmarkedet og på at øge virksomhedernes 
evne til at reagere på økonomiske ændringer. På denne måde vil de nationale 
handlingsplaner blive benyttet som et vigtigt redskab med henblik på at styrke EU's vækst-
og beskæftigelsespotentiale, og som sådan vil de utvivlsomt udgøre en væsentlig 
bestanddel i de fremtidige overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og 
Fællesskabets økonomiske politikker. 
Medlemsstaternes foranstaltninger bør lægge vægten på en forebyggende strategi, der 
fokuserer på aktive foranstaltninger for at øge udbuddet af en fyldestgørende, uddannet og 
kvalificeret arbejdsstyrke. Sådanne aktive foranstaltninger bør kombineres med bestræ­
belser for at øge incitamentet til at søge og skabe job via en gennemgang af skatteordninger 
og sociale ordninger. 
(i) Aktiv arbejdsmarkedspolitik 
Over en femårsperiode skal medlemsstaterne tackle ungdomsarbejdsløsheden og 
forhindre langtidsledighed ved at tilbyde alle arbejdsløse unge og voksne en ny start, 
inden de når en arbejdsløshedsperiode på henholdsvis 6 og 12 måneder. Dette kræver 
øgede ressourcer til arbejdsformidlingerne, for at de kan levere en effektiv tjeneste. 
Sådanne foranstaltninger bør kombineres med ledsageforanstaltninger som 
videreuddannelse og i nogle tilfælde løntilskud og nedsættelse af sociale bidrag, 
specielt for lavtuddannede. Omkring 15-30% af alle arbejdsløse finder et job inden et 
år. Det vil derfor være vigtigt at koncentrere arbejdsformidlingernes knappe ressourcer 
på de andre 70-85%, der har brug for hjælp for at finde et job. 
17 
Langtidsarbejdsløsheden er særlig stor i Belgien, Irland, Italien og Spanien, mens 
ungdomsarbejdsløsheden er høj i Finland, Frankrig, Grækenland, Italien og Spanien. Det 
vil være nødvendigt for disse medlemsstater at gøre en særlig indsats for at overholde 
retningslinjerne. 
(ii) Beskatning 
I mere end 15 år har den strukturelle udvikling i skattesystemerne (skatter og social­
sikringsbidrag) i medlemsstaterne været ugunstig for beskæftigelsen. Den implicitte 
skat på beskæftigede voksede fra 35% til over 42% mellem 1981 og 1996 i EU i 
gennemsnit, mens skatten på andre produktionsfaktorer udviste en faldende tendens. 
Som følge heraf har skatterne på arbejdskraften drevet en stadig større kile ind mellem 
hvad arbejdstagerne modtager, og hvad virksomhederne betaler. Høje skatter hæmmer 
økonomisk effektivitet, vækst og dermed i sidste instans jobskabelsen. Høje 
arbejdskraftskatter er specielt skadelige i den nedre ende af lønskalaen, idet det 
medfører, at lavt betalte job, der ikke kræver nogen kvalifikationer, udkonkurreres af 
markedet, og at der sker en vækst i de aktiviteter, der betales sort. 
På det mellemlange sigt bør medlemsstaterne sigte på at reducere beskatningen 
generelt og specielt på arbejdskraften. Dette bør imidlertid ikke sætte 
budgetkonsolideringen over styr. I Belgien, Frankrig, Nederlandene, Danmark, Østrig, 
Finland og Sverige er skattekilen højere end EU-gennemsnittet, hvilket kræver en 
særlig indsats fra disse medlemsstater. En betydelig og generel reduktion af 
arbejdskraftskatterne ville enten medføre en kraftig reduktion af de sociale ydelser 
eller høje budgetomkostninger. På kort sigt og for at hjælpe beskæftigelsen ville en 
reduktion af arbejdskraftskatterne, specielt arbejdsgiverbidrag, blive mest effektiv, 
hvis der sigtes på særlige grupper af arbejdsstyrken i den nedre ende af lønskalaen 
(unge arbejdstagere, langtidsledige eller lavtuddannede arbejdsløse), hvor reduktionens 
beskæftigelsesvirkning ville være størst, specielt hvis den blev kombineret med aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger inden for uddannelse, lærlingeordninger, faglig 
uddannelse og videreuddannelse. For at gøre skattesystemet mere beskæfti­
gelsesvenligt bør muligheden for at omlægge - på en indtægtsneutral måde - en del af 
skattebyrden væk fra arbejdskraften over mod energi og miljøforurening undersøges 
og, hvis det er muligt, aktivt realiseres. 
(iii) Velfærdsreformer 
Velfærdssystemerne trænger til at blive reformeret for at øge incitamenterne til og 
mulighederne for at finde job og, mere generelt, for at forbedre arbejdsmarkedets 
virkemåde. Dette betyder, at der skal ske et skifte fra passiv indkomstopretholdelse til 
velfærdsstøtte gennem arbejde. I nogle lande giver det imidlertid kun små fordele at 
tage et job sammenlignet med at modtage sociale overførsler, specielt for 
lavindkomstlønmodtagere med lange arbejdsløshedsperioder: kombineres dagpenge, 
boligsikring og børnepasningshjælp, kan det i nogle tilfælde resultere i en 
nettokompensationsgrad på over 80% i Belgien, Danmark, Finland, Frankrig, 
Tyskland, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige. 
18 
Hvis det skal betale sig at arbejde, er der brug for en dobbelt strategi. For det første, for 
så vidt angår de sociale ydelser, kunne der være tale om opstramning af 
tildelingskriterier, jobsøgningskrav og, i nogle tilfælde, justering af ydelsernes 
tidsprofil. Mange lande, f.eks. Danmark og Nederlandene, har opnået positive 
resultater på dette felt. Samspillet mellem forskellige sociale ordninger bør imidlertid 
undersøges for at sikre, at det altid kan betale sig at tage arbejde sammenlignet med at 
modtage ydelser. For det andet kunne der være tale om at gennemføre reformer for at 
forøge den disponible løn, f.eks. fradrag ved beskæftigelse, negativ indkomstskat eller 
lavlønstilskud. Det Forenede Kongeriges "welfare-to-work" er et interessant tiltag. 
Generelt bør de sociale ordninger og skattesystemerne ses i sammenhæng med 
arbejdsmarkedsordningerne. Medlemsstaterne - og specielt medlemsstater med et et 
dobbelt sikkerhedsnet i form af både relativt gavmilde sociale ordninger og en høj grad 
af beskyttelse mod afskedigelser - bør gennemgå deres arbejdsmarkedslovgivning med 
sigte på at forlige fleksibilitet og social tryghed, samtidig med at de gør deres sociale 
ordninger mere effektive. 
(iv) Arbejdstiden 
I de sidste hundrede år er antallet af ugentlige og årlige arbejdstimer pr. arbejdstager 
faldet i alle medlemsstater. Dette har været en vigtig faktor til at skabe sociale 
fremskridt og velfærd. De fleste fremskridt på dette område blev gjort i perioder med 
hurtig vækst og høj beskæftigelse og var en del af valget mellem arbejde og fritid. 
Denne tendens er ikke andet, end et udtryk for en fordeling af produktivitetsvæksten -
lavere arbejdstid og mindre vækst i reallønnen. Man kan derfor forvente en 
tilbagevenden til denne sekulære tendens, når væksten igen tager til, og dette vil være 
ganske normalt og bør hilses velkommen som en forbedring af arbejdsvilkårene og 
livskvaliteten. En obligatorisk og generel reduktion af arbejdstiden, der til dels 
fremskyndes ud fra ønsket om at øge beskæftigelsesniveauet, kan imidlertid have 
negative konsekvenser og bør derfor undgås. 
Omvendt er det muligt at beskæftigelsen kan fremmes ved specifikke foranstaltninger 
til nedsættelse af arbejdstiden på det mikroøkonomiske plan, hvis de lokale vilkår 
tillader det, hvis det indebærer en afkobling mellem kapitaltimer og arbejdstimer, hvis 
arbejdsmarkedets parter forhandler sig frem til det, eller hvis det enten er reversibelt 
eller kan ses som et naturligt led i den sekulære tendens til nedsættelse af arbejdstiden. 
I denne sammenhæng viser nogle initiativer, at foranstaltninger, der kombinerer en 
reduktion af arbejdstiden med jobskabelse og skattemæssige fordele, kan medføre 
positive resultater. En anden tilgang til at øge arbejdsindholdet i væksten kunne være 
at tilskynde til maksimal adgang til frivillig deltidsarbejde og nye former for 
beskæftigelse. Mulighederne på dette område er helt klart meget forskellige i 
medlemsstaterne i betragtning af de meget store forskelle i andelen af 
deltidsarbejdstagere, som man kan observere i øjeblikket. På disse områder er der 
behov for, at der på EU-plan tilskyndes til at foretage udveksling af erfaringer og de 
bedste metoder. 
19 

ISSN 0254-1459 
KOM(98) 279 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 01 08 02 
Katalognummer : CB-CO-98-334-DA-C 
ISBN 92-78-36415-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg