FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN 2000 - DEL I: DEN EUROPÆISKE UNION - DEL II: MEDLEMSSTATERNE

(fremlagt af Kommissionen)

RESUMÉ

Denne rapport er den tredje, som er udarbejdet i overensstemmelse med Amsterdam-traktatens artikel 128. Den indeholder en sammenlignende analyse af, hvordan medlemsstaterne har gennemført de politiske beskæftigelsesretningslinjer for 1999, og hvordan de har omsat de reviderede retningslinjer for 2000 i deres nationale handlingsplaner for beskæftigelsen. Den omfatter ligeledes en overordnet analyse på tværs af de fire søjler i den europæiske beskæftigelsesstrategi (del I) og en detaljeret analyse af medlemsstaternes politikker (del II) med særlig vægt på, hvordan Rådets henstillinger fra den 14. februar er blevet gennemført.

1. Den politiske sammenhæng: Den europæiske beskæftigelsessituation

Beskæftigelsessituationen i EU er gradvist blevet bedre i de seneste par år, hvilket skyldes det positive økonomiske klima og fremskridtene i forbindelse med reformerne af arbejdsmarkederne. De langvarige problemer som høj arbejdsløshed og lav beskæftigelsesfrekvens er blevet mindre, mens der er dukket nye udfordringer op som f.eks. mangel på arbejdskraft og manglende overensstemmelse mellem arbejdstagernes kvalifikationer og de kvalifikationer, der efterspørges på arbejdsmarkedet. Nedenstående beskrivelse af de vigtigste udviklingstendenser viser, hvordan beskæftigelsessituationen gradvist er blevet bedre:

* Der er skabt 4 millioner nye job siden 1997, især i servicesektoren. Stigningen har været mest markant for højtkvalificerede ledere og teknikere samt i de liberale erhverv, men den er også kommet service- og salgsmedarbejdere til gode. For første gang siden 1990 oversteg antallet af nye fuldtidsjob antallet af deltidsjob. Antallet af både deltidsjob og midlertidige job steg dog også i 1999, og de udgør nu næsten 30% af det samlede antal job i EU.

* Beskæftigelsesfrekvensen i EU steg fra 61,3% i 1998 til 62,2%, men stigningen i fuldtidsækvivalenter var mindre udtalt. Det er især kvinder, som har nydt godt af beskæftigelsesvæksten, selv om deres beskæftigelsesfrekvens på 52,5% viser, at der stadig er en forskel på mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens på 18,5%.

* Arbejdsløsheden er faldet med 4 mio. siden 1994 til et gennemsnit på 9,2% i 1999. Også langtidsledigheden begyndte at gå i den rigtige retning efter 1997, men er stadig et problem for 4,2% af arbejdsstyrken.

* Ungdomsledigheden, der udgør 8,5% af alle i aldersgruppen 15-24 år, er nu den laveste i de sidste ti år. Ældre arbejdstageres - over 55 år - deltagelse på arbejdsmarkedet udgør nu 37%, hvilket er særdeles lavt i lyset af den voksende mangel på arbejdskraft i visse medlemsstater.

* De fleste medlemsstater har nydt godt af de forbedrede økonomiske vilkår i 1999 med deraf følgende nedgang i arbejdsløsheden. Nogle medlemsstater overskrider allerede nu de benchmarks for EU for 2010, som blev fastsat på topmødet i Lissabon, enten for den generelle beskæftigelse (Danmark, Sverige, Nederlandene og Det Forenede Kongerige) eller kvinders beskæftigelsesfrekvens (Danmark, Sverige, Finland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige).

2. Evaluering af medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1999

Strukturreformerne på arbejdsmarkedet skrider fremad i et klima med stigende optimisme:

* Det står nu klart, at medlemsstaternes reformer af deres arbejdsmarkeder sker i et meget gunstigere makroøkonomisk klima end i 1997, da Luxembourg-processen blev iværksat. Dette burde tilskynde til en yderligere styrkelse af den politiske indsats.

* Opsvinget i beskæftigelsen viser, at der er skabt en god, selvforstærkende udvikling, hvor stabilitetsorienterede politikker på den ene side og igangværende strukturreformer af medlemsstaternes arbejdsmarkeder på den anden medfører et fald i arbejdsløsheden og den sociale udstødelse og skaber flere arbejdspladser.

* Det bør dog også erkendes, at bestanddelene i det overordnede politiske miks har forskellige tidshorisonter. Renten kan ændres fra dag til anden, men følgerne af investeringerne i menneskelige ressourcer og institutionelle reformer af arbejdsmarkederne forudsætter en konstant indsats, og resultaterne kan først ses efter et vist tidsrum.

* Den europæiske beskæftigelsesstrategis overordnede indvirkning på beskæftigelsessituationen er stadig vanskelig at kortlægge. De nyeste tal er fra 1999, det år, hvor medlemsstaterne begyndte at gennemføre de politiske reformer under de nationale handlingsplaner. For visse grupper og sektorer kan man dog konstatere, at nogle af de nye politikker har haft en positiv indvirkning.

* De 52 henstillinger udstedt af Rådet til medlemsstaterne for 2000 har haft stor værdi, fordi de har bidraget til at fokusere medlemsstaternes indsats i forbindelse med de vigtigste udfordringer. De fleste medlemsstater har reageret på henstillingerne, men der er dog stadig brug for en indsats på nogle områder. Da nogle af disse aktioner først vil få de ønskede virkninger efter en vis tid, er det stadig for tidligt at vurdere, om de har været tilstrækkelige til at afføde en varig forbedring af situationen.

* Der er klart tale om en indlæringsproces, når medlemsstaterne skal udarbejde og fremlægge deres politikker. Gennemførelsesrapporterne bliver mere fokuserede, idet nogle medlemsstater stadig lægger for stor vægt på de enkelte initiativer i stedet for at anlægge et helhedssyn på kombinationen af politiske tiltag, der gensidigt støtter hinanden.

* Fastlæggelsen af målelige målsætninger og delmål bør styrkes. Under de retningslinjer, der har fælles mål, er det politiske fremskridt mere synligt, og det er muligt at foretage en objektiv vurdering af indvirkningen på grundlag af fælles indikatorer, som støtter den videre politiske udvikling.

* Under mange retningslinjer, hvor der ikke er sådanne målelige målsætninger, eller hvor den enkelte medlemsstat er ansvarlig for fastlæggelsen af mål, sker fremskridtet til gengæld kun langsomt, og det er derfor vanskeligt at måle både indsats og indvirkning ud fra oplysninger, der fokuserer på et sporadisk sæt af usammenhængende foranstaltninger.

Den omfattende, men uensartede gennemførelse af de fire søjler forudsætter større opmærksomhed på det foreliggende policy-mix.

Selvom der allerede er opnået gode resultater, er gennemførelsen af de fire søjler uensartet, i hvert tilfælde at dømme fra medlemsstaternes rapporter. Dette gælder navnlig for søjlen vedrørende tilpasningsevne og - i mindre grad - søjlen vedrørende iværksætterkultur. Medlemsstaterne har således endnu ikke udviklet et færdigt policy-mix. Nedenfor beskrives den vigtigste udvikling under de fire søjler.

Beskæftigelsesegnethed - søjle I

* Der er gjort tydelige fremskridt med gennemførelsen af forebyggende, aktive politikker. De fleste lande kan nu opfylde målene for retningslinje 1 og 2 inden 2002. Belgien, Grækenland og Italien skal dog stadig gøre en stor indsats for at opfylde disse mål. Med hensyn til retningslinje 3 overholder 12 medlemsstater allerede nu målet, nemlig at 20% af alle arbejdsløse skal deltage i aktive foranstaltninger.

* Revisionen af skatte- og understøttelsessystemerne bør helt klart følges op (undtagen i Danmark, Det Forenede Kongerige og Nederlandene), hvilket er foruroligende i lyset af den store del af befolkningen i flere medlemsstater, som modtager langvarig understøttelse, især i medlemsstater, hvor der er ved at opstå mangel på arbejdskraft.

* Alle medlemsstaterne lægger mere og mere vægt på livslang uddannelse, selvom der generelt mangler overordnede rammer, og kun de færreste medlemsstater rapporterer om nationale mål, som de er forpligtet til at fastsætte.

* Sammenholdt med 1998 lægger alle medlemsstater mere vægt på at skaffe bedre muligheder for ugunstigt stillede arbejdsløse, så de atter kan komme ud på arbejdsmarkedet. I mange medlemsstater har der været et tydeligt skift væk fra individuelle programmer til en mere generel indsats for handicappede. Det er dog fortsat vanskeligt at lave en sammenlignende analyse på grund af mangel på basisoplysninger og forskellige definitioner, især for etniske mindretal.

Iværksætterkultur - søjle II

* For så vidt angår søjlen vedrørende iværksætterkultur, skal der stadig gøres en stor indsats for at komme væk fra udelukkende at satse på enkeltstående initiativer og få etableret nogle generelle politiske rammer, så det bliver muligt at skabe et miljø for iværksætterkultur i Europa.

* Servicesektoren tegnede sig for næsten hele beskæftigelsestilvæksten i 1999, men det er uvist, hvor meget dette skyldes beskæftigelses- eller ledsagepolitikker (de fleste medlemsstater er i færd med at liberalisere tidligere offentlige serviceydelser). Udviklingen af den sociale økonomi, som dækker varer og tjenesteydelser, der leveres af en lang række oftest non profit-enheder, er stadig skuffende.

* Trods de mange foranstaltninger, der er bebudet i de nationale handlingsplaner, er der kun langsomt gjort fremskridt med at få nedbragt skattebyrden på arbejdskraft, og i nogle medlemsstater er den gennemsnitlige beskatning af arbejdskraften endnu ikke faldet.

Tilpasningsevne - søjle III

* Under søjlen vedrørende tilpasningsevne har arbejdsmarkedets parter sammen med regeringerne hovedansvaret for at opfylde retningslinjerne. I de fleste medlemsstater har man udviklet partnerskaber, ofte med tre deltagere, som skal arbejde med forhold relateret til tilpasningsevne, bl.a. livslang uddannelse. Der er dog ikke mange tegn på fremskridt med hensyn til modernisering af arbejdets tilrettelæggelse. Der har så godt som udelukkende været fokuseret på arbejdstidsrelaterede emner i stedet for en mere omfattende reform af arbejdslivet.

* Der er kun gjort begrænsede fremskridt med hensyn til at inddrage mere fleksible kontraktformer i medlemsstaternes arbejdsmarkedslovgivning.

Lige muligheder - søjle IV

* Medlemsstaternes resultater med hensyn til at inddrage kønsaspektet i de fire søjler er bedre. Mange medlemsstater har også rapporteret om specifikke foranstaltninger, som er rettet mod arbejdsløse kvinder, det kønsopdelte arbejdsmarked og lønforskelle. Der er dog stadig lang vej igen, før kønsaspektet er integreret i alle politiske aktioner.

* Der er store forskelle i de politiske foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet for at forene arbejde og familieliv. Et positivt element er den stigende tendens til at sætte mål for børnepasningsfaciliteter som anbefalet i konklusionerne fra topmødet i Lissabon.

De offentlige arbejdsanvisningers rolle

I forbindelse med reformen af arbejdsmarkedsinstitutionerne er det den almindelige opfattelse, at de offentlige arbejdsformidlinger er en central institution for gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne, især retningslinje 1, 2 og 3. I mange medlemsstater sker der en udvikling og/eller modernisering af arbejdsformidlingerne, men dette arbejde skal fremskyndes, hvis de skal have den styrke og de værktøjer, der er nødvendige for at opfylde kravene til en effektiv gennemførelse af strategien.

Gennemførelse af den europæiske beskæftigelsesstrategi på lokalt plan

Medlemsstaterne erkender betydningen af en indsats på lokalt plan for, at den europæiske beskæftigelsesstrategi kan gennemføres med held. Også her skal der dog gøres meget for at skabe et positivt miljø, oprette partnerskaber blandt lokale aktører og udvikle omfattende, lokale beskæftigelsesstrategier for at sikre bedre og flere job.

Strukturfondenes rolle

Den Europæiske Socialfond (ESF) har i de nye programforslag fået en central rolle som instrument, der skal understøtte den europæiske beskæftigelsesstrategi i overensstemmelse med forordningen til ESF's oprettelse. Det fremgår også af de nationale handlingsplaner. Fokus ligger på den forebyggende strategi under navnlig søjlen vedrørende beskæftigelsesevne. Lige muligheder indtager dog også en central plads i programmerne. I lande med mindre programmer er bestræbelserne mere centreret omkring særligt innovative aspekter af politikkerne vedrørende arbejdsmarked og menneskelige ressourcer. Kravene til livslang uddannelse og informationssamfundet anerkendes i mange programmer på linje med de øvrige prioriteringer, der blev fastlagt på Det Europæiske Råds møde i Lissabon.

Strukturfondenes rolle - ud over ESF's - som støtte for den europæiske beskæftigelsesstrategi er ikke tilstrækkeligt beskrevet, og kun få lande henviser til dem. De, der på nationalt plan er ansvarlige for forvaltningen af fondene, bør inddrages meget tidligt i gennemførelsen af de nationale handlingsplaner for beskæftigelse. Udfordringen er også at omsætte de overordnede programmeringsdokumenter til operationelle programmer i overensstemmelse med prioriteringerne i de nationale handlingsplaner.

3. Institutionelle og politiske emner

Som det fremgår af midtvejsevalueringen af Luxembourg-processen, har en række institutionelle og politiske faktorer også betydning for en vellykket gennemførelse af den europæiske beskæftigelsesstrategi og vil i sig selv bidrage til at nå de målsætninger, som findes i beskæftigelsesretningslinjerne. Det drejer sig bl.a. om følgende:

* Indførelse af nye strukturer og institutioner til beslutningstagning og evaluering af beskæftigelsespolitikkerne, som har sat beskæftigelsen i centrum for de europæiske og nationale politikker og forbedret synergien og koordineringen mellem de forskellige politiske områder.

* Øget inddragelse af de forskellige aktører i processen.

* Regeringernes og alle andre aktørers klare tilsagn om, at de hver især på deres område vil bidrage til beskæftigelsesstrategien.

* Øget gennemsigtighed i fastlæggelsen af målene og udveksling af bedste praksis, som i sig selv er et led i opbygningen af tillid til den økonomiske politik. Der lægges stadig vægt på den såkaldte åbne koordinationsmetoden, som blev skabt med Luxembourg-processen og godkendt af Det Europæiske Råd i Lissabon.

Denne rapports analyse understreger de henstillinger til medlemsstaterne, som Kommissionen i år vil stille forslag om for anden gang efter den nye traktats ikrafttrædelse den 1. maj 1999. Kommissionen har været bevidst om nødvendigheden af at sikre sammenhæng mellem disse henstillinger og henstillingerne i de overordnede økonomiske retningslinjer, der er udarbejdet i henhold til traktatens artikel 99, stk. 2. Desuden skal medlemsstaterne ifølge traktatens artikel 126 gennemføre deres beskæftigelsespolitik på en måde, der stemmer overens med de overordnede økonomiske retningslinjer.

I 2000 og 2001 vil medlemsstaternes reformer af arbejdsmarkedet ikke alene blive gennemført i et gunstigt økonomisk klima, men også inden for de nye politiske rammer, der blev skabt med konklusionerne fra det ekstraordinære møde i Det Europæiske Råd i Lissabon i marts 2000. På dette møde vedtog Det Europæiske Råd et nyt paradigme baseret på en styrket indsats for at sikre fuld beskæftigelse gennem fremme af viden, innovation og social samhørighed. Livslang uddannelse, social integration og lige adgang for alle til arbejdsmarkedet står højt på dagsordenen i europæisk politik, så der kan skabes den mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomi inden dette tiårs udgang. Der skal derfor tages hensyn til disse målsætninger i den fremtidige udvikling af de overordnede økonomiske retningslinjer og henstillinger til hver enkelt medlemsstat, således at Luxembourg-processen kan yde et betydeligt bidrag til at få opfyldt Lissabon-målsætningerne.

INDHOLDSFORTEGNELSE

DEL I DEN EUROPÆISKE UNION

1. Indledning

2. Beskæftigelsessituationen

2.1. Makroøkonomi og beskæftigelse i EU

2.2. Oversigt over medlemsstaternes beskæftigelsesresultater

3. Evaluering af de nationale handlingsplaner

3.1. Søjle I: Beskæftigelsesegnethed

3.1.1. Oversigt over den politiske udvikling

3.1.2. Forebyggelse og aktivering - opfyldelse af de fælles mål

3.1.3. Reformer af skatte- og understøttelsessystemer (retningslinje 4)

3.1.4. Almen og faglig uddannelse (retningslinje 5-8)

3.1.5. Integration af ugunstigt stillede grupper på arbejdsmarkedet (retningslinje 9)

3.2. Søjle II: Iværksætterkultur

3.2.1. Oversigt over den politiske udvikling

3.2.2. Forenkling af erhvervsmiljøet (retningslinje 10 og 11)

3.2.3. Jobskabelse i servicesektoren og den tredje sektor (retningslinje 12-13)

3.2.4. Beskæftigelse og beskatning (retningslinje 14)

3.3. Søjle III: Tilpasningsevne

3.3.1. Oversigt over politisk udvikling

3.3.2. Modernisering af arbejdets tilrettelæggelse, tilpasningsevne i virksomheder og faglig uddannelse i selskaber

3.3.3. Vedtagelse af arbejdsmarkedslovgivning

3.4. Søjle IV: Lige muligheder

3.4.1. Oversigt over politisk udvikling

3.4.2. Mindre forskel mellem mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens

3.4.3. Familievenlige politikker

4. Horisontale aspekter af gennemførelsen af de nationale handlingsplaner

4.1. Mod et samfund baseret på viden og information

4.2. Strukturfondenes rolle

4.3. Arbejdsmarkedets parters rolle

4.4. De lokale og regionale myndigheders rolle

4.5. Ligestillingsaspektet i de nationale handlingsplaner

5. Midtvejsevaluering af Luxembourg-processen

DEL II MEDLEMSSTATERNE

BELGIEN

DANMARK

TYSKLAND

GRÆKENLAND

SPANIEN

FRANKRIG

IRLAND

ITALIEN

LUXEMBOURG

NEDERLANDENE

ØSTRIG

PORTUGAL

FINLAND

SVERIGE

DET FORENEDE KONGERIGE

FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN I 2000

DEL I DEN EUROPÆISKE UNION

1. Indledning

Denne rapport fremlægges i henhold til traktatens artikel 128 med det formål at beskrive de konklusioner, som Kommissionen har draget af sin undersøgelse af de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet til gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjerne for 2000. Den danner grundlag for den fælles rapport om beskæftigelsen, som Rådet og Kommissionen fremlægger for Det Europæiske Råd i Nice i december 2000. Desuden vil Kommissionen tage hensyn til rapportens konklusioner i sine forslag til Rådets beslutning om retningslinjerne for beskæftigelsen for 2001 og Rådets henstillinger til medlemsstaterne om gennemførelsen af disses beskæftigelsespolitikker.

Kommissionen har taget hensyn til behovet for at sikre overensstemmelse mellem disse henstillinger og henstillingerne i de overordnede økonomiske retningslinjer, som udarbejdes i henhold til traktatens artikel 99, stk. 2. Desuden skal medlemsstaterne ifølge traktatens artikel 126 gennemføre deres beskæftigelsespolitik på en sådan måde, at den hænger sammen med de overordnede økonomiske retningslinjer.

I lighed med de to foregående rapporter fra 1998 og 1999 består den af to dele. Første del indeholder en sammenlignende vurdering af, hvordan medlemsstaterne har gennemført beskæftigelsesretningslinjerne under hver af de fire søjler, idet der er taget hensyn til de forskellige udgangssituationer samt de fremskridt, der er gjort siden 1997, for så vidt angår arbejdsmarkedsforhold. Anden del indeholder en detaljeret analyse af de politiske foranstaltninger, som hver medlemsstat har truffet og/eller gennemført under de nationale handlingsplaner på baggrund af den seneste udvikling i deres økonomiske og beskæftigelsesmæssige situation. Der er lagt særlig vægt på, hvordan hver medlemsstat har fulgt Rådets henstillinger for det indeværende år.

Rapporten er baseret på oplysninger fra medlemsstaternes nationale handlingsplaner pr. 1. maj 2000, herunder statistiske data om indikatorer til overvågning af både EU's og medlemsstaternes mål. Der er desuden i visse tilfælde medtaget supplerende oplysninger fra de nationale myndigheder fra bilaterale møder afholdt i juni-juli om rapportens analyser.

Den proces, som Det Europæiske Råd iværksatte i Luxembourg i 1997, har skabt nogle ambitiøse rammer for den politiske koordinering i EU på beskæftigelsesområdet. På grund af arten af de reformer, som skal iværksættes på området, kan man ikke forvente umiddelbare, synlige følger. Vurderingen af gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne er i denne rapport udarbejdet ud fra et flerårigt perspektiv, hvor der er taget hensyn til fremskridt, der er gjort for at opfylde de fastlagte mål. I nogle tilfælde er det dog godtgjort, at de større programmer eller reformer har haft positive følger, og disse tilfælde er så belyst. Kommissionen påtænker at udarbejde en omfattende vurdering af følgerne af den europæiske beskæftigelsesstrategi, hvis resultater vil indgå i revisionen af strategien i 2002.

I forhold til tidligere år er der to større forskelle i den økonomiske og politiske sammenhæng, som denne rapport skal ses i:

Hvad angår økonomien, gennemføres der nu takket være de lyse økonomiske udsigter strukturreformer på arbejdsmarkedet, hvilket navnlig har skabt en kraftig efterspørgsel efter arbejdskraft. Denne udvikling skaber et nyt ansvar for politikerne, idet den nødvendiggør mere ambitiøse strukturreformer, hvis der skal fastholdes og sættes skub i den beskæftigelsesmæssige og økonomiske vækst samtidig med, at man beskytter finansielle stabilitet og prisstabiliteten.

Selv om den langvarige høje ungdoms- og langtidsledighed nu langt om længe falder i de fleste medlemsstater, er den stadig alt for høj. Der er fortsat strukturproblemer i mange lande, og en uensartet udvikling på tværs af socialgrupper og regioner kommer til udtryk i fænomener som dobbelte arbejdsmarkeder og vedvarende regionale forskelle. Desuden står nogle medlemsstater (og ikke kun dem med lav arbejdsløshed) over for nye problemer såsom mangel på arbejdskraft og manglende overensstemmelse mellem arbejdstagernes kvalifikationer og de kvalifikationer, der efterspørges på arbejdsmarkedet.

På det politiske område konkluderede Det Europæiske Råd i Lissabon, at målet for en ny vækstøkonomi i Europa skal være fuld beskæftigelse. EU har sat et nyt strategisk mål for det kommende tiår, nemlig at Europa skal have den mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomi, som kan sikre bæredygtig økonomisk vækst med flere og bedre job og større social samhørighed. Der er vedtaget en overordnet strategi, som skal lette overgangen til et videnbaseret samfund, modernisere og styrke den europæiske socialmodel gennem investeringer i mennesker og opbygning af en aktiv velfærdsstat; desuden skal der anvendes et makroøkonomisk policy-mix, som kan skabe positive vækstudsigter og dermed gøre det muligt for Den Europæiske Union at skabe betingelserne for fuld beskæftigelse og styrke den regionale samhørighed.

I konklusionerne fra topmødet i Lissabon anerkendes det, at uddannelsessamfundet spiller en grundlæggende, afgørende rolle for at nå målet med fuld beskæftigelse gennem udvikling af et videnbaseret samfund; der er således lagt mere vægt på prioriteringerne i beskæftigelsesretningslinjerne for 2000 med at udvikle politikker for livslang uddannelse og IKT-færdigheder.

Hvis livslang uddannelse skal udvikles som en grundlæggende økonomisk bestanddel af den europæiske socialmodel, skal der iværksættes en overordnet strategi, som dækker alle aspekter af og trin inden for almen og faglig uddannelse. Medlemsstaterne og Kommissionen har sammen defineret livslang uddannelse som "uddannelse, der omfatter alle formålsbestemte indlæringsaktiviteter, uanset om disse er formelle eller uformelle, som sker på regelmæssigt grundlag og sigter mod at forbedre færdigheder, viden og kompetence". Livslang uddannelse er derfor en integrerende del af alle fire søjler. Den er led i medlemsstaternes foranstaltninger for at fremme unges, ældres og arbejdsløses beskæftigelsesegnethed, hvor grunduddannelsernes og videreuddannelsernes kvalitet øges, og der udvikles arbejdsbaserede uddannelser. Under søjlen vedrørende tilpasningsevne opretter de fleste medlemsstater partnerskaber for livslang uddannelse mellem de nationale myndigheder og arbejdsmarkedets parter med det formål at sikre videreuddannelse og mindske uoverensstemmelsen mellem arbejdstagernes kvalifikationer og de kvalifikationer, der efterspørges på arbejdsmarkedet; livslang uddannelse er også medlemsstaternes og virksomhedernes foranstaltninger til ophævelse af hindringer for investeringer i faglig uddannelse. Medlemsstaternes initiativer til at integrere undervisning i iværksætterkultur i den almene og faglige uddannelse er et andet aspekt af livslang uddannelse, og det gælder også for aktioner rettet mod at forbedre kvinders adgang til at vende tilbage til skolebænken for at styrke de lige muligheder.

Under beskæftigelsesstrategierne for et informationssamfund for alle i Europa er et af de centrale emner for alle medlemsstaterne, at aktioner og programmer i det almene og faglige uddannelsessystem skal gøre det muligt for borgere på alle niveauer at deltage i informationssamfundet og være parate til overgangen til en videnbaseret økonomi. Den store vægt, der tillægges livslang uddannelse og udvikling af IKT-færdigheder, fremgår af konklusionerne fra Lissabon, beskæftigelsesretningslinjerne, Kommissionens eEurope-handlingsplan og især Kommissionens eLearning-initiativ.

Det er ikke nødvendigt med andre processer end dem, der allerede er iværksat - de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, Luxembourg, Cardiff og Köln - for at gennemføre strategien fra Lissabon. De politiske beslutninger på EU-plan på en række områder - innovation, økonomisk reform, social beskyttelse og almen og faglig uddannelse - vil blive styrket med vedtagelsen af en åben koordinationsmetode baseret på retningslinjer, benchmarks og systematisk overvågning. Denne metode er nu konsolideret i den europæiske beskæftigelsesstrategi, så analysen i den fælles rapport om beskæftigelsen bliver et vigtigt baggrundsdokument for Det Europæiske Råd, når det mødes til foråret i Stockholm, hvor det skal drøfte økonomiske og sociale anliggender og overvåge fremskridt med hensyn til opfyldelsen af de nye strategiske mål.

På den anden side står det klart, at de nye politiske budskaber fra topmødet i Lissabon og dagsordenen for socialpolitikken (som også skal vedtages på topmødet i Nice) skal tilpasse strategien til de nye og mere ambitiøse mål. Beskæftigelsesudvalget, der er nedsat af Kommissionen og medlemsstaterne, har foretaget en midtvejsevaluering af Luxembourg-processen, hvis resultater findes beskrevet i rapportens kapitel 5. Formålet er at omsætte konklusionerne fra topmødet i Lissabon til nye forslag for at berige beskæftigelsesretningslinjerne for 2001, navnlig ved at give dem mere konkrete mål.

2. Beskæftigelsessituationen [1]

[1] Yderligere oplysninger og analyser findes i Kommissionens rapport om beskæftigelsen i Europa i 2000.

2.1. Makroøkonomi og beskæftigelse i EU

Positive udsigter for vækst og beskæftigelse burde inspirere til dristigere økonomiske reformer for at sikre bæredygtig udvikling på arbejdsmarkederne

Siden midten af 1999 har der i EU været et kraftigt økonomisk opsving og en forventet gennemsnitlig stigning i BNP på 3,4% i 2000 og 3,1% i 2001, hvilket skal ses i forhold til 2,5% i 1999. Opsvinget har været styret af eksporten, til dels takket være et forbedret internationalt miljø, men også den interne efterspørgsel har fået et solidt fodfæste. Antallet af job forventes at stige i år på grund af den kraftige vækst og vedvarende arbejdsmarkedsreformer.

Arbejdsløsheden er faldet fra 9,2% i 1999 til 8,7% medio 2000 og forventes at falde til under 8% i 2001, men den er fortsat for høj og desuden ulige fordelt på geografiske områder og socialgrupper. Denne jobskabelse, der er skabt i en vækstperiode, må dog ikke få lov til at sløre de betydelige strukturproblemer, som fortsat findes på mange medlemsstaters arbejdsmarkeder. Samtidig bliver forholdene arbejdsmarkederne mere og mere spændte i nogle medlemsstater og regioner på grund af mangel på kvalificeret arbejdskraft, og rekrutteringsproblemer i forskellige sektorer og job samt lønpres, som begynder at dukke op i visse lande. Generelt har lønudviklingen dog været beskeden.

EU har opbygget nogle meget gunstige økonomiske rammer, som begynder at give resultater. Inflationen er relativt begrænset, underskuddet i den offentlige sektor er nedbragt betydeligt og er i visse tilfælde vendt til et overskud, renterne på de langsigtede lån er faldet, og regeringens gæld udtrykt i BNP er for nedadgående. En økonomisk vækst på omkring 3% og en betydelig beskæftigelsesfrekvens på 70% bør være et realistisk mål for de kommende år, hvis ønsket er at bevare en sund, makroøkonomisk baggrund og sikre en hurtigere gennemførelse af de økonomiske reformer. For at sikre de positive økonomiske udsigter er det vigtigt, at medlemsstaterne udnytter situationen og gennemfører de reformer, der blev fastlagt i Lissabon, så den europæiske socialmodel kan moderniseres, bl.a. i form af investeringer i menneskelige ressourcer og opbygning af en aktiv velfærdsstat.

Solid beskæftigelsesvækst i takt med det økonomiske opsving

I 1999 lå væksten i BNP gennemsnitligt på 2,4% i Unionen som helhed, dvs. 0,3 procentpoint lavere end i 1998. Antallet af beskæftigede steg dog mere i 1999 end det foregående år, 1,4% i forhold til 1,1%, en stigning på næsten 2,1 mio. i 1999 og 4 mio. i de to år i alt (se diagram 1 i det statistiske bilag)

Følgen af den betydelige beskæftigelsesstigning i 1998 og 1999 var, at stigningen i det samlede antal beskæftigede i Unionen siden opsvingets begyndelse i 1994 kom op på lige under 7 mio. eller 4,5% over fem år.

Den generelle beskæftigelse i Unionen [2] steg til 62,2% i 1999 fra 61,3% i 1998. Denne forbedring var dog ikke nok til at bringe beskæftigelsen tilbage til samme niveau som i 1990, før den økonomiske nedgang i første halvdel af årtiet begyndte.

[2] I denne rapport defineres beskæftigelsen som den del af befolkningen i aldersgruppen 15-64 år, der er i arbejde. Kilde: den europæiske arbejdsstyrkeundersøgelse; årligt gennemsnit, hvis det er tilgængeligt.

Stigningen i fuldtidsækvivalent beskæftigelse har været meget mindre udtalt. I 1999 lå den på gennemsnitligt 56,5% af den erhvervsdygtige befolkning, kun et procentpoint højere end i 1994.

Stigningen i beskæftigelse sker i alle sektorer, men andelen af deltidsarbejde og midlertidige job stiger også

For første gang siden 1990 blev der skabt flere fuldtidsjob end deltidsjob. Omkring 63% af beskæftigelsesstigningen i 1999 kan tilskrives stigningen i antallet af fuldtidsjob. Antallet af deltidsjob i 1999 steg dog med næsten 3% mere end året før og næsten 19% mere end 5 år tidligere. I de fem år fra 1994 til 1999 udgjorde de næsten 64% af nettojobskabelsen.

De fleste nye deltidsjob besættes af kvinder, som stadig udgør 80% af alle deltidsansatte. Mere end 70% af nettojobskabelsen for kvinder i årene 1994-1999 var deltidsjob. Antallet af mandlige deltidsansatte er også steget. Halvdelen af nettojobskabelsen for mænd i årene 1994-1999 var deltidsjob. I 1999 arbejdede 33% af alle kvinder og 6% af alle mænd i deltidsstillinger i forhold til hhv. 28% og 4% i begyndelsen af 1990'erne (se diagram 2).

Antallet af nye, tidsubegrænsede job i 1999 oversteg ligeledes antallet af nye midlertidige job (dvs. tidsbegrænsede job). Omkring 57% af nettojobskabelsen for lønmodtagere i 1999 var tidsubegrænsede job, hvilket stemmer overens med tendensen fra opsvingsperioden 1994-1999. Andelen af lønmodtagere i midlertidige job steg fra 11% til 13% i denne periode. Den relative vækst i midlertidige job har været betydeligt højere for mænd end for kvinder (se fig. 2).

Som følge heraf har der i de seneste fem år været en konstant stigning i andelen af arbejdstagere, som tager deltidsjob eller midlertidigt arbejde, hvilket nu udgør 28,4% af den samlede beskæftigelse i EU (se diagram 2). Denne andel når op på 45,7% for kvindelige arbejdstagere.

Kvinder har fået de fleste af de nye job

En stor del af nettojobskabelsen i 1999 gik til kvinder, som tegnede sig for 70% af den generelle jobstigning, mere end i 1998, men i overensstemmelse med den langsigtede tendens, nemlig flere kvinder i lønnet arbejde. I årene 1994-1999 gik næsten to tredjedele af nettojobskabelsen på 6,8 mio. job til kvinder.

Som følge heraf indsnævredes jobkløften mellem mænd og kvinder i 1999, hvor kvinders (aldersgruppen 15-64 år) beskæftigelsesfrekvens steg fra 51% i 1998 til 53% i 1999, mens den for mænd steg fra 71% til 71,5%. Forskellen mellem mænds og kvinders beskæftigelse faldt til 18,5 procentpoint, mens den i begyndelsen af 1990'erne androg omkring 27 procentpoint.

Den tertiære sektor tegner sig fortsat for den højeste nettojobskabelse i EU, men antallet af ansatte i industrien er også steget

Størstedelen af beskæftigelsesstigningen i 1997 kan tilskrives en vækst i antallet af job i den tertiære sektor, som mere end udlignede det fortsatte fald i beskæftigelsen i landbrugssektoren. Antallet af job steg også i industrien til forskel fra de første år i opsvingsperioden 1994-1999, hvor antallet af job faldt i nogle medlemsstater, især i Tyskland.

Beskæftigelsen i EU's servicefag steg således fra 40,3% til 41,6% i årene 1997-1999. Da beskæftigelsen på dette område ligeledes steg i USA i samme periode fra 54,5% til 55,5%, blev kløften mellem EU og USA ikke udlignet og lå fortsat på 14 procentpoint. Udtrykt i andel af den samlede beskæftigelse i 1998 for USA var den 73,8% og for EU 66,1% [3].

[3] Skøn baseret på OECD's Employment Outlook 2000.

Servicesektoren som helhed har det største jobskabelsespotentiale i EU, men der er enorme forskelle mellem undersektorerne på serviceområdet. De fleste nye job, der er skabt siden begyndelsen af opsvinget, var koncentreret på enkelte servicemarkeder - edb, erhverv, rejser og lufttransport - men også på nogle "samfundstjenester" - især sundhed, uddannelse, rekreation og kulturaktiviteter - samt personlige tjenesteydelser. I en række mere traditionelle servicefag har jobvæksten været minimal eller endog negativ, f.eks. inden for detailhandel, transport til lands og vands, posttjenester, banker og forsikringsselskaber, forskning og udvikling samt offentlig administration.

Nye jobmuligheder har været særdeles ulige fordelt på de forskellige fagområder

Mens antallet af job på en række faglige og tekniske områder, der stiller store krav til kvalifikationer, samt inden for salg og service er steget mere end dobbelt så hurtigt som den gennemsnitlige jobskabelse i EU (0,9%) siden 1994, er antallet af både kvalificerede og ukvalificerede, manuelle job faldet i samme periode. Antallet af kontorjob er ligeledes steget, men meget langsommere.

Dette vækstmønster har været næsten identisk for de to køn med kun meget små variationer på tværs af medlemsstaterne. Udviklingen har dog været anderledes i Portugal [4] (hvor jobvæksten har været koncentreret inden for ukvalificerede snarere end kvalificerede job) og i Spanien, Frankrig, Irland og Nederlandene, hvor antallet af arbejdspladser inden for manuelt arbejde fortsat er steget.

[4] En afbrydelse i de statistiske serier i 1998 gør disse resultater mindre pålidelige.

Der har været en dramatisk vækst i beskæftigelsen i de sidste 5 år (over 5% årligt) i job, som vedrører informationssamfundet (edb), er styret af den globale økonomi og ændringer i ledelsesmønstre (erhvervskonsulenter, ledere, kreative kunstnere osv.) eller opfylder samfundsmæssige behov (socialt arbejde, personlig pleje og sundhedssektoren).

Arbejdsløsheden falder fortsat

Arbejdsløsheden i Unionen lå på gennemsnitligt 9,2% i 1999, hvilket er tredje år i træk, at den er faldet, fra 11,1% i 1994 (se fig. 4). I marts 2000 var der 14,9 mio. arbejdsløse i Unionen, et fald fra det hidtil største antal, nemlig 18,7 mio. i februar 1994. Især siden 1997 er arbejdsløsheden faldet hurtigere, hvilket afspejler den stigende beskæftigelse. Ikke desto mindre var EU's arbejdsløshed i 1999 stadig 2 mio. højere end i 1991.

Arbejdsløsheden blandt kvinder i 1999 - 10,8% - lå stadig langt over mænds (7,9%), om end den faldt en anelse hurtigere end for mænd i løbet af 1999, hvilket skyldes, at der blev skabt flere nye job til kvinder i samme år.

Ungdomsarbejdsløsheden den laveste siden 80'erne, men stadig alt for høj

Antallet af unge arbejdsløse i Unionen lå i 1999 gennemsnitligt på 8,5% af alle i aldersgruppen 15-24 år. Det er en nedgang fra 9,2% i 1998 og 10,7% i 1994 og lidt lavere end i begyndelsen af tiåret. Ungdomsarbejdsløsheden faldt med samme hast i 1999 for mænd og kvinder (0,8% procentpoint). Dette må dog ikke skjule, at problemet for unge jobsøgende er særdeles stort. Den konventionelle ungdomsledighed (udtrykt i procent af arbejdsstyrken) lå på 17,7% i 1999.

Ungdomsledigheden som andel af den samlede arbejdsløshed faldt ligeledes, skønt dette til dels skyldes faldet i de 15-24-åriges andel af den samlede befolkning. Befolkningen i aldersgruppen 15-24 år er faldet årligt med 1,5% siden midten af 1990'erne.

Langtidsledigheden faldt også, men er fortsat et stort problem

I takt med den generelle forbedring i arbejdsmarkedssituationen faldt langtidsledigheden målt som andel af arbejdsstyrken i 1999 til 4,2% for hele Unionen, fra 5,2% i 1997 og 4,9% i 1998. Mere end 2,5% af arbejdsstyrken havde været arbejdsløs i de foregående to år, hvilket er et fald på omkring ½ procentpoint i forhold til 1998.

Trods denne forbedring er langtidsledigheden fortsat et stort problem i EU. Den nuværende langtidsledighed er stadig alt for høj, langt over niveauet fra begyndelsen af 1990'erne. Arbejdsløse, som har været konstant uden arbejde i over 12 (24) måneder, udgør stadig 45% (29%) af det samlede antal arbejdsløse. Denne situation kræver en mere aktiv arbejdsmarkedspolitik. Det forhold, at de langtidslediges andel af den samlede arbejdsløshed er faldet siden 1997 (fra 49%), viser, at antallet af langtidsledige falder hurtigere end den generelle arbejdsløshed, hvilket tyder på, at den kombinerede indsats med mere aktive politikker og arbejdsmarkedsreformer i nogle medlemsstater begynder at få synlige følger i form af flere jobmuligheder for langtidsledige.

2.2. Oversigt over medlemsstaternes beskæftigelsesresultater

Formålet med dette afsnit er at vurdere de resultater, som medlemsstaterne har nået med den europæiske beskæftigelsesstrategi, på grundlag af en sammenlignende analyse af udviklingen i deres respektive beskæftigelsessituationer siden 1997. Denne oversigt underbygges af en lang række fælles resultatindikatorer, som er udviklet i beskæftigelsesudvalget, dvs. i et samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne. De fælles indikatorer er valgt med henblik på at optimere sammenlignelighed, pålidelighed og aktualitet ud fra de eksisterende databegrænsninger [5].

[5] For en beskrivelse af de kilder og metoder, der er anvendt til indikatorerne i dette kapitel, se bilag.

Beskæftigelsen steg i alle medlemsstater, men dog ikke lige meget i alle

I 1999 kunne alle medlemsstater høste resultaterne af de forbedrede økonomiske vilkår og stigningen i beskæftigelsen. Arbejdsmarkederne var imidlertid bestemt ikke i lige stor fremgang i alle medlemsstater. Mens Irland opnåede en kraftig beskæftigelsesstigning på over 5%, hvilket også var tilfældet i Luxembourg, Finland, Spanien og Nederlandene (alle over 2% i 1999), lå de fleste medlemsstaters stigning tættere på EU's gennemsnit på 1,4%, og kun i Tyskland var den så lav som 0,3% (se diagram 5).

De fleste medlemsstater oplevede i 1999 samme beskæftigelsesstigning som i de foregående år med Sverige og Finland som de største undtagelser, idet deres jobskabelse er gået betydeligt i vejret siden 1998, hvorimod stigningstakten faldt i Danmark, Grækenland og Portugal.

I alle EU's økonomier er der skabt job siden 1997 og det hurtigere end i perioden 1990-1996. I de fleste tilfælde skyldes det en hastigere vækst i BNP og følgerne af arbejdsmarkedsreformerne. For nogle medlemsstaters vedkommende kan reformen have haft en indvirkning på den gennemsnitlige produktivitetsstigning pr. arbejdstager (tilsyneladende produktivitet), idet den har medført en generel arbejdstidsreduktion, flere deltidsstillinger og hurtig udvikling i servicesektorerne. I Danmark, Tyskland, Italien og Det Forenede Kongerige skal nettobeskæftigelsesstigningen i de seneste år i vid udstrækning forklares ud fra et fald i produktiviteten pr. arbejdstager.

Beskæftigelsen stiger stadig, og i nogle medlemsstater ligger den allerede over EU's mål på 70%.....

Fordi beskæftigelsen stiger hurtigere end antallet af personer i den arbejdsdygtige alder, steg beskæftigelsesfrekvensen i næsten alle medlemsstater i 1999 og mest i Irland, Spanien, Belgien og Finland, som alle registrerede stigninger på 2 procentpoint eller derover. Siden indførelsen af den europæiske beskæftigelsesstrategi er det lykkedes for to grupper af medlemsstater at hæve deres beskæftigelse mere end 4 procentpoints over en toårsperiode (se diagram 6):

- Spanien og Irland, som høstede frugten af en kraftig efterspørgsel efter arbejdskraft og dermed forbedrede en vanskelig udgangsposition;

- Sverige, Finland og Portugal, for hvem det lykkedes at forbedre situationen yderligere, selv om der allerede var en høj beskæftigelse.

I hele Unionen er beskæftigelsesfrekvensen højst i Danmark (76,5%), og i Sverige, Nederlandene og Det Forenede Kongerige ligger den allerede over målet fra topmødet i Lissabon, nemlig 70% for Unionen som helhed i 2010. Spanien, Italien og Grækenland står over for den største udfordring med at nå målet, da deres beskæftigelsesfrekvens ligger under eller nær 55%. I Grækenland var der en mindre nedgang i beskæftigelsesfrekvensen i 1999.

Da procenten for mænds deltagelse på arbejdsmarkedet i det store og hele er den samme for alle landene, skal årsagerne til de store udsving i medlemsstaternes beskæftigelsesfrekvens især søges i kvinders, unges og ældres deltagelse. For så vidt angår kvinders beskæftigelse, fremmes den blandt andet af fleksibel arbejdsmarkedslovgivning, navnlig vedrørende deltidsarbejde, forældreorlov, adgang til børnepasning og lav beskatning af marginalindkomster for par med to indtægter.

Kvinders deltagelse i beskæftigelsen er højst i Danmark (71,6%), Sverige, Det Forenede Kongerige og Nederlandene. Målet på 60%, som skal nås for Unionen inden 2010, er allerede nået for disse landes vedkommende, mens Østrig og Portugal ligger meget tæt på målet. I Spanien, Italien, Grækenland, Belgien og Luxembourg ligger kvinders beskæftigelsesfrekvens på eller under 50% (se tabel 7).

..... men stigningen er meget mindre synlig udtrykt i fuldtidsækvivalenter.

Siden 1997 er den fuldtidsækvivalente beskæftigelse [6] steget i alle medlemsstater, men langsommere end stigningen i det samlede antal personer i arbejde. Ændringerne har været mindst (dvs. under et procentpoint over to år) i Tyskland, Frankrig, Luxembourg, Østrig og Det Forenede Kongerige, hvilket tyder på, at stigningen i arbejdsmængden har været beskeden i disse lande.

[6] Fuldtidsækvivalent beskæftigelse, dvs. antallet af fuldtidsækvivalente job, defineres som det samlede antal arbejdstimer divideret med det gennemsnitlige årlige antal arbejdstimer i fuldtidsjob i hver medlemsstat. Fuldtidsbeskæftigelsesfrekvensen beregnes ved at dividere denne beskæftigelse som defineret ovenfor med den samlede befolkning i den relevante aldersgruppe.

Danmark har den højeste fuldtidsbeskæftigelse (68,6%) efterfulgt af Portugal, Finland, Sverige og Østrig, hvor tallet ligger mellem 65% og 63%.

Stedse flere unge kommer ud på arbejdsmarkedet....

Beskæftigelsesfrekvensen for unge varierer betydeligt på tværs af Unionen, hvilket kan tilskrives forskelle i længden af den officielle skolegang samt omfanget af praktikdelen i de erhvervsfaglige uddannelsessystemer. Det kan også skyldes forhold på arbejdsmarkedet, idet en kraftig efterspørgsel efter arbejdskraft tilskynder unge til at gøre deres studier færdige tidligere.

Beskæftigelsesfrekvensen for unge (15-24) er højest i Danmark (66%), Nederlandene, Østrig og Det Forenede Kongerige (alle over 55%), hvilket kan forklares ud fra de mange unge, der er i formelle lærlingeforhold eller kombinerer almen og erhvervsfaglig uddannelse med deltidsbeskæftigelse; lavest ligger Belgien, Frankrig, Spanien, Grækenland og Italien (alle under 30%).

Siden 1997 er de unge i stigende grad kommet ud på arbejdsmarkedet i de fleste medlemsstater, hvilket afspejles i den stigende aktivitetsfrekvens [7] i aldersgruppen 15-24 - en ændring af den fremherskende tendens i 1990'erne. Det øgede antal unge på arbejdsmarkedet har navnlig været udtalt i Belgien, Finland, Grækenland, Irland, Nederlandene, Portugal og Sverige.

[7] Den samlede ungdomsarbejdsløshed og beskæftigelsesfrekvensen for samme aldersgruppe.

....mens ældre arbejdstagere stadig har tendens til at forlade arbejdsmarkedet for tidligt.

Førtidspension, handicapydelser og arbejdsløshedsydelser, som ikke er forbundet med aktiv jobsøgning efter en aldersgrænse, har tilskyndet ældre til at forlade arbejdsmarkedet tidligt. Beskæftigelsesfrekvensen for personer i aldersgruppen 55-64 er derfor faldet og er nu særdeles lav i EU - lidt under 37% i 1999 (se diagram 8).

Sådanne udgifter vejer tungt på de sociale budgetter og truer samtidig de offentlige pensionssystemers bæredygtighed på langt sigt, eftersom de demografiske projektioner peger i retning af en gradvis stigning i andelen af personer, der modtager en eller anden form for offentlige ydelser. Disse politikker mindsker også det arbejdskraftpotentiale, som bliver nødvendigt for at kompensere for nedgangen i unge kohorter i arbejdsstyrken.

Der er store forskelle i ældres beskæftigelse på tværs af medlemsstaterne, hvilket skyldes forskelle i den demografiske struktur, og i hvor høj grad de offentlige politikker har fremmet førtidspension som middel til at løse den industrielle omstrukturering i en situation med langsom jobskabelse. I Østrig, Belgien, Frankrig, Italien og Luxembourg er ikke engang en tredjedel af de 55-64-årige i arbejde, mens denne andel er over halvdelen i Sverige (64,5%), Danmark og Portugal.

Siden 1997 er erhvervsfrekvensen for ældre faldet støt i Frankrig og Tyskland, den har været stabil i Italien, mens der er sket visse fremskridt i andre lande og især i Belgien, Danmark, Luxembourg, Nederlandene og Det Forenede Kongerige.

Arbejdsløsheden falder næsten overalt, og nogle arbejdsmarkeder viser tegn på, at der er ved at opstå flaskehalse.

Siden 1997 er arbejdsløsheden faldet støt i næsten alle medlemsstater (se diagram 9). Blandt de medlemsstater, hvor arbejdsløsheden var tocifret i 1997, har forbedringen været tydeligst i Spanien og Irland (hhv. 5 og 4 procentpoint) samt i Finland og Sverige, om end dog i mindre omfang (2½ point). Forbedringerne var mere beskedne i Tyskland, Frankrig og Italien, mens arbejdsløsheden er steget i Grækenland.

Den højeste arbejdsløshed findes fortsat i Spanien (15,9%) fulgt af Frankrig, Italien (begge 11,3%), Grækenland [8] (10,7%) og Finland (10,2%).

[8] Data fra 1998.

Situationen i nogle medlemsstater er nu tæt ved den klassiske fulde beskæftigelse, hvor de fleste arbejdsløse er mellem to job (friktionsarbejdsløshed). Det er tilfældet i Østrig, Danmark, Luxembourg, Nederlandene, Irland og Portugal (alle med en arbejdsløshed på under eller tæt ved 5%). Mens disse lande stadig har problemet med grupper, der er svære at placere, og som udgør den hårde kerne i den stedse mindre gruppe af langtidsledige, er det centrale problem nu, hvordan man undgår mangel på arbejdskraft og deraf følgende løninflationspres. For nogles vedkommende skal en del af løsningen søges i aktivering af dem, som ikke er blevet opmuntret nok til at komme ud på arbejdsmarkedet eller er blevet udelukket derfra på grund af høje ikke-lønomkostninger eller dårlige kvalifikationer, og som ikke tælles som arbejdsløse, selvom de måske er parate til at tage et job, hvis de fik tilbudet. For andre kan øget mobilitet bidrage til at afhjælpe manglende arbejdskraft.

Trods de seneste forbedringer er der stadig en foruroligende høj langtidsarbejdsløshed i nogle medlemsstater ...

Siden 1997 har faldet i langtidsledighed været mere eller mindre ligeligt fordelt på medlemsstaterne med de bedste resultater i Spanien, Irland, Portugal, Sverige, Det Forenede Kongerige og Nederlandene. I 1999 udgjorde de langtidsledige imidlertid stadig 5% eller derover af arbejdsstyrken i Belgien, Grækenland, Spanien og Italien. I alle disse medlemsstater var kvinder kraftigt overrepræsenteret blandt de langtidsledige.

..... og også for de unge

I 1999 var mere end 10% af alle unge (15-24) arbejdsløse i Italien, Finland, Spanien og Grækenland. Forskellen i unge mænds og kvinders arbejdsløshed er generelt meget mindre udtalt i forhold til ældre arbejdsløse.

Samtidig med nedgangen i langtidsledighed blev udsigterne for unge stadig lysere, og i 1999 faldt ungdomsarbejdsløsheden i alle medlemsstater undtagen Belgien og Danmark, mest markant i Spanien, Irland og Sverige.

Regionale forskelle i arbejdsløsheden

I nogle medlemsstater varierer arbejdsløsheden betydeligt fra egn til egn, hvilket afspejler gamle forskelle i evnen til at tiltrække investeringer. I nogle tilfælde kan sådanne forskelle også tyde på utilstrækkelig mobilitetsgrad og/eller forskelle mellem løn og produktivitet. Målt i variationskoefficienten [9] på NUTS 2-plan i hver medlemsstat i 1999 var dette problem mest akut i Italien efterfulgt af Tyskland, Finland, Belgien og Nederlandene (se diagram 10).

[9] Standardafvigelsen divideret med den gennemsnitlige arbejdsløshed.

Det er foruroligende, at de regionale forskelle i arbejdsløshed er blevet større siden 1997 i de fleste lande, hvilket tyder på, at nedgangen i arbejdsløshed var været mindre udtalt i de regioner, der har den højeste arbejdsløshed.

3. Evaluering af de nationale handlingsplaner

3.1. Søjle I: Beskæftigelsesegnethed

3.1.1. Oversigt over den politiske udvikling

Det blev i den fælles rapport om beskæftigelsen fra 1999 konkluderet, at de klare mål og frister for retningslinje 1-3 havde bidraget til at koncentrere politikken og mobiliseret indsatsen for at gennemføre en politik, der stemte overens med den europæiske beskæftigelsesstrategi. Medlemsstaterne prioriterede i højere grad forebyggende politikker med det sigte at bekæmpe ungdoms- og langtidsledigheden mere effektivt, i kombination med en styrket, aktiv arbejdsmarkedspolitik.

Gennemgangen af de nationale handlingsplaner for 2000 bekræfter, at der gøres yderligere fremskridt i den retning. De medlemsstater, som allerede har gennemført forebyggende politikker for både ungdoms- og voksenledigheden (Sverige, Det Forenede Kongerige, Østrig, Finland og Luxembourg), er også de lande, som har haft størst held med at nå tættere på at overholde målene for retningslinje 1 og 2 100% og sikre lav tilgang til langtidsledigheden. Der er ikke gjort samme fremskridt i de medlemsstater, der har udvidet dækningen og øget intensiteten af de nye forebyggende politikker, der er baseret på individuel bistand og tidlig indgriben i overensstemmelse med forud definerede programmer (Nederlandene, Danmark, Tyskland, Irland, Portugal, Frankrig og Spanien). I nogle tilfælde kan der dog konstateres forsinkelser eller særlige problemer med gennemførelsen.

Reaktionen i de fire medlemsstater, hvortil der blev rettet henstillinger om dette forhold sidste år, har dog været forskellig. Mens Tyskland har øget antallet af individuelle tiltag til forebyggelse af langtidsledighed for voksne, således at alle, der har behov, får et tilbud, før der er gået 12 måneder, og Belgien for år 2000 har bebudet nye initiativer, som udbygger arbejdsmarkedspolitikken med forebyggende initiativer som anbefalet i retningslinje 1, er der nu flere grunde til at tvivle på, at Grækenland og Italien kan opfylde de fælles mål inden den vedtagne frist, nemlig 2002, medmindre der gøres en betydeligt større indsats.

Vedrørende overholdelse af retningslinje 3 er antallet af aktiveringsinitiativer steget i de fleste medlemsstater, og 12 medlemsstater overholder nu målet med, at 20% af alle arbejdsløse skal deltage i aktive foranstaltninger. Formålet med denne retningslinje fortolkes dog fortsat forskelligt af medlemsstaterne, og der er behov for at tydeliggøre den yderligere. Uddannelsesaktioner tilbydes til gennemsnitligt 47% af alle deltagere i foranstaltninger, mens de resterende 53% deltager i meget forskellige aktiviteter, lige fra offentlige beskæftigelsesordninger med meget lavt uddannelsesindhold til understøttet beskæftigelse og hjælp til opstart. Den nuværende tendens i retning af øget aktivering bekræftes ligeledes af de aktive foranstaltningers øgede andel af de samlede arbejdsmarkedsudgifter.

Kun få medlemsstater har iværksat en omfattende revision af skatte/understøttelsessystemerne (Det Forenede Kongerige og Nederlandene). Reformarbejdet i de øvrige medlemsstater har været beskedent. En stor del af befolkningen i den arbejdsdygtige alder modtager langsigtet understøttelse i flere medlemsstater, også nogle af dem med lav arbejdsløshed som Danmark og Nederlandene. Det er vigtigt at intensivere skatte- og understøttelsesreformerne, hvis man skal sænke den strukturelle arbejdsløshed, forbedre beskæftigelsen og genskabe fuld beskæftigelse.

Selvom der i beskæftigelsesretningslinjerne for 2000 var fastsat mere ambitiøse mål for livslang uddannelse, skal de fleste medlemsstater stadig udvikle større sammenhæng mellem de forskellige politiske foranstaltninger, så disse og politikkerne for almen og erhvervsfaglig uddannelse kan udformes og gennemføres inden for sammenhængende rammer for livslang uddannelse. Der bør fastsættes - og opfyldes - klare mål og benchmarks, men kun et mindretal af medlemsstaterne opfylder fuldt målsætningerne i retningslinje 6 (Nederlandene og Danmark). Medlemsstater, som står i en vanskeligere situation, for så vidt angår uddannelsesresultater, skal gøre en større indsats for at løse problemerne med livslang uddannelse.

For så vidt angår gennemførelsen af retningslinje 7 og 8, har de fleste medlemsstater øget støtten til unge med indlæringsvanskeligheder for at hindre, at de forlader skolen for tidligt og få nedbragt antallet af analfabeter i bestemte grupper og områder. Der gøres et stort arbejde for at tilvejebringe computere og internetopkobling til elever/studerende og dermed øge anvendelsen deraf i almen og faglig uddannelse. Kun få foranstaltninger er rettet mod at forbedre undervisningens kvalitet. Udgangssituationen er dog meget forskellig i de forskellige medlemsstater, og fremskridt i retning af at opfylde de fælles mål i beskæftigelsesretningslinjerne for 2000 som bekræftet i konklusionerne fra Lissabon bør overvåges.

Vedrørende retningslinje 9, der sigter mod at fremme integrationen af ugunstigt stillede grupper på arbejdsmarkedet, er der behov for en klarere definition af både målgrupper og de politiske mål. Der skal også gøres meget mere for at overvåge og evaluere resultatet af de forskellige politikker for handicappede, etniske mindretal og andre ugunstigt stillede grupper. Det ville gøre det muligt for medlemsstaterne at specificere de instrumenter, der skal bruges til at gennemføre dem. I konklusionerne fra topmødet i Lissabon understreges behovet for effektiv integration af ugunstigt stillede grupper i arbejdslivet.

3.1.2. Forebyggelse og aktivering - opfyldelse af de fælles mål

Fakta:

I 1999 havde over 2 mio. unge eller 50% af de arbejdsløse i aldersgruppen 15-24 været uden arbejde i over seks måneder og dette trods den forbedrede beskæftigelsessituation.

Problemet er størst i Italien, Spanien, Frankrig, Belgien og Grækenland, hvor 10% eller derover af alle unge havde været arbejdsløse i mindst 6 mdr. I 1999 skete der en tydelig forbedring i Spanien og Frankrig, hvilket nedbragte de unges andel af langtidsledigheden til hhv. 17,5% (fra 23,1%) og 9,6% (fra 13,2%). Til gengæld er der kun gjort beskedne fremskridt i Belgien, Italien og Grækenland.

I 1999 var der over 6 mio. voksne langtidsledige, og heraf var over halvdelen kvinder. I 6 medlemsstater var udgangssituationen i 1997 dårlig med en langtidsledighed for voksne på tæt ved eller over 5% - Spanien, Italien, Irland, Tyskland, Belgien og Frankrig. Indtil 1999 skete der hurtige fremskridt i Spanien og Irland, mens det i de øvrige fire lande gik langsommere.

Gode resultater:

Den laveste tilgang til langtidsledighed (unge): Østrig, Sverige og Danmark. Gns.: 5,5%.

Den laveste tilgang til langtidsledighed (voksne): Østrig, Danmark og Finland. Gns.: 5,2%.

Retningslinje 1 og 2

Der er i evalueringen af gennemførelsen af de forebyggende foranstaltninger (retningslinje 1-2) taget hensyn til tre kriterier:

- politikkernes overensstemmelse med de politiske retningslinjer, hvor vægten ligger på individuel bistand og tidlig indgriben;

- fremskridt med hensyn til individuelle tilbud til alle unge og voksne arbejdsløse inden hhv. 6 og 12 måneders arbejdsløshed;

- i hvilken grad de fælles kvantitative EU-mål opfyldes målt ud fra vedtagne input-indikatorer.

Der blev ligeledes taget hensyn til indvirkningen af den forebyggende politik udtrykt i fald i ledighed og navnlig tilgang til langtidsledighed.

For så vidt angår tilvejebringelse af indikatorer, er der sket store forbedringer, da 13 medlemsstater (i forhold til 5 i 1999) nu har et helt sæt fællers politiske indikatorer eller i det mindste data, som sætter dem i stand til at foretage beregninger på grundlag af fælles definitioner. Flere af de medlemsstater, der i 1999 fik en henstilling på dette område, har gjort en positiv indsats for at få afbødet denne mangel og angiver nu de påkrævede data i deres nationale handlingsplaner for 2000 (Tyskland, Spanien og Nederlandene). Der kan dog desværre stadig sættes spørgsmålstegn ved både nøjagtigheden og pålideligheden af de kvantitative data i en række tilfælde, hvilket fremgår af tabel 1. De nationale harmoniseringssystemer bør stadig tilpasses og de nationale data omsættes til fælles, vedtagne definitioner, hvis sammenligneligheden på tværs af medlemsstaterne skal forbedres.

De eksisterende kvantitative og kvalitative data er dog tilstrækkelige til, at man kan danne sig et klart billede af det fremskridt, der er gjort i retning af at få gennemført retningslinje 1 og 2. Der kan i denne sammenhæng udskilles tre grupper af medlemsstater ud fra en gennemgang af ovennævnte undersøgelseskriterier.

Medlemsstater, som har indført et system med individuelle tilbud til unge og voksne arbejdsløse før hhv. 6 og 12 mdrs. arbejdsløshed, og som opfylder EU's fælles mål, er Østrig, Sverige, Det Forenede Kongerige, Luxembourg og Finland.

Medlemsstater, som udvider gennemførelsen af den forebyggende metode i overensstemmelse med retningslinjerne, og som sandsynligvis kan sikre opfyldelse af både retningslinje 1 og 2 inden eller i 2002, er Danmark, Nederlandene, Irland, Tyskland, Spanien, Portugal og Frankrig. I de tre først nævnte lande har man allerede fuldt ud indført den forebyggende metode med hensyn til retningslinje 1, og indsatsen koncentreres nu om at udvide den til også at omfatte voksne arbejdsløse.

Medlemsstater, som endnu ikke har defineret en politik for individuel bistand og tidlig indgriben over for unge og voksne arbejdsløse før 6-12 månederstærsklen, eller ikke har kunnet gøre tilstrækkeligt fremskridt i 1999, er Belgien, Grækenland og Italien.

I forhold til 1998 er de store ændringer, at Finland og Luxembourg nu er med i den første gruppe, og at Tyskland har bekræftet, at der er gjort store fremskridt med de forebyggende foranstaltninger i overensstemmelse med retningslinjerne.

Kategori I

Østrig, som på yderst tilfredsstillende måde opfylder retningslinje 1 og 2 i 1999, og som har intensiveret jobsøgningsundervisningen med en ny foranstaltning (Job Coaching) og lægger større vægt på IKT-relaterede kundskaber i uddannelsen af arbejdsløse. Østrig, der nyder godt af et gunstigt arbejdsmarked, er på vej til inden 2002 at opfylde sin målsætning, dvs. en halvering af tilgangen til langtidsledighed, både for unge og voksne - som allerede er blandt de laveste i EU (hhv. 3,4% og 1%).

Sverige, som har et veletableret system baseret på tidlig indgriben og individualiseret bistand (efter 3 måneders arbejdsløshed), har fortsat gode resultater vedrørende ungdomsarbejdsløshed, men der er sket en betydelig stigning i tilgangen af voksne til langtidsledigheden i 1999 (fra 5,4% til 15%). En større effektivisering af den forebyggende metode for voksne er en prioritering for 2000 og burde bidrage til at vende denne tendens.

Finland havde inden udgangen af 1999 gennemført sin forebyggende metode, der er baseret på individuelle handlingsplaner. Dette har endnu ikke påvirket de politiske inputindikatorer, som stadig udviser lave værdier, hvor 48% af de unge og 52% af de voksne arbejdsløse, som overskred 6-12-månedersgrænsen, ikke havde fået tilbud om individuel bistand. Rent resultatmæssigt står Finland temmelig godt, men resultaterne kan dog stadig forbedres i lyset af det opnåede forebyggelsesniveau.

I Luxembourg har man søgt at gennemføre den forebyggende metode på grundlag af det nye princip om individuel, sociopsykologisk opfølgning på unge jobsøgendes situation. Den forebyggende metode er mere ambitiøs end retningslinjerne, da den sigter mod at skaffe arbejde til unge og voksne arbejdsløse, før de har været arbejdsløse i over hhv. 3 og 6 måneder. Man har i høj grad intensiveret indsatsen i årene 1998-1999, navnlig for voksne arbejdsløse, og der er derfor en stigende grad af opfyldelse af retningslinjerne. Der kan dog stadig ske forbedringer mht. tilgang til langtidsledigheden.

Det Forenede Kongerige har indført en forebyggende ordning med den såkaldte Jobseeker's Allowance, et tilskud til jobsøgende, hvor hjælp til jobsøgning - og stramme understøttelsessanktioner - tilbydes alle unge og voksne arbejdsløse før hhv. 6 og 12 mdrs. arbejdsløshed. Senere tilbydes de en mere specifik, intensiv støtte i form af erhvervsuddannelse, erhvervspraktik eller jobordninger, alt sammen under det såkaldte New Deal-system. For voksne i aldersgruppen 25-49 gennemføres foranstaltningerne under New Deal-systemet temmelig sent (efter 24 måneders arbejdsløshed), men tidligere adgang til intensiv støtte er mulig for personer, der befinder sig i en mere ugunstig situation. Det Forenede Kongerige opfylder fuldt EU's mål og har nedbragt tilgangen til langtidsledighed målt i forhold til tærsklen på hhv. 6 og 12 måneder, men der kan stadig ske forbedringer på området. I henhold til den nationale handlingsplan for 2000 vil Det Forenede Kongerige indføre flere aktiviseringstiltag i de indledende faser af New Deal-systemet for unge (forventes startet i juni 2000) og også tidligere aktivering af voksne, nemlig inden 18 måneders arbejdsløshed (i 2001).

Kategori II

I overensstemmelse med princippet om ret og pligt til aktiv jobsøgning, som er indført med reformerne fra 1994, tilbyder Danmark individuel støtte og beskæftigelsesfremmende foranstaltninger til både unge og voksne arbejdsløse. Som det fremgår af indikatorerne, var man i 1999 kun lige begyndt at gennemføre reformerne, men for at opfylde EU-målene blev der ved udgangen af 1999 indført nye bestemmelser for at fremskynde aktiveringen af unge arbejdsledige, så de allerede får et tilbud efter 6 måneders ledighed. Systemet med ret og pligt for voksne skulle have været indført fra og med 2000, men er blevet udskudt til begyndelsen af 2001. Danmark klarer sig fint mht. tilgang til langtidsledighed for unge (10%) og yderst fint, for så vidt angår voksnes tilgang (4%). På grund af manglen på arbejdskraft søger Danmark at øge effektiviteten og kvaliteten af aktiveringstiltagene og samtidig undgå mulige negative incitamenter ved tidlig aktivering for arbejdsløse med gode chancer for at selv at finde arbejde.

Irland har som planlagt udvidet den forebyggende metode til også at omfatte yngre grupper af voksne arbejdsledige. Resultaterne er stadig beskedne, både for de unge og yngre voksne, og opfyldelsesprocenten ligger på hhv. 58,8% og 52,9%. I lyset af den hurtigt faldende tilgang til langtidsledigheden bør Irland i højere grad fokusere på de mest sårbare arbejdsløse. For 2000 er planen at udvide den forebyggende metodes dækningsområde, så den også gælder for den resterende aldersgruppe (over 55), samt at fremskynde de første initiativer, så de iværksættes efter 9 måneders ledighed. Den igangværende evaluering burde bidrage til at øge effektiviteten og finde løsninger til de arbejdsløse, der har de største problemer.

Nederlandene har indført et forebyggende totrinssystem for unge arbejdsløse bestående af en individuel handlingsplan for alle og statsstøttede job for ledige, som ikke har været i stand til at finde arbejde inden 12 måneders arbejdsløshed. Der er dog stadig temmelig mange unge, der efter 12 måneders arbejdsløshed glider over i langtidsledigheden, hvilket betyder, at det første trin kan gøres mere effektivt, og de mulige negative incitamenter på andet trin bør undersøges. Nederlandene er som planlagt begyndt indføre deres nye system for voksne arbejdsløse og sigter mod fuld gennemførelse inden 2002. De talmæssige oplysninger fra Nederlandene tillader ikke en vurdering af fremskridt. Overvågningssystemet skulle være fuldt operationelt fra og med 2001. Der er fastlagt ambitiøse mål for 2000, bl.a. gennemførelse af den forebyggende metode for voksne og langtidsledige samt større indsats for at aktivere de personer, der har vanskeligst ved at finde et arbejde.

I 1999 udvidede Portugal de nye forebyggende politikkers geografiske dækningsområde, hvilket hhv. fordoblede og tredoblede antallet af unge og voksne arbejdsløse med behov for hjælp. Dette tiltag blev suppleret med en politisk indsats, der navnlig var rettet mod unge arbejdsløse (andelen af unge ledige, som overskrider tærsklen uden at have fået et tilbud om en individuel handlingsplan, faldt fra 33,4% til 18,7%, mens tallene for voksne ledige var hhv. 21,2% og 11,1%). Der er dog stadig mange, som ikke møder op til den første samtale om den individuelle handlingsplan, og også tilgangen til langtidsledighed er stor i Portugal. Som i Irland vil der blive foretaget en evaluering af følgerne af de nye initiativer. Der er planer om yderligere at udvide den forebyggende strategis geografiske dækning for at opnå fuld dækning i 2000, og der skal gradvist - indtil 2002 - indføres individuelle aktiviteter for langtidsledige.

Spanien gjorde fremskridt med tidlig aktivering af de to målgrupper for retningslinjerne, hvilket skete som led i en bredere politik for styrket aktiveringsindsats, hvortil der blev afsat omfattende økonomiske midler. I 1999 blev målet for det samlede antal indgreb over for alle arbejdsløse, overskredet med 19%. Der blev også som meddelt gjort fremskridt med de mere individualiserede aktiviteter, blandt andet gennem individuelle undervisnings- og integrationsplaner i kommuner med den højeste arbejdsløshed, men dette sker dog stadig på pilotplan. Målet for 2000 er en stabil forøgelse af antallet af aktioner for især voksne ledige, før 12 månederstærsklen overskrides. Med en opfyldelse på 70% for unge og 82% for voksne ledige er der stadig langt igen, før Spanien har nået det fælles mål, og dette til trods for et betydeligt fald i tilgangen til langtidsledighed [10].

[10] Grundlaget for beregning af indikatorer er stadig usikkert, da Spanien angiver, at det nye informationssystem til opfølgning på alle de offentlige arbejdsformidlingers registreringer først vil blive indført i 2000 eller 2001.

I Frankrig er de nationale mål for det samlede antal understøttelsesmodtagere opfyldt med programmet "Ny start" , men ikke målet for de to grupper, som især skulle nyde godt af den forebyggende strategi. Hovedparten af midlerne under programmet blev afsat til langtidsledige og personer, som risikerer at blive udelukket fra arbejdsmarkedet, med 79% af de unge ledige og 75% af de voksne overskrider 6-12-månederstærsklen uden at have fået tilbud om en ny start. Mens disse resultater stemmer overens med de nationale politiske prioriteringer (bekæmpelse af udelukkelse og fokus på de personer, der er længst væk fra arbejdsmarkedet), opfylder de ikke de fælles EU-mål for forebyggelse. Det går kun langsomt fremad med at få nedbragt tilgangen til langtidsledighed, navnlig for de unge. Der kan forventes større fremskridt i løbet af 2000, da der med målsætningerne skabes en ny balance mellem forebyggelse og genindslusning på arbejdsmarkedet (unge og voksne arbejdsløse med under hhv. 6 og 12 måneders arbejdsløshed udgør 62% af modtagerne af hjælp under "Ny start" i forhold til 26,5% i 1999).

Tyskland er begyndt at gennemføre en strategi baseret på individuel integration, som er rettet mod både unge og voksne ledige og iværksættes, før de overskrider hhv. 6 og 12 måneders ledighed (også ikke-registrerede jobsøgende), som forventes gennemført i alle offentlige arbejdsformidlinger inden to år. Foranstaltningerne skulle supplere tidligere aktiviteter over for voksne, og man overvejer en fornyet indsats for at øge denne nye strategis effektivitet. En stigning i antallet af uddannelsespladser, navnlig lærlingepladser, er fortsat det vigtigste middel til at forebygge unges ledighed. Indikatorerne dækker kun begyndelsen af gennemførelsesperioden, og overvågningssystemet skal tilpasses yderligere. Målet er senest 2002 at reducere tilgangen til langtidsledighed til 10%, både for unge og voksne ledige.

Kategori III

I denne kategori viser analysen af de nationale handlingsplaner to forskellige situationer.

I Belgien er de forskellige tiltag gennemført uensartet, både i regionerne (kun Flandern har indført et system med tidlig indgriben i 1999) og for de forskellige målgrupper (forebyggende indgreb især over for de lavest kvalificerede unge, der gik ud af skolen). 50% af unge arbejdsløse og 54% af voksne har været arbejdsløse i over hhv. 6 og 12 måneder uden at have fået tilbudt en individuel handlingsplan. Det går derfor kun langsomt med at få sænket tilgangen til langtidsledighed. I 2000 vedtog de nationale og regionale myndigheder at udvide den forebyggende strategi til at omfatte alle unge og voksne ledige (under 45 år). Den nye strategi er kun taget i brug for unge uden særlige kvalifikationer, hvilket sker i form af såkaldte "startjob til unge" (convention premier emploi jeunes), hvor man beder virksomheder (i den private og offentlige sektor) om at tilbyde et antal job svarende til 3% af deres arbejdsstyrke til unge inden 6 måneder efter, at de er gået ud af skolen. Denne foranstaltning suppleres med individuelle handlingsplaner efter 3 måneders arbejdsløshed for alle unge arbejdsledige.

I to andre medlemsstater går reformen langsommere end ventet, og der er nu grund til at betvivle, at EU's fælles mål kan nås inden 2002, medmindre der gøres en betydelig indsats i de næste par år.

I Italien er decentraliseringen af de offentlige formidlingstjenester og indførelsen af et nyt beskæftigelsesinformationssystem en forudsætning for, at der kan gennemføres individualiserede initiativer på et tidligt tidspunkt i arbejdsløsheden. Reformerne er ved at blive indført, men ikke i tilstrækkelig grad eller tilstrækkeligt hurtigt til at sikre fuld gennemførelse allerede i 2003 [11]. De fleste af reformerne af arbejdsmarkedsforanstaltninger og understøttelsessystemer, som skal bidrage til gennemførelsen af den forebyggende strategi, er også blevet forsinket. De største vanskeligheder med at få etableret beskæftigelsescentrene er koncentreret i Syditalien, hvor der også er det største behov for en effektiv, forebyggende strategi.

[11] Kun halvdelen af regionerne har oprettet nye beskæftigelsescentre. Indførelsen af det nye informationssystem, som forventedes driftsklart i 2000, er udskudt til udgangen af 2000, og kun 8 regioner er begyndt at bruge det nye system.

Grækenland har gjort fremskridt med moderniseringen af de offentlige arbejdsformidlinger, hvilket er en forudsætning for at få gennemført den forebyggende metode [12]. Gennemførelsesgraden er dog lav, og der er ikke fastsat klare frister i den henseende. Det nye overvågningssystem er endnu ikke operationelt. Initiativer over for de arbejdsløse er stadig i vid udstrækning baseret på traditionelle målgrupper og tager form af en række forskellige programmer og foranstaltninger, som ikke blev ændret væsentligt i 1999. Der er planlagt nye reformer af de offentlige arbejdsformidlinger, hvilket imidlertid kan komplicere de igangværende reformer. På den baggrund bliver det vanskeligt for Grækenland at sikre en effektiv gennemførelse af den forebyggende strategi før 2002, medmindre der gøres en betydelig hasteindsats.

[12] 24 af de nye beskæftigelsesfremmende centre oprettet i 1999 sammenholdt med 4 i 1998 og 24, som forventes oprettet i 2000.

Retningslinje 1 og 2 - Tabel for opfyldelse

>TABELPOSITION>

Noter:

(1) Opfyldelse defineres som politikkernes overensstemmelse med retningslinjerne for individuel hjælp til og tidlig indgriben over for alle unge (voksne) ledige før 6 (12) måneders arbejdsløshed, samt vellykket iværksættelse af disse initiativer.

(2) Italien har forpligtet sig til fuldstændig gennemførelse af retningslinje 1 og 2 i 2003.

Retningslinje 3

Opfyldelse af det fælles mål

Medlemsstaterne har lovet at øge antallet af arbejdsløse, som deltager i erhvervsuddannelse og lignende foranstaltninger, til mindst 20% for at forbedre deres kvalifikationer og dermed beskæftigelsesegnethed. På grundlag af data fra dette års nationale handlingsplaner (se tabel 4 i det statistiske bilag) opfylder 12 medlemsstater det fælles mål [13]. I forhold til 1998 øgede Frankrig, Italien, Nederlandene og Østrig deres aktiveringsprocent, så den for første gang nåede målet.

[13] De inputindikatorer, der bruges til at overvåge retningslinje 3 (aktiveringsprocent) defineres som det årlige gennemsnit af tidligere ledige deltagere i aktive foranstaltninger divideret med antal registrerede ledige. Aktive foranstaltninger defineres bredt som omfattende erhvervsuddannelse, jobrotation og jobdeling, beskæftigelsesfremmende incitamenter, integration af handicappede, direkte jobskabelse og opstartsincitamenter.

Tre medlemsstater har endnu ikke nået benchmark i 1999:

Portugal har øget aktiveringsprocenten og er nu på vej til at overholde retningslinjen i 2002 som planlagt.

Grækenland fremsender udelukkende nationale data, hvor der ikke sondres mellem registrerede ledige og studerende/beskæftigede blandt deltagerne. Aktiveringsprocenten kan derfor ikke beregnes ud fra den anvendte indikator.

Det Forenede Kongerige ligger langt under EU's mål i henhold til den nuværende definition af indikatoren. I den britiske nationale handlingsplan er der supplerende data om deltagelse i jobsøgningshjælp og intensiv rådgivning, som viser, at sådanne bistandsformer dækker samtlige registrerede arbejdsløse.

Mere aktive politikker...

I 1999 lagde de fleste medlemsstater i stigende grad vægt på aktive arbejdspolitikker, og antallet af registrerede arbejdsløse faldt. Som følge deraf steg aktiveringsprocenten, eller den forblev stabil i langt størstedelen af medlemsstaterne [14] med undtagelse af Sverige, som stadig har den højeste procent i EU (87%).

[14] Der findes ingen data for begge år for Grækenland, Italien, Frankrig (kun procenten) og Nederlandene.

Antallet af deltagere i aktive foranstaltninger steg med lidt over 10% i årene 1998-1999 for de 11 medlemsstater, som leverer absolutte tal for begge år [15] (se nedenstående tabel).

[15] Ibid.

Udtrykt i udgifter viser de første tal for 1999, at andelen af udgifter til aktive foranstaltninger af de samlede arbejdsmarkedsudgifter stiger [16]. I fem medlemsstater (Østrig, Tyskland, Spanien, Italien og Nederlandene) steg udgifterne til aktive foranstaltninger, mens de faldt i tre (Finland, Danmark og Sverige), om end dog langsommere end udgifterne til passive foranstaltninger. I alle otte medlemsstater, som har indsendt data for 1999, faldt udgifterne til passive foranstaltninger, hvilket kan tilskrives nedgangen i arbejdsløshed. Disse tendenser kan også fortolkes som et tegn på, at en mere aktiv, forebyggende strategi er ved at blive et led i medlemsstaternes arbejdsmarkedspolitikker.

[16] Employment Outlook 2000, OECD, juni 2000.

.... men mindre vægt på traditionel udvikling af menneskelige ressourcer for ledige

Det samlede antal deltagere i erhvervsuddannelsesforanstaltninger faldt med 16% (se tabel) [17], hvilket skyldes en brat nedgang i antallet af deltagere i faglige uddannelseskurser i Tyskland, Spanien og Sverige. I de øvrige ni medlemsstater, som har indsendt sammenlignelige data, steg eller stabiliseredes antallet af deltagere i årene 1998-1999, om end dog forholdsmæssigt mindre end stigningen i den generelle aktiveringsprocent (inkl. erhvervsuddannelse og andre lignende foranstaltninger) med undtagelse af Belgien og Luxembourg.

[17] Ibid.

I 1999 nåede Sverige, Danmark og Luxembourg op på det højeste deltagerantal i erhvervsuddannelse med et gennemsnit på 28,7%.

De fleste medlemsstater har øget antallet af deltagere i aktive foranstaltninger i forhold til erhvervsuddannelseskurser, hvilket tyder på en ændring i genindslusningspolitikken. Der kommer flere forskellige foranstaltninger til, og genindslusningen af ledige er således i høj grad tilpasset den enkelte. I overensstemmelse med den gradvise gennemførelse af den forebyggende strategi vælges den mest effektive kombination af foranstaltninger ud fra den enkeltes situation. Desuden viser evalueringen af nogle nationale handlingsplaner, at foranstaltninger, der alene var fokuseret på erhvervsuddannelse, er mindre effektive end en kombination af erhvervsfaglig uddannelse og arbejde.

Det samlede antal ledige i alle foranstaltninger og erhvervsuddannelsesinitiativer i 1998-1999 (i tusinder).

>TABELPOSITION>

(a) ingen data for begge år fra Grækenland, Italien, Frankrig og Nederlandene.

Genindslusning på arbejdsmarkedet

Kun fire medlemsstater (Danmark, Sverige, Det Forenede Kongerige og Finland) indsender data, der muliggør anvendelse af en output-indikator for retningslinje 3 defineret som andelen af deltagere i aktive foranstaltninger, der vender tilbage til registreret arbejdsløshed efter 3 eller 6 mdr. Ud fra disse data kan det konkluderes, at omkring 25-40% af deltagerne i de aktive foranstaltninger vender tilbage til registreret arbejdsløshed tre måneder efter programmets slutning. Det høje antal personer, der vender tilbage til arbejdsløshed kort efter deltagelse i et aktivt program, betyder, at der må sættes spørgsmålstegn ved kvaliteten af den ydede hjælp samt samspillet mellem på den ene side de eventuelle negative følger af langtidsmodtagelse af indkomststøtte og på den anden aktiv jobsøgning.

Det er uhyre vigtigt at få mere sammenlignelige data om resultaterne af de aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger. Medlemsstaterne bør udvikle deres overvågningssystemer, så det bliver muligt at vurdere hver større genindslusningsforanstaltnings succes og omkostningseffektivitet.

Offentlige arbejdsformidlinger

Da et effektivt formidlingssystem er yderst vigtigt for gennemførelsen af forebyggelsespolitikken og reduktion af arbejdsløsheden, opfordres medlemsstaterne i retningslinjerne for 2000 til at modernisere de offentlige arbejdsformidlinger, så de kan gennemføre en forebyggelses- og aktiveringsstrategi så effektivt som muligt.

Alle medlemsstater gør en stor indsats for, at deres formidlingssystemer kan tage de udfordringer op, der ligger i den europæiske beskæftigelsesstrategi. De nationale handlingsplaner indeholder kun sjældent en systematisk beskrivelse af disse reformer, men giver indtryk af en moderniseringsproces med tre dimensioner:

* Reformer af formidlingernes organisatoriske struktur, herunder deres forbindelse til andre aktører. Disse reformer afspejler et ønske om bedre koordinering mellem passive og aktive foranstaltninger (Nederlandene og Det Forenede Kongerige); styrkelse af infrastrukturen for erhvervsuddannelse (Italien og Portugal); tilpasning af formidlingerne til behov og muligheder på regionalt og lokalt plan (Italien, Spanien, Belgien, Frankrig og Nederlandene); samt en forbedring af de organisatoriske og lovgivningsmæssige rammer for en "ny start"- strategien (Tyskland, Irland, Portugal og Grækenland).

* Forøgelse af personaleressourcerne i de offentlige formidlinger. Dette omfatter både flere ansatte (Tyskland, Frankrig, Finland og Spanien) og opkvalificering (Italien og Grækenland). Skønt der kan forventes et fald i antal ansatte i nogle lande som følge af nedgangen i arbejdsløsheden, stiger ratioen mellem personale og antal registrerede arbejdsløse jobsøgende tilsyneladende i de fleste medlemsstater.

* Forbedring af formidlingernes arbejdsmetoder. Jobbørsfunktionen bliver mere effektiv med edb-baserede selvbetjeningssystemer (Spanien, Italien og Det Forende Kongerige), som nu indføres i de fleste offentlige arbejdsformidlinger. På den måde kan formidlingerne bruge mere personale til en intensiv indsats for jobsøgende med særlige genindslusningsproblemer. Den individuelle sagsbehandling er udviklet i mange formidlinger (Tyskland, Irland, Finland, Sverige, Frankrig, Det Forenede Kongerige og Nederlandene), blandt andet i form af bedre diagnosticeringsinstrumenter, tidligere indgriben, mere hyppige og intensive kontakter og skift fra foranstaltninger til reelle job. Der kan opnås en tættere overvågning af understøttelsesmodtagernes jobsøgningsadfærd på grund af det øgede antal ledige job i mange lande (Sverige og Finland).

3.1.3. Reformer af skatte- og understøttelsessystemer (retningslinje 4)

Der er hidtil kun gjort skuffende små fremskridt med reformen af skatte- og understøttelsessystemerne.

Enkelte medlemsstater er i færd med en omfattende revision af deres skatte- og understøttelsessystem for at øge incitamenterne i denne struktur, styrke kontrolsystemerne og stramme støtteberettigelseskriterierne. Flere medlemsstater har indført nedskæringer i socialsikringsbidrag og indkomstskat, og enkelte har indført arbejdspladsfordele for at styrke incitamentet til at tage arbejde. I de fleste medlemsstater har reformerne imidlertid været beskedne og spredte og begrænsede til målrettede reduktioner i skat og socialbidrag. Omfattende reformer, som skal kombinere incitamenterne i hhv. skatte- og understøttelsesordningerne, er derfor fortsat en prioritering i de fleste medlemsstater.

I det store og hele kan der ikke i de nationale handlingsplaner sondres mellem følgerne af skatte- og understøttelsessystemerne for hhv. mænd og kvinder. Skatte- og understøttelsessystemerne kan imidlertid have stor betydning for kvinders ønske om at søge arbejde og dermed for en generel udligning af de kønsbetingede forskelle på arbejdsmarkedet.

Reformerne af skatte- og bistandssystemerne påvirker arbejdsmarkedets funktion og kan først fuldt ud vurderes efter nogle år. Det er derfor vigtigt, at der i evalueringen tages hensyn til tidligere reformer.

Enkelte medlemsstater - Danmark, Nederlandene og Det Forenede Kongerige - har udvidet deres vellykkede reformer, på det seneste med politikker under overskriften: "Det skal kunne betale sig at arbejde". Det fortsatte problem med de mange modtagere af passiv understøttelse skal løses. Arbejdsløshedsunderstøttelsessystemerne skal revideres i nogle lande, navnlig Belgien og Tyskland, hvor visse kategorier af arbejdsløse har ret til tidsubegrænset støtte, og støtteberettigelseskriterierne ikke håndhæves nok, hvilket kan medføre en risiko for afhængighed af langtidsunderstøttelse. På den anden side er det måske også nødvendigt at forbedre støttesystemerne i Italien og Grækenland, så arbejdsløshedsforsikring indgår i et helhedssystem, og arbejdsmarkedspolitikken gøres mere effektiv.

Målrettede incitamenter, som tilskynder arbejdsgiverne til at ansætte arbejdsløse, findes i adskillige medlemsstater. De omfatter f.eks. støtte/skattereduktioner til arbejdsgivere, hvis de ansætter uuddannet personale, handicappede eller arbejdsløse, der modtager arbejdsløshedsstøtte. Andre eksempler kan være en reduktion af arbejdsgivernes socialsikringsbidrag, hvis de ansætter unge, der søger job for første gang, eller langtidsledige. Der er ikke kommet mange nye initiativer til de forskellige foranstaltninger fra de sidste ca. fem år. I de nationale handlingsplaner findes der desuden ikke en udtømmende evaluering af disse foranstaltningers effektivitet.

Fremskridt med reformen af skatte-understøttelsessystemerne i 2000

>TABELPOSITION>

De fleste medlemsstater er begyndt at gennemføre eller planlægger snart at iværksætte foranstaltninger, som tilskynder ældre til at blive længere på arbejdsmarkedet, f.eks. ved at hæve pensionsalderen eller indføre eller styrke negative incitamenter til førtidspensionering. De mest omfattende reformer gennemføres eller er planlagt i Danmark, Tyskland, Nederlandene, Østrig og Finland. Danmark har revideret den frivillige førtidspensionsordning ved at indføre fleksible ordninger for, hvordan man kan trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet, og planlægger at revidere pensionsordningen for handicappede. Finland har indført en række foranstaltninger for at tilskynde til højere beskæftigelsesfrekvens blandt ældre, herunder har man hævet pensionsalderen, indført negative incitamenter for at mindske tilgangen til førtidspension samt foranstaltninger til fremme af fleksibelt deltidsarbejde og videreuddannelse. Tyskland har hævet pensionsalderen og vedtaget bestemmelser til tilskyndelse til deltidsarbejde i stedet for førtidspension. Nederlandene har udarbejdet en pakke af foranstaltninger, som skal drøftes med arbejdsmarkedets parter, og som vil mindske skattefordelene ved førtidspension og genindføre jobsøgningspligt for ældre arbejdsløse. Østrig har gennemført en pakke for at få ældre til at blive på arbejdsmarkedet med fokus på fleksible arbejdsordninger og forventer at hæve aldersgrænsen for førtidspension.

Foranstaltninger, der er indrettet efter den øgede arbejdskraftefterspørgsel, fokuserer på støtte til ansættelse af ældre arbejdstagere eller arbejdsløse. Sådanne foranstaltninger er eller er ved at blive indført i Grækenland, Portugal og Sverige. I Spanien har man kombineret indkomststøtte med aktive foranstaltninger for langtidsledige over 45 år, som ikke længere har ret til arbejdsløshedsunderstøttelse. I Det Forenede Kongerige har man indført den såkaldte New Deal for 50-årige og derover og også for handicappede; disse ordninger sigter mod at tilskynde ældre til at komme ud på/blive på arbejdsmarkedet.

3.1.4. Almen og faglig uddannelse (retningslinje 5-8)

Fakta:

* I EU har over 60% af den voksne befolkning i den arbejdsdygtige alder (25-64) mindst en sekundæruddannelse. Der er dog store forskelle mellem medlemsstaterne, da befolkningen i Spanien, Grækenland, Irland, Italien og Portugal har et lavere uddannelsesniveau. Især Portugal står over for store udfordringer med sine 21,2% og Spanien med 34,9%.

* Der er i de sidste 10 år gjort en stor indsats i alle disse medlemsstater for at udligne denne forskel, hvilket har hævet uddannelsesniveauet for de yngre generationer. For unge voksne (25-34) har over 50% således en sekundæruddannelse i alle lande undtagen Portugal, til sammenligning med EU's gennemsnit på lidt over 70%.

* Unge kvinder ligger nu tættere på og i visse tilfælde over unge mænds uddannelsesniveau.

Gode resultater:

* Det højeste uddannelsesniveau (målt i procentdel af voksne med en sekundæruddannelse eller en videregående uddannelse): Sverige, Tyskland og Danmark. Gns.: 80%.

Europa har en i det store og hele veluddannet arbejdsstyrke og gode almene og faglige uddannelsessystemer og kan bygge på disse fordele, når udfordringen med at ajourføre kvalifikationer, især i en aldrende arbejdsstyrke, og de vedvarende problemer med at sikre videreuddannelse skal tackles. Desuden er der i visse områder stadig store lommer af analfabetisme, som, hvis de ikke afskaffes, uundgåeligt vil stille lavtuddannede arbejdstagere dårligt i et informations- og videnbaseret samfund.

Under retningslinje 5-8 opfordres medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter til at fremme beskæftigelsesegnethed og udvikle en kvalificeret arbejdsstyrke, som kan tilpasse sig den nye, videnbaserede økonomi; dette skal ske gennem udvikling af helhedsstrategier for livslang uddannelse (især IKT), forbedring af grunduddannelsen, så de unge får relevante kvalifikationer, reduktion i antallet af unge, der forlader skolen for tidligt og udvikling af aftaler om faglige uddannelsesmuligheder.

Tilskyndelse til oprettelse af partnerskaber

Under retningslinje 5 opfordres arbejdsmarkedets parter til at indgå aftaler om erhvervsuddannelse, erhvervserfaring, praktikophold o.l. for at fremme unge og voksne arbejdsløses beskæftigelsesegnethed.

Trods de klare formuleringer i beskæftigelsesretningslinjerne for 2000 om formålet med denne retningslinje har under halvdelen af medlemsstaterne rapporteret om, hvorvidt arbejdsmarkedets parter har indgået aftaler, der tilbyder unge og voksne ledige foranstaltninger til fremme af deres beskæftigelsesegnethed. De overordnede politiske og institutionelle rammer beskrives af Frankrig, Italien og Det Forenede Kongerige, mens Danmark, Finland, Tyskland og Grækenland fokuserer på aftaler og projekter for specifikke sektorer. En vigtig politisk udvikling i nogle medlemsstater (Finland, Danmark, Nederlandene og Det Forenede Kongerige) er øget inddragelse af arbejdsmarkedets parter sammen med de lokale og regionale myndigheder og andre deltagere i almen og faglig uddannelse.

I afsnit 3.3.2 findes en detaljeret analyse af partnerskabernes betydning for livslang uddannelse og for at løse problemet med den manglende overensstemmelse mellem arbejdstagernes kvalifikationer og de kvalifikationer, der efterspørges på arbejdsmarkedet.

Livslang uddannelse

Fakta:

* Antallet af deltagere i almene og faglige uddannelsesaktiviteter i de foregående fire uger, målt i Arbejdsstyrkeundersøgelsen, er fortsat meget lavt i Unionen, men er steget siden 1997. Deltagelsesniveauet for aldersgruppen 25-64 steg til 8% i 1999 i forhold til 7,5% i 1998 og 6,4% i 1997 [18].

[18] Kilde: Den Europæiske Arbejdsstyrkeundersøgelse 1999; data for Grækenland, Irland og Østrig ikke angivet for 1999. Stigningen kan til dels tilskrives en ændring i spørgeskemaet.

* Deltagelsesniveauet i livslang uddannelse er utilstrækkeligt i Portugal, Grækenland, Luxembourg, Italien, Frankrig, Spanien, Tyskland og Irland, hvor den voksne arbejdsdygtige befolknings deltagelse i (nyere) faglig uddannelse var under 6% i 1999. Internationale sammenligninger påvirkes dog af utilstrækkelig harmonisering af data på dette område [19].

[19] For Portugal, Frankrig og Nederlandene indsamles data udelukkende, hvis deltagelse i uddannelse og erhvervsuddannelse sker på undersøgelsestidspunktet (imod de sidste fire uger for de øvrige medlemsstater)

* Der er også store forskelle mellem aldersgrupper. I EU er det syv gange mere sandsynligt, at unge i aldersgruppen 25-64 får en erhvervsuddannelse end voksne i aldersgruppen 55-64.

* Desuden er det mere sandsynligt, at bedreuddannede deltager i almen og faglig uddannelse som voksne; alt i alt er det over fem gange mere sandsynligt, at personer med en højere uddannelse deltager i almen/faglig uddannelse end personer med en sekundæruddannelse.

Gode resultater:

* Lande med den højeste andel af voksendeltagelse i almen og erhvervsfaglig uddannelse: Sverige, Danmark og Det Forenede Kongerige. Gns.: 20,8%.

Livslang uddannelse er af medlemsstaterne og Kommissionen defineret som "uddannelse, der omfatter alle formålsbestemte indlæringsaktiviteter, uanset om disse er formelle eller uformelle, som sker på regelmæssigt grundlag og sigter mod at forbedre færdigheder, viden og kompetence". Data om deltagelse i almen og faglig uddannelse som en sekundær aktivitet - især for voksne - skal derfor gøres bedre.

Den seneste udvikling på arbejdsmarkedet har være koncentreret om fremme af livslang uddannelse som et strategisk instrument til at skabe rammer for potentialet i EU's arbejdsstyrke. I den fælles rapport om beskæftigelsen fra 1999 blev der gjort opmærksom på den nye "kvalifikationskløft", dvs. at der er efterspørgsel efter bedre uddannet arbejdskraft, som ikke kan efterkommes, og som er opstået på grund af det stigende krav til viden og information i den nye økonomi. Mangel på arbejdskraft defineres som en større hindring for økonomisk vækst i de nationale handlingsplaner for 2000 for Belgien, Danmark, Irland, Nederlandene, Finland, Sverige og Norditalien. En række sektorer og erhverv lider dog under særlige problemer med mangel på arbejdskraft, og der rapporteres generelt om rekrutteringsproblemer i både informationsteknologi, landbrug og handel.

I retningslinje 6 opfordres medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter til at udvikle livslang uddannelse og fastsætte et mål for deltagerne i sådanne foranstaltninger. Flere medlemsstater har taget skridt i den retning på grund af den høje prioritering, som livslang uddannelse tillægges i de seneste revisioner af beskæftigelsesretningslinjerne. De fleste medlemsstater har imidlertid ikke en helhedsstrategi, hvilket fremgår af deres nationale handlingsplan, og kun få af de lande, som allerede tidligere er gået i den retning, har valgt en helhedsstrategi. Der er kun gjort langsomme fremskridt med udviklingen og gennemførelsen af politikkerne, hvilket især gælder de lande, som havde et stort underskud som udgangsposition.

På grundlag af data i de nationale handlingsplaner er det muligt at gruppere medlemsstaterne ud fra de fremskridt, de har gjort med gennemførelsen af retningslinjerne. Der blev brugt to kriterier i den sammenhæng:

* I hvor høj grad fremme af livslang uddannelse gennemføres inden for rammerne af en veldefineret helhedsstrategi.

* Fastlæggelse af nationale helhedsmål for måling af fremskridt i retning af opfyldelse af retningslinje 6.

Resultaterne fremgår af nedenstående tabel:

Retningslinje 6 - Tabel for opfyldelse

>TABELPOSITION>

Medlemsstaterne kan inddeles i fire grupper ud fra deres fremskridt mht. gennemførelse af retningslinje 6:

* I. Tilfredsstillende: Medlemsstater, som har vedtaget en helhedsstrategi, gør tilfredsstillende fremskridt med deres strategiske mål og har fastlagt mål for overvågning af fremskridt (Nederlandene og Danmark).

* II. Tilfredsstillende, men ikke målrettet: Medlemsstater, som har vedtaget en helhedsstrategi og gør tilfredsstillende fremskridt med deres strategiske mål, men ikke har fastlagt nationale mål for vurdering af resultaterne (Finland, Sverige og Irland).

* III. Ufuldstændig: Medlemsstater, som enten har en langsom gennemførelsesproces (Det Forenede Kongerige) eller har taget gode politiske initiativer, og som stadig befinder sig på et tidligt stadium eller er for begrænsede (Portugal, Østrig, Frankrig og Tyskland) eller ikke har en helhedsstrategi trods fastlæggelse af et nationalt mål (Belgien).

* IV. Utilstrækkelig: Medlemsstater, som endnu ikke har opfyldt retningslinjen, dvs. indført en helhedspolitik for livslang uddannelse (Italien, Grækenland, Luxembourg og Spanien).

Disse forskelle understreger det forhold, at forudsætningerne for livslang uddannelse (navnlig uddannelsesniveau for voksne) og de behov, der skal opfyldes for at få gennemført en strategi for livslang uddannelse, varierer betydeligt mellem medlemsstaterne. Selvom man er nødt til at erkende, at der i nogle medlemsstater består vanskeligheder på grund af et mindre avanceret udgangspunkt, er det bekymringsvækkende, at landene med det laveste uddannelsesniveau og/eller niveau for voksnes deltagelse i almen og faglig uddannelse især skal findes i gruppe III og IV.

Som det var tilfældet i 1999, blev de nationale mål for livslang uddannelse generelt ikke brugt til at måle fremskridt i retning af opfyldelse af et strategisk mål. Kun syv medlemsstater (Belgien, Nederlandene, Det Forenede Kongerige, Østrig, Frankrig, Danmark og Portugal) havde sat mål for livslang uddannelse. Desuden gælder disse mål ofte kun særlige grupper på arbejdsmarkedet (Østrig, Belgien, Portugal, Nederlandene og Frankrig), eller de er regionale (Det Forenede Kongerige) og i nogle tilfælde ændret i forhold til sidste år (Frankrig og Belgien). Hverken Portugal, Det Forenede Kongerige eller Østrig, som fastholdt målene fra sidste år, havde gjort fremskridt. Og to medlemsstater, som fastlagde mål sidste år (Sverige og Grækenland) rapporterede ikke om dem.

Retningslinje 6 - Medlemsstaternes mål for 2000

>TABELPOSITION>

Kun de færreste medlemsstater har endnu udviklet en sammenhængende strategi for at koordinere de forskellige faser i almen og faglig uddannelse (både mht. pensum og anerkendelse/certificering af formel og uformel uddannelse), skønt elementer af en sådan strategi dukker frem i nogle lande (Finland, Irland og Sverige) og i mindre grad i Østrig, Danmark, Frankrig, Grækenland, Nederlandene, Italien og Det Forenede Kongerige.

Medlemsstaterne beskriver en række særlige foranstaltninger, som, selvom de er innovative, stadig ikke danner et sammenhængende hele. Der er bl.a. tale om foranstaltninger, der giver endnu en chance til folk, som ikke har færdiggjort deres grunduddannelse, erhvervsuddannelse for målgrupper med særlige problemer (f.eks. etniske mindretal, indvandrere og arbejdstagere med lav indkomst) samt uddannelsesorlov (Østrig og Sverige) eller jobrotation (Danmark og Tyskland). Irland og Portugal er i færd med at etablere strukturer for livslang uddannelse.

Flere medlemsstater gennemfører også pilotprojekter, bl.a. i form af individuelle uddannelseskonti (Nederlandene og Det Forenede Kongerige), informations- og rådgivningstjenester (f.eks. ressourcecentre og databaser vedrørende voksenuddannelse) samt incitamenter for virksomheder (Nederlandene og Det Forenede Kongerige har indført kvalitetspriser til "Investors in people"). Validering og anerkendelse af kvalifikationer erhvervet på en arbejdsplads eller gennem uformel læring er blevet en politisk prioritering i de fleste medlemsstater. Fjernundervisning er ligeledes indført i en række lande som et middel til adgang til almen og erhvervsfaglig uddannelse for alle. Mange af disse projekter er dog stadig i støbeskeen.

I henhold til retningslinje 6 anmodes medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter om at sikre let adgang til uddannelse for ældre arbejdstagere. Særlige foranstaltninger eller politikker til gennemførelse af dette mål nævntes kun af fem medlemsstater (Spanien, Frankrig, Finland, Østrig og Tyskland). Da det er særdeles vigtigt at opkvalificere ældre arbejdstageres kvalifikationer - både mht. social udstødelse, uoverensstemmelse mellem arbejdstagernes kvalifikationer og de kvalifikationer, der efterspørges på arbejdsmarkedet og den aldrende arbejdsstyrke - bør dette problem løses på en bedre måde.

God praksis

Finland: En strategi for livslang uddannelse

For så vidt angår en helhedsstrategi for livslang uddannelse, er Finland et godt eksempel, som allerede blev beskrevet temmelig indgående i den nationale handlingsplan for 1998. Livslang uddannelse udvikles iht. denne strategi under seks temaer, som dækker både grund- og videreuddannelse og skaber bro over den kløft, der ofte findes mellem almen og faglig uddannelse:

* et stærkt uddannelsesgrundlag

* helhedsuddannelse

* offentlig anerkendelse af, hvad der indlæres

* oplysning om og støtte til undervisning

* opkvalificering af undervisernes kvalifikationer

Den finske strategi kan betragtes som bedste praksis på grund af de valgte temaers omfattende dækning. Det bør dog gøres klarere, hvordan disse forskellige temaer følges op gennem konkrete gennemførelsesforanstaltninger for at nå de fastlagte mål eller delmål.

Færre elever forlader skolen for tidligt

Fakta:

* I 1999 forlod lidt under 20% af unge i EU i aldersgruppen 18-24 år skolen for tidligt, enten efter folkeskolen, eller fordi de forlod undervisningen uden endelig eksamen.

* Problemet med for tidlig skoleafgang er størst i Portugal, hvor 45% af de unge forlader skolen med kun de mest grundlæggende færdigheder, og også - dog i mindre omfang - Italien, Spanien, Grækenland o