KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(93) 47 endelig udg. 
Bruxelles, den 14. maj 1993 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OG DET ØKONOMISCKE OG SOCIALE UDVALG: 
GRØNBOG OM 
ERSTATNING FOR MILJØSKADER 
^2 - 3 -
IndhoIdsfortegne I se 
1.0 I nd I edn i ng 3 
2.0 Afhjælpning af miljøskader via det civilretlige 
erstatningsansvar 4 
2.1 Prob Iemer 4 
2.1.1 Erstatningsregler efter cuI pareglen 5 
2.1.2. Objektivt ansvar 5 
2.1.3. KanaI i ser i ng af ansvaret 6 
2.1.4 Flere erstatningsansvarlige parter 6 
2.1.5 Hvem og hvad beskadiger mi I Jøet 7 
) Kron i sk foruren i ng 7 
i) Emissioner, der er godkendt af myndighederne 8 
i i) Skader fra fortiden 8 
2.1.6 Ansvarsbegrænsn i ng 8 
2.1.7 MilJøskader - def in it ion 9 
2.1.8 Problemer med at bevise en årsagsforbindelse 10 
2.1.9 Ret t i I at anlægge søgsmål 10 
2.1.10 Spørgsmålet om adækvat afhjælpning 10 
2.1.11 Fors i kr i ngsprobIemat i kken 11 
2.2 Generelle tendenser i lovgivningen om 
erstatningsansvar for mi IJøskader 13 
2.2.1 Generel oversigt over tendenserne på nationalt niveau 13 
2.2.2. Løsninger, der er anvendt på internationalt niveau ....15 
2.2.3 Fællesskabets holdning 17 
3.0 Dækning af udgifterne til genopretning af miljøet 
via fæl les erstatningssystemer 19 
3.1 ProbI emst i I I ingen 19 
3.1.1 Pligt til at foretage retablering 19 
3.1.2 Afholdelse af udgifterne til retablering 20 
3.1.3 Opretholdelse af den præventive virkning 20 
3.2 Løsninger på national og international plan 20 
3.2.1 Internationale ordninger 20 
3.2.2 Nationale ordninger 21 
3.2.3 Forslag på fællesskabsplan 22 
4.0 Mulige retningslinjer for Fællesskabets indsats 22 
4.1 Horisontal løsning på det civilretlige 
erstatningsansvar for mi Ijøskader 23 
4.1.1 CuIparegI en 25 
4.1.2 Ansvar uden skyld (objektivt ansvar) 25 
4.2 En horisontal løsning henimod fælles erstatningsordninger 28 
4.3. Perspekt iver 28 
Bi lag I Tendenser i medlemsstaterne 29 
Bilag II Situationen i stater uden for Fællesskabet: 
Japan og USA 30 
Bilag III Tendenser på internationalt plan 33 
Bilag IV Ordningen i henhold til Europarådets konvention 36 
- 4 -
1.0 Indledning 
Seveso, Amoco Cadiz, Sandoz, Corunna og the Braer - fremkalder i erindringen 
de største miljøulykker i Fællesskabet. I en kort periode gav de anledning 
til stor harme i offentligheden. Ulykker af denne art, som giver anledning 
ti I de store overskrifter, dramatiserer behovet for at rydde op og 
genoprette miljøet, når der sker miljøskader. Imidlertid udgør ulykkerne kun 
en lille del af de miljøskader, der indtræffer i Fællesskabet i dag. 
Emissioner fra industrianlæg og motorkøretøjer forurener luften og 
forårsager skovdød. Spildevand fra byer og landbrugsejendomme forurener 
overflade- og grundvandet. Farlige stoffer, der er deponeret for år tilbage, 
forurener Jorden. Den skade, som disse aktiviteter, der ikke er ulykker, 
forårsager, er mindre iøjnefaldende, men gør i lige så høj grad oprydning og 
andre afværgehandlinger nødvendige. 
De spørgsmål, der er rejst i denne grønbog skal igangsætte den brede 
diskussion, som Kommissionen ønsker om erstatning for miljøskader, så den 
får et bedre grundlag for at vurdere, hvilke fremtidige aktioner, der bør 
gennemføres på dette område. For at lette denne debat og diskussion vil 
Kommissionen indkalde til formelle rådslagninger, herunder høringer, med 
eksperter fra medlemsmstaterne samt med andre interesserede parter som 
f.eks. industrien og landbruget. Ethvert forslag om mulige foranstaltninger, 
som Kommissionen forelægger, bør være i overensstemmelse med 
subsidiaritetsprincippet, bør underkastes en cost benefit-analyse og bør 
undersøges for dens relation til andre forslag (som f.eks. 
beskatningsspørgsmål osv.). 
I denne grønbog undersøges det først. om det er nyttigt at anvende det 
civilretlige ansvar som et middel ti I at fordele ansvaret for udgifterne til 
genopretning af miljøet. Det civilretlige ansvar er et retligt og finansielt 
virkemiddel, der anvendes til at få de personer, der er ansvarlige for den 
opståede skade, ti I at betale erstatning for udgifterne ti I at afhjælpe den 
pågældende skade. Ved at kræve, at folk skal betale udgifterne for den 
skade, de har forårsaget, får det civilretlige ansvar også den væsentlige 
sekundære virkning, at der gennemføres adfærdsnormer, som kan forhindre, at 
folk forårsager skade i fremtiden. Spørgsmålet er på miljøbeskyttelses-
dagsordenen for Det Europæiske Fællesskab i dag af forskellige årsager: 
a) Offentlighedens krav om ordninger for erstatningsansvar og erstatning, 
som er stærkest, når der indtræder miljøkatastrofer som 
industriulykkerne i Seveso eller giftforureningen af Rhinen i 
forbindelse med ildebranden hos Sandoz. 
b) Ministerrådets løfte om at træffe foranstaltninger vedrørende det 
civilretlige ansvar, da det vedtog det fjerde og femte miljøhandlings­
program og anden lovgivning(1). Desuden Det Fælles Transport- og 
Miljøråd af 25. januar 1993, som anmodede om en "undersøgelse af 
gennemførligheden af at udvikle et system med straffe- og civilretligt 
ansvar for miljøforurening". Kommissionen har allerede besvaret en del 
af denne anmodning fra Rådet ved den 24. februar 1993 at vedtage en 
meddelelse om "fælles politik om sikkerhed til søs"(2). 
c) Europarådet har udarbejdet n konvention, som omhandler det objektive 
ansvar for skader som følge af aktiviteter, der er farlige for miljøet; 
andre internationale organisationer bestræber sig på at fastsætte 
konventioner om erstatningsansvarsordninger for miljøskader. 
(1) EFT C 328 af 7.12.1987, s. 15, punkt 2.5.5; Rådets direktiv 84/631/EØF 
om overvågning og kontrol inden for Det Europæiske Fællesskab af 
forsendelse ad søvejen på tværs af grænserne af farligt affald, EFT L 
326 af 13.12.1984, s. 31. 
(2) KOM(93) 66 endelig udg. 
- 5 -
d) Forskelle i medlemsstaternes anvendelse af civilretligt ansvar for 
miljøskader kan medføre konkurrenceforvridning og hindre, at Det Indre 
Mrked fungerer tilfredsstillende. 
En ordning om det civilretlige ansvar for miljøskader, som omfatter hele 
Fællesskabet, bør hvile på et grundlæggende og universelt princip inden for 
civilretten, dvs. princippet om, at en person skal afhjælpe den skade, han 
forvolder. Dette retsprincip er nært knyttet til to principper, som udgør 
grundlaget for Fællesskabets miljøpolitik siden vedtagelsen af Fællesakten, 
nemlig forebyggelsesprincippet og "forureneren-betaler-princippet". 
"Forureneren-betaler-princippet" nævnes, fordi erstatningsansvaret er et 
middel til at få de parter, som forårsager forurening, til at betale for den 
derved opståede skade. Forebyggelsesprincippet inddrages, idet potentielle 
forurenere, som ved, at de vil være erstatningsansvarlige for udgifter til 
genopretning af den skade, de forvolder, derved får et stærkt incitament til 
at hindre, at en sådan skade opstår. 
Hvis erstatningsansvaret for miljøskader virker forskelligt i 
medlemsstaterne, vil industrien i nogle medlemsstater komme ti I at betale 
udgifterne for den skade, de forvolder, hvorimod industrier i andre 
medlemsstater vil være i stand til at undgå sådanne udgifter, fordi der ikke 
findes noget krav om genopretning, eller fordi udgifterne overføres på 
skatteyderne. Industrier, som ikke skal betale udgifter til genopretning, 
får - reelt - en konkurrencefordel. 
En generel ordning om erstatning for miljøskader vil for sektorer som 
transportsektoren være en måde at internalisere visse eksterne omkostninger. 
I grønbogen undersøges for det andet muligheden for at afhjælpe miljøskader, 
som ikke omfattes af de civilretlige erstatningsregler. De forskellige 
eksisterende fælles erstatningsordninger, deres vanskeligheder og 
begrænsninger omhandles derfor også. 
Det skal bemærkes, at spørgsmålet om straffe også er meget vigtigt, men at 
dette område ikke omhandles i denne meddelelse. 
2.0 Afhjælpning af miljøskader via det civilretlige erstatningsansvar 
2.1. Problemer 
Reglen om erstatningsansvar giver den skadelidte part mulighed for at opnå 
erstatning for den skade, han har lidt. Den blev udviklet til at omfatte 
situationer, hvor det var mere rimeligt at lade den person, som var 
ansvarlig for den skadevoldende handling eller hændelse, bære de deraf 
følgende omkostninger, enten fordi der forelå culpa hos den pågældende 
person, eller fordi han af andre årsager burde anses for at være ansvarlig 
for det tab, som skaden forårsagede. 
- 6 -
Erstatningsansvaret henhører under privatretten, og den adskiller sig derved 
fra forpligtelser i henhold til offentlig ret som strafferetligt ansvar og 
administrativt ansvar. 
Der er to muligheder for civilretligt erstatningsansvar, nemlig ansvar med 
culpa eller objektivt ansvar. 
2.1.1 Erstatningsregler efter cuIpareglen 
Erstatningsansvar efter cuI pareglen forudsætter, at det bevises, at den 
ansvarlige part har begået en uagtsom eller på anden måde retsstridig 
handling, som har forårsaget skade. Om der foreligger culpa afhænger af, om 
den pågældende part havde pligt til at handle i henhold til en vis 
agtpågivenhedsnorm eller retsregel og ikke overholdt denne pligt. 
Hvad angår erstatningsansvaret på miljøområdet, er der et stærkt samspil 
mellem culpa-baseret ansvar og miljøbestemmelserne. De standarder og 
procedurer, der er fastlagt i miljøbestemmelserne, kan være vejledende for 
at fastslå, om en parts handlinger var fornuftige eller uagtsomme, afhængig 
af omstændighederne. Manglende overholdelse af miljølovene kan tjene som 
bevis for culpa. På den anden side kan overholdelse af bestemmelser og 
tilladelser tyde på, at en parts adfærd var fornuftig. Efterhånden som der 
vedtages miljøbeskyttelseslove, opstår der nye forpligtelser, som kan 
medføre et potentielt erstatningsansvar. 
I forbindelse med erstatningsansvar baseret på culpa kan det være vanskeligt 
for skadelidte at bevise, at den anden parts handling var uforsvarlig. 
Hvis myndighederne konsekvent anvender det culpa-baserede erstatningsansvar, 
vil dette derfor kunne spille en væsentlig rolle med hensyn til at sikre, at 
miljølovene overholdes, ligesom det vil kunne udgøre et middel til at få 
dækket udgifterne til at afhjælpe miljøskader forårsaget af retsstridige 
handlinger. Erstatningsansvar med culpa udgør derimod ikke et middel ti I at 
få dækket udgifterne, når det ikke kan bevises, at der foreligger culpa. 
2.1.2. Objektivt ansvar 
Objektivt erstatningsansvar, eller erstatningsansvar uden culpa gør det 
lettere at gøre erstatningsansvar gældende. Skadelidte skal imidlertid 
stadig bevise, at skaden blev forårsaget af en anden persons handling. 
Objektivt erstatningsansvar udgør en tilskyndelse til at træffe 
foranstaltninger til at forhindre, at der i det hele taget opstår skader. 
At definere gyldighedsområdet for en ordning med objektivt erstatningsansvar 
for miljøskader er en vanskelig, men meget vigtig opgave. Potentielt 
ansvarlige parter har behov for at vide, hvor store omkostninger de må 
forvente at skulle betale i tilfælde af skader. Dette behov for, at der i 
lovbestemmelserne fastsættes et bestemt beløb, strider mod behovet for 
fleksible definitioner, hvor der kan tages hensyn ti I ny teknologi eller 
andre uforudsigelige ændringer. 
- 7 -
Der kan opstå nogle væsentlige vanskeligheder i forbindelse med at anvende 
reglerne om erstatningsansvar for at opnå erstatning for miljøskader. Der 
foreligger ofte ikke noget afgørende videnskabeligt bevis - f.eks. om 
langtidsvirkningerne af et givet forurenende stof på miljøet. Begreber som 
"ansvar", "skade" og især "miljø" er uklare og tvetydige, og der er stor 
forskel i fortolkningen fra det ene retssystem til det andet. En ordning med 
objektivt erstatningsansvar, som har et for bredt anvendelsesområde, kan i 
visse tilfælde blive betragtet som for dyrt for de berørte sektorer. Nogle 
argumenter går f.eks. ud på, at objektivt ansvar kan kvæle investeringerne i 
industrien. På den anden side er der med en ordning, som har et for snævert 
gyldighedsområde, risiko for, at den ikke dækker alle de aktiviteter, den 
burde, og at der derfor sker en uhensigtsmæssig fordeling af omkostningerne 
ved at afhjælpe skaderne. 
Det kritiske skridt er at beslutte, hvilke aktiviteter og processer der skal 
omfattes af en sådan ordning. Nedenfor nævnes nogle af de faktorer, der kan 
inddrages i overvejelserne med at fastlægge, hvorvidt det er berettiget at 
gennemføre objektivt erstatningsansvar for en given sektor eller form for 
aktivitet: 
de risikoformer, som en given aktivitet indebærer; 
sandsynligheden for, at der kan opstå skade forvoldt af den pågældende 
aktivitet, og den pågældende skades mulige omfang; 
i hvor høj grad det objektive erstatningsansvar vil virke som 
incitament for at gennemføre bedre risikostyring og forebyggelse af 
skader ; 
muligheden for og omkostningerne ti I at afhjælpe den skade, som 
muligvis vil kunne indtræde; 
den potentielle finansielle byrde, som det objektive erstatningsansvar 
vil kunne betyde for den pågældende Økonomiske sektor, og 
behovet for og mulighederne for at tegne forsikring. 
2.1.3. Kanalisering af ansvaret 
Det kan også være vanskeligt at fastslå, hvem der skal bære ansvaret. At 
pålægge en specifik part ansvaret, som også kunne kaldes "kanalisering", kan 
være en effektiv og retfærdig form for omkostnings interna I iser ing. Det kan 
også fremme forebygge Isesaspektet ved objektivt erstatningsansvar, hvis 
ansvaret kanaliseres over på den part, som har ekspertise, ressourcer og 
operationel kontrol ti I at kunne udføre den mest effektive risikostyring. 
2.1.4 Flere erstatningsansvarlige parter 
Hvis der er mere end én part, der er ansvarlig for skaden eller en del af 
skaden, kan der opstå problemer med hensyn til, hvorledes ansvaret for 
skaden skal fordeles. For at lette den skadelidte parts anlæggelse af sag 
mod flere parter giver retssystemerne ofte mulighed for, at sagen kan 
- 8 -
anlægges mod mere end én potentiel ansvarlig part på samme tid. Hvorledes 
ansvaret derefter fordeles blandt de ansvarlige parter, afhænger af, om der 
er tale om fælles ansvar eller solidarisk ansvar. Under fælles ansvar skal 
den ansvarlige part kun betale erstatning for den del af skaden, som rent 
faktisk kan tilbageføres til den pågældendes særlige aktivitet. I 
forbindelse med akkumulerende forurening kan det være umuligt at fastlægge 
dette med sikkerhed. 
Under solidarisk ansvar er hver enkelt part ansvarlig for hele skaden, men 
således, at han ofte har regres over for de andre ansvarlige parter. Dette 
kan give anledning til mange problemer, især ventetider ved domstolene. Der 
opstår uretfærdige resultater, hvis skadelidte først anlægger sag mod den 
part, der har det bedste finansielle grundlag, i stedet for den part, som 
har forårsaget størstedelen af skaden. Der er her tale om den såkaldte "deep 
pocket"-effekt. Solidarisk ansvar kan også føre til såkaldt "forum­
shopping", hvis parterne er fra forskellige lande, og det ene lands 
lovgivning er gunstigere for den skadelidte part end det andets. 
Da de ansvarlige parter indbyrdes finder ud af, hvordan 
erstatningsudgifterne skal fordeles, bliver retstvisten indviklet. Dette kan 
gøre det civilretlige erstatningsansvar ti I en erstatningsmekanisme med 
meget høje sagsomkostninger. En måde, hvorpå disse problemer kan gøres 
lettere, er at fordele ansvaret på forhånd ved at fastlægge, i hvilken 
rækkefølge de potentielt ansvarlige parter skal retsforfølges, dvs. ved at 
"kanalisere" ansvaret. 
2.1.5 Hvem og hvad beskadiger miljøet 
Såfremt den person, der udfører den handling, der forårsager skade, kan 
siges at have handlet culpøst, eller hvis der er andre omstændigheder, der 
gør den pågældende erstatningsansvarlig, vil personen være pligtig at 
erstatte den lidte skade. Culpa kan bestå i, at den pågældende har haft til 
hensigt at forvolde skade, eller i uagtsomhed, der resulterer i en skade. 
Bestemmelserne om erstatningsansvar rejser generelt få problemer i 
forbindelse med skade, som forvoldes ved en given parts forsætlige eller 
uagtsomme handling, hvis den ansvarlige part kan identificeres, og der kan 
etableres en årsagsforbindelse til den retsstridige handling. 
Imidlertid opstår der problemer, når disse forhold ikke er opklaret. 
i) Kronisk forurening 
Der kan opstå miljøskader på grund af den samlede virkning af en række 
forurenende handlinger, som både er spredte i tid og sted. Såfremt skaden er 
forvoldt gennem en kumulerende virkning af mange forskellige operatørers 
aktiviteter, er det ikke muligt at fastslå, hvilken aktørs handlinger der 
forvoldte den givne skade. Dette er tilfældet med udledninger i atmosfæren, 
som forårsager syreregn. Nogle gange er der ingen af handlingerne, der er af 
en sådan art, at de i sig selv ville kunne forvolde skade, der resulterer i 
erstatningsansvar. F.eks. vil en enkelt godkendt udledning af forurenende 
stoffer i en flod muligvis ikke i sig selv forårsage nogen identificerbar 
skade, men den kombinerede virkning af alle de godkendte udledninger er, at 
floden beskadiges. 
I tilfælde af skade forvoldt ved kumulerende forurening er det vanskeligt at 
henføre en skade ti I en given parts handling eller ansvar og det bliver 
- 9 -
nødvendigt at undersøge de mere kollektive måder at dele ansvaret for 
genopretningsomkostningerne på, såsom fælles erstatningsmekanismer (jf. 
afsnit 3.0 nedenfor). 
i i) Emissioner, der er godkendt af myndighederne 
Formålet med miljøtilladelserne er at give myndighederne mulighed for at 
begrænse den samlede udledning af forurenende stoffer til et niveau, som 
ikke forvolder uacceptable virkninger eller skader. Dette forudsætter, at 
det fastlægges, på hvilket forureningsniveau der opstår skade, og derefter 
tildeling af tilladelser, som begrænser de samlede udledninger til et tal, 
som ligger under dette niveau. Det er ofte vanskeligt at forudse eller blot 
at vurdere, hvilke umiddelbare eller langfristede virkninger der kan være af 
forurenende stoffer samt den sikkerhedsmargin, der er nødvendig for at 
forhindre skade. Der kan derfor opstå den situation, at der indtræder 
miljøskader, selv om alle relevante emissioner er godkendte. 
Såfremt operatøren overskrider de grænseværdier, der er fastsat i 
tilladelsen, eller udfører andre aktiviteter, som ikke er fastsat i 
tilladelsen, er det operatøren, der skal holdes ansvarlig for de opståede 
skader. Hvis operatøren derimod åbent har fremlagt alle relevante data til 
brug for de myndigheder, der udsteder tilladelsen, og overholdt de 
bestemmelser, der er fastsat i tilladelsen, kan der være grund ti I at gøre 
den offentlige myndighed - og i sidste instans skatteyderne - ansvarlig for 
den opståede skade. Det ville give operatøren et incitament til at fremlægge 
alle data og overholde tilladelsen, så der ikke pålægges ham noget 
erstatningsansvar. Det ville give de offentlige myndigheder et incitament 
ti I at træffe ansvarlige beslutninger og at fastsætte præcise og klare 
betingelser i tilladelserne. 
i i i) Skader fra fortiden 
Deponering af farlige stoffer fra for længe siden udgør en af de 
væsentligste former for miljøskade i Fællesskabet. Andre former for skade 
fra fortiden som syreregnsøde I agte skove kræver også hurtig oprydning eller 
afværgeforanstaItn inger. 
Men imidlertid er det ikke sikkert, at erstatningsansvaret er en måde, 
hvorpå omkostningerne til at genoprette sådanne skader kan dækkes. Nogle 
gange ligger årsagen til skaden så langt tilbage i tiden, at der ikke kan 
identificeres nogen ansvarlig part. Nogle gange kan den pågældende part 
identificeres, men er ikke ansvarlig, fordi ansvaret ikke blev fastslået, da 
skaden opstod. Eller parten kan være identificerbar, ansvarlig, men 
insolvent. 
2.1.6 Ansva r sbeg rcnsni ng 
Det drøftes også, om det objektive erstatningsansvar bør være begrænset. 
Nogle anfører, at hvis en ansvarlig part har truffet alle rimelige 
forebygge IsesforanstaItninger og har tegnet forsikring imod udgifterne ved 
forudsigelig skade opstået ved uheld, har det ikke noget formål at køre den 
pågældendes virksomhed ned, hvis der indtræder en uforudsigelig og 
uforhinder Iig skade. Det ønskede resultat er trods alt at få inddrevet 
- 10 -
opretningsomkostningerne og at forhindre fremtidige skader og ikke at 
fremkalde konkurs. På den anden side vil en begrænsning af 
erstatningsansvaret også kunne mindske tilskyndelsen ti I at forebygge og 
medføre, at de opretningsomkostninger, som ligger over disse grænser, 
overføres på skatteyderne, således at det kolliderer med "forureneren-
beta Ier-pr i nc i ppet". 
Enhver begrænsning af erstatningsansvaret bør sættes på et højt niveau, så 
man ikke underminerer den forebyggende virkning af det objektive ansvar. I 
et udkast til OECD-hensti I Iing om erstatning til ofre for forurening ved 
uheldO) foreslås det, at hvis der fastsættes grænser, vil potentielle 
forurenere også kunne pålægges at skulle bidrage til en erstatningsfond til 
dækning af den del af omkostningerne, der ligger over de beløbsgrænser, som 
de ansvarlige parter har betalt. 
2.1.7 Miljøskader - definition 
En lovfastsat definition af begrebet miljøskade er af grundlæggende 
betydning, idet en sådan definition vil fremme processen med at fastlægge, 
hvilken form og hvilket omfang de nødvendige afværgeforanstaltninger bør 
have, og dermed hvilke omkostninger der kan erholdes via 
erstatningsansvaret. De lovfastsatte definitioner svarer ofte ikke til den 
generelle opfattelse af begrebet miljøskade, men de er nødvendige, for at 
der kan skabes juridisk vished. Men debatten om, hvordan begrebet miljøskade 
skal defineres, hvilken grad af virkning der skal være tale om, for at der 
kan tales om skade, og hvem der har ret til at afgøre disse spørgsmål, er 
endnu ikke blevet løst. 
Hvad angår definitionen på "miljø", argumenterer nogle, at det kun bør 
omfatte plante- og dyreliv og andre naturligt forekommende objekter, såvel 
som deres interrelationer. Andre vil medtage objekter af human oprindelse, 
såfremt de er af betydning for et folks kulturarv. Til illustration heraf 
kan det anføres, at miljøet i Europarådets konvention defineres meget bredt 
på følgende måde: "Miljøet omfatter abiotiske og biotiske naturressourcer 
såsom luft, vand, Jord, fauna og flora og interaktionen mellem disse 
faktorer, ting som udgør kulturarven og karakteristiske aspekter ved 
landskabet". 
En anden debat drejer sig om, hvilken virkningsgrad der kan anses som 
miljøskade. I det ændrede forslag fra Kommissionen ti I et rådsdirektiv 
omciviI ret Iigt ansvar for affaldsskader defineres "miljøforringelse" som 
"enhver væsentlig fysisk, kemisk eller biologisk beskadigelse af 
miljøet"(4). R6n fysisk ødelæggelse eller omfattende forurening anses 
normalt for at være en skade, men hvad med mindre omfattende virkninger? 
Alle menneskelige aktiviteter resulterer i emissioner, men hvornår disse 
emissioner skal anses som "forurening" er ikke klart fastlagt, og heller 
ikke hvornår "forureningen" faktisk forvolder skade. 
(3) C(91) 53, august 1991 (OECD). 
(4) K0M(91)219 endelig udg. EFT C 192 af 23.7.1991 
- 11 -
2.1.8 Problemer med at bevise en årsagsforbindelse 
For at kunne opnå erstatning for skaden skal skadelidte kunne bevise, at der 
var en årsagsforbindelse mellem skaden og en handling foretaget af den 
erstatningsansvarlige part eller en hændelse, som den erstatningsansvarlige 
part var ansvarlig for. Der opstår særlige problemer i forbindelse med 
miljøskader. Som gennemgået i afsnittet om kronisk forurening er det nogle 
gange ikke muligt at etablere en årsagsforbindelse, hvis skaden er et 
resultat af mange forskellige parters aktiviteter. Der opstår også 
vanskeligheder, hvis skaden først viser sig efter en vis tid. Desuden er 
videnskabens muligheder for at etablere en årsagsforbindelse mellem 
udsættelse for forurening og skade højst usikker. Den erstatningsansvarlige 
part vil muligvis forsøge at afvise den skadelidte parts bevis for en 
årsagsforbindelse ved hjælp af alternative videnskabelige forklaringer på 
skaden. 
2.1.9 Ret til at anlægge søgsmål 
I forbindelse med privatretlige erstatningssager er det normalt kun den 
part, som har en retlig interesse i at opnå erstatning, der kan anlægge 
søgsmål. Når miljøskaden rammer ejendele, som ikke tilhører nogen, kan der 
ikke udpeges nogen skadelidt part, der har ret til at anlægge sag. Når der 
ikke findes nogen fysisk eller juridisk person, som kan anlægge sag på 
miljøets vegne, kan udgifterne til genopretning af miljøet ikke dækkes via 
et privatretligt erstatningsansvar. Der findes i medlemsstaterne forskellige 
løsninger på, hvorledes søgsmålsretten udøves i forbindelse med 
mi Ijøspørgsmål. 
2.1.10 Spørgsmålet om adækvat afhjælpning 
Det traditionelle formål med erstatningsansvaret er at yde den skadelidte 
part erstatning, ved at det pålægges den part, der er ansvarlig for skaden, 
at betale udgifterne i forbindelse med det opståede tab. Tabet udregnes 
generelt på grundlag af den værdiforringelse, der er sket af den beskadigede 
ejendel eller de faktiske udgifter ved at afhjælpe skaden. Skader på 
miljøet, som ikke i sig selv har en økonomisk værdi, men som kan være af 
stor værdi på andre måder - som f.eks. en arts uddøen eller ødelæggelse af 
et smukt landskab - kan ikke direkte erstattes på grundlag af en opgørelse 
af det økonomiske tab. 
Hvis der imidlertid består en forpligtelse til at opretholde disse elementer 
i miljøet i en sund tilstand, opstår der en tilsvarende forpligtelse til at 
genoprette disse elementer over for den pågældende stat, hvis de beskadiges. 
Denne forpligtelse indebærer også, at der består en ret til at kræve 
udgifterne til genopretning betalt af den part, som forårsagede skaden. Den 
erstatning, som den ansvarlige part er pligtig at betale, udregnes på 
grundlag af de faktiske udgifter ti i at genoprette miljøet. 
Formålet med mi ijøbeskyttelsesbestræbelserne er at bevare miljøet på det 
kvalitetsniveau, som samfundet fastsætter. Såfremt miljøet beskadiges under 
dette niveau, er genetablering det eneste miljømæssigt sunde middel. For at 
erstatningsansvaret kan fungere effektivt som retsmiddel, må det baseres oå 
en retlig pligt og økonomisk vurdering. 
- 12 
2.1.11 Forsikr ingsprobtematikken 
Når man drøfter spørgsmålet om erstatningsansvar, kommer man uvægerligt også 
ind på spørgsmålet om eventuel mulighed for forsikring, da forsikring er et 
middel til at kontrollere risikoen for økonomisk tab. 
Forsikring tjener en vigtig funktion, idet der herved sikres erstatning for 
skader, hvor der er tale om hændeligt uheld, og genopretningsudgifterne 
dækkes af forsikringen. Hvis et forsikringsselskab lader tegning af 
forsikring være betinget af, at vedkommende virksomhed har en betryggende 
risikostyring, kan dette have en præventiv effekt og således fremme 
indførelsen af mere effektive risikoforebyggende foranstaltninger samt 
andre former for ml IJøbeskyttelseskontrol over for erhvervslivet. 
De usikkerhedsmomenter, der gør en ordning med erstatningsansvar vanskelig 
brugbar i forbindelse med miljøskade, skaber også problemer i relation til 
forsikring. Forsikringsselskaberne er tilbageholdende med at yde dækning, 
hvis der er usikkerhed med hensyn til skadens art og sandsynligheden for, at 
den indtræder, eller hvis udforudsete tab tømmer poolen for midler. 
Spørgsmål som hvilken erstatningsordning, der er indført, om ansvaret er 
begrænset eller ej, og hvilke særlige ricisi, som f.eks. gradvis forurening, 
der skal dækkes, gør det vanskeligt for forsikringsselskaberne at afgøre, 
hvordan nogle allerede meget komplicerede risici skal forsikres, og i nogle 
tilfælde at beslutte, hvor stor dækning de kan yde. De reagerer ved at hæve 
præmierne eller ved ganske enkelt at trække sig ud af markedet for 
ansvarsforsikring for mi IJøskader<5) 
I dag kan det være vanskeligt at opnå forsikringsdækning for 
forureningsrelateret skade. Der er tale om en ret ny aktivitet og ikke alle 
forsikringsselskaber har den fornødne teknologi eller muligheder for at 
kunne dække disse risici. Undersøgelserne af muligheden for at forsikre 
disse risici omfatter i mange tilfælde forudgående tekniske undersøgelser. 
Forsikringsselskaber kan ved forsikringsaftalen begrænse deres potentielle 
tab ved at udelukke bestemte risici fra dækning eller ved at nedsætte 
maksimumsbeløbet for dækning. Forsikringsselskaberne kan lade 
forsikringstageren bidrage finansielt i bestræbelserne på at undgå tab ved 
at fradrage en betydelig selvrisiko ved hvert tab. Forsikringsselskaber har 
søgt at begrænse dækningen af hændelig skade ved kun at dække skader, der er 
indtrådt som følge af en pludselig indtrådt begivenhed - dvs. en definition, 
der udelukker skade, der er opstået gradvis f.eks. ved langsom udsivning fra 
en nedgravet tank. Frankrig, Italien og Nederlandene har truffet foran­
staltninger med henblik på at få etableret forsikrings-pools, der skal dække 
forureningsskader, hvad enten disse er indtrådt gradvis eller pludseligt. 
Der er i dag en vis tendens ti I at kræve økonomisk sikkerhedsstillelse for 
foruren ingsansvaret fra visse former for industrier eller aktiviteter. 
Således kræver den nye tyske lov om miljøansvar, at visse former for 
virksomhed skal være dækket af en ansvarsforsikring. Det foreslåede direktiv 
om erstatningsansvar for affaldsskader indeholder f.eks. krav om, at det 
ansvar, der påhviler producenten og bortskafferen, dækkes ved en forsikring 
eller via anden økonomisk sikkerhedsstillelse. 
(5) En stigning i erstatningskravene vedrørende forureningsskader er en af 
grundene til den erstatningsforsikringskrise, der opstod i USA i 
1980'erne. En anden forklaring på det sammenbrud, der skete på det 
amerikanske forsikringsmarked på det pågældende tidspunkt, er 
tilbagevendende historiske cykler inden for hårde og bløde 
forsikringsmarkeder og ændringer i tilgangen af kapital for 
fors i kr i ngsseI skaberne. 
- 13 -
Der rejser sig en række spørgsmål, når forsikring er tvungen. Hvis 
forsikring er lovpligtig, må virksomhederne også have mulighed for at opnå 
dækning på markedet for det foreskrevne beløb. Men det er ikke altid muligt 
at opnå en sådan dækning. Er dækning mulig, men udgifterne til genopretning 
af miljøskaden større end den i forsikringspolicen angivne forsikringssum, 
må den ansvarlige part stadig betale forskellen. 
Indføres der en ordning med lovpligtig forsikring, kan forsikrings­
selskaberne blive en slags dommere over for virksomhederne, fordi de kan 
sige Ja eller nej til forsikringsdækning afhængig af, om de finder, at den 
virksomhed, der søger dækning, frembyder en "god" eller "dårlig" risiko. 
Allerede i dag foretager visse forsikringsselskaber en vurdering af 
kvaliteten af et selskabs risikostyring og dets skadeforebyggende 
foranstaltninger, før det går med ti I at tegne en miljøansvarsforsikring. 
Set ud fra et mi Ijøbeskyttelsessynspunkt er forsikringsbranchens 
risikovurdering en fordel, eftersom det begrænser risikoen for miljøskader, 
samtidig med at det reducerer forsikringsselskabernes risiko for økonomiske 
tab. Men tilbage er problemet med de såkaldte "dårlige risici", for hvilke 
der ikke kan opnås forsikringsdækning. 
Hvis Fællesskabet beslutter at stille krav om, at virksomhederne skal tegne 
ansvarsforsikring for aktiviteter, der udgør en vis risiko for miljøet, skal 
forsikringsmulighederne for disse risici først fastslås, og hvis en sådan 
sikkerhed kan opnås i betragtning af risikoens art, skal det fastslås 
hvordan forsikrIngsviIkårene er og hvilken form for anvarsforsikring der er 
tale om. Intervention fra statens side kan blive nødvendig, hvis de private 
forsikringsselskaber ikke tilbyder en ædekvat forsikring til dækning af den 
pågældende risiko eller hvis præmierne for dækning af disse risici er for 
høje for de små og mellemstore virksomheder. Denne intervention vil bl.a. 
kunne bestå i at hindre, at der indføres uberettiget forskelsbehandling 
mellem virksomhederne, og at det sikres, at der ikke indføres forpligtelser, 
som er afhængige af virksomhedens størrelse. 
- 14 -
Der vil blive taget hensyn til erfaringerne fra de lande, som allerede har 
indført forsikringspools til dækning af forureningskader som Frankrig, 
Italien og Nederlandene, samt de seneste erfaringer med den tyske lov om 
miljøansvar, som indeholder specifikke bestemmelser om forsikring. 
Der kan stilles krav om, at operatørerne skal tegne forsikring, men mange 
inden for industrien er imidlertid imod en lovpligtig forsikring, fordi de 
frygter, at de så fra forsikringsselskabernes side vil blive afkrævet store 
præmier. Større selskaber er allerede gået bort fra forsikringsmarkedet, 
fordi de anser det for mere økonomisk at selvforsikre. Denne udvikling 
skaber problemer for de små og mellemstore virksomheder, selv om det netop 
er dem, der har det største behov for en ansvarsforsikring til dækning af 
miljøskader, idet de ikke har tilstrækkelig økonomisk evne ti I at bekæmpe 
høje præmier. 
2.2 Generelle tendenser i lovgivningen om erstatningsansvar for miljøskader 
Det er vigtigt at vurdere, hvorledes det civilretlige erstatningsansvar 
behandles i medlemsstaterne og, inden for de rammer internationale 
konventioner har opstillet, at fastslå, hvilke tendenser de afslører, 
samtidig med at der tages hensyn til problemerne i forbindelse med 
erstatning for miljøskader. 
2.2.1 Generel oversigt over tendenserne på nationalt niveau 
Begreberne om erstatningsansvar for miljøansvar er relativt nye. Behovet for 
at udvikle specifikke regler er ikke blevet følt i alle medlemsstater, da en 
række af de tilfælde, hvor der blev forårsaget miljøskader kunne falde ind 
under de mere traditionelle erstatningsformer. Størsteparten af den 
lovgivning, der er blevet udviklet, har været baseret på disse begreber, og 
har været et forsøg på at tilpasse dem, så de kunne dække den særlige form, 
som miljøskader udgør. 
Generelt bygger det civilretlige erstatningsansvar for miljøskader i de 12 
medlemsstater på culpa hos den part, som forårsager skaden. 
Da der ikke findes specifik lovgivning om erstatningsansvaret for 
miljøskader, har der hos domstolene været en tendens til, når der var 
opstået skade, ikke altid at kræve fuld bevisførelse for skadevolderens 
fejl, eller man har forsøgt at finde andre måder hvorpå skadelidtes 
bevisbyrde kunne lettes, eller årsagssammenhængen mellem den pågældende 
skade, den skadevoldende handling og skylden. Dette er sket inden for de 
grænser for Juridisk fortolkning, der findes i medlemsstaterne og med store 
indbyrdes variationer mellem medlemsstaterne. 
- 15 
Denne generelle fremgangsmåde (culpabaseret erstatningsansvar) sammenkobles 
med en anden tendens, nemlig udviklingen af en ordning med objektivt 
erstatningsansvar. Flere lovgivninger har indført objektivt ansvar for skade 
forårsaget af særlige aktiviteter, som anses for at være farlige. Der er 
således via lovgivningen indført erstatningsansvar for skader forårsaget af 
luft- eller Jernbanetransport (fleste medlemsstater), for skader forårsaget 
af olieledninger (Danmark), farlige aktiviteter generelt (Italien, 
Portugal), håndtering af farlige stoffer (Nederlandene), atomenergi (flere 
medlemsstater), eller bioteknologi (Tyskland). 
Det viser sig, at de senere lovgivninger i medlemsstaterne om miljøskader 
alle indeholder bestemmelser om objektivt ansvar. I bilaget er der en 
oversigt over nogle af de medlemsstaters lovgivning, som omfatter denne 
metode. Der er visse fælles kendetegn ved denne lovgivning. 
Af disse generel le tendenser i den nationale lovgivning om genopretning af 
miljøskader, kan der uddrages visse fælles kendetegn. 
Spørgsmålet om hvad der udgør en mi IJøskade omhandles sjældent i de 
forskellige nationale lovgivninger. De forskellige natonale del lovgivninger 
henviser snarere til generelle retsprincipper og indeholder bestemmelser om 
erstatning for død, legemsbeskadigelse eller for skade på bestemte ejendele. 
Lovgivningen indeholder normalt ikke regler om bevisbyrde el ler 
årsaosforb i ndeI se. Her er det de generelle principper i lovgivningen i hver 
enkelt medlemsstat der anvendes, som de er blevet udviklet via lovgivningen 
og retspraksis. Imidlertid kan der fremhæves de løsninger, der er indeholdt 
i den tyske lov om erstatning for miljøskader. F.eks. definerer loven 
mi IJøskader ved at henvise til økonomiske tab ved død, legemsbeskadigelse og 
tingskade som følge af ændring af miljøet. Denne defineres i artikel 3.1 som 
skade forårsaget ved at stoffer, rystelser, lyde, stråler, e.lign. er blevet 
udbredt i jord, luft eller vand. Denne miljøændring skal være opstået i et 
anlæg, der er anført i en liste i bilaget til loven. Kanal iser ingen af 
ansvaret sker over på den person, der er indehaver af virksomheden. Der er 
også fastsat bestemmelser, som letter bevisbyrden for årsaosforb i ndeI sen. 
Loven opstiller en formodningsregel om årsagssammenhæng i visse tilfælde, 
idet det anføres, at hvis en virksomhed er egnet til at forårsage en faktisk 
opstået skade, er der en formodning om, at skaden er forårsaget af anlægget. 
Den påståede skadevolder kan tilbagevise denne formodning. Hvad angår 
spørgsmålet om forsikr ing er der krav om, at ejere af virksomheder, som er 
egnet til at forårsage en alvorlig skade, skal tegne en ansvarsforsikring 
eller have tilstrækkelig økonomisk sikkerhedsstillelse i tilfælde af en 
retssag. 
I nogle tilfælde er medlemsstaternes lovgivning gået videre end de 
traditionelle erstatningsregler. F.eks. fandt man i Danmark, at det var 
nødvendigt med hensyn til affaldsdepoter, at indføre en ordning, som gav 
myndighederne mulighed for at opkræve udgifterne til oprensning af nedlagte 
forurenede grunde fra den person, som havde forårsaget forureningen (lov af 
1983). En lignende ordning findes i Nederlandene i henhold til den 
midlertidige grundoprensnings lov af 1983. 
- 16 -
De generelle retsregler i den enkelte medlemsstat vedrørende civilretligt 
erstatningsansvar udviser langt fra en homogen anvendelse af ordningerne for 
afhjælpning af miljøskader, selv om det kan konstateres, at der i den senere 
tid har været en tendens i lovgivningen ti I at indføre ordninger med 
objektivt ansvar for visse miljøfarlige aktiviteter. 
Denne klare tendens løser imidlertid ikke de forskelle, der er mellem 
medlemsstater, som stammer fra de forskellige anvendelsesområder, hvor man 
har valgt at anvende objektivt ansvar. De områder, som omfattes af objektivt 
ansvar (affald, vandforsyning, miljøfarlige industrianlæg), er forskellige 
fra medlemsstat til medlemsstat. Denne forskel gør, at man naturligvis ikke 
kan garantere, at miljøskader afhjælpes på samme måde, og der opnås derfor 
heller ikke de samme resultater med hensyn ti I en effektiv genopretning af 
mi IJøet. 
2.2.2. Løsninger, der er anvendt på internationalt niveau 
Behovet for at yde erstatning efter grænseoverskridende forurening har ført 
til, at der er blevet udviklet internationale ansvarsregler for miljøskader. 
I henhold til folkerettens retsprincipper er staterne ansvarlige for at 
forhindre, at aktiviteter, som udføres på deres territorier, får negative 
virkninger for andre stater. Hvis der indtræder grænseoverskridende skade, 
kan den skadelidte stat søge erstatning fra den stat, som ikke har opfyldt 
sin internationale forpligtelse. Den berømte "Trail Smelter"-dom fra 
11. marts 1941 anerkender formelt det erstatningsansvar, der påhviler den 
stat, på hvis territorium de aktiviteter, der forvolder den 
grænseoverskridende skade, finder sted^6). 
Erstatningsansvaret for miljøskader omhandles i en række internationale 
instrumenter. I tabel I i bilaget er der anført de internationale 
konventioner, som omhandler ansvar og erstatning, og som allerede eksisterer 
eller er under udarbejdelse. I tabel II er der anført en liste over en række 
konventioner, som allerede eksisterer eller som er under forhandling og som 
indeholder bestemmelser vedrørende civilretligt erstatningsansvar. 
Det er muligt at sammendrage en række fælles punkter mellem konventionen om 
ansvar for tredjemand på den nukleare energis område (Paris 1960), den 
internationale konvention om civilretligt ansvar for skader ved 
olieforurening (Bruxelles 1969), og Europarådets konvention om 
erstatningsansvar for skade forårsaget af miljøfarlig virksomhed. 
Alle disse konventioner indeholder regler om objektivt ansvar, og indeholder 
også en række undtagelser eller muligheder for indsigelse. 
Hvad angår kanaliseringen af ansvaret påhviler ansvaret operatøren (Paris­
konventionen, artikel 3, BruxeI les-konvent ionen, artikel 3.1, Europarådets 
konvention, artikel 6 og 7). Det skal bemærkes, at BruxeI les-konvent ionen 
overfører ansvaret til den, der er skibsejer i ulykkesøjeblikket, og 
udtrykkeligt 
(6) Trail Smelter Case (United States v. Canada) 3.R. Ont'I Arb. Awards 
1905 (1941). 
- 17 -
udelukker anlæggelse af sag mod enhver anden person, såsom agenter for 
ejeren, udstedende myndigheder, osv., medmindre en sådan person har handlet 
med forsæt for at forårsage skade eller velvidende, at hans handling ville 
forårsage skade (artikel 3, ændret i 1984). Imidlertid er skibsejeren ikke 
ansvarlig, hvis han kan vise, at forureningsskaden skyldes en krigshandling, 
fjendtligheder, borgerkrig, eller oprør eller en naturbegivenhed, som er 
ekceptionel, uundgåelig og ikke ti I at hindre. 
I BruxeI les-konvent ionen defineres miljøskade således: "Forureningsskade 
betyder "tab eller skade forårsaget uden for det skib, som transporterer 
olie, ved forurening hidrørende fra udflydning eller udtømning af olie fra 
skibet, uanset hvor sådan udflydning eller udtømning måtte ske, og 
indbefatter udgifterne ved forebyggende forholdsregler samt yderligere tab 
eller skade forårsaget af forebyggende forholdsregler." (Artikel 1). 
Konventionen indeholder bestemmelser om, at ejerens ansvar kan begrænses, 
medmindre hændelsen skyldes ejerens egen fejl. 
I Europarådets konvention er kanaliseringen af ansvaret løst på følgende 
måde: Konventionen overfører ansvaret til operatøren, der defineres som "den 
person, der har kontrollen over en farlig aktivitet" (artikel 2.5). Farlige 
aktiviteter defineres som aktiviteter, der udøves erhvervsmæssigt, og som 
omfatter farlige substanser, visse genetisk modificerede organismer og visse 
mikroorganismer. 
Definitionen på skade i konventionen omfatter forringelse af miljøet, for så 
vidt som dette ikke er omfattet af personskade eller tingsskade, "idet 
erstatning for forringelse af miljøet, der ikke angår tab af indtægter fra 
en sådan forringelse, dog skal være begrænset ti I de aktuelle omkostninger 
til retablering af miljøet". 
Hvad angår ansvarsgrundlaget er disse instrumenter i de fleste tilfælde 
begrænset til skade forårsaget af specifikke økonomiske aktiviteter. 
(Atomkraft, transport af farlige varer, olie, operationer som omfatter 
farlige stoffer osv.). 
I artikel VII (1) i BruxeI les-konvent ionen er fastsat med hensyn til 
forsikr ing. at "til dækning af sit ansvar for forureningsskade i henhold til 
denne konvention er ejeren af et skib, der er registreret i en kontraherende 
stat, og som befordrer mere end 2 000 t olie i bulk som last, forpligtet til 
at have en forsikring eller anden Økonomisk sikkerhed, såsom en bankgaranti 
eller et certifikat udstedt af en international erstatningsfond, på et beløb 
svarende til de i konventionen fastsatte ansvarsgrænser". 
Med hensyn til ansvarsbegrænsn i ng indeholder BruxeI les-konvent ionen 
bestemmelser om, at ejeren af et skib har ret ti I at begrænse sit ansvar til 
et samlet beløb af 2 000 fr. pr. t, beløbet kan dog ikke overstige 
210 000 000 fr. (franc defineres i konventionen). 
Hvad angår spørgsmålet om ansvarsforsikr ing indeholder Europarådets 
konvention bestemmelser om en tvungen ordning med økonomisk 
sikkerhedsstillelse, hvor der tages hensyn til de forureningsrisici, 
aktiviteten indebærer, uden at der fastsættes specifikke erstatningsgrænser. 
- 18 -
2.2.3 Fællesskabets holdning 
Fællesskabsdækkende foranstaltninger, som omfatter bestemmelser om 
erstatningsansvar, er hovedsagelig blevet truffet inden for produktsikkerhed 
og forbrugerbeskyttelse. I 1985 vedtog Rådet direktiv 85/374/EØF om 
objektivt ansvar for producenten af defekte produkter<7). Direktivet er 
baseret på begrebet det "defekte produkt", dvs. et produkt, som ikke yder 
den sikkerhed, som en person med rette kan forvente. Det indeholder 
bestemmelser om, at producenten af det defekte produkt er ansvarlig for 
skaden, selv når der ikke foreligger culpa, medmindre han kan bevise, at 
produktets defekt skyldes overholdelse af obligatoriske regler, som de 
offentlige myndigheder har fastsat. Direktivet dækker kun de tab, som en 
privat forbruger lider. Det dækker ikke mi Ijøskader. såfremt skaden ikke 
udgør en skade mod en privatpersons ejendom. Spørgsmålet om forsikr ing 
omhandles ikke i direktivet. 
Spørgsmålet om erstatningsansvar i forbindelse med miljøbeskyttelse er 
blevet drøftet i nogen tid. I 1984 vedtog Rådet f.eks. direktiv 84/631/EØF 
om overvågning og kontrol inden for Fællesskabet med grænseoverskridende 
overførsel af farligt affald^8). I den 19. betragtning blev det anført, at 
det var vigtigt at fastlægge producentens ansvar og det ansvar, der måtte 
kunne gøres gældende over for en hvilken som helst anden person, som kan 
gøres ansvarlig for den skete skade, "for at sikre en effektiv og rimelig 
erstatning på dette område for skader, der kan ske under overførsel af 
farligt affald." I artikel 11, stk. 3, fastsattes det udtrykkeligt, at Rådet 
skulle fastlægge de vilkår, hvorunder producentens civilretlige ansvar 
skulle gøres gældende. 
Efter Sandoz-i Idebranden i 1986, som forårsagede giftudslip i Rhinen, vedtog 
Rådet en resolution, hvori en af konklusionerne var, at en måde, hvorpå man 
bedre kunne beskytte vandmiljøet, kunne være at udarbejde en retfærdig 
ordning med hensyn til ansvar og erstatning for skader, som skyldes 
forurening^9). Kommissionen blev opfordret til at undersøge problemerne i 
forbindelse med miljøskader, at revidere Fællesskabets eksisterende 
foranstaltninger med henblik på at forebygge forurening og at yde erstatning 
for enhver skade, som er forårsaget af forurening, og om fornødent at 
fremlægge passende forslag. To uger senere vedtog Europa-Parlamentet en 
supplerende resolution, hvori Kommissionen udtrykkeligt blev opfordret til 
at "foreslå EF-bestemmelser om ubet inget ansvar for eventuelle skader i 
forbindelse med enhver form for kemisk aktivitet af farlig karakter"^10). 
Vedtagelsen af Fællesakten i 1986 og tilføjelsen af artikel 130r i EØF-
Traktaten fik gang i diskussionen om erstatningsansvar for miljøskader. 
Denne artikel indeholder bestemmelser om, at Fællesskabets virke på 
(7) Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivninger og administrativt fastsatte bestemmelser 
om produktansvar (EFT L 210 af 7.8.1985, s. 29). 
(8) EFT L 326 af 13.12.1984, s. 31. 
(9) EF-Bull. 11-1986, s. 2-1-146. 
(10) DOK. B 2 - 1259/86, EFT C 7 af 12.1.1987, s. 116. Den engelske tekst 
taler om "fault [sic] liability." 
- 19 -
miljøområdet først oo fremmest skal bygge på princippet om, at forureneren 
betaler. "Forureneren-beta Ier-pr i nc i ppet" går ud på at finde en rimelig 
fordeling af de eksterne forureningsomkostninger. Fællesskabets bestemmelser 
har hidtil haft til formål at få operatørerne til at dække omkostningerne 
til de miljøbeskyttelsesforanstaltninger, som det offentlige kræver<11>. 
Desuden henvises der udtrykkeligt i direktiverne om affald, spildolie og 
giftigt og farligt affald^12) til "forureneren-betaler-princippet" som 
grundlag for et system, som gør indehaveren og/eller producenten af affald 
ansvarlig for omkostningerne til bortskaffelse af affaldet. 
Erstatningsansvar for omkostningerne til oprydning ved miljøforurening ville 
være en konkret anvendelse af dette princip. 
Som svar på denne udvikling blev det i det fjerde mi Ijøhandlingsprogram^^) 
fra 1987 erklæret, at Kommissionen ville undersøge mulighederne for at nå 
frem ti I en bedre fastlæggelse af ansvaret på miljøområdet, og der nævntes 
muligheden af, at forureneren kunne pålægges et større ansvar for skader 
forårsaget af produkter eller processer. Derudover forpligtede Kommissionen 
sig efter anmodninger i 1989 og 1990 fra Europa-Parlamentet om en objektiv 
erstatningsansvarsordning for skader som følge af udledning i miljøet af 
genetisk modificerede organismer til at behandle spørgsmålet om 
erstatningsansvar for miljøskader horisontalt^14^. 
I oktober 1989 forelagde Kommissionen et forslag til et rådsdirektiv om 
civilretligt ansvar for affaldsskader^15). Dette forslag til direktiv 
omfatter en ordning med objektivt ansvar. Hvad angår ansvarskanaI i ser i ng 
indeholder direktivet bestemmelser om, at producenten af affald er objektivt 
ansvarlig for miljøskader forårsaget af affald. Den part, som anlægger sag, 
skal bevise, at der foreligger en årsagsforbindelse mellem affaldet og den 
indtrådte skade. Miljøskaden defineres som enhver væsentlig fysisk, kemisk 
eller biologisk beskadigelse af miljøet. Miljøskaden omfatter således også 
de tilfælde, hvor miljøet påvirkes vedvarende. Med hensyn til forsikr ing 
indeholder udkastet til direktiv krav om, at producenten og den virksomhed, 
der bortskaffer affaldet, skal være dækket af en forsikring eller anden form 
for økonomisk sikkerhedsstillelse. Det skal præciseres, at i henhold til 
artikel 3, stk. 2, i udkastet til direktiv, skal producenten i sin 
årsberetning angive navnet på de selskaber, der har forsikret hans 
civilretlige ansvar. Desuden giver udkastet til direktiv Kommissionen 
tilladelse til at undersøge muligheden for at oprette en erstatningsfond for 
miljøskader forårsaget af affald, når den ansvarlige ikke kan identificeres, 
eller når denne er insolvent. Det oprindelige forslag til direktiv er blevet 
ændret, så Parlamentets forslag er blevet indarbejdet^16^, og det behandles 
nu i Rådet. 
(11) Det oprindelige formål med forureneren-betaler-princippet var at undgå 
konkurrenceforvridning som følge af, at en medlemsstat gav støtte til 
driftsherrer for at gennemføre forureningsbekæmpelse. Jf. henstilling 
fra Rådet 79/3/EØF, EFT L 5 af 9.1.1979, s. 29 om forureneren-betaler-
pr incippet. 
(12) Rådets direktiv 75/442/EØF, EFT L 194 af 25.7.1975, s. 39; Rådets 
direktiv 75/439/EØF, EFT L 194 af 25.7.1975, s. 23; Rådets direktiv 
78/319/EØF, EFT L 326 af 13.12.1984, s. 31. 
(13) Resolution fra Rådet og regeringsrepræsentanterne for medlemsstaterne, 
samlet i Rådet den 19. oktober 1987, om videreførelse og gennemførelse 
af Fællesskabets politik og handlingsprogram på miljøområdet (1987-
1992), EFT C 328 af 7.12.1987, s. 15, stk. 2.5.5. 
(14) SEC(89) 2091 endelig udg. - SYN 131 af 6.12.1989. 
(15) EFT C 251 af 4.10.1989, s. 3. 
(16) EFT C 192 af 23.7.1991, s. 6. 
- 20 -
I Kommissionens forslag til Rådets direktiv om deponeringen af affald 
anføres det i artikel 14, at "operatøren er civilretlig ansvarlig for skader 
på og forringelse af mijøet forårsaget af det deponerede affald, uanset om 
det skyldes fejl el lerforsømme I se fra hans side."^17^ 
3.0 Dækning af udgifterne ti i genopretning af miljøet via fælles 
erstatnIngssysterner 
Ordningerne med kollektiv erstatning er økonomiske strukturer, der bygger på 
afgifter eller bidrag. De minder om forsikringer på den måde, at de 
indsamlede midler anvendes til et præcist formål, såsom oprensning eller 
retablering af miljøet. Princippet om erstatningsansvar som følge af 
individuelle handlinger udvides således til et princip om delt 
erstatningsansvar for virkningerne af flere handlinger. Finansieringen af 
disse ordninger via bidrag fra de sektorer, som er mest involveret i den 
form for skade, der skal betales erstatning for, vil udgøre en konkret 
anvendelse af princippet om, at forureneren betaler. Disse ordninger gør det 
indirekte muligt at løse de problemer der er nævnt i afsnit 2.1.5 ovenfor 
(skade som følge af kronisk forurening, tilladt forurening og tidligere 
forurening). 
Udgifterne i forbindelse med de skader, der opstår som følge af den samlede 
virkning af aktiviteter inden for en økonomisk branche, fordeles på de 
forskellige virksomheder i den pågældende branche og internaliseres derved. 
Erstatningsordningerne omfatter andre væsentlige fordele afhængig af den 
særlige form for miljøskade, der er opstået. I første omgang vil evnen til 
hurtigt at kunne gribe ind være af stor betydning i visse situationer med 
miljøskade. I modsætning til ordningerne med erstatningsansvar, som 
forudsætter en lang Juridisk procedure, inden der kan udbetales erstatning, 
giver ordningerne med kollektiv erstatning mulighed for at indsamle midlerne 
på forhånd. De gør det således muligt hurtigere at stille den nødvendige 
kapital til rådighed til afværgeforanstaltninger eller til tilbagebetaling 
for de øjeblikkelige retableringsforanstaltninger. Desuden er byrden af en 
skade lettere at bære, hvis den bæres kollektivt i stedet for individuelt. 
Endelig er det nogle gange ikke sikkert, at man kan få dækket alle udgifter 
hos den ansvarlige part, når udgifterne til retablering af miljøet er høje, 
såfremt den pågældende parts finansielle muligheder er begrænsede. En 
ordning med kollektiv erstatningsbetaling vil kunne bidrage ti I at give det 
nødvendige tilskud til at gennemføre retableringen. 
Sådanne ordninger rejser imidlertid visse problemer med hensyn til 
oprettelse og anvendelse. 
3.1 Problemstillingen 
3.1.1 Pligt til at foretage retablering 
Hvis pligten til at foretage retablering af miljøet skal opfyldes hvilket 
niveau for retablering af miljøet skal man så tilstræbe, hvad skal der gøres 
når retableringen af miljøet til den tidligere tilstand ikke er mulig og 
hvilke omkostninger er det rimeligt at kræve afholdt? 
Hvorledes kan kontrol med genetableringsarbejderne for at sikre 
kvalitetskontrol indarbejdes i systemet? 
Hvem er ansvarlig for at sikre, at kvaliteten af retableringsarbjdet er 
tilfredsstillende? 
(17) EFT C 190 af 22.7.1991, s. 1 
- 21 -
3.1.2 Afholdelse af udgifterne til retablering 
Princippet om, at forureneren betaler, forudsætter, at udgifterne til 
retablering så vidt muligt -skal søges krævet tilbagebetalt hos 
skadevolderen. Hvis den individuelle forurener ikke kan identificeres, eller 
såfremt der ikke er tale om, at han har handlet culpøst, kan årsagen 
eventuelt i visse tilfælde henføres til aktiviteterne i en given økonomisk 
sektor. Bør en ordning med kollektiv erstatning i så fald gøre det muligt at 
fordele udgifterne til retablering mellem alle medlemmer af denne branche? 
Naturligvis skal behovet for at foretage en retablering vurderes i forhold 
til udgifterne for de virksomheder, som skal dele udgifterne. Hvis den 
finansielle byrde af en given kollektiv erstatningsordning bliver for tung 
for deltagerne, vil udgifterne i forbindelse med erstatning for visse skader 
kunne fordeles efter en fordelingsnøgle, som omfatter andre sektorer eller 
alle skatteydere. Bør udgifterne imidlertid ikke principielt påhvile den 
eller de sektorer, der er mest ansvarlige for skaden, så princippet om, at 
forureneren betaler, anvendes i så høj grad som muligt? 
3.1.3 Opretholdelse af den præventive virkning 
Hvis der indføres ordninger med kollektiv erstatning, bør det individuelle 
erstatningsansvar så bevares, så dets præventive virkning opretholdes? Hvis 
sandsynligheden for en skade knyttes sammen med størrelsen af det beløb, der 
skal betales, vil der kunne skabes en ordning, hvor den præventive virkning 
opretholdes, ligesom incitamentet ti I at gennemføre en effektiv 
risikostyring bevares. Hvorledes kan en sådan ordning med differentierede 
afgifter udformes, og hvorledes kan en sådan løsning administreres? 
De erfaringer, der er indhøstet på nationalt og internationalt plan, kan 
også anvendes ved udarbejdelsen af strukturer til erstatning for 
retableringsudgifter i Fællesskabet. 
3.2 Løsninger på national og international plan 
Flere medlemsstater og andre lande har allérede vedtaget visse former for 
kollektiv erstatning i forbindelse med de specifikke problemer ved 
miljøskader. Disse ordninger med kollektiv erstatning giver os væsentlige 
erfar inger . 
3.2.1 Internationale ordninger 
Bl.a. er der oprettet særlige garantifonde i forbindelse med miljøskader, 
der er forårsaget af erhverv, som repræsenterer en særlig risiko for at 
forårsage skade. Denne form for fond supplerer den erstatning, som man kan 
opnå fra de egentlige forurenere og deres forsikringsselskaber. Deres rolle 
består i at mindske virkningerne af forureningsuheld ved i større grad og 
hurtigere at udbetale erstatning ti I de skadelidte. 
Olieindustrien har især oprettet flere fonde, som har ti! formål at 
finansiere retablering af miljøet og udbetale erstatning ti I de skadelidte. 
Den mest kendte er Den Internationale Fond for Erstatning for 
Olieforureningsskader, der blev etableret i 1971 inden for rammerne af Den 
- 22 -
Internationale Konvention om Etablering af en International Fond for 
Erstatning for Olieforureningsskader. Denne fond supplerer Bruxelles­
konventionen af 1969, som pålægger ejeren af et skib et objektivt ansvar i 
tilfælde af uheld, men hvor erstatningsansvaret begrænses, såfremt der ikke 
foreligger culpa. Regeringerne er ikke bidragydere, men det er derimod 
medlemmer af olieindustrien. Fonden foretager udbetalinger, når skibsrederen 
ikke er erstatningsansvarlig i henhold til konventionen, er insolvent, eller 
når skaden overstiger skibsrederens erstatningsansvarsgrænse. Fonden yder 
erstatning for person- og tingsskade og for foranstaltninger, som er 
gennemført for at genetablere miljøet. Olieindustrien har ligeledes selv 
oprettet flere parallelle finansielle strukturer, kendt som TOVALOP*18), 
CRISTAL^19) og OPOL<2°). Det skal understreges, at der på baggrund af de 
seneste olieforureningsulykker ved Corunna og Shetlandsøerne er ved at blive 
udarbejdet et fælles handlingsprogram, som bl.a. har til formål at sikre en 
streng ensartet anvendelse af de internationale regler i hele Fællesskabet 
og at fremme OMl's vedtagelse af egnede regler og standarder. Fællesskabets 
rolle og medlemsstaternes rolle i udarbejdelsen af internationale standarder 
vedrørende sikkerhed 09 forebyggelse af forurening gennemgås især i et 
udkast til Kommissionens meddelelse om en fælles politik vedrørende 
sikkerheden på havet. 
3.2.2 Nationale ordninger 
Der er blevet oprettet andre fonde til at finansiere konkrete genopretninger 
af miljøet. De Forenede Staters Super fond er et eksempel på denne form for 
finansielt instrument. Superfonden blev etableret for at finansiere 
oprydning på farlige, forurenede grunde, og midlerne skaffes fra afgifter på 
råolie og kemiske råstoffer samt en generel miljøafgift fra de amerikanske 
selskaber. Det amerikanske mi IJØbeskyttelsesagentur, EPA, anvender 
(18) Tankers Owners Voluntary Agreement Concerning Liability for Oil 
Pollution giver regeringer erstatning for udgifter til beskyttelse og 
rensning af kystlinjer (1969; revideret 1978). 
(19) Contract Regarding interim Supplement to Tanker Liability for Oil 
Pollution giver erstatning over TOVALOP's grænser (1971; revideret 
1978). 
(20) The Offshore Pollution Liability Agreement sikrer erstatning for 
forureningsskader forårsaget af off-shore oliesporings- og 
-udvindingsanIæg (1974). 
- 23 -
Superfondens midler til at afhjælpe ulykkestilfælde såsom udslip ved uheld 
af farlige stoffer og ti I at rense tidligere affaldsdepoter. Det benytter 
sin regresret ti I at Inddrive disse udbetalte erstatningsbeløb, når der kan 
identificeres potentielt ansvarlige parter for særlige anlæg. 
Der kan også nævnes det erstatningssystem, der blev indført i Sverige i 
henhold til mi IJøskadeloven af 1986. I henhold til loven ydes der erstatning 
for personskade og tingsskade, når skaden ikke kan spores tilbage ti I en 
identificerbar kilde, hvis den ansvarlige part er insolvent, eller hvor der 
i henhold til mi Ijøskadeloven ikke er anført noget om erstatning. Alle 
virksomheder, som ansøger om miljøtilladelser, skal bidrage med et beløb, 
der afhænger af, hvilken form for virksomhed der er tale om og dens 
størrelse. Desuden skal virksomhederne tegne forsikring for deres 
erstatningsansvar for hændelser, som direkte skyldes deres egne aktiviteter. 
Ordningen dækker ikke miljøskader, medmindre de kan anses for at være en 
tingsskade, "som en fysisk person ville være berettiget til erstatning 
for"<21). 
Desuden kan nævnes den franske støj fond, som yder personer, der bor i 
nærheden af Paris' lufthavne, kompensation for at blive udsat for meget 
høje støjniveauer. Fonden blev oprettet ved dekret i 1973; den finansieres 
gennem afgifter, som inddrives hos alle de flyselskaber, der benytter de 
pågældende lufthavne. Tilsvarende blev der i Nederlandene ved lov af 1972 
oprettet en fond for skader forvoldt af luftforurening. Fonden træder ind, 
når forureneren ikke kan findes. Den kan også yde kompensation i de 
tilfælde, hvor identificering af forureneren muligvis vil forsinke 
udbetalingen til skadelidte, mod at de skadelidte overdrager "deres 
rettigheder" mod forureneren til fonden. 
3.2.3 Fors I ag på fæ 11esskabspI an 
I det ændrede forslag ti I et rådsdirektiv om civilretligt ansvar for 
affaldsskader indeholder artikel 11 bestemmelse om, at "Kommissionen i 
ovennævnte forbindelser foretager en undersøgelse af mulighederne for 
oprettelse af en europæisk fond til erstatning af person- og tingsskade 
samt miljøforringelse forårsaget af affald" som kan dække de tilfælde, hvor 
den person, der er ansvarlig ikke kan identificeres eller ikke er i stand 
til at betale det fulde erstatningsbeløb^22^. 
Tilsvarende indeholder forslaget til Rådets direktiv om affaldsdeponering 
bestemmelser om i artikel 18, at medlemsstaterne skal sørge for, at der 
oprettes en eller flere "efterbehandlingsfonde", hvis formål er at dække de 
normale efterbehandl ingsomkostninger ved nedlukkede deponeringspladser og 
udgifterne ved foranstaltninger til forebyggelse eller udbedring af 
miljøskader forårsaget af affaldsdeponering, som ikke kan erstattes på 
anden måde. Fonden oprettes via bidrag fra operatøren for hver 
deponeringsplads på grundlag af deponeringspladsens kategori og de 
deponerede affaldsmængder og -typer*23*. 
4.0 Mulige retningslinjer for Fællesskabets indsats 
Det civilretlige erstatningsansvar som en erstatningsmekanisme er baseret 
på, at der foreligger en skade, der kan opgøres som et økonomisk tab. 
(21) Bilag B til regeringsbeslutning af 25. maj 1989, nr. 37. 
(22) EFT C 192 af 23.7.1991, s. 15. 
(23) EFT C 190 af 22.7.1991. 
- 24 -
Imidlertid giver en miljøskade ikke anledning ti I et økonomisk tab, 
medmindre der er tale om en mindskelse af den økonomiske værdi eller en 
retablering, som indebærer udgifter. 
Formålet med denne grønbog er at drøfte spørgsmålet om, hvorvidt eller 
hvordan der kan indføres en erstatningsordning, som kan anvendes på en 
velegnet og effektiv måde inden for Fællesskabet, så udgifterne til 
retablering af miljøskader dækkes. 
4.1 Horisontal løsning på det civilretlige erstatningsansvar for 
m i IJøskader 
Det civilretlige ansvar kan spille en væsentlig rolle i forbindelse med de 
samlede bestræbelser på at beskytte miljøet. 
Når medlemsstaterne udvikler politikker og projekter til beskyttelse og 
genopretning af miljøet for at opfylde de gældende kvalitetsnormer i 
Fællesskabet, vil de deraf følgende udgifter til retablering kunne søges 
tilbage via en ordning med civilretligt ansvar. 
Det civilretlige erstatningsansvar er en forudsætning for, at at man kan 
gennemføre princippet om, at forureneren betaler. Imidlertid kan det kun 
anvendes i særlige tilfælde af skader, dvs. i tilfælde, hvor man kan 
identificere skadevolderen. 
For at erstatning for miljøskader skal kunne virke effektivt, skal hver 
komponent som vist i figur 1 opfylde visse betingelser. Hvis der ikke kan 
identificeres nogen ansvarlig part, er princippet om erstatningsansvar ikke 
effektivt i forbindelse med genopretning af det beskadigede miljø. Det er 
grunden til, at det nøje bør overvejes, hvilken form for civilretligt 
erstatningsansvar (culpabaseret eller objektivt), der vælges, eller andre 
ordninger (erstatningsordninger), der kan sikre, at miljøet bliver 
genoprettet. 
- 25 -
Figur 1: Muligheden for at gennemføre erstatningssøgsmål 
i sager om miljøskade 
Målelig og < > Ubegrænset eller 
øjeblikkelig latent skade 
skade 
En afgrænset handling < > Kumulative handlinger eller 
eller hændelse hændelser 
Identificerbare < > Ikke-i dent Ificerbare 
erstatningsansvar Iige erstatningsansvar Iige 
Erstatningsansvar < > Intet ansvarsgrundlag 
(culpøst el ler ob­
jekt i vt ansvar) 
Årsagsforbindelse < > Årsagsforbindelse 
fastslået ikke fastslået 
Part med retlig < > Ingen part med retlig 
interesse, der kan interesse, der kan 
anlægge sag anlægge sag 
Erstatningssøgsmål muligt Erstatningssøgsmål kan ikke 
gennemføres, behov for fælles 
erstatn i ngsmekan i smer 
- 26 -
4.1.1 Culpareglen 
Skønt denne ordning udgør en velegnet mekanisme til at fremme overholdelsen 
af miJølovgivningen, kan man rejse spørgsmålet, om det er tilstrækkeligt at 
anvende cuipareglen inden for miljøskader? 
Denne løsning synes ikke at være den bedste løsning i alle tilfælde, idet 
den har visse ulemper. Det tilstræbte mål vil ikke kunne gennemføres fuldt 
ud, medmindre visse betingelser er opfyldt. 
En ordning med erstatningsansvar med culpa indebærer, at det skal bevises, 
at der foreligger culpa. Med hensyn til miljøskader er det ikke let at 
opfylde kravet om at føre bevis for, at der foreligger culpa, i visse 
tilfælde er det endog umuligt. Cuipareglen pålægger skadelidte at bevise og 
påvise, at skadevolder har handlet culpøst, dvs. at han har gjort sig 
skyldig i en undladelse eller i en ulovlig handling, som har forårsaget 
skaden. Påvisningen af, at der er handlet culpøst, forudsætter først og 
fremmest, at skadevolder skulle handle forsvarligt eller i overensstemmelse 
med visse lovbestemmelser, og at han har undladt dette. 
Normer og procedurer i miljølovgivningen vil kunne udgøre referenceelementer 
ved vurderingen af, hvorvidt en part har handlet korrekt eller har undladt 
dette under visse omstændigheder. Imidlertid vil miljølovgivningens 
ufuldstændige karakter ikke altid gøre det muligt at foretage en sådan 
vurdering. Visse forhold i forbindelse med en skade vil ikke kunne evalueres 
på grundlag af normer eller procedurer. I denne forbindelse vil det være 
vanskeligt at bedømme skadevolderens adfærd til at være uforsvarlig, også 
selv om ordningen med erstatningsansvar med culpa kan gøres afhængig af 
forenklede mekanismer og tilpasses som f.eks. med hensyn til bevisbyrden. 
På trods af de positive elementer, der indgår i en ordning med 
erstatningsansvar efter cuipareglen med hensyn til at maksimere den 
væsentlige præventive virkning af erstatningsansvaret, er den tendens, der 
kan spores i de nationale lovgivninger og de internationale instrumenter 
vedrørende miljøskader, at der vælges ordninger med objektivt 
erstatn i ngsansvar. 
4.1.2 Ansvar uden skyld (objektivt ansvar) 
På dette stadium bør man se på den rolle, som en ordning med objektivt 
ansvar (uden skyld) vil kunne spille. Vil målet, som er erstatning for 
miljøskaden, kunne virkeliggøres korrekt og fuldstændigt via en form for 
ordning med ansvar uden skyld? 
Ansvar uden skyld ser ved første øjekast ud til at være en løsning, som er 
særlig velegnet i forbindelse med de særlige forhold ved erstatning for 
mi Ijøskader. 
I forhold til erstatningsansvar med skyld består ansvar uden skyld i en 
forenkling af spørgsmålet om erstatningsansvar, idet ordningen fritager for 
kravet om påvisning af skyld. Imidlertid skal skadelidte bevise, at skaden 
skyldes tredjemands handling. 
- 27 
Fordelene ved en sådan ordning kan kort opridses således: en ordning med 
ansvar uden skyld kan bidrage ti I en bedre risikostyring og udgøre en 
juridisk sikkerhed for de virksomheder, der er omfattet heraf. Den kan 
ligeledes fremme gennemførelsen af princippet om, at forureneren betaler for 
visse former for økonomiske aktiviteter. Denne ordning garanterer, at 
skader, der er forårsaget af en økonomisk aktivitet, dækkes af driftsherren. 
Ordningen med ansvar uden skyld vil kun kunne opfylde de ønskede mål 
tilfredsstillende, hvis visse væsentlige spørgsmål afgøres forud for 
beslutningen om at vælge en sådan ordning. Hvis en ordning med ansvar uden 
skyld skal kunne fungere effektivt i forbindelse med erstatning for 
miljøskader med de deraf følgende fordele, skal de forskellige dele af denne 
ordning defineres præcist. De valg, der skal foretages, er væsentlige, da de 
vil fastlægge det objektive ansvars anvendelsesområde. De spørgsmål, der 
rejser sig i forbindelse med en ordning med ansvar uden skyld, er anført 
nedenfor. 
En meget omfattende ordning med objektivt ansvar vil kunne pålægge visse 
økonomiske sektorer for store byrder, som vil kunne føre til større 
problemer i Økonomien.(2^) 
A - Hvilke skader bør definitionen omfatte? 
Som allerede understreget er den juridiske definition på en miljøskade af 
stor betydning, idet den er afgørende for, hvilken art og hvilket omfang de 
nødvendige retableringsaktioner skal have, og dermed for de omkostninger, 
som kan dækkes via det civilretlige erstatningsansvar. Denne problematik 
omfatter forskellige underliggende spørgsmål som f.eks. definitionen på 
"miljø", og hvilken påvirkningsgrad der skal foreligge, for at der er tale 
om en skade. 
B - Hvilke aktiviteter skal omfattes af ordningen med objektivt 
erstatningsansvar? 
Der kan tænkes flere løsninger på dette spørgsmål. Som det er forsøgt påvist 
i denne meddelelse på de foregående sider, vil et for omfattende system, 
dvs. som omfatter et for stort antal aktiviteter, kunne få uheldige 
virkninger for de økonomiske operatører, og skabe juridisk usikkerhed og 
dermed blive umulig at implementere. 
Hvordan kan en sådan ordning tage hensyn ti I en sektor som 
transportsektoren, som især er kendetegnet ved sin mobile natur og den 
varierende risiko afhængig af transportformen? 
Spørgsmålet om anvendelsesområdet for det objektive erstatningsansvar 
omfatter ligeledes et underliggende problem, som vedrører definitionen af 
farlig aktivitet. Hvorledes vurderer man, om visse aktiviteter er farlige, 
og at de dermed falder ind under det objektive erstatningsansvar? Ordninger 
med objektivt erstatningsansvar, som bygger på farlige aktiviteter, skal 
omfatte en fælles definition af, hvad man forstår ved "farlig". 
(24) Jf. bilag II om erfaringerne i USA. 
- 28 -
C - Hvilken part er ansvarlig? 
Dette spørgsmål omfatter også problemet om, hvorledes det objektive ansvar 
skal kanaliseres, med henblik på en effektiv og retfærdig løsning med hensyn 
til betalingen af omkostningerne. Skal ansvaret pålægges den part, som har 
den tekniske viden, de økonomiske midler og den operationelle kontrol med 
aktiviteten? 
Gennemførelsen af en ordning med objektivt erstatningsansvar rejser også 
andre vigtige spørgsmål som f.eks. spørgsmålet om bevisbyrden, spørgsmålet 
om ansvarsbegrænsning, spørgsmålet om hvordan en ordning med økonomisk 
sikkerhedsstillelse skal se ud osv. 
Oven i alle disse spørgsmål kommer der andre problemer, som det vil være 
nødvendigt at belyse, hvis man skal sikre en fuldstændig anvendelse af 
ordningen med objektivt erstatningsansvar, og således at man fuldt ud kan 
udnytte de fordele for miljøet, der er knyttet ti I en sådan ordning. Man må 
på sin vis udnytte de erfaringer, der er gjort på nationalt eller 
internationalt plan med hensyn til objektivt erstatningsansvar, og man må 
forebygge de ulemper og uheldige følgevirkninger (eventuelle virkninger for 
långivere, for finansielle institutioner f.eks.), som følge af 
definitionerne i forbindelse med objektivt erstatningsansvar. Ordningen med 
objektivt erstatningsansvar må ikke føre til andre resultater end hvad der 
søges tilstræbt, dvs. erstatning for miljøskaden. 
For at besvare alle de spørgsmål, som uundgåeligt melder sig i forbindelse 
med udarbejdelsen af en ordning med civilretligt erstatningsansvar, og 
utvivlsomt med en særlig tydelighed i forbindelse med miljøskader, vil en af 
de muligheder, der står åbne for Fællesskabet, være at anvende de løsninger, 
der er fastlagt i Europarådets konvention om erstatningsansvar for skade 
forårsaget af miljøfarlig virksomhed, og i denne forbindelse også at påregne 
Fællesskabets undertegnelse af konventionen. 
Hvis Europarådets konvention vælges som løsning for en ordning med objektivt 
ansvar på fællesskabsplan, bør der lægges særlig vægt på de bestemmelser i 
konventionen, som overlader det til de kontraherende parter selv at 
fastlægge gennemføre Isesvi I kårene. En sådan fremgangsmåde vil bl.a. kunne 
anvendes i forbindelse med ordningen om økonomisk sikkerhedsstillelse, som 
er fastsat i Europarådets konvention. 
Ellers vil Europarådets konvention kunne danne udgangspunkt for en 
fællesskabsordning med hensyn til erstatning for miljøskader. De 
komponenter, der indgår i denne ordning med ansvar uden skyld, som 
konventionen indeholder, vil kunne udgøre løsninger bl.a. på de vigtigste 
spørgsmål, der er nævnt ovenfor, dvs. spørgsmålet om, hvad man forstår ved 
miljøskade, definitionen på ansvarlige personer og fastlæggelsen af hvilke 
aktiviteter der skal falde ind under en ordning med ansvar uden skyld. 
- 29 -
4.2 En horisontal løsning hen Imod fælles erstatningsordninger 
Det civilretlige erstatningssøgsmål er et nyttigt rets instrument ti I at 
inddrive omkostningerne ved genopretning af miljøet på grund af dets 
forebyggende og ansporende virkninger. 
Det er imidlertid kun effektivt inden for visse grænser. Hvis det 
civilretlige erstatningsansvar skal gøres gældende, forudsætter det, at 
visse betingelser er opfyldt. Hvis det f.eks. ikke er muligt at fastslå en 
årsagssammenhæng mellem skaden og den ansvarlige, er 
erstatningsansvarsmekanismen uden virkning. Og spørgsmålet om, hvem der skal 
betale for retableringen af det beskadigede miljø og de dertil knyttede 
omkostninger, er heller ikke løst. 
Hvis det ikke er muligt at dække omkostningerne via et civilretligt 
erstatningssøgsmål, er det nødvendigt at anvende andre former for 
erstatningsansvar til dækning af genetabler ingsomkostningerne efter 
miljøskaden. Det er derfor nødvendigt at rejse spørgsmålet om, hvorledes man 
kan afhjælpe de iboende begrænsninger ved ordningen med civilretligt ansvar. 
En eventuel løsning består i at anvende kollektive erstatningsordninger, som 
kan dække udgifterne til miljøgenopretning. Denne ordning gør det muligt at 
skabe en ligelig fordeling af ansvaret for udgifterne inden for den 
økonomiske sektor, som er tættest knyttet til den formodede 
forureningskilde. En løsning kunne derfor bestå i at kombinere fordelene ved 
det civilretlige ansvar og fordelene ved fælles erstatningsordninger. 
På det praktiske plan vil en sådan integreret "mi IJøansvarsordning" kunne 
gennemføres således: 
Såfremt der er tale om en skade, der kan henføres til en ansvarlig 
enkeltpersons handling, søges erstatningen opnået via det civilretlige 
erstatningssøgsmål. 
Såfremt skaden ikke kan henføres ti I en ansvarlig parts aktiviteter 
(den ansvarlige person kan ikke identificeres), kan man anvende fælles 
erstatningsordninger, der er så vidt decentraliserede som muligt. 
Udgifterne til genetablering fordeles mellem en række økonomiske 
sektorer. 
På baggrund heraf kunne man overveje en løsning, hvor fordelene ved det 
civilretlige erstatningsansvar vil kunne udnyttes fuldt ud, og dets 
begrænsninger vil blive opvejet af fordelene ved erstatningsordningerne. 
4.3. Perspektiver 
På grundlag af de muligheder, som er skitseret ovenfor, foreslår 
Kommissionen, at der gennemføres drøftelser blandt alle de parter, der er 
interesseret i de spørgsmål, der omhandles i denne meddelelse, således at 
eventuelle kommentarer skal være Kommissionen i hænde inden den 1. oktober 
1993. 
- 30 -
BILAG I 
Tendenser i medlemsstaterne 
Det er betegnende for denne lovgivning, at ansvar kan ifaldes uden culpa. 
Til eksempel kan anføres: 
Belgisk lov af 22. februar 1974 om giftigt affald, som gør producenten af 
giftigt affald objektivt ansvarlig for den skade, som affaldet forvolder-, 
Belgisk kongeligt dekret af 16. oktober 1981 om kontrol med organismer, som 
skader planter og planteprodukter, hvori ejeren af det jordstykke, hvorfra 
de pågældende organismer kommer, gøres ansvarlig for enhver skade, som de 
forvolder ved spredning; 
Fransk lov af 15. Juli 1975 om affald, som fastlægger, at en person, som 
overgiver visse former for affald til enhver anden person end indehaveren af 
et godkendt bortskaffelsesanlæg, er objektivt ansvarlig for enhver skade, 
som affaldet forvolder; 
Græsk rammelov nr. 1650 af 1986 om miljøbeskyttelse, hvori det fastsættes, 
at enhver fysisk eller Juridisk person, som forvolder forurening eller skade 
på miljøet, er objektivt ansvarlig for den pågældende skade-, 
Det Forenede Kongeriges lov om kontrol med forurening af 1990, hvori der 
fastlægges regler om objektivt ansvar for skade som følge af ulovlig 
bortskaffelse af affald; 
Portugisisk grundlæggende lovgivning om miljøet nr. 11/1987, som indeholder 
bestemmelser om objektivt ansvar for betydelige miljøskader forårsaget af en 
farlig aktivitet; 
Tysk vandressource lov fra 1960, som gør forvolderen af en retsstridig 
vandforurening objektivt ansvarlig for de opståede skader-, 
Tysk lov om erstatningsansvar for miljøskader fra 1990, som indeholder 
bestemmelser om et samlet system om objektivt erstatningsansvar for drift af 
industrianlæg, som udgør en miljørisiko. 
- 31 -
BILAG II 
Situationen i stater uden for Fællesskabet: Japan og USA 
I lapansk ret er ansvaret for miljøskader baseret på civilretten og visse 
forurenings love, som fastlægger det civilretlige, strafferetlige og 
administrative ansvar. De mange tilfælde, hvor der er forvoldt skade mod 
personer og ting har ført til, at de Japanske dommere fortolker teksterne 
til fordel for skadelidte. 
Lovene om bekæmpelse af luftforurening og vandforurening er blevet ændret, 
således at forureneren er ansvarlig for skaden, selv om der ikke foreligger 
culpa. Dette princip med objektivt ansvar anvendes i Japan kun i forbindelse 
med personskader. I de andre tilfælde skal der føres bevis for, at 
forureneren har handlet culpøst. 
Den japanske retspraksis har for at lette skadelidtes situation skabt to 
teorier, dels teorien om tålegrænsen og teorien om sandsynlighed. I henhold 
til den første teori er der ulemper, som personer må tåle. Hvis disse 
ulemper overstiger tålegrænserne, kan skadelidte anlægge sag. Grænserne 
fastlægges i forhold til skadens art. Der kan være tale om personskade, 
tingsskade eller ikke-økonomi sk skade. I henhold til den anden teori skal 
skadelidte kun påvise, at der sandsynligvis eksisterer en årsagssammenhæng 
mellem den skadevoldende handling og selve skaden. 
I de tilfælde af forurening, hvor forureneren ikke kan findes, findes der en 
erstatningsfond, som øjeblikkeligt hjælper alle skadelidte, der har været 
udsat for personskade. 
I henhold til den Japanske lov af 5. oktober 1973 om erstatning for 
personskade som følge af forurening, er enhver skadelidt, der lider af 
helbredsskader som følge af vand- eller luftforurening, berettiget ti I en 
erstatning, efter at den pågældende er blevet undersøgt af en kommission, 
uden at han behøver at forsøge at finde den ansvarlige eller at bevise 
dennes culpa. Fonden finansieres via afgifter på forurenende emissioner og 
via en del af afgifterne på motorkøretøjer. Imidlertid udbetales 
erstatningen kun automatisk i højrisikoområder og for sygdomme, der er nævnt 
på en Iiste. 
Det skal præciseres, at Japan på nuværende tidspunkt er i færd med at 
udarbejde en lov om "produktansvar". Forskellige grupper har udarbejdet 
forskellige lovforslag. Generelt anerkender alle forslagene objektivt 
erstatningsansvar og fastlægger en formodning om defekte varer. Forslagene 
omfatter alle aktivitetsområder. Ansvaret påhviler såvel fabrikanten som 
importøren. 
I USA bygger det civilretlige ansvar for miljøskader både på "common law" og 
det i lovgivningen fastsatte objektive erstatningsansvar. 
I Common Law anvendes begreber som "nuisance", "trespass", "negligence" og 
"ultra-hazardous activity" for at give skadelidte mulighed for at anlægge 
sag mod forurenere. 
- 32 -
En føderal lov (Comprehensive Environmental Response Compensation Liability 
Act, i det følgende benævnt CERCLA) blev vedtaget i 1980. I henhold til 
loven er der blevet oprettet en føderal fond (Superfunds), som finansierer 
oprensnings- og genetabler ingsaktioner, så regeringen hurtigt kan handle for 
at fjerne enhver trussel mod menneskers sundhed og mindske fremtidige risici 
fra alvorligt forurenede grunde. 
Ved denne lov er der således oprettet en ordning med objektivt ansvar, 
således at regeringen kan kræve omkostningerne til genopretning tilbage fra 
"potentielt ansvarlige parter" ("potentially responsible parties"). 
Loven indeholder bestemmelser om, at virksomheder kan gøres ansvarlige for 
deres tidligere depoter, også selv om disse på daværende tidspunkt ikke var 
ulovlige. Det ansvar, der fastlægges i CERCLA, er både objektivt (dvs. 
uafhængig af, om der foreligger skyld eller undladelse) og fælles og 
solidar i sk. 
Inden for rammerne af det nationale katastrofeprogram skal der årligt 
udarbejdes en revideret liste, som indeholder de grunde eller anlæg, der er 
prioriteret i hele USA. I 1989 omfattede denne nationale liste (Superfund 
National Priorities List" eller NPL) 981 grunde, som faldt ind under 
bestemmelserne om øjeblikkelig oprensning. 
Finansieringen af oprensningen sikres via en fond ("Superfund"), som betaler 
udgifterne til fjernelse af affald og genopretning. Kongressen har givet 
fonden et tillægsbeløb på 8,5 mia. for perioden 1986 til 1991. 
Den føderale indsats på de opregnede grunde er begrænset til de tilfælde, 
hvor de ansvarlige parter ikke kan findes eller ikke træffer de nødvendige 
foranstaltninger. Der er således tale om en subsidiær indsats i forhold til 
den indsats, som de potentielt ansvarlige private parter kan yde. Det 
amerikanske mi Ijøbeskyttelsesagentur er den myndighed, der har til opgave at 
gennemføre de foranstaltninger, der er anført i loven. Det klassificerer 
først de områder, hvor det er nødvendigt at foretage genopretning af 
miljøet. Dernæst foretager det en identifikation, blandt de potentielt 
ansvarlige personer (PRP), af de personer, som vil blive anset for at være 
ansvarlige, og som skal betale for den skade, der er blevet forvoldt. 
Mi Ijøbeskyttelsesagenturet retsforfølger "agressivt" de potentielt 
ansvarlige parter hos domstolene for at få de beløb, der er betalt for 
oprensningen, tilbage. I denne forbindelse støtter det sig på ansvarets 
solidariske karakter og definitionen på potentielt ansvarlige parter. 
I henhold til loven kan et stort antal personer anses for at være 
"potentielt ansvarlige parter". Der kan være tale om den nuværende ejer af 
grunden; den person, der ejede grunden, da den blev forurenet; den 
industrivirksomhed, der har frembragt affaldet; transportøren af affaldet; 
affaIdshandleren. I praksis kan selv kreditinstitutter som banker anses for 
at være ansvarlige, hvis de har gjort udlæg i en forurenet grund, som har 
været prioriteret. 
- 33 
I henhold til loven er de parter, som er blevet kendt ansvarlige for 
udledningen af de farlige stoffer, pligtige til at foretage rengøringen, en 
fuldstændig genopretning og dermed betale udgifterne til erstatning, som 
desuden er meget høje. Gennemsnitlig skønnes det, at udgifterne til 
erstatning for en forurenet grund er på 29-35 m lo. $. 
Domstolene har udarbejdet regler, som gør ansvaret meget bredt. Den 
ansvarsordning, der følger af CERCLA-loven, er særlig fordelagtig i sager 
vedrørende erstatning til regeringen, således at de potentielt ansvarlige 
parter skal betale meget store udgifter. 
Trods ændringer af CERCLA i henhold til Superfond Amendments and 
Reauthorization Act 1986 (SARA), som har neddæmpet det meget strenge 
ansvarssystem, idet der er blevet indført begrebet "uskyldige ejere" 
("innocent landowners"), som har ret ti I en gunstig behandling, hvis de kan 
bevise, at de ikke var vidende om, og ikke burde vide, at deres grund var 
forurenet, er der fortsat kritik og problemer. 
Men omfanget af problemet med farligt affald har vist sig at være større end 
man oprindeligt havde troet, og udgifterne til oprensning har vist sig at 
være meget store. 
Denne politik samt de utilstrækkelige finansielle midler, som Super fund 
råder over, har fremkaldt et stort antal retssager mellem personer, der er 
blevet identificeret som ansvarlige, deres forsikringsselskaber, banker og 
mi IJøbeskyttelsesagenturet. Det skønnes i dag, at 14 000 personer har sager 
verserende i henhold til CERCLA-lovgivningen. 
I et enkelt tilfælde var antallet af de forsikringsselskaber, der var 
involveret, efter at mi IJøbeskyttelsesagenturet havde anlagt sag, langt over 
400. Retssager og procedurer, der er blevet indledt, udgør ca. 30-60% af de 
midler, som mi IjøbeskytteIsesagenturet, driftsherrerne og 
forsikringsselskaberne har udbetalt. Procedurerne er derfor blevet ekstremt 
lange og indviklede. 
Desuden har systemets funktion fået de forsikringsselskaber, som opererer på 
det amerikanske marked, ti I at revidere deres holdning over for dækning af 
miljørisici. Ud over en forhøjelse af præmierne er en lang række risici 
udelukket i de nuværende policer på markedet. I flere tilfælde er det ikke 
muligt at få dækning mod forurening, da forsikringsselskaberne anser visse 
aktiviteter for ikke at kunne dækkes via en forsikring. 
Hvad angår långivning, har man konstateret en hårdere kurs i forbindelse med 
ydelse af lån til ejere eller driftsherrer, der har affaldsdepoter. 
CERCLA-systemet har været udsat for meget stærk kritik, idet et af de 
forfulgte mål, som er hurtig og fuldstændig oprensning af forurenede 
områder, i praksis har vist sig ikke at kunne gennemføres. Man taler om en 
"pervers virkning" ved CERCLA-systemet. De forskellige berørte parter 
(administration, industrien, forsikringsselskaber, sagkyndige osv.) har 
fremsat forslag ti I en væsentlig ændring af systemet og dets funktion. 
Tilhængerne af CERCLA-systemet finder, at denne lovgivning har den fordel, 
at industriens adfærd er blevet ændret, og at den er blevet opmærksom på 
miljøproblemerne. I henhold til tilhængerne af lovgivningen, har den haft 
den praktiske virkning, at enhver handelstransaktion forudgås af en 
miljøundersøgelse eller et miljøaudit. 
- 34 -
BILAG III 
Tendenser på internationalt plan 
Tabel I: Internationale konventioner 
om det civilretlige ansvar og erstatning 
(partiel liste) 
AtomenergI 
1960 Paris-Konventionen om ansvar for tredjemand på den nukleare energis 
område, ændret ved tillægsprotokol fra 1964 
(i kraft) (B, DE, DK, ES, F, GR, IT, NL, P, UK) 
1963 BruxeI les-Konvent ionen om ordning om supplerende erstatning for skader 
ved nukleare ulykker 
(i kraft) (B, DE, DK, ES, F, IT, NL, UK) 
1963 Wien-Konventionen om civilretligt ansvar for nukleare skader 
(i kraft) 
1988 Wien Fællesprotokol om gennemførelse af Wien-Konventionen og Paris-
Konventionen 
(endnu ikke trådt i kraft) 
01 ieforurening 
1969 BruxeI les-Konvent ionen om civilretligt ansvar for skader ved 
olieforurening, med ændringer 
(i kraft) (B, DE, DK, ES, F, GR, IR, IT, NL, P, UK) 
1971 BruxeI les-Konvent ionen om oprettelse af en international fond til 
erstatning for skader ved olieforurening, med ændringer 
(i kraft) (DE, DK, ES, F, GR, IT, NL, P, UK) 
1977 London-Konventionen om privatretligt ansvar for skader ved 
olieforurening som følge af efterforskning og udnyttelse af 
minera I ressourcer i havbunden 
(endnu ikke trådt i kraft) 
- 35 -
Transport af farlige materialer og andre farlige aktiviteter 
1971 BruxeI les-Konvent ionen om civilretligt ansvar ved søtransport af 
nukleart mater iale 
(i kraft) (DE, DK, ES, F, IT) 
1989 Geneve-Konventionen om civilretligt ansvar for skader forårsaget ved 
transport af farligt gods ad landevej, Jernbane og indre vandveje 
(endnu ikke trådt i kraft) 
Konvention om ansvar og erstatning i forbindelse med søtransport af farlige 
og gift ige stoffer 
(under udarbejdelse) 
Europarådets konvention om civilretligt ansvar for skader som følge af 
farlige aktiviteter for miljøet 
(under udarbejdelse) 
Tabel II: Internationale konventioner, som indeholder 
en klausul om det civilretlige ansvar 
(part iei Iiste) 
Havbeskyttelse 
1972 London-Konventionen om forhindring af havforurening ved dumpning af 
affald og andre stoffer, med ændringer (artikel 10) 
(i kraft) (B, DE, DK, ES, F, GR, IR, IT, NL, P, UK) 
1976 Barcelona-Konventionen om beskyttelse af Middelhavet mod forurening 
(artikel 12) 
(i kraft) (ES, F, GR, IT, EØF) 
1982 De Forenede Nationers Havretskonvention (artikel 279) 
(endnu ikke trådt i kraft) 
1983 Cartagena-Konventionen om beskyttelse og udvikling af det marine miljø 
i den større caribiske region (artikel 14) 
(i kraft) (F, NL, UK) 
1985 Nai rob i-Konvent ionen om beskyttelse, styring og udvikling af hav- og 
kystmiljøet i den østafrikanske region (artikel 15) 
(endnu Ikke trådt i kraft) 
- 36 -
Femte Barcelona-Protokol om beskyttelse af Middelhavet mod forurening som 
følge af efterforskning og udnyttelse af fastlandssoklen og havbunden og 
dens undergrund (artikel 27) 
(under udarbejdelse) 
Beskyttelse af Antarktis 
1988 Wellington-Konventionen om regulering af mineral ressourceakt i viteter på 
Antarktis (artikel 8) 
(endnu ikke trådt i kraft) 
Grænseoverskri dende foruren i ng 
1989 Base I-Konvent ionen om kontrol med grænseoverskridende bevægelser af 
farligt affald og deponering heraf (artikel 12) 
[ECE-FN] konvention om beskyttelse og brug af grænseoverskridende vandløb og 
internationale søer (artikel 7) 
[ECE-FN] konvention om grænseoverskridende virkninger af industrielle uheld 
(artikel 18) 
- 37 -
BILAG IV 
Ordningen i henhold til Europarådets konvention 
I de seneste fem år har Europarådet udarbejdet et udkast ti I konvent ion om 
civilretligt ansvar for skader, som forvoldes af miljøfarlige aktiviteter, 
og som indeholder mere generelle bestemmelser end de ovenfor nævnte 
internationale konventioner. 
Rådet gav den 26. marts 1992 Kommissionen et forhandl ingsmandat^25) 
vedrørende denne konvention. 
Ud over Fællesskabet og medlemsstaterne deltog EFTA-landene og et stigende 
antal lande fra Central- og Østeuropa i forhandlingerne. Konventionen 
indeholder også mulighed for, at lande som ikke er medlem af Europarådet, 
kan t iltræde den. 
Formålet med konventionen er at sikre en passende erstatning for skader 
forårsaget af virksomhed, som er farlig for miljøet. Konventionen omhandler 
ligeledes forebyggelse og genopretning. Begrebet omfatter skader, der 
sky i des ændring af miljøet, person- og tingsskader samt 
afværgeforanstaltninger, dvs. foranstaltninger, der træffes for at hindre 
eller begrænse skade. Skaden kan skyldes en engangshændelse eller vedvarende 
forurening. 
Begrebet skade omfatter skader, der skyldes ændringer af miljøet, 
personskader og tingsskader samt udgifter til afværgeforanstaltninger, dvs. 
foranstaltninger, der hindrer eller begrænser skaden. Skaden kan være 
forårsaget af en enkelthænde I se eller en vedvarende forurening. Det skal 
bemærkes, at definitionen på "miljø" i Europarådets konvention er udformet 
bredt (Jf. punkt 2.3. i hovedrapporten). 
For at sikre at målsætningen om passende erstatning for skaden realiseres, 
indeholder konventionen en ordning med objektivt erstatningsansvar. I 
henhold til konventionen er den ansvarlige driftsherren, dvs. den person, 
der har kontrollen over den farlige aktivitet på det tidspunkt, hvor 
hændelsen indtræder eller i det særlige tilfælde vedrørende affaldsanlæg 
eller -depoter, på det tidspunkt, hvor skaden bliver kendt. 
I konventionen betegner udtrykket "farlig aktivitet (virksomhed) en 
aktivitet, der udøves erhvervsmæssigt, og som bl.a. omfatter farlige 
substanser, genetisk modificerede organismer eller visse mikroorganismer. 
Dette begreb dækker ligeledes driften af affaldsanlæg eller -depoter samt 
visse anlæg til behandling m.v. af affald (jf. også afsnit 2.2 i dette bilag 
vedrørende definitionen på ansvarets omfang i Konventionen, afsnit 2.5 om 
bevisbyrde og afsnit 2.7 om forsikring og økonomisk sikkerhedsstillelse i 
henhold til Konventionen). 
(25) Mandat til Kommissionen om forhandlinger med henblik på en 
international konvention om skade forårsaget af miljøfarlig virksomhed 
(Europarådet) SEK(91) 750 endelig udg. 
- 38 -
Udkastet til konvention giver miljøorganisationer eller fonde mulighed for 
at anlægge sager ved retten med henblik på at opnå præventive 
foranstaltninger og foranstaltninger til genopretning af miljøet. 
I henhold til konventionen kan disse organisationer rejse sager ved retten 
for at anmode om: "forbud mod miljøfarlig, ulovlig virksomhed, som udgør en 
alvorlig trussel mod miljøet; et påbud om, at driftsherren skal foretage 
præventive foranstaltninger; et påbud om, at driftsherren efter hændelsens 
indtræden, skal træffe foranstaltninger, som hindrer en skade; et påbud til 
driftsherren om, at han skal foretage genopretning af miljøet." 
Konventionen indeholder bestemmelser om Det Europæiske Økonomiske 
Fællesskabs tiltrædelse. I den faste komité, som skal følge 
fortolkningsproblemer og gennemføre Isesproblemer i forbindelse med 
konventionen, har Det Europæiske Fællesskab én stemme, som det kan benytte 
på de områder, der falder ind under dets kompetence. 
konventionen blev vedtaget den 8. marts 1993, og er åben for undertegnelse 
fra og med den 21. Juni 1993. Den træder i kraft efter tredje ratificering. 
Ekspertkomitéen under Europarådet, som har udarbejdet udkastet til 
konvention, har som næste etape fastsat undersøgelse af andre former for 
erstatning for miljøskader, især erstatningsfonde. 

ISSN 0254-1459 
KOM (93) 47 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 14 
Katalognummer : CB-CO-93-147-DA-C 
ISBN 92-77-53940-2 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg