Meddelelse fra Kommissionen

Forbedring af den videnskabelige og tekniske rådgivning til brug for EU's fiskeriforvaltning

(2003/C 47/06)

1. RESUMÉ

Det er nødvendigt, at EU baserer den fælles fiskeripolitik på en forbedret og mere aktuel videnskabelig rådgivning, der vil gøre politikken mere videnskabeligt velfunderet end tidligere. Dette vil stille større krav til de videnskabelige eksperter og de eksisterende videnskabelige institutioner, end disse kan honorere i dag, og der er derfor et presserende behov for at forbedre det videnskabelige grundlag og tilrettelæggelsen af det videnskabelige arbejde.

Ifølge Kommissionen tjener forbedringerne to hovedformål:

For det første at hjælpe de regionale videnskabelige organisationer med at opretholde og styrke deres rolle som fora for international forskning, metodeudvikling, tilrettelæggelse af undersøgelser samt strategisk rådgivning på længere sigt (et eller flere år frem). Med henblik herpå bør EU sørge for at sikre en bedre koordinering af medlemsstaternes bidrag til de regionale videnskabelige organisationer.

For det andet at sikre, at EU får sine egne videnskabelige rådgivere, der kan yde fiskeriforvaltningen praktisk rådgivning her og nu som supplement til de eksisterende rådgivningsmuligheder på nationalt plan.

Denne meddelelse gennemgår kort Kommissionens syn på, hvilken videnskabelig fiskerirådgivning den foreslåede nye fælles fiskeripolitik kræver, og hvad der mangler for at nå dette mål. De planlagte forbedringer kan inddeles i to grupper med hver sin overskrift: effektivisering og bedre koordinering af rådgivningsindsatsen samt styrkelse og udvidelse af de videnskabelige institutioner, der yder rådgivning. Kommissionen foreslår en løsning på kort sigt, der kan forbedre rådgivningen, og foreslår forskellige nye institutionelle ordninger, der kan udgøre et mere solidt og permanent grundlag for indsatsen på længere sigt. Når Rådet og Europa-Parlamentet har haft lejlighed til at drøfte dette oplæg, vil Kommissionen udarbejde mere detaljerede forslag i 2003.

2. HVAD HAR VIDENSKABELIG RÅDGIVNING MED POLITIK AT GØRE?

Bæredygtighed og biologiske risici er i dag de mest centrale aspekter af fiskeriforvaltningen. Udfordringerne i EU's fiskeriforvaltning har væsentligt øget behovet for helt opdaterede videnskabelige vurderinger og råd. Hertil kommer, at den stadig større brug af videnskabelig rådgivning som det vigtigste grundlag for identificering og løsning af problemer har sat fokus på de områder, hvor rådgivningen bør være mere stringent, pålidelig og troværdig. Hovedproblemerne inden for videnskabelig rådgivning vedrører:

- data: Vanskelighederne ved at skaffe data, herunder nøjagtige fangstdata, har rejst tvivl om troværdigheden af den rådgivning, der ydes på grundlag af disse data, og derved mindsket tilliden til rådgivningen

- gennemsigtighed: De manglende offentlige evalueringer har undertiden skabt det indtryk, at rådgivning er et rent internt spørgsmål, og at den manglende åbenhed kan dække over grundlæggende svagheder i den videnskabelige rådgivning

- timing: De nuværende rådgivningssystemer er ikke gearet til at give hurtige svar på presserende forvaltningsspørgsmål og klarer ikke denne opgave særlig godt. Fordi der nu er et yderst presserende behov for bevarende foranstaltninger, som derfor må implementeres meget hurtigt, er der tillige et behov for en mere omfattende og detaljeret videnskabelig rådgivning, der også kan give hurtige svar på forvaltningsspørgsmål

- ufleksibel rådgivning: Vedtagelsen af standardiserede kriterier for ydelsen af fiskerirådgivning har gjort rådgivningen på tværs af fiskerierne mere konsistent generelt, men har også bevirket, at der ikke altid er taget tilstrækkeligt hensyn til de særlige omstændigheder, der gør sig gældende på specifikke områder.

De seneste erfaringer har vist, at de nuværende rådgivningssystemer ikke er i stand til - eller i hvert fald har meget vanskeligt ved - at præstere den rådgivning, forvalterne har brug for, og der er derfor bred enighed om nødvendigheden af forbedringer. En reform af rådgivningsprocessen er således et centralt element i reformen af den fælles fiskeripolitik. Kommissionen er af den faste overbevisning, at det er nødvendigt at finde frem til årsagerne til manglerne i det nuværende system og at søge at afhjælpe manglerne. En eventuel løsning kan bl.a. omfatte:

- en større villighed hos medlemsstaterne til at levere nøjagtige fiskeridata

- en højere prioritering og bedre tilrettelæggelse af det fiskerividenskabelige og -rådgivningsmæssige arbejde

- større disponible videnskabelige og tekniske ressourcer.

Kommissionen er den hovedansvarlige for forvaltningen af den fælles fiskeripolitik på grundlag af pålidelige videnskabelige data og i overensstemmelse med reglerne for god bevaringspraksis, men råder stort set ikke over nogen egen videnskabelig ekspertise. I stedet benytter Kommissionen sig af de ressourcer, medlemsstaterne tildeler de videnskabelige rådgivningsorganer. Det er nødvendigt at rette op på det misforhold, der opstår, når det ikke er den ansvarlige instans, der ejer de ressourcer, der er nødvendige for at udøve ansvaret.

3. EU'S BEHOV FOR FISKERIRÅDGIVNING

Ifølge forslaget til ny rammeforordning for den fælles fiskeripolitik vil Kommissionen fortsat være ansvarlig for fremsættelsen af forslag til EU-foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af ressourcer, betingelser for adgang til farvande og ressourcer, strukturpolitik og styring af flådekapaciteten, kontrol og håndhævelse, akvakultur, fælles markedsordning og internationale forbindelser. Kommissionen har især en forpligtelse til at indføre en beslutningsproces, der bygger på solid videnskabelig rådgivning og fører til hurtige beslutninger. På grund af Kommissionens afgørende rolle som forslagsstiller og som den instans, der overvåger gennemførelsen af politikken, er det afgørende, at Kommissionen støttes af den rigtige ekspertise på det rigtige tidspunkt.

Nedenfor beskrives hovedtrækkene i den rådgivningsindsats, Kommissionen finder nødvendig.

3.1. Grundprincipper

Bevarelses- og forvaltningsforanstaltninger bør være baseret på videnskabelig rådgivning af høj kvalitet. Rådgivningen bør dække alle relevante faktorer, især samspillet mellem fiskeri, ressourcer og økosystem, og bør tillige omfatte biologiske, tekniske, miljømæssige, økonomiske og sociale faktorer. Rådgivningen bør også tage højde for præcisionsgraden i de foreliggende analyser (dvs. at rådgivningen skal være "robust" og tage hensyn til usikkerhed).

Rådgivningen bør være objektiv og uvildig, følge de nyeste accepterede videnskabelige metoder, fremkomme på det rette tidspunkt og være let tilgængelig og velunderbygget. Rådgivning bør tage hensyn til forsigtighedsprincippet.

Rådgivningen bør pege på anbefalede løsninger (men også oplyse om følgerne af andre former for tiltag). Rådgivningen kan være baseret på en formel analyse eller en ekspertudtalelse eller en kombination heraf. Rådgivningen skal imidlertid være gennemsigtig, og det skal klart fremgå, hvornår der er tale om en ekspertudtalelse, og hvornår der er tale om en matematisk analyse. Rådgivningen bør ledsages af udtalelser om virkningerne af og risiciene ved alternative løsninger.

Rådgivningsprocedurerne bør være gennemsigtige, og de relevante videnskabelige aspekter bør evalueres af uafhængige videnskabelige og tekniske eksperter. Rådgivningen bør generelt være åben for aktindsigt. Der bør indføres høringsmekanismer, der tager hensyn til omkostninger og fordele, og mekanismerne skal stå i et rimeligt forhold til de problemer, der skal løses.

Under overholdelse af reglerne for god videnskabelig praksis bør rådgivningen være praktisk således at forstå, at den skal kunne omsættes til praksis med et minimum af fortolkning eller evaluering.

Rådgivningen bør også bygge på et bredt videnskabeligt grundlag og tage højde for, at flere forskellige fortolkninger af de foreliggende oplysninger kan være lige gode.

3.2. Bevarelse og forvaltning af fiskeri

3.2.1. Praktisk rådgivning med en kort tidshorisont

Der vil være behov for rådgivning, når der skal fastsættes passende fangstmængder og fiskeriindsats på kort sigt under hensyntagen til de mere langsigtede mål. Rådgivningen skal tage hensyn til:

- fiskebestandenes tilstand og de biologiske risici ved at befiske disse bestande

- størrelsen af bestandene af ikke-kommercielle arter, levestedernes tilstand og fiskeriaktiviteternes følger for disse bestande og levesteder

- den bæredygtige balance på længere sigt mellem fiskeriindsatsen og ressourcerne

- "samfiskning" af forskellige arter

- eliminering af spild og udsmid.

3.2.2. Strategisk rådgivning med en længere tidshorisont

Kommissionen har foreslået, at EU udarbejder flerårige forvaltningsplaner for forskellige former for fiskeri(1). Disse planer vil sikre genoprettelsen af fiskebestande, hvor dette er nødvendigt, og indeholde mål og regler for den praktiske fiskeriforvaltning. Dette nødvendiggør videnskabelig rådgivning om alternative forvaltningsstrategiers konsekvenser for bestandene og fiskeriet.

Endvidere er det vigtigt at undersøge sammenhængen mellem fiskerfartøjernes kapacitet og den fiskeridødelighed, denne kapacitet medfører, for at afgøre, hvilken fiskerflådekapacitet der er forenelig med en bæredygtig udnyttelse af ressourcerne.

Den fælles fiskeripolitik bør orienteres mod en økosystembaseret forvaltningsmodel. Dette vil kræve rådgivning om fiskeriets langsigtede virkninger for de marine økosystemers struktur og funktion.

Tildelingen af fiskekvoter og adgang til fiskeri er et politisk og ikke et videnskabeligt spørgsmål. Men når tildelingerne vedrører bestande, der vandrer på tværs af de økonomiske zoners grænser, anmodes de videnskabelige eksperter ofte om at fremlægge oplysninger om fangstfordeling, biomasse samt omfang af og tidspunkt for fiskevandringer.

3.3. Kontrol og håndhævelse

Der vil fortsat være behov for videnskabelige og tekniske evalueringer med henblik på at udvikle kontrolforanstaltninger. Således er der f.eks. for nylig vedtaget lovgivning om den største tilladte trådtykkelse for net. Måling af trådtykkelsen er et teknisk spørgsmål, som, selv om det umiddelbart forekommer enkelt, kræver udvikling af helt nye metoder. Også håndhævelsen af hygiejne- og sundhedsreglerne kan nødvendiggøre teknisk ekspertise om fordelingen af fiskebestande sammenholdt med fordelingen af forurenende stoffer som f.eks. dioxiner.

3.4. Internationale forhandlinger

Kommissionen er ansvarlig for forhandlingerne om fiskeriaftaler om adgangen til tredjelandes overskydende fiskebestande og de betingelser, på hvilke EU's fiskerfartøjer kan fiske i områder, hvor regionale fiskeriorganisationers bevarelsesforanstaltninger gælder. EU bør arbejde for at fremme og styrke det internationale samarbejde og sikre et lige så bæredygtigt og ansvarligt fiskeri uden for som i EU's farvande.

Ved at vedtage adfærdskodeksen for ansvarligt fiskeri(2) forpligtede Det Europæiske Fællesskab sig til at "fremme og forbedre udviklingslandenes forskningskapacitet bl.a. inden for dataindsamling og -analyse, information, videnskab og teknologi, udvikling af menneskelige ressourcer og tilrådighedsstillelse af forskningsfaciliteter, således at udviklingslandene kan deltage effektivt i bevarelsen, forvaltningen og den bæredygtige udnyttelse af havets levende ressourcer".

3.4.1. Regionale og bilaterale fiskeriaftaler

Fiskeriaftaler kræver et væsentligt bidrag fra videnskabelige eksperter for at sikre sammenhæng og konsekvens i de forskellige bevarelsesforanstaltninger, koordinere EF-forskernes bidrag til de regionale fiskeriorganisationer og yde teknisk bistand under udarbejdelse af fiskeriaftaler og under forhandlinger om fiskerimuligheder.

3.4.2. Videnskabeligt samarbejde om rådgivning om fiskeriforvaltning til tredjelande

Videnskabelig rådgivning om fiskeressourcer og fiskeriets indvirkning på de marine økosystemer i tredjelande, hvor EU har interesser, bør hovedsagelig ydes gennem videnskabelige eksperter i det pågældende land og relevante regionale organisationer. Udviklingslandene (især AVS-staterne) kan dog være i den situation, at de ikke råder over tilstrækkelig videnskabelig knowhow til at kunne afgøre, om de har overskydende ressourcer til rådighed, som andre kan få adgang til efter havretten. Der kan også være politiske årsager til, at landene tøver med at udnytte de tilgængelige videnskabelige oplysninger. Er det videnskabelige niveau for lavt, påhviler det EU og dens medlemsstater sammen med partnerlandene at investere i udviklingspartnerlandenes kapacitet til at analysere deres egne ressourcesystemer, generere viden om ressourcerne og styrke forvaltningsstrukturerne, således at disse bliver i stand til at udnytte den videnskabelige rådgivning. Sådanne foranstaltninger er en forudsætning for en fiskeriforvaltning, der kan sikre en bæredygtig udnyttelse af de marine økosystemer.

AVS-visionen for bæredygtig udvikling(3) udgør en opdateret ramme for styrkelsen af forsknings- og forvaltningskapaciteten hvad angår vedvarende naturlige ressourcer. Det er i denne forbindelse vigtigt, at EU får en større videnskabelig kapacitet, der sætter det i stand til at analysere økosystemer og ressourcer.

3.5. Akvakultur

EU har ikke de samme regulerings- og kontrolopgaver på akvakulturområdet som inden for forvaltningen af fangstfiskeri, men har et ansvar for miljø, folke- og dyresundhed, økonomi og dyrevelfærd. Der er ofte behov for videnskabelig og teknisk rådgivning om disse aspekter af akvakulturaktiviteterne.

Det er normalt eksterne eksperter, der yder en sådan rådgivning, især hvis der er tale om videnskabelig rådgivning på ad hoc-basis. På visse områder (især sundheds- og veterinærområderne) kan Kommissionen trække på allerede eksisterende særlige komitéer. Der findes imidlertid ingen videnskabelig komité, der beskæftiger sig med akvakulturens miljøvirkninger og økonomi.

Det er endvidere nødvendigt at sikre en systematisk indsamling af data om akvakulturproduktion, -markeder og -priser. De oplysninger, der afgives i henhold til den eksisterende rådsforordning om medlemsstaternes indberetning af statistiske oplysninger om akvakulturproduktionen, er ikke tilstrækkelige til dette formål.

3.6. Den sociale og økonomiske dimension af fiskeriforvaltning og strukturpolitik

De nuværende rådgivningssystemer i fiskerisektoren fokuserer på de biologiske videnskaber og drejer sig kun sjældent om alternative forvaltningsstrategiers sociale og økonomiske konsekvenser, selv om der er udviklet et solidt teoretisk grundlag for vurderingen af økonomien i forbindelse med forvaltning af naturressourcer, og selv om forvalterne har behov for oplysninger om deres handlingers sociale og økonomiske konsekvenser.

Hovedårsagen til, at der ikke ydes rådgivning om dette emne, er, at de data, der er nødvendige for at støtte en sådan standardiseret analyse på EU-plan, ikke eksisterer.

I 2004 begynder medlemsstaterne systematisk at indsamle økonomiske data om EU's fiskeri (se 4.1). Når indsamlingen er påbegyndt, har Kommissionen til hensigt at evaluere de pågældende datas kvantitet, kvalitet og rækkevidde. Det vil blive nødvendigt at træffe aftaler om langsigtede rutineanalyser og indarbejdelse af analyseresultaterne i anden rådgivning, EU modtager på fiskeriområdet.

4. EKSISTERENDE PROCEDURER FOR YDELSE AF VIDENSKABELIG RÅDGIVNING

I det følgende afsnit gennemgås de måder, hvorpå videnskabelige eksperter i dag giver forvalterne oplysninger og råd. Rådgivningsprocessen omfatter tre faser: indsamling af data, analyse af data som basis for rådgivningen samt selve rådgivningen. Disse elementer vil blive gennemgået enkeltvis.

4.1. Dataindsamling

Nødvendigheden af at bevare bestandene har ført til lavere kvoter, mens effektiviseringen af fiskerflåderne har medført såvel en højere fangstkapacitet som et større økonomisk behov for fiskefangster for at kunne forrente investeringerne. Dette har skabt et incitament hos erhvervsfiskere til at fange langt flere fisk end tilladt efter kvotesystemet. Generelt har medlemsstaternes sanktioner ikke været tilstrækkelig afskrækkende til at forhindre hyppig overfiskning. Derfor er fangstskønnene i de senere år blevet meget mere unøjagtige, hvilket har mindsket den videnskabelige rådgivnings pålidelighed og troværdighed.

EU har påtaget sig et større ansvar for at indsamle de data, der er nødvendige for at gennemføre den fælles fiskeripolitik. Mens dataindsamling tidligere var medlemsstaternes ansvar og kun på ad hoc-basis blev medfinansieret af EU, er EU nu ved at indføre programmer med standardiserede procedurer og kriterier, der kan forbedre samarbejdet om og koordineringen af dataindsamlingen.

Ifølge Rådets forordning (EF) nr. 1543/2000(4) er medlemsstaterne ansvarlige for indsamlingen af såvel fiskeriafhængige som fiskeriuafhængige data, ligesom de er forpligtet til at etablere standarddatabaser med biologiske og økonomiske data.

Selv om de nye procedurer forventes at forbedre dækningen, rækkevidden og mængden af de indsamlede data om undersøgelser og biologiske prøver, kan sådanne forbedringer ikke kompensere for den usikkerhed, som unøjagtige fangstdata giver.

Fordi de videnskabelige eksperter ikke har tillid til nøjagtigheden af de officielle statistikker, har de ofte benyttet uafhængige metoder til vurdering af fangsternes størrelse. Så længe fangststatistikkerne vedbliver med at være unøjagtige, vil der være behov for sådanne uvildige skøn.

Endvidere er indsamlingen af økonomiske data om akvakultur og forarbejdning problematisk. Kun sidstnævnte data er omfattet af forordning (EF) nr. 1543/2000, men indsamlingen heraf vil først være obligatorisk i 2006. Indsamlingen af akvakulturstatistikker er begrænset til produktionsdata som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 788/96. Som følge af den nuværende mangel på pålidelige data kan Kommissionen ikke effektivt overvåge situationen inden for akvakultur og forarbejdningsindustrien eller overvåge eventuel overskydende produktionskapacitet som krævet i forordning (EF) nr. 2792/1999.

4.2. Videnskabelig og teknisk analyse og selve rådgivningen

Den videnskabelige analyse, som rådgivningen bygger på, foretages i de fleste tilfælde i samarbejde mellem de nationale institutter for fiskeriforskning. Dette samarbejde er et af de vigtigste midler til at sikre en uvildig rådgivning, der opfylder høje integritetsstandarder og overholder internationale videnskabelige principper.

Nedenfor gennemgås nogle af de vigtigste rådgivningsmekanismer.

4.2.1. Internationale institutionelle ordninger

Videnskabelig og teknisk rådgivning ydes som regel af nationale fiskerilaboratorier, der normalt finansieres af de nationale regeringer. Laboratoriernes aktiviteter kan omfatte forskning på mange havvidenskabelige felter (herunder kemisk og fysisk oceanografi samt undersøgelser af økosystemer), overvågning (fødevarekvalitet og forurening) samt vurderinger og rådgivning vedrørende fiskeri. Undertiden bliver også ikke-statslige institutioner (f.eks. universitetsafdelinger) anmodet om rådgivning.

I de senere år er der indgået formelle aftaler om disse institutioners aktiviteter og de tjenester, de yder de nationale forvaltninger. Dette indebærer en anerkendelse af, at videnskabelig rådgivning og forskning inden for fiskerisektoren er en aktivitet, der ikke er gratis, og som skal styres efter faste retningslinjer.

Dette har medført, at de nationale laboratorier, når fiskeriforvalterne anmoder om yderligere rådgivning, har været nødt til enten at overbelaste deres ansatte eller fjerne dem fra andre opgaver (som de eventuelt er kontraktligt forpligtet til at løse) for at kunne imødekomme anmodningerne. Dette har ofte været tilfældet, når f.eks. EU's fiskeriforvaltere anmoder ICES om yderligere rådgivning.

Situationen er højst utilfredsstillende for begge parter. De nationale institutter skal søge at imødekomme anmodninger om ekspertbistand, selv om de kun har ringe indflydelse på den proces, der fører frem til anmodningen, og heller ikke modtager nogen betaling for bistanden. Samtidig råder Kommissionen ikke over egne ressourcer og kan således ikke løse de presserende problemer, der opstår på dens ansvarsområde.

I en række regionale fiskeriorganisationer (f.eks. Den Interamerikanske Kommission for Tropisk Tunfisk) er det organisationens eget videnskabelige personale, der foretager dataindsamling, videnskabelig forskning og vurderinger. Andre institutioner har ansat fast personale til det videnskabelige sekretariat, der kan støtte de nationale laboratoriers aktiviteter.

De forskellige regionale fiskeriorganisationer har rapporteret om en række fælles problemer:

- alt for mange møder og komitéer

- for få EU-forskere til at deltage i og effektivt bidrage til møderne

- afhængighed af medlemsstaternes vilje til at levere videnskabelig ekspertise

og i nogle tilfælde

- andre landes manglende evne til at bistå en række regionale fiskeriorganisationer.

4.2.2. Rådgivning til nationale forvaltninger

De nationale fiskerilaboratorier er ansvarlige for grundforskning, bidrag til internationale rådgivende og videnskabelige organer samt en del overvågningsopgaver. De yder tillige de nationale forvaltninger rådgivning om spørgsmål, der berører de nationale fiskerflåders interesser.

De nationale laboratorier finansieres i vid udstrækning af de nationale forvaltninger, og der er en klar forbindelse mellem laboratorierne og den institution, der ønsker rådgivning. Det samme gælder ikke for de øvrige mekanismer, der beskrives nedenfor.

4.2.3. Samarbejde gennem Det Internationale Havundersøgelsesråd (ICES)

Medlemsstaternes videnskabelige eksperter samarbejder om vurderingen af tilstanden for mange fiskebestande i det nordøstlige Atlanterhav og om at yde fiskerirådgivning gennem ICES. Denne organisation blev oprettet i 1902 for at fremme, koordinere og formidle resultaterne af forskningsaktiviteter i tilknytning til havet og havets levende ressourcer. I henhold til en række internationale konventioner blev ICES' rolle udvidet til også at omfatte rådgivning om fiskebestande og fiskeri til tre internationale fiskerikommissioner og til EU.

ICES er et forum for de nationale fiskerilaboratorier i medlemsstaterne og andre lande i området, som samler deres ressourcer, når de skal løse fælles problemer og nå til enighed om indholdet af deres rådgivning om fiskeriforvaltning. ICES har etableret et system med arbejdsgrupper og rådgivende komitéer, hvis medlemmer er videnskabelige eksperter fra medlemslandene. Arbejdsgrupperne rapporterer til de rådgivende komitéer, som er ansvarlige for selve rådgivningen.

ICES har bevist sin effektivitet og troværdighed, når det drejer sig om videnskabelig udvikling og den årlige rådgivning om passende fangstmængder for de enkelte bestande. Organisationen har haft stor succes med at fremme det videnskabeligt baserede fiskeriforvaltningskoncept. Men nu overstiger efterspørgslen efter fiskerirådgivning ICES' rådgivningskapacitet(5). Dette kan bl.a. ses ud af det stigende antal særlige anmodninger (dvs. anmodninger om andet end rutinerådgivning) fra Kommissionen til ICES og ICES' svar herpå(6).

ICES' rådgivningskapacitet styres af medlemsstaternes fiskerilaboratorier. Anmodningerne om rådgivning kanaliseres dog gennem Kommissionen på vegne af EU, som er brugeren af rådgivningen. Den institution, der anmoder om rådgivningen, kan kun bidrage med meget få ressourcer til processen, og samtidig deler fiskerilaboratorierne ikke nødvendigvis EU's interesse i at afsætte videnskabeligt personale til løsning af et problem rejst af EU. Resultatet kan være, at ICES prioriterer fiskerirådgivningen forholdsvis lavt.

EU er ikke medlem af ICES, hvilket er usædvanligt for en regional organisation, der beskæftiger sig med fiskeri. Situationen forekommer usædvanlig, fordi EU, selv om det er ansvarligt for fiskeribevarelse og -forvaltning, ikke er repræsenteret eller involveret i ICES' planlægnings- og beslutningsproces, der danner grundlag for fiskerirådgivningen og vurderingen af fiskebestande.

4.2.4. Rådgivning om tredjelandes farvande

Uden for det nordøstlige Atlanterhav fungerer fiskerirådgivningen normalt på tilsvarende måde, idet de videnskabelige vurderinger og den videnskabelige rådgivning udføres af eksperter fra de nationale laboratorier, der deltager i videnskabelige arbejdsgrupper, som regionale fiskeriorganisationer har oprettet til formålet(7). (NAFO, ICCAT, CCAMLR, GFCM). Der er dog to generelle forskelle mellem situationen her og situationen i ICES' tilfælde. For det første ydes fiskerirådgivningen i disse andre fora af de organisationer, der er ansvarlige for fiskeriforvaltningen, som baserer sig på resultater af egne undersøgelser. For det andet er det ifølge kompetencefordelingen mellem EU og dets medlemsstater EU, der er medlem af organisationerne, selv om EU-medlemsstaterne i visse tilfælde også kan være medlemmer, især når der er tale om områder med delt kompetence.

Hvad angår rådgivning om fiskeri i tredjelandes farvande støtter EU sig så vidt muligt på vurderinger foretaget af de regionale fiskeriorganisationer. Men i mange tilfælde foreligger der ikke sådanne oplysninger, og Kommissionen må da hente ekspertise fra STECF eller individuelle eksperter eller gøre brug af intern ekspertise.

4.2.5. Rådgivning ydet af Den Videnskabelige, Tekniske og Økonomiske Komité for Fiskeri (STECF)

STECF er oprettet for at rådgive Kommissionen om videnskabelige, tekniske og økonomiske fiskerianliggender. Organisationen henter stort set sin ekspertise samme sted som ICES, nemlig hos de nationale fiskerilaboratoriers personale.

Komitéen rapporterer til Kommissionen, og dens medlemmer udpeges af Kommissionen blandt højt kvalificerede videnskabelige, teknologiske og økonomiske eksperter. Medlemmerne af STECF er normalt ansat i statslige kontorer, men der kan også være tale om eksperter fra universitetskredse.

STECF's arbejde består især i at foretage skrivebordsundersøgelser eller evalueringer eller kompilere arbejde, der tidligere er udført, ofte af ICES. Selv udfører STECF meget lidt originalt videnskabeligt arbejde, men i en række tilfælde har Kommissionen samlet undergrupper til møder i STECF-regi. Medlemmerne af en gruppe er ofte ikke medlemmer af STECF og har lejlighedsvis omfattet deltagere fra Norge. Disse grupper producerer innovativt arbejde, normalt som svar på specifikke anmodninger fra Kommissionen. STECF gennemgår disse gruppers rapporter.

STECF's medlemmer, især biologer og fiskeredskabsteknologer, er i mange tilfælde også medlemmer af arbejdsgrupper og andre grupper under ICES. STECF kan derfor ikke optræde som en organisation, der er fuldstændig uafhængig af ICES-systemet, og deltagelsen i STECF pålægger medlemmerne ekstraarbejde, ofte i form af repetitivt arbejde. Der er dog en tendens til, at medlemsstaterne anmoder STECF om at gennemgå ICES' arbejde, især hvis emnet er kontroversielt.

STECF er den eneste organisation, der regelmæssigt yder Kommissionen økonomisk rådgivning. Hidtil har STECF's største bidrag på dette område været baseret på et forskningsprojekt vedrørende økonomisk vurdering af EU's fiskeri, hvortil der kun er afsat bevillinger til og med 2004. Der må derfor findes en måde, hvorpå dette værdifulde økonomiske instrument kan videreføres og udvikles.

EU-midler anvendes alene til at betale STECF-medlemmernes rejseudgifter og diæter i forbindelse med deres deltagelse i møder. Under sådanne fravær er de stadig ansat af deres institutter, men står ikke til rådighed for disse. Denne ordning forhindrer, at STECF's arbejdsindsats øges ud over det forholdsvise lave niveau, som de nationale fiskeriinstitutters goodwill rækker til, og det har ikke altid været muligt for STECF at færdiggøre sit arbejde til tiden. STECF har nået grænsen for, hvad der kan opnås på grundlag af denne goodwill.

4.2.6. Ad hoc-ekspertmøder

Kommissionen indkalder lejlighedsvis til internationale ad hoc-møder for videnskabelige eksperter med henblik på drøftelse af særlige spørgsmål. Der er f.eks. blevet afholdt sådanne møder, hvis der har været behov for at aftale fælles forvaltningsforanstaltninger med Norge. Også regionale fiskeriorganisationer som f.eks. IBSFC og NEAFC har indkaldt til denne type møder, som dog ikke er et egnet forum for drøftelse af tilbagevendende problemer eller rutinevurderinger. Også til sådanne møder trækkes der på de nationale fiskerilaboratoriers ressourcer.

4.2.7. Synergi med EU's forskningspolitik

Forskning udført i henhold til EU's rammeprogram bidrager på mellemlangt og langt sigt til EU's fiskeripolitik. Som led i initiativet "det europæiske forskningsrum" gøres der forsøg på at tilpasse forskningen i henhold til rammeprogrammet til EU-politikkernes behov, herunder fiskeripolitikkens behov, for at sikre en bedre prioritering af forskningsbehovene og skabe en større sammenhæng og synergi mellem de nationale og EU's forskningsaktiviteter. Disse forbedringer er i fuld overensstemmelse med målene for denne meddelelse og forventes at bidrage til opfyldelsen af disse mål.

4.3. Videnskabelig ekspertise i Kommissionen

Da der ikke findes nogen reserve af kandidater udvalgt ved almindelig udvælgelsesprøve, udelukker Kommissionens ansættelsesprocedurer normalt ansættelse af fast videnskabeligt personale. Generaldirektoratet for Fiskeris behov for intern videnskabelig ekspertise dækkes derfor for tiden enten af udstationerede nationale eksperter (hvoraf der var to i april 2002) eller af midlertidigt ansatte (hvoraf der var syv i april 2002). Antallet af eksperter i Kommissionens tjenestegrene er utilstrækkeligt til at opfylde hele EU's fiskeriforvaltningsbehov, og mange forvaltningsmæssige forslag og afgørelser har derfor lidt af kvalitative mangler og forsinkelser.

4.4. Oversigt over problemer og eventuelle løsninger

De vigtigste problemer, der er identificeret i de foregående afsnit, er følgende:

- Der er et stigende behov for videnskabelig rådgivning, som overstiger kapaciteten i rådgivningssystemerne - ICES, STECF eller andre organisationer - der er afhængige af allerede overbebyrdede nationale fiskerilaboratorier.

- EU (som bruger af rådgivningen) prioriterer ikke nødvendigvis på samme måde som de nationale fiskerilaboratorier (hvor ekspertisen findes). Kun helt indirekte er der forbindelser mellem de to.

- Fiskerilaboratorierne og deres finansieringskilder er begyndt at indgå mere formelle kontrakter om levering af videnskabelig ekspertise. Der er i disse kontrakter endnu ikke taget højde for EU's rådgivningsbehov.

- I modsætning til medlemsstaterne har Kommissionen kun meget lidt videnskabelig eller teknisk ekspertise til direkte disposition.

- Udviklingen af en integreret og sammenhængende rådgivning, der tager hensyn til økosystemer og miljømæssige, sociale og økonomiske aspekter, vil kræve flere bevillinger, end der i dag er afsat til behandling af traditionelle fiskeriaspekter.

- Det er kun muligt at opnå mere og bedre videnskabelig rådgivning ved at ansætte mere videnskabeligt personale og støtte de nye videnskaber.

Efter Kommissionens opfattelse er der især to måder, hvorpå den nuværende situation kan forbedres.

For det første kan selve rådgivningen omorganiseres på en måde, der gør systemet bedre egnet til at levere de ydelser, der er behov for. Dette vil indebære en forbedring af forbindelserne mellem videnskab og erhvervsliv og en bedre koordinering af EU's fiskerividenskabelige indsats, især ved at identificere prioriterede opgaver og behov og koncentrere de knappe menneskelige ressourcer om disse. Samtidig vil det være nødvendigt at benytte arbejdsmetoder, der er bedre egnet end de eksisterende procedurer til at opfylde forvaltningsmæssige behov.

For det andet kan der afsættes flere ressourcer til at sikre en bedre og hurtigere videnskabelig rådgivning. Dette vil indebære indsamling af mere omfattende og pålidelige data og ansættelse af flere specialister til at analysere data og yde rådgivning. På kort sigt kan der formentlig ske en udbygning af de eksisterende institutionelle strukturer, men på længere sigt vil det være nødvendigt at udvikle nye strukturer med en klar ansvarsfordeling og en klar angivelse af, hvem der ejer ressourcerne og har forpligtelserne.

5. BEDRE ORGANISERING AF SELVE RÅDGIVNINGEN

Selve den videnskabelige rådgivning skal organiseres bedre for at opfylde fiskeriforvalternes krav. Nedenfor gennemgås de mulige fordele ved at ændre de nuværende systemer.

5.1. Overtagelse af viden fra fiskeindustrien

Kommissionen værdsætter fiskerisektorens viden og praktiske erfaringer og vil trække på de erfarne aktørers tekniske ekspertise under møderne i de regionale rådgivende komitéer. Disse komitéer forventes at kunne bidrage væsentligt til den videnskabelige rådgivningsproces, både med yderligere input om fiskeriaktiviteter og fiskebestande og ved at identificere de mest presserende problemer.

Kommissionen ønsker at tilskynde fiskeriet til at afgive relevante oplysninger direkte til de videnskabelige organisationer og deltage i det videnskabelige samarbejde og i dataindsamlingen. Dette vil også gælde for de data, der er nødvendige for at vurdere EU-fiskerflådernes økonomiske resultater. Endvidere kan fiskerisektoren eventuelt hjælpe ved at foreslå forsknings- og rådgivningsområder.

Blandt de eventuelle aktiviteter i denne forbindelse kan nævnes:

- samråd mellem videnskabelige eksperter og fiskeriet enten på sektorplan eller på regionalt plan, især inden for rammerne af de regionale rådgivende råd, Kommissionen allerede har stillet forslag om

- ekstern gennemgang af fiskerivurderinger

- samarbejde om formuleringen af flerårige forvaltningsplaner og reglerne for fastsættelse af TAC'er eller fiskeriindsatsen.

5.2. Bedre koordinering af fiskeriforskning og -rådgivning

En bedre koordinering af EU's videnskabelige indsats til støtte for fiskeriforvaltningen forventes at bidrage til indførelsen af et videnskabeligt rådgivningssystem, der bedre opfylder forvaltningsbehovene. Dette forventes i sig selv at medføre en effektivisering, der vil hjælpe med at reducere arbejdsbyrden.

Kommissionen er af den opfattelse, at det skulle være muligt at sikre en yderligere effektivisering ved en bedre koordinering af EU's deltagelse i ICES, når der behandles emner af betydning for gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik. Kommissionen foreslår især:

- regelmæssig koordinering mellem Kommissionens tjenestegrene, nationale fiskeriforvaltere og lederne af medlemsstaternes institutter for fiskeriforskning med henblik på at påvise prioriterede forvaltningsbehov, koordinere tildelingen af ressourcer til opfyldelse af disse behov og indgå de hertil nødvendige bevillingsmæssige forpligtelser, før ICES-bidragene foreligger

- koordineringsmøder for EU's repræsentanter på møderne i ICES og andre regionale videnskabelige organer, når disse behandler emner af interesse for EU

- overvejelser om at lade EU blive fuldgyldigt medlem af alle organisationer med tilknytning til fiskerirådgivning, herunder ICES.

Generelt er det vigtigt, at EU's videnskabelige bidrag til regionale fiskeriorganisationer koordineres ordentligt for at fremme effektive arbejdsgange og sikre en klar rådgivning, som bygger på konsensus. Kommissionens tjenestegrene har påtaget sig den koordinerende rolle for mange regionale fiskeriorganisationer, og dette bør fortsætte. Endvidere har Kommissionen som bruger af rådgivningen behov for detaljerede oplysninger om baggrunden for rådgivningen.

De regionale videnskabelige organisationer er de vigtigste centre for koordinering og planlægning af den internationale og regionale havvidenskabelige forskning. EU's rammeprogrammer sikrer koordineringen af medlemsstaternes forskningsprogrammer og en delvis finansiering heraf over EU's budget.

5.3. Prioritering af videnskabelige opgaver

Videnskabelig rådgivning kan effektiviseres ved at koncentrere ressourcerne om de spørgsmål, der har størst betydning for fiskeriforvaltningen, selv om dette også indebærer en risiko for, at den videnskabelige indsats kanaliseres til uproduktive områder som følge af særinteresser. Blandt de måder, hvorpå belastningen af systemet eventuelt kan mindskes, kan nævnes:

- koncentrering af forsknings- og dataindsamlingsindsatsen om højrisikosituationer frem for lavrisikosituationer

- indførelse af forenklede rådgivningsprocedurer på områder, hvor der er aftalt flerårige forvaltningsplaner

- mindre hyppig rådgivning, når der er tale om bestande, hvor de årlige stigninger og fald i bestandstørrelsen er vanskelige at måle, jf. den nuværende praksis for jomfruhummer (det er vigtigt, at denne fremgangsmåde kun anvendes ved bestande, hvis størrelse er nogenlunde stabil bedømt ud fra de mere eller mindre nøjagtige vurderinger)

- udvikling af procedurer for og metoder til behandling af presserende forvaltningsmæssige problemer, efterhånden som disse opstår.

I en situation med bæredygtigt fiskeri, dvs. hvor fiskeriindsatsen er tilpasset fiskerimulighederne, vil behovet for forvaltningsrådgivning være mindre. I et forsøg på at nå frem til denne situation vil den fælles fiskeripolitik bl.a. omfatte:

- flerårige planer med forsigtige langsigtede strategier

- systemer til styring af indsatsen

- tilpasning af fiskerflådernes kapacitet til de udnyttede bestandes produktionspotentiale.

Trods mulighederne for til en vis grad at mindske belastningen af systemet vil den generelle efterspørgsel efter videnskabelig rådgivning dog sandsynligvis fortsat stige. Dette skyldes ikke alene nødvendigheden af at basere forvaltningsbeslutninger på videnskabelig rådgivning, men også, at den videnskabelige basis formentlig vil blive udvidet til også at omfatte miljømæssige, økonomiske og sociale aspekter. Folkesundhedshensyn samt økosystemtiltag og flådebaserede foranstaltninger vil yderligere belaste systemerne for fiskeriovervågning og -rådgivning.

5.4. Belysning af rollerne som videnskabelig rådgiver og forvalter

En af vanskelighederne ved en stor del af den videnskabelige rådgivning i dag er, at arbejdsfordelingen mellem den videnskabelige ekspert og forvalteren ofte er uklar. En del videnskabelig rådgivning kan være baseret på forudsætninger om politikmål, der egentlig er forvalterens ansvar, med det resultat, at rådgivningen kan drages i tvivl på grund af fejlagtige præmisser.

Det er derfor vigtigt, at anmodninger om videnskabelig rådgivning formuleres på en måde, der ikke efterlader nogen tvivl om, hvilke forudsætninger eksperterne skal gå ud fra. Dette kan gøres på mindst to måder.

For det første kan forvaltningsmyndigheden gøre det helt klart, hvad forvaltningsmålene er, og pålægge de videnskabelige eksperter at arbejde ud fra disse mål. EU kan f.eks. følge denne metode i tilfælde af enighed om flerårige forvaltningsplaner, hvor der kan fastsættes mål f.eks. vedrørende biomasse, fiskeridødelighed, udbytte eller fangststabilitet.

For det andet kan forvaltningsmyndigheden anmode om rådgivning om forskellige forvaltningsoptioner, inden den beslutter sig for en af disse. I så fald vil rådgiverne skulle angive, hvilke forudsætninger optionerne bygger på, og anvise alternative strategier.

Det vil være nødvendigt klart at oplyse om forudsætningerne med hensyn til politikmål, både når EU anmoder om videnskabelig rådgivning, og når de videnskabelige organisationer yder rådgivningen.

I begge tilfælde bør fiskeindustrien og andre interesserede parter inddrages i formuleringen af forvaltningsmyndighedens anmodninger, jf. afsnit 5.1.

5.5. Hurtigere reagerende organisationer

Fiskeriforvaltere er betænkelige ved den lange tid, der går, før anmodninger om videnskabelig rådgivning besvares. Der er behov for en hurtigere metode, der kan give hurtige svar på presserende forvaltningsspørgsmål. Metoden kan f.eks. omfatte hurtig oprettelse af ad hoc-grupper til løsning af specifikke problemer - eventuelt med yderligere finansiering. For tiden er de regionale videnskabelige organisationer ikke gearet til at yde en sådan hurtig rådgivning. Et af de store problemer er mangelen på ekstra videnskabelige ressourcer til at besvare sådanne spørgsmål. Den videnskabelige prioritering bliver nemlig fastlagt lang tid i forvejen, og det er ikke let at ændre prioriteringen. Hurtigere rådgivning er et af Kommissionens prioriterede mål.

En omorganisering alene vil dog ikke kunne sikre såvel bedre kvalitet og større bredde i rådgivningen som en hurtigere levering af denne rådgivning.

6. FORØGELSE AF DE PERSONALEMÆSSIGE RESSOURCER, DER AFSÆTTES TIL RÅDGIVNINGEN

Selv om det antages, at en omorganisering vil gøre de videnskabelige aktiviteter mere fokuseret på problemer af forvaltningsmæssig interesse, vil der fortsat være en væsentlig forskel mellem den mængde rådgivning, der er behov for, og den mængde, som de nationale laboratoriers personale kan levere som følge af budgetmæssige og andre begrænsninger. EU må undersøge mulighederne for en bedre støtte til det videnskabelige grundlag.

6.1. Forbedring af dataindsamling og fangststatistikker

Mange fejlindberetninger af fangster for visse fiskearters vedkommende gør det meget vanskeligt at yde fornuftig videnskabelig rådgivning. Derfor, men også af hensyn til kvoteforvaltningen, er det nødvendigt at gøre fangstindberetningerne mere nøjagtige. Samtidig er eksperterne nødt til kritisk at gennemgå de indberettede oplysninger.

EU-rammen for indsamling og forvaltning af fiskeridata, der er nødvendige til gennemførelse af den fælles fiskeripolitik, og som blev fastlagt ved Rådets forordning (EF) nr. 1543/2000, forventes at medføre en væsentlig forbedring af kvaliteten af de fiskeriuafhængige biologiske og økonomiske data og bidrage væsentligt til en forbedring af den videnskabelige rådgivning. Der skulle være mulighed for at kombinere dataindsamling i henhold til forordning (EF) nr. 1543/2000 og i henhold til den kommende EF-rammeforordning med andre dataindsamlingsinitiativer til måling af havmiljøets tilstand og miljøbelastningen. Med henblik herpå er det nødvendigt at koordinere dataindsamlingsinitiativer, således at disse kan bidrage til etableringen af en fælles informationsinfrastruktur. Denne vil fjerne hindringerne for adgangen til og brugen af de offentligt finansierede data, der er nødvendige for vurderingerne og for den videnskabelige og tekniske rådgivning. En sådan koordinering kan eventuelt finde sted som led i den fælles overvågnings- og evalueringsstrategi, der er omhandlet i meddelelsen "Frem mod en strategi til beskyttelse og bevarelse af havmiljøet".

Det er imidlertid ikke sandsynligt, at disse programmer vil påvirke kvaliteten og pålideligheden af fangststatistikkerne væsentligt, idet disse data indsamles gennem forskellige kontrolorienterede systemer. Dette problem bør behandles som en hastesag som led i reformen af den fælles fiskeripolitik, fordi det er den almindelige opfattelse, at videnskabelig rådgivning nødvendigvis må være fejlbehæftet, fordi vurderingerne er baseret på officielle statistikker, som mange mener er upålidelige.

Kommissionen har i sit forslag til ny rammeforordning foreslået foranstaltninger til forbedring af kvalitetskontrollen af nationale fangststatistikker.

6.2. Styrkelse af det videnskabelige grundlag og større fokusering på forvaltningsproblemer

Det egentlige problem er, at der ganske enkelt ikke er tilstrækkeligt mange eksperter til at levere de analyser og den rådgivning, som Kommissionen har brug for til at gennemføre den fælles fiskeripolitik.

Udfordringen består i at forøge de videnskabelige ressourcer og sikre, at der på længere sigt afsættes personale til at rådgive EU. Der må skaffes større bevillinger til fiskerividenskaben og fiskerirådgivningen og udvikles administrative strukturer, der tager højde for, at EU er en af de største brugere af fiskerividenskabelig rådgivning og derfor er berettiget til at lægge beslag på en vis del af ressourcerne.

6.2.1. De vigtigste krav til udvikling af fiskerirådgivningen

Det er af afgørende betydning, at Kommissionen får sin rådgivning fra videnskabelige eksperter, som er velorienterede, har et godt omdømme og klart er fri for politiske påvirkninger. Dette indebærer:

angående "velorienterede": Medlemmer af videnskabelige rådgivningsorganer bør have tæt kontakt med de grupper, der modtager og analyserer data. De bør være en del af internationale strukturer, som har til opgave at analysere oplysninger, og bør deltage i møder i arbejdsgrupper. De videnskabelige eksperter skal både forske og rådgive nationale forvaltninger. Der bør i princippet ikke være noget til hinder for, at eksperter finansieret af Kommissionen både bidrager til ICES (f.eks.) og rådgiver Kommissionens tjenestegrene

angående "et godt omdømme": Eksperterne har opnået deres gode omdømme ved at yde en række originale bidrag til løsningen af fiskerividenskabelige problemer. Medlemmerne af videnskabelige rådgivningsorganer bør udvælges på grundlag af deres resultater og have tilstrækkelig lejlighed til at fortsætte deres forskningsindsats

angående "klart fri for politiske påvirkninger": De videnskabelige eksperter i de fleste nationale forvaltninger er normalt placeret således, at de er beskyttet mod administrativ og politisk pression fra de nationale fiskerilaboratorier. De eksperter, der ikke kan sige sig fri for sådanne påvirkninger, mister hurtigt deres troværdighed og indflydelse.

6.2.2. Løsninger

For at udvide ressourcegrundlaget for fiskerividenskab og -rådgivning er Kommissionen nået til den konklusion, at det er nødvendigt at ansætte mere personale til at yde EU videnskabelig og teknisk fiskerirådgivning.

Kommissionen overvejer stadig, hvorledes dette ekstra personale skal finansieres og anvendes. Overvejelserne går især i to retninger:

- vederlag til de nationale laboratorier for deres personales bidrag til STECF med henblik på at udvide det videnskabelige personale

- korttidskontrakter for eksperter på visse specialiserede områder, hvor der er et presserende behov for rådgivning.

Der er på EU-budgettet for 2003 afsat 2,3 mio. EUR til disse aktiviteter. Kommissionen vil anvende disse bevillinger til at gennemføre yderligere pilotprojekter på dette område. Senere i år vil Kommissionen så, på baggrund af de indvundne erfaringer og efter at have rådført sig med de relevante parter og medlemsstater, foreslå detaljerede metoder for ydelse af finansiel støtte til forbedret økonomisk rådgivning for perioden 2004-2006.

6.2.3. Opgaver, der skal løses

De yderligere bevillinger tænkes især anvendt til:

- gennemførelse af ad hoc-undersøgelser af presserende karakter

- teknisk støtte til udarbejdelse af forordninger om bevarelse af bestande

- forberedelse af STECF-møder og udarbejdelse af rapporter fra undergrupper

- teknisk støtte til forhandlinger med tredjeparter

- forbedring af den videnskabelige og tekniske dialog med fiskerierhvervet og andre interesserede sektorer

- deltagelse i den videnskabelige udvikling

- gennemgang og evaluering af videnskabelige rapporter

- planlægning af og støtte til forsknings- og udviklingsprojekter.

7. PÅ LÆNGERE SIGT

De kortsigtede forbedringer, der er foreslået i afsnit 6, er langt fra tilstrækkelige til at sikre et videnskabeligt baseret fiskeriforvaltningssystem under EU's ansvar. Nogle af de mere åbenbare mangler og problemer er:

- videnskabelige eksperter, som arbejder i Generaldirektoratet for Fiskeri, bliver muligvis mindre effektive, fordi det vil være vanskeligt for dem at fortsætte deres aktive forskningsindsats

- korttidskontrakter vil muligvis ikke øge antallet af eksperter (eventuelle yderligere midler fra Kommissionen vil sandsynligvis blive anvendt til at erstatte eksisterende personale og ikke til personaleudvidelser)

- for en række medlemsstater vil direkte betalinger fra EU til et nationalt fiskerilaboratorium til støtte for et bestemt arbejdsområde være en institutionel umulighed

- de bedste eksperter er normalt optaget langt tid frem og kan ikke med kort varsel afse tid til ad hoc-undersøgelser

- når der indgås korttidskontrakter med videnskabelige eksperter fra medlemsstaterne, der skal rådgive Kommissionen om spørgsmål af interesse for EU, kan disse eksperter undertiden blive udsat for interessekonflikter.

Der er behov for væsentlige ændringer. EU bør allerede nu begynde at se på mulighederne, selv om ændringerne vil være længe undervejs. De nuværende finansielle overslag giver måske ikke mulighed for at gennemføre de valgte ændringer. Kommissionen finder imidlertid, at en stabil institutionel struktur er nødvendig for den videnskabelige og tekniske støtte til den fælles fiskeripolitik på længere sigt.

Kommissionen overvejer for tiden forskellige alternative modeller og foreslår, at to af disse behandles på politisk plan. Den første mulighed er at udvide ICES' rolle til også at omfatte rådgivning af særlig interesse for EU, herunder om fiskerispørgsmål, der ligger uden for rådets normale geografiske kompetenceområde. Den anden mulighed er at skabe analyse- og rådgivningskapacitet internt i EU.

7.1. En større rolle til ICES

ICES vil eventuelt kunne udvide sin rolle til også at omfatte EF-rådgivningsfunktioner, der dækker hele og ikke kun en del af forvaltningsaspektet. Rent institutionelt vil det være lettere at udvide ressourcegrundlaget på denne måde end ved at oprette et nyt organ. De vigtigste forskelle i forhold til de nuværende ordninger vil være:

- ICES vil direkte beskæftige en gruppe videnskabelige fiskerieksperter med ansvar for de fleste af de opgaver, der er nævnt i afsnit 6.2.3, eventuelt med støtte fra medlemsstaternes specialister.

- ICES vil skulle rådgive om flere emner end i dag, idet ICES bl.a. vil få til opgave at evaluere og rådgive om tekniske foranstaltninger som f.eks. lukkede områder og fiskeredskabsbegrænsninger samt udvikle en hurtigtarbejdende rådgivningsfacilitet. For at kunne dække alle fiskerispørgsmål af fællesskabsinteresse vil ICES være nødt til at udvide sit kompetenceområde og behandle en række fiskerispørgsmål, der ligger uden for ICES' fiskeriområde.

Mangler ved denne model:

- det vil være nødvendigt med en nøjere koordinering og overvågning af rådgivningsprocessen fra Kommissionens og medlemsstaternes side

- ICES har vigtige tredjelande som medlemmer, og det kan blive vanskeligt at opnå enighed om den interne fordeling af ICES-ressourcer

- ICES vil muligvis ikke acceptere at påtage sig ansvar uden for ICES-området som f.eks. i Middelhavsområdet, der omfatter en række interesserede EU-medlemsstater, der ikke er medlemmer af ICES

- ICES vil have brug for tid til at opnå ekspertise om fiskeri i andre områder og opbygge troværdighed på dette felt

- rollefordelingen mellem "ICES, når det optræder på EU's vegne" og andre videnskabelige instanser som f.eks. GFCM's og NAFO's videnskabelige komitéer skal nøje fastlægges.

Efter denne model vil STECF's aktivitetssfære blive begrænset til to hovedområder: levering af økonomisk rådgivning og information samt overvågning af og tilsyn med ICES' aktiviteter. Hertil kommer eventuelt rådgivning om middelhavsspørgsmål.

7.2. Alternative EU-løsninger

En mulighed vil være at øge de disponible videnskabelige ressourcer ved at oprette et nyt videnskabeligt organ, hvis hovedopgave vil være at levere den viden, Kommissionen har behov for til at sikre, at dens forslag og forhandlinger er velfunderede. Der kan nævnes forskellige institutionelle modeller, der kan anvendes, som f.eks. et europæisk agentur, et kommissionskontor eller en teknisk enhed under Det Fælles Forskningscenter (et af Kommissionens direktorater).

En sådan organisation vil kunne sikre den videnskabelige rådgivnings uafhængighed, yde EU teknisk rådgivning til støtte for EU-politikkerne ved brug af midler fra EF-budgettet og på længere sigt udvide ekspertkredsen. Organisationen kan fungere som et teknisk og videnskabeligt sekretariat for STECF.

Organisationen behøver ikke være en institution, der er samlet ét sted. Personalet kan fordeles på en række mindre kontorer i nærheden af (eller i) medlemsstaternes nationale laboratorier. En anden mulighed af mindre vidtrækkende karakter vil være at etablere et netværk af regionale centre, som dækker havområder af fælles interesse.

Kommissionen er af den opfattelse, at disse muligheder kræver en bredere debat med deltagelse af fiskerikredse og medlemsstater. Kommissionen vil søge at fremme denne debat samtidig med, at de kortsigtede foranstaltninger bliver gennemført.

8. KONKLUSIONER

Der er for få videnskabelige eksperter til at yde den rådgivning, EU's fiskeriforvaltere har behov for. I den nærmeste fremtid vil der også skulle rådgives om økosystemer og sociale og økonomiske emner.

Der kan opnås effektivitetsforbedringer gennem en bedre koordinering af de videnskabelige aktiviteter og en større fokusering på forvaltningsmæssige behov. Kommissionen vil gøre en indsats på dette område, bl.a. ved at koordinere og planlægge EU's bidrag til fiskerividenskaben og -rådgivningen bedre, men dette vil ikke være tilstrækkeligt til at afhjælpe alle manglerne.

Som en yderligere foranstaltning vil Kommissionen foreslå at forbedre støtten til eksisterende ordninger, især STECF, ved at søge at kompensere de nationale fiskeriinstitutter økonomisk for den arbejdskraft, STECF lægger beslag på. Kommissionen vil tillige søge at udarbejde en liste over eksperter, der med kort varsel er villige til at indgå aftaler om rådgivning om specifikke emner.

På længere sigt ønsker Kommissionen at indlede en debat om etableringen af nye institutionelle ordninger og strukturer, der vil betyde en nettotilgang af fiskerieksperter og forbedre rådgivningen om emner af interesse for forvaltningen af den fælles fiskeripolitik.

EU's opgave vil være at opnå:

- et fast videnskabeligt og analysemæssigt grundlag for den nye fælles fiskeripolitik

- et omfattende videnskabeligt bidrag fra EU til den internationale fiskerividenskab

- en tilstrækkelig videnskabelig ekspertise på EU-plan, så forvalterne kan rådgives om fiskeriproblemer, efterhånden som de opstår.

(1) Kommissionens forslag til Rådets forordning om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik, som fastlægger rammerne for evt. fastsættelse af foranstaltninger under den fælles fiskeripolitik til bevarelse, justering af fiskerikapaciteten samt kontrol og håndhævelse. KOM (2002) 185 endelig.

(2) Artikel 12.18 i den adfærdskodeks for ansvarligt fiskeri, som blev enstemmigt vedtaget den 31. oktober 1995 af FAO-konferencen.

(3) Afgørelse nr. 2/LXXV/02 truffet på det 75. møde i AVS-Ministerrådet i Punta Cana (Den Dominikanske Republik) den 27. juni 2002. ACP/84/026/02 Rev 2.

(4) Rådets forordning (EF) nr. 1543/2000 af 29. juni 2000 om fastlæggelse af en EF-ramme for indsamling og forvaltning af fiskeridata, der er nødvendige til gennemførelse af den fælles fiskeripolitik, EFT L 176 af 15.7.2000, s. 1.

(5) Rapport fra XI. møde for direktørerne for Den Europæiske Unions fiskeriforskningsorganisation, 28. maj - 1. juni 2001 i Lysekil, Sverige. Det Nationale Institutt for Fiskeri, Sverige.

(6) I 2000 var der otte sådanne anmodninger, som vedrørte Rockall-kuller, havbars, dybvandsarter, koldtvandskoraler, foranstaltninger til mindskelse af fiskeriets indvirkning på ikke-målarter, fangststrategier for ansjoser, rettidige varsler om højrisikosituationer samt foranstaltninger til at begrænse fangsten af små hvaler. I 2001 indkom der anmodninger vedrørende fem yderligere emner (genoprettelse af torske- og kulmulebestandene, rådgivning, der tager hensyn til fiskeriernes blandede natur, vurderingsforskelles indvirkning på rådgivningen, flerårig rådgivning om TAC for fladfisk samt overprognosticering af industribifangster). I de senere år har det i gennemsnit taget 15 måneder at besvare anmodningerne.

(7) Det Videnskabelige Råd under Organisationen for Fiskeriet i Det Nordvestlige Atlanterhav (NAFO), Den Stående Komité for Forskning og Statistik (SCRS) under Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT), Det Videnskabelige Råd under Kommissionen for Bevarelse af Levende Marine Ressourcer i Antarktis (CCAMLR), som har oprettet et videnskabeligt råd til koordinering af videnskaben og levering af vurderinger og rådgivning, Den Videnskabelige Rådgivende Komité (SAC) under Det Almindelige Råd for Fiskeriet i Middelhavet (GFCM).