Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdet udgave)

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

1. GENERELLE BETRAGTNINGER

Formålet med dette forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv er at forenkle, modernisere og forbedre Fællesskabets lovgivning om ligebehandling af mænd og kvinder ved at samle bestemmelser fra de direktiver, der i kraft af deres emne er indbyrdes forbundne, i én retsakt med det formål at gøre Fællesskabets lovgivning klarere og mere effektiv til fordel for borgerne. Begrundelsen for direktivforslaget skal også ses i lyset af det nye retlige og politiske miljø, der skal gøre Den Europæiske Union mere åben, forståelig og vedkommende i dagligdagen.

Ligebehandling af kvinder og mænd er et grundlæggende princip i Den Europæiske Union. Det har lige fra starten været anført i bestemmelserne i den primære ret i Rom-traktaten og er siden blevet styrket gennem de efterfølgende ændringer og således gjort til en integreret del af Den Europæiske Unions socialpolitik.

Princippet om ligebehandling har udviklet sig fra at være en enkelt bestemmelse om lige løn i Rom-traktaten til et meget vigtigt og vidtrækkende regelsæt inden for området ligestilling - hvor Europa indtager en førende stilling internationalt set. I EF-traktatens artikel 2 anerkendes ligestilling mellem mænd og kvinder som et grundlæggende princip og som ét af Fællesskabets mål og én af dets opgaver. Endvidere har Fællesskabet fået pålagt en særlig opgave i henhold til EF-traktatens artikel 3, stk. 2, der går ud på at indarbejde ligestilling mellem mænd og kvinder i alle dets aktiviteter.

Amsterdam-traktaten betød en væsentlig udbygning af den primære ret og af Den Europæiske Unions evne til træffe foranstaltninger i forbindelse med lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder ved at forsyne Fællesskabet med særlige retsgrundlag (artikel 13, 137, 141). Denne udvikling af traktaten udgør en eksplicit inkorporering af Domstolens bemærkning om, at fjernelse af forskelsbehandling på grundlag af køn hører ind under de grundlæggende rettigheder. Domstolen har understreget (som det før var tilfældet med den tidligere artikel 119 i EF-traktaten), at artikel 141 er en del af Fællesskabets sociale mål, som ikke kun er en økonomisk union, men at den også ved fælles handling skal sikre sociale fremskridt og søge at opnå konstante forbedringer af de europæiske befolkningers levevilkår og beskæftigelsesforhold. Domstolen har konkluderet, at det økonomiske formål, der forfølges med traktatens artikel 141, (....) er underordnet i forhold til bestemmelsens sociale formål, som er udtryk for en grundlæggende menneskerettighed [1].

[1] Domstolens dom af 10. februar 2000, Deutsche Post AG mod Elisabeth Sievers (C-270/97) og Brunhilde Schrage (C-271/97), forenede sager C-270/97 og C-271/97, Sml. 2000 I, s. 929.

Den Europæiske Unions Charter om Grundlæggende Rettigheder, der blev underskrevet i Nice den 7. december 2000 anerkender også i sin artikel 23 ligestilling mellem mænd og kvinder som et grundlæggende princip.

Der er altså sket betydelige fremskridt inden for afledt ret. De eksisterende direktiver har dannet retligt grundlag for drastiske ændringer, for så vidt angår national lovgivning, holdninger og praksis, mens Domstolen ved sin retspraksis har medvirket til at skabe klarhed og yderligere udvikle fortolkningen og anvendelsesområdet med hensyn til princippet om ligebehandling.

Siden det første direktiv (75/117/EØF) om lige løn, der blev vedtaget på basis af den tidligere artikel 100 i 1975, og som indeholdt nærmere bestemmelser om gennemførelse og anvendelse af den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, er anvendelsesområdet for ligebehandling blevet udvidet for at dække andre områder af social politikken. I 1976 blev der på basis af EF-traktatens tidligere artikel 235 vedtaget endnu et direktiv om ligebehandling, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (direktiv 76/207/EØF). I 1979 blev der på basis af EF-traktatens tidligere artikel 235 vedtaget et tredje direktiv (79/7/EØF) om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (lovbestemte ordninger).

I 1986 blev der vedtaget yderligere to direktiver, det ene på basis af EF-traktatens tidligere artikel 100 og 235 om de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (86/378/EØF) og det andet på grundlag af EF-traktatens tidligere artikel 235 om anvendelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i selvstændige erhverv, herunder i landbrugserhverv, samt om beskyttelse af kvinder i selvstændige erhverv i forbindelse med graviditet og barsel (86/613/EØF).

De efterfølgende traktatændringer gjorde det muligt at vedtage direktiver med nye rets grundlag og i henhold til andre procedurer, der bl.a. fremhævede den rolle som arbejds markedets parter kan spille inden for ligestilling, nemlig direktiv om beskyttelse af arbejds tagere som er gravide, som lige har født eller som ammer (92/85/EØF), der blev vedtaget på grundlag af den tidligere artikel 118 A i EF-traktaten, og direktiv om forældreorlov (96/34/EF). Direktiv 96/34/EF var det første direktiv, som blev vedtaget efter den første aftale, der blev indgået af arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan efter Maastricht-traktaten i henhold til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er et bilag til protokollen (nr. 14) om social- og arbejdsmarkedspolitikken, som igen er bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 4, stk. 2,

Efter Domstolens afsigelse af en række betydningsfulde domme anså man det for nødvendigt efter Barber-dommen at vedtage direktiv 96/97/EF om ændring af direktiv 86/378/EØF for at sikre overensstemmelse mellem 86/378/EØF og den tidligere artikel 119 (nu artikel 141), sådan som det var blevet fortolket af Domstolen i Barber-dommen og de efterfølgende domme.

Domstolens retspraksis samt behovet for en effektiv fællesskabslovgivning bevirkede, at Rådet på foranledning af et forslag af Kommissionen vedtog direktiv 97/80/EF om bevis byrden i henhold til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er bilag til protokollen (nr. 14) om social- og arbejdsmarkedspolitikken, som igen er bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 2, stk. 2.

De gældende direktiver (inkl. ændringer), der har forskellige retsgrundlag, udgør en stærk lovgivnings ramme. Der hersker dog ingen tvivl om, at der er behov for at ajourføre og forenkle dem for at kunne sikre større klarhed og sikkerhed i en udvidet Europæisk Union og for at gøre det nemmere at læse dem.

De seneste ændringer af direktiv 76/207/EØF ved direktiv 2002/73/EF, der blev vedtaget i henhold til det særlige retsgrundlag i EF-traktatens artikel 141, stk. 3, der var blevet indført ved Amsterdam-traktaten, viste også, at lovgiveren var enig i, at der er et reelt behov for at ajourføre de gældende direktiver (hvoraf nogle er mere end tyve år gamle). Direktiv 2002/73/EF tager højde for de seneste udviklinger i traktaten (retsmidlerne til at gen nemføre princippet om ligebehandling og beskæftigelse for at sikre ligestilling mellem mænd og kvinder blev betydeligt styrket efter Amsterdam-traktaten), Domstolens retspraksis (der udbyggede princippet om ligebehandling betydeligt) og vedtagelsen af anden tilsvarende lov givning (direktiv 2002/43/EF og 2000/78/EF, der byggede på EF-traktatens artikel 13).

I den forbindelse er lovgivningen om ligebehandling af mænd og kvinder blevet udpeget som et prioriteret indsatsområde med hensyn til forenkling, modernisering og forbedring [2]. Det overordnede formål med at forenkle og forbedre lovgivningsrammen er særlig relevant for lovgivningen om ligebehandling, da den enkelte mand og kvinde er direkte berørt heraf og har brug for at få sine individuelle rettigheder slået klart fast.

[2] Meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg af 24.1.2003 "Ajourføring og forenkling af fællesskabsretten", KOM(2003) 71 endelig.

2. RESULTATER AF HØRINGERNE OG AF KONSEKVENSANALYSEN

I juli 2003 lancerede Kommissionen en høring på internettet [3], der havde til formål at opfordre medlemsstaterne og andre aktører (arbejdsmarkedets parter, ngo'er, kvindesagsforeninger såvel som enkeltpersoner) til at bidrage med deres synspunkter på Kommissionens initiativ. Høringen tog sit udgangspunkt i et dokument, der indeholdt de tre muligheder, der kunne anvendes i forbindelse med en forenkling, modernisering og forbedring af lovgivningen om ligebehandling af mænd og kvinder. Der blev indsendt 30 svar fra medlemsstaterne, arbejdsmarkedets parter, institutioner, der beskæftiger sig med ligebehandling, og ngo'er. Kommentarerne var alle konstruktive. De fleste svar gav udtryk for det synspunkt, at en forenkling, modernisering og forbedring var nødvendig. Generelt tilstræbte de regeringer, der svarede, såvel som aktørerne fra industri, handel og de liberale erhverv, en tilgang, der betød færre ændringer, mens mere vidtgående ændringer til Fællesskabets lovgivningsrammer blev foretrukket af repræsentanter for arbejdstagere og ngo'er.

[3] http://europa.eu.int/comm/ employment_social/news/2003/jul/consultation_en.html.

Den 3. oktober 2003 fandt der et uformelt møde sted med eksperter fra medlemsstaterne, tiltrædelseslandene og EFTA-landene. Mødet blev anvendt til yderligere at forklare de mulige indsatsområder og til at drøfte disse indgående. Kommissionens initiativ, der handlede om at bringe klarhed over og forenkle fællesskabslovgivningen, samtidig med at man bevarede den gældende EU-ret, blev generelt accepteret som den korrekte tilgang. Nogle deltagere foretrak en ren kodificering, mens andre tilsyneladende foretrak moderate ændringer gennem en omarbejdning af den gældende lovgivning, og andre igen støttede en mere vidtrækkende tilgang. Det blev understeget, at det var af stor betydning at bevare den gældende EU-ret fuldstændigt og kun integrere de domme, der var veletableret retspraksis.

Der fandt også en uformel debat sted med arbejdsmarkedets parter, repræsenteret på EU-plan, (UNICE, CEEP, UEAPME, ETUC).

Den 19. oktober 2003 vedtog Kommissionens Rådgivende Udvalg for Ligestilling mellem Mænd og Kvinder en udtalelse om dette emne, samtidig med at det præciserede, at i kraft af udvalgets art og dets medlemmers status afspejlede udtalelsen ikke medlemsstaternes eller regeringernes holdninger endsige bandt disse. Udtalelsen var positiv stillet over for en omarbejdning af direktivet herunder direktivet om barsel. Repræsentanterne fra UNICE, UEAPME og CEEP vedtog en særskilt holdning, der blev vedlagt udtalelsen, til fordel for en forenkling uden egentlig ændring af den gældende lovgivning.

Kommissionens tjenestegrene udarbejdede også en udvidet konsekvensanalyse (vedlagt som bilag).

I lyset af den omfattende analyse af eventuelle muligheder for at forbedre Fællesskabets lov givningsmæssige rammer om ligebehandling, ser det ud som om en omarbejdning af direk tivet vil være mest hensigtsmæssig til at opfylde kravene om ajourføring, forenkling, modernisering og forbedring af den gældende EU-ret på dette område. Det foreslås derfor at forelægge et direktiv, der

- indeholder én sammenhængende tekst med udgangspunkt i de konsoliderede direktiver, som er klart struktureret i forskellige kapitler med horisontale og særlige bestemmelser og sammenhængende definitioner. Teksten afspejler forholdet mellem forskellige aspekter af ligebehandling og viser, hvordan disse er indbyrdes forbundet under iagttagelse af almindelige principper.

- klart afspejler fast retspraksis og dermed bidrager til retlig sikkerhed og klarhed.

- klart afspejler anvendelsen af de horisontale bestemmelser i direktiv 2002/73/EF og direktiv om omvendt bevisbyrde i tilfælde af forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med lige løn og de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.

- indeholder den nødvendige støtte til at sætte skub i gennemførelse af ligebehandling i praksis med henblik på at opfylde Fællesskabets socioøkonomiske politiske mål.

Dette forslag afspejler den mulighed, der består i at forene alle de direktiver, der sikrer en gennemførelse af princippet om lige løn mellem mænd og kvinder (herunder ligebehandling i de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger), og direktiverne om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår såvel som direktivet om bevisbyrden.

Forslaget tjener flere formål: for det første er der af hensyn til klarhed og brugervenlighed tale om én enkelt retsakt, endvidere sikrer det en ensartet gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv, og endelig forbedrer det den gældende EU-ret på disse områder ved at inkorporere Domstolens retspraksis.

3. FORANSTALTNINGERNE I DIREKTIVFORSLAGET

Set ud fra et generelt synspunkt har dette forslag til direktiv fra Europa-Parlamentet og Rådet til formål at gennemføre princippet om ligebehandling i de anliggender, som var omfattet af tidligere direktiver, der nu er samlet i én retsakt. I den forbindelse er formålet med forslaget:

- at sikre gennemførelsen og anvendelsen af principperne om lige muligheder for og ligebe handling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, herunder princippet om lige løn for samme arbejde eller arbejde af samme værdi, og

- at sikre, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet for at gennemføre prin cipperne om lige løn og ligebehandling, effektiviseres for at give alle, der mener, at de er blevet forkert behandlet, fordi disse principper ikke er blevet anvendt over for dem, mulighed for at få deres ret fastslået ad rettens vej efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser.

De væsentligste fornyelser i dette forslag er som følger:

- inkorporering af EF-Domstolens retspraksis, især om:

- lige løn, der kan tilskrives en og samme kilde, - dommene Lawrence og Allonby [4] (jf. artikel 4 i dette forslag og betragtning 9)

[4] Domstolens dom af 17. september 2002, A. G. Lawrence m.fl. mod Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group og Mitie Secure Services Ltd., sag C-320/00, Sml. 2002 I, s. 7325, og Allonby, C-256/01.

- ligebehandling og pensionsordninger for tjenestemænd - domstolens retspraksis i dommene Beune, Evrenopoulos og Niemi [5] - (jf. artikel 6, stk. 2, i dette forslag og betragtning 12)

[5] Domstolens domme af 28. september 1994, sag C-7/93, Beune, Sml. 1994 I, s. 4471, 17. april 1997, sag C-147/95, Evrenopoulos, Sml. 1997 I, s. 2057, og 12. september 2002, sag C-351/00, Niemi, Sml. 2002 I, s. 7007.

- præcisering af udvidelsen af beskyttelsen af gravide arbejdstagere til at omfatte alle arbejdsvilkår og ikke kun retten til at vende tilbage til det samme eller et tilsvarende arbejde - ændringer indført ved artikel 1, nr. 2), stk. 7, i direktiv 2002/73/EF, som erstatter artikel 2 i direktiv 76/207/EØF, i overensstemmelse med EF-Domstolens retspraksis - (jf. artikel 15, stk. 1 og 2, i dette forslag)

- anvendelse af definitionerne fra direktiv 2002/73/EF på alle områder, der er omfattet af dette forslag (jf. artikel 2 i dette forslag og betragtning 5)

- udvidelse af bestemmelserne om bevisbyrden til at omfatte alle områder, der falder ind under forslagets materielle anvendelsesområde - hvilket sikrer, at princippet om ligebehandling anvendes i praksis (i lighed med overholdelsen af princippet om ikke at udøve forskelsbehandling i de direktiver, der bygger på artikel 13) - (jf. artikel 20 i dette forslag)

- udvidelse af bestemmelserne om klageadgang, som foreninger med en legitim interesse har, indført ved direktiv 2002/73/EF, til at omfatte andre områder, der er dækket af dette forslag - i tråd med ændringerne i direktiv 2002/73/EF - (jf. artikel 17, stk. 2, i dette forslag)

- udvidelse af bestemmelsen, der præciserer spørgsmålet om nationale bestemmelser om tidsfrister for at gøre sine rettigheder gældende, til at omfatte alle andre områder, der er dækket af dette forslag - i tråd med artikel 6 i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved direktiv 2002/73/EF - (jf. artikel 17, stk. 3, i dette forslag).

- udvidelse af retspraksis om sanktioner/straf til at omfatte alle områder, der er dækket af dette forslag - i tråd med ændringerne i direktiv 2002/73/EF - (jf. artikel 18 og 26 i dette forslag)

- udvidelse af bestemmelserne om organer, der har til formål at fremme princippet om ligebe handling, samt bestemmelser om dialogen med arbejdsmarkedets parter til at omfatte alle andre områder, der er dækket af dette forslag - i tråd med ændringerne i direktiv 2002/73/EF - (jf. artikel 21 til 23 i dette forslag)

- udvidelse af forpligtelsen til at integrere ligestillingsaspektet inden for andre områder af ligebehandling, der er dækket af dette forslag - i tråd med EF-traktatens artikel 3, stk. 2 og i overensstemmelse med artikel 1, stk. 1a, i direktiv 76/207/EØF, der blev indført ved artikel 1, nr. 1), i direktiv 2002/73/EØF (jf. artikel 29 i dette forslag)

- indførelse af en klausul om ny behandling - det er en standardklausul (jf. artikel 32 i dette forslag).

Forslaget er inddelt i følgende fem afsnit:

AFSNIT I: ALMINDELIGE BESTEMMELSER

Formålet med forslaget er angivet i titlen, dvs. at sikre anvendelsen af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv.

Dette afsnit indeholder også bestemmelser om anvendelsen af de definitioner (direkte og indirekte forskelsbehandling, chikane og seksuel chikane), der er indeholdt i direktiv 2002/73/EØF på de forhold, der er omfattet af de andre direktiver, der er samlet i forslaget. Det indeholder også definitionen på løn fra EF-traktatens artikel 141, stk. 2, såvel som definitionen på de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger fra direktiv 86/378/EØF, som ændret ved direktiv 96/97/EF.

Direktivforslaget vedrører, for så vidt angår det personlige anvendelsesområde, hele arbejds styrken og deres ydelsesberettigede pårørende.

AFSNIT II SÆRLIGE BESTEMMELSER

Dette afsnit består af tre kapitler, det ene omhandler princippet om lige løn for samme arbejde eller arbejde af samme værdi, det andet omhandler princippet om ligebehandling i de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, og det tredje omhandler princippet om ligebe handling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår.

Kapitel 1 Ligelønsprincippet

Kapitlet svarer til de væsentligste bestemmelser i direktiv 75/117/EØF. Det inkorporerer også nyere retspraksis fra EF-Domstolen [6]. Det er vigtigt at bemærke, at siden den 8. april 1976 (datoen for Defrenne II-dommen) [7] har den tidligere artikel 119 i EF-traktaten (nu EF-traktatens artikel 141) om lige løn ifølge EF-Domstolens retspraksis haft direkte virkning. Domstolen har siden 1970 (siden dommen i Defrenne I), [8] udviklet sin retspraksis om lige løn ved at præcisere anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119 i EF-traktaten og direktiv 75/117/EØF.

[6] Domstolens dom af 17. september 2002, A. G. Lawrence m.fl. mod Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group og Mitie Secure Services Ltd., sag C-320/00, Sml. 2002 I, s. 7325 og Allonby, C-256/01.

[7] Dom af 8. april 1976, sag C-43/75, Sml. 1976, s. 455.

[8] Dom af 25. maj 1971, sag C-80/70, Defrenne mod Belgien, Sml. 1971, s. 445.

I den forbindelse viser det sig, at den afledte ret om anvendelsen af princippet om lige løn, dvs. direktiv 75/117/EØF om lige løn, ikke fuldt ud afspejler EF-Domstolens nyere retspraksis. Ophævelsen af direktiv 75/117/EØF og dets erstatning af ét nyt samlet og omarbejdet direktiv på baggrund af dette forslag vil betyde en præcisering af indholdet af principperne om lige løn, da det nye direktiv helt og aldeles gengiver traktatens og EF-Domstolens fortolkning af løn. Det opnås ved at inkorporere dommene Allenby [9] og Lawrence [10] i artikel 4 i direktivet. Endvidere er begrebet løn i forbindelse med pensionsordninger for tjenestemænd, jf. sagerne Niemi [11] og Beune [12], indarbejdet i artikel 6 i dette direktiv.

[9] Dom af 13.1.2004.

[10] Sml. 2002 I, s. 7325.

[11] Sml. 2002 I, s. 7007.

[12] Sml. 2002 I, s. 4471.

Det er vigtigt at bemærke, at artikel 1, nr.3), stk. 1, litra c), i direktiv 2002/73/EF allerede inde holder bestemmelser om, at anvendelsen af princippet om ligebehandling betyder, at der ikke må finde direkte eller indirekte forskelsbehandling sted på grundlag af køn i den offentlige eller private sektor, herunder offentlige organer, i relation til bl.a. løn som fastlagt i direktiv 75/117/EØF.

Denne retspraksis, der allerede indgår i gældende EU-ret, kan sammenfattes således:

- Arbejde af samme værdi

Domstolen har fastslået, at artikel 141, stk. 1, fastlægger princippet om, at samme arbejde eller arbejde af samme værdi skal aflønnes ens, uanset om det udføres af en mand eller en kvinde. For at det kan anvendes, forudsættes det derfor, at kvindelige og mandlige arbejdstagere befinder sig i en sammenlignelig situation.

I den forbindelse er princippet om lige løn, der er fastlagt i den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, ikke til hinder for, at der udbetales en fast ydelse alene til kvindelige arbejdstagere, der går på barselsorlov, hvor beløbet skal udligne de faglige ulemper, som kvindelige arbejdstagere kommer ud for som følge af deres fravær fra arbejdet [13], da deres særlige situation som følge af barsel ikke kan sammenlignes med situationen for mandlige arbejdstagere.

[13] Domstolens dom af 16. september 1999, sag C-218/98, Oumar Dabo Abdoulaye m.fl. mod Régie nationale des usines Renault SA., Sml. 1999 I, s. 5723.

Domstolen har ved flere lejligheder fastslået, at afgørelsen om, hvorvidt der er tale om arbejde af samme værdi involverer en sammenligning af den kvindelige arbejdstagers arbejde med den mandlige arbejdstagers arbejde, for så vidt angår de krav, der stilles til arbejdstagerne, om at udføre arbejdet, såsom færdigheder, indsats og ansvar, eller det arbejde, der udføres, og arten af de opgaver, der er knyttet til det arbejde, der skal udføres.

Domstolen har udviklet sammenligningskriterier for princippet om lige løn for mænd og kvinder. Domstolen [14] fastslår:

[14] Domstolens dom af 31. maj 1995, sag C-400/93, Specialarbejderforbundet i Danmark mod Dansk Industri, tidligere Industriens Arbejdsgivere, på vegne af Royal Copenhagen A/S., Sml. 1995 I, s. 1275.

- Traktatens artikel 141 og direktiv 75/117/EØF finder anvendelse på akkordlønsystemer, hvor indtjeningen helt eller i væsentlig grad beror på den enkelte arbejdstagers arbejdsresultat.

- Princippet om lige løn til mænd og kvinder i traktatens artikel 141 og i artikel 1 i direktiv 75/117 skal fortolkes således, at inden for rammerne af et akkordlønsystem er den blotte konstatering af, at gennemsnitslønnen for en gruppe arbejdstagere, overvejende bestående af kvinder, som udfører en type arbejde, er væsentlig lavere end gennemsnitslønnen for en gruppe arbejdstagere, overvejende bestående af mænd, som udfører en anden type arbejde, der tillægges samme værdi, ikke tilstrækkelig til, at der kan drages den slutning, at der foreligger lønmæssig forskelsbehandling. Når det efter et akkordlønsystem, hvor den individuelle ind tjening består af en variabel andel, der beror på den enkelte arbejdstagers arbejdsresultat, og en fast andel, der er forskellig for de pågældende grupper arbejdstagere, imidlertid ikke er muligt at konstatere, hvilke faktorer der har haft betydning ved fastsættelsen af de satser eller det grundlag, der er anvendt ved beregningen af den variable andel af lønnen, kan arbejds giveren pålægges bevisbyrden for, at de konstaterede forskelle ikke skyldes forskelsbe handling på grundlag af køn.

- I forbindelse med den sammenligning, der i relation til princippet om lige løn til mænd og kvinder skal foretages mellem gennemsnitslønnen for to grupper akkordlønnede arbejds tagere, skal den nationale retsinstans påse, at de to grupper hver omfatter alle de arbejds tagere, som, henset til en helhed af omstændigheder, herunder arbejdets art, uddannelseskrav og arbejdsforhold, kan anses for at befinde sig i en sammenlignelig situation, og at grupperne omfatter et forholdsvis omfattende antal arbejdstagere for at udelukke, at de konstaterede forskelle er udtryk for tilfældige eller kortvarige omstændigheder eller skyldes, at de pågældende arbejdstageres individuelle arbejdsresultater er forskellige.

Domstolen fastslog også, at "i tilfælde hvor der foreligger en rent faktisk forskelsbehandling inden for det område, hvor artikel 119 er umiddelbart anvendelig, kun kan foretages sammenligninger i form af de paralleller, der kan drages ud fra en konkret vurdering af det arbejde, der faktisk udføres af arbejdstagere af forskelligt køn i samme virksomhed eller tjeneste" [15].

[15] Dom i C-129/79, McCarthy Ltd mod Wendy Smith, Sml. 1980, s. 1275. Domstolens dom af 30. marts 2000, Jämställdhetsombudsmannen mod Örebro läns landsting. Sammenligning mellem lønnen for en jordemor og for en klinikingeniør - hensyntagen til et tillæg og en arbejdstidsnedsættelse for ubekvemme arbejdstider, sag C-236/98, Sml. 2000 I, s. 2189.

Domstolen har dog for nylig [16] fastslået, at " intet i EF-traktatens artikel 141, stk. 1 peger i retning af, at bestemmelsens anvendelsesområde skulle være begrænset til de situationer, hvor mænd og kvinder udfører deres arbejde for samme arbejdsgiver". Domstolen har fastslået, at det i artiklen fastsatte princip kan påberåbes ved de nationale domstole, navnlig i tilfælde af forskelsbehandling, som umiddelbart skyldes lovbestemmelser eller kollektive arbejdsover enskomster, og i tilfælde, hvor arbejdet udføres i samme private eller offentlige virksomhed eller tjeneste (jf. bl.a. Defrenne II-dommen, præmis 40, dom af 27.3.1980, sag C-129/79, Macarthys, Sml. s. 1275, præmis 10, og af 31.3.1981, sag C-96/80, Jenkins, Sml. s. 911, præmis 17). Når forskellene i lønvilkårene imidlertid (...) for arbejdstagere, der udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi, ikke kan tilskrives én og samme kilde, mangler der en enhed, der er ansvarlig for forskelsbehandlingen, og som kan genoprette ligebehandlingen. En sådan situation er ikke omfattet af EF-traktatens artikel 141, stk. 1. Det arbejde, der udføres af disse arbejdstagere, og deres lønvilkår kan derfor ikke sammenlignes på grundlag af denne bestem melse.

[16] Domstolens dom af 17. september 2002, A. G. Lawrence m.fl. mod Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group og Mitie Secure Services Ltd., sag C-320/00, Sml. 2002 I, s. 7325.

Følgelig har Domstolen ved ovennævnte retspraksis indført et nyt element, der er mere omfattende end samme virksomhed eller tjeneste i forbindelse med sammenligningen af arbejde af samme værdi, nemlig begrebet én og samme kilde. Når forskellene i lønvilkårene for arbejdstagere af forskelligt køn, der udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi, ikke kan tilskrives én og samme kilde, er de ikke omfattet af EF-traktatens artikel 141, stk. 1 [17]. Ved dette forslag nedfældes denne retspraksis i en retsakt.

[17] For nyligt bekræftet i Allonby-dommen, sag C-256/01.

- Jobevaluering og klassificering

Artikel 1 i direktiv 75/117/EØF fastlægger, at "især når et fagligt klassifikationssystem an vendes for lønfastsættelsen, må dette system bygge på samme kriterier for mandlige og kvin delige arbejdstagere og indrettes således, at det udelukker forskelsbehandling med hensyn til køn."

Domstolen har ved sin retspraksis, især i dommen i sag C-237/85, Gisela Rumler mod Dato Druck GmbH, fastlagt tre vejledende principper på baggrund af artikel 1, stk. 2, i direktiv 75/117/EØF vedrørende spørgsmålet fagligt klassifikationssystem:

a) "at kriterierne for indplaceringen på de forskellige lønniveauer skal sikre lige løn for, hvad der objektivt set er det samme arbejde, uanset om dette udføres af en mandlig eller kvindelig arbejdstager

b) at det forhold, at man ved fastsættelsen af, om et arbejde er anstrengende eller særligt trættende eller særligt hårdt, henholder sig til værdier, der svarer til den gennemsnitlige ydeevne for arbejdstagere af det ene køn, udgør en form for forskelsbehandling på grundlag af køn, som er forbudt ved direktivet

c) at et fagligt klassifikationssystem, for ikke at være forskelsbehandlende i sin helhed, også - i det omfang, de arbejdsopgaver, der skal udføres i virksomheden, tillader det - skal indeholde kriterier, som arbejdstagere af begge køn er særligt egnede til at opfylde."

I henhold til disse vejledende principper blev det fastlagt, at i forbindelse med en uoverensstemmelse skal et fagligt klassifikationssystem i henhold til artikel 1, stk. 2, i direktiv 75/117/EØF ifølge Domstolens rets praksis være formelt, analytisk og baseret på faktorer og må ikke være forskelsbehandlende.

Domstolen har for nylig i sin dom [18] af 26. juni 2001, Brunnhofer, præciseret sin retspraksis om fagligt klassifikationssystem og om arbejde af samme værdi.

[18] Dom af 26. juni 2001, sag C-381/99, Brunnhofer, Sml. 2001 I, s. 4961.

- Den omstændighed, at den kvindelige arbejdstager, som hævder at være udsat for forskelsbehandling på grundlag af køn, og den mandlige arbejdstager, der sammenlignes med, er indplaceret i samme faggruppe ifølge den kollektive overenskomst, der regulerer deres ansættelsesforhold, er ikke i sig selv tilstrækkelig til, at det må fastslås, at disse to arbejds tagere udfører samme arbejde eller arbejde, som tillægges samme værdi som omhandlet i traktatens artikel 141 og artikel 1 i direktiv 75/117/EØF, idet denne omstændighed blot er én faktor blandt andre til støtte for, at dette kriterium er opfyldt - en forskellig løn kan begrundes med omstændigheder, der ikke er taget i betragtning i den kollektive overenskomst, de berørte arbejdstagere er omfattet af, på betingelse af at de udgør objektive grunde, der ikke har noget at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, og som er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet - for så vidt angår arbejde, betalt efter tid, kan en forskel i den løn, der på tidspunktet for deres ansættelse blev tildelt to arbejdstagere af forskelligt køn for samme slags arbejde eller for arbejde af samme værdi, ikke begrundes med faktorer, der først er blevet kendt, efter at de berørte arbejdstagere har tiltrådt arbejdet, og som først kan vurderes under opfyldelsen af arbejdsaftalen, som f.eks. en forskel i de pågældendes individuelle præstationsniveau eller i kvaliteten af en bestemt arbejdstagers præstationer sammenlignet med hans kollegas.

Definitionen på løn i henhold til artikel 141, stk. 2

Domstolen har flere gange konstateret, at begrebet løn i EF-traktatens tidligere artikel 119 omfatter alle andre ydelser, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i penge eller i naturalier [19].

[19] Dom af 17. maj 1990, sag C-262/88, Barber, Sml. 1990, s. 1889.

Personlige tillæg til grundlønnen (Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund mod Danfoss) [20] og tillæg på grund af anciennitet (Nimz) [21] til grund- og minimallønnen er omfattet af den tidligere artikel 119 i EF-traktaten. I dommen af 4. juni 1992 (Bötel [22]) blev det fastslået, at betalt fritid for en deltidsansat, der deltog i uddannelse i forbindelse med samarbejdsudvalg, udgjorde løn. "Forsørgertillæg" hører ind under løn (Europa-Kommissionen mod Luxem bourg) [23]. Ydelser, der udregnes i penge, som f.eks. ydelser under sygdom udgør løn (Rinner-Kuhn) [24]. Hertil kommer, at udregningen i penge for fritid til at deltage i kurser i forbindelse med samarbejdsudvalg anses for at udgøre løn (Bötel). Pensioner, befordringsgoder til ansatte efter deres overgang til pension og aftrædelsesordninger er alle blevet anset for at være løn (Garland, Barber [25]). Det ser således ud til at, direkte betalinger, der supplerer en grundløn, er omfattet. Det omfatter tilsyneladende også skifteholdstillæg, overtidsbetaling og alle former for betaling efter fortjeneste og ydeevne.

[20] Dom af 17. oktober 1989, sag C-109/88, Danfoss, Sml. 1989, s. 3199.

[21] Sag C-184/89, Nimz mod Freie und Hansestadt Hamburg, Sml. 1991, s. 322.

[22] Sag C-360/90, Arbeiterwohlfahrt der Stadt Berlin mod Bötel.

[23] Sag C-58/81, Sml. s. 2175.

[24] Sag C-171/88, Rinner-Kuhn mod Spezial-Gebäudereinigung, Sml. 1989, s. 2743.

[25] Sag C-262/88, Barber, Sml. 1990 I, s. 1889.

Anvendelsen af den tidligere artikel 119 på de sociale sikringsordninger var et centralt spørgs mål i den præjudicielle afgørelse i sag C-80/70, Defrenne mod Belgien [26]. Domstolen uddy bede sin holdning i dommen, idet den udelukkede de lovregulerede sociale sikringsordninger fra begrebet "alle andre ydelser" i henhold til den tidligere artikel 119 (nu artikel 141, stk. 2). Domstolen, der fulgte generaladvokatens konklusioner, fastslog, at begrebet løn, hvad enten den betales direkte eller indirekte i penge eller naturalier, ikke kan omfatte ydelser i forbindelse med lovregulerede sociale sikringsordninger, medmindre der findes en form for overenskomst inden for den pågældende virksomhed eller erhvervsgren, og at disse ordninger obligatorisk skal gælde for almindelige grupper af arbejdstagere. Domstolen bemærkede, at med hensyn til finansieringen af disse ordninger bidrager arbejdstagere, arbejdsgivere og det offentlige i et omfang, som i mindre grad følger ansættelsesforholdet mellem arbejdstagere og arbejdsgivere, end det skyldes socialpolitiske overvejelser. Derfor konkluderede Domstolen, at "alle andre ydelser" ikke kunne anses for at omfatte ydelser i forbindelse med lovregu lerede sociale sikringsordninger. Til gengæld betyder denne argumentation, at særlige ord ninger, som f.eks. ordninger i virksomheder, er omfattet, da det netop er sådanne ordninger, der ikke er direkte lovreguleret. De indebærer en form for overenskomst inden for den pågældende virksomhed eller erhvervsgren og er ikke obligatoriske for almindelige grupper af arbejdstagere, men kun for de grupper, der er dækket af virksomheden eller erhvervsgrenen, og de finansieres af arbejdsgivere og -tagere gennem direkte bidrag alt efter ordningernes krav til finansiering og ikke ud fra socialpolitiske overvejelser.

[26] Sag C-80/70, Defrenne, Sml. 1971 I, s. 455.

I 1986 bekræftede Domstolen i sag C-170/84 Bilka-Kaufhaus mod Weber [27] den implicitte afgørelse fra den ovennævnte Defrenne I-dom [28], nemlig at kun ydelser fra en lovreguleret social sikringsordning faldt uden for den tidligere artikel 119 i EF-traktaten. Domstolen kon kluderede følgelig, at en erhvervstilknyttet social sikringsordning, der finansieres af arbejds giver, udgør løn i henhold til den tidligere artikel 119 i EF-traktaten.

[27] Sml. 1986, s. 1607.

[28] Sml. 1971, s. 445, sag C-80/70, Defrenne mod Belgien ("Defrenne I").

Domstolen bekræfter i sin dom af 17. maj 1990 (C-262/88 Barber) og i de følgende domme (jf. nedenfor) sin tidligere retspraksis i sag C-170/84 Bilka, nemlig at ydelser til erhvervs tilknyttede ordninger for arbejdstagere falder ind under begrebet løn i henhold til den tidligere artikel 119 i EF-traktaten.

Den omstændighed, at betalinger til arbejdstagere ikke er reguleret af arbejdskontrakten, betyder ikke, at de falder uden for den tidligere artikel 119 i EF-traktaten om løn. Bonusser, der udbetales på foranledning af en arbejdsgiver, er omfattet (Garland) [29]. Løn er således dækket, hvad enten der er tale om en kontrakt, en lovreguleret bestemmelse eller overenskomst, eller der er tale om en frivillig ordning.

[29] Sag C-12/81, Eileen Garland mod British Rail Engineering Ltd., Sml. 1982, s. 359.

Kapitel 2 Princippet om ligebehandling i forbindelse med de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger

I dette kapitel indarbejdes de vigtigste bestemmelser i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved direktiv 96/97/EF, og gennemførelsen af princippet om ligebehandling i de erhvervstil knyttede sociale sikringsordninger uden ændring i den gældende retlige status præciseres. Nyere retspraksis inkorporeres også [30].

[30] Domstolenes domme af 28. september 1994, sag C-7/93, Beune, Sml. 1994 I, s. 4471 af 17. april 1997, sag C-147/95, Evrenopoulos, Sml. I, s. 2057, af 29. november 2001, sag C-366/99, Griesmar, Sml. 2001 I, s. 9383, af 13. december 2001, sag C-206/00, Sml. 2001 I, s. 10201, Henri Mouflin, og senere i en dom af 12. september 2002, sag C-351/00, Niemi, Sml. 2002 I, s. 7007.

- Lige løn og de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger

Som allerede nævnt er anvendelsesområdet for "løn" blevet præciseret gennem en række domme afsagt af EF-Domstolen, især vedrørende de erhvervstilknyttede sociale sikrings ordninger.

I sin dom af 17. maj 1990 (sag C-262/88, Barber) [31] bekræftede Domstolen sin tidligere dom (sag C-170/84 Bilka) og fastslog utvetydigt: ydelser og arbejdstagerbidrag i forbindelse med en erhvervstilknyttet social sikringsordning falder ind under begrebet løn i henhold til betydningen af den tidligere artikel 119 i EF-traktaten (nu EF-traktatens artikel 141) om lige løn. Domstolen bekræftede det, som implicit lå i dens dom af 25. maj 1971 i sag C-80/70, Defrenne I [32], dvs. ydelser i forbindelse med en pensionsordning, der især er knyttet til den pågældendes arbejdsforhold, er en del af den løn, som denne person modtager, og hører ind under anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119 i EF-traktaten [33].

[31] Sml. 1990 I, s. 1889.

[32] Sml. 1971, s. 445.

[33] Der henvises især til sag C-170/84, Bilka mod Weber von Hartz, Sml. 1986, s. 1607, præmis 22, Barber, præmis 28, Beune, præmis 46, og senere i de forenede sager C-234/96 og C-235/96, Deutsche Telekom mod Vick og Conze, Sml. 2000 I, s. 799, præmis 32.

Forskelsbehandling mellem mænd og kvinder i de erhvervstilknyttede sociale sikrings ordninger er derfor ikke tilladt, ikke kun ved fastsættelse af alderen for pensionsberettigelse, men også når en erhvervstilknyttet pension tilbydes som en slags kompensation for afskedigelse af økonomiske årsager (sagsforholdet i sag C-262/88, Barber). Ikke desto mindre efterlod Domstolen, da den afsagde Barber-dommen, nogen tvivl med hensyn til de (tilbagevirkende) tidsmæssige indvirkninger ved anvendelsen af EF-traktatens artikel 119 om erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.

Domstolens retspraksis i forbindelse med anvendelsen af den tidligere artikel 119 på de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger kan sammenfattes som følger:

Domstolen bekræftede i sine domme af 6. oktober 1993 (Ten Oever), 14. december 1993 (Moroni), 22. december 1993 (Neath) og ved seks domme af 18. september 1994 fortolkningen af den tilbagevirkende kraft i forbindelse med anvendelsen af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger for arbejdstagere [34] i overensstemmelse med tillægsprotokollen til den tidligere artikel 119.

[34] Domstolens domme af 6. oktober 1993, sag C-109/91, Ten Oever, Sml. 1993 I, s. 4879, af 14. december 1993, C-110/91, Moroni, Sml. I, s. 6591, af 22. december 1993, sag C-152/91, Neath, Sml. I, s. 6953, af 28. september 1994, sag C-200/91, Coloroll, Sml. 1994 I, s. 4389. Domme af 28. september 1994, sag C-57/93, Vroege, Sml. 1994 I, s. 4541, og sag C-128-93, Fisscher, Sml. 1994 I, s. 4583, og senere i domme af 11. december 1997, sag C-246/96, Magorrian, Sml. 1997 I, s. 7153, og af 16. maj 2000, sag C-78/98, Preston, Sml. 2000 I, s. 3201.

I sag C-109/91, Ten Oever, (dom af 6. oktober 1993) bekræftede Domstolen, at den tidligere artikel 119 finder anvendelse på ydelser fra en efterladtepension udbetalt i henhold til en erhvervstilknyttet social sikringsordning efter den 17. maj 1990, og at forskelsbehandling mellem mænd og kvinder fra den dato ikke længere er tilladt, for så vidt angår tildelingen af sådanne ydelser.

I sag C-110/91, Moroni, (dom af 14. december 1993) bekræftede Domstolen, at den tidligere artikel 119 i EF-traktaten finder anvendelse på alle former for erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger og følgelig, at fastsættelsen af en aldersbetingelse for opnåelse af en pension i henhold til sådanne ordninger skal være den samme for begge køn, samt at dette skal være gældende fra den 17. maj 1990.

I sag C-152/91, Neath, (dom af 22. december 1993) og sag C-200/91, Coloroll, (dom af 28. september 1994) præciserede Domstolen, at arbejdstagernes bidrag til en erhvervstilknyttet social sikringsordning skal være det samme for begge køn, da det indgår i begrebet løn i henhold til betydningen af den tidligere artikel 119 i EF-traktaten. På den anden side kan arbejdstagernes bidrag til sådanne ordninger variere afhængigt af køn, for så vidt som de er baseret på objektive aktuarmæssige beregninger, der tager højde for kvinders længere forventede levetid.

Ved sine domme i disse sager har Domstolen præciseret anvendelsen af princippet om ligebehandling inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger især spørgsmålet om, hvilke ordninger der falder ind under begrebet løn i henhold til den relevante artikel i EF-traktaten [35].

[35] Domstolens domme af 6. oktober 1993, sag C-109/91, Ten Oever, Sml. 1993 I, s. 4879, af 14. december 1993, sag C-110/91, Moroni, Sml. I, s. 6591, af 22. december 1993, sag C-152/91, Neath, Sml. I, s. 6953, af 28. september 1994, sag C-200/91, Coloroll, Sml. 1994 I, s. 4389. Domme af 28. september 1994, sag C-57/93, Vroege, Sml. 1994 I, s. 4541 og sag C-128/93, Fisscher, Sml. 1994 I, s. 4583, Domstolens dom af 28. september 1994, sag C-7/93, Beune, Sml. 1994 I, s. 4471, og senere ved domme af 11. december 1997, sag C-246/96, Magorrian, Sml. 1997 I, s. 7153, og af 16. maj 2000, sag C-78/98 Preston, Sml. 2000 I, s. 3201, dom af 25. maj 2000, sag C-50/99, Jean Marie Podesta mod Caisse de retraite par répartition des ingénieurs cadres & assimilés (CRICA) m.fl., Sml. 2000 I, s. 4039.

Inden Domstolen afsagde dommene underskrev stats- og regeringscheferne på deres møde i Maastricht en tillægsprotokol til den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, der har til formål at begrænse de tidsmæssige virkninger af den tidligere artikel 119 i EF-traktaten i relation til de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger. Denne protokol er stadig knyttet som bilag til artikel 141 efter traktatændringerne (Amsterdam og Nice).

I protokollen anføres det:

"Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 141 skal ydelser i medfør af en erhvervs tilknyttet social sikringsordning ikke anses for løn, hvis og i det omfang de kan henføres til beskæftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990 (dato for Barber-dommen), undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, der inden denne dato har anlagt søgsmål eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret."

Direktiv 96/97/EF, der ændrer direktiv 86/378/EF, som blev vedtaget af Rådet på foran ledning af et forslag fra Kommissionen, afspejler Domstolens retspraksis og tillægsproto kollen til den tidligere artikel 119 og har af hensyn til retssikkerheden og klarheden til formål at bringe den afledte ret, dvs. direktiv 86/378/EØF, i overensstemmelse med den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, jævnfør Domstolens fortolkning.

Navnlig hvad angår spørgsmålet om at tage hensyn til de aktuarmæssige faktorer, der varierer afhængigt af køn i forbindelse med udregningen af bidrag og ydelser i henhold til de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, skal man erindre, at Kommissionen i sit forslag af 23. april 1983 (KOM(83) 217 endelig), der var forløberen for direktiv 86/378/EØF, indeholdt en ikke-udtømmende liste i artikel 6 over visse bestemmelser, der stred mod princippet om ligebehandling. Hovedproblemet med dette direktiv skyldtes denne artikel og især litra h) og i).

Direktiv 86/378/EØF fastlagde, at der i ordningerne kan tages hensyn til de aktuarmæssige beregningsfaktorer, der varierer afhængigt af køn, for så vidt angår arbejdsgiverens bidrag og de bidragsdefinerede ydelser. Umiddelbart vedrører undtagelserne de bidragsdefinerede ordninger, men det skal siges, at den vedtagne tekst ikke var særlig klar, og at i løbet af de høringer, der havde deltagelse af regeringseksperter, pensionsfonde og arbejdsmarkedsparter, som havde til formål at ændre direktiv 86/378/EØF, var alle parter enige om, at der var behov for at præcisere teksten.

Situationen i forbindelse med bestemmelserne i artikel 6, litra h) og i), i direktiv 86/378/EØF er blevet afklaret gennem Domstolens retspraksis og især ved ovennævnte domme af 22. december 1993 (sag C-152/91, Neath) og 28. september 1994 (sag C-200/91, Coloroll). I henhold til Domstolen hører anvendelsen af de aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn i forbindelse med funderede og ydelsesdefinerede erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, ikke ind under anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, for så vidt angår arbejdsgiverbidrag.

Domstolen har påpeget, at denne konklusion nødvendigvis udvides til at omfatte særlige aspekter af de spørgsmål, Domstolen fik forelagt til præjudiciel afgørelse i sagerne Neath og Coloroll, nemlig kapitaliseringen af en del af den periodiske pension og overførslen af pensionsrettigheder, hvis værdi kun kan fastsættes ud fra finansieringsmåden.

Domstolen fortsatte med at præcisere, at arbejdsgiverbidragene i en bidragsdefineret erhvervs tilknyttet social sikringsordning skal være de samme for begge køn. Dens konklusion bygger på tanken om, at i forbindelse med de erhvervstilknyttede pensioner, omfatter den tidligere artikel 119 kun det, som arbejdsgiver har lovet, dvs. periodiske ydelser fra pensionen, der modtages, når pensionsalderen er nået. Arbejdsgiverbidragene hører således ikke ind under anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119, det samme gælder for beløb, der overføres fra én pensionsfond til en anden, som følge af jobskift.

Disse faktorer er klart knyttet til "finansieringen" af en pensionsordning og er i henhold til Domstolens argumentation ikke omfattet af den tidligere artikel 119. Det er knapt så klart, om denne argumentation også udelukker det kapitalbeløb fra anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119, som nogle ordninger udbetaler mod, at man giver afkald på sit krav på en del af den normale pension. Domstolen mener klart, at kapitaldannelse af denne art ikke er omfattet af anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119 (præmis 33 i begrundelserne for Neath-dommen). Ikke desto mindre skal det bemærkes, at det kapitaliserede beløb kun udgør en erstatning for en del af den normale pension, og at Domstolens argumentation kun finder anvendelse på ydelsesdefinerede ordninger.

Af ovenstående fremgår det, at bestemmelserne i artikel 6, litra h) og i), i direktiv 86/378/EØF som det blev vedtaget af Ministerrådet i 1986, fortsat er i overensstemmelse med den tidligere artikel 119 i EF-traktaten. Der var imidlertid behov for visse justeringer for at præcisere nogle forhold, f.eks. ved at skelne mellem bidragsdefinerede ordninger (hvor arbejdsgiver lover et bidrag) og ydelsesdefinerede ordninger (hvor arbejdsgivers løfte er lig med den endelige ydelse) [36]. For så vidt angår arbejdsgivers bidrag, har Domstolen udtrykkeligt truffet afgørelse om det beløb, der skal udbetales under de ydelsesdefinerede ordninger, hvor dette beløb i henhold til Domstolen kan variere afhængigt af køn for at tage højde for forskellige aktuar mæssige udregningsfaktorer.

[36] Artikel 1, nr. 3), i direktiv 96/97/EF, der erstatter artikel 6 i direktiv 86/378/EØF, særlig litra h) og i).

Til gengæld har Domstolen ikke truffet afgørelse om bidragsbeløbene i de bidragsdefinerede ordninger.

I sin dom af 9. november 1993 i sag C-132/92, Birds Eye Walls [37], fastslog Domstolen, at forskelle i arbejdsgiverbidragene i forbindelse med sådanne ordninger (bidragsdefinerede ordninger) kan tillades, såfremt hensigten er at opnå ensartede pensioner for begge køn.

[37] Birds Eye Walls Ltd. mod Friedel M. Roberts, Sml. 1993 I, s. 5579.

Den 28. september 1994 præciserede Domstolen ud over dommen i sag C-200/91, Coloroll, gennem fem andre domme, anvendelsesområdet for den tidligere artikel 119 i EF-traktaten og dens anvendelse i forbindelse med de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.

Dommen i sag C-200/91, Coloroll, bekræfter ud over spørgsmålet om de aktuarmæssige faktorer hovedprincipperne i Domstolens tidligere domme (Ten Oever, Moroni, Neath) og indeholder en yderligere præcisering på visse områder som f.eks. den omstændighed, at den tidligere artikel 119 i EF-traktaten kan anvendes både af arbejdstagere og af deres ydelsesberettigede pårørende over for "trustees" (administratorer af de erhvervstilknyttede ordninger), der er forpligtet til at overholde princippet om ligebehandling (arbejdsgivers og trustees' forpligtelser).

I sine domme i sag C-408/92, Smith, og sag C-28/93, Van den Akker, fremførte Domstolen, at den tidligere artikel 119 i EF-traktaten skal fortolkes som en hindring for, at arbejdsgiver indfører en ensartet pensionsalder ved at hæve kvindernes pensionsalder til mænds, for så vidt angår de tjenesteperioder, der er afsluttet mellem den 17. maj 1990 (datoen for Barber-dommen) og datoen for ikrafttrædelsen af de nye foranstaltninger, der skal sikre overensstemmelse med Barber-dommen.

Følgelig tillader den tidligere artikel 119 ikke, at der opnås ligestilling på anden måde end ved for mandlige arbejdstagere at anvende de samme ordninger som for kvindelige arbejdstagere, for så vidt angår tjenesteperioder, der er afsluttet mellem den 17. maj 1990 og datoen for ikrafttrædelsen af den regel, hvorved ordningen indfører en ensartet pensionsalder.

Til gengæld er den tidligere artikel 119 ikke til hinder for, at pensionsalderen for kvinder hæves til mænds pensionsalder for tjenesteperioder, der er afsluttet efter ikrafttrædelsen af de foranstaltninger, hvorved der i praksis etableres ligebehandling. For så vidt angår tjeneste perioder før den 17. maj 1990, findes der i henhold til Fællesskabets lovgivning ingen forpligtelser, der kan berette til en forringelse med tilbagevirkende kraft af de fordele, kvinder har nydt godt af [38].

[38] Dom af 25. maj 2000, sag C-50/99, Jean Marie Podesta mod Caisse de retraite par répartition des ingénieurs cadres & assimilés (CRICA) m.fl., Sml. 2000 I, s. 4039.

Dommene i sagerne C-57/93, Vroege, og C-128/93, Fisscher, vedrører deltidsansatte arbejds tageres rettighed til at deltage i en erhvervstilknyttet pensionsordning. Domstolen, der bekræf tede sin tidligere retspraksis (sag C-170/84 Bilka) fremførte, at udelukkelsen af deltids ansatte arbejdstagere fra medlemskab i en erhvervstilknyttet ordning kan udgøre en indirekte forskelsbehandling af kvinder, hvilket ikke er tilladt ifølge den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, medmindre der findes en objektiv begrundelse for en sådan udelukkelse. Tidsbe grænsningen, der er fastslået gennem Barber-dommen af 17. maj 1990 såvel som protokol nr. 2 om den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, finder ikke anvendelse på retten til at deltage i en erhvervstilknyttet pensionsordning, der fortsat er reguleret af Bilka-dommen af 13. maj 1985. Eftersom sidstnævnte dom ikke havde nogen tidsbegrænsning, kan man påberåbe sig den direkte virkning af den tidligere artikel 119 for med tilbagevirkende kraft at kræve ligebehandling med hensyn til retten til at deltage i en erhvervstilknyttet pensionsordning, dvs. fra den 8. april 1976, datoen for Defrenne II-dommen, hvor Domstolen for første gang fastslog, at den tidligere artikel 119 har direkte virkning. Domstolen præciserede senere i dom af 11. december 1997 i sag C-246/96, Magorrien, og i dom af 16. maj 2000 i sag C-78/98, Preston, sin retspraksis med hensyn til deltidsansatte arbejdstageres situation.

Den omstændighed, at en arbejdstager med tilbagevirkende kraft kan kræve at deltage i en erhvervstilknyttet pensionsordning betyder ikke, at arbejdstageren kan undgå at betale bidrag, der vedrører den pågældende medlemsskabsperiode.

Nationale bestemmelser vedrørende tidsbegrænsninger for at anlægge sag i henhold til national lovgivning kan anvendes mod arbejdstagere, der kræver deres ret til at deltage i en erhvervstilknyttet pensionsordning, under forudsætning af at disse ikke er mindre gunstige med hensyn til sådanne sagsanlæg end for lignende sagsanlæg af national art, og at de ikke gør udøvelsen af de rettigheder, der er opnået ved fællesskabslovgivningen, umulig i praksis.

Domstolen fastsatte kriterier i sin dom i sag C-7/93, Beune, i henhold til hvilke den tidligere artikel 119 i EF-traktaten finder anvendelse i forbindelse med visse ordninger for tjeneste mænd. Domstolen præciserede yderligere i efterfølgende domme (i sagerne Evrenopoulos, Griesmar, Mouflin og Niemi [39]) sin dom af 28. september 1994 i sagen Beune om, at pensionsordninger for offentligt ansatte (ordninger fra den offentlige sektor) også indgår i begrebet løn i henhold til den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, når de stammer fra arbejdsforholdet.

[39] Domstolenes domme af 28. september 1994. Sag C-7/93, Beune, Sml. 1994 I, s. 4471, af 17. april 1997, sag C-147/95, Evrenopoulos, Sml. I, s. 2057, af 29. november 2001, sag C-366/99, Griesmar, Sml. 2001 I, s. 9383, af 13. december 2001, sag C-206/00, Sml. 2001 I, s. 201, Henri Mouflin og senere i dom af 12. september 2002, sag C-351/00, Niemi, Sml. 2002 I, s. 7007.

Domstolen har fremført [40], at for at kunne fastslå, at en pensionsordning for tjenestemænd hører ind under anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 141 (tidligere artikel 119 i EF-traktaten), kan den omstændighed, at pensionsydelsen er knyttet til arbejdsforholdet og derfor betalt af staten i dens egenskab af arbejdsgiver, ikke være et eneafgørende kriterium, idet der ved pensioner, der udbetales i henhold til lovbestemte sociale sikringsordninger, helt eller delvis kan tages hensyn til den pågældendes løn (Beune, præmis 44 og Griesman, præmis 29).

[40] Det samme som for punkt 42.

Socialpolitiske, statsorganisatoriske, etiske eller endog budgetmæssige hensyn, som har haft eller har kunnet have betydning for den nationale lovgivningsmyndigheds fastsættelse af de nærmere regler for en ordning (..) kan imidlertid ikke tillægges afgørende betydning, såfremt pensionen kun berører en særlig gruppe af arbejdstagere, såfremt den direkte afhænger af den tilbagelagte tjenestetid, og den fastsættes på grundlag af tjenestemandens senest oppebårne løn. En pension, der udbetales af en offentlig arbejdsgiver, kan i så fald ubetinget sammenlignes med den, en privat arbejdsgiver udbetaler sine tidligere ansatte (Beune, præmis 45 og Griesmar, præmis 30 og Niemi præmis 47).

Disse domme er især relevante for pensionsalderen, efterladteydelser og særlige alders bestemte ydelser til personer, der passer deres børn.

Denne seneste retspraksis afspejles nu også klart i det nye omarbejdede direktivforslag.

Domstolen har også præciseret sin dom af 25. maj 2000 i sag C-50/99, Jean-Marie Podesta mod Caisse de retraite par répartition des ingénieurs cadres & assimilés, at den tidligere artikel 119 i EF-traktaten finder anvendelse på private, bidragsdefinerede tværfaglige tillægs pensionsordninger, for så vidt som disse ordninger skal supplere ydelserne fra de lovbestemte sociale sikringsordninger eller træde i stedet for disse, og for så vidt som arbejdstageren modtager pensionen som følge af arbejdsforholdet mellem ham og hans tidligere arbejdsgiver, uanset om medlemskab af disse ordninger er obligatorisk [41]. Følgelig finder den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, der fastlægger princippet om lige løn for mænd og kvinder, anvendelse på de franske tillægspensionsordninger AGIRC (Association Générale des Institutions de Retraite des Cadres) og ARRCO (Association des Régimes de Retraite Complémentaire) og forbyder disse at gøre forskel på mænd og kvinder med hensyn til den alder, fra hvilken en person kan oppebære en efterladtepension, efter at den pågældendes ægtefælle er afgået ved døden.

[41] Dom af 25.maj 2000, sag C-50/99, Jean Marie Podesta mod Caisse de retraite par répartition des ingénieurs cadres & assimilés (CRICA) m.fl., Sml. 2000 I, s. 4039.

Domstolen bekræftede også ved samme dom, at ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, som kræves i den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, ifølge dens faste retspraksis kan påberåbes, for så vidt angår ydelser, der vedrører beskæftigelses perioder efter den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen blev afsagt (jf. sag C-28/93, Van Den Akker m.fl. [42], præmis 12). Heraf følger, at de erhvervstilknyttede pensionsordninger skulle sikre ligebehandling fra den 17. maj 1990 (Van Den Akker m.fl., præmis 14). EF-traktatens artikel 141 (tidligere artikel 119 i EF-traktaten) finder anvendelse på tillægspensionsordninger som f.eks. AGIRC og ARRCO og forhindrer disse ordninger i fra den 17. maj 1990 at udøve forskelsbehandling på mænd og kvinder med hensyn til den alder, fra hvilken arbejdstagernes ægtefælle er berettiget til en efterladtepension, efter at sådanne arbejdstagere er afgået ved døden.

[42] Sml. 1994 I, s. 4527.

- Erhvervstilknyttede ordninger for selvstændige erhvervsdrivende

Det er vigtigt at bemærke, at retspraksis i Barber-dommen og i de efterfølgende domme ikke påvirker situationen for de selvstændige erhvervsdrivende, der er omfattet af det personlige anvendelses område for direktiv 86/378/EØF. Derfor betyder dette direktiv i lighed med det tidligere direktiv 96/97/EF ikke nogen ændringer i de selvstændige erhvervsdrivendes situation.

De selvstændige er omfattet af direktiv 86/378/EØF, men i meget begrænset omfang og kun for så vidt som de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger er tilrettelagt på kollektiv basis (f.eks. sektoropdelte ordninger i Frankrig). Individuelle ordninger for selvstændige er udtrykkeligt udelukket fra anvendelsesområdet i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved direktiv 96/97/EF (artikel 2, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 86/378/EØF, der blev erstattet af artikel 1, nr. 1) stk. 2, i direktiv 96/97/EØF). I henhold til disse bestemmelser er individuelle aftaler for selvstændige og ordninger for selvstændige, hvor kun én person deltager, udelukket. Endvidere er familieydelserne i henhold til artikel 4 i direktiv 86/378/EØF omfattet, for så vidt som de tildeles ansatte, hvorimod medlemsstaterne kan udsætte den obligatoriske gennemførelse af ligebehandlingsprincippet, for så vidt angår fastsættelse af pensionsalderen og efterladtepension for selvstændige erhvervsdrivende i henhold til artikel 9, litra a) og b) i direktivet, som ændret ved artikel 1, nr. 5), i direktiv 96/97/EF. Den eneste bestemmelse, der er af en vis betydning for selvstændige erhvervsdrivende, er artikel 9, litra c), der blev ændret ved artikel 1, nr. 5), i direktiv 96/97/EF, som foreskriver ensartede bidrag for mænd og kvinder til en erhvervstilknyttet ordning for selvstændige erhvervsdrivende (kollektiv ordning) fra den 31. juli 1999 (tretten år efter meddelelsen af direktiv 86/378/EØF). Følgelig skal de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger fra den 1. august 1999 anvende ensar tede aktuarmæssige udregninger, uanset køn, for de selvstændige erhvervsdrivendes bidrag til disse ordninger.

Kapitel 3 Princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF, som ændrer direktiv 76/207/EØF, sikrer retlig klarhed og sikkerhed ved at en række domme afsagt af EF-Domstolen om det oprindelige direktiv nedfældes i en retsakt.

Dette kapitel svarer til de væsentligste bestemmelser i direktiv 76/207/EØF som ændret ved direktiv 2002/73/EF om fjernelse af forskelsbehandling (direkte eller indirekte) på grundlag af køn. I kapitlet inkorporeres de bestemmelser, der tillader fravigelser fra princippet om ligebe handling, hvis et arbejde i kraft af dets art kræver en person af et bestemt køn.

Endvidere gentager dette forslag i lighed med direktiv 2002/73/EF det princip, der er indeholdt i EF-traktatens artikel 141, stk. 4, der anfører, at "for at sikre fuld ligestilling mellem mænd og kvinder i praksis på arbejdsmarkedet er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervs mæssige karriere".

Derudover indeholder dette kapitel bestemmelserne i direktiv 2002/73/EF om øget beskyttelse af mødre på barselsorlov og præciserer forbindelserne til direktiv 92/85/EF [43]. Det omfatter også bestemmelserne fra direktiv 2002/73/EF om beskyttelse af fædre og mødre på forældre orlov og/eller adoptionsorlov i de tilfælde, hvor medlemsstaterne anerkender sådanne rettig heder.

[43] Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT L 348 af 28.11.1992, s. 1).

AFSNIT III HORISONTALE BESTEMMELSER

Kapitel 1 Klageadgang

Afdeling 1: Retsmidler

Dette kapitel indeholder de nye bestemmelser om retsmidler og håndhævelse, der blev indført ved direktiv 2002/73/EF. Bestemmelserne afspejler Domstolens retspraksis. Det drejer sig om:

- styrkelse af beskyttelsen (a) af ofre for forskelsbehandling selv efter arbejdsforholdets ophør [44] og (b) beskyttelse mod enhver form for ufordelagtig behandling

[44] Sag C-185/97, Goote, Sml. 1998 I, s. 5199.

- inkorporeringen af Domstolens retspraksis om spørgsmålet om øvre grænser [45] (der kun tillades i særlige tilfælde) i sager om kompensation eller skadeserstatning.

[45] Sag C-180/95, Draehmpaehl, Sml. 1997 I, s. 2195 og sag C-271/31, Marshal, Sml. 1993 I, s. 4367.

Disse bestemmelser vil set i lyset af dette forslag have horisontal anvendelse og vil ikke kun omfatte spørgsmål om adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår, men også spørgsmål om løn, herunder de erhvervstilknyttede sociale sikrings ordninger, der også udgør en vigtig del af gennemførelsen af princippet om ligebehandling i forbindelse med beskæftigelse og erhverv.

Afdeling 2: Bevisbyrde

Dette kapitel indeholder ikke kun de væsentligste bestemmelser af direktiv 97/80/EF om bevisbyrden, men det tilpasser også sin tekst til direktiv 2002/73/EF, der blev vedtaget for nylig. De væsentligste indvirkninger af dette forslag vil være at sikre, at princippet om ligebehandling anvendes i praksis ved at udvide bestemmelserne om bevisbyrden til at omfatte de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.

Det er vigtigt at bemærke, at da nogle aspekter af de erhvervstilknyttede sociale sikrings ordninger (arbejdstagernes ydelser og bidrag) udgør løn i henhold til den tidligere artikel 119 i EF-traktaten, omfattede direktiv 97/80/EF om bevisbyrden allerede implicit disse aspekter, eftersom artikel 3, stk. 1, litra a), i direktivet finder anvendelse på "situationer, som er om handlet i traktatens artikel 119 samt i direktiv 75/117/EØF, 76/207/EØF og, for så vidt der er tale om forskelsbehandling på grundlag af køn, direktiv 92/85/EØF og 96/34/EF". Trods det oprindelige forslag fra Kommissionen [46] og udtalelsen fra Europa-Parlamentet [47] tog direktiv 97/80/EF i sit anvendelsesområde i sidste ende ikke hensyn til direktiv 86/378/EØF og 96/97/EF om ligebehandling af mænd og kvinder i de erhvervstilknyttede sociale sikrings ordninger. Årsagerne til denne udelukkelse synes ikke længere relevante, da direktiverne, der bygger på EF-traktatens artikel 13, indeholder lignende bestemmelser om bevisbyrden. I løbet af forhand lingerne om vedtagelsen af direktiv 97/80/EF blev der imidlertid udarbejdet følgende fælles erklæring fra Rådet og Kommissionen om artikel 3, stk. 1, litra a) [48]:

[46] EFT C 332 af 7.11.1996, s. 11, og EFT C 185 af 18.6.1997, s. 21.

[47] Europa-Parlamentets udtalelse af 10. april 1997 (EFT C 132 af 28.4.1997, s. 215), Rådets fælles holdning af 24.7.1997 - (EFT C 307 af 8.10.1997, s. 6) og Europa-Parlamentets afgørelse af 6. november 1997 (EFT C 358, af 24.11.1997).

[48] SN 157/2/97(SOC) REV 2 af 27. juni 1997.

"Rådet henstiller til Kommissionen, at den i den rapport, som den skal forelægge i henhold til artikel 7, også behandler spørgsmålet om direktivets anvendelsesområde.

Der vil i forbindelse hermed blive taget behørigt hensyn til Domstolens retspraksis på alle relevante social- og arbejdsmarkedspolitiske områder under det almindelige princip om ikke-forskelsbehandling."

Dette forslag vil også, i kraft af at man samler bestemmelserne om de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger og bestemmelserne om bevisbyrden i én tekst, betyde, at anvendelsen af princippet om ligebehandling på dette område vil imødekomme denne erklæring og den tidligere anmodning fra Europa-Parlamentet.

Endnu en vigtig og praktisk indvirkning af dette forslag i denne sammenhæng vil være ophævelsen af definitionen af indirekte forskelsbehandling i artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80/EF, der skal sikre en tilpasning til definitionen i direktiv 2002/73/EF. Man bør i den forbindelse erindre, at vedtagelsen af direktiv 2002/73/EF, som ændrer direktiv 76/207/EØF, betød en ny definition på indirekte forskelsbehandling uden det statistiske element i teksten i henhold til definitionen i de direktiver, der blev vedtaget med baggrund i EF-traktatens artikel 13. I den sammenhæng skal det bemærkes, at i løbet af forhandlingerne om vedtagelsen af direktiv 2002/73/EF, som ændrer direktiv 76/207/EØF, blev der fremsat erklæringer af både Kommissionen og Rådet i juni 2001 [49], da den fælles holdning blev vedtaget, om behovet for at tilpasse definitionen på indirekte forskelsbehandling i direktiv 97/80/EF som ændret ved direktiv 98/52/EF til den definition, som var blevet vedtaget i den fælles holdning og senere i direktiv 2002/73/EF [50]. Dette forslag imødekommer derfor disse erklæringer. Det udgør en opfølgning på medlemsstaterne særlige anmodning til Kommissionen om at fremsætte et ændringsforslag til direktiv 97/80/EF med det formål at tilpasse definitionen på indirekte forskelsbehandling. En erklæring fra Kommissionen herom blev medtaget i referatet af Rådet (beskæftigelse og social- og arbejdsmarkedspolitik) i juni 2001. Således imødekommer dette forslag, der går ud på at samle direktiv 2002/73/EF og direktiv 97/80/EF også de ovennævnte erklæringer, samtidig med at det søger at forbedre effektiviteten af princippet om ligebe handling, jævnfør EF-Domstolens fortolkning [51].

[49] 9588/01, SOC 233, CODEC 519 af 6. juni 2001.

[50] Kommissionens erklæring til optagelse i protokollen (Ad ændring af direktiv 97/80/EF) "På baggrund af den ændrede definition af indirekte forskelsbehandling vil Kommissionen så hurtigt som muligt foreslå en passende ændring af direktiv 97/80/EF som ændret ved direktiv 98/52/EF." Rådets erklæring til optagelse i protokollen (Om Kommissionens erklæring ad ændring af direktiv 97/80/EF) "Rådet udtrykker tilfredshed med, at Kommissionen har til hensigt at fremsætte et forslag om ændring af direktiv 97/80/EF på baggrund af den ændrede definition af indirekte forskelsbehandling."

[51] Dom af 26. juni 2001, sag C-381/99, Brunnhofer, Sml. 2001 I, s. 4961, dom af 27. oktober 1993, sag C-127/92, Enderby, Sml. 1993 I, s. 5535, se også dom af 17. oktober 1989, sag C-109/88, Danfoss, Sml. 1989, s. 3199.

Kapitel 2: Organer til fremme af ligebehandling - dialogen mellem arbejdsmarkedets parter

I lighed med det foregående kapitel indeholder dette kapitel de nye bestemmelser, der er indført ved direktiv 2002/73/EF, som ligner de eksisterende bestemmelser i de direktiver, der bygger på artikel 13, dvs. direktiv 2000/43/EF og 2000/78/EF. Det drejer sig om:

- Medlemsstaternes udpegelse af organer og disse organers rolle, dvs. fremme af ligebe handling, opfølgning på fællesskabslovgivning og bestemmelsen om at støtte ofre for forskelsbehandling.

- Styrkelsen af arbejdsmarkedsparternes og ngo'ernes rolle om fremme af princippet om ligebehandling.

I lighed med det foregående kapitel vil disse bestemmelser set i lyset af dette forslag nu have horisontal anvendelse og vil ikke kun omfatte spørgsmål om adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår, men også spørgsmål om løn, herunder de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.

Det er rimeligt at forvente, at organer, der er etableret med henblik på ligebehandling af mænd og kvinder i relation til adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse og arbejdsvilkår, også skal omfatte andre aspekter af arbejdsvilkårene som f.eks. løn og de er hvervstilknyttede sociale sikringsordninger. Udvidelsen af sådanne organers anvendelses område i tråd med dette forslag vil ikke føre til yderligere byrder for medlemsstaterne.

AFSNIT IV GENNEMFØRELSE

Dette afsnit indeholder de horisontale bestemmelser om direktivets gennemførelse. Det pålægger medlemsstaterne at sørge for, at bestemmelser, der strider imod princippet om lige løn og ligebehandling (f.eks. love, overenskomster, individuelle aftaler, osv.), afskaffes eller erklæres for ugyldige eller ændres om nødvendigt. Det fastlægger også bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagere, herunder ansatte, der er personalerepræsentanter, mod at blive gjort til ofre.

Det pålægger medlemsstaterne at sørge for et system bestående af effektive sanktioner, der står i et rimeligt forhold, som virker afskrækkende, og som skal anvendes ved overtrædelser af de rettigheder, der gives i henhold til dette direktiv for at sikre den fulde virkning i praksis af direktivet (effektiv virkning). Medlemsstaterne pålægges også at underrette Kommis sionen om de bestemmelser, der vedtages på dette område.

Medlemsstaterne pålægges at tilskynde arbejdsgivere og de ansvarlige for erhvervsuddan nelser til proaktivt at udarbejde hensigtsmæssige foranstaltninger, der kan forhindre forskels behandling på grundlag af køn, især chikane og seksuel chikane på arbejdspladsen.

Det indeholder en standardbestemmelse, der skal forhindre fravigelser.

Direktivforslaget indeholder en bestemmelse, der ligner den i direktiv 2002/73/EF, om medlemsstaternes forpligtelse til aktivt at tage hensyn til målsætningen vedrørende ligestilling mellem mænd og kvinder, når der udarbejdes og gennemføres lovgivning, forordninger, administrative bestemmelser og aktiviteter på de områder, der henvises til i direktivets anvendelsesområde.

Ydermere forpligter forslaget medlemsstaterne til at sikre, at alle berørte parter får kendskab til direktivet og dets gennemførelsesbestemmelser.

AFSNIT V AFSLUTTENDE BESTEMMELSER

Dette afsnit indeholder standardbestemmelser, der er tilpasset til dette direktivforslag.

Der er en standardbestemmelse om direktivets gennemførelse, ifølge hvilken medlemsstaterne skal opfylde en række informationskrav, som f.eks. periodisk underretning om gennemførelsen af nationale love og overenskomster samt relevante sammenligningstabeller til Kommissionen. En anden standardbestemmelse fra artikel 2 i direktiv 2002/73/EF pålægger medlemsstaterne at henvise til dette direktiv, når de omsætter det i nationale love.

Det indeholder også en artikel om de direktiver, der er samlet i dette forslag, og som skal ophæves, når det nye direktiv finder anvendelse i medlemsstaterne.

Der findes også "standardrevisionsbestemmelse" (artikel 32), hvori det fastlægges, at Kommissionen senest den 30. juni 2008 skal tage virkningen af dette direktiv op til revision med henblik på, om nødvendigt, at foretage nødvendige ændringer.

Den inkorporerer også den særlige bestemmelse i direktiv 2002/737EF om periodiske underretninger hvert fjerde år til Kommissionen, hvor medlemsstaterne skal oplyse Kommissionen om positive foranstaltninger, der er truffet i henhold til EF-traktatens artikel 141, stk. 4 og i overensstemmelse med erklæring nr. 28 (bestræbelser på at forbedre kvindernes stilling på arbejdsmarkedet).

4. RETSGRUNDLAG

Direktivforslaget har hjemmel i EF-traktatens artikel 141, stk. 3, der giver Fællesskabet beføjelse til at vedtage foranstaltninger, der skal sikre anvendelsen af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv. Da alle de områder, som var omfattet af de oprindelige retsakter direktiv 75/117/EØF og direktiv 86/378/EØF, som ændret ved direktiv 96/97/EØF, 76/207/EØF, som ændret ved direktiv 2002/73/EF, og 97/80/EF, som ændret ved 98/52/EF, falder ind under den retlige kategori af "i forbindelse med beskæftigelse og erhverv", får det omarbejdede direktiv, der samler oven nævnte direktiver, det samme retsgrundlag.

I retsforskrifter vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder inden for beskæftigelse og erhverv, der er vedtaget med hjemmel i/eller som er omfattet af EF-traktatens artikel 141, bør der for alle de omfattede områder anvendes de samme begreber som dem, der anvendes i de retsforskrifter, der for nylig blev vedtaget, som f.eks. direktiv 2002/73/EF, der ændrer direktiv 76/207/EØF, såvel som i lignende retsforskrifter, der er vedtaget i henhold til EF-traktatens artikel 13 med henblik på at bekæmpe forskelsbehandling af andre årsager end køn, for så vidt som sidstnævnte også vedrører beskæftigelsesområdet, for derved at sikre retlig og politisk kohærens mellem retsforskrifter med tilsvarende målsætninger. Der er derfor behov for at sikre kohærensen mellem afledt ret vedrørende samme emner, f.eks. begrebet indirekte forskelsbehandling eller medlemsstaternes behov for organer, der skal fremme ligebehandling generelt set inden for beskæftigelse og erhverv, og ikke kun med hensyn til spørgsmål, der dækkes af direktiv 2002/73/EF, som ændrer direktiv 76/207/EØF.

5. BEGRUNDELSE SET I LYSET AF NÆRHEDS- OG PROPORTIONALITETS PRINCIPPET

Anvendelsen af en fællesskabsforskrift er i overensstemmelse med nærhedsprincippet. Omarbejdningen af de gældende direktiver på området for lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv vil medvirke til at sikre, at disse principper anvendes ens og effektivt på nationalt plan. Der er endvidere behov for at sikre kohærensen på fællesskabsplan mellem retsforskrifter, der gennemfører princippet om ligebehandling. I forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn opnås dette bedst ved at omarbejde gældende lovgivning.

Indholdet af direktivforslaget er også i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, idet medlemsstaterne får det størst mulige spillerum, når de skal beslutte, hvorledes der i den forbindelse sikres en effektiv anvendelse af princippet om ligebehandling.

Fællesskabsforskrifterne får ingen direkte indvirkning på virksomhedernes drift og vil ikke medføre administrative eller retlige byrder, som kan forhindre, at der oprettes små og mellemstore virksomheder, eller at sådanne virksomheder videreudvikles.

6. BEMÆRKNINGER TIL ARTIKLERNE

Det har været nødvendigt at foretage nogle sproglige rettelser i de finske, italienske, portugisiske og svenske udgaver af de omarbejdede direktiver for at sikre overensstemmelse med de øvrige sprogversioner.

AFSNIT I

Almindelige bestemmelser

Artikel 1

I denne artikel defineres formålet med direktivet.

Direktivet omfatter de emner, der er behandlet i direktiv 76/207/EØF, ændret ved direktiv 2002/73/EF (adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår), og i direktiv 75/117/EØF (ligeløn) og 86/378/EØF, ændret ved 96/97/EF (erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger).

Direktivet har endvidere til formål at klarlægge de eksisterende forbindelser mellem direktiv 76/207/EØF med ændringer og direktiv 92/85/EØF vedrørende spørgsmål i forbindelse med graviditet og barsel, som direktiverne omhandler. Det indeholder klare og sammenhængende definitioner, og teksten er ajourført, idet retspraksis er indarbejdet, og der er tale om en retsakt med en klar struktur.

Det er desuden hensigten, at direktivet skal sikre anvendelse i praksis af princippet om ligebehandling, herunder navnlig udvidelse af bestemmelserne om omvendt bevisbyrde til at omfatte alle områder, der falder ind under dets materielle anvendelsesområde.

Artikel 2

I denne artikel defineres begreberne direkte og indirekte forskelsbehandling, chikane på grundlag af køn og sexchikane. Definitionerne er identiske med dem, der findes i det i forvejen vedtagne direktiv 2002/73/EF.

Den gentager også definitionen på løn fra EF-traktatens artikel 141, stk. 2, såvel som definitionen på erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger fra artikel 2, stk. 1, i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 1) (stk. 1), i direktiv 96/97/EF.

Artikel 3

I denne artikel fastlægges direktivets personlige anvendelsesområde med den formulering, der er anvendt i direktiv 96/97/EF.

Stk. 2 indeholder en standardformulering, der findes i alle direktiver om ligebehandling af mænd og kvinder. Det afspejler det veletablerende princip, at foranstaltninger til beskyttelse af kvinder under graviditet og barsel er en tilladt undtagelse fra princippet om ligebehandling. Heri er indarbejdet teksten fra artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF, som har horisontal virkning for direktiverne (se også artikel 5, stk. 2, i direktiv 86/378/EØF).

Stk. 3 indeholder en omformulering af artikel 2, stk. 7, fjerde afsnit, første punktum, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF [52].

[52] EFT L 348 af 28.11.1992, s. 1.

AFSNIT II

Særlige bestemmelser

Kapitel 1

Ligelønsprincippet

Artikel 4

Denne artikel svarer til den vigtigste artikel i direktiv 75/117/EØF om lige løn inkl. mindre ændringer for at tage hensyn til Domstolens nyere retspraksis, navnlig i dom af 17. september 2002 i sag C-320/00, A. G. Lawrence m.fl. mod Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group og Mitie Secure Services Ltd. [53] og dom af 13. januar 2004 i sag C-256/01, Debra Allonby mod Accrington/Rossendale College [54]. Ved denne retspraksis har Domstolen indført et nyt element, der er mere omfattende end samme virksomhed eller samme tjeneste i forbindelse med sammenligningen af arbejde af samme værdi, nemlig begrebet én og samme kilde. Domstolen har fastslået, at "intet i artikel 141, stk. 1, EF peger i retning af, at bestemmelsens anvendelsesområde skulle være begrænset til de situationer, hvor mænd og kvinder udfører deres arbejde for samme arbejdsgiver".

[53] Sml. 2002 I, s. 7325.

[54] Endnu ikke offentliggjort i trykt udgave.

Princippet om lige løn for mænd og kvinder indebærer derfor, at løn for samme arbejde eller arbejde af samme værdi ikke nødvendigvis behøver at blive udbetalt af én og samme arbejdsgiver, men den skal hidrøre fra én og samme kilde, som forskelle i lønvilkår kan tilskrives. Hvis der ikke er tale om én og samme kilde, mangler der en enhed, der er ansvarlig for forskelsbehandlingen, og som kan genoprette ligebehandlingen.

Med hensyn til et fagligt klassifikationssystem indeholder dette forslag en uændret gengivelse af artikel 1 i direktiv 75/117/EØF.

Kapitel 2

Princippet om ligebehandling i forbindelse med de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger

Artikel 5

Denne artikel svarer til artikel 5, stk. 1, i direktiv 86/378/EØF, som ikke blev ændret ved direktiv 96/97/EF. I henhold til denne artikel finder princippet om ligebehandling anvendelse i forbindelse med de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger inden for de grænser, der er fastsat i artikel 6.

Artikel 6

Stk. 1 i denne artikel er en uændret gengivelse af artikel 4 i 86/378/EØF vedrørende dette kapitels materielle anvendelsesområde med hensyn til erhvervstilknyttede ordninger og dækkede risici.

Stk. 2 er en ny bestemmelse, der afspejler Domstolens retspraksis vedrørende anvendelsen af traktatens nuværende artikel 141, stk. 1 og 2, på særlige ordninger for tjenestemænd [55].

[55] Domstolens domme af 28. september 1994 i sag C-7/93, Beune, Sml. 1994 I, s. 4471, af 17. april 1997 i sag C-147/95, Evrenopoulos, Sml. 1997 I, s. 2057, af 29. november 2001 i sag C-366/99, Griesmar, Sml. 2001 I, s. 9383, af 13. december 2001 i sag C-206/00, Henri Mouflin, Sml. 2001 I, s. 10201, og senere i dom af 12. september 2002 i sag C-351/00, Niemi, Sml. 2002 I, s. 7007.

Ved at denne retspraksis fastsættes i en retsakt, bliver det klart, at direktivet også finder anvendelse på socialsikringsordninger for en særlig gruppe af tjenestemænd, hvis de pågældende ydelser udbetales i kraft af ansættelsesforholdet, hvis de direkte afhænger af den tilbagelagte tjenestetid, og hvis deres størrelse fastsættes på grundlag af den senest oppebårne løn. Dette er ikke til hinder for, at en sådan ordning for en særlig gruppe af tjenestemænd eller andet statsansat personale indgår i en almindelig, harmoniseret lovpligtig ordning (se især Beune- og Niemi-dommene).

Artikel 7

Denne bestemmelse indeholder uændret artikel 2, stk. 2 og 3, i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 1), i direktiv 96/97/EF.

I lighed med de tidligere direktiver omfatter dette forslag ikke følgende: a) individuelle aftaler for selvstændige erhvervsdrivende (da sådanne aftaler i princippet er privatretlige) b) ordninger for selvstændige erhvervsdrivende, hvori kun én person deltager (da sådanne aftaler i lighed med litra a) i princippet er privatretlige) c) lønmodtageres forsikringsaftaler, hvori arbejdsgiveren ikke er part, hvis lønmodtagerne ikke er omfattet af dette forslag. Litra d) og e) omfatter private aftaler mellem den forsikrede og ordningen, som ikke falder ind under definitionen af en erhvervstilknyttet social sikringsordning, jf. artikel 2 i dette forslag. Stk. 2 afspejler Domstolens retspraksis i dom af 9. november 1993 i sag C-132/92, Birds Eye Walls [56], om "overgangspensioner", og den overtages uændret fra artikel 2, stk. 3, i direktiv 86/378/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 1), i direktiv 96/97/EF.

[56] Birds Eye Walls Ltd. mod Friedel M. Roberts, Sml. 1993 I, s. 5579.

Artikel 8

Denne artikel svarer til artikel 6 i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 3), i direktiv 96/97/EF, med henblik på at tage højde for Domstolens retspraksis i Neath- og Coloroll-dommene, og den indeholder en ikke udtømmende liste over bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling.

Den originale artikel er ændret lidt, idet der ikke i stk. 1, litra h), henvises til bilaget i direktiv 96/97/EF om ændring af direktiv 86/378/EØF. Bilaget indeholder eksempler på visse elementer, for så vidt angår ordninger, der er funderede og ydelsesdefinerede, som kan være uens, såfremt de uens beløb skyldes anvendelsen af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn, ved iværksættelsen af finansieringen af ordningen.

Det drejer sig om følgende eksempler:

- konvertering af en del af den periodiske pension til sumydelser - overførsel af pensionsrettigheder - en efterladtepension, der udbetales til en ydelsesberettiget som modydelse for, at forsikringstageren giver afkald på en del af en pension - en nedsat pension, når arbejdstageren vælger at gå på førtidspension.

Artikel 9

Denne artikel svarer til artikel 8 i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 4), i direktiv 96/97/EF, vedrørende anvendelse af direktivet på erhvervstilknyttede sikringsordninger for selvstændige erhvervsdrivende. Domstolens retspraksis i Barber-dommen og senere domme berører ikke disse bestemmelser.

Bestemmelser i erhvervstilknyttede sikringsordninger for selvstændige erhvervsdrivende, der er i modstrid med ligebehandlingsprincippet, skal tages op til revision med virkning fra senest den 1. januar 1993 eller for medlemsstater, hvis tiltrædelse fandt sted efter den dato, på den dato, hvor direktiv 86/378/EØF, ændret ved 96/97/EF, trådte i kraft på deres område.

Direktivet er ikke til hinder for, at rettigheder og pligter, som vedrører en periode for medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning for selvstændige erhvervsdrivende, der ligger forud for revisionen af den pågældende ordning, fortsat er undergivet de bestemmelser i ordningen, som var gældende i den pågældende periode.

Artikel 10

Denne artikel svarer til artikel 9 i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 5), i direktiv 96/97/EF. Den vedrører fravigelserne med hensyn til direktivets anvendelse på erhvervstilknyttede ordninger for selvstændige erhvervsdrivende, som i lighed med den foregående artikel ikke blev berørt af Domstolens retspraksis i Barber-dommen og i de efterfølgende domme. Fravigelserne vedrører fastsættelse af pensionsalder, ret til efterladteydelser og udligning af bidrag til en erhvervstilknyttet social sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende. Artikel 9, litra c), i direktiv 86/378/EØF, som ændret ved direktiv 96/97/EF (artikel 1, nr. 5), foreskriver en overgangsperiode til udligning af bidrag fra selvstændige erhvervsdrivende.

Artikel 11

Denne artikel svarer til artikel 2 i direktiv 96/97/EF.

Stk. 1 og 2 i denne artikel afspejler Domstolens retspraksis med hensyn til anvendelse med tilbagevirkende kraft af traktatens nuværende artikel 141 (tidl. artikel 119), stk. 1 og 2, på erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, som er indarbejdet i direktiv 96/97/EF. Stk. 3 vedrører anvendelse af direktivet i medlemsstater, der tidligere var kontraherende parter i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

Der er dog også indsat et nyt stk. 4, hvor det præciseres, at for de øvrige medlemsstater, hvis tiltrædelse fandt sted efter den 17. maj 1990, ændres datoen den 17. maj 1990 i stk. 1 og 2 til den dato, på hvilken traktatens artikel 141, stk. 1 og 2 (tidl. artikel 119), blev gældende på deres område (således at også de tiltrædende lande er omfattet).

Artikel 12

Denne artikel svarer til artikel 9a i direktiv 86/378/EØF, indsat ved artikel 1 i direktiv 96/97/EF, om fleksibel pensionsalder. At mænd og kvinder gør krav på en fleksibel pensionsalder på samme vilkår, anses således ikke for at være uforeneligt med dette direktiv.

Kapitel 3

Princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår

Artikel 13

I stk. 1 i denne artikel svarer til artikel 3, stk. 1, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 3), i direktiv 2002/73/EF. Denne nye artikel svarer til lignende formuleringer i direktiver med traktatens artikel 13 som retsgrundlag, nemlig direktiv 2000/43/EF [57] og 2000/78/EF [58].

[57] EFT L 18 af 19. juli 2000, s. 22.

[58] EFT L 303 af 2. december 2000, s. 16.

Stk. 2 i denne artikel svarer til artikel 2, stk. 6, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF. Det drejer sig om, i hvilket omfang det er tilladt at fravige princippet om ligebehandling, når der er tale om en stilling, hvis karakter gør, at der er behov for en person af et givet køn, og det er i overensstemmelse med Domstolens retspraksis på området [59].

[59] Dom af 15. maj 1986 i sag C-222/84, Johnston, dom af 26. oktober 1999, Sirdar, Sml. 1999 I, s. 0000 og dom af 11. januar 2000 i sag C-285/98, Kreil, Sml. 2000 I, s. 0000.

Stk. 3 svarer til artikel 9, stk. 2, i direktiv 76/207/EF, som henviser til bestemmelsen om udelukkelser i artikel 2, stk. 6, i direktiv 76/207/EØF, der blev ændret ved artikel 1, nr. 2) (stk. 6), i direktiv 2002/73/EF.

Artikel 14

Denne artikel svarer til artikel 2, stk. 8, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF og vedrører muligheden i henhold EF-traktatens artikel 141, stk. 4, for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at sikre fuld ligestilling mellem mænd og kvinder i praksis på arbejdsmarkedet.

Artikel 15

Denne artikel afspejler Domstolens retspraksis om graviditet og barsel (jf. navnlig sag C-184/83, Hofmann mod Barmer Ersatzkasse, Sml. 1984, s. 3047, præmis 25, sag C-421/92, Habermann-Beltermann, Sml. 1994 I s. 1657, præmis 21, og sag C-32/93, Webb mod EMO Air Cargo, Sml. 1994 I, s. 3567, præmis 20). Den klargør forbindelserne mellem direktiv 92/85/EØF og dette direktivforslag i forbindelse med de emner, som kapitlet omhandler, og som er omfattet artikel 2, stk. 7, andet og tredje afsnit, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF, således som det fremgår af retspraksis.

I stk. 1 i forslaget hedder det: "Enhver ulige behandling af en kvinde i forbindelse med svangerskab eller barselsorlov udgør forskelsbehandling som defineret i nærværende dette direktiv." Det svarer stort set til artikel 2, stk. 7, i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF.

Stk. 2 svarer til artikel 2, stk. 7, andet afsnit, i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF, og indeholder uændret formuleringen i nævnte bestemmelse, som afspejler Domstolens retspraksis om, at en kvinde på barselsorlov efter udløbet af barselsorloven har ret til at vende tilbage til det samme eller et tilsvarende arbejde med betingelser og vilkår, som ikke er mindre gunstige for hende, og til at nyde godt af enhver forbedring i arbejdsvilkårene, som hun ville være berettiget til under sit fravær.

Artikel 16

Denne artikel indeholder uændret artikel 2, stk. 7, fjerde afsnit, anden del, i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF, hvor det præciseres, at direktivet heller ikke berører medlemsstaternes ret til at anerkende en særskilt ret til fædreorlov og/eller adoptionsorlov. De medlemsstater, som anerkender en sådan ret, træffer de nødvendige foranstaltninger for at beskytte mandlige og kvindelige arbejdstagere mod afskedigelse på grund af udøvelsen af denne ret, og for at sikre, at de ved afslutningen af en sådan orlov har ret til at vende tilbage til det samme eller et tilsvarende arbejde med betingelser og vilkår, som ikke er mindre gunstige for dem, og til at drage fordel af de forbedringer i arbejdsforholdene, som de ville have været berettiget til under deres fravær.

Dette stykke vedrørende fædreorlov og adoptionsorlov blev indført af både Europa-Parlamentet og Rådet under forhandlingerne om vedtagelsen af direktiv 2002/73/EF.

AFSNIT III

Horisontale bestemmelser

Kapitel 1

Klageadgang

Afdeling 1

Retsmidler

Artikel 17

Denne artikel svarer til artikel 6, stk. 1, 3 og 4, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 5), i direktiv 2002/73/EF, der blev tilpasset for også at omfatte ligeløn.

I overensstemmelse med Domstolens retspraksis [60] præciseres det i stk. 3, at de forudgående stykker ikke berører nationale regler om tidsfrister for anlæggelse af sager vedrørende princippet om ligebehandling. Stykket svaret til artikel 6, stk. 4, i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 5), i direktiv 2002/73/EF.

[60] Dom af 16. maj 2000 i sag C-78/98, Preston, Sml. 2000 I, s. 3201.

Artikel 18

Denne artikel kommer fra artikel 6, stk. 2, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 5), i direktiv 2002/73/EF, og vedrører erstatning i tilfælde af overtrædelse af princippet om ligebehandling i overensstemmelse med Domstolens retspraksis.

Afdeling 2

Bevisbyrde

Artikel 19

Denne artikel svarer til den vigtigste artikel i direktiv 97/80/EF om bevisbyrde, nemlig artikel 4.

Artikel 20

Denne artikel svarer til artikel 3 i direktiv 97/80/EF vedrørende anvendelsesområdet. Samtidig er artiklen tilpasset lidt for at omfatte alle situationer, der er omfattet af dette direktivforslag (jf. ovenfor).

Undtagelsen vedrørende straffesager (artikel 3, stk. 2, i direktiv 97/80/EF) indgår i stk. 2.

Kapitel 2

Organer til fremme af ligebehandling - dialogen mellem arbejdsmarkedets parter

Artikel 21

Denne artikel vedrører oprettelse af ligestillingsorganer og deres opgaver og kompetence, hvilket allerede var fastsat i artikel 8a i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 7), i direktiv 2002/73/EF. Denne bestemmelse finder i henhold til forslaget anvendelse på alle spørgsmål, som de direktiver, der indgår i omarbejdningen, omfatter.

Artikel 22

Denne artikel vedrører medlemsstaternes forpligtelse til i overensstemmelse med nationale traditioner og national praksis at tilskynde til dialog mellem arbejdsmarkedets parter og til ligestillingsplaner på arbejdspladserne.

Denne artikel svarer til artikel 8b i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 7), i direktiv 2002/73/EF, og finder anvendelse på alle spørgsmål, dette direktivforslag omfatter.

Artikel 23

Ifølge denne artikel er medlemsstaterne forpligtet til at tilskynde til en dialog med relevante ikke-statslige organisationer, som i overensstemmelse med deres nationale lovgivning og praksis har en legitim interesse i at bidrage til bekæmpelsen af forskelsbehandling på grund af køn med henblik på at fremme princippet om ligebehandling. Denne bestemmelse, der findes i forvejen i direktiv 76/207/EØF (artikel 8c), indsat ved artikel 1, nr. 7), i direktiv 2002/73/EF, bør have horisontal virkning og finde anvendelse på alle spørgsmål, dette direktivforslag omfatter. En lignende artikel findes også i de nyere direktiver vedtaget på grundlag af EF-traktatens artikel 13 (direktiv 2000/43/EF og 2000/78/EF).

AFSNIT IV

Gennemførelse

Artikel 24

Denne artikel er en klassisk bestemmelse, der kommer fra artikel 3, stk. 2, i direktiv 76/207/EØF, som ændret ved artikel 1, nr. 3), i direktiv 2002/73/EF, og den vedrører medlemsstaternes overholdelse af direktivet. Ligebehandling indebærer afskaffelse af forskelsbehandling hidrørende fra alle love og administrative bestemmelser, og det kræves derfor i direktivet, at medlemsstaterne afskaffer sådanne bestemmelser. I lighed med tidligere lovgivning kræves det endvidere i direktivet, at bestemmelser, som strider imod princippet om ligebehandling, skal erklæres ugyldige eller ændres eller skal kunne erklæres ugyldige eller ændres, hvis deres lovlighed bestrides.

Artikel 25

Denne bestemmelse, der kommer fra direktiv 2002/73/EF og gælder horisontalt for alle forhold, der falder ind under direktivets materielle anvendelsesområde (artikel 1, nr. 6), der erstatter artikel 7 i direktiv 76/207/EØF), vedrører medlemsstaternes forpligtelse til i deres retsorden at indføre de nødvendige foranstaltninger for at beskytte arbejdstagere, herunder arbejdstagerrepræsentanter i henhold til national lovgivning og/eller praksis, mod afskedigelse eller anden ugunstig behandling fra arbejdsgiverens side som reaktion på en klage inden for virksomheden eller enhver form for retsforfølgning, med det formål at sikre, at princippet om ligebehandling iagttages.

Artikel 26

Denne artikel er en standardbestemmelse vedrørende sanktioner i tilfælde af overtrædelse af princippet om ligebehandling. Tilsvarende bestemmelser findes i artikel 8d i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 7), i direktiv 2002/73/EF. Artikel 26 samler alle bestemmelser om sanktioner og foreskriver, at de finder anvendelse på alle de spørgsmål, direktivet omfatter.

Artikel 27

Denne artikel kommer fra artikel 2, stk. 5, i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 2), i direktiv 2002/73/EF, og det anbefales, at medlemsstaterne tilskynder til, at der træffes foranstaltninger til forebyggelse af forskelsbehandling på grundlag af køn, chikane og sexchikane.

Artikel 28

Dette er endnu en standardbestemmelse, der går ud på, at der ikke må ske forringelse af det eksisterende beskyttelsesniveau i medlemsstaterne i relation til forskelsbehandling på grundlag af køn, når direktivet gennemføres.

Artikel 29

Denne artikel, der vedrører integration af kønsaspektet i alle politikker og aktioner (mainstreaming), afspejler ånden i EF-traktatens artikel 3, stk. 2, og er identisk med artikel 1a, i direktiv 76/207/EØF, indsat ved artikel 1, nr. 1), i direktiv 2002/73/EF. Denne bestemmelse har horisontal virkning og finder anvendelse på alle spørgsmål, som de direktiver, der indgår i omarbejdningen, omfatter.

Artikel 30

Denne bestemmelse kommer fra direktiv 97/80/EF (artikel 5) og fra direktiv 75/117/EØF (artikel 7) og vedrører medlemsstaternes forpligtelse til at påse, at de foranstaltninger, der træffes i medfør af dette direktiv, såvel som de allerede gældende bestemmelser på dette område bringes til de pågældende personers kundskab på enhver egnet måde, for eksempel ved oplysning på arbejdsstedet. Denne vigtige bestemmelse har horisontal virkning og finder anvendelse på alle spørgsmål, som dette direktivforslag omfatter.

AFSNIT V

Afsluttende bestemmelser

Artikel 31

I henhold til stk. 1 skal medlemsstaterne senest den .... rapportere til Kommissionen om gennemførelsen af direktivet, så Kommissionen kan udarbejde en beretning til Europa-Parlamentet og Rådet.

Stk. 2 svarer til bestemmelsen i artikel 2, stk. 3, i direktiv 2002/73/EF om underretninger hvert fjerde år, hvor medlemsstaterne skal oplyse om foranstaltninger, der er truffet i henhold til EF-traktatens artikel 141, stk. 4.

Artikel 32

I henhold til denne artikel kan direktivet tages op til revision. Lignende bestemmelser findes i andre direktiver. Direktivets virkning vil blive nøje vurderet af Kommissionen, og den kan fremsætte forslag om tilpasninger, den anser for nødvendige.

Artikel 33

I stk. 1 i denne artikel fastsættes medlemsstaternes frist til at gennemføre direktivet. I overensstemmelse med nyere praksis skal medlemsstaterne endvidere tilsende Kommissionen de bestemmelser, der er vedtaget for at gennemføre direktivet.

Stk. 2 er en standardbestemmelse, hvor det kræves, at bestemmelser, der vedtaget for at gennemføre direktiver, indeholder en henvisning til direktivet eller ledsages af en sådan henvisning. Samtidig er der også krav om, at henvisningen skal indeholde oplysning om, at henvisninger i gældende love og administrative bestemmelser til de direktiver, der ophæves ved dette direktiv, gælder som henvisninger til dette direktiv.

Artikel 34

Denne artikel vedrører ophævelse af de direktiver, som denne omarbejdning omfatter, når dette direktiv er vedtaget af Rådet og Europa-Parlamentet. Bestemmelsen berører ikke medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med de eksisterende direktivers frister for gennemførelsen i national lovgivning og deres anvendelsesdatoer.

Artikel 35

Dette er en standardartikel, ifølge hvilken direktivet træder i kraft på [tyvende]dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.

Artikel 36

Dette er en standardartikel, ifølge hvilken direktivet er rettet til medlemsstaterne.

2004/0084 (COD)

Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 141, stk. 3,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [61],

[61] EUT C [ ] af [ ], s. [ ].

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg [62],

[62] EUT C [ ] af [ ], s. [ ].

under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget [63],

[63] EUT C [ ] af [ ], s. [ ].

efter proceduren i traktatens artikel 251, og

ud fra følgende betragtninger:

ny

(1) Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mæ