EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 21.11.2018 COM(2018) 761 final UDKAST TIL KOMMISSIONENS OG RÅDETS FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN

Ledsagedokument til meddelelse fra Kommissionen om den årlige vækstundersøgelse 2019















































INDHOLDSFORTEGNELSE FORORD NØGLEBUDSKABER 1. OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION 1.1. Tendenser på arbejdsmarkedet 1.2 Sociale tendenser 2. ØJEBLIKSBILLEDER FRA DEN SOCIALE RESULTATTAVLE 2.1 En forklaring af resultattavlen 2.2 Data fra den sociale resultattavle 3. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALPOLITISKE REFORMER – MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS 3.1 Retningslinje 5: Skabe øget efterspørgsel efter arbejdskraft 3.1.1 Nøgleindikatorer 3.1.2 Politiktiltag 3.2. Retningslinje 6: Styrke udbuddet af arbejdskraft og forbedre adgangen til beskæftigelse, færdigheder og kompetencer 3.2.1 Nøgleindikatorer 3.2.2. Politiktiltag 3.3. Retningslinje 7: Forbedre arbejdsmarkedernes funktion og effektiviteten af den sociale dialog 3.3.1 Nøgleindikatorer 3.3.2. Politiktiltag

3.4. Retningslinje 8: Fremme lige muligheder for alle, støtte social inklusion og bekæmpe fattigdom 3.4.1. Nøgleindikatorer 3.4.2. Politiktiltag BILAG



FORORD Den fælles beskæftigelsesrapport fra Europa-Kommissionen og Rådet udarbejdes i henhold til artikel 148 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Europa-Kommissionens oprindelige forslag til denne rapport udgør en del af efterårspakken, der omfatter den årlige vækstundersøgelse som indledning til det europæiske semester. Den fælles beskæftigelsesrapport giver et årligt overblik over de vigtigste beskæftigelsesmæssige og sociale udviklingstendenser i Europa samt medlemsstaternes reformtiltag i overensstemmelse med retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker. Rapporteringen om disse reformer følger strukturen i retningslinjerne: skabe øget efterspørgsel efter arbejdskraft (retningslinje 5), styrke udbuddet af arbejdskraft og forbedre adgangen til beskæftigelse, færdigheder og kompetencer (retningslinje 6), forbedre arbejdsmarkedernes funktion og effektiviteten af den sociale dialog (retningslinje 7) og fremme af lige muligheder for alle, støtte social inklusion og bekæmpe fattigdom (retningslinje 8). Derudover overvåger den fælles beskæftigelsesrapport medlemsstaternes resultater i forhold til den sociale resultattavle, som blev indført inden for rammerne af den europæiske søjle for sociale rettigheder. Søjlen blev oprettet som en interinstitutionel proklamation af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen den 17. november 2017. Den fastlægger principper og rettigheder på tre områder: i) lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, ii) rimelige arbejdsvilkår og iii) social beskyttelse og inklusion. Overvågningen af fremskridtene på disse områder understøttes af en detaljeret analyse af den sociale resultattavle, som ledsager søjlen. Den fælles beskæftigelsesrapport er struktureret som følger: Et indledende kapitel (kapitel 1) sætter rammerne ved at rapportere om de vigtigste arbejdsmarkedsmæssige og sociale udviklingstendenser i den Europæiske Union. Kapitel 2 præsenterer de vigtigste resultater fra analysen af den sociale resultattavle, som er knyttet til den europæiske søjle for sociale rettigheder. Kapitel 3 indeholder en detaljeret tværnational redegørelse for nøgleindikatorerne (inklusive dem fra den sociale resultattavle) og de politikker, som medlemsstaterne har gennemført for at forholde sig til retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken.



NØGLEBUDSKABER Europa gør fremskridt, når det gælder den sociale resultattavle, der ledsager den europæiske søjle for sociale rettigheder. Forbedrede arbejdsmarkeder og faldende fattigdom betød, at der for 13 ud af de 14 nøgleindikatorer på den sociale resultattavle blev konstateret en gennemsnitlig forbedring i det seneste år. Den økonomiske genopretning gavner dog endnu ikke alle borgere og lande på samme måde. I de fleste medlemsstater er der blevet indkredset udfordringer i relation til specifikke principper i søjlen. Det nuværende økonomiske opsving giver mulighed for at intensivere reformerne med henblik på at øge inklusiviteten, modstandsdygtigheden og retfærdigheden i relation til arbejdsmarkeder og sociale beskyttelsessystemer og dermed fremme konvergens i retning af bedre leve- og arbejdsvilkår i EU. Der er dog også nedadgående risici i forbindelse med opsvinget, som gør det presserende for medlemsstaterne at gribe denne mulighed. Der skabes stadig flere arbejdspladser, og beskæftigelsen har nået et rekordhøjt niveau i EU. I andet kvartal af 2018 var der 239 millioner beskæftigede i EU, dvs. 14 millioner flere end det laveste niveau i midten af 2013, da krisen toppede. Beskæftigelsesfrekvensen for personer i alderen 20-64 år steg til 73,2 % i samme periode, og med den nuværende tendens er EU godt på vej til at nå Europa 2020-målet om en beskæftigelsesfrekvens på 75 % i 2020. Væksten i beskæftigelsen i 2017 og de første to kvartaler af 2018 var fordelt på de vigtigste demografiske grupper, og ligesom i de tidligere år blev de største stigninger registreret blandt ældre arbejdstagere (55-64 år). Betydelige forskelle i beskæftigelsesfrekvensen i hele EU tyder dog på, at der er plads til yderligere forbedringer, navnlig for de medlemsstater, der stadig er langt fra at nå deres nationale Europa 2020-mål. Arbejdsløsheden er vendt tilbage til niveauet før krisen, men er fortsat høj i en række medlemsstater. Takket være et støt opsving på arbejdsmarkedet fortsatte arbejdsløsheden med at falde i 2017 og nåede ned på 6,9 % i andet kvartal af 2018. Den ligger nu på det laveste niveau i ti år, mere end 4 procentpoint under rekordniveauet i 2013. I euroområdet ligger arbejdsløsheden på 8,3 % i 2. kvartal 2018 og er fortsat et procentpoint højere end det laveste niveau, der blev registreret i 2008. Arbejdsløsheden er stadig meget høj i Grækenland, Spanien, Italien, Kroatien og Cypern. Forbedringerne i beskæftigelsen fremgår fortsat tydeligere af antallet af arbejdstagere end antallet af arbejdstimer. Det samlede antal arbejdstimer i EU steg fortsat i 2017 – om end langsommere end den samlede beskæftigelse — og er endnu ikke tilbage på 2008-niveauet. Et stort antal ufrivillige deltidsansatte (dvs. arbejdstagere på deltid, som ønsker at arbejde mere), der fortsat er 1,3 millioner flere end i 2008, er også tegn på en fortsat afmatning på arbejdsmarkedet. Det faldende antal arbejdstimer pr. person er ikke desto mindre en del af en strukturel tendens, der startede i begyndelsen af 2000'erne. Husstandsindkomsterne fortsætter med at stige i næsten alle medlemsstater. Til støtte for processen med opadgående konvergens steg den reelle disponible husstandsindkomst pr. indbygger mere i de medlemsstater, der senest er kommet med i EU. Disse udviklingstendenser skyldes hovedsageligt gunstige økonomiske forhold, men også de reformer, der førte til forbedringer af de sociale ydelsers tilstrækkelighed, herunder mindsteindkomstordninger. I en række lande ligger den reelle disponible bruttoindkomst pr. indbygger dog fortsat betydeligt under niveauet før krisen. Husstandsindkomsterne steg langsommere end BNP, hvilket understreger, at indkomststigningerne fra opsvinget kun i et vist omfang har nået husholdningerne – og det rejser spørgsmål om, hvorvidt den seneste vækst er inklusiv. Efter at der er kommet gang i økonomien og beskæftigelsen, er antallet af personer med risiko for fattigdom eller social udstødelse faldet markant i 2017. Mere end 5 millioner mennesker klarede sig ud af fattigdom og social udstødelse, det største fald siden opsvinget begyndte. Denne ændring kan først og fremmest tilskrives faldet i antallet af personer, der lider alvorlige materielle afsavn og/eller lever i husstande med meget lav arbejdsintensitet (indikatorerne er i forhold til toppunktet faldet med henholdsvis 15 og 8 millioner). Det samlede antal personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, udgjorde i 2017 113 millioner mennesker eller 22,5 % af den samlede befolkning og ligger nu under niveauet før krisen. Det anslås, at denne tendens vil fortsætte i det kommende år. Der er imidlertid stadig langt til Europa 2020-målet om bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse. Risikoen for fattigdom eller social udstødelse er fortsat en udfordring, navnlig for børn, personer med handicap og personer med migrantbaggrund. Væksten i reallønnen aftog i 2017, men steg i 2018. Samlet set er lønvæksten fortsat lavere end det, der kunne forventes af det positive arbejdsmarked og de økonomiske resultater. Den beskedne lønudvikling i de seneste år kan forklares med en svag produktivitetsvækst, fortsat lave inflationsforventninger og de resterende reserver på arbejdsmarkedet. I reelle tal er gennemsnitslønningerne fortsat bagud i forhold til niveauet før krisen i mange medlemsstater, og deres vækst var i 2017 langsommere end væksten i produktiviteten. Dette stemmer overens med en langvarig tendens: I EU steg den reale værditilvækst pr. ansat med 15,6 % i perioden mellem 2000 og 2017, mens reallønnen pr. ansat kun steg med 11,2 %. På trods af denne udvikling er der tegn på konvergens i arbejdsindkomstniveauet, selv om der fortsat er store forskelle mellem og inden for medlemsstaterne. Rammerne for lønfastsættelse (inklusive mindstelønsordninger) er begyndt at reagere på forbedringen af arbejdsmarkedsvilkårene. Især blev de lovbestemte mindstelønninger hævet i flere lande med inddragelse af arbejdsmarkedets parter. Denne udvikling er vigtig i betragtning af den fortsat høje fattigdom blandt personer i beskæftigelse i flere medlemsstater, hvilket også kræver en indsats i forbindelse med udformningen af skattesystemer og ydelsernes tilstrækkelighed. På denne baggrund er det vigtigt, at justeringen af mindstelønnen følger gennemsigtige og forudsigelige regler under hensyntagen til deres indvirkning på konkurrenceevnen, jobskabelsen og fattigdommen blandt personer i beskæftigelse. Når det gælder vedvarende jobskabelse, har visse grupper stadig vanskeligt ved at høste fordelene ved opsvinget. Jobvæksten i 2017 har primært været drevet af kvinder, ældre arbejdstagere og højtuddannede. På den anden side ligger beskæftigelsesfrekvensen for lavtuddannede arbejdstagere stadig under førkriseniveauet og er fortsat næsten 30 procentpoint lavere end for højtuddannede arbejdstagere. Beskæftigelsesfrekvensen for unge er stigende, men er dog lavere end i 2008 (med 2,7 procentpoint). Mere positivt er det, at andelen af unge, 10,9 %, der hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse, nu er tilbage på niveauet før krisen. Personer med migrantbaggrund står over for udfordringer med hensyn til beskæftigelsesegnethed: Forskellen i beskæftigelsesfrekvensen mellem indfødte arbejdstagere og arbejdstagere, der ikke er født i EU, udgjorde 10 procentpoint i 2017 (i forhold til 4,5 procentpoint i 2008). Forskellen er særlig udtalt blandt kvindelige migranter. Endelig har personer med handicap tendens til at deltage mindre på arbejdsmarkedet, og potentialet for udnyttelse af deres talenter forbliver stort set uudnyttet. Kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet fortsætter med at vokse hurtigt. Beskæftigelsesfrekvensen for kvinder var på 66,5 % i 2017, hvilket er næsten 5 procentpoint højere end i 2008. Forskellen mellem mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens er dog stadig stor, og der er betydelige forskelle mellem medlemsstaterne. Selv om kvinder generelt er bedre kvalificeret end mænd med hensyn til uddannelsesniveau, er lønforskellen mellem mænd og kvinder høj og kun gradvist faldende. Kvinder er overrepræsenteret i lavtlønnede sektorer og erhverv og arbejder oftere i underkvalificerede job i forhold til deres kvalifikationsniveau. Konsekvenserne af forældreskab og plejeansvar er fortsat den vigtigste drivkraft for en lavere beskæftigelsesfrekvens, idet underudviklede tjenester er en stor hindring, når det gælder om at blive i eller vende tilbage til beskæftigelse. Desuden risikerer uformelle plejepersoner, hvoraf de fleste er kvinder, at opleve fattigdom og økonomisk afhængighed, hvor karriereafbrydelser ofte fører til færre pensionsrettigheder. En række medlemsstater gør en indsats for at sikre økonomisk overkommelig og lige adgang til børnepasning og langtidspleje af høj kvalitet, men der er stadig store udfordringer. En bedre fordeling mellem kvinder og mænd, når det gælder betalt familieorlov, vil i nogle tilfælde være en fordel. Enkelte medlemsstater tilpasser deres skatte- og socialsikringssystemer for at fjerne de negative incitamenter, der afholder sekundære forsørgere fra at arbejde. Der er kun truffet konkrete foranstaltninger til at afhjælpe lønforskellen mellem mænd og kvinder i et begrænset antal lande.

Beskæftigelsesfrekvensen for ældre arbejdstagere er vokset betydeligt i det forløbne årti. For aldersgruppen 55-64 år steg frekvensen fra 45,5 % i 2008 til 57,1 % i 2017. Ældre arbejdstagere var relativt bedre beskyttet mod recessionen, og deres beskæftigelsesfrekvens fortsatte med at stige under krisen og blev derefter en vigtig drivkraft bag genskabelsen af arbejdspladser. Arbejdslivets længere varighed kan forklares ved en række faktorer, bl.a. stigninger i den lovbestemte pensionsalder, bedre adgang til pasningsordninger, adgang til fleksible arbejdsordninger og strategier for aktiv aldring. Flere medlemsstater fremmer arbejdsmarkedsdeltagelsen yderligere for ældre arbejdstagere, bl.a. ved at støtte fleksible overgange til pensionering og tilvejebringe finansielle incitamenter for både arbejdsgivere og arbejdstagere. Arbejdsmarkedssituationen for unge forbedrer sig fortsat, men ungdomsarbejdsløsheden er stadig høj i en række medlemsstater. Ungdomsarbejdsløsheden (aldersgruppen 15-24 år) falder støt tilbage til 2008-niveauet, men der er store forskelle landene imellem og meget høj arbejdsløshed i nogle af disse. En væsentlig del af de unge er stadig økonomisk inaktive. På EU-plan var næsten 6 millioner personer i alderen 15-24 år hverken i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET) i 2017. Hvis de unge kobles af arbejdsmarkedet over en længere periode, kan det få negative konsekvenser for den potentielle vækst og negative virkninger for de berørte personer som f.eks. forringelse af færdigheder og større risiko for fattigdom og social udstødelse senere i livet. Foranstaltninger truffet af medlemsstaterne i overensstemmelse med Rådets henstilling om oprettelse af en ungdomsgaranti kan være vigtige drivkræfter for forbedringer. Ved at sikre adgang til inklusiv uddannelse af høj kvalitet får de yngre generationer mulighed for at blive engagerede og aktive borgere, så de lettere kan integreres på arbejdsmarkedet og i samfundet. Europa gør fremskridt med hensyn til at nå det overordnede 2020-mål om at reducere skolefrafaldet til 10 % og har næsten nået målet om at øge andelen af personer med tertiæruddannelse til 40 %. Der er dog stadig store forskelle på tværs af medlemsstaterne og blandt befolkningsgrupper (f.eks. mellem mænd og kvinder og mellem personer født i og uden for EU). Den høje andel af personer med ringe grundlæggende færdigheder og den store sammenhæng mellem uddannelsesmæssige resultater og socioøkonomisk status og arbejdsmarkedsresultater giver anledning til bekymring. Medlemsstaterne træffer foranstaltninger til at forbedre deres uddannelsessystemer, navnlig for at nedbringe frafaldsprocenten yderligere, fremme lige adgang og forbedre uddannelsesresultaterne blandt dårligt stillede lærende. Flere (og mere effektive) investeringer i uddannelsessystemerne er en prioritet i en række medlemsstater. At forbedre kvaliteten af de videregående uddannelser og gøre dem mere relevante for arbejdsmarkedet står også øverst på medlemsstaternes dagsordener, navnlig på baggrund af stigningen i antallet af personer, der gennemfører en tertiæruddannelse. Ny teknologi og efterfølgende forandringer på arbejdsmarkedet kræver i høj grad opkvalificering og omskoling af befolkningen i den erhvervsaktive alder. Det er i stigende grad vigtigt for arbejdstagerne, at de har en arbejdsmarkedsrelevant kvalifikation for at kunne tilpasse sig et miljø i hastig forandring. I EU er forholdet mellem lavtuddannede voksne og antallet af job, der kræver et lavt kvalifikationsniveau, i gennemsnit tre til én. Sandsynligheden for, at lavtuddannede og ældre mennesker deltager i voksenuddannelsesprogrammer, er dog betydeligt mindre end gennemsnittet. Der er fortsat store mangler, når det gælder digitale færdigheder: Mere end 40 % af de voksne i EU mangler grundlæggende digitale færdigheder, og tallet når op på 70 % i nogle medlemsstater. Dette indebærer, at en betydelig del af befolkningen ikke kan få adgang til en lang række tjenester, hvilket har en negativ indvirkning på inklusion og produktivitet. Medlemsstaterne tilpasser deres færdighedsudviklingssystemer og udvikler strategier for at gøre uddannelserne mere relevante for arbejdsmarkedet med henblik på at lette de lærendes overgange til og inden for arbejdsmarkedet. Dette omfatter færdigheder og kvalifikationer, som skal være lettere at forstå og anerkende i hele Europa, og hensyntagen til læring uden for institutionelle sammenhænge. Erhvervsuddannelsessystemerne er ved at blive gennemgået og ajourført med henblik på at forbedre deres arbejdsmarkedsrelevans og øge adgangen, men der er fortsat udfordringer på disse områder. Incitamenter for ugunstigt stillede grupper til at deltage i voksenuddannelse er sammen med passende vejledning og ydelse af finansiel støtte til virksomheder med henblik på uddannelse af deres personale vigtige politiske midler til at opnå bedre resultater. Medlemsstaterne øger fortsat lærings- og kvalifikationsmulighederne for lavtuddannede voksne i overensstemmelse med initiativet vedrørende opkvalificeringsforløb. At fremme udviklingen af digitale færdigheder har en vigtig plads blandt medlemsstaternes prioriteter inden for uddannelse og færdigheder. Forekomsten af atypiske arbejdsformer er nogenlunde stabil på EU-plan, men en høj grad af segmentering af arbejdsmarkedet er stadig et problem for en række medlemsstater. Andelen af arbejdstagere på midlertidige kontrakter har ikke ændret sig væsentligt i de seneste år og ligger på omkring 14 % i gennemsnit. Generelt er over halvdelen af de midlertidigt ansatte "ufrivillige", og tallet når op på 70 % eller mere i 12 medlemsstater. I flere lande er kombinationen af en stor andel af midlertidige kontrakter og en lav overgang til faste kontrakter symptomatisk for det todelte arbejdsmarked. Dette giver anledning til bekymring, da atypiske arbejdstagere har lavere jobkvalitet og højere risici for fattigdom blandt personer i beskæftigelse. Derudover kan ca. en fjerdedel af alle selvstændige erhvervsdrivende i EU klassificeres som "sårbare" eller "skjulte". Undersøgelsesresultaterne synes også at antyde, at andelen af personer, der tjener mere end halvdelen af deres indkomst fra platformsarbejde, nu kan være nået op på omkring 2 % (2017) og forventes at stige, hvilket understreger betydningen af øget politisk fokus på denne udvikling. Reformer inden for lovgivningen om jobbeskyttelse finder sted i en række medlemsstater med det formål at opnå en bedre balance mellem fleksibilitet og sikkerhed og undgå segmentering. Disse omfatter i visse tilfælde strengere betingelser for anvendelse af midlertidige kontrakter eller bedre muligheder for kollektive overenskomstforhandlinger med henblik på fastlæggelse af rammerne for sådanne kontrakter. Der er i enkelte medlemsstater indført regulering af nye beskæftigelsesformer, herunder platformsarbejdere og selvstændige uden ansatte. Arbejdsløshedsunderstøttelse af passende størrelse, rimelig varighed, og som er tilgængelig for alle arbejdstagere og ledsaget af effektive aktiveringsforanstaltninger, er afgørende for at støtte jobsøgende i omstillingsperioder. Udformningen af disse systemer varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat og på tværs af alle dimensioner. De seneste reformer på området har primært været rettet mod at styrke aktiveringskravene for jobsøgende, som modtager ydelser, f.eks. ved at styrke jobsøgningsforpligtelserne og betingelserne for at acceptere et nyt job. Dækningen af atypiske arbejdstagere, som ofte ikke har fuld adgang til systemet, og den manglende dækning af selvstændige giver fortsat anledning til bekymring – hvilket fremhæves i Kommissionens forslag til Rådets henstilling om adgang til social beskyttelse for arbejdstagere og selvstændige. Effektive aktive arbejdsmarkedspolitikker og offentlige arbejdsformidlinger er afgørende for at sikre velfungerende og inklusive arbejdsmarkeder. Aktive arbejdsmarkedspolitikker forbedrer matchningen på arbejdsmarkedet og øger jobsøgendes chancer for at finde et nyt job. De har en særlig vigtig rolle, når det gælder om at fremme integrationen af langtidsledige. De offentlige arbejdsformidlinger er de vigtigste institutioner med ansvar for at støtte de arbejdsløse i forbindelse med jobsøgningen og henvise dem til aktiveringsforanstaltninger. Der er dog stor forskel på, hvordan der deltages og investeres i aktive arbejdsmarkedspolitikker inden for EU. På samme måde er de offentlige arbejdsformidlingers effektivitet, når det gælder støtte til jobsøgning, uensartet på tværs af og, til tider, inden for medlemsstaterne. Der træffes vigtige foranstaltninger i de fleste medlemsstater med fokus på levering af individuelt tilpassede tjenester, men i en række medlemsstater er der stadig plads til at styrke de aktive arbejdsmarkedspolitikker. Medlemsstaterne har gjort fremskridt med hensyn til gennemførelsen af Rådets henstilling om integration af langtidsledige, idet der er behov for en yderligere indsats for at fremme samarbejde på tværs af forskellige aktører og på at nå ud til inaktive personer. De offentlige arbejdsformidlinger fortsætter deres reformprogram inden for rammerne af det europæiske netværk af offentlige arbejdsformidlinger (PES-netværket). Selv om nogle medlemsstater traf yderligere foranstaltninger for at fremme integrationen af migranter på arbejdsmarkedet (med særligt fokus på flygtninge), mangler der systematiske tilgange, og der er behov for at investere mere i opkvalificering og anerkendelse af færdigheder og kvalifikationer, effektive arbejdsmarkedspolitikker og støtte fra offentlige arbejdsformidlinger. For første gang siden krisen faldt indkomstuligheden i EU en anelse i 2017, hvilket skyldtes hurtigere stigninger i indtægterne for husholdninger med lavere indkomster. Dette tyder på, at opsvinget begynder at nå ud til de mest sårbare. De foreliggende skøn viser, at denne positive tendens vil fortsætte i de fleste medlemsstater. I 2017 havde de rigeste 20 % af befolkningen dog stadig en disponibel indkomst, der var 5,1 gange højere end for de fattigste 20 % i EU (i forhold til 5,2 i 2016), med store variationer medlemsstaterne imellem. I nogle lande ligger indkomstuligheden over førkriseniveauet, hvilket ofte skyldes ulige muligheder for adgang til uddannelse, erhvervsuddannelse og social beskyttelse og er forbundet med dårlige arbejdsmarkedsresultater. Nogle medlemsstater fører ulighedsreducerende politikker, navnlig i forbindelse med udformningen af mindstelønsordninger og skatte- og socialsikringssystemer. For at bryde overførslen af uligheder på tværs af generationer kan medlemsstaterne træffe yderligere foranstaltninger på forskellige områder, f.eks. ved at fremme lige muligheder på uddannelsesområdet, sikre adgang til sundhedsydelser og andre ydelser af høj kvalitet, fremme ligestilling mellem mænd og kvinder og rette op på regionale skævheder. Overførselsindkomsternes målte indvirkning (med undtagelse af pensioner) på fattigdomsbekæmpelse var fortsat faldende i 2017. Dette er i overensstemmelse med de reducerede automatiske stabiliseringseffekter i en fase med økonomisk ekspansion, selv om der fortsat er store forskelle mellem medlemsstaterne. Overførselsindkomsternes fattigdomsreducerende effekt mindskedes hovedsageligt i de gamle EU-medlemsstater, mens den steg i de lande, der kom med i EU for nylig (hvilket tyder på, at der er tale om konvergens). Det samlede resultat afhænger af de forbedrede arbejdsmarkedsvilkår (og hermed forbundne ændringer i karakteristikaene for de fattigdomstruede) samt ændringer i ydelsernes tilstrækkelighed og dækning, herunder det faktum, at ydelserne til tider ikke kan følge med de generelt stigende indkomster. Mindsteindkomstydelsernes tilstrækkelighed varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat, hvilket fremgår af resultaterne af den tilhørende benchmarking. Medlemsstaterne træffer fortsat foranstaltninger til at modernisere de sociale beskyttelsessystemer, idet de styrker ydelsernes og tjenesternes dækning og tilstrækkelighed. Der er taget skridt til at forbedre adgangen til social beskyttelse, navnlig for atypiske arbejdstagere og selvstændige, som fortsat står over for betydelige mangler. Der indføres også nyskabelser med hensyn til nye beskæftigelsesformer. Arbejdet med at forbedre ydelsernes tilstrækkelighed fortsætter, selv om der i nogle tilfælde har været forsinkelser. En række medlemsstater forbedrer deres mindsteindkomstordninger ved at kombinere passende støtte med adgang til varer og tjenester, der kan understøtte dette, og med incitamenter til (re-)integration på arbejdsmarkedet i en tilgang med aktiv inklusion. Nogle medlemsstater styrker integreret levering af tjenester (såsom social bistand, beskæftigelse og andre sociale tjenester). I en situation, hvor boligrelaterede udgifter udgør en betydelig andel af mange husholdningers indkomst, og hvor udviklingen i antallet af hjemløse ikke forbedres, har nogle medlemsstater gennemført reformer for at forbedre adgangen til boliger, enten gennem incitamenter eller ved hjælp af forebyggende foranstaltninger. De demografiske ændringer og den stigende forventede levealder betyder, at der er et klart behov for, at pensions-, sundheds- og langtidsplejesystemerne tilpasser sig. Efterspørgslen efter langtidspleje og sundhedsydelser er stigende, og behovene ændrer sig, i takt med at befolkningen ældes. I løbet af de næste fem årtier forventes en fordobling af antallet af europæere på over 80 år. I 2050 vil der kun være to personer i den erhvervsaktive alder (15-64 år) for hver person over 65 år, sammenlignet med tre i dag, og denne andel er allerede faldende. Foranstaltninger til forbedring af den finansielle bæredygtighed står stadig højt på mange medlemsstaters dagsordener, og det får derfor yderligere betydning at sikre pensionernes tilstrækkelighed. Pensionsordningernes kapacitet til at tilvejebringe indkomstkompensation og forebygge fattigdom varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat. Medlemsstaterne tager i stigende grad skridt til at sikre pensionernes tilstrækkelighed gennem minimumsgarantier og indeksregulering af ydelser, fremme af fleksible pensionsløsninger, tilpasning af betingelserne for optjent pension til forskellige kategorier af arbejdstagere og styrkelse af den rolle, som de supplerende pensionsordninger spiller. Forbedret adgang til sundhedsydelser og langtidspleje af høj kvalitet og øget effektivitet er et ledende princip for reformer i medlemsstaterne. For nogle europæere er udgifter og ventetid fortsat vigtige hindringer for adgangen til sundhedsydelser. I en række medlemsstater er reformerne af sundhedssystemerne således fokuseret på at forbedre disses effektivitet gennem bedre koordinering og tildeling af en større rolle til primær pleje og forebyggelse. Der træffes foranstaltninger til at forbedre sundhedsarbejderes uddannelse og arbejdsvilkår. Hvad angår langtidspleje, ydes hjælpen stadig hovedsageligt af familiemedlemmer, hvilket skyldes manglen på omfattende ordninger til dækning af behovet for ældrepleje i de fleste medlemsstater. De nuværende reformer har til formål at kombinere en støtteordning for uformelle plejere eller plejere i familien fra offentlige institutioner og et netværk af lokale og institutionelle tjenester, med fokus på bæredygtighed i lyset af de demografiske udfordringer. En velfungerende social dialog er et centralt element i den europæiske sociale markedsøkonomi. Den bidrager til at styrke den sociale samhørighed og mindske konflikterne i samfundet til gensidig fordel for arbejdstagere, arbejdsgivere og regeringer. Inddragelsen af arbejdsmarkedets parter i udarbejdelsen af reformer kan forbedre deres udformning og gennemførelse, øge borgernes tilhørsforhold og i sidste ende føre til bedre socioøkonomiske resultater. Graden og virkningen af arbejdsmarkedsparternes inddragelse varierer imidlertid meget fra medlemsstat til medlemsstat og er i flere tilfælde ringe. Selv om der ikke findes en standardmodel for praksis i forbindelse med den sociale dialog, er der i nogle medlemsstater et klart behov for at forbedre arbejdsmarkedets parters kapacitet og skabe en passende ramme for forudsigelig og rettidig høring, bl.a. i de afgørende faser af det europæiske semester. På samme måde kan det spille/spiller det en vigtig rolle at anvende civilsamfundsorganisationernes erfaringer for at sikre, at reformerne udformes og gennemføres effektivt. Graden af samarbejde med samfundets interesseparter varierer dog betydeligt blandt medlemsstaterne, og kapaciteten til at deltage aktivt i den politiske debat er et problem i nogle af dem.



1. OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION Dette afsnit indeholder en oversigt over arbejdsmarkedet og de sociale tendenser og udfordringer i den Europæiske Union, ligesom det indeholder en detaljeret analytisk redegørelse for større beskæftigelsesmæssige og socialpolitiske områder.

1.1. Tendenser på arbejdsmarkedet Arbejdsmarkedsvilkårene er fortsat blevet bedre, og beskæftigelsen har nået et rekordhøjt niveau i EU. Som følge af den stærke økonomiske vækst (2,4 %) steg antallet af beskæftigede i EU med 1,6 % i 2017, hvilket er den største årlige stigningstakt, siden opsvinget begyndte. Den samlede beskæftigelse fortsatte med at stige i de første to kvartaler af 2018 og nåede op på 238,9 millioner – hvilket er 3,2 millioner arbejdspladser mere end for et år siden og det højeste niveau nogensinde i EU. Siden beskæftigelsen begyndte at stige igen midt i 2013, er der skabt over 14 millioner nye arbejdspladser. Beskæftigelsesfrekvensen (for personer i alderen 20-64 år) stiger støt og kommer tættere på Europa 2020-målet. Frekvensen steg en smule hurtigere end i 2016 med 1,1 procentpoint op til 72,2 % i 2017 og fortsatte med at stige i de første to kvartaler af 2018, hvor den lå på 73,2 % (figur 1). Hvis den positive tendens fortsætter i det nuværende tempo, vil EU være godt rustet til at nå sit Europa 2020-mål om en beskæftigelsesfrekvens på 75 %. Situationen bliver stadigt bedre, også i euroområdet, hvor beskæftigelsesfrekvensen nåede sit højeste niveau på 71,9 % i 2. kvartal 2018. Denne positive udvikling understøttes af en fortsat tendens med øget deltagelse på arbejdsmarkedet. I 2. kvartal 2018 nåede erhvervsfrekvensen (15-64 år) et rekordhøjt niveau på 73,8 % (73,5 % i euroområdet). Erhvervsfrekvensen i EU har været konstant stigende, selv under krisen, hvilket indsnævrer kløften i forhold til USA. I 2017 var ældre arbejdstagere og kvinder fortsat med til at øge arbejdsmarkedsdeltagelsen. Arbejdsløshedsprocenten er nu tilbage på samme niveau som før krisen. Takket være en støt jobskabelse faldt arbejdsløsheden fortsat til 6,9 % i 2. kvartal 2018 – et niveau, der ikke er registreret i EU siden 2. kvartal 2008, og som ligger over 4 procentpoint under toppunktet i 2013. Forbedringen er dog noget mindre i euroområdet, hvor arbejdsløsheden på 8,3 % i 2. kvartal 2018 fortsat er et procentpoint højere end det laveste niveau, der blev registreret i 2008. Disse positive tendenser er forbundet med et fortsat fald i langtidsledigheden (dvs. andelen af arbejdsløse, der har været ledige i over 12 måneder, som andel af den erhvervsaktive befolkning), som faldt i EU med 0,5 procentpoint fra år til år til 3 % i 2. kvartal 2018 (3,9 % i euroområdet). Selv om arbejdsløsheden (også på lang sigt) faldt i alle medlemsstater i løbet af det seneste år, er der fortsat en betydelig spredning af arbejdsløshedstallene (som vist i afsnit 3.1.1), og nogle af landene ligger stadig langt fra niveauet før krisen. Figur 1: Beskæftigelse og arbejdsløshed i EU og euroområdet Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Note: sæsonkorrigerede tal for 2. kvartal 2018. Ungdomsarbejdsløsheden falder også fortsat hurtigt, med 1,8 procentpoint fra år til år til 15,2 % i 2. kvartal 2018 (16,9 % i euroområdet). Dette niveau svarer til det minimum, der blev nået lige før krisen (2. kvartal 2008), og er nu næsten 9 procentpoint under rekordniveauet i 2013. Ungdomsarbejdsløsheden er dog stadig høj i en række medlemsstater og er på over 30 % i Spanien, Italien og Grækenland (se afsnit 3.2.1). Der registreres løbende forbedringer for så vidt angår personer i alderen 15-24 år, som ikke er i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET), hvor procentdelen er faldet med 0,6 procentpoint til 10,9 % i 2017, hvilket svarer til niveauet i 2008. Faldet i ungdomsarbejdsløsheden afspejles af en parallel stigning i uddannelsesniveauet for unge: Andelen af unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt (i alderen 18-24 år), har været støt faldende i løbet af det seneste årti og nåede med det seneste fald (på 0,1 procentpoint) ned på 10,6 % i 2017. Dette ligger meget tæt på Europa 2020-målet på 10 %, selv om der er plads til yderligere reduktion. Andelen af unge i alderen 30-34 år, der gennemfører en tertiæruddannelse, har været støt stigende og udgjorde 39,9 % i 2017, hvilket var tæt på Europa 2020-målet på 40 %. Opsvinget mærkes fortsat tydeligere i antallet af arbejdstagere end antallet af arbejdstimer. Det samlede antal arbejdstimer i EU steg med 1,2 % i 2017 i forlængelse af den positive tendens, der startede i 2015. Denne stigning er dog stadig lavere end for den samlede beskæftigelse (der steg med 1,6 %, jf. ovenfor) og indebærer, at antallet af arbejdstimer pr. indbygger faldt. Det samlede antal arbejdstimer er endnu ikke nået tilbage på det højeste niveau i 2008. Dette er tegn på en fortsat afmatning på arbejdsmarkedet, hvilket også fremgår af andre indikatorer. I 2017 var der næsten 9 millioner ufrivillige deltidsansatte (dvs. arbejdstagere på deltid, der ønsker at arbejde mere), hvilket var en nedgang fra det højeste niveau på 10,3 millioner i 2013, men dog stadig 1,3 millioner over niveauet i 2008. På længere sigt er den moderate udvikling i arbejdstiden en del af et strukturelt skift, der hænger sammen med en øget forekomst af deltidsarbejde inden for de sidste 15 år og ændrede præferencer hos arbejdstagerne for så vidt angår arbejdstidsordninger. Som følge heraf har antallet af arbejdstimer pr. person været gradvist nedadgående siden 2000. Beskæftigelsesgevinsterne var fordelt på alle de vigtigste demografiske grupper i 2017. Som i tidligere år blev den største stigning registreret blandt ældre arbejdstagere (55-64 år) (figur 2): Antallet af beskæftigede i denne gruppe steg med 4,3 % i 2017, hvilket bragte beskæftigelsesfrekvensen op på 57,1 %, den højeste nogensinde (næsten 12 procentpoint højere end i 2008). Antallet af unge (15-24 år) i beskæftigelse steg en smule hurtigere end i 2016 (1,6 % mod 1,3 %). Alligevel er beskæftigelsesfrekvensen for unge ikke helt nået op på niveauet før krisen, eftersom den i 2017 udgjorde 34,7 % og dermed fortsat var 2,7 procentpoint lavere end i 2008. Set på baggrund af en stabil erhvervsfrekvens (41,7 % i 2017 i forhold til 41,6 % i 2016) udmøntede beskæftigelsesgevinsterne sig dog i et fortsat fald i arbejdsløsheden for denne aldersgruppe. Beskæftigelsen steg lidt hurtigere blandt kvinder end blandt mænd i 2017 (1,5 % mod 1,3 %). Forskellen mellem mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens er dog næsten uændret på 11,5 procentpoint, 0,1 procentpoint lavere end i 2016 (selv om den er betydeligt lavere end førkriseniveauet på 15 procentpoint i 2008). Selv om beskæftigelsesfrekvensen for personer i aldersgruppen 20-64 år, som ikke er født i EU, steg med 1,7 procentpoint til 63 % i 2017, er den fortsat 10 procentpoint lavere end beskæftigelsesfrekvensen for personer født i EU. Forskellen er højere for kvinder (ca. 14 procentpoint). Figur 2: Beskæftigelsesfrekvens og vækst i beskæftigelsen i forskellige grupper i EU Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Med opsvinget øges antallet af højtuddannede arbejdstagere i økonomien. Antallet af personer med en videregående uddannelse, som er i beskæftigelse, steg med 2,9 % i 2017 (aldersgruppen 25-64 år), mens der blev registreret en moderat stigning på 0,8 % blandt mellemuddannede arbejdstagere (dvs. arbejdstagere med sekundæruddannelse på andet trin). Til gengæld faldt antallet af lavtuddannede arbejdstagere (dvs. med sekundæruddannelse på første trin eller derunder) med 0,4 %. Da den samlede befolkning af lavtuddannede arbejdstagere i alderen 25-64 år er i tilbagegang (med 2,7 % i forhold til 2016) – som en del af en tendens, der afspejler befolkningens aldring og et højere uddannelsesniveau blandt de yngre generationer – er denne gruppes beskæftigelsesfrekvens faktisk steget fra 54,3 % i 2016 til 55,6 % i 2017. Forskellen mellem beskæftigelsesfrekvensen for lavt- og højtuddannede arbejdstagere faldt en smule fra 30,5 procentpoint i 2016 til 29,7 procentpoint i 2017, men er stadig meget høj og tyder på, at der er behov for foranstaltninger til at øge beskæftigelsesegnetheden for personer med lavt uddannelsesniveau. Tendenserne for hver medlemsstat fremgår af rapportens følgende afsnit. Den midlertidige beskæftigelse var, i procent af den samlede beskæftigelse, næsten uændret i 2017, mens deltidsbeskæftigelsen faldt marginalt. Svarende til tendensen inden for de seneste år fremmer opsvinget jobskabelsen med både faste og midlertidige kontrakter, som steg med henholdsvis ca. 2,7 millioner og 0,8 millioner i 2017 (hvilket svarer til en procentvis stigning på 1,7 % og 2,9 %). Ikke desto mindre var andelen af midlertidigt ansatte, i procent af den samlede beskæftigelse, næsten uændret med en mindre stigning på 0,1 procentpoint til 14,3 % (aldersgruppen 15-64 år). For andet år i træk faldt andelen af deltidsansatte (aldersgruppen 15-64 år) marginalt (med 0,1 % til 19,4 % i 2017) og lå dermed næsten 2 procentpoint over niveauet i 2008. I opadgående retning, som også nævnt ovenfor, er andelen af ufrivillige deltidsansatte faldet betydeligt (fra 21,1 % i 2016 til 19,8 % i 2017), selv om den stadig er betydelig. Selvstændig virksomhed (15-64 år) er i forhold til den samlede beskæftigelse fortsat faldet gradvist til 13,7 % i 2017 (fra 14,0 % i 2016 og 14,4 % i 2013).

Med hensyn til sektorudviklingen rettede beskæftigelsen sig fortsat mod tjenesteydelser. På linje med tendensen i de seneste år blev det største antal arbejdspladser skabt i servicesektoren (2,8 millioner flere beskæftigede i 2017 eller + 1,6 % i forhold til 2016; baseret på nationalregnskaber). Fra 2008 til 2017 steg andelen af ansatte i servicesektoren i EU støt fra 70,1 % til 73,9 %. Bygge- og anlægssektoren oplevede med en stigning på 2 % i beskæftigelsen den største stigning siden recessionen, hvilket konsoliderede opsvinget, som begyndte i 2015; dog er antallet af beskæftigede stadig næsten 15 % lavere end i 2008. Industrien har også ekspanderet kraftigt (med 1,5 %, hvilket er den højeste sats siden 2007). Endelig steg beskæftigelsen i landbruget en smule med 0,3 % i 2017 efter en lang periode med tilbagegang. 1.2 Sociale tendenser Antallet af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse (AROPE ) , er faldet betydeligt i 2017 og ligger nu under niveauet før krisen. Den nedadgående tendens for denne indikator fortsatte for femte år i træk i 2017, og antallet faldt til 113 millioner personer (eller 22,5 % af den samlede befolkning) i overensstemmelse med opsvinget i beskæftigelsen og stigningen i den disponible indkomst. Som følge heraf var 5 millioner færre mennesker i EU i risiko for fattigdom eller social udstødelse i 2017 end før krisen (i 2008), mens faldet fra toppunktet i 2012 var på næsten 11 millioner. På grund af det tilbageskridt, krisen har medført, er det overordnede mål for Europa 2020 (20 millioner færre mennesker, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, i forhold til 2008) imidlertid stadig langt fra nået. Det nuværende samlede fald for indikatoren er drevet af dens tre underkomponenter, dog i forskelligt omfang (se nedenfor og figur 3). Figur 3: Procentdel af befolkningen, der lever i risiko for fattigdom eller social udstødelse (AROPE) og underkomponenter (2005-2017). Kilde: Eurostat, SILC. Note: Forklaringen findes i fodnote 6. Et kraftigt fald i antallet af personer, der lider alvorlige materielle afsavn, bringer tallene ned på det laveste niveau i nyere tid, hvilket afspejler en stigende levestandard. Over 3 millioner mennesker undgik alvorlige materielle afsavn i året frem til 2017, hvilket bragte det samlede antal berørte personer ned på 34,8 millioner eller 6,9 % af EU's befolkning (0,6 procentpoint mindre end i 2017 og under 2008-niveauet). Dette fald udgør en betydelig forbedring for femte år i træk, hvilket afspejler en forbedring af husholdningernes materielle situation. Til trods for denne positive udvikling er der stadig store forskelle mellem medlemsstaterne (se afsnit 3.4). Den rekordhøje stigning i beskæftigelsesfrekvensen har bidraget til at nedbringe antallet af personer, der lever i delvis arbejdsløse husstande, med 3,7 millioner i 2017. Dette svarer i procentdel af befolkningen i alderen 0-59 år til et fald fra 10,5 % i 2016 til 9,3 % i 2017 – og dermed under 10 % for første gang siden 2009. Men både procentdelen og antallet af berørte personer er dog stadig højere end niveauet før krisen. Den andel af befolkningen, der er i risiko for fattigdom, er faldet for første gang siden krisen. Efter en stigning i antallet af personer, som var i risiko for fattigdom frem til 2014, stabiliserede denne indikator sig i de efterfølgende to år. I 2017 faldt andelen med 0,4 procentpoint til 16,9 % eller næsten 2 millioner mennesker – hvilket er det første år efter krisen, hvor fattige husstandes indkomst er steget hurtigere end medianindkomsten. De seneste data fra Eurostats foreløbige skøn tyder på, at dette fald i fattigdomstallene vil fortsætte. Fattigdomsrisikoen for personer, der lever i husstande med meget lav arbejdsintensitet, er dog steget for fjerde år i træk og er nu rekordhøj med 62,3 %. Dette peger i retning af vedvarende forskelle i tilstrækkeligheden af sociale ydelser i flere lande og er blevet identificeret som en tendens, der skal følges af Udvalget for Social Beskyttelse . På trods af det generelle fald i andelen af personer, der lever i risiko for fattigdom, er fattigdom blandt personer i beskæftigelse fortsat høj. I 2017 havde 9,6 % af den erhvervsaktive befolkning en husstandsindkomst på under 60 % af den nationale median, et tal, som var uændret i forhold til 2016, og som ligger et godt stykke over 2008-niveauet på 8,5 %. Stigningen til dato har påvirket både deltids- og fuldtidsansatte, selv om førstnævnte fortsat har en væsentlig større risiko for fattigdom (15,8 % mod 8,0 %). Tendensen har især ramt unge arbejdstagere (under 30 år), som står over for en større og stigende risiko i forhold til arbejdstagere på 30 år og derover. Fattigdom blandt personer i beskæftigelse er af Udvalget for Social Beskyttelse blevet identificeret som en tendens, som bør overvåges, både ud fra et kort- og langsigtet perspektiv . Fattigdomstallene for de mest sårbare mennesker viser, at der er sket beskedne forbedringer, og at de tidligere tendenser er vendt. Fattigdomskløften, som måler, hvor langt de fattigdomstruede personer befinder sig fra fattigdomsgrænsen, blev mindre i 2017. Den mindskedes let fra 25 % til 24,7 %, men forblev et godt stykke over niveauet før krisen. Dette tyder på, at den relative indkomstposition for de mest sårbare er blevet en anelse bedre. For de arbejdsløse er fattigdomsrisikoen for første gang faldet siden krisen, men på 48 % er den stadig næsten rekordhøj. På trods af de generelle forbedringer er risikoen for fattigdom eller social udstødelse blandt børn fortsat høj. Andelen af personer i risiko for fattigdom eller social udstødelse blandt børn (i alderen 0-17 år) er fortsat faldende, fra 26,4 % til 24,5 % i 2017, hvilket er et godt stykke under niveauet før krisen. Imidlertid er 62,9 % af børnene hos lavtuddannede forældre fortsat i risiko for fattigdom eller social udstødelse, sammenlignet med kun 9 % for børn af højtuddannede forældre. For børn af personer født uden for EU er andelen af personer, der er i risiko for fattigdom eller social udstødelse, steget i perioden efter krisen og nåede op på 34,5 % i 2017, hvilket er mere end dobbelt så meget som for børn af forældre født i EU. En vigtig drivkraft bag børnefattigdom er stigningen i antallet af eneforsørgerfamilier, hvis andel er steget fra 4,4 % af EU's befolkning i 2011 til 4,8 % i 2016 (men faldt til 4,3 % i 2017). Fattigdomsrisikofrekvensen for børn fra husstande med én forælder er dobbelt så høj som gennemsnittet for børn generelt, hvilket er en kløft, der fortsætter med at vokse. Husstandsindkomsterne fortsætter med at stige, men i et langsommere tempo end økonomien som helhed. Den disponible bruttohusstandsindkomst (GDHI) steg for fjerde år i træk frem til 2017 og ligger nu et godt stykke over 2008-niveauet, men den årlige stigning er stadig lavere end BNP-væksten (GDHI steg med under 1 % om året frem til 2017, mens det reale BNP pr. indbygger steg med 2,2 % i samme periode). Dette understreger, at husholdningernes indkomstfremgang halter bagefter den samlede indkomstvækst i økonomien. Som vist i afsnit 3.4 forbliver den disponible bruttohusstandsindkomst pr. indbygger i faste priser under førkriseniveauet i en række medlemsstater. Den stigende indkomstulighed i årene efter krisen er begyndt at aftage i 2017, uden at dette dog kompenserer for tidligere stigninger. I gennemsnit har de rigeste 20 % af husstandene i medlemsstaterne en indkomst, der er over fem gange større end indkomsten for de fattigste 20 % af husstandene. S80/S20-indikatoren steg fra 5,0 til 5,2 mellem 2008 og 2016, hvilket også skyldtes dårlige arbejdsmarkedsforhold og stagnerende indkomster, navnlig i den nederste del af fordelingen. I 2017 begyndte indikatoren at falde tilbage til 5,1 i gennemsnit på EU-plan. De seneste foreløbige skøn fra Eurostat tyder på, at faldet vil fortsætte.



2. ØJEBLIKSBILLEDER FRA DEN SOCIALE RESULTATTAVLE I den europæiske søjle for sociale rettigheder, oprettet som en interinstitutionel proklamation af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen den 17. november 2017, fastsættes en række nøgleprincipper og rettigheder som støtte for retfærdige og velfungerende arbejdsmarkeds- og velfærdssystemer. Den er udformet som et kompas for en fornyet konvergensproces medlemsstaterne imellem hen imod bedre socioøkonomiske forhold. Den europæiske søjle for sociale rettigheder ledsages af en social resultattavle med henblik på at overvåge resultater og spore tendenser i medlemsstaterne. Resultattavlen indeholder en række indikatorer (primære og sekundære), som screener medlemsstaternes resultater inden for det beskæftigelsesmæssige og sociale område for udvalgte indikatorer sammen med tre overordnede dimensioner, der er identificeret i forbindelse med søjlen: i) lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, ii) dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår og iii) offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion. Siden 2018-udgaven omfatter den fælles beskæftigelsesrapport den sociale resultattavle, hvis resultater (for så vidt angår nøgleindikatorer) er sammenfattet i dette kapitel. Denne analyse er placeret i en bredere reformsammenhæng, som beskrevet i kapitel 3.

2.1 En forklaring af resultattavlen Den sociale resultattavle er et centralt værktøj til overvågning af resultater på beskæftigelsesområdet og det sociale område og konvergens i retning af bedre leve- og arbejdsvilkår. Den hjælper navnlig med at overvåge medlemsstaternes situation i forhold til målbare dimensioner af søjlen og supplere de eksisterende overvågningsværktøjer, navnlig overvågningen af beskæftigelsesresultater og overvågningen af socialbeskyttelsesresultater. Den omfatter navnlig 14 nøgleindikatorer, der vurderer beskæftigelsen og de sociale tendenser generelt: -Lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet: §Andelen af personer, der forlader uddannelsen for tidligt, i alderen 18-24 år §Kønsbetinget forskel i beskæftigelsesfrekvensen, i alderen 20-64 år §Indkomstulighed målt som kvintilsats - S80/S20 §Andelen af personer i risiko for fattigdom eller social udstødelse (AROPE) §Unge i alderen 15-24 år (NEET-sats), som hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse -Dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår: §Beskæftigelsesfrekvens, i alderen 20-64 år §Arbejdsløshed, i alderen 15-74 år §Langtidsledighed, i alderen 15-74 år §Den disponible bruttohusstandsindkomst i faste priser pr. indbygger §Nettoindtjening for en fuldtidsansat arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn -Offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion: §Sociale overførselsindkomsters virkning (bortset fra pensioner) for fattigdomsbekæmpelse §Børn under 3 år i formelle børnepasningsordninger §Selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling §Andel af befolkningen med grundlæggende generelle eller mere end grundlæggende generelle digitale færdigheder. Nøgleindikatorer analyseres ved hjælp af en fælles metode vedtaget af Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Social Beskyttelse (yderligere oplysninger findes i bilag 3). Denne metode evaluerer situationen og udviklingen i medlemsstaterne ved at se på niveauer og årlige ændringer for hver af de nøgleindikatorer, der indgår på den sociale resultattavle. Niveauer og ændringer klassificeres efter forskellen i forhold til de respektive (uvægtede) gennemsnit i EU. Medlemsstaternes resultater med hensyn til niveauer og ændringer kombineres efterfølgende (ved hjælp af en foruddefineret matrix), således at hver medlemsstat placeres i en ud af syv kategorier ("de, der præsterer bedst", "bedre end gennemsnittet", "god, men bør overvåges", "gennemsnitlig/neutral", "svag, men i bedring", "bør holdes øje med" og "situationen er kritisk"). På dette grundlag giver tabel 1 en oversigt over aflæsningerne af resultattavlen ifølge de seneste tal, som er tilgængelige for hver indikator.

En forsigtig og ikke-mekanisk læsning af tabellen er berettiget. Til dette formål indeholder kapitel 3 en detaljeret analyse af de 14 indikatorer, herunder langsigtede tendenser og yderligere indikatorer, når det er relevant. Desuden vil de kommende landerapporter give yderligere dybtgående analyse af alle "kritiske situationer" og yderligere socio-økonomisk og politisk kontekst, som bedre kvalificerer landespecifikke udfordringer i forbindelse med det europæiske semester. Sammen med en yderligere analyse, der indgår i overvågningen af beskæftigelsesresultater og overvågningen af socialbeskyttelsesresultater, vil dette danne et analysegrundlag for Kommissionens efterfølgende forslag til landespecifikke henstillinger, hvor det er relevant. 2.2 Data fra den sociale resultattavle Analysen af resultattavlen peger på et fortsat opsving på arbejdsmarkedet og i de sociale forhold for EU som helhed. I gennemsnit er der i EU for 13 ud af 14 nøgleindikatorer registreret en forbedring i løbet af det senest tilgængelige år (dvs. 2017 eller 2016, afhængigt af datatilgængeligheden), og kun én (overførselsindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelsen) forværres en smule, selv om det er i tråd med de automatiske stabiliseringseffekters reducerede virkning i en fase med økonomisk ekspansion. Der blev konstateret flest fremskridt for arbejdsløshedsprocenten (samlet og langsigtet), som faldt i alle medlemsstater i 2017, og der blev kun fremhævet én "kritisk situation". Udviklingen i beskæftigelsesfrekvensen og risikoen for fattigdom eller social udstødelse var også positiv over hele linjen, da langt de fleste medlemsstater registrerede en forbedring i forhold til det foregående år. De fleste medlemsstater står over for udfordringer med mindst én nøgleindikator, men den samlede optælling er blevet reduceret i forhold til sidste år. For så vidt angår de tre mere problematiske klassificeringer, dvs. "kritisk situation", "bør holdes øje med" og "svag, men i bedring", er de fleste medlemsstater blevet fremhævet mindst én gang – med undtagelse af Tyskland, Finland, Frankrig, Nederlandene og Sverige. For så vidt angår "kritiske situationer" (dvs. indikatorer, hvis niveau er langt dårligere end gennemsnittet, og som enten ikke forbedres tilstrækkeligt hurtigt eller forværres yderligere) er antallet af fremhævede medlemsstater faldet fra 14 i den fælles beskæftigelsesrapport 2018 (med et mindre sæt indikatorer) til 13 i den nuværende undersøgelse (Estland, Malta og Portugal har forladt denne gruppe, mens Ungarn og Letland har tilsluttet sig den). Antallet af udfordringer peger i retning af forbedringer generelt. På de 14 områder, der er vurderet, er der i alt identificeret 117 tilfælde af "kritiske situationer", "bør holdes øje med" eller "svag, men i bedring", dvs. ca. 31 % af det samlede antal vurderinger (sammenlignet med 33 % i den fælles beskæftigelsesrapport 2018). Heraf er 39 "kritiske situationer", svarende til 10 % af alle vurderinger (sammenlignet med 13 % i den fælles beskæftigelsesrapport 2018). Hvis man ser på de tre overordnede dimensioner, som er omfattet af resultattavlen, er problematiske markeringer, ligesom i den fælles beskæftigelsesrapport 2018, hyppigere inden for området "offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion" med et gennemsnit på 9,3 tilfælde (hvoraf 3,5 er "kritiske situationer") pr. indikator. Indvirkningen af overførselsindkomster på fattigdomsbekæmpelse er den mest udfordrende indikator med markeringer for 11 medlemsstater (hvoraf 5 i bundkategorien). Dimensionerne for "lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet" og "dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår" følger lige efter med et gennemsnit på henholdsvis 8,6 og 7,4 markerede tilfælde pr. indikator (3,2 og 1,8 "kritiske situationer" for hver). I det første område er den mest markerede indikator personer, der har forladt skolen tidligt (10 gange). I sidstnævnte tilfælde har indikatoren nettoindtjening for en fuldtidsansat arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn, flest udfordringer (12 markeringer). For det sidste år er der stor forskel på medlemsstaternes situation og alvoren af de respektive udfordringer. Grækenland, Rumænien og Italien har stadig ti eller flere indikatorer med vurderingen "kritiske", "bør holdes øje med" eller "svage, men i bedring", hvoraf henholdsvis 7, 4 og 6 indikatorer er markeret som "kritiske situationer" (se tabel 1). For disse lande er udfordringerne fordelt ensartet på de tre områder (dog er resultatet én gang fremhævet som "bedre end gennemsnittet" for Grækenland og Italien, henholdsvis for andelen af unge, der forlader skolen for tidligt, og selverklærede udækkede behov for lægebehandling, og to gange for Rumænien for arbejdsløshedsprocenten og væksten i den disponible bruttohusstandsindkomst pr. indbygger). Generelt følger Kroatien og Spanien (hver med 9 udfordringer), Bulgarien (8 udfordringer), Cypern, Letland og Portugal (hver med 6 udfordringer) lige efter. I modsætning hertil er Nederlandene de "bedst præsterende" eller "bedre end gennemsnittet" i alle 11 nøgleindikatorer, fulgt af Tjekkiet og Sverige (hver med 10 nøgleindikatorer), Østrig, Tyskland og Slovenien (hver med 8 nøgleindikatorer). Når man ser på lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, blev de største forbedringer i gennemsnit registreret med hensyn til risikoen for fattigdom eller social udstødelse og NEET-andelen, mens fremskridtene har været mere afdæmpet for så vidt angår skolefrafald, kønsforskelle på beskæftigelsesområdet og indkomstulighed (sidstnævnte indikator viser det første fald i perioden efter krisen). Et blik pr. indikator: ·Spanien, Italien og Rumænien står over for en "kritisk situation" med hensyn til tidlige frafald fra uddannelse, sammenlignet med Kroatien, Irland, Polen og Slovenien, som er "de bedst præsterende". ·Grækenland, Italien og Rumænien har kritiske resultater med hensyn til den kønsbetingede forskel i beskæftigelsesfrekvens, sammenlignet med Finland, Litauen og Sverige, som er "de bedst præsterende". ·Bulgarien, Spanien, Letland og Litauen står over for en "kritisk situation" med hensyn til indkomstulighed, sammenlignet med de bedst præsterende i Tjekkiet, Finland, Slovenien og Slovakiet. ·Situationen for så vidt angår risikoen for fattigdom eller social udstødelse er kritisk i Bulgarien og Grækenland, sammenlignet med Tjekkiet og Finland, som er "bedst præsterende". ·Cypern, Kroatien, Grækenland og Italien står over for en "kritisk situation", når man ser på NEET'er, mens Østrig, Tjekkiet, Tyskland, Nederlandene, Slovenien og Sverige har de bedste resultater. Med hensyn til dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår i EU blev situationen i gennemsnit forbedret i løbet af det seneste år på tværs af alle indikatorer, navnlig beskæftigelses- og arbejdsløshedsraterne (både på overordnet og lang sigt), den disponible bruttohusstandsindkomst pr. indbygger og nettoindtjeningen for en fuldtidsansat arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn. Et blik pr. indikator: ·Kroatien, Grækenland, Italien og Spanien er i en "kritisk situation", når det gælder deres beskæftigelsesfrekvens, i forhold til Tjekkiet, Estland, Tyskland, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige, som er "de bedst præsterende". ·Ingen af landene er i en kritisk situation, når det gælder arbejdsløshed (Cypern, Kroatien, Grækenland og Spanien er markeret som "svag, men i forbedring", mens Italien "bør holdes øje med"), men til gengæld er Tjekkiet "de bedst præsterende". ·Italien er i en kritisk situation for så vidt angår langtidsledighed (ingen "bedst præsterende" identificeret ved hjælp af metoden), mens 14 lande er "bedre end gennemsnittet"). ·Væksten pr. indbygger i den disponible bruttohusstandsindkomst opfattes som en "kritisk situation" i Grækenland og Cypern, sammenlignet med Bulgarien og Polen, som er "de bedst præsterende." ·Situationen med hensyn til nettoindtjening for en fuldtidsansat arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn, vurderes som kritisk for Ungarn og Slovakiet, mens Østrig, Tyskland, Luxembourg, Nederlandene og Det Forenede Kongerige er "de bedst præsterende".

Med hensyn til offentlig støtte og social beskyttelse og inklusion er situationen forbedret i løbet af det sidste år, hvad angår tilgængelig børnepasning, selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling og digitale færdigheder, men den er forværret med hensyn til overførselsindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelse, som nævnt ovenfor. Et blik pr. indikator: ·Bulgarien, Grækenland, Italien, Litauen og Rumænien befinder sig stadig i en "kritisk situation", hvad angår deres overførselsindkomsters evne til at mindske fattigdommen. Dette skal sammenlignes med Danmark, Finland, Ungarn og Sverige, der er "de bedst præsterende". ·Bulgarien, Tjekkiet, Grækenland, Polen og Slovakiet er i en kritisk situation, når det gælder deltagelse af børn under 3 år i formelle børnepasningsordninger, sammenlignet med Frankrig, Luxembourg, Nederlandene og Portugal, som er "de bedst præsterende". ·Letland er i en "kritisk situation" med hensyn til selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling (ingen "bedst præsterende" identificeret ved hjælp af metoden, mens 12 lande er "bedre end gennemsnittet"). ·Bulgarien, Kroatien og Rumænien befinder sig i en "kritisk situation", når man ser på niveauer for digitale færdigheder, mens Finland, Luxembourg, Nederlandene og Sverige har de bedste resultater. Tabel 1. Resumé af nøgleindikatorer på den sociale resultattavle Note: pr. 26. oktober 2018: indkomstkvintilforhold, AROPE, overførselsindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelsen og selvrapporterede behov for lægebehandling er ikke tilgængelige for IE og UK; vækst i disponibel bruttohusstandsindkomst pr. indbygger ikke tilgængelig for HR og MT; nettoindtjening for en fuldtidsansat arbejdstager uden børn, der tjener en gennemsnitsløn, ikke tilgængelig for CY; niveauet for borgernes digitale færdigheder foreligger ikke for IT. Brud i serier og andre statistiske markeringer fremgår af bilag 1 og 2. Boks 1. Benchmarking – den aktuelle situation Betydningen af benchmarking som et redskab til at støtte strukturreformer og fremme opadgående konvergens på beskæftigelsesområdet og det sociale område blev anerkendt i de fem formænds rapport fra juni 2015 og understreget yderligere i oplægget om en dybere ØMU i maj 2017. I meddelelsen af 26. april 2017 om oprettelse af en europæisk søjle for sociale rettigheder blev benchmarking identificeret som et centralt redskab til støtte for gennemførelsen af søjlen i det europæiske semester. Siden da er der blevet udviklet og drøftet benchmarkingaktiviteter med medlemsstaterne inden for flere områder. Beskæftigelsesudvalget (EMCO) og Udvalget for Social Beskyttelse (SPC) er blevet enige om en fælles tilgang, som bygger på en tretrinsmetode: 1) identificering af nøgleudfordringer og et sæt indikatorer for resultater på højt niveau, som er relevante for politikområdet under overvejelse 2) resultatindikatorer, der giver mulighed for benchmarking af resultatet 3) identificering af politiske midler, som ledsages af generelle principper for politiske retningslinjer og, hvor det er muligt, af specifikke indikatorer. På nuværende tidspunkt er der ikke fastsat referenceværdier for politiske løftestænger, da formålet er at muliggøre sammenligninger mellem medlemsstaterne. Benchmarkingrammen for arbejdsløshedsunderstøttelse og aktive arbejdsmarkedspolitikker blev anvendt for første gang i det europæiske semester 2018. I den forbindelse blev der i den fælles beskæftigelsesrapport og landerapporterne for 2018 foretaget en sammenlignende analyse af arbejdsløshedsunderstøttelsessystemernes specifikke udformning og resultater, navnlig for så vidt angår aspekter i forbindelse med støtteberettigelse og tilstrækkelighed. Efter Beskæftigelsesudvalgets godkendelse er elementer i rammen for aktiveringsdelen af arbejdsløshedsunderstøttelsesordningerne(f.eks. rådighedsbetingelser med henblik på at modtage arbejdsløshedsunderstøttelse) og for arbejdsmarkedstjenester til støtte for jobsøgende nu integreret i det europæiske semester 2019 og præsenteres i denne rapport. Efter godkendelse fra Udvalget for Social Beskyttelse integreres benchmarkingrammen for mindsteindkomstydelser, der omfatter tilstrækkelighed, dækning og aktiverende komponenter i mindsteindkomstordninger, herunder for så vidt angår deres forbindelse til ydelser i naturalier (sundhedspleje, uddannelse og boliger), fuldt ud i forbindelse med det europæiske semester 2019. Endelig har dette semesterforløb for første gang gavn af resultaterne af benchmarkingrammen for voksnes færdigheder og læring, som blev godkendt af Beskæftigelsesudvalget i oktober 2018. Der pågår i øjeblikket arbejde i de relevante udvalg om mulige yderligere benchmarkingrammer, f.eks. om pensioners tilstrækkelighed, som skal anvendes i fremtidige semesterforløb.



3. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALPOLITISKE REFORMER – MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS Dette afsnit indeholder en oversigt over de seneste centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer og de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet på de områder, der er prioriteret i EU's retningslinjer for beskæftigelsen, som vedtaget af Rådet i 2018. For hver retningslinje præsenteres den seneste udvikling i en række nøgleindikatorer samt medlemsstaternes trufne politikforanstaltninger. Med hensyn til sidstnævnte er afsnittet baseret på medlemsstaternes nationale reformprogrammer for 2018 og kilder fra Europa-Kommissionen. Hvis andet ikke er anført, omfatter rapporten kun politikforanstaltninger, der er gennemført efter juni 2017. En tilbundsgående analyse af den seneste udvikling på arbejdsmarkedet kan findes i rapporten Labour Market and Wage Developments 2018 og i undersøgelsen Employment and Social Developments in Europe 2018. 3.1 Retningslinje 5: Skabe øget efterspørgsel efter arbejdskraft I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 5, som anbefaler medlemsstaterne at skabe gunstige betingelser for at fremme efterspørgslen efter arbejdskraft og jobskabelsen. Indledningsvis præsenteres en oversigt over arbejdsløsheds- og beskæftigelsesfrekvenser pr. medlemsstat som supplement til analysen på EU-plan i kapitel 1 for at fremhæve relevansen af udfordringerne med jobskabelse i landene. Derefter ses der på dynamikken i de selvstændige erhverv som målestok for iværksætteri og som en kilde til vækst i beskæftigelsen som sådan (aspekter af selvstændig virksomhed i forbindelse med nye former for arbejde drøftes i kapitel 3.3). Endelig undersøges løn og udvikling i skattekilen som centrale makroøkonomiske faktorer for ansættelsesbeslutninger. Afsnit 3.1.2 redegør for politikforanstaltninger, som medlemsstaterne har gennemført inden for disse områder for at fremme efterspørgslen på arbejdskraft, herunder støtte til ansættelse. 3.1.1 Nøgleindikatorer

Nedgangen i arbejdsløsheden øgedes i 2017. For første gang siden krisen faldt arbejdsløsheden i alle EU's medlemsstater. Arbejdsløsheden faldt hurtigere end gennemsnittet i visse medlemsstater med meget stor arbejdsløshed - Grækenland, Spanien, Kroatien, Portugal, som alle oplevede et fald på 2 procentpoint eller derover, hvilket tyder på en klar konvergens i retning af lavere arbejdsløshedsniveauer. Ikke desto mindre var der et kraftigt fald i visse lavarbejdsløshedslande – med mere end 1 procentpoint i Tjekkiet, Nederlandene og Polen. Det fremgår klart af figur 4 (som ser samlet på niveauer og ændringer i henhold til den fastsatte metode til vurdering af nøgleindikatorer på den sociale resultattavle), at spredningen i arbejdsløshedsprocenten stadig var betydelig i 2017 med tal, der varierede fra omkring 3 % i Tjekkiet til 21,5 % i Grækenland. Arbejdsløsheden er også fortsat høj i Italien, idet der kun er sket begrænsede forbedringer i forhold til 2016. Til trods for det konstante fald siden 2013 er arbejdsløsheden i mange medlemsstater stadig meget højere end i 2008 (figur 5 ) — især i Kroatien, Grækenland, Cypern, Italien og Spanien. Derimod var arbejdsløsheden i Tyskland, Ungarn og Polen i 2017 over 2 procentpoint lavere end før krisen. Figur 4: Arbejdsløshedsprocent (15-74 år) og årlig ændring (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Periode: Niveauer for 2017 og årlige ændringer i forhold til 2016. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Figur 5: Arbejdsløshedsprocent (15-74 år), flerårig sammenligning Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Beskæftigelsen er steget kraftigt, men der er stadig store forskelle. Alle medlemsstater registrerede stigninger med undtagelse af Danmark (et fald på 0,5 procentpoint, dog fra et meget højt niveau). Som det fremgår af figur 6, er beskæftigelsesfrekvenserne kun delvist konvergerende: Medlemsstater, som er kendetegnet ved lavere beskæftigelsesfrekvens, har tendens til at opleve en noget hurtigere vækst end gennemsnittet – men situationen er stadig meget forskellig. Beskæftigelsesfrekvenserne (aldersgruppen 20-64 år) varierer meget, fra 57,8 % i Grækenland til 81,8 % i Sverige i 2017. I den nedre ende ligger beskæftigelsesfrekvensen fortsat langt under EU-gennemsnittet i nogle af de lande, der er hårdest ramt af krisen, nemlig Grækenland, Kroatien, Italien og Spanien (markeret som "kritiske situationer"). Ni lande ligger allerede over 75 % -målet, mens de seks lande med de bedste resultater (Sverige, Tyskland, Estland, Tjekkiet, Det Forenede Kongerige og Nederlandene alle er tæt på eller over 78 %). Figur 6: Beskæftigelsesfrekvens (20-64 år) og årlig ændring (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Periode: Niveauer for 2017 og årlige ændringer i forhold til 2016. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. De gennemsnitlige beskæftigelsesfrekvenser i EU har været i konstant stigning siden 2013 og ligger nu over højdepunktet før krisen. Ungarn og Malta, som havde de laveste beskæftigelsesfrekvenser i EU i 2008, har oplevet de højeste langsigtede stigninger (henholdsvis + 11,8 procentpoint og +13,8 procentpoint i 2017) og ligger nu en anelse over EU-gennemsnittet. Der er dog stadig store forskelle. På samme måde som for arbejdsløshedsprocenten ligger beskæftigelsesfrekvensen under 2008-niveauet i de lande, der er hårdest ramt af krisen, såsom Grækenland, Italien, Kroatien, Spanien, Cypern og Irland (figur 7). Figur 7: Beskæftigelsesfrekvens (20-64 år), flerårig sammenligning Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse).

Den vedvarende vækst i beskæftigelsen påvirkede ikke den faldende tendens inden for selvstændig erhvervsvirksomhed. I absolutte tal faldt selvstændig erhvervsvirksomhed med 0,5 % i 2017 (efter en lille stigning i 2016). Den fortsatte også med at falde i relative tal, hvilket svarer til 13,7 % af den samlede beskæftigelse i 2017 (fra 14,0 % i 2016 og 14,4 % i 2013). Andelen af selvstændige mænd i forhold til det samlede antal beskæftigede mænd er på 17,2 %, hvilket fortsat er meget højere end for kvinder (9,7 %). Tendenserne inden for selvstændig erhvervsvirksomhed er mindre negative, hvis den primære sektor og fremstillingssektoren udelukkes. Navnlig er selvstændig virksomhed steget støt i de seneste ti år inden for de fleste af de sektorer, der vedrører tjenesteydelser. De samlede tal er resultatet af forskellige udviklinger på tværs af medlemsstater, sektorer og undergrupper. Tendenserne inden for selvstændige erhverv synes imidlertid ikke at være knyttet til beskæftigelsesresultater på medlemsstats- eller sektorniveau. For så vidt angår alders- og uddannelsesgrupper, afspejler udviklingen i vid udstrækning arbejdsstyrkens skiftende sammensætning: Selvstændig virksomhed for personer i alderen 15-49 år var fortsat faldende, mens den steg markant for personer i alderen 50-64 år og 65 år og derover (henholdsvis + 1,2 % og + 4,0 %). Uddannelsesniveauet er også en vigtig faktor, da antallet af selvstændige i 2017 faldt med 3,2 % for personer med op til sekundæruddannelse på første trin og steg med + 1 % for personer med tertiæruddannelse. Endelig registreredes der en stigning i antallet af selvstændige, som er født uden for EU. Aspekter vedrørende selvstændig virksomhed som en atypisk arbejdsform drøftes indgående i kapitel 3.3. Lønudviklingen er fortsat moderat i de fleste medlemsstater. Væksten i de nominelle lønninger i EU har været afdæmpet under opsvinget, men begyndte at tage til i 2017 med en stigning på 2,1 % i aflønningen pr. ansat. Forskellene mellem landene er betydelige, idet lønningerne generelt stiger hurtigere i medlemsstater med lavere lønninger og i lande, der ikke er medlemmer af euroområdet. Stigningen i den nominelle aflønning pr. ansat var den højeste i Rumænien (16,0 %), Litauen (9,1 %), Ungarn (7,9 %), Letland (7,9 %) og Bulgarien (7,5 %), hvilket tyder på lønkonvergens mellem Øst- og Vesteuropa. I den lave ende faldt de nominelle lønninger i Finland (-1,1 %) og Kroatien (-1,1 %) og forblev uændret i Spanien, Italien og Grækenland. Reallønsvæksten aftog i 2017 i forhold til 2016. I EU steg realforbrugslønningerne (dvs. lønninger justeret for ændring i forbrugerpriserne) med 0,5 % i 2017 i forhold til 1,2 % i 2016. I euroområdet stagnerede reallønnen næsten (+ 0,2 %). Der blev registreret et fald i otte lande: Spanien, Italien, Grækenland, Kroatien, Portugal, Nederlandene, Østrig og Finland. Afmatningen i forhold til 2016 skyldtes til dels stigningen i forbrugerpriserne, som ikke blev modsvaret af stigningen i kompensationen. Selv når man ser på reallønningerne (justeret med BNP-deflator), er billedet imidlertid næsten uændret, med en beskeden reallønsvækst i EU i 2017 (på 0,7 %) og et registreret fald i ti lande (figur 8). Figur 8: Realløn pr. ansat, HICP- og BNP-deflator, årlig ændring i % 2017 Kilde: Europa-Kommissionen, AMECO-databasen. I 2017 lå reallønsvæksten under produktivitetsvæksten i de fleste medlemsstater. Denne tendens bekræftes også over en treårig periode (figur 9) og i et mere langsigtet perspektiv (figur 10). I ni lande (Belgien, Cypern, Kroatien, Finland, Grækenland, Italien, Nederlandene, Portugal og Spanien) var reallønsvæksten negativ i perioden 2015-2017. Også på længere sigt (2000-2017) er reallønsudviklingen bagud i forhold til produktiviteten som gennemsnit. I Portugal og Italien ligger lønningerne stadig under 2000-niveauet i faste priser. Tendensen er modsatrettet i de fleste central- og østeuropæiske medlemsstater, hvor reallønsvæksten (deflateret med BNP-deflatoren) i de seneste tre år har oversteget produktivitetsvæksten, delvist som følge af indhentningsprocessen i retning af højindkomstlande. I 2017 observeredes den største stigning i reallønnen i forhold til produktivitetsvæksten i de baltiske medlemsstater, Bulgarien og Slovakiet. Figur 9: Realløn pr. ansat og produktivitet, gennemsnitlig årlig vækst 2015-2016-2017 Kilde: Eurostat, nationalregnskaber (egne beregninger, fra Labour Market and Wage Developments in Europe, annual review 2018). Figur 10: Udvikling i løn og produktivitet, 2000-2017, gennemsnitlige ændringer i % Kilde: Eurostat, nationalregnskaber (egne beregninger). Lønstigningerne ligger fortsat under, hvad der kan forventes på grundlag af den nuværende arbejdsløshed. I forbindelse med opsvinget har stigningen i lønniveauet generelt været moderat og har ikke vist sig at reagere på faldet i arbejdsløsheden som i tidligere økonomiske konjunkturer. Dette fænomen er blevet kaldt den tilsyneladende "udfladning" af Phillips-lønkurven, dvs. sammenhængen mellem lønstigning og arbejdsløshed. Som vist for euroområdet i figur 11. tyder det på, at lønningerne i mindre grad tilpasser sig den generelle arbejdsløshed i økonomien. Figur 11: Phillipskurven for euroområdet: vækst i lønsum pr. ansat, 2000-2017

Kilde: GD ECFIN/AMECO-databasen og Eurostat, LFS (egne beregninger, fra Labour Market and Wage Developments in Europe, annual review 2018) En moderat nominel vækst i lønningerne under opsvinget kan forklares ved lav inflation, lav produktivitetsvækst, virkningen af visse arbejdsmarkedsreformer og tilbageværende reserver på arbejdsmarkedet. En stor del af tilbageholdenheden i de nominelle lønninger kan forklares ved lav inflation (1,5 % i gennemsnit under opsvinget, mellem 2010 og 2017, sammenlignet med 2,2 % i perioden 2000-2007). I mellemtiden steg den reale produktivitetsvækst en anelse (0,7 % i gennemsnit i perioden 2010-2017 sammenlignet med 0,4 % før krisen), men blev kombineret med en betydeligt højere arbejdsløshedsprocent (11,7 % i perioden efter krisen sammenlignet med 8,7 % før krisen). Generelt tyder de seneste skøn på, at inflationen, produktiviteten og reserverne på arbejdsmarkedet forklarer meget af den seneste løntilbageholdenhed (IMF 2017; Europa-Kommissionen 2018). Latente arbejdskraftreserver, navnlig en øget andel af deltidsbeskæftigede arbejdstagere, kan bidrage til løntilbageholdenhed i en række medlemsstater med lav arbejdsløshed. Nettoindtjeningen konvergerer i Europa med en hurtig vækst i Central- og Østeuropa og en langsom vækst i Vest- og Sydeuropa, navnlig i de lande, der er hårdest ramt af krisen. Konvergens i arbejdsindkomstniveauet er afgørende for at sikre, at alle i EU opnår en anstændig levestandard, sådan som der slås til lyd for i den europæiske søjle for sociale rettigheder. Der er dokumentation for, at denne konvergensproces finder sted, om end i et langsomt tempo, da der stadig er store forskelle mellem medlemsstaterne. Med udgangspunkt i en enlig person med en gennemsnitlig indkomst og uden børn øgedes nettolønnen over en periode på tre år (2013-2016) mest i en række lande, der er kendetegnet ved det laveste niveau. Derfor er Bulgarien, Rumænien, Letland, Litauen og Estland klassificeret som "svage, men i bedring". Selv om Slovakiet og Ungarn også har oplevet højere stigninger end gennemsnittet, er de markeret som "kritiske situationer", fordi fremskridtene sker langsommere. I den anden ende af skalaen var nettoindtjeningen moderat (fra 0,7 % til 2,1 %) for de lande, der er "de bedst præsterende" (Luxembourg, Det Forenede Kongerige, Nederlandene, Tyskland og Østrig). Nettoindtjeningen faldt eller voksede ikke i Portugal, Grækenland og Belgien. Figur 12: Nettoindtjening og årlig ændring – gennemsnit over tre år (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: OECD (egne beregninger). Periode: 2016-niveauer (3-årigt gennemsnit) og gennemsnitlige årlige ændringer i perioden 2013-2016. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Medlemsstater, der er markeret med en asterisk, er medlemsstater, hvor de nominelle enhedslønomkostninger oversteg den tærskel, der er fastsat i proceduren i forbindelse med makroøkonomiske ubalancer. Indikatoren i resultattavlen for proceduren i forbindelse med makroøkonomiske ubalancer er den procentvise ændring over tre år af de nominelle enhedslønomkostninger. Tærsklen er 9 % for landene i euroområdet og 12 % for landene uden for euroområdet. Der foreligger ingen data for Cypern. Fattigdom blandt personer i beskæftigelse ligger fortsat et godt stykke over niveauet før krisen og falder kun langsomt. Andelen af personer, der er i beskæftigelse, men som har en ækvivalent disponibel indkomst under fattigdomstærsklen, er steget fra 8,6 % i 2008 til 9,0 % i 2013 og til 9,6 % i 2017. Det højeste niveau blev registreret i Rumænien (17,4 %) efterfulgt af Luxembourg, Spanien, Grækenland og Italien – alle over 12 %. I den anden ende af skalaen var andelen af fattige i beskæftigelse på under 5 % i Finland, Tjekkiet og Irland. Fattigdommen blandt personer i beskæftigelse steg fortsat i en række medlemsstater i 2017, heriblandt (med over 0,5 procentpoint) i Ungarn, Italien, Letland, Slovenien, Belgien og Nederlandene (se også kapitel 3.4). Figur 13: Risiko for fattigdom blandt personer i beskæftigelse, flerårig sammenligning Kilde: Eurostat. Note: for HR, data fra 2010 i stedet for 2008. For IE og UK, data fra 2016 i stedet for 2017. Lønspredningen er stort set stabil i Europa. Lønstigningerne, især i bunden af lønskalaen, spiller en vigtig rolle med hensyn til at mindske indkomstuligheder og fattigdom blandt personer i beskæftigelse. Spredningen i bruttoindtjening, der blev målt som forholdet mellem den femte og første decil (D5/D1), varierede i 2016 fra 1,43 i Finland til 1,90 i Tjekkiet. Lønfastsættelsesinstitutionerne kan have en indvirkning på lønspredningen. Der er navnlig tendens til, at stærkere overenskomstforhandlinger er forbundet med lavere indkomstulighed (Europa-Kommissionen, 2018). Der er stor forskel på anvendelsen af kollektive overenskomstforhandlinger i Europa, hvilket afspejler forskellige nationale traditioner og institutioner. I 2015 varierede procentdelen af ansatte med ret til at forhandle fra 98 % i Østrig til 7,1 % i Litauen. I de fleste medlemsstater udgør de lovbestemte mindstelønninger bunden af lønfordelingen. Mindstelønninger kan øge visse gruppers deltagelse på arbejdsmarkedet og støtte den samlede efterspørgsel ved at øge indtægten for familier med lave indkomster, der har en større tilbøjelighed til at forbruge. Samtidig øger mindstelønnen omkostningerne ved at ansætte lavtlønnede arbejdstagere og skader dermed potentielt beskæftigelsesmulighederne for grupper, der typisk tjener lave lønninger (f.eks. unge og lavtuddannede arbejdstagere), afhængigt af økonomiens struktur og den makroøkonomiske situation. Der findes lovbestemte mindstelønninger på nationalt plan i de fleste medlemsstater, med undtagelse af Østrig, Cypern, Danmark, Finland, Italien og Sverige. Internationalt set er den absolutte mindsteløn ikke en særlig nyttig foranstaltning, fordi den ikke tager højde for forskelle i arbejdskraftproduktivitet og priser på tværs af landene. Det er derfor mere nyttigt at se på mindstelønnen i forhold til et lands gennemsnits- eller medianløn. Figur 14 viser mindstelønnen som en procentdel af medianlønnen i EU's medlemsstater, som beregnet af OECD. De højeste mindstelønninger i forhold til medianen findes i Frankrig, Slovenien, Portugal, Rumænien og Luxembourg. De laveste niveauer er konstateret i Spanien, Tjekkiet, Estland, Nederlandene og Irland. Da den potentielle indvirkning på både beskæftigelses- og levevilkårene er højere, når en stor del af arbejdsstyrken er omfattet af mindstelønnen, bør denne indikator også tages i betragtning ved drøftelsen af politiske løsninger på nationalt plan. Målrettede foranstaltninger til at mindske fattigdom blandt personer i beskæftigelse, såsom arbejdsbetingede ydelser, bør også tages i betragtning. Figur 14: Mindstelønninger i forhold til median- og gennemsnitsindkomsten for fuldtidsansatte (2017) Kilde: OECD. Noter: AT, CY, DK, FI, IT og SE har ikke nogen lovbestemt national mindsteløn. For BG, HR og MT er der ikke fremlagt oplysninger fra OECD. Data fra Eurostat viser, at den månedlige mindsteløn i procent af de gennemsnitlige månedslønninger i 2017 var 47,8 % i BG, 40,6 % i HR og 43,6 % i MT (industri, bygge- og anlægsvirksomhed og tjenesteydelser; ikke sammenlignelige med tal fra OECD).

Skattebyrden på arbejde i Europa er mindsket gradvist i de seneste år, men der er stadig betydelige forskelle på tværs af medlemsstaterne. I 2017 lå skattekilen for en enlig arbejdstager, der tjener en gennemsnitsløn, på under 30 % i Irland og Malta og nåede op på ca. 50 % i Belgien, Tyskland, Ungarn, Italien, Frankrig og Østrig. For arbejdstagere med lavere indkomst (defineret som dem, der tjener 67 % af gennemsnitslønnen) varierede skattekilen fra ca. 20 % i Malta og Irland til over 45 % i Belgien, Ungarn og Tyskland. Der opstår forskellige landemønstre med hensyn til progressive skattesatser og skattesystemets omfordelende virkning (se afsnit 3.4). I 2017 var mindskelserne af skattekilen for enlige arbejdstagere, der tjener en gennemsnitsløn, størst i Ungarn (-2,1 procentpoint), Luxembourg (-1,8 procentpoint) og Finland (-1,2 procentpoint), mens den største stigning fandt sted i Bulgarien (+ 0,6 procentpoint). Fra 2013 til 2017 faldt den ikke-vægtede gennemsnitlige skattekile med 0,5 procentpoint i EU (og med 0,8 procentpoint for lavindkomstarbejdstagere, og der var betydelige reduktioner i Italien, Ungarn, Frankrig, Belgien, Rumænien og Nederlandene). I samme periode har der været en vis konvergens i skattekileniveauet, idet forskellen mellem den højeste og den laveste skattekile ved det gennemsnitlige lønniveau er faldet med 2,1 procentpoint og med 2,9 procentpoint for lavindkomstarbejdstagere. Dette skyldes hovedsageligt store reduktioner i nogle af de lande, der oplever de højeste satser (Belgien, Østrig, Ungarn samt Italien og Frankrig, men begrænset til lavindkomstarbejdstagere). Der sås også store reduktioner af skattekilen i Rumænien og Nederlandene. Stigningerne i skattekilen i samme periode var mindre udtalte, men berørte særligt lavindkomstarbejdstagere i Tjekkiet, Slovenien og Portugal. Figur 15: Skattekile på arbejde, niveau i 2017 og ændring 2013/2017 Kilde: Skatte- og socialsikringsdatabase, Europa-Kommissionen/OECD. Note: Oplysningerne er for husstande med en enkelt indtægt (ingen børn). Der foreligger ikke nyere data for Cypern. Data opdateret den 11. april 2018. 3.1.2 Politiktiltag Flere medlemsstater anvendte støtte til ansættelse med henblik på jobskabelse, dog i mindre grad, efterhånden som arbejdsmarkedsforholdene forbedres. De fleste foranstaltninger på dette område er rettet mod specifikke grupper, der har vanskeligt ved at blive integreret på arbejdsmarkedet (f.eks. unge, ældre, langtidsledige, migranter osv.), og består af finansielle incitamenter til arbejdsgivere, som ansætter arbejdstagere, der er tiltænkt støtte. Flere medlemsstater indførte eller bekræftede målrettet støtte til ansættelse (nærmere oplysninger findes i afsnit 3.2). Nogle få lande indførte også støtte til ansættelse generelt, dvs. uden eller med mindre strenge krav til støtteberettigelse, sædvanligvis med det formål at fremme tidsubegrænset ansættelse. I Grækenland blev der igangsat flere offentlige bygge-og anlægsarbejder i 2017 i 51 kommuner, og nye programmer er under forberedelse; desuden blev der i maj 2018 lanceret et nyt offentligt arbejdsprogram til beskyttelse mod skovbrande. I oktober 2017 vedtog Grækenland også et program, der giver løntilskud til arbejdstagere ansat i henhold til kontrakter om levering af uafhængige tjenesteydelser, hvis de ansættes som ansatte. Endelig blev der for nylig iværksat et tilskudsprogram for virksomheder med henblik på beskæftigelse af 15 000 arbejdsløse i alderen 30-49 år. I Frankrig faldt antallet af kontrakter, hvortil der ydes tilskud, yderligere i 2018 fra 310 000 til 200 000 og er nu begrænset til de mest sårbare grupper i nonprofitsektoren, herunder unge og langtidsledige. Fra 2018 blev de eksisterende ordninger for kontrakter, hvortil der ydes tilskud, revideret og omdøbt til Parcours Emploi Compétence, med forøget rådgivning og uddannelse. I den forbindelse er en målrettet ansættelsespræmie Emploi franc med henblik på ansættelse af jobsøgende fra de socialt dårligst stillede byområder (Quartiers politique de la ville) siden april 2018 blevet afprøvet i ti områder, hvor den eneste betingelse er, at de jobsøgende skal være bosiddende i området. Inden for rammerne af den nye plan til bekæmpelse af fattigdom er der truffet beslutning om yderligere foranstaltninger til integration på arbejdsmarkedet af personer med sociale og beskæftigelsesmæssige vanskeligheder (Insertion par l'activité économique). Italien indførte en strukturel nedsættelse af bidragene for arbejdsgivere, der ansætter unge eller langtidsledige i de sydlige regioner på permanent basis eller i forbindelse med lærlingeuddannelser. Portugal indførte et sæt finansielle incitamenter for tidsubegrænset ansættelse i form af delvis fritagelse for socialsikringsbidrag for visse sårbare grupper (unge, langtidsledige, ældre). I Ungarn bidrager Den Europæiske Socialfond til fremme af beskæftigelsespotentialet inden for sociale virksomheder gennem incitamenter og støtte til jobskabelse. Nogle medlemsstater træffer foranstaltninger til at fremme iværksætteri og virksomhedsetablering. I Grækenland ydes der tilskud til førstegangsansættelse af medarbejdere rettet mod unge selvstændige eller virksomheder, der drives af unge. I Letland er de vigtigste principper og arbejdsordninger for sociale virksomheder blevet fastsat i en ny lov. Der vil blive ydet støtte til ca. 200 sociale virksomheder. Desuden er omsætningstærsklen for betalere af mikrovirksomhedsskat blevet nedsat fra 100 000 EUR til 40 000 EUR, idet der fastholdes en enhedssats på 15 %, hvoraf 80 % afsættes til obligatoriske statslige forsikringsbidrag. I Ungarn har der siden efteråret 2017 eksisteret en lånefacilitet (som kan kombineres med flere andre tilskudsmidler) med henblik på at støtte enkeltpersoner i at blive iværksættere eller sociale virksomheder, når det gælder om at fremme udvidelsen af deres markedsaktiviteter. I Polen har regeringen vedtaget et lovforslag med henblik på at reducere socialsikringsbidragene for ejere af små virksomheder, de såkaldte små bidrag til socialsikringsfonden ZUS. I Slovakiet er der vedtaget ny lovgivning om betingelserne for offentlig støtte til den sociale økonomi og sociale virksomheder. I Finland er det fra 2018 blevet muligt at modtage arbejdsløshedsunderstøttelse i form af et tilskud til opstart af ny virksomhed og samtidig arbejde på deltid som iværksætter. Derudover er der igangværende drøftelser om, hvordan man gør det lettere for arbejdsløse at starte virksomhed. I mange medlemsstater er der ligeledes blevet taget skridt til at sikre, at selvstændige erhvervsdrivende nyder godt af sociale rettigheder (se afsnit 3.3 om arbejdsmarkedets segmentering). En række medlemsstater har mindsket arbejdskraftomkostningerne ved at reducere skattekilen, ofte rettet mod de laveste indkomster. Skattekilen blev reduceret, navnlig for lavtlønnede, gennem reformer med fokus på den personlige indkomstbeskatning, ofte gennem øgede skattefradrag (f.eks. skattefrit indkomstbeløb) eller ved at indføre progressivitet i det overordnede system. Eksempelvis blev der vedtaget en større reform i Litauen om ændring af loven om personlig indkomstskat, med indførelse af et progressivt system i stedet for den tidligere faste sats og forhøjelse af den skattefri indkomst. På samme måde omfatter en større skattereform i Letland, at en fast indkomstskat på 23 % erstattes med et progressivt system. Der er også sket en stigning i antallet af skattefrie godtgørelser. I Estland er der også indført skattefrie godtgørelser. Nederlandene har bebudet en reform af den personlige indkomstskat, som skal gennemføres i løbet af 2019 og 2020. Dette omfatter en reduktion i antallet af skattetrin fra fire til to sammen med en forøgelse af det generelle skattefradrag og beskæftigelsesfradraget. Reformen forventes at mindske den samlede skattebyrde på arbejde, navnlig for den mellemste og højeste indkomstgruppe. I Rumænien blev den faste skatteprocent på personlig indkomst nedsat fra 16 % til 10 % fra 2018 sideløbende med større ændringer af udformningen af socialsikringsbidrag. Portugal indførte reformer af den personlige indkomstskat, der havde til formål at mindske skattebyrden for lav- og mellemindkomstgrupperne; herunder en stigning i antallet af skattetrin. Andre medlemsstater har indført reformer med et snævrere anvendelsesområde. I Malta blev der f.eks. vedtaget indkomstskattelettelser på mellem 40 EUR og 68 EUR for personer, der tjener under 60 000 EUR om året. Det Forenede Kongerige forhøjede personfradraget til 11 850 GBP (ca. 13 400 EUR) om året og tærsklen for den højere sats fra 45 000 GBP (ca. 50 850 EUR) til 46 350 GBP (ca. 52 400 EUR). I Danmark styrker skatteaftalen fra 2018 incitamentet til at arbejde på fuld tid, som især er rettet mod arbejdsløse og deltidsbeskæftigede. I Cypern blev loven om børnetilskud ændret for at øge den støtteberettigede indkomsttærskel med 5 000 EUR for hvert yderligere barn efter de første to. En række medlemsstater har også ændret på skattekilen gennem en nedsættelse af socialsikringsbidrag. I Frankrig skal der foretages en omlægning af skattelempelsen for beskæftigelse og konkurrenceevne til en direkte nedsættelse af socialsikringsbidragene for lønninger på op til 2,5 gange mindstelønnen i 2019 (suppleret med en øget nedsættelse for lavere lønninger, udsat til oktober 2019). I Kroatien blev grundlaget for beregningen af arbejdsgiverandelen af bidraget til den sociale sikringsordning nedsat med 50 % for de arbejdstagere, der har været ansat i mere end 12 måneder på mindstelønnen. I Belgien blev det vedtaget at nedsætte socialsikringsbidraget for visse former for skifteholdsarbejde i bygge- og anlægssektoren. Mere generelt er ordningen for gevinstandele i den private sektor blevet erstattet af en ny præmie (et beløb eller en procentdel af lønnen), som ikke kan overstige 30 % af den samlede bruttoløn. Arbejdsgiveren er fritaget for sociale bidrag i forbindelse med disse præmier, mens lønmodtageren betaler et solidaritetsbidrag på 13,07 %. Rammerne for lønfastsættelse har været genstand for omfattende reformer i de seneste år. I Grækenland genindføres, efter afslutningen af ESM-programmet i august 2018, to principper for kollektive overenskomstforhandlinger, der blev suspenderet i 2011: muligheden for administrativt at udvide sektoraftalerne til at omfatte ikkeunderskrivende parter og begunstigelsesprincippet (i tilfælde af modstridende kollektive overenskomster, f.eks. på branche- og firmaniveau, har det mest gunstige for arbejdstageren forrang). I Kroatien indeholdt udkastet til lovforslag om lønninger for tjenestemænd rammerne for lønsystem og lønklasser samt for vurdering af arbejdseffektiviteten. Frankrig, som bygger på tidligere reformer, har yderligere defineret omfanget af de enkelte kollektive forhandlingsniveauer. I fremtiden vil sektorbestemte aftaler få fortrinsret frem for den nationale arbejdsret ved fastsættelsen af rammer og betingelser for anvendelsen af tidsbegrænsede, projektbaserede kontrakter og prøvetid (se også kapitel 3.3). En aftale på virksomhedsniveau kan være mindre gunstig end på brancheniveau, med undtagelse af 13 definerede forhandlingsområder, herunder sektorspecifikke mindstelønninger, mens brancheaftaler gælder, hvis der ikke opnås enighed på virksomhedsniveau. Derudover er de fleste aftaler på virksomhedsniveau om at bevare beskæftigelsen (accords de competitivité) nu udvidet til mere end blot arbejdstidsbestemmelser og omfatter også aflønning, hvilket også giver virksomhederne mulighed for at afskedige ansatte, der afviser sådanne aftaler, af reelle og alvorlige årsager. I Italien banede en aftale mellem de vigtigste fagforeninger og arbejdsgiverorganisationen i marts 2018 vejen for en styrkelse af de kollektive overenskomstforhandlinger ved at fastlægge kriterier for måling af arbejdsmarkedsparternes organisationers repræsentativitet. I Cypern trådte en ny aftale om justering for leveomkostninger i kraft i 2018, hvilket førte til begrænsede lønstigninger og fastsættelse af kriterier for hyppigheden og arten af periodiske justeringer. I Letland fastsættes nye betingelser for overtidsbetaling med inddragelse af arbejdsmarkedets parter sammen med forhandlinger om sektorspecifikke mindstelønninger. I Portugal er der aftalt en række foranstaltninger med arbejdsmarkedets parter (som nu ved at blive drøftet i Parlamentet) for at forbedre mulighederne for kollektive overenskomstforhandlinger. Navnlig vil "timebanker" ikke længere blive aftalt individuelt, men som led i kollektive forhandlinger eller gruppeaftaler, der skal indgås efter høring af arbejdstagerne (se også kapitel 3.3). I Spanien indgik arbejdsmarkedets parter i juni 2018 en foreløbig lønaftale for 2018 med en generel lønstigning på 2 % (lidt over den forventede inflationsrate) plus yderligere 1 % afhængigt af resultaterne, produktiviteten og fraværet i virksomheden/sektoren. Rumænien gjorde lønforhandlinger obligatoriske for alle virksomheder. Irland indførte muligheden for kollektive forhandlinger for visse kategorier af selvstændige, mens Slovakiet genindførte udvidelsen af kollektive overenskomster på et højere niveau, på særlige betingelser, til ikkedeltagende arbejdsgivere uden deres samtykke. Efterhånden som arbejdsvilkårene forbedres, er minimumslønningerne steget i flere lande, mens der også tages skridt til at gøre rammerne for fastsættelse af mindstelønninger mere forudsigelige. Lovbestemte mindstelønninger steg i alle de lande, hvor der fandt ændringer sted mellem 2017 og 2018, med undtagelse af Tyskland, Grækenland, Luxembourg og Belgien, hvor der var et realt fald. I de seneste år har ekspertgrupper været involveret i fastsættelse af mindstelønnen i et stigende antal lande, herunder Tyskland og Irland. Malta vil oprette en sådan gruppe i 2018, og en eventuel inddragelse af eksperter drøftes i Bulgarien og Rumænien. I Estland blev der vedtaget en stigning på 30 EUR i mindstelønnen i 2018, som nåede op på 500 EUR, samtidig med at den forankrer formlen for fremtidige stigninger i forhold til officielle prognoser for arbejdskraftens produktivitet og økonomisk vækst. Irland øgede den nationale mindsteløn med 30 % til 9,55 EUR pr. time efter rådgivning fra lavlønskommissionen, som også tog hensyn til udviklingen i konkurrenceevnen og indvirkningen på beskæftigelsen. I Spanien har en lov (som er indgået med arbejdsmarkedets parter) øget mindstelønnen i 2018 med 4 % i forhold til 2017, og der er foreslået yderligere stigninger for 2019. Ud over at hæve mindstelønnen og nedsætte arbejdsgivernes bidrag til sundhedsforsikring fastsættes det i en ny regulering i Kroatien, at yderligere indtægter (fra overarbejde, natarbejde eller arbejde i forbindelse med ferie) skal udelukkes fra definitionen af mindsteløn. Letland indførte en mindstelønsstigning fra 380 EUR til 430 EUR om måneden fra og med 2018. I Ungarn blev mindstelønnen hævet med 8 % til 138,000 HUF, ca. 440 EUR i 2018 (+ 12 % for faglærte arbejdstagere). I Slovakiet vil mindstelønnen pr. 1. januar 2019 blive forhøjet til 520 EUR, hvilket er en stigning fra 480 EUR. Det Forenede Kongerige hævede den nationale løn, der muliggør et eksistensminimum (til 7,83 GBP pr. time, ca. 6,9 EUR) i april 2018, samt den nationale mindsteløn for unge arbejdstagere. Mindstelønnen for unge arbejdstagere blev også øget i Nederlandene, mens Tyskland indførte en mindsteløn for vikaransatte. Endelig vedtog Bulgarien loven om ratificering af ILO-konvention nr. 131 med henblik på at opnå enighed med arbejdsmarkedets parter om udviklingen af en gennemsigtig mekanisme til fastsættelse af mindstelønnen.



3.2.Retningslinje 6: Styrke udbuddet af arbejdskraft og forbedre adgangen til beskæftigelse, færdigheder og kompetencer I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 6, som anbefaler medlemsstaterne at skabe betingelser for at fremme udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kompetencer. Der præsenteres indikatorer for uddannelsesniveau, resultater og indvirkning på udviklingen af færdigheder og arbejdsstyrkens beskæftigelsesegnethed. Herefter gennemgås arbejdsmarkedsresultater for forskellige grupper, der er underrepræsenteret på arbejdsmarkedet (f.eks. unge, ældre arbejdstagere, kvinder, personer med migrantbaggrund og personer med handicap). I afsnit 3.2.2 beskrives medlemsstaternes politiktiltag inden for disse områder og foranstaltninger, som er rettet mod disse dårligt stillede grupper. 3.2.1 Nøgleindikatorer Andelen af unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt, er fortsat faldet i årenes løb, selv om den nedadgående tendens er aftaget på det seneste, og der fortsat er store forskelle mellem medlemsstaterne. Generelt er den gennemsnitlige frafaldsprocent i EU faldet fra 14,7 % i 2008 til 11,9 % i 2013 og yderligere til 10,6 % i 2017. Situationen har været næsten stabil i forhold til det foregående år, hvor EU-gennemsnittet lå på 10,7 %. 18 medlemsstater har nået EU-målet (< 10 %), hvor Tyskland (10,1 %), Det Forenede Kongerige (10,6 %) og Estland (10,8 %) er meget tæt på at nå målet. En vis grad af konvergens mellem medlemsstaterne med hensyn til de seneste tendenser er synlig i 2017 (figur 16), med et betydeligt fald i andelen af elever, der forlader skolen tidligt (med mere end 1 procentpoint) i Portugal, Malta og Bulgarien (alle markerede "svage, men i bedring"), men også nogle større stigninger i Slovakiet (+ 1,9 procentpoint), Luxembourg (+ 1,8 procentpoint), Danmark ( + 1,6 procentpoint) og Cypern (+ 1 procentpoint). Ifølge klassificeringen på den sociale resultattavle er situationen til trods for en vis forbedring fortsat "kritisk" i Spanien (18,3 %) og Rumænien (18,1 %) samt i Italien (14 %), hvor satsen er steget en smule.

Figur 16: Unge, der forlader uddannelsessystemet tidligt (% af befolkningen i alderen 18-24 år) og årlig ændring (nøgleindikator på den sociale resultattavle) Kilde: Eurostat. Periode: Niveauer for 2017 og årlige ændringer i forhold til 2016. Note: Akserne er centreret omkring det uvægtede