Nr. C 139/50 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5. 6. 89 
BILAG 
til Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse 
Følgende ændringsforslag, som opnåede mindst en fjerdedel af det samlede antal stemmer, blev forkastet 
under forhandlingerne: 
Punkt 2.2, artikel 3 
Andet afsnit udgår. 
Begrundelse 
Det skal klart fremgå, at retten til information ikke kun er begrænset til dem, der har en personlig eller 
direkte interesse. 
Afstemningsresultat 
18 stemmer for, 24 stemmer imod, 2 stemmer hverken for eller imod. 
Punkt 2.6.3 
Punktet udgår. 
Begrundelse 
Fortrolighedskravet findes allerede i Kommissionens forslag. Effektiviteten af myndighedernes foranstaltninger 
er et tvetydigt begreb i dette forslags kontekst. 
Afstemningsresultat 
16 stemmer for, 28 stemmer imod, 4 stemmer hverken for eller imod. 
Udtalelse om EF og de nyindustrialiserede (NIC) lande i Sydøstasien 
(89/C 139/14) 
Den 7. juli 1988 besluttede Det økonomiske og sociale Udvalg i henhold til forretningsordenens 
art. 20, stk. 4, at afgive udtalelse om EF og de nyindustrialiserede lande i Sydøstasien. 
Det forberedende arbejde henvistes til sektionen for EF's eksterne forbindelser, handels- og 
udviklingspolitik, som udpegede Michel Collas til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse 
den 10. marts 1989. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 264. plenarforsamling den 31. marts uden 
stemmer imod og 4 hverken for eller imod følgende udtalelse. 
1. Den aktuelle situation 
1.1. Væksten i de fleste sydøstasiatiske lande (dvs. 
medlemmerne af de Sammenslutningen af Stater i 
Sydøstasien (ASEAN): Brunei, Indonesien, Malaysia, 
Filippinerne, Singapore, Thailand, hvortil bør føjes 
Korea, Hong Kong og Taiwan) er sensationel. De sidste 
20 år har væksten (udtrykt i BNI pr. indbygger) ligget på mellem 2,3% for Filippinernes vedkommende og 
7,6 % for Singapores vedkommende med et gennemsnit 
på mellem 4 og 5 %. 
Visse af landene eller territorierne — Sydkorea, Tai­
wan, Singapore og Hong Kong — har en bruttonatio­
nalindkomst per capita, der er højere end de fattigeste 
landes af Organisationen for økonomisk Samarbejde 
og Udvikling (OECD), ja selv EF-landes BNI. Disse 
5. 6. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 139/51 
lande eller territorier kaldes med fuld ret de »nyindustri­
aliserede lande« (NIC-landene) eller de »nyindustrialise­
rede økonomier«. Det ser ud til, at Thailand snart 
kommer med i klubben. 
Denne udvikling vækker interesse og forhåbninger i EF, 
men visse aspekter heraf virker dog foruroligende. 
ØSU afgav i 1986 en udtalelse og rapport om forbindel­
serne med ASEAN-landene. En ny rapport til den fore­
liggende udtalelse indeholder tre nye kapitler om Sydko­
rea, Hong Kong og Taiwan. 
1.2. ØSU kan i princippet kun glæde sig over den 
økonomiske vækst i de pågældende lande. Den er beun­
dringsværdig og kunne, med visse forbehold som delvist 
fremgår af det efterfølgende, tjene som forbillede for 
andre udviklingslande. 
Denne udvikling er uomtvistelig yderst ønskværdig på 
det menneskelige og politiske plan. Sker den i over­
ensstemmelse med den eksisterende og fremtidige ånd 
i reglerne af Den almindelige overenskomst om Told 
og Udenrigshandel (GATT) og under forudsætning af, 
at disse regler anvendes stadig mere konsekvent, kan 
den kun fremme udviklingen af den internationale han­
del og industrilandenes vækst. 
1.3. Fremgangen inden for industrien og servicesek­
toren i de pågældende lande — et direkte resultat af 
deres økonomiske vækst — vil (såfremt man undgår 
prestigeinvesteringer, som ikke svarer hverken til deres 
naturlige ressourcer eller deres behov), uvægerligt have 
en positiv indvirkning på I-landenes økonomi, også selv 
om den nye produktion erstatter visse af I-landenes 
eksportartikler. 
De ressourcer, som denne industrialisering frigør, vil 
gøre det muligt at importere mere forædlede produkter 
og tjenesteydelser fra I-landene. 
Dette vil føre til en vis accentuering af den internationa­
le arbejdsdeling (har dog sine begrænsninger, hvad vi 
senere skal se), som skulle medføre et vist generelt 
omkostningsfald og dermed en generel højnelse af leve­
foden også i I-landene. Denne omkostningsbesparelse 
kan i øvrigt forbedre beskæftigelsen, hvis den udnyttes 
skønsomt. 
2. Problemerne 
2.1. Uheldigvis er dette industrialiseringsfænomen i 
de sydøstasiatiske lande undertiden forbundet med visse 
former for praksis, som foruroliger EF. 2.2. Først og fremmest er der det store og stigende 
overskud på handels- og betalingsbalancen i flere af 
de pågældende lande, især Korea og Taiwan. Dette 
overskud har desuden tendens til at forskyde sig fra De 
Forenede Stater til Fællesskabet. 
2.2.1. Det er værd at nævne, at de fire »drager« (dvs. 
Sydkorea, Taiwan, Singapore og Hong Kong) i 1987 
havde et overskud på deres betalingsbalancers løbende 
poster på 30 milliarden dollars, dvs. halvdelen af Japans 
overskud. Dette bidrog kraftigt til USA's underskud. 
2.2.2. ØSU udtrykker betænkelighed over, at store 
betalingsbalanceoverskud og de deraf affødte under­
skud andetsteds eventuelt vil virke undergravende på 
den internationale handel, hvilket det amerikanske un­
derskud viser, og anspore til protektionisme og bilatera­
lisme. 
Nødvendigheden af store gældstilbagebetalinger, hvil­
ket er tilfældet med visse latinamerikanske lande, kan 
retfærdiggøre sådanne overskud. Men dette er afgjort 
ikke tilfældet med Sydkorea, hvis nettobalance på 
udlandsgælden viser en kreditsaldo, og i endnu mindre 
grad Taiwan, som råder over den tredjestørste valutare­
serve i verden. 
Til trods for landets ubestridelige bestræbelser bærer 
Japan hovedansvaret for disse skævheder. Det ville 
være meget beklageligt, hvis andre lande fulgte trop. 
ØSU bemærker i øvrigt i denne forbindelse, at Fælles­
skabet som helhed (hvor handelspolitikken udgør en 
enhed) opnår eksemplariske resultater på dette område, 
eftersom udenrigshandelen er i næsten perfekt balance 
med bruttonationalindkomsten. 
2.2.3. Man bør for enhver pris undgå den tendens til 
at opfatte vedvarende massive handelsoverskud som et 
tegn på økonomisk overlegenhed. Det bør stå klart, at 
den ideelle adfærd må være at opnå en afbalanceret 
udenrigshandel på et så højt niveau som muligt. EF bør, 
i snævert samarbejde med USA, udøve al sin indflydelse 
for, at denne regel bliver håndhævet. 
2.2.4. Ifølge den økonomiske teori (selv om denne 
opfattelse bestrides kraftigt) skulle der blive skabt li­
gevægt, i det mindste på længere sigt, hvis valutaerne 
svinger frit. Valutakursstigningerne i overskudslandene 
skulle føre til dette resultat. 
ØSU giver endnu en gang udtryk for sit ønske om, 
at kursparitetsproblemet løses gennem internationale 
aftaler, som er et nødvendigt supplement til handelsaf­
talerne inden for GATT. 
Dette giver anledning til to kommentarer: 
2.2.5. Et land bør ikke fastholde sin valuta på et 
kunstigt lavt niveau. Regeringerne kan tilstræbe dette 
Nr. C 139/52 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5. 6. 89 
på flere måder, og det er det, der sker, når den pågæl­
dende valuta ikke frit kan omveksles, men er reguleret 
(hvilket hidtil har været tilfældet for valutaerne i de 
lande, der behandles i denne udtalelse). 
Det er yderst beklageligt, at de pågældende landes valu­
taer i temmelig lang tid har været bundet til dollaren, 
takket være den manglende konvertibilitet, og er følge­
lig blevet kunstigt nedskrevet, selv om de slet ikke, 
snarere tværtimod, havde de samme motiver til kurs­
fald. Dette har gjort det langt vanskeligere at komme 
det amerikanske handelsunderskud til livs, og OECD-
landene har alene måttet bære omkostningerne herved. 
Undervurderingen af de vigtigste valutaer synes heldig­
vis i vidt omfang at være blevet korrigeret, især efter 
amerikansk pres, som EF med rette har støttet. Denne 
tilpasning bør fortsættes og udvides, og de rigeste NIC-
landes valutaer bør gøres frit konvertible. Dette skulle 
afføde en højnelse af leveniveauet, hvilket i enhver 
henseende er ønskeligt, ikke mindst fordi det virker 
fremmende på eksporten. 
2.2.6. Hvis det monetære system fungerer godt, skul­
le det bringe betalingsbalancens kapitalposter i li­
gevægt, men ikke handelsbalancen eller de løbende 
poster, som på lang sigt kan fortsætte med at være i 
ubalance. 
Men en omfattende uligevægt på betalingsbalancens 
løbende poster kombineret med uligevægt på kapital­
posterne skaber formodning om betydelige kapital­
overførsler til udlandet, og det er hverken ønskeligt 
eller gennemførligt i det lange løb, at disse overførsler 
udelukkende sker i form af lån, da der er tale om store 
beløb. Den kan heller ikke indskrænke sig til køb af 
kunstværker eller investeringer i fast ejendom. 
Fortsætter denne situation, er det uundgåeligt, at resul­
tatet bliver investeringer inden for produktion og tjene­
steydelser. 
Sådanne investeringer (som i små doser kan være 
gavnlige) må under ingen omstændigheder antage over­
drevne proportioner, da det kan afføde beklagelige re­
aktioner fra de lande, der er målet herfor. 
2.3. Visse af de pågældende lande har, hvad enten 
de har et handelsoverskud eller ej, uheldigvis udvist 
en adfærd, som ØSU fordømmer, nemlig overdreven 
t argeting. 
Denne adfærd, som USA som den første fordømte for 
nogle år siden, består i at udvælge en industri med 
lovende afsætningsmuligheder især på eksportmarke­
det. En lang række offentlige midler tages i anvendelse 
for at fremme denne industri: 2.3.1. Forskellige former for investerings- og 
driftsstøtte, forsknings- og uddannelsesbestræbelser 
med bistand fra staten, diverse former for eksportstøtte, 
mere eller mindre autoritær koordination af de nationa­
le virksomheders aktivitet (eventuelt oprettelse af natio­
naliserede selskaber eller selskaber med delt ejerskab), 
foranstaltninger til at opretholde en lav hjemmemar­
kedspris på råstoffer, halvfabrikata (f.eks. stål) og kom­
ponenter, de jure eller de facto forbud mod import af 
konkurrerende produkter (eller opkrævning af urime­
ligt høje toldafgifter). 
2.3.2. Således ser man, at der i stedet for en gradvis 
og harmonisk udvikling i et udviklingslands industrier 
pludseligt på et givet område opstår en eller flere meget 
veludstyrede virksomheder, som råder over den bedste 
teknik, og som samtidig nyder godt af de meget lave 
lønomkostninger, som er en følge af det efterslæb, der 
er i det pågældende lands generelle udvikling. De er 
kæmper blandt dværge. Og naturligvis vil denne virk­
somhed eller samtlige virksomheder i sektoren have en 
kapacitet, der langt overstiger hjemmemarkedets behov 
og forbrugskapacitet, og en betydelig del af produktio­
nen vil derfor blive eksporteret. 
(Man kan i øvrigt som regel konstatere, at denne eks­
port ligeledes vil være »målrettet«, først og fremmest 
imod lande med ringe beskyttelse, dernæst mod mere 
og mere beskyttede lande, men meget ofte via lokale 
»skruetrækkerfabrikker«). 
2.3.3. Det er naturligvis meget vanskeligt for virk­
somheder i industrilandene, herunder EF, at være kon­
kurrencedygtige her, når arbejdskraftandelen udgør 
mere end 20-30 % af produktionsomkostningerne. 
Forudsætter man, at lønomkostningerne i de pågælden­
de NIC-lande udgør 20% af lønomkostningerne i de 
store industrilande i EF (of ofte er de langt mindre), 
betyder dette alt andet lige et handicap på produktions­
prisen på mellem 16 og 24%. Targeting, der i sig selv 
er en forkastelig praksis, er her ensbetydende med social 
dumping, som bremser en højnelse a£ befolkningens 
leveniveau. 
2.3.4. Denne targeting-praksis har allerede betydet, 
at Europa har mistet størstedelen af sin motorcykelin­
dustri (til fordel for Japan), sin skibsbygningsindustri 
(til Japan og Korea) og visse dele af industrien for 
optiske artikler (især fotoapparater). Som det fastslås i 
sektionens rapport, koncentrerer Taiwan og især Korea 
deres targeting om automobilindustrien, elektronikin­
dustrien og specielt elektroniske komponenter af høj 
kvalitet. Visse tjenesteydelser som f.eks. skibsfart er 
ligeledes mål for targeting. Takket være subsidier, lave 
lønninger og ringe social beskyttelse har Sydkorea og 
Taiwan kunnet indtage en holdning, der har været til 
stor skade for skibsfarten i EF. 
5. 6. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 139/53 
Det er ØSU magtpåliggende at påpege, at der er grænser 
for den internationale arbejdsdeling. Det er udelukket, 
at Europa kan give afkald på eller acceptere, at så 
fundamentale industrier i beskæftigelsesmæssig hense­
ende som stålindustrien, bilindustrien og elektronikin­
dustrien bringes i alvorlig fare. 
Og dette er så meget desto mere berettiget, som de 
metoder, der anvendes mod disse industrier, er yderst 
kritisable. 
3. Foreslåede løsninger 
ØSU overvejede på baggrund heraf den mest hensigts­
mæssige måde at reagere på. 
Der synes at være tre muligheder: 
3.1. Samarbejde 
Der, hvor konkurrencen fra de pågældende lande er 
økonomisk sund og loyal, bør man samarbejde med 
dem. 
3.1.1. Det er nævnt tidligere i udtalelsen, at industri­
landene normalt burde få gavn af NIC-landenes udvi­
kling, under forudsætning af at konkurrencen er loyal. 
Det kunne være rimeligt at overføre produktion til 
lavtlønslande inden for sektorer med stærk arbejds­
kraftintensitet, elle hvor mekanisering er vanskelig eller 
bekostelig (og disse overførsler vil bidrage til at øge de 
omtalte lønninger og den sociale sikring i de pågælden­
de lande). 
I sådanne tilfælde kan joint ventures mellem europæiske 
og asiatiske virksomheder, produktion under licenser, 
overførsel af know-how og udflytning af produktion 
være på sin plads. 
Hele den europæiske industri bør dog ikke udflyttes, 
for det vil hverken være realistisk eller fornuftigt at tro, 
at Europa kunne leve udelukkende af tjenesteydelser. 
Af hensyn til beskæftigelsen og nedbringelsen af ar­
bejdsløsheden er det naturligvis vigtigt, at Fællesskabet 
opretholder en stærk og konkurrencedygtig industri. 
Der findes i øvrigt andre fremgangsmåder uden ulemper 
for beskæftigelsen i EF, som f.eks. samarbejde på stedet 
om produktion til dækning af lokale behov, som højnel­
sen af leveniveauet har skabt eller øget. 
3.1.2. Med ovennævnte forbehold vil sådanne ud­
vekslinger kun være til gavn for partnerne. Japan, som 
helt sikkert overvejer at etablere et »privilegeret samar­
bejde« i Asien, bør ikke overlades monopolet på joint 
ventures med de sydøstasiatiske lande. 3.1.3. Det er derfor afgørende at overveje, hvordan 
man kan fremme samarbejdet mellem virksomheder i 
Fællesskabet og i de pågældende lande. 
ØSU's udtalelse af 3. juli 1986 om ASEAN indeholder 
adskillige forslag. 
Disse forslag er fortsat gyldige, og det er ØSU's inderlige 
ønske, at man gennemfører dem. 
Spørgsmålet er afgjort vanskeligt. 
Med bistand fra medlemsstaternes lokale organisatio­
ner vil Kommissionen utvivlsomt kunne spille en væ­
sentlig rolle i forbindelse med samarbejdet. EF-støtten, 
som åbenbart er alt for kraftigt centreret om landbruget 
bør i højere grad være rettet mod industrisektoren og 
tjenesteydelser for bedre at kunne tilpasse sig udviklin­
gen i de pågældende lande. 
Det vil ikke være særlig bekosteligt, men helt givet ret 
effektivt at fremme det eksisterende samarbejde mellem 
universiteter (tysk i Bangkok, fransk i Singapore osv.) 
og udbygge venskabsrelationerne mellem universiteter 
og udvekslingen af praktikanter. 
3.1.4. For at øge EF's eksport til de sydøstasiatiske 
lande er det dog ligeledes væsentligt, at de åbner deres 
markeder i takt med deres udvikling og ikke mindst, at 
de bliver i stand til dels at skabe balance på deres 
betalingsbalances løbende poster dels eventuelt at til­
bagebetale deres udlandsgæld. 
De skal tilskyndes til at stimulere den økonomiske 
vækst og øge deres indenlandske forbrug, som søges 
begrænset fra politisk hold (opsparingskvoten i Sydko­
rea er på 38 % !). Det økonomiske fremskridt bør afspej­
le sig fuldt og helt i befolkningens leveniveau. 
En række af overvejelserne i Maekawa-rapporten (som 
anviser løsninger på forbrugets stimulering i Japan) 
gælder også for NIC-landene i Sydøstasien. 
Dette er et af aspekterne af den gradvise overgang 
til GATT-reglerne: De NIC-lande, som når op på et 
udviklingsniveau svarende til OECD-lande, bør efter­
hånden underkaste sig samtlige GATT-bestemmelser. 
Dette er så meget mere væsentligt som flere udviklings­
lande i Asien tilsyneladende vil følge Koreas eksempel, 
der på mange områder som sagt er beundringsværdigt. 
Disse lande konstaterer, at en eksportorienteret udvik­
ling efter koreansk mønster giver resultater langt hurti­
gere end en hjemmemarkedsorienteret udvikling efter 
latinamerikansk mønster. Men Fællesskabets og De 
Forenede Staters økonomier vil ikke på længere sigt 
Nr. C 139/54 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5. 6. 89 
kunne stå model til stadig flere handelsoverskud og 
targeting-angreb efter koreansk mønster. 
ØSU beklager i denne forbindelse, at spørgsmålet om 
den gradvise overgang til GATT-reglerne ikke blev 
drøftet under midtvejsvurderingen i Montreal. Det bør 
tages op under de kommende forhandlinger. 
3.2. Konkurrencen 
På de andre områder bør Europa først og fremmest 
tage udfordringen op. 
3.2.1. En af måderne at gøre det på er ved at automa­
tisere, hvor det kan lade sig gøre (General Motors er i 
gang med — ikke helt problemfrit — at ofre over 3 
milliarder dollars på »Saturn-projektet« med det sigte at 
oprette en næsten fuldt automatiseret automobilfabrik). 
Europæiske virksomheder har lignende, men mindre 
ambitiøse planer. 
3.2.2. Det kunne ligeledes gøre det ved at satse på at 
bevare et forspring, hvad produkternes tekniske og 
æstetiske udformning angår. Produktionen bør være 
endnu mere markedsorienteret, således at man langt 
bedre kan opfylde kundernes krav, især med hensyn 
til kvalitet, sikkerhed, produktionstid og efterfølgende 
service. Dette vil lettere kunne ske, hvor produktets 
levetid er kort som f.eks. beklædning. 
Man må ligeledes håbe, at EF kan bevare et forspring 
inden for elektronik og automobilsektoren. De europæi­
ske firmaers »fremtidsbil«-projekt kunne give Europa 
et forspring. 
Men dette viser, at det er absolut nødvendigt for EF 
at øge forskningsindsatsen for at kunne overhale sine 
konkurrenter og koordinere forskningen bedre for at 
få mest muligt ud af dets enorme hjemmemarked. ØSU 
understreger atter, at Kommissionens indsats på dette 
område bør fremmes, og de latterligt små midler bør 
øges drastisk. Dette kræver ligeledes en yderligere ud­
bygning af uddannelsen samt den grundlæggende og 
videregående erhvervsuddannelse. Europa bør ikke lade 
sig distancere af landene i Det Fjerne Østen, hvor der 
sker iøjnefaldende fremskridt. ØSU kan kun henvise til 
de mange udtalelser, det har afgivet om emnet. 
3.3. Forsvarsforanstaltninger 
Endelig tøver ØSU ikke med at sige, at EF også bør 
forsvare sig. Forudsætningen for at det efterfølgende finder anvendelse er dog, at én eller flere GATT-regler 
ikke overholdes i henhold til deres bogstav eller ånd, 
og at dette er eller kan være til stor skade for europæiske 
industrier, dvs. et meget begrænset antal tilfælde. 
3.3.1. Det første, der skal ske, er, at man ikke længere 
behandler lande, som i højere og højere grad er ved at 
blive udviklede, som udviklingslande: 
— lande som Korea, Hong Kong og Singapore bør 
udelukkes fra de generelle toldpræferencer (GSP). 
Disse lande har i realiteten en levefod på højde med 
eller højere end de dårligst stillede EF-medlemssta-
ter. Man bør først og fremmest udelukke de produk­
tionssektorer, hvor disse lande er yderst konkurren­
cedygtige (biler fra Korea falder normalt ind under 
GSP, selv om den begunstigelse er midlertidigt su­
spenderet!); de således frigjorte GSP-kontingenter 
kunne de mindst udviklede lande med et reelt behov 
få fordel af, 
— man bør kræve, at de pågældende lande i stadigt 
større omfang overholder GATT-reglerne. 
Her står vi igen over for spørgsmålet om den gradvise 
overgang til GATT-reglerne. Man må kræve: 
— at de pågældende lande standser deres utilladelige 
manipulationer af deres valuta (dette mål er i stor 
udstrækning blevet nået), 
— at disse lande (og i det hele taget alle medlemmer 
af GATT, som når et vist udviklingsniveau), vedta­
ger og gennemfører de bestemmelser, som anses for 
væsentlige i ethvert forsøg på at øge det sociale 
fremskridt, og især normerne af Den internationale 
Arbejdsorganisation (ILO) (i det efterfølgende refe­
reres til denne organisations konventioner): retten 
til at danne fagforeninger (87), organisationsfrihed 
og forhandlingsret (98), ligeløn til mænd og kvinder 
(100), ikke-diskriminering inden for beskæftigelse 
(111), foranstaltninger til beskyttelse af arbejdsta­
gernes sikkerhed og sundhed (155), bestemmelser 
vedrørende ansættelse (122) og afskedigelse (158). 
Med indføjelsen af en Social klausul i GATT-be-
stemmelserne bør man sikre sig, at disse rettigheder 
f.eks. under betegnelsen »sociale minimumsnormer« 
overholdes. De bør ligeledes indgå i de handelsafta­
ler, som Fællesskabet indgår med parter, som endnu 
ikke har underskrevet ILO's konventioner og hen­
stillinger. Fællesskabet bør derefter være opmærk­
som på, at de overholdes. 
3.3.2. Dernæst bør der, hver gang det er muligt, 
træffes gengældelsesforanstaltninger ifølge GATT-be-
5. 6. 89 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 139/55 
stemmelserne, især imod subventioner. Overdreven tar-
geting bør bekæmpes efter fortjeneste ved at forbedre 
»det nye EF-instrument« yderligere, således at det bliver 
mindst lige så effektivt, dog stadig i henhold til GATT-
reglerne, som artikel 301 i den amerikanske handelslov. 
3.3.3. Men dette forudsætter, at Kommissionen har 
de nødvendige ressourcer til en sådan politik. Staben 
på ca. 70 personer, som Kommissionen råder over til 
den type aktioner og de finansielle ressourcer bør hur­
tigst muligt øges, så den fulde effektivitet opnås. (Det 
skal i denne forbindelse nævnes, at Washington råder 
over 400-500 personer). Budgetudgifterne ville være 
ganske beskedne sammenlignet med de økonomiske 
skader, man ville undgå. 
De nationale administrationer kunne opfordres til at 
yde et bidrag, især da fjernelsen af de interne EF-
skranker vil gøre mange overflødige. 
I de tilfælde hvor den pågældende targeting-zåixrå 
kombineret med andre illoyale metoder udgør en trussel 
imod visse EF-industrier, mener ØSU, at det — eftersom 
GATT-reglerne ikke overholdes og for bl.a. at undgå 
en lavine af sagsanlæg mod de pågældende lande — 
ville være fuldstændig legitimt at forhandle sig frem til 
selvbegrænsningsaftaler. (Der er ikke tale om en selektiv 
anvendelse af beskyttelsesklausulen, eftersom denne fin­
der anvendelse over for partnere, der overholder regler­
ne.) Beskyttelsesklausulen kan ikke løse de rejste proble­
mer, da den gælder over for alle, er af midlertidig 
karakter og degressiv. Sådanne aftaler ville i øvrigt 
om nødvendigt også kunne begrundes i de pågældende 
landes urimeligt store handelsoverskud. 
Man må dog i hvert enkelt tilfælde overveje, om en 
selvbegrænsningsaftale er den bedste løsning for den 
truede EF-industri. Disse aftaler har i realiteten den 
ulempe, at de øger signatarlandenes fortjenstmargin, og 
indsatsen rettes imod de mest indbringende markeds-
sekmenter (jf. notat fra OECD af 29. maj 1985). Desu­
den fremmer de bilateralismen, hvilket rent principielt 
ikke er ønskeligt. 
Bryssel, den 31. marts 1989. Disse aftaler er dog fortsat nødvendige i mange tilfælde, 
bl.a. på grund af den trussel, de kan udgøre, men de 
bør anvendes med omtanke. 
3.3.4. Desuden kan man også håbe, at den »vurde­
ring« af handelspolitikken, som GATT skal foretage 
blandt sine medlemmer, kan tilskynde de pågældende 
lande til at føre en politik, der i højere grad er i overens­
stemmelse med denne organisations regler. 
Selvbegrænsningsaftalerne kan også tilskynde eksport­
landene til at oprette produktionsvirksomheder i Fælles­
skabet. Men dette er ikke nogen ulempe, snarere tværti­
mod, for så vidt man sikrer sig, at EF-andelen af pro­
duktet er tilstrækkelig høj, og at disse virksomheder 
ikke modtager urimeligt høje subsidier. 
3.4. Endelig er det absolut nødvendigt, at EF-admini-
strationen har de nødvendige forudsætninger for at 
analysere de østasiatiske landes politik, som får stigende 
betydning på verdensplan, og for at udforme EF's poli­
tik over for dem. 
Men for det første synes personalet af historiske årsager 
at være yderst utilstrækkeligt og bør udvides betydeligt; 
for det andet er der problemer med koordineringen 
mellem de tjenestegrene, der arbejder hermed. 
Det er nemlig således, at Japan, Kina, Korea, Taiwan 
og Hong Kong hører under ét kommissionsmedlem, 
medens resten af Asien (bl.a. ASEAN) hører under et 
andet, og af Afrika, Vestindien og Stillehavet (AVS)-
landene (S står som bekendt for Stillehavet) henhører 
under et tredje. 
På sådanne vilkår er det ikke let at foretage et samlet 
studium af de lande, der ligger på den asiatiske side af 
Stillehavet, og det forekommer absolut nødvendigt, at 
der skabes muligheder for en koordinering. En grundig 
undersøgelse af EF's politik over for de pågældende 
lande trænger sig på. ØSU ser gerne, at Kommissionen 
gør dette muligt. Kun da kan der opnås den nødvendige 
sammenhæng og hurtighed i Fællesskabets indsats på 
et område, der kun kan få voksende betydning. 
Alberto MASPRONE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg