Udtalelse om Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om lettelse af adgangen til varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er udstedt () (95/C 256/05)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 29. maj 1995 under henvisning til EF-traktatens artikel 49 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål, som udpegede Manuel Cavaleiro Brandão til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. juni 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 327. plenarforsamling af 5. og 6. juli 1995, mødet den 5. juli 1995, med et flertal af stemmer for og 3 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

Udøvelsen af advokaterhvervet på EU-plan har indtil nu været genstand for to lovgivningsinitiativer i EU.

1.1. Direktiv 77/249/EØF sigtede mod at lette advokaters frie udveksling af tjenesteydelser, hvorimod etableringsretten ikke var omfattet, fordi der hertil krævedes mere detaljerede regler.

Generelt set fastlægger dette direktiv princippet om gensidig anerkendelse af beskikkelsen til at udøve advokatvirksomhed. Direktivet omhandler betingelserne for, at en advokat med bestalling i én medlemsstat kan rådgive og præstere tjenesteydelser i en anden medlemsstat.

Advokaterne kan dog kun udøve deres erhverv under deres hjemlands - ikke værtslandets - advokattitel.

Endvidere kan det kræves - som det faktisk er tilfældet i næsten alle medlemsstater - at advokaten i de sager, hvor han skal repræsentere og forsvare en klient for domstolene, handler i forening med en lokal advokat.

1.2. Ved direktiv 89/48/EØF blev der indført en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed. Direktivet indeholder også nogle konkrete bestemmelser vedrørende advokater.

I henhold til dette direktiv kan en advokat, der er i besiddelse af et eksamensbevis, som i en given medlemsstat giver adgang til at udøve advokatvirksomhed, forpligtes til at gennemgå en prøvetid eller bestå en egnethedsprøve, alt efter værtslandets valg, hvis vedkommende ønsker at praktisere i en anden medlemsstat. Med undtagelse af Danmark, hvor der kun kræves en prøvetid, har alle medlemsstater valgt en egnethedsprøve.

Dette direktiv udgør således det retsgrundlag, der sikrer retten til varig udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor eksamensbeviset er erhvervet.

2. Generelle bemærkninger

2.1. For advokaterhvervets vedkommende har der længe været bred enighed om, at bestemmelserne i de to ovennævnte direktiver var tilstrækkelige.

Men efter flere års debat og overvejelser i Rådet for Advokaterne i Det Europæiske Fællesskab (CCBE) vedtog dette organ - som repræsenterer advokaterne i EU - på en plenarforsamling i oktober 1992 i Lissabon med stort flertal et udkast til bestemmelser, som ligger til grund for det foreliggende initiativ fra Kommissionen.

2.2. Man mente, at der ville være fordele ved ikke at nøjes med nogle generelle, formelle regler om anerkendelse af advokaters eksamensbeviser, som i øvrigt allerede var blevet fastlagt i direktiv 89/48/EØF.

Der opstilledes derfor følgende mål:

- indførelse af mere detaljerede bestemmelser vedrørende udenlandske advokaters erhvervsmæssige integrering i værtslandet med henblik på at lempe betingelserne herfor og fremme denne proces,

- regulering på EU-plan af advokaters mulighed for at udøve virksomhed i fællesskab,

- fastlæggelse af en ordning vedrørende etiske principper og disciplinære bestemmelser.

2.3. ØSU giver sin støtte til disse mål og sin principielle tilslutning til forslaget som helhed, idet der dog tages visse forbehold på nedenstående punkter.

Dog gør ØSU opmærksom på, at Kommissionens forslag på væsentlige punkter adskiller sig fra CCBE's forslag:

a)

det indeholder en tidsmæssig begrænsning af retten til at udøve virksomhed under brug af hjemlandets advokattitel,

b)

i forbindelse med fuld integration i værtslandets advokatstand gives der helt afkald på kravet om egnethedsprøve (artikel 10, stk. 1).

2.4. ØSU tilslutter sig fuldt ud Sutherland-rapportens bemærkninger vedrørende retsordenen i Den Europæiske Union.

På den ene side indebærer den fulde gennemførelse af det indre marked, at der i stadig flere tilfælde opstår en tæt forbindelse mellem de forskellige medlemsstaters retssystemer. Derfor får borgerne og virksomhederne fremover mere brug for en kompetent juridisk støtte, som er koordineret på tværnationalt plan inden for EU.

På den anden side - og i et mere ambitiøst perspektiv - er det klart, at opbygningen af et mere integreret og stadig mere harmoniseret retssystem i EU forudsætter, at de fagfolk, som deltager i denne udvikling hen imod et større indbyrdes kendskab til og gensidig tilnærmelse mellem retssystemerne, får bedre mulighed for at benytte sig af den frie bevægelighed.

Det foreliggende direktivforslag, som sigter mod at fremme den faktiske gennemførelse af advokaters frie bevægelighed og etableringsret, kan blive et vigtigt skridt i denne retning.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Artiklerne 2-9 indeholder bestemmelser om advokaters adgang til og udøvelse af advokatvirksomhed i en anden medlemsstat end den, hvor de er beskikket. De får hermed adgang til for en periode på fem år at praktisere under deres hjemlands advokattitel.

3.2. Hermed får udenlandske advokater i en overgangsperiode på højst fem år mulighed for at arbejde sig ind i værtslandets faglige regler og struktur. Ved udgangen af denne overgangsperiode kan advokaterne opnå officiel anerkendelse af deres fulde integration i værtslandets advokatstand.

Dette forudsætter, at den udenlandske advokat tilmelder sig værtslandets kompetente organ, udøver sin virksomhed under brug af hjemlandets advokattitel og følger de faglige og etiske regler i værtslandet. Han er endvidere underkastet værtslandets retsplejeregler, sanktioner og retsmidler. ØSU støtter disse principper, men mener ikke, at grænsen på fem år er berettiget.

3.3. I henhold til artikel 5 har de advokater, der er omfattet af dette direktiv, ret til at rådgive ikke alene om hjemlandets lovgivning, international ret og EF-ret, men også om værtslandets lovgivning.

3.4. Som nævnt støtter ØSU målet om at give de advokater, der har etableret sig i en anden medlemsstat, mulighed for at blive erhvervsmæssigt integreret i værtslandet, især hvis en sådan integration indebærer adgang til og erhvervelse af tekniske, juridiske og faglige kundskaber, som er nødvendige for en ansvarsfuld og kompetent udøvelse af advokaterhvervet.

3.5. I denne forbindelse tager ØSU forbehold over for den løsning, der går ud på lige fra starten at give den udenlandske advokat ret til som ekspert at rådgive om værtslandets lovgivning uden krav om forudgående prøvetid eller supplerende uddannelse, og uden at vedkommendes kompetence på området er blevet prøvet.

Det er klart, at forbrugernes rettigheder i denne henseende ikke er tilstrækkeligt beskyttet.

3.6. Artikel 6, der omhandler de faglige og etiske regler, fastsætter princippet om, at de udenlandske advokater først og fremmest er underkastet værtslandets regler.

ØSU mener, at der udtrykkeligt bør henvises til den etiske kodeks, som CCBE har vedtaget, og som de fleste advokatsammenslutninger i medlemsstaterne har tilsluttet sig. Der er tale om en kodeks med det positive sigte at finde en »europæisk« fællesnævner, som de faglige organisationer frivilligt og spontant har underkastet sig.

4. Artikel 10 indeholder de centrale bestemmelser vedrørende eksamensbeviset, idet denne artikel fastsætter betingelserne for den endelige, officielle integration af en udenlandsk advokat i værtslandets advokatstand.

4.1. I henhold til artikel 10, stk. 1, har den udenlandske advokat adgang til advokaterhvervet i værtslandet, når vedkommende kan godtgøre, at han i mindst tre år faktisk og varigt har beskæftiget sig med værtslandets retssystem, herunder EF-retten. Vedkommende fritages for den egnethedsprøve, der kan kræves i henhold til direktiv 89/48/EØF.

Forslaget indeholder dog to uklare formuleringer, som kan give fortolkningsproblemer.

Kommissionen har taget definitionen på en »faktisk og varig virksomhed« (stk. 1, andet afsnit) fra dommen i »van de Bijl-sagen« (sag 130/88). Men denne formulering er ikke så klar og præcis, som den praktiske anvendelse af bestemmelsen kræver.

Endvidere er udtrykket »værtslandets retssystem, herunder EF-retten« også tvetydigt: er en udenlandsk advokat, som kun har beskæftiget sig med værtslandets retssystem og ikke med EF-retten, dermed udelukket fra at søge adgang til advokaterhvervet i værtslandet? På den anden side kan denne formulering også betyde, at EF-retten i denne forbindelse anses for at være »inkluderet« i værtslandets retssystem: er det i så fald tilstrækkeligt, at advokaten faktisk og varigt har beskæftiget sig med EF-retten for at få adgang til en advokattitel i det land, hvor vedkommende har slået sig ned?

ØSU mener, at det ville være en fordel at omformulere og præcisere de to nævnte udtryk.

4.2. I henhold til artikel 10, stk. 2, kan den udenlandske advokat - på trods af den generelle fritagelse herfor, der er fastsat i direktivet fra 1989 - underkastes en egnethedsprøve, der er begrænset til værtslandets retspleje og etiske regler.

ØSU understreger, at kendskabet til værtslandets sprog generelt og til dets juridiske sprogbrug i særdeleshed er af stor betydning for en ansvarlig og kompetent udøvelse af advokaterhvervet. Derfor bør dette aspekt udtrykkeligt nævnes i forbindelse med den udenlandske advokats erhvervsmæssige integration.

Endvidere mener ØSU, at det muligvis ville være tilstrækkeligt og mere hensigtsmæssigt at vurdere resultaterne af advokatens integration i værtslandet på en anden måde end gennem den summariske egnethedsprøve, der omhandles i artikel 10, stk. 2.

4.3. I artikel 10, stk. 3, slås det fast, at en advokat, der praktiserer under sit hjemlands advokattitel, under alle omstændigheder kan anmode om at få sit eksamensbevis anerkendt i henhold til direktiv 89/48/EØF, det vil sige efter en egnethedsprøve.

Det nævnes dog, at denne anmodning (kun?) kan fremsættes »i den periode på fem år, der er omhandlet i artikel 2«.

Dette virker ganske uforståeligt.

4.3.1. For det første må det formodes, at retten til at anmode om anerkendelse af eksamensbeviset i henhold til direktiv 89/48/EØF gælder til enhver tid, forudsat at advokaten består den egnethedsprøve, som fastsættes internt i de enkelte medlemsstater. Denne ret kan ikke og bør ikke tidsbegrænses, og der er ingen grund til at sammenkæde denne ret - som følger af en generel og principiel bestemmelse - med den overgangsperiode på fem år, der i andre henseender fastsættes i dette direktivforslag.

4.3.2. For det andet er det ikke klart, hvilke følger det får, hvis en udenlandsk advokat (som midlertidigt praktiserer i et andet EU-land under hjemlandets advokattitel) efter udløbet af overgangsperioden på fem år ikke tager initiativ til at få en permanent tilladelse.

Det fremgår ikke af dette direktivforslag, hvorledes den advokat er stillet, som efter udløbet af overgangsperioden ikke har anmodet om adgang til advokaterhvervet i værtslandet i henhold til artikel 10, stk. 1, i dette direktivforslag og heller ikke har anmodet om, at få sit eksamensbevis godkendt i henhold til direktivet fra 1989.

ØSU henleder opmærksomheden på, at dette aspekt bør afklares. Der er efter ØSU's opfattelse ikke tale om en ren og skær forglemmelse, men derimod om en bevidst undladelse, som må bero på en politisk eller principiel holdning.

4.3.3. I konsekvens heraf bør følgende principper udtrykkeligt fastsættes uden nogen tidsbegrænsning:

- retten til at udøve advokaterhvervet under hjemlandets advokattitel (i henhold til bestemmelserne i artiklerne 3-9,

- retten til at anmode om aflæggelse af den egnethedsprøve, der er omhandlet i direktiv 89/48/EØF.

4.4. I artikel 10, stk. 6, anerkendes det, at den udenlandske advokat ved siden af retten til at gøre brug af værtslandets advokattitel har ret til at fortsætte med at gøre brug af hjemlandets advokattitel. Dette må være en uomtvistelig ret.

ØSU giver naturligvis sin fulde støtte til dette princip, men derudover vil ØSU pege på et særdeles vigtigt aspekt.

ØSU er af den opfattelse, at angivelsen af hjemlandets advokattitel ikke alene er den udenlandske advokats ret, men også - og i lige så høj grad - en pligt.

Advokatens klienter, dvs. forbrugerne af juridisk bistand, samt alle andre parter, som indgår i de faglige relationer i en given situation, har ret til at vide, at den pågældende advokat - skønt han fuldt lovligt kan praktisere under værtslandets advokattitel - har påbegyndt sin faglige løbebane i en anden medlemsstat og dér fået sin grundlæggende juridiske uddannelse.

Kravet om gennemskuelighed og pligten til loyalitet over for kunderne og de øvrige berørte parter tilsiger, at advokaten gør brug af den advokattitel, som vedkommende har erhvervet i hjemlandet, og som er en afgørende betingelse for den advokattitel, der erhverves i værtslandet senere i karriereforløbet.

4.5. Artikel 11 er det første forsøg på at opstille regler for advokatfællesskabers tværnationale virksomhed i EU.

Da der er tale om et nyt forsøg, og da denne form for advokatvirksomhed er underlagt vidt forskellige bestemmelser rundt om i medlemsstaterne, vil det sikkert i praksis vise sig, at de her foreslåede regler må revideres.

ØSU giver dog sin principielle støtte til forslaget ud fra den opfattelse, at forslaget går i den rigtige retning, og at det under de nuværende omstændigheder vanskeligt kan gøres bedre.

4.6. ØSU tager kun forbehold over for stk. 5 i artikel 11, skønt ØSU er klar over, at dette forslag ikke afviger væsentligt fra CCBE's forslag.

Med den nuværende formulering bliver de såkaldte »tværfaglige selskaber« (MDP - multidisciplinary partnerships), hvori der indgår advokater, udtrykkeligt anerkendt. Disse selskaber er kun tilladte i to medlemsstater (Tyskland og Holland) og er forbudt i de fleste andre medlemsstater.

Som et resultat af den dybtgående debat, der har været i advokatkredse om dette spørgsmål, som grundlæggende vedrører erhvervets etiske regler, er der fremkommet en lang række særdeles velgennemtænkte argumenter.

Denne udtalelse er ikke det rette forum at gentage disse argumenter i, men ØSU mener, at det ville være uheldigt at skubbe et så alvorligt problem til side ved hjælp af et direktiv med et helt andet udgangspunkt og sigte, som ikke direkte vedrører dette problem. Det ville derfor være at foretrække, om direktivet undgik at komme ind på det.

Bruxelles, den 5. juli 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 128 af 24. 5. 1995, s. 6.