Meddelelse om opfordring til interesserede parter om at indsende deres bemærkninger til udkast til kommissionsmeddelelser

(2003/C 243/04)

(EØS-relevant tekst)

Kommissionen opfordrer hermed alle interesserede parter til at indsende deres bemærkninger til følgende tekster:

1) Udkast til meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder.

2) Udkast til meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og domstolene i EU's medlemsstater om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82.

3) Udkast til meddelelse om Kommissionens behandling af klager i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82.

4) Udkast til meddelelse om uformel vejledning i relation til nye spørgsmål vedrørende EF-traktatens artikel 81 og 82, som opstår i individuelle sager (vejledningsskrivelser).

5) Udkast til meddelelse om retningslinjer for begrebet påvirkning af samhandelen i traktatens artikel 81 og 82.

6) Udkast til meddelelse om retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 81, stk. 3.

Bemærkningerne sendes til Kommissionen senest otte uger efter datoen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende. Det er Kommissionens faste praksis at offentliggøre de bemærkninger, den modtager som led i en offentlig høring. Der er imidlertid mulighed for at anmode om, at bemærkningerne eller dele heraf forbliver fortrolige. I så fald bedes De tydeligt angive på forsiden, at De ikke ønsker bemærkningerne offentliggjort, og De bedes samtidig indsende en ikke-fortrolig version af bemærkningerne til Kommissionen med henblik på offentliggørelse. Bemærkningerne indsendes enten med e-post til

COMP-MODERNISATION-PACKAGE@cec.eu.int

eller med post til Europa-Kommissionen Generaldirektoratet for Konkurrence

Direktorat A 3 - Det Europæiske Konkurrencenet

Moderniseringspakken

B - 1049 Bruxelles.

Udkast til Kommissionens meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder

I. INDLEDNING

1. Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 (i det følgende benævnt "Rådets forordning") skaber et system med parallel kompetence, hvor Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder (i det følgende benævnt "de nationale konkurrencemyndigheder")(1) kan anvende EF-traktatens artikel 81 og 82. De nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen danner tilsammen et netværk af offentlige myndigheder: De handler i offentlighedens interesse og arbejder nært sammen om beskyttelsen af konkurrencen. Netværket er forum for drøftelse af og samarbejde om håndhævelsen af EU's konkurrencepolitik. Det danner grundlag for samarbejdet mellem de europæiske konkurrencemyndigheder i sager, hvor EF-traktatens artikel 81 og 82 anvendes, og for opretholdelse af en fælles konkurrencekultur i Europa. Netværket betegnes "Det Europæiske Konkurrencenetværk".

2. De nationale konkurrencemyndigheders struktur varierer fra den ene medlemsstat til den anden. I nogle medlemsstater undersøges sagerne af et enkelt organ, som også træffer alle typer afgørelser. I andre medlemsstater er funktionerne delt op på to organer, således at det ene undersøger sagen, og det andet, ofte et nævn, er ansvarligt for sagens afgørelse. Endelig kan afgørelser, hvorved der nedlægges forbud eller pålægges bøder, i visse medlemsstater kun træffes af en domstol: Konkurrencemyndigheden fungerer som anklagemyndighed, der indbringer sagen for domstolen. Afhængigt af det generelle effektivitetsprincip giver artikel 35 i Rådets forordning medlemsstaterne mulighed for at vælge, hvilket(hvilke) organ(er) de vil udpege som de nationale konkurrencemyndigheder, og fordele opgaverne imellem dem. Ifølge de generelle EU-retlige principper er medlemsstaterne forpligtede til at indføre en sanktionsordning, hvorved der for overtrædelse af EU-retten pålægges sanktioner, som er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning. Medlemsstaternes håndhævelsesordninger er forskellige, men medlemsstaterne har gensidigt anerkendt de standarder, deres ordninger bygger på, som grundlag for samarbejde(2).

3. Netværket af konkurrencemyndigheder bør sikre både en effektiv arbejdsdeling og en effektiv og ensartet anvendelse af EU's konkurrenceregler. Rådets forordning samt Rådets og Kommissionens fælles erklæring om Det Europæiske Konkurrencenetværks funktion fastlægger hovedprincipperne for, hvordan netværket skal fungere. I denne meddelelse redegøres der for systemet i nærmere enkeltheder.

4. Konsultationer og informationsudveksling inden for netværket er en sag mellem de offentlige retshåndhævende myndigheder og ændrer på ingen måde de rettigheder eller forpligtelser, som EU-retten eller national ret medfører for virksomhederne. Den enkelte konkurrencemyndighed er fuldt ud ansvarlig for, at de sager, den behandler, behandles korrekt.

II. ARBEJDSDELING

A. Fordelingsprincipper

5. Rådets forordning bygger på et system med parallel kompetence, hvor alle konkurrencemyndigheder har beføjelse til at anvende EF-traktatens artikel 81 eller 82 og er ansvarlige for en effektiv arbejdsdeling med hensyn til de sager, hvor det anses for nødvendigt at foretage en undersøgelse. Samtidig har de enkelte deltagere i netværket skønsmæssige beføjelser til at afgøre, om de vil undersøge en sag eller ej. I dette system med parallel kompetence vil sagerne blive behandlet af:

- en enkelt national konkurrencemyndighed, eventuelt med bistand fra andre medlemsstaters konkurrencemyndigheder, eller

- flere nationale konkurrencemyndigheder, der handler parallelt, eller

- Kommissionen.

6. I de fleste tilfælde vil den myndighed, der modtager en klage eller indleder en procedure på eget initiativ, behandle hele sagen. Omfordeling af en sag vil kun komme på tale ved indledning af proceduren (jf. punkt 18), hvis enten denne myndighed finder, at den ikke har særlige forudsætninger for at behandle sagen, eller hvis andre myndigheder mener, at de også har særlige forudsætninger for at behandle den (jf. punkt 8-15 nedenfor).

7. Når det konstateres, at en omfordeling er nødvendig af hensyn til en effektiv beskyttelse af konkurrencen og EU's interesser, bestræber netværksdeltagerne sig så ofte som muligt på at omfordele sagerne til den bedst egnede konkurrencemyndighed(3). Under alle omstændigheder bør omfordelingen ske hurtigt og effektivt, og den må ikke forsinke de igangværende undersøgelser.

8. En myndighed kan anses for at have særlige forudsætninger for at behandle en sag, hvis alle de tre følgende betingelser er opfyldt:

1) den pågældende aftale eller praksis har en betydelig direkte faktisk eller forventet indvirkning på konkurrencen inden for dens område eller gennemføres i eller stammer fra dens område

2) den pågældende myndighed vil effektivt kunne bringe hele overtrædelsen til ophør, dvs. at den kan nedlægge et forbud, som vil være tilstrækkeligt til at bringe overtrædelsen til ophør, og at den eventuelt kan pålægge passende sanktioner for overtrædelsen

3) den kan, eventuelt med andre myndigheders bistand, indsamle det materiale, der er nødvendigt for at bevise overtrædelsen.

9. Ovennævnte kriterier viser, at der skal være tale om en væsentlig forbindelse mellem overtrædelsen og en medlemsstats område, for at denne medlemsstats konkurrencemyndighed kan anses for at have særlige forudsætninger for at behandle sagen. Det kan i de fleste tilfælde forventes, at myndighederne i de medlemsstater, hvor konkurrencen påvirkes mærkbart af en overtrædelse, vil have særlige forudsætninger for at behandle den, forudsat at de er i stand til effektivt at bringe overtrædelsen til ophør ved enten en selvstændig eller en parallel handling, medmindre Kommissionen har bedre forudsætninger derfor (jf. punkt 14 og nedenfor).

10. Det følger heraf, at en enkelt national konkurrencemyndighed normalt har særlige forudsætninger for at behandle aftaler eller praksis, der især påvirker konkurrencen mærkbart på den pågældende medlemsstats område.

Eksempel 1: Virksomheder i medlemsstat A er involveret i et priskartel for produkter, der hovedsagelig sælges i medlemsstat A.

Den nationale konkurrencemyndighed i A har særlige forudsætninger for at behandle sagen.

11. Det kan også være rimeligt, at en enkelt national konkurrencemyndighed behandler sagen i tilfælde, hvor den alene kan bringe hele overtrædelsen til ophør, selv om der er flere myndigheder, som kan anses for at have særlige forudsætninger.

Eksempel 2: To virksomheder har oprettet et joint venture-selskab i medlemsstat A. Selskabet leverer ydelser i medlemsstaterne A og B og giver anledning til et konkurrencemæssigt problem. Et forbud anses for tilstrækkeligt til, at sagen kan behandles effektivt, fordi det kan bringe hele overtrædelsen til ophør. Bevismaterialet findes hovedsagelig på joint venture-selskabets kontorer i medlemsstat A.

De nationale konkurrencemyndigheder i A og B har begge særlige forudsætninger for at behandle sagen, men det vil være tilstrækkeligt, hvis konkurrencemyndigheden i A behandler sagen alene, og endda mere effektivt end hvis konkurrencemyndigheden i B skulle behandle sagen alene, eller hvis de to konkurrencemyndigheder skulle behandle sagen parallelt.

12. Det kan være rimeligt, at to eller tre nationale konkurrencemyndigheder handler parallelt, hvis en aftale eller praksis hovedsagelig har mærkbar indvirkning på konkurrencen i deres respektive områder, og et indgreb fra en enkelt konkurrencemyndigheds side ikke ville være tilstrækkeligt til at bringe hele overtrædelsen til ophør og/eller til at iværksætte passende sanktioner for den.

Eksempel 3: To virksomheder indgår en markedsdelingsaftale, som indebærer, at virksomheden i medlemsstat A skal begrænse sine aktiviteter til kun at omfatte medlemsstat A, mens virksomheden i medlemsstat B skal begrænse sine aktiviteter til medlemsstat B.

Konkurrencemyndighederne i A og B har begge særlige forudsætninger for at behandle sagen parallelt for hvert sit respektive område.

13. Når myndigheder behandler en sag parallelt, kan det være nyttigt for dem at udpege den ene som den førende myndighed og at vedtage at uddelegere opgaver til denne myndighed, som for eksempel samordning af undersøgelsesforanstaltninger og underretning af de involverede parter.

14. Kommissionen har særlige forudsætninger for at behandle sagen, hvis en eller flere aftaler eller former for praksis, herunder net af ensartede aftaler og former for praksis, påvirker konkurrencen i mere end tre medlemsstater (grænseoverskridende markeder, der omfatter mere end tre medlemsstater eller flere nationale markeder).

Eksempel 4: To virksomheder aftaler at dele markederne og fastsætte priserne for hele EU's område. Kommissionen har særlige forudsætninger for at behandle sagen.

Eksempel 5: En virksomhed med en dominerende stilling på fire forskellige nationale markeder misbruger sin stilling ved at påtvinge sine forhandlere på alle disse markeder loyalitetsrabatter. Kommissionen har særlige forudsætninger for at behandle sagen. Den kunne også behandle et enkelt nationalt marked og dermed fastlægge en principsag, mens andre nationale markeder kunne behandles af de nationale konkurrencemyndigheder, især hvis hvert nationalt marked kræver en særskilt vurdering.

15. Desuden må Kommissionen anses for at have særlige forudsætninger for at behandle sagen, hvis der af hensyn til EU's interesser skal vedtages en EU-beslutning for at udvikle EU's konkurrencepolitik eller for at sikre en effektiv håndhævelse af den, eller hvis en sag er nøje knyttet til andre EU-bestemmelser, som Kommissionen kan anvende mest effektivt eller har enekompetence til at anvende.

B. Samarbejdsordninger for sagsfordeling og bistand

1) Oplysninger ved indledning af procedurerne (artikel 11, stk. 3)

16. For at fastslå, om der er flere procedurer i gang, og for at sikre, at sagerne behandles af en konkurrencemyndighed, der har særlige forudsætninger derfor, skal netværkets deltagere underrettes på et tidligt tidspunkt om sager, der verserer for de forskellige konkurrencemyndigheder. Hvis en sag skal omfordeles, er det netop i både netværkets og de berørte virksomheders interesse, at omfordelingen sker hurtigt.

17. Ved Rådets forordning indføres der en ordning, hvorefter konkurrencemyndighederne skal underrette hinanden for at sikre en effektiv og hurtig omfordeling af sagerne. Forordningens artikel 11, stk. 3, indeholder en forpligtelse for de nationale konkurrencemyndigheder til at underrette Kommissionen, inden de har taget det første formelle efterforskningsskridt, eller umiddelbart derefter. Det er desuden fastsat, at oplysningerne kan stilles til rådighed for konkurrencemyndighederne i de øvrige medlemsstater(4). Begrundelsen for artikel 11, stk. 3, er, at netværket skal have mulighed for at fastslå, om der er flere procedurer i gang, og tage stilling til eventuelle omfordelingsspørgsmål, så snart en myndighed indleder undersøgelser i en sag. Der skal derfor gives oplysninger, inden der er taget skridt svarende til de undersøgelsesforanstaltninger, som Kommissionen kan iværksætte efter artikel 18-21 i Rådets forordning, eller umiddelbart efter. Pligten til at underrette Kommissionen gælder i alle sager, hvor EF-traktatens artikel 81 eller 82 anvendes. Kommissionen har en tilsvarende forpligtelse efter forordningens artikel 11, stk. 2.

18. Når der opstår spørgsmål om omfordeling af sager, bør der tages stilling dertil hurtigt, og normalt inden for en periode på to måneder fra det tidspunkt, hvor der først blev sendt oplysninger til netværket i henhold til artikel 11, stk. 2 eller 3. I denne periode vil konkurrencemyndighederne søge at nå til enighed om en eventuel omfordeling og, hvor det er relevant, om betingelserne for parallel behandling.

19. Generelt bør den eller de konkurrencemyndigheder, der behandler en sag ved udgangen af omfordelingsperioden, fortsat behandle sagen, indtil proceduren er afsluttet. Omfordeling af en sag efter den indledende tomånedersperiode bør kun ske, hvis de faktiske forhold omkring sagen ændrer sig grundlæggende under procedureforløbet.

2) Midlertidig eller endelig indstilling af proceduren (artikel 13)

20. Hvis samme aftale eller praksis indbringes for flere konkurrencemyndigheder, enten fordi de har modtaget en klage, eller fordi de har indledt en procedure på eget initiativ, giver artikel 13 i Rådets forordning retsgrundlag for at indstille en procedure midlertidigt eller afvise en klage med den begrundelse, at en anden myndighed er ved at behandle sagen eller har behandlet den. Udtrykket "behandler sagen" i artikel 13 betyder ikke blot, at der er indgivet klage til en anden myndighed, men også at den anden myndighed selv undersøger eller har undersøgt sagen.

21. Artikel 13 finder anvendelse, når en anden myndighed har behandlet eller agter at behandle det konkurrencemæssige spørgsmål, som klageren har påpeget, selv om den pågældende myndighed har handlet eller handler på grundlag af en klage indgivet af en anden person eller som følge af en procedure, indledt på eget initiativ. Det betyder, at artikel 13 kan gøres gældende, når en aftale eller praksis indebærer den(de) samme overtrædelse(r) på de samme relevante geografiske markeder og produktmarkeder.

22. En national konkurrencemyndighed kan indstille sin procedure midlertidigt eller endeligt, men er ikke forpligtet til at gøre det. Artikel 13 giver mulighed for vurdering af de særlige forhold, der gør sig gældende i hver enkelt sag. Denne fleksibilitet er vigtig: Hvis en klage afvises af en myndighed på grundlag af en undersøgelse af sagens indhold, er det ikke sikkert, at en anden myndighed ønsker at foretage en ny undersøgelse af sagen. Hvis en klage derimod afvises af andre årsager (f.eks. fordi myndigheden ikke kunne indsamle det materiale, der var nødvendigt for at bevise overtrædelsen), er det muligt, at en anden myndighed ønsker selv at undersøge og behandle sagen. I forbindelse med verserende sager afspejles denne fleksibilitet også i, at de enkelte nationale konkurrencemyndigheder har mulighed for at vælge, om de vil indstille proceduren midlertidigt eller endeligt. En myndighed er måske ikke villig til at indstille en sag endeligt, før resultatet af en anden myndigheds procedure foreligger. Muligheden for at indstille proceduren midlertidigt betyder, at myndigheden kan afgøre på et senere tidspunkt, om den vil indstille sin procedure endeligt eller ej. En sådan fleksibilitet letter også den ensartede anvendelse af reglerne.

23. Når en myndighed indstiller proceduren midlertidigt eller endeligt, fordi en anden myndighed behandler sagen, kan den i henhold til artikel 12 i Rådets forordning videregive klagerens oplysninger til den myndighed, der skal behandle sagen.

24. Artikel 13 kan også anvendes på en del af en klage eller en del af en procedure. Det kan forholde sig således, at det kun er en del af en klage eller af en procedure indledt på eget initiativ, der svarer til en sag, som allerede er behandlet eller behandles af en anden konkurrencemyndighed. I så fald kan den konkurrencemyndighed, der modtager klagen, afvise en del af klagen på grundlag af artikel 13 og foretage en hensigtsmæssig behandling af den øvrige del. Samme princip gælder for afslutning af proceduren.

25. Artikel 13 er ikke det eneste retsgrundlag for midlertidig eller endelig instilling af procedurer indledt på eget initiativ eller afvisning af klager. De nationale konkurrencemyndigheder kan også anvende deres nationale procedureregler i denne forbindelse. Kommissionen kan også afvise en klage med den begrundelse, at den ikke er i EU's interesse, eller af andre årsager vedrørende klagens art(5).

3) Udveksling og brug af fortrolige oplysninger (artikel 12)

26. Et nøgleelement i den måde, hvorpå netværket fungerer, er alle konkurrencemyndighedernes beføjelse til at udveksle og bruge oplysninger (herunder dokumenter, erklæringer og digitale data), som de har indsamlet med henblik på anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82. Denne beføjelse er en forudsætning for en effektiv sagsfordeling og -behandling.

27. Med henblik på anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82 har Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder i henhold til artikel 12 i Rådets forordning beføjelse til at udveksle alle faktiske eller retlige oplysninger, herunder fortrolige oplysninger, og benytte dem som bevismateriale. Det betyder, at udveksling af oplysninger ikke blot kan finde sted mellem en national konkurrencemyndighed og Kommissionen, men også mellem to eller flere konkurrencemyndigheder. Artikel 12 har forrang frem for enhver national lov, der er i strid med den.

28. Udvekslingen af oplysninger omfatter dog en række foranstaltninger til beskyttelse af virksomheder og fysiske personer.

a) For det første er "Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder, deres embedsmænd og øvrige ansatte (...) forpligtede til ikke at videregive de oplysninger, de har indhentet eller udvekslet i henhold til" Rådets "forordning, og som ifølge deres natur er undergivet tavshedspligt", jf. artikel 28. Virksomhedernes berettigede interesse i at beskytte deres forretningshemmeligheder må dog ikke forhindre videregivelse af oplysninger, som er nødvendige for at bevise en overtrædelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 (jf. artikel 27, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003). Udtrykket "tavshedspligt", der anvendes i artikel 28 i Rådets forordning, er et EU-retligt begreb og omfatter især forretningshemmeligheder og andre fortrolige oplysninger. Dette vil skabe et fælles minimumniveau for beskyttelse i EU.

b) Den anden beskyttelsesforanstaltning for virksomhederne vedrører anvendelsen af oplysninger, der er udvekslet inden for netværket. I henhold til artikel 12, stk. 2, kan de udvekslede oplysninger kun benyttes som bevismateriale i forbindelse med anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82 og kun i forbindelse med den sag, hvortil de blev indhentet(6). Efter artikel 12, stk. 2, kan de udvekslede oplysninger også benyttes, når nationale konkurrenceregler anvendes i samme sag parallelt med EU-reglerne. Dette er dog kun muligt, hvis anvendelsen af de nationale regler ikke fører til et andet resultat med hensyn til konstatering af en overtrædelse end EF-traktatens artikel 81 og 82.

c) Den tredje beskyttelsesforanstaltning, der er fastsat i Rådets forordning, vedrører sanktioner over for fysiske personer på grundlag af oplysninger, der er udvekslet i henhold til artikel 12, stk. 1. Forordning (EF) nr. 1/2003 indeholder kun sanktioner over for virksomheder for overtrædelse af artikel 81 og 82. Nogle medlemsstaters lovgivning indeholder også sanktioner over for fysiske personer i forbindelse med overtrædelse af artikel 81 og 82. Fysiske personer nyder normalt større beskyttelse, når det gælder deres kontradiktionsret (f.eks. ret til ikke at udtale sig, mens virksomheder kun må nægte at besvare spørgsmål, som kan få dem til at indrømme, at de har begået en overtrædelse(7)). Artikel 12, stk. 3, sikrer, at oplysninger, der er indsamlet hos virksomheder, ikke kan benyttes til at omgå den større beskyttelse af fysiske personer. Bestemmelsen udelukker, at fysiske personer kan pålægges sanktioner på grundlag af oplysninger, der udveksles i henhold til forordningen, hvis den lovgivning, der gælder for den videregivende og den modtagende myndighed, ikke hjemler lignende sanktioner over for fysiske personer, medmindre den videregivende myndighed ved indsamling af oplysningerne har sikret samme beskyttelse som den modtagende myndighed af den pågældende fysiske persons rettigheder. Definitionen af sanktioner efter national ret (forvaltnings- eller strafferet) er ikke relevant for anvendelsen af artikel 12, stk. 3. I forordningen skelnes der mellem sanktioner, som medfører frihedsstraf, og andre typer sanktioner, såsom bøder, der pålægges fysiske personer, og andre personlige sanktioner. Hvis både den videregivende og den modtagende myndigheds retssystem giver mulighed for sanktioner af samme art (f.eks. således at en ansat hos en virksomhed, der har været involveret i overtrædelse af artikel 81 eller 82, kan få pålagt bøder i begge medlemsstater), kan oplysninger, der udveksles i henhold til artikel 12, anvendes af den modtagende myndighed. I så fald anses den proceduremæssige beskyttelse i de to systemer for at være den samme. Hvis de to retssystemer derimod ikke giver mulighed for sanktioner af samme art, kan oplysningerne kun benyttes, hvis det samme niveau for beskyttelse af den fysiske persons rettigheder er blevet respekteret i sagen (jf. artikel 12, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1/2003). I sidstnævnte tilfælde kan der dog kun pålægges frihedsstraf, hvis både den videregivende og den modtagende myndighed har beføjelse til at pålægge en sådan sanktion.

4. Undersøgelser (artikel 22)

29. Rådets forordning giver mulighed for, at en konkurrencemyndighed kan anmode en anden om bistand til indsamling af oplysninger på sine vegne. En konkurrencemyndighed kan anmode en anden konkurrencemyndighed om at gennemføre undersøgelser på sine vegne. Artikel 12 i Rådets forordning bemyndiger den konkurrencemyndighed, der skal bistå den anden, til at videregive de oplysninger, den har indsamlet, til sidstnævnte myndighed. Udveksling af oplysninger mellem to eller flere konkurrencemyndigheder og det forhold, at den konkurrencemyndighed, der har anmodet om oplysningerne, bruger dem som bevismateriale, skal være i overensstemmelse med forordningens artikel 12. Når en national konkurrencemyndighed handler på en anden konkurrencemyndigheds vegne, handler den efter sine egne procedureregler og i henhold til sine egne undersøgelsesbeføjelser.

30. I henhold til artikel 22, stk. 2, kan Kommissionen anmode en national konkurrencemyndighed om at gennemføre en kontrolundersøgelse på sine vegne. Kommissionen kan enten vedtage en beslutning efter artikel 20, stk. 4, eller blot udstede en anmodning til den pågældende konkurrencemyndighed. Repræsentanter for Kommissionen kan bistå konkurrencemyndigheden ved kontrolundersøgelsen.

C. Virksomhedernes stilling

1. Generelt

31. Alle deltagere i netværket skal bestræbe sig på at fordele sagerne hurtigt og effektivt. Da Rådets forordning har skabt et system med parallel kompetence, skal sagsfordelingen mellem deltagerne blot betragtes som en arbejdsdeling, hvor nogle myndigheder afstår fra at gribe ind. Sagsfordelingen betyder derfor ikke, at virksomheder, der er involveret i eller berørt af en overtrædelse, har ret til at få sagen behandlet af en bestemt myndighed.

32. Hvis en sag omfordeles til en given konkurrencemyndighed, skyldes det, at anvendelsen af ovennævnte fordelingskriterier har ført til den konklusion, at denne myndighed har særlige forudsætninger for at behandle sagen enten alene eller parallelt med en anden. Den konkurrencemyndighed, som sagen omfordeles til, ville under alle omstændigheder have kunnet indlede en overtrædelsesprocedure på eget initiativ.

33. Desuden anvender alle konkurrencemyndigheder EU's konkurrenceret, og med Rådets forordning er der indført ordninger, som sikrer, at reglerne anvendes på en ensartet måde.

34. Hvis en sag omfordeles inden for netværket, underretter de involverede konkurrencemyndigheder de pågældende virksomheder og klagerne derom hurtigst muligt.

2. Klagernes stilling

35. Hvis der indgives en klage til Kommissionen i henhold til artikel 7 i Rådets forordning, og Kommissionen ikke undersøger klagen eller forbyder den aftale eller praksis, klagen vedrører, har klageren ret til at få udstedt en beslutning om afvisning af klagen, uden at det påvirker artikel 7 i Kommissionens gennemførelsesforordning(8). Når der indgives klage til en national konkurrencemyndighed, er klagernes rettigheder omfattet af gældende national ret.

36. Desuden giver artikel 13 i Rådets forordning alle nationale konkurrencemyndigheder mulighed for at indstille en procedure midlertidigt eller afvise en klage med den begrundelse, at en anden konkurrencemyndighed behandler eller har behandlet den samme sag. Bestemmelsen giver også Kommissionen mulighed for at afvise en klage med den begrundelse, at en medlemsstats konkurrencemyndighed behandler eller har behandlet sagen. Artikel 12 tillader udveksling af oplysninger mellem konkurrencemyndigheder inden for netværket, idet de beskyttelsesforanstaltninger, der er fastsat i denne artikel (jf. punkt 28), skal overholdes.

3) Ansøgernes stilling, når de påberåber sig en samarbejdsordning

37. Kommissionen mener(9), at det er i EU's interesse at sikre virksomheder, der samarbejder med den ved undersøgelsen af kartelovertrædelser, en favorabel behandling. En række medlemsstater har også vedtaget samarbejdsordninger(10) vedrørende kartelundersøgelser. Formålet med disse samarbejdsordninger er at gøre det lettere for konkurrencemyndighederne at afsløre kartelvirksomhed og derved afskrække virksomhederne fra at deltage i ulovlige karteller.

38. En ansøgning om favorabel behandling, der indgives til en bestemt myndighed i henhold til en samarbejdsordning, kan ikke betragtes som en ansøgning til en anden myndighed om favorabel behandling. Det er derfor i ansøgerens interesse at indgive ansøgning om favorabel behandling til alle konkurrencemyndigheder, der dels har kompetence til at anvende EF-traktatens artikel 81 på det område, der berøres af overtrædelsen, dels kan anses for at have særlige forudsætninger for at behandle den pågældende overtrædelse(11). Da tidspunktet er vigtigt i forbindelse med de fleste samarbejdsordninger, er det også nødvendigt, at ansøgerne overvejer, om det ville være hensigtsmæssigt at indgive ansøgninger om favorabel behandling til alle de relevante myndigheder samtidig. Det er op til ansøgeren at tage de nødvendige skridt til at beskytte sin stilling med hensyn til eventuelle procedurer fra disse myndigheders side.

39. Som det er tilfældet i alle sager, hvor artikel 81 og 82 anvendes, skal en national konkurrencemyndighed, som behandler en sag, der er blevet indledt som følge af en ansøgning om favorabel behandling i henhold til en samarbejdsordning, underrette Kommissionen derom, og den kan også stille oplysningerne til rådighed for de øvrige deltagere i henhold til artikel 11, stk. 3. Kommissionen har en tilsvarende forpligtelse i henhold til forordningens artikel 11, stk. 2. I sådanne tilfælde må de oplysninger, der meddeles netværket i henhold til artikel 11, ikke benyttes af andre deltagere som grundlag for at indlede en undersøgelse på deres egne vegne, hverken efter traktatens konkurrenceregler eller, når det gælder de nationale konkurrencemyndigheder, i henhold til deres nationale konkurrenceret eller anden lovgivning. Dette indskrænker dog ikke myndighedens beføjelser til at indlede en undersøgelse på grundlag af oplysninger, den har modtaget fra andre kilder(12).

40. Med undtagelse af nedenstående tilfælde(13) må oplysninger, som en ansøger om favorabel behandling fremsætter frivilligt, kun videregives til en anden deltager i netværket i henhold til artikel 12 med ansøgerens samtykke. Andre oplysninger, der er indhentet ved en kontrolundersøgelse eller anden indsamling af oplysninger, som ikke kunne have været gennemført uden ansøgningen om favorabel behandling, vil heller ikke blive videregivet til en anden myndighed i henhold til artikel 12, medmindre ansøgeren har givet sit samtykke til, at oplysninger, som han frivilligt har fremsat i sin ansøgning om favorabel behandling, videregives til denne myndighed. Deltagerne i netværket vil opfordre ansøgerne om favorabel behandling til at give et sådant samtykke, især når det drejer sig om videregivelse af oplysninger til myndigheder, hvor ansøgeren også kunne opnå favorabel behandling. Når først ansøgeren har givet sit samtykke til videregivelse af oplysninger til en anden myndighed, kan dette samtykke ikke trækkes tilbage. Dette afsnit påvirker dog på ingen måde det forhold, at det er de enkelte ansøgeres ansvar at indgive ansøgning om favorabel behandling til de myndigheder, de måtte ønske.

41. På trods af ovenstående kræves der intet samtykke fra ansøgerens side for videregivelse af oplysninger til en anden myndighed i henhold til artikel 12 i følgende tilfælde:

1) Der kræves intet samtykke, når den modtagende myndighed også har modtaget en ansøgning om favorabel behandling med hensyn til den samme overtrædelse fra den samme ansøger som den videregivende myndighed, forudsat at det på det tidspunkt, hvor oplysningerne videregives, ikke er muligt for ansøgeren at trække de oplysninger tilbage, som han har givet den modtagende myndighed.

2) Der kræves intet samtykke, når den modtagende myndighed har givet skriftligt tilsagn om ikke at anvende de oplysninger, den har modtaget, eller andre oplysninger, den måtte komme i besiddelse af efter den dato og det tidspunkt for videregivelse, der er angivet af den videregivende myndighed til at iværksætte sanktioner:

a) over for ansøgeren om favorabel behandling

b) over for enhver anden juridisk eller fysisk person, der er omfattet af den favorable behandling, som den videregivende myndighed tilbyder som følge af den ansøgning, der er indgivet i henhold til dennes samarbejdsordning

c) over for enhver ansat eller tidligere ansat hos nogen af de personer, der er omfattet af litra a) og b).

Ansøgeren vil få udleveret en kopi af den modtagende myndigheds skriftlige tilsagn.

3) I forbindelse med oplysninger, som en deltager i netværket har indsamlet efter artikel 22, stk. 1, på vegne af den deltager i nettet, som ansøgningen om favorabel behandling blev indgivet til, og for dennes regning, kræves der intet samtykke for videregivelse af sådanne oplysninger til den deltager i netværket, som ansøgningen blev indgivet til, og denne deltagers anvendelse af dem.

42. Ovennævnte principper vil blive fulgt af Kommissionen og deltagerne i netværket, som har forpligtet sig til at overholde dem.

III. ENSARTET ANVENDELSE AF EU'S KONKURRENCEREGLER(14)

A. Samarbejdsordning (artikel 11, stk. 4 og 5)

43. Inden for netværket af konkurrencemyndigheder har Kommissionen det overordnede ansvar, men ikke eneansvar, for at sikre en ensartet anvendelse af EU's konkurrenceret.

44. I henhold til artikel 11, stk. 4, underretter de nationale konkurrencemyndigheder Kommissionen senest 30 dage, inden de vedtager en beslutning om anvendelse af artikel 81 eller 82, hvorved de kræver en overtrædelse bragt til ophør, accepterer tilsagn eller inddrager en gruppefritagelse. Senest 30 dage inden vedtagelsen af beslutningen sender de Kommissionen en sagsfremstilling, den påtænkte beslutning eller, hvis en sådan ikke foreligger, ethvert andet dokument med oplysninger om den foreslåede fremgangsmåde.

45. Som det er tilfældet i henhold til artikel 11, stk. 3, har konkurrencemyndighederne pligt til at underrette Kommissionen, men de kan også stille oplysningerne til rådighed for de øvrige deltagere i netværket.

46. Når en national konkurrencemyndighed har underrettet Kommissionen, og fristen på 30 dage er udløbet, kan den vedtage sin beslutning, så længe Kommissionen ikke har indledt en procedure. Kommissionen kan fremsætte skriftlige bemærkninger til sagen, inden den nationale konkurrencemyndighed vedtager sin beslutning.

47. Hvis særlige forhold kræver, at en national beslutning træffes på mindre end 30 dage efter videregivelsen af oplysningerne i henhold til artikel 11, stk. 4, kan den pågældende konkurrencemyndighed anmode Kommissionen om en hurtigere reaktion. Kommissionen vil søge at reagere så hurtigt som muligt.

48. Andre typer beslutninger, det vil sige beslutninger om afvisning af klager, om indstilling af en procedure, indledt på eget initiativ, eller om foreløbige forholdsregler, kan også være vigtige ud fra et konkurrencepolitisk synspunkt, og netværket kan have interesse i at drøfte dem. I henhold til artikel 11, stk. 5, kan de nationale konkurrencemyndigheder derfor underrette Kommissionen og dermed netværket om enhver anden sag, hvor EU's konkurrenceret anvendes.

49. Alle deltagere i netværket skal underrette hinanden om endelig indstilling af de procedurer, de har givet netværket meddelelse om i henhold til artikel 11, stk. 3(15).

B. Kommissionens indledning af procedurer efter artikel 11, stk. 6

50. I overensstemmelse med Domstolens faste retspraksis er Kommissionen, som i henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 1, har til opgave at sikre anvendelsen af principperne i EF-traktatens artikel 81 og 82, ansvarlig for fastlæggelsen og gennemførelsen af EU's konkurrencepolitik(16). Den kan til enhver tid vedtage individuelle beslutninger i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82.

51. Efter artikel 11, stk. 6, i Rådets forordning mister alle de nationale konkurrencemyndigheder deres kompetence til at anvende EF-traktatens artikel 81 og 82, når Kommissionen indleder en procedure med henblik på vedtagelse af en beslutning efter forordningen. Det betyder, at de nationale konkurrencemyndigheder, så snart Kommissionen har indledt en procedure, ikke kan handle på samme retsgrundlag over for de samme virksomheders aftaler eller praksis på det samme relevante geografiske marked og produktmarked.

52. Når Kommissionen indleder en procedure, er der tale om en formel handling(17) hvorved Kommissionen tilkendegiver, at den agter at vedtage en beslutning efter kapitel III i Rådets forordning. Det kan ske på et hvilket som helst stadium i Kommissionens undersøgelse af sagen. Selve den omstændighed, at Kommissionen har modtaget en klage, er ikke i sig selv tilstrækkelig til, at de nationale konkurrencemyndigheder mister deres kompetence.

53. Der kan opstå to situationer. For det første kan de nationale konkurrencemyndigheder ikke længere behandle sagen, når Kommissionen er den første konkurrencemyndighed, der indleder procedurer i sagen med henblik på vedtagelse af en beslutning efter Rådets forordning. I artikel 11, stk. 6, i Rådets forordning er det fastsat, at de nationale konkurrencemyndigheder, så snart Kommissionen har indledt en procedure, ikke længere selv kan indlede en procedure med henblik på anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 på de samme virksomheders aftaler eller praksis på det samme relevante geografiske marked og produktmarked.

54. Den anden situation opstår, når en eller flere konkurrencemyndigheder har meddelt netværket i henhold til artikel 11, stk. 3, at de behandler en bestemt sag. I den indledende fordelingsperiode (vejledende periode på to måneder, se punkt 18 ovenfor) kan Kommissionen indlede en procedure med de virkninger, der er omhandlet i artikel 11, stk. 6, når den har rådført sig med de pågældende myndigheder. Efter fordelingsfasen vil Kommissionen principielt kun anvende artikel 11, stk. 6, hvis en af følgende situationer opstår:

a) Deltagere i netværket påtænker at vedtage indbyrdes modstridende beslutninger i samme sag.

b) Deltagere i netværket påtænker at vedtage en beslutning, som er klart i strid med fast retspraksis; de normer, der er fastlagt i EF-Domstolenes domme og i Kommissionens tidligere beslutninger og forordninger bør tjene som målestok; med hensyn til vurderingen af de faktiske omstændigheder (f.eks. markedsafgrænsning) vil Kommissionen kun gribe ind, hvis der er betydelig uoverensstemmelse.

c) Deltagere i netværket forhaler procedurerne urimeligt.

d) Der er behov for at vedtage en kommissionsbeslutning for at udvikle EU's konkurrencepolitik, især når det samme konkurrencespørgsmål opstår i flere medlemsstater eller for at sikre en effektiv håndhævelse.

e) De pågældende nationale konkurrencemyndigheder har intet at indvende.

55. Hvis en national konkurrencemyndighed allerede behandler en sag, vil Kommissionen give den pågældende myndighed og de øvrige deltagere i netværket en skriftlig begrundelse for anvendelsen af forordningens artikel 11, stk. 6(18).

56. Kommissionen vil i god tid underrette netværket om, at den agter at anvende artikel 11, stk. 6, så deltagerne har mulighed for at anmode om et møde om spørgsmålet i det rådgivende udvalg, inden Kommissionen indleder en procedure.

57. Kommissionen vil normalt ikke - hvis EU's interesser ikke står på spil - vedtage en beslutning, som er i strid med en national konkurrencemyndigheds beslutning, efter at der er givet meddelelse i henhold til både artikel 11, stk. 3 og 4, og Kommissionen ikke har gjort brug af artikel 11, stk. 6.

IV. DET RÅDGIVENDE UDVALGS ROLLE OG FUNKTIONER I DET NYE SYSTEM

58. Det rådgivende udvalg er det forum, hvor eksperter fra de forskellige konkurrencemyndigheder drøfter konkrete sager og generelle spørgsmål om EU's konkurrenceregler(19).

A. Høringens omfang

1. Kommissionens beslutninger

59. Det rådgivende udvalg høres, inden Kommissionen træffer en beslutning i henhold til artikel 7, 8, 9, 10 og 23, artikel 24, stk. 2, eller artikel 29, stk. 1. Kommissionen skal i vid udstrækning tage hensyn til det rådgivende udvalgs udtalelse og underrette udvalget om, hvordan den har taget dets udtalelse i betragtning.

60. Med hensyn til beslutninger om foreløbige forholdsregler høres det rådgivende udvalg efter en hurtigere og lettere fremgangsmåde på grundlag af en kort redegørelse og beslutningens dispositive del.

2) De nationale konkurrencemyndigheders beslutninger

61. Det er i netværkets interesse, at vigtige sager, som de nationale konkurrencemyndigheder behandler efter EF-traktatens artikel 81 og 82, kan drøftes i det rådgivende udvalg. Rådets forordning giver Kommissionen mulighed for at sætte en bestemt sag, der behandles af en national konkurrencemyndighed, på det rådgivende udvalgs dagsorden. Kommissionen eller en medlemsstat kan anmode om drøftelser. I begge tilfælde vil Kommissionen sætte sagen på dagsordenen efter at have underrettet de pågældende konkurrencemyndigheder derom. Disse drøftelser i det rådgivende udvalg vil ikke give anledning til en formel udtalelse.

62. I vigtige sager kan det rådgivende udvalg også danne forum for drøftelse af sagsfordelingen. Især kan en sag, hvor Kommissionen agter at anvende artikel 11, stk. 6, efter den indledende fordelingsperiode, drøftes i det rådgivende udvalg, inden Kommissionen indleder en procedure. Det rådgivende udvalg kan afgive en uformel erklæring om sagen.

3) Gennemførelsesforanstaltninger, gruppefritagelsesforordninger, retningslinjer og andre meddelelser (artikel 33 i Rådets forordning)

63. Det rådgivende udvalg høres om Kommissionens forordningsforslag som anført i de relevante rådsforordninger.

64. Ud over forordninger kan Kommissionen også vedtage meddelelser og retningslinjer. Disse er mere fleksible og meget nyttige for fastlæggelsen af konkurrencepolitikken og som vejledning i, hvordan reglerne anvendes i konkrete sager. Det rådgivende udvalg høres også om disse meddelelser og retningslinjer.

B. Procedure

1. Normal procedure

65. Ved høring om Kommissionens beslutningsforslag finder mødet i det rådgivende udvalg sted tidligst 14 dage efter, at Kommissionen har indkaldt til mødet. Kommissionen vedlægger indkaldelsen et referat af sagen, en liste over de vigtigste dokumenter, det vil sige de dokumenter, der er nødvendige for vurdering af sagen, og et beslutningsforslag. Det rådgivende udvalg afgiver udtalelse om Kommissionens beslutningsforslag. Efter anmodning fra et eller flere medlemmer skal udtalelsen begrundes.

66. Rådets forordning giver medlemsstaterne mulighed for at aftale et kortere tidsrum mellem mødeindkaldelsen og mødet.

2) Skriftlig procedure

67. Rådets forordning har skabt mulighed for en skriftlig høringsprocedure. Hvis ingen medlemsstater har indvendinger, kan Kommissionen konsultere medlemsstaterne ved at sende dem dokumenterne og fastsætte en frist for deres bemærkninger til forslaget. Denne frist er normalt ikke på under 14 dage, undtagen når det drejer sig om beslutninger om foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 8 i forordning (EF) nr. 1/2003. Når en medlemsstat anmoder om, at der afholdes et møde, vil Kommissionen arrangere det.

C. Offentliggørelse af det rådgivende udvalgs udtalelse

68. Det rådgivende udvalg kan anbefale, at dets udtalelse offentliggøres. I så fald offentliggør Kommissionen udtalelsen samtidig med beslutningen, idet den tager hensyn til virksomhedernes berettigede interesse i at beskytte deres forretningshemmeligheder.

V. ENDELIGE BEMÆRKNINGER

69. Denne meddelelse påvirker på ingen måde Førsteinstansrettens og EF-Domstolens fortolkning af de gældende traktatbestemmelser og andre bestemmelser.

70. Denne meddelelse vil regelmæssigt blive taget op til revision af Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder i fællesskab. På grundlag af de indhøstede erfaringer vil den blive taget op til revision senest ved udgangen af det tredje år efter, at den er vedtaget.

71. Denne meddelelse erstatter Kommissionens meddelelse af 1997 om samarbejdet mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder ved behandling af sager, der henhører under EF-traktatens artikel 81 og 82(20).

(1) I denne meddelelse omtales Europa-Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder under ét som "konkurrencemyndighederne".

(2) Jf. punkt 8 i Rådets og Kommissionens fælles erklæring om, hvorledes netværket af konkurrencemyndigheder skal fungere. Erklæringen er tilgængelig i Rådets register på http://register.consilium.eu.int (dokument nr. 15435/02 ADD 1).

(3) Jf. betragtning 18 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1).

(4) Det er dog udtrykkeligt fastsat i den fælles erklæring, der er nævnt i fodnote 2 ovenfor, at oplysninger, som udveksles i henhold til artikel 11, skal være let tilgængelige for alle netværkets medlemmer.

(5) Jf. Kommissionens meddelelse om klager.

(6) Jf. sag 85/87, Dow Benelux mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Saml. 1989, s. 3137 (præmis 17-20).

(7) Jf. sag 374/87, Orkem mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Saml. 1989, s. 3283 og sag T-112/98, Mannesmannröhren-Werke AG mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Saml. 2000, s. II-729.

(8) Kommissionens forordning (EF) nr. .../2004 af ... (EUT L ... af ...2004, s. ...).

(9) EFT C 45 af 19.2.2002, s. 3, punkt 3.

(10) Udtrykket "samarbejdsordning" i denne meddelelse dækker alle ordninger (herunder Kommissionens ordning), der medfører enten fuldstændig bødefritagelse eller en betydelig nedsættelse af de bøder, som en karteldeltager ellers ville have fået pålagt, mod at denne karteldeltager før eller under kartelundersøgelsen frivilligt giver oplysninger om kartellet, som opfylder bestemte kriterier. Udtrykket dækker ikke bødenedsættelse af andre årsager.

(11) Jf. punkt 8-15 ovenfor.

(12) På tilsvarende måde kan oplysninger, der videregives med henblik på at opnå bistand fra den modtagende myndighed efter artikel 20 eller 21 i forordning (EF) nr. 1/2003 eller med henblik på gennemførelse af en kontrolundersøgelse eller anden indsamling af oplysninger efter forordningens artikel 22, kun benyttes ved anvendelsen af disse artikler.

(13) Jf. punkt 41.

(14) Efter artikel 15 i forordning (EF) nr. 1/2003 kan de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen fremsætte skriftlige og, med Domstolens tilladelse, mundtlige indlæg i retssager om anvendelse af artikel 81 og 82. Der er her tale om et meget vigtigt redskab for at sikre en ensartet anvendelse af EU-reglerne. De nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen vil arbejde nært sammen ved udøvelsen af denne beføjelse.

(15) Jf. punkt 24 i den fælles erklæring, der er nævnt i fodnote 2 ovenfor.

(16) Jf. sag C-344/98, Masterfoods Ltd mod HB Ice Cream Ltd, Saml. 2000, s. I-11369.

(17) EF-Domstolen har defineret dette begreb i sag 48/72, SA Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, Saml. 1973, s. 77: "Indledning af en procedure i den i artikel 9 i forordning nr. 17 forudsatte betydning indebærer en myndighedsakt fra Kommissionen, hvorved denne manifesterer sin vilje til at træffe en beslutning".

(18) Jf. punkt 22 i ovennævnte fælles erklæring.

(19) I henhold til artikel 14, stk. 2, kan medlemsstaterne, når der drøftes horisontale spørgsmål såsom gruppefritagelsesforordninger og retningslinjer, udpege endnu en repræsentant med kompetence i konkurrencespørgsmål, som ikke nødvendigvis er knyttet til konkurrencemyndigheden.

(20) EFT C 313 af 15.10.1997, s. 3.

Udkast til Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og domstolene i EU's medlemsstater om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82

I. MEDDELELSENS ANVENDELSESOMRÅDE

1. Denne meddelelse omhandler samarbejdet mellem Kommissionen og domstolene i EU's medlemsstater, når disse domstole anvender EF-traktatens artikel 81 og 82. I meddelelsen forstås ved "domstolene i EU's medlemsstater" (i det følgende benævnt "de nationale domstole") de retter i en EU-medlemsstat, der kan anvende EF-traktatens artikel 81 og 82, og som har bemyndigelse til at anmode De Europæiske Fællesskabers Domstol om at afgøre et præjudicielt spørgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 234(1).

2. De nationale domstole kan anmodes om at anvende EF-traktatens artikel 81 eller 82 i retssager mellem privatpersoner, for eksempel vedrørende kontraktforhold eller skadeserstatning. De kan også fungere som retshåndhævende myndigheder eller som appelinstanser. En national domstol kan endog udpeges som en medlemsstats konkurrencemyndighed (i det følgende benævnt "den nationale konkurrencemyndighed") efter artikel 35, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003 (i det følgende også benævnt "forordningen")(2). I så fald er samarbejdet mellem de nationale domstole og Kommissionen ikke kun omfattet af denne meddelelse, men også af meddelelsen om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder(3).

II. DE NATIONALE DOMSTOLES ANVENDELSE AF EU'S KONKURRENCEREGLER

A. De nationale domstoles kompetence til at anvende EU's konkurrenceregler

3. For så vidt som de nationale domstole har kompetence til at behandle en sag(4), har de også beføjelse til at anvende EF-traktatens artikel 81 og 82(5). Da EF-traktatens artikel 81 og 82 er grundlæggende retsregler, som er væsentlige for udførelsen af de opgaver, der påhviler Fællesskabet, og især for det indre markeds funktion(6), skal de nationale domstole, som i henhold til deres nationale lovgivning skal anvende nationale grundlæggende retsregler af egen drift, også anvende EF-traktatens artikel 81 og 82 af egen drift(7). Når de nationale domstole ikke har pligt til, men mulighed for at anvende bindende nationale regler af egen drift på de betingelser, der er fastsat i deres nationale ret, skal de, hvis de benytter denne mulighed, ligeledes anvende bindende EU-regler, såsom EF-traktatens artikel 81 og 82, samtidig med, at de overholder de samme betingelser, som er fastsat i national ret(8).

4. De nationale domstole kan, afhængigt af deres funktioner efter national ret, blive anmodet om at anvende EF-traktatens artikel 81 og 82 i forvaltningsretlige, civilretlige eller strafferetlige søgsmål(9). Hvis en privatperson således anmoder den nationale domstol om beskyttelse af sine subjektive rettigheder, spiller de nationale domstole en særlig rolle i håndhævelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82, som adskiller sig fra Kommissionens eller de nationale konkurrencemyndigheders håndhævelse af reglerne i offentlighedens interesse(10). De nationale domstole kan nemlig drage konsekvenserne af en overtrædelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 for håndhævelsen af en kontrakt eller krav om skadeserstatning.

5. De nationale domstole kan anvende EF-traktatens artikel 81 og 82, uden at det er nødvendigt at anvende den nationale konkurrencelovgivning parallelt hermed. Når en national domstol anvender den nationale konkurrencelovgivning på aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger eller samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater som omhandlet i EF-traktatens artikel 81, stk. 1(11), eller på enhver form for misbrug, der er forbudt ved EF-traktatens artikel 82, skal de dog også anvende EU's konkurrenceregler på aftalerne, vedtagelserne eller den pågældende praksis(12).

6. Forordningen giver ikke blot de nationale domstole beføjelser til at anvende EU's konkurrenceregler. En parallel anvendelse af de nationale konkurrenceregler på aftaler, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og samordnet praksis, der påvirker handelen mellem medlemsstater, må ikke føre til et andet resultat end anvendelsen af EU's konkurrenceret. Efter forordningens artikel 3, stk. 2, kan aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, der ikke er i strid med EF-traktatens artikel 81, stk. 1, eller som opfylder betingelserne i EF-traktatens artikel 81, stk. 3, heller ikke forbydes efter national konkurrenceret(13). På den anden side har EF-Domstolen fastslået, at aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, der er i strid med artikel 81, stk. 1, og ikke opfylder betingelserne i artikel 81, stk. 3, ikke kan tillades efter national ret(14). Forordningens artikel 3 indeholder ikke en tilsvarende pligt til at sikre overensstemmelse, når der er tale om parallel anvendelse af national konkurrenceret og EF-traktatens artikel 82 i forbindelse med ensidig adfærd. I tilfælde af modstridende afgørelser vil det generelle princip, at EU-retten har forrang, dog betyde, at de nationale domstole ikke må anvende nationale lovbestemmelser, som strider mod en bestemmelse i EU-retten, uanset om den nationale bestemmelse blev vedtaget før eller efter EU-bestemmelsen(15).

7. Ud over anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82 har de nationale domstole også kompetence til at anvende retsakter, som EU-institutionerne vedtager i henhold til EF-traktaten eller i henhold til gennemførelsesbestemmelser til traktaten, hvis disse retsakter har direkte virkning. Det kan således ske, at de nationale domstole skal håndhæve Kommissionens beslutninger(16) eller Kommissionens forordninger om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis. Når de nationale domstole anvender disse konkurrenceregler, handler de inden for EU-rettens rammer og er derfor forpligtede til at overholde de generelle EU-retlige principper(17).

8. De nationale domstoles anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 bygger ofte på komplicerede økonomiske og retlige vurderinger(18). Ved anvendelsen af EU's konkurrenceregler er de nationale domstole bundet af EU-domstolenes retspraksis og af Kommissionens forordninger om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis(19). Desuden er de nationale domstole bundet af Kommissionens anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82 i en bestemt sag, når de anvender EU's konkurrenceregler i samme sag samtidig med eller senere end Kommissionen(20). Endelig kan de nationale domstole, uden at det påvirker EF-Domstolens endelige fortolkning af EF-traktaten, finde retningslinjer i Kommissionens forordninger og beslutninger, der indeholder elementer svarende til den sag, de er i færd med at behandle, samt i Kommissionens meddelelser og retningslinjer vedrørende anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82(21) og i den årlige beretning om konkurrencepolitikken(22).

B. Proceduremæssige aspekter ved de nationale domstoles anvendelse af EU's konkurrenceregler

9. National ret omfatter i vid udstrækning de proceduremæssige betingelser for de nationale domstoles håndhævelse af EU's konkurrenceregler og de sanktioner, de kan pålægge for overtrædelse af disse regler. EU-retten er dog også til en vis grad afgørende for, på hvilke betingelser EU's konkurrenceregler håndhæves. Disse EU-retlige bestemmelser kan give de nationale domstole en række muligheder, for eksempel mulighed for at anmode Kommissionen om at udtale sig om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EU's konkurrenceregler(23) eller pålægge dem forpligtelser, for eksempel til at tillade Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder at fremsætte skriftlige indlæg i sager, der verserer for dem(24). Disse EU-retlige bestemmelser har forrang frem for de nationale. De nationale domstole skal derfor tilsidesætte nationale regler, som hindrer dem i at overholde de EU-retlige forpligtelser eller i at anvende de muligheder, som EU-retten giver dem.

10. Hvis ikke der findes EU-bestemmelser om procedurer og sanktioner i forbindelse med de nationale domstoles håndhævelse af EU's konkurrenceregler, skal domstolene anvende de nationale procedureregler og pålægge sanktioner i henhold til national ret i det omfang, de har kompetence dertil. Anvendelsen af disse nationale bestemmelser skal dog være forenelig med de generelle EU-retlige principper. I denne forbindelse vil det være nyttigt at erindre om EF-Domstolens retspraksis på følgende områder:

a) når der foreligger en overtrædelse af EU-retten, skal der ved national ret være fastlagt sanktioner, som er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning(25)

b) når en overtrædelse af EU-retten er til skade for en fysisk person, bør denne kunne anmode den nationale domstol om skadeserstatning(26)

c) de procedureregler og sanktioner, som de nationale domstole anvender for at håndhæve EU-retten

- må ikke gøre en sådan håndhævelse alt for vanskelig eller praktisk talt umulig (effektivitetsprincippet)(27), og

- må ikke være mindre favorable end de regler, der gælder for håndhævelse af tilsvarende nationale bestemmelser (ækvivalensprincippet)(28).

Da EU-retten har forrang, må en national domstol ikke anvende nationale bestemmelser, der strider mod disse principper

C. Kommissionens og de nationale domstoles parallelle eller konsekutive anvendelse af EU's konkurrenceregler

11. En national domstol kan anvende EU's konkurrenceregler på en aftale, vedtagelse, samordnet praksis eller ensidig adfærd, der påvirker handelen mellem medlemsstater, samtidig med eller senere end Kommissionen(29). I de efterfølgende punkter skitseres nogle af de forpligtelser, som de nationale domstole i så fald skal opfylde.

12. Hvis en national domstol når frem til en afgørelse før Kommissionen, skal den undgå at træffe en afgørelse, der vil være i strid med den beslutning, som Kommissionen overvejer at vedtage(30). Den nationale domstol kan derfor henvende sig til Kommissionen for at høre, om Kommissionen har indledt en procedure om de samme aftaler, vedtagelser eller former for praksis(31) og i bekræftende fald forhøre sig om procedurens forløb og sandsynligheden for en beslutning i sagen(32). Af hensyn til retssikkerheden kan den nationale domstol også overveje at udsætte sagen, indtil Kommissionen har vedtaget en beslutning(33). Kommissionen vil for sit vedkommende bestræbe sig på at prioritere sager, hvor den har besluttet at indlede en procedure efter artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. .../04, og som er omfattet af nationale procedurer, der er udsat på denne måde, især når resultatet af en civilretlig sag afhænger deraf. Når den nationale domstol ikke med rimelighed kan være i tvivl om Kommissionens forventede beslutning, eller Kommissionen allerede har truffet beslutning i en tilsvarende sag, kan den nationale domstol dog afgøre den verserende sag i overensstemmelse med den forventede eller tidligere beslutning, uden at det er nødvendigt at anmode Kommissionen om ovennævnte oplysninger eller afvente Kommissionens beslutning.

13. Når Kommissionen vedtager en beslutning før den nationale domstol, må sidstnævnte ikke træffe en afgørelse i strid med Kommissionens beslutning. Kommissionsbeslutningens bindende virkning påvirker naturligvis ikke EF-Domstolens endelige fortolkning af EU-retten. Hvis den nationale domstol tvivler på, at Kommissionens beslutning er lovlig, kan den derfor ikke omgå beslutningens bindende virkninger, uden at EF-Domstolen har truffet afgørelse derom(34). Hvis en national domstol ønsker at træffe en afgørelse, der strider mod Kommissionens beslutning, skal den derfor forelægge EF-Domstolen spørgsmålet til præjudiciel afgørelse (EF-traktatens artikel 234). EF-Domstolen vil så afgøre, om Kommissionens beslutning er forenelig med EU-retten. Hvis Kommissionens beslutning indbringes for EU-domstolene i henhold til EF-traktatens artikel 230, og udfaldet af sagen ved den nationale domstol afhænger af, om Kommissionens beslutning er gyldig, bør den nationale domstol dog, for at undgå at træffe en afgørelse i strid med Kommissionens beslutning, udsætte sagen, indtil EU-domstolene har truffet en endelig afgørelse i søgsmålet om annullation af Kommissionens beslutning(35).

14. Når en national domstol udsætter sagen, for eksempel for at afvente Kommissionens beslutning (situation beskrevet i punkt 12 i denne meddelelse) eller indtil EU-domstolene har afsagt endelig dom i et annullationssøgsmål eller i en sag om præjudiciel afgørelse (situation beskrevet i punkt 13), skal den undersøge, om det er nødvendigt at træffe foreløbige forholdsregler for at beskytte parternes interesser(36).

III. SAMARBEJDET MELLEM KOMMISSIONEN OG DE NATIONALE DOMSTOLE

15. Til forskel fra samarbejdsordningen mellem de nationale domstole og EF-Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 234 indeholder EF-traktaten ingen udtrykkelige bestemmelser om et sådant samarbejde mellem de nationale domstole og Kommissionen. EU-domstolene har dog i deres fortolkning af EF-traktatens artikel 10, som forpligter medlemsstaterne til at lette gennemførelsen af Fællesskabets opgaver, fastslået, at denne traktatbestemmelse pålægger de europæiske institutioner og medlemsstaterne gensidige forpligtelser til et loyalt samarbejde med henblik på at opfylde EF-traktatens målsætninger. EF-traktatens artikel 10 indebærer således, at Kommissionen skal bistå de nationale domstole, når de anvender EU-retten(37). Tilsvarende kan de nationale domstole forpligtes til at bistå Kommissionen, når den udfører sine opgaver.

16. Det vil også være hensigtsmæssigt at erindre om samarbejdet mellem de nationale domstole og de nationale myndigheder, især konkurrencemyndighederne, om anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82. Selv om samarbejdet mellem disse nationale myndigheder fortrinsvis reguleres af nationale regler, giver forordningens artikel 15, stk. 3, de nationale konkurrencemyndigheder mulighed for at fremsætte indlæg for de nationale domstole i den pågældende medlemsstat. Punkt 31 og 33-35 i denne meddelelse gælder analogt for disse indlæg.

A. Kommissionen som amicus curiae

17. Kommissionen er forpligtet til at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EU's konkurrenceregler, når de har behov for en sådan bistand for at kunne træffe afgørelse i en sag. I forordningens artikel 15 angives de hyppigste former for en sådan bistand, nemlig videregivelse af oplysninger (punkt 21-25) og Kommissionens udtalelse (punkt 27-30), begge dele efter anmodning fra en national domstol, og Kommissionens mulighed for at fremsætte indlæg (punkt 31-35). Da disse former for bistand er anført i forordningen, kan de ikke begrænses af nationale bestemmelser. Hvis ikke der foreligger EU-procedureregler i denne forbindelse, og sådanne regler er nødvendige for at lette disse former for bistand, skal medlemsstaterne vedtage passende procedureregler for at give såvel de nationale domstole som Kommissionen mulighed for at udnytte forordningens muligheder fuldt ud(38).

18. Den nationale domstol kan sende sin anmodning om bistand skriftligt til:

Europa-Kommissionen Generaldirektoratet for Konkurrence B - 1049 Bruxelles

eller sende den elektronisk til comp-amicus@cec.eu.int.

19. Det skal erindres, at Kommissionen, uanset hvilken form samarbejdet med de nationale domstole antager, vil respektere deres uafhængighed. Den bistand, Kommissionen tilbyder, er derfor ikke bindende for den nationale domstol. Kommissionen skal også sikre sig, at den overholder sin tavshedspligt og beskytter sin egen funktion og uafhængighed(39). Da EF-traktatens artikel 10 tager sigte på at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EU's konkurrenceregler, er Kommissionen forpligtet til at forholde sig neutral og objektiv ved sin bistand. Kommissionens bistand til de nationale domstole er led i dens forpligtelse til at forsvare offentlighedens interesse. Den vil derfor ikke varetage parternes private interesser i den sag, der verserer for den nationale domstol. Som følge heraf vil Kommissionen ikke konsultere nogen af parterne om sin bistand til den nationale domstol. Hvis Kommissionen er blevet kontaktet af en af parterne i den sag, der verserer for en national domstol, med hensyn til spørgsmål, der er rejst ved denne domstol, vil den underrette den pågældende domstol derom, uanset om disse kontakter fandt sted før eller efter den nationale domstols anmodning om samarbejde.

20. Kommissionen vil kort redegøre for sit samarbejde med de nationale domstole i henhold til denne meddelelse i sin årlige beretning om konkurrencepolitikken.

1. Kommissionens oplysningspligt over for de nationale domstole

21. Kommissionens pligt til at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EU's konkurrenceret afspejles fortrinsvis i dens forpligtelse til at meddele dem oplysninger, som den er i besiddelse af. En national domstol kan for eksempel anmode om dokumenter, som Kommissionen er i besiddelse af, eller om oplysninger af proceduremæssig art for at få kendskab til, om Kommissionen er i færd med at behandle en bestemt sag, om Kommissionen har indledt en procedure, eller om den allerede har taget stilling i en sag. En national domstol kan også anmode Kommissionen om, hvornår en beslutning forventes vedtaget, så den kan tage stilling til, om den skal udsætte en sag, eller om det er nødvendigt at træffe foreløbige forholdsregler(40).

22. For at sikre et effektivt samarbejde med de nationale domstole vil Kommissionen bestræbe sig på at meddele den nationale domstol de ønskede oplysninger inden en måned fra det tidspunkt, hvor den modtager anmodning derom. Hvis Kommissionen må bede den nationale domstol om at afklare anmodningen yderligere, eller hvis Kommissionen skal konsultere parter, der berøres direkte af meddelelsen af oplysningerne, regnes denne periode fra det tidspunkt, hvor den modtager de ønskede oplysninger.

23. Når Kommissionen videregiver oplysninger til de nationale domstole, skal den overholde de garantier, som EF-traktatens artikel 287 giver fysiske og juridiske personer(41). Efter EF-traktatens artikel 287 er Kommissionens medlemmer, tjenestemænd og øvrige ansatte forpligtede til ikke at give oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt. Oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt, kan være både fortrolige oplysninger og forretningshemmeligheder. Forretningshemmeligheder er oplysninger, som, hvis de afsløres eller blot meddeles en anden person end den, der har givet dem, kan medføre alvorlig skade på sidstnævntes interesser(42).

24. EF-traktatens artikel 10 sammenholdt med artikel 287 medfører ikke noget absolut forbud mod, at Kommissionen videregiver oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt, til de nationale domstole. Pligten til loyalt samarbejde kræver ifølge EU-domstolenes retspraksis, at Kommissionen giver den nationale domstol oplysninger af en hvilken som helst art, som sidstnævnte måtte anmode om, selv oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt. Ved samarbejdet med de nationale domstole må Kommissionen dog under ingen omstændigheder tilsidesætte de garantier, der er fastsat i EF-traktatens artikel 287.

25. Inden Kommissionen videregiver oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt, til en national domstol, skal den derfor erindre domstolen om dens EU-retlige forpligtelse til at respektere de rettigheder, som EF-traktatens artikel 287 giver fysiske og juridiske personer, ligesom den vil spørge domstolen, om den kan eller vil garantere beskyttelsen af de fortrolige oplysninger og forretningshemmelighederne. Hvis den nationale domstol ikke kan give en sådan garanti, må Kommissionen ikke meddele den de oplysninger, der er omfattet af tavshedspligt(43). Det er først, når den nationale domstol har garanteret, at den vil beskytte de fortrolige oplysninger og forretningshemmelighederne, at Kommissionen videregiver de ønskede oplysninger med angivelse af, hvilke dele der er omfattet af tavshedspligt, og hvilke dele der ikke er omfattet og derfor kan videregives.

26. Der findes yderligere undtagelser for Kommissionens oplysningspligt over for de nationale domstole. Kommissionen kan især afslå at udlevere oplysninger til de nationale domstole, hvis det er nødvendigt for at beskytte EU's interesser eller for at undgå indblanding i dens funktion og uafhængighed, især når det skader gennemførelsen af de opgaver, den har fået tillagt(44).

2. Anmodning om udtalelse om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EU's konkurrenceregler

27. Når en national domstol anmodes om at anvende EU's konkurrenceregler i en verserende sag, kan den først søge vejledning i EU-domstolenes retspraksis eller i Kommissionens forordninger, beslutninger, meddelelser og retningslinjer om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 og 82(45). Hvis disse kilder ikke er tilstrækkelige, kan den nationale domstol anmode Kommissionen om at udtale sig om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EU's konkurrenceregler. For at sikre et effektivt samarbejde med de nationale domstole, vil Kommissionen bestræbe sig på at udtale sig til den nationale domstol inden fire måneder efter modtagelsen af anmodningen. Hvis Kommissionen må anmode den nationale domstol om yderligere oplysninger for at kunne afgive udtalelse, regnes denne periode fra det tidspunkt, hvor den modtager de supplerende oplysninger.

28. Den nationale domstol kan anmode Kommissionen om at afgive udtalelse om økonomiske, faktuelle og juridiske spørgsmål(46). Sidstnævnte påvirker naturligvis ikke den nationale domstols mulighed for eller pligt til at anmode EF-Domstolen om en præjudiciel afgørelse om fortolkningen af EU-retten eller dennes gyldighed i henhold til EF-traktatens artikel 234.

29. Når Kommissionen afgiver udtalelse, vil den kun give den nationale domstol de faktuelle oplysninger eller den økonomiske eller juridiske afklaring, den har bedt om, uden at tage stilling til indholdet i den sag, der verserer for den nationale domstol. I modsætning til EU-domstolenes autoritative fortolkning af EU-retten er Kommissionens udtalelse ikke retligt bindende for den nationale domstol.

30. I overensstemmelse med det i punkt 19 nævnte, vil Kommissionen ikke konsultere parterne, inden den afgiver udtalelse til den nationale domstol. Sidstnævnte skal behandle Kommissionens udtalelse i overensstemmelse med de relevante nationale procedureregler, der skal respektere de generelle EU-retlige principper.

3. Kommissionens indlæg for den nationale domstol

31. Efter forordningens artikel 15, stk. 3, kan de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen fremsætte indlæg om spørgsmål vedrørende anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 eller 82 til en national domstol, der er blevet anmodet om at anvende disse bestemmelser. Forordningen skelner mellem skriftlige indlæg, som de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen kan fremsætte på eget initiativ, og mundtlige indlæg, der kun kan fremsættes med den nationale domstols tilladelse(47).

32. I forordningen er det fastsat, at Kommissionen kun vil fremsætte indlæg, når det er nødvendigt af hensyn til den ensartede anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82. Da dette er formålet med at fremsætte indlæg, vil Kommissionen begrænse dem til en økonomisk og retlig analyse af de faktiske forhold i den sag, der verserer for den nationale domstol.

33. For at Kommissionen kan fremsætte nyttige indlæg, kan de nationale domstole anmodes om at sende Kommissionen en kopi af alle dokumenter, der er nødvendige for vurderingen af sagen, eller sikre at de fremsendes(48). I overensstemmelse med forordningens artikel 15, stk. 3, andet afsnit, vil Kommissionen kun benytte disse dokumenter til udarbejdelse af sine indlæg(49).

34. Da forordningen ikke indeholder bestemmelser om proceduremæssige rammer for fremsættelse af indlæg, er det medlemsstaternes procedureregler og -praksis, der er afgørende for de relevante proceduremæssige rammer. Hvis en medlemsstat endnu ikke har fastlagt de relevante proceduremæssige rammer, skal den nationale domstol afgøre, hvilke procedureregler der er velegnede til fremsættelse af indlæg i den verserende sag.

35. De proceduremæssige rammer bør overholde de principper, der er omhandlet i punkt 10 i denne meddelelse. Dette indebærer blandt andet, at de proceduremæssige rammer for fremsættelse af indlæg om spørgsmål vedrørende anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82

a) skal være forenelige med de generelle EU-retlige principper, især de involverede parters grundlæggende rettigheder

b) ikke kan gøre fremsættelse af sådanne indlæg alt for vanskelig eller praktisk talt umulig (effektivitetsprincippet)(50), og

c) ikke kan gøre fremsættelse af sådanne indlæg vanskeligere end fremsættelse af indlæg i retssager, hvor de tilsvarende nationale regler anvendes (ækvivalensprincippet).

B. De nationale domstole letter Kommissionens rolle i håndhævelsen af EU's konkurrenceregler

36. Da pligten til et loyalt samarbejde også indebærer, at medlemsstaternes myndigheder bistår EU-institutionerne med at opfylde EF-traktatens målsætninger(51), giver forordningen tre eksempler på en sådan bistand: 1) videregivelse af dokumenter, der er nødvendige for vurdering af en sag, hvor Kommissionen ønsker at fremsætte indlæg (jf. punkt 33), 2) fremsendelse af domme om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82 og 3) de nationale domstoles rolle i forbindelse med Kommissionens kontrolbesøg.

1. Fremsendelse af de nationale domstoles domme om anvendelse af EF-traktatens artikel 81 eller 82

37. Efter forordningens artikel 15, stk. 2, skal medlemsstaterne sende Kommissionen en kopi af de skriftlige domme, som de nationale domstole har afsagt i spørgsmål vedrørende anvendelsen af traktatens artikel 81 eller 82. En sådan kopi skal fremsendes omgående, efter at den fulde dom er forkyndt for parterne i skriftlig form. Fremsendelsen af nationale domme om anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 eller 82 og dermed oplysninger om sager ved de nationale domstole giver først og fremmest Kommissionen mulighed for at blive underrettet betids om sager, hvor det vil være rimeligt at fremsætte indlæg, hvis en af parterne appellerer dommen.

2. De nationale domstoles rolle i forbindelse med Kommissionens kontrolundersøgelser

38. Endelig kan de nationale domstole medvirke ved Kommissionens kontrolundersøgelser hos virksomheder og virksomhedssammenslutninger. Deres rolle afhænger af, om kontrolundersøgelserne gennemføres i virksomhedernes lokaler eller i lokaler, hvor der ikke drives virksomhed.

39. Med hensyn til kontrolundersøgelser i virksomhedslokaler kan det være fastsat ved national lovgivning, at en national retshåndhævende myndighed skal have tilladelse fra en national domstol til at bistå Kommissionen i tilfælde, hvor den pågældende virksomhed modsætter sig undersøgelsen. En sådan tilladelse kan også indhentes som en sikkerhedsforanstaltning. Når den nationale domstol behandler anmodningen, har den beføjelse til at kontrollere, at Kommissionens beslutning om kontrolundersøgelsen er ægte, og at de planlagte tvangsindgreb hverken er vilkårlige eller alt for omfattende i forhold til det, der er genstand for kontrolundersøgelsen. Når den nationale domstol kontrollerer, om tvangsindgrebene står i rimeligt forhold til det, kontrolundersøgelsen omfatter, kan den anmode Kommissionen, direkte eller gennem den nationale konkurrencemyndighed, om en udførlig redegørelse for især Kommissionens begrundelse for sin mistanke om overtrædelse af EF-traktatens artikel 81 og 82, og om, hvor alvorlig den formodede overtrædelse er, og hvorledes de pågældende virksomheder er involveret deri(52).

40. Med hensyn til kontrolundersøgelser i andre lokaler end virksomhedslokaler kræver forordningen tilladelse fra en national domstol, for at Kommissionens beslutning om en kontrolundersøgelse kan gennemføres. I dette tilfælde kan den nationale domstol kontrollere, at Kommissionens beslutning om kontrolundersøgelsen er ægte, og at de planlagte tvangsindgreb hverken er vilkårlige eller alt for omfattende i forhold til især den formodede overtrædelses grovhed, betydningen af det ønskede bevismateriale, den pågældende virksomheds deltagelse samt den rimelige sandsynlighed for, at forretningspapirer, der står i forbindelse med genstanden for undersøgelsen, opbevares i de lokaler, som den ønskede tilladelse til at foretage en kontrolundersøgelse vedrører. Den nationale domstol kan anmode Kommissionen, direkte eller gennem den nationale konkurrencemyndighed, om at redegøre udførligt for de forhold, den behøver kendskab til for at kunne efterprøve, om de planlagte tvangsindgreb står i rimeligt forhold til undersøgelsens genstand(53).

41. I de to situationer, der er omhandlet i punkt 39 og 40, kan den nationale domstol ikke sætte spørgsmålstegn ved, om Kommissionens beslutning er lovlig, eller om kontrolundersøgelsen er nødvendig, eller kræve at få forelagt oplysninger i Kommissionens sagsakter(54). Desuden kræver pligten til loyalt samarbejde, at den nationale domstol træffer sin afgørelse inden for et passende tidsrum, som giver Kommissionen mulighed for at gennemføre sin kontrolundersøgelse effektivt(55).

IV. ENDELIGE BESTEMMELSER

42. Denne meddelelse tager sigte på at bistå de nationale domstole ved anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 og 82. Den er ikke bindende for de nationale domstole og påvirker heller ikke EU-medlemsstaternes og fysiske eller juridiske personers rettigheder og forpligtelser efter EU-retten.

43. Denne meddelelse erstatter Kommissionens meddelelse af 1993 om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86(56).

(1) Med hensyn til kriterierne for, hvilke organer der kan betragtes som retter efter EF-traktatens artikel 234, henvises til f.eks. sag C-516/99, Schmid, Saml. 2002, s. 4573, præmis 34 (Domstolen tager "en hel række forhold i betragtning, nemlig om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt").

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1).

(3) Meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder (EUT C ...). I denne meddelelse forstås ved en "national konkurrencemyndighed" den myndighed, der er udpeget af medlemsstaten i henhold til forordningens artikel 35, stk. 1.

(4) En national domstols kompetence afhænger af nationale, europæiske og internationale jurisdiktionsregler. I denne forbindelse skal det erindres, at Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1) finder anvendelse på alle konkurrencesager af civil- og handelsretlig art.

(5) Jf. forordningens artikel 6.

(6) Jf. EF-traktatens artikel 2 og 3.

(7) Sag C-126/97, Eco Swiss, Saml. 1999, s. I-3055, præmis 35-40.

(8) Forenede sager C-430/93 og C-431/93, van Schijndel, Saml. 1995, s. I-4705, præmis 13-22.

(9) Ifølge betragtning 8, sidste punktum, i forordning (EF) nr. 1/2003, finder forordningen kun anvendelse på national lovgivning, der pålægger fysiske personer strafferetlige sanktioner, hvis det er på denne måde, de konkurrenceregler, der finder anvendelse på virksomheder, håndhæves.

(10) Sag T-24/90, Automec, Saml. 1992, s. II-2223, præmis 85.

(11) Med hensyn til en yderligere afklaring af begrebet "påvirkning af samhandelen" henvises til meddelelsen derom (EUT C ...).

(12) Forordningens artikel 3, stk. 1.

(13) Jf. også meddelelsen om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3 (EUT C ...).

(14) Sag 14/68, Walt Wilhelm, Saml. 1969, s. 1, og forenede sager 253/78 og 1-3/79, Giry og Guerlain, Saml. 1980, s. 2327, præmis 15-17.

(15) Sag 106/77, Simmenthal, Saml. 1978, s. 21, og sag C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi (CIF), Saml. 2003, præmis 49.

(16) En national domstol kan f.eks. anmodes om at håndhæve en kommissionsbeslutning i henhold til forordningens artikel 7-10, 23 og 24.

(17) Jf. f.eks. sag 5/88, Wachauf, Saml. 1989, s. 2609, præmis 19.

(18) Forenede sager C-215/96 og C-216/96, Bagnasco, Saml. 1999, s. I-135, præmis 50.

(19) Sag 63/75, Fonderies Roubaix, Saml. 1976, s. 111, præmis 9-11, og sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 46.

(20) De nationale domstoles og Kommissionens parallelle eller konsekutive anvendelse af EU's konkurrenceregler beskrives nærmere i punkt 11-14.

(21) Sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen, Saml. 1989, s. 803, præmis 27, og sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 50. En liste over Kommissionens retningslinjer, meddelelser og forordninger på konkurrenceområdet, især forordninger om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, er vedføjet som bilag til denne meddelelse. Med hensyn til Kommissionens beslutninger i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82 (siden 1964), henvises til http://www.europa.eu.int/comm/ competition/antitrust/cases/.

(22) Forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995, s. I-4471, præmis 32.

(23) De nationale domstoles mulighed for at anmode Kommissionen om en udtalelse beskrives nærmere i punkt 27-29.

(24) Med hensyn til indlæg henvises til punkt 31-35.

(25) Sag 68/88, Kommissionen mod Grækenland, Saml. 1989, s. 2965, præmis 23-25.

(26) Med hensyn til skadeserstatning ved en virksomheds overtrædelse henvises til sag C-453/99, Courage og Crehan, Saml. 2001, s. 6297, præmis 26 og 27. Med hensyn til skadeserstatning ved en overtrædelse begået af en medlemsstat eller en statslig myndighed og om betingelserne for et sådant erstatningsansvar henvises til f.eks. forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich, Saml. 1991, s. I-5357, præmis 33-36; sag C-271/91, Marshall mod Southampton and South West Hampshire Area Health Authority, Saml. 1993, s. I-4367, præmis 30 og præmis 34-35, forenede sager C-46/93 og C-48/93, Brasserie du Pêcheur og Factortame, Saml. 1996, s. I-1029, forenede sager C-392/93, British Telecommunications, Saml. 1996, s. I-1631, præmis 39-46, og forenede sager C-178/94, C-179/94 og C-188/94-190/94, Dillenkofer, Saml. 1996, s. I-4845, præmis 22-26 og 72.

(27) Jf. f.eks. sag 33/76, Rewe, Saml. 1976, s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Saml. 1976, s. 2043, præmis 12, og sag 79/83, Harz, Saml. 1984, s. 1921, præmis 18 og 23.

(28) Jf. f.eks. i sag 33/76, Rewe, Saml. 1976, s. 1989, præmis 5; sag 158/80, Rewe, Saml. 1981, s. 1805, præmis 44; sag 199/82, San Giorgio, Saml. 1983, s. 3595, præmis 12, og sag C-231/96, Edis, Saml. 1998, s. I-4951, præmis 36 og 37.

(29) Forordningens artikel 11, stk. 6, sammenholdt med artikel 35, stk. 3 og 4, forhindrer kun, at EF-traktatens artikel 81 eller 82 kan anvendes parallelt af Kommissionen og en national domstol i de tilfælde, hvor sidstnævnte er blevet udpeget som national konkurrencemyndighed.

(30) Forordningens artikel 16, stk. 1.

(31) Når Kommissionen indleder en procedure med henblik på vedtagelse af en beslutning i henhold til forordningens artikel 7-10, kan den offentliggøre dette i Den Europæiske Unions Tidende (jf. artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. ... om procedurer i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82 (EUT L ...)). Ifølge Domstolen indebærer det forhold, at Kommissionens indleder en procedure, en myndighedsakt, hvorved den manifesterer sin vilje til at træffe en beslutning (sag 48/72, Brasserie de Haecht, Saml. 1973, s. 77, præmis 16).

(32) Sag 234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 53, og forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995, s. I-4471, præmis 34. Der redegøres yderligere for dette spørgsmål i punkt 21 i denne meddelelse.

(33) Jf. forordningens artikel 16, stk. 1, sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 47, og sag C-344/98, Masterfoods, Saml. 2000, s. I-11369, præmis 51.

(34) Sag 314/85, Foto-Frost, Saml. 1987, s. 4199, præmis 12-20.

(35) Jf. forordningens artikel 16, stk. 1, og sag C-344/98, Masterfoods, Saml. 2000, s. I-11369, præmis 52 og 57.

(36) Sag C-344/98, Masterfoods, Saml. 2000, s. I-11369, præmis 58.

(37) Sag C-2/88 Imm, Zwartveld, Saml. 1990, s. I-3365, præmis 16-22, og sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 53.

(38) Med hensyn til sådanne nationale procedurereglers forenelighed med de generelle EU-retlige principper henvises til punkt 9 og 10 i denne meddelelse.

(39) Med hensyn til disse forpligtelser henvises til f.eks. punkt 22-25 i denne meddelelse.

(40) Sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 53, og forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995, s. I-4471, præmis 34.

(41) Sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 53.

(42) Sag T-353/94, Postbank, Saml. 1996, s. II-921, præmis 86 og 87, og sag 145/83, Adams, Saml. 1985, s. 3539, præmis 34.

(43) Sag C-2/88, Zwartveld, Saml. 1990, s. I-4405, præmis 10 og 11, og sag T-353/94, Postbank, Saml. 1996, s. II-921, præmis 93.

(44) Sag C-2/88, Zwartveld, Saml. 1990, s. I-4405, præmis 10 og 11; sag C-275/00, First og Franex, Saml. 2002, s. I-10943, præmis 49, og sag T-353/94, Postbank, Saml. 1996, s. II-921, præmis 93.

(45) Jf. punkt 8 i denne meddelelse.

(46) Sag C-234/89, Delimitis, Saml. 1991, s. I-935, præmis 53, og forenede sager C-319/93, C-40/94 og C-224/94, Dijkstra, Saml. 1995, s. I-4471, præmis 34.

(47) Efter forordningens artikel 15, stk. 4, påvirker dette ikke de nationale konkurrencemyndigheders mere vidtrækkende beføjelser efter national ret til at fremsætte indlæg for domstolene.

(48) Jf. sag 96/81, Kommissionen mod Nederlandene, Saml. 1982, s. 1791, præmis 7, og sag 272/86, Kommissionen mod Grækenland, Saml. 1988, s. 4875, præmis 30.

(49) Jf. også forordningens artikel 28, stk. 2, der forbyder Kommissionen at videregive oplysninger, som den har modtaget, og som er omfattet af tavshedspligten.

(50) Forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst, Saml. 1989, s. 2859, præmis 33. Jf. også forordningens artikel 15, stk. 3.

(51) Sag C-69/90, Kommissionen mod Italien, Saml. 1991, s. 6011, præmis 15.

(52) Forordningens artikel 20, stk. 6-8, og sag C-94/00, Roquette Frères, Saml. 2002, s. 9011.

(53) Forordningen artikel 21, stk. 3.

(54) Sag C-94/00, Roquette Frères, Saml. 2002, s. 9011, præmis 39 og 62-66.

(55) Ibid., præmis 91 og 92.

(56) EFT C 39 af 1993, s. 6.

BILAG

KOMMISSIONENS GRUPPEFRITAGELSESFORORDNINGER, MEDDELELSER OG RETNINGSLINJER

Denne fortegnelse er også tilgængelig på Europa-Kommissionens websted for konkurrence, hvor den også opdateres:

http://europa.eu.int/comm/ competition/antitrust/legislation/

A. Regler, der ikke er sektorspecifikke

1. Meddelelser af generel karakter

- Meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret (EFT C 372 af 9.12.1997, s. 5).

- Meddelelse om aftaler af ringe betydning, der ikke indebærer en mærkbar begrænsning af konkurrencen i henhold til artikel 81, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (bagatelaftaler) (EFT C 368 af 22.12.2001, s. 13).

- Meddelelse om begrebet påvirkning af samhandelen i traktatens artikel 81 og 82 (EFT C ...).

- Retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 81, stk. 3 (EFT C ...).

2. Vertikale aftaler

- Forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT L 336 af 29.12.1999, s. 21).

- Retningslinjer for vertikale begrænsninger (EFT C 291 af 13.10.2000, s. 1).

3. Horisontale samarbejdsaftaler

- Forordning (EF) nr. 2658/2000 af 29. november 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af specialiseringsaftaler (EFT L 304 af 5.12.2000, s. 3).

- Forordning (EF) nr. 2659/2000 af 29. november 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af forsknings- og udviklingsaftaler (EFT L 304 af 5.12.2000, s. 7).

- Retningslinjer for anvendelsen af artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler (EFT C 3 af 6.1.2001, s. 2).

4. Licensaftaler om teknologioverførsel

- Forordning (EF) nr. ... om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af teknologioverførselsaftaler (EUT L ...).

- Retningslinjer for anvendelse af EF-traktatens artikel 81 på teknologioverførselsaftaler (EUT L ...).

B. Sektorspecifikke regler

1. Forsikring

- Forordning (EF) nr. 358/2003 af 27. februar 2003 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis på forsikringsområdet (EFT L 53 af 28.2.2003, s. 8).

2. Motorkøretøjer

- Forordning (EF) nr. 1400/2002 af 31. juli 2002 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis inden for motorkøretøjsbranchen (EFT L 203 af 1.8.2002, s. 30).

3. Telekommunikation og posttjenester

- Retningslinjer for anvendelse af EU's konkurrenceregler på telekommunikationssektoren (EFT C 233 af 6.9.1991, s. 2).

- Meddelelse om anvendelse af konkurrencereglerne på postsektoren og på vurderingen af visse statslige foranstaltninger i relation til posttjenesterne (EFT C 39 af 6.2.1998, s. 2).

- Meddelelse om anvendelsen af konkurrencereglerne på aftaler om netadgang i telesektoren - Rammebestemmelser, relevante markeder og principper (EFT C 265 af 22.8.1998, s. 2).

- Retningslinjer for markedsanalyse og beregning af stærk markedsposition i henhold til EU-rammebestemmelserne for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (EFT C 165 af 11.7.2002, s. 6).

4. Transport

- Forordning (EØF) nr. 1617/93 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis vedrørende fælles udarbejdelse og samordning af fartplaner, fælles drift, konsultationer om passager- og fragttakster inden for ruteflyvning samt tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i lufthavne (slots) (EFT L 155 af 26.6.1993, s. 18).

- Meddelelse om afklaring af Kommissionens henstillinger om anvendelsen af konkurrencereglerne på nye transportinfrastrukturprojekter (EFT C 298 af 30.9.1997, s. 5).

- Forordning (EF) nr. 823/2000 af 19. april 2000 om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis mellem linjerederier (konsortier) (EFT L 100 af 20.4.2000, s. 24)

Udkast til Kommissionens meddelelse om Kommissionens behandling af klager i henhold til EF-traktatens artikel 81 og 82

I. INDLEDNING OG EMNE FOR MEDDELELSEN

1. Med Rådets forordning (EF) nr. 1/2003(1) indføres en ordning med parallel kompetence for, hvordan EF-traktatens artikel 81 og 82 anvendes af Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder og domstole. Forordningen anerkender specielt de komplementære funktioner, der udøves af Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder, når de fungerer som offentlige håndhævere, og af medlemsstaternes domstole, der afgør private retssager med henblik på at sikre enkeltpersoners rettigheder i henhold til artikel 81 og 82(2).

2. I henhold til forordning (EF) nr. 1/2003 kan de offentlige håndhævere koncentrere deres indsats om undersøgelse af alvorlige overtrædelser af artikel 81 og 82, som ofte er vanskelige at afsløre. For at kunne gennemføre deres håndhævelsesaktiviteter er de afhængige af oplysninger fra erhvervsdrivende og forbrugere på markedet.

3. Kommissionen ønsker derfor at tilskynde borgere og virksomheder til at henvende sig til de offentlige håndhævere for at underrette dem om formodede overtrædelser af konkurrencereglerne. På Kommissionens niveau kan dette gøres på to måder, hvoraf den ene består i at indgive en klage i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003. I henhold til artikel 5-9 i forordning nr. [...](3), skal sådanne klager opfylde visse krav.

4. Den anden måde består i at fremlægge markedsoplysninger, som ikke skal opfylde kravene til klager i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003. Til det formål har Kommissionen oprettet en særlig webside til indsamling af oplysninger fra borgere og virksomheder og disses sammenslutninger, som ønsker at underrette Kommissionen om formodede overtrædelser af artikel 81 og 82. Sådanne oplysninger kan være udgangspunktet for en undersøgelse fra Kommissionens side(4). Oplysninger om formodede overtrædelser kan sendes til:

http://europa.eu.int/dgcomp/ info-on-anti-competitive-practices

eller til: Europa-Kommissionen GD for Konkurrence B - 1049 Bruxelles.

5. Med forbehold af fællesskabsdomstolenes fortolkning af forordning (EF) nr. 1/2003 og Kommissionens forordning nr. [...] skal denne meddelelse tjene til vejledning for borgere og virksomheder, der søger retshjælp mod formodede overtrædelser af konkurrencereglerne. Meddelelsen indeholder to hoveddele:

- Del II orienterer om valget mellem en klage til Kommissionen og et søgsmål ved en national domstol. Der henvises endvidere til principperne angående arbejdsdelingen mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder inden for det håndhævelsessystem, der er indført med forordning (EF) nr. 1/2003 (der er redegjort for disse principper i meddelelsen om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder(5)).

- Del III redegør for Kommissionens behandling af klager i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003.

6. Denne meddelelse behandler ikke følgende situationer:

- klager indgivet af medlemsstaterne i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003

- klager, hvori Kommissionen anmodes om at træffe foranstaltninger mod en medlemsstat i henhold til traktatens artikel 86, stk. 3, i forbindelse med artikel 81 eller 82

- klager vedrørende traktatens artikel 87 om statsstøtte

- klager vedrørende overtrædelser begået af medlemsstater, som Kommissionen kan retsforfølge inden for rammerne af traktatens artikel 226(6).

II. FORSKELLIGE MULIGHEDER FOR INDGIVELSE AF KLAGER OVER FORMODEDE OVERTRÆDELSER AF ARTIKEL 81 ELLER 82

A. Klager i det nye håndhævelsessystem, der er indført med forordning (EF) nr. 1/2003

7. Afhængig af klagens karakter kan en klager enten indbringe sin klage for en national domstol eller en konkurrencemyndighed, der fungerer som offentlig håndhæver. Formålet med denne del af meddelelsen er at hjælpe potentielle klagere til at træffe et begrundet valg, når de skal beslutte, om de skal henvende sig til Kommissionen, til en af medlemsstaternes konkurrencemyndigheder eller til en national domstol.

8. Mens nationale domstole skal beskytte enkeltpersoners rettigheder og således er bundet til at afsige kendelser i sager, de har fået forelagt, kan offentlige håndhævere ikke undersøge alle klager, men må foretage en prioritering i deres behandling af sager. Domstolen har fastslået, at Kommissionen, som efter EF-traktatens artikel 85, stk. 1, har til opgave at påse, at de i traktatens artikel 81 og 82 fastlagte principper anvendes, skal fastlægge og gennemføre den fælles konkurrencepolitik, og med henblik på at kunne udføre den opgave effektivt er den berettiget til at prioritere de klager, den modtager, forskelligt(7).

9. Forordning (EF) nr. 1/2003 bemyndiger medlemsstaternes domstole og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder til at anvende artikel 81 og 82 i deres helhed sammen med Kommissionen. Et af de vigtigste mål for forordning (EF) nr. 1/2003 er at sikre, at medlemsstaternes domstole og konkurrencemyndigheder deltager aktivt i håndhævelsen af artikel 81 og 82(8).

10. Det fastsættes endvidere i artikel 3 i forordning (EF) nr. 1/2003, at medlemsstaternes domstole og konkurrencemyndigheder skal anvende artikel 81 og 82 på alle sager vedrørende aftaler eller adfærd, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater, og på hvilke de anvender national konkurrenceret. Desuden indeholder artikel 11 og 15 i forordningen en række mekanismer, ved hjælp af hvilke medlemsstaternes domstole og konkurrencemyndigheder kan samarbejde med Kommissionen om håndhævelsen af artikel 81 og 82.

11. På denne nye lovgivningsmæssige baggrund har Kommissionen til hensigt at samle sine håndhævelsesressourcer om følgende områder:

- håndhævelse af Fællesskabets konkurrenceregler i sager, hvor den har særlige forudsætninger(9), idet den koncentrerer sig om de alvorligste overtrædelser(10)

- behandling af sager, i relation til hvilke Kommissionen bør træffe foranstaltninger med henblik på at definere Fællesskabets konkurrencepolitik og/eller sikre en konsekvent anvendelse af artikel 81 eller 82.

B. Den private og offentlige håndhævelses komplementære roller

12. Fællesskabets domstole har konsekvent fastslået, at det er de nationale domstoles opgave at beskytte rettigheder for enkeltpersoner, der skabes som følge af den direkte virkning af artikel 81, stk. 1, og 82(11).

13. Kun nationale domstole kan træffe afgørelse om gyldigheden eller ugyldigheden af kontrakter, og kun nationale domstole kan tilkende enkeltpersoner erstatning i tilfælde af en overtrædelse af EF-traktatens artikel 81 og 82. For at sikre den fulde virkning af Fællesskabets konkurrenceregler kan enhver enkeltperson ifølge Domstolens retspraksis kræve erstatning for skade påført vedkommende som følge af en aftale eller en adfærd, der begrænser eller fordrejer konkurrencen. Sådanne erstatningssøgsmål ved de nationale domstole kan yde et væsentligt bidrag til opretholdelsen af en effektiv konkurrence inden for Fællesskabet, idet de er egnet til at hindre, at virksomhederne indgår eller anvender forskellige former for konkurrencebegrænsende aftaler eller adfærd(12).

14. I forordning (EF) nr. 1/2003 tages der udtrykkeligt hensyn til det forhold, at de nationale domstole skal spille en væsentlig rolle i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceregler(13). Ved at udvide beføjelserne til at anvende artikel 81, stk. 3, til også at gælde for de nationale domstole fjerner forordningen muligheden for, at virksomhederne kan forsinke nationale retssager gennem en anmeldelse til Kommissionen, og fjerner således en hindring for private retssager, som fandtes under forordning nr. 17(14).

15. Med forbehold af de nationale domstoles ret eller pligt til at rette et præjudicielt spørgsmål til Domstolen i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 234, fastsættes det udtrykkeligt i artikel 15, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003, at de nationale domstole kan anmode Kommissionen om udtalelser eller oplysninger. Denne bestemmelse tager sigte på at lette de nationale domstoles anvendelse af artikel 81 og 82(15).

16. Et søgsmål ved de nationale domstole har følgende fordele for klagerne:

- De nationale domstole kan yde erstatning for tab, der er lidt som følge af en overtrædelse af artikel 81 eller 82.

- De nationale domstole kan afsige kendelser om betalingskrav eller kontraktmæssige forpligtelser, der følger af en aftale, som de undersøger i henhold til artikel 81.

- Det tilkommer de nationale domstole at anvende den civilretlige sanktions ugyldighed i artikel 81, stk. 2, i kontraktforhold mellem borgerne(16). De kan på grundlag af gældende national lovgivning specielt tage stilling til, hvilken rækkevidde og hvilke konsekvenser det har, at visse af kontraktbestemmelserne er ugyldige i medfør af artikel 81, stk. 2, navnlig for de øvrige elementer i aftalen(17).

- De nationale domstole har normalt bedre forudsætninger for at træffe beslutning om foreløbige forholdsregler end Kommissionen(18).

- Ved de nationale domstole er det muligt at kombinere et krav i henhold til Fællesskabets konkurrenceret med andre krav i henhold til national ret.

- Domstolene har normalt beføjelse til at tilkende den part, der får medhold, sagsomkostninger. Dette er aldrig muligt i en administrativ procedure ved Kommissionen.

17. Det forhold, at en klager kan sikre beskyttelse af sine rettigheder gennem et søgsmål ved en national domstol, er et vigtigt element, som Kommissionen kan tage i betragtning, når den undersøger Fællesskabets interesse i at efterforske en klage(19).

18. Kommissionen er af den opfattelse, at det nye håndhævelsessystem, der er indført med forordning (EF) nr. 1/2003, styrker klagernes muligheder for at søge og opnå effektive retsmidler ved de nationale retsinstanser.

C. Arbejdsdelingen mellem de offentlige håndhævere i Det Europæiske Fællesskab

19. Forordning (EF) nr. 1/2003 skaber et system med parallel kompetence i forbindelse med anvendelsen af artikel 81 og 82, idet medlemsstaternes konkurrencemyndigheder gives beføjelse til at anvende artikel 81 og 82 i deres helhed (artikel 5). De nationale konkurrencemyndigheders decentraliserede håndhævelse fremmes endvidere gennem muligheden for at udveksle oplysninger (artikel 12) og yde hinanden bistand i forbindelse med undersøgelser (artikel 22).

20. Forordningen regulerer ikke arbejdsdelingen mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder, men overlader fordelingen af sagsarbejdet til samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder inden for Det Europæiske Konkurrencenetværk (ECN). Forordningens formål er at sikre en effektiv håndhævelse af artikel 81 og 82 gennem en fleksibel fordeling af sagsarbejdet mellem de offentlige håndhævere i Fællesskabet.

21. Retningslinjerne for arbejdsdelingen mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder er fastlagt i en særskilt meddelelse(20). Vejledningen i den pågældende meddelelse, som angår relationerne mellem de offentlige håndhævere, vil være af interesse for klagere, idet den giver dem mulighed for at rette en klage til den mynd