1. Indledning

Grøn infrastruktur er defineret i EU-strategien for grøn infrastruktur som "et strategisk planlagt net af naturlige og delvis naturlige områder med andre miljøfunktioner, der udformes og forvaltes, så det leverer en bred vifte af økosystemtjenester. Grøn infrastruktur omfatter grønne områder (eller blå, hvis der er tale om akvatiske økosystemer) og andre fysiske elementer på landjorden (herunder kystområder) og havområder. På land findes grøn infrastruktur i land- og byområder".

I modsætning til grå infrastruktur, som kun tjener ét formål, kan grønne områder med biologisk mangfoldighed udføre en bred vifte af yderst nyttige funktioner, ofte samtidig og med meget lave omkostninger til gavn for mennesket, naturen og økonomien.

I EU omfatter grøn infrastruktur (GI) Natura 2000-nettet, som er rygraden, samt naturlige og delvis naturlige områder uden for Natura 2000 såsom parker, private haver, hække, bræmmer med vegetation langs floder og strukturrige landbrugsarealer med bestemte egenskaber og praksisser samt kunstige egenskaber såsom grønne tage, grønne mure eller grønne broer og fisketrapper. De årlige fordele ved økosystemtjenester fra Natura 2000-nettet anslås at være 300 mia. EUR i hele EU, og fordelene ved grøn infrastruktur går langt ud over dette.

Mål 2 i EU's 2020-strategi for biodiversitet angiver, at "I 2020 opretholdes og forbedres økosystemer og økosystemtjenester ved at etablere grøn infrastruktur og retablere mindst 15 % af de nedbrudte økosystemer". Ved at opfylde dette mål 2 fuldt ud og genoprette Natura-2000 til en gunstig status vil der yderligere kunne skabes op til henholdsvis 50 000 og 140 000 arbejdspladser og op til 4,2 og 11,1 mia. EUR i direkte udbytte årligt samt en bred vifte af fordele fra økosystemtjenester.

Kommissionen vedtog i 2013 en EU-strategi for grøn infrastruktur (GI-strategi) for at øge disse økonomiske fordele ved at tiltrække større investeringer i Europas naturkapital med henblik på at nå sine biodiversitetsmål inden 2020. Den omfattede fire prioriterede arbejdsforløb: fremme af grøn infrastruktur på de vigtigste politikområder, forbedre information, udbygning af videngrundlaget og fremme af innovation, forbedre adgang til finansiering og bidrage til udviklingen af grønne infrastrukturprojekter på EU-plan.

Strategien påtænker, at inden udgangen af 2017 skal Kommissionen gøre status over udviklingen af grøn infrastruktur og offentliggøre en rapport om de høstede erfaringer samt henstillinger om indsatsen fremover. Handlingsplanen for naturen, mennesket og økonomien angiver, at denne gennemgang desuden vil oplyse om vejen frem mod en strategisk investering i grøn infrastruktur i EU. Den bidrager også til den endelige evaluering af EU's 2020-strategi for biodiversitet.

Gennemgangen beskriver fremskridtene, der er gjort, og udfordringerne, der er opstået, på både EU-plan og i medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af strategiens fire prioriterede arbejdsforløb, drager nogle konklusioner og fremsætter forslag til den videre gennemførelse af strategien.

2. Vurdering af fremskridt og udfordringer

2.1 Fremme af grøn infrastruktur på de vigtigste politikområder: fremskridt og udfordringer

Strategien for grøn infrastruktur understregede behovet for at sikre, at grøn infrastruktur bliver en fast bestanddel af den fysiske planlægning og den territoriale udvikling og fuldt ud integreres i gennemførelsen af politikkerne, hvis målsætninger helt eller delvist kan opnås ved hjælp af naturbaserede løsninger. Den angav, at regional- og samhørighedspolitik, klima- og miljøpolitik, katastroferisikostyrings-, sundheds- og forbrugerpolitik samt den fælles landbrugspolitik vil være de centrale områder, hvorigennem grøn infrastruktur fremmes. Natura 2000-nettets lokaliteter og funktioner er rygraden i EU's grønne infrastruktur. Kvalitetskontrollen af naturdirektiverne konkluderede, at selv om direktiverne er vigtige instrumenter for EU's 2020-strategi for biodiversitet, kan de ikke alene opnå EU's 2020-mål om at vende tabet af biodiversitet. Handlingsplanen for naturen, mennesket og økonomien fastsætter yderligere foranstaltninger såsom iværksættelsen af vejledning, der skal støtte udbredelsen af grønne infrastrukturprojekter på EU-plan for en bedre forbindelse mellem Natura 2000-områderne, med henblik på at nå målsætningerne i naturdirektiverne samtidig med, at der også bidrages til EU's biodiversitetsmål.

Udbredelsen af grøn infrastruktur kan opnås både ved bevaringen af eksisterende økosystemer med biologisk mangfoldighed i god stand og retablering af nedbrudte økosystemer, både inden og uden for rammerne af Natura 2000-nettet. I henhold til fugle- og habitatdirektiverne er medlemsstaterne forpligtede til at formulere genopretningsmålsætninger og -foranstaltninger for Natura 2000-lokaliteterne, hvor arter og levesteder endnu ikke har opnået en gunstig bevaringsstatus. Et vigtigt redskab til at fastsætte prioriteterne for bevaring og genopretning på regionalt og nationalt plan er de prioriterede aktionsplaner, der er udarbejdet af medlemsstaterne i henhold til artikel 8 i habitatdirektivet. Det nye format for disse prioriterede aktionsplaner omfatter muligheden for at medtage oplysninger om relaterede bredere foranstaltninger vedrørende grøn infrastruktur.

Aktion 6a i strategien om biodiversitet opfordrede medlemsstaterne til inden 2014 med hjælp fra Kommissionen at udarbejde en strategisk ramme for at fastsætte prioriteter for genopretning af økosystemet på regionalt og nationalt plan samt på EU-plan. I 2014 offentliggjorde Kommissionen en undersøgelse for at hjælpe medlemsstaterne med at prioritere genopretningen af nedbrudte økosystemer. Selv om der kun er fastlagt få prioriteringsrammer for genoprettelse af økosystemer på nationalt og regionalt plan, finder genopretning sted – ofte som svar på anden relevant EU-lovgivning såsom vandrammedirektivet (VRD) og havstrategirammedirektivet (HSRD). Der er behov for en øget indsats for at færdiggøre nationale prioriteringsrammer for genoprettelse af økosystemer med henblik på at gennemføre aktion 6b sammen med de prioriterede aktionsplaner i henhold til naturdirektiverne på en måde, der er i overensstemmelse med den metodiske tilgang for EU-initiativet om kortlægning og vurdering af økosystemer (MAES), og økosystemtjenester og med genopretningsaktiviteter, der er krævet i EU-lovgivningen.

Adskillige medlemsstater har oprettet økologiske net eller tilsvarende instrumenter. I mange medlemsstater er målsætninger eller krav, der specifikt vedrører grøn infrastruktur, medtaget i bredere politikker og lovgivning om biodiversitet og naturbevarelse. For eksempel indeholder en række nationale strategier og -planer om biodiversitet henvisninger til grøn infrastruktur (enten ved direkte angivelse heraf eller ved at anvende anden terminologi, der afspejler det samme koncept). Grøn infrastruktur behandles også implicit i instrumenter, der vedrører bestemte økosystemer såsom Irlands nationale strategi for tørvemoser. Med undtagelse af Tysklands "nationale koncept for grøn infrastruktur" har medlemsstaterne dog endnu ikke vedtaget nationale strategier, der specifikt er rettet mod grøn infrastruktur. Ikke desto mindre er der ved at blive udviklet nationale strategier (f.eks. i Spanien), og andre politikker og lovgivningsinstrumenter behandler – i det mindste implicit – konceptet for grøn infrastruktur, som er defineret i EU-strategien for grøn infrastruktur.

Hvad angår EU's vandpolitik, kan foranstaltninger vedrørende naturlig vandbinding bidrage til at bremse strømmen af overfladevand, øge infiltrationen samt nedbringe forurening ved hjælp af naturlige processer. Sådanne foranstaltninger har vist sig at være omkostningseffektive tilgange til at nå målsætningerne i vandrammedirektivet og oversvømmelsesdirektivet, samtidig med at de bidrager til beskyttelse af biodiversitet og tilpasning til klimaforandringer. Vejledningen om foranstaltninger vedrørende naturlig vandbinding blev udarbejdet, og via EU's struktur- og landbrugsfonde blev der tilskyndet til gennemførelsen af foranstaltningerne ved udarbejdelse af medlemsstaternes operationelle programmer og landbrugsprogrammer. En efterfølgende vurdering af de operationelle programmer peger på, at på trods af at der er sket visse fremskridt, skal der gøres mere for at fremme strategiske og integrerede programmer, og at planlægningen af større grønne infrastrukturer og mere omfattende foranstaltninger vedrørende naturlig vandbinding vil medføre fordele for vandkvaliteten, beskytte mod oversvømmelser samt nå biodiversitetsmålene. Oplysninger vedrørende muligheder for planlægning med henblik på at identificere multifunktionelle områder, som har den største mulighed for at levere økosystemtjenester, fremgår af arbejdsdokumenter vedrørende kortlægning og vurdering af økosystemer, vandområdeplaner og prioriteringsrammer for genoprettelse af økosystemer.

I henhold til EU's politik om maritime anliggender og fiskeri, omtales grøn infrastruktur som et værktøj, der kan bidrage til den bæredygtige udvikling af kystområder. Artikel 5 i direktivet om rammerne for maritim fysisk planlægning omfatter grøn infrastrukturs primære mål, idet det anføres, at "medlemsstaterne skal tilsigte at bidrage til bevarelse, beskyttelse og forbedring af miljøet, herunder modstandsdygtighed over for konsekvenserne af klimaforandringerne". Grøn infrastruktur anvendes dog ikke i et tilstrækkeligt omfang i maritim fysisk planlægning, hvor det kunne bidrage til sunde marine økosystemer, og give væsentlige fordele for så vidt angår fødevareproduktion, rekreation og turisme, modvirkning af og tilpasning til klimaændringerne, kystsikring og katastrofeforebyggelse.

Selv om konceptet for grøn infrastruktur ikke indgik i havstrategirammedirektivet, er dets mål i overensstemmelse hermed, eftersom direktivet har til hensigt at sikre rene, sunde og produktive oceaner og have. Der gøres nogle forsøg på at oprette maritime grønne net ved at etablere sammenhængende net bestående af beskyttede havområder i henhold til artikel 13.4. Foranstaltninger, der er truffet i medfør af direktivet, vil fortsætte med at fokusere på vigtigheden af at forbedre havmiljøet på baggrund af et grænseoverskridende/regionalt perspektiv med hjælp fra en række nye kriterier og metodiske standarder. Anvendelsen af grøn infrastruktur kan bidrage til at nå dette mål.

Økosystembaserede løsninger og grøn infrastruktur anerkendes som værende relevante tilgange, der kan tage fat på klimaændringer i EU-strategien for tilpasning til klimaændringer. Aktion 7 i strategien indeholder en særlig henvisning til grøn infrastruktur i forbindelse med modstandsdygtighed over for grå infrastruktur. På internationalt plan er klimarelaterede fordele ved økosystembaserede tilgange blevet fremhævet i konventionen om den biologiske mangfoldighed og i Parisaftalen. Der er dog mulighed for yderligere synergieffekter som følge af stigningen i antallet af naturkatastrofer, der skyldes klimaændringer såsom de ekstreme vejrbetingede hændelser i 2017, herunder skovbrande, storme og oversvømmelser. Der kan gøres mere for at fremhæve de mange fordele, som grøn infrastruktur har i forbindelse med afbødning af og tilpasning til klimaændringer, både direkte i form af eksempelvis kulstofbinding og indirekte ved at nedbringe energiefterspørgslen og forureningen som følge af aktiv transport med fokus på grøn infrastruktur (såsom cykling og gang), afbøde varmeøeffekterne og reducere behovet for at nedkøle og opvarme bygninger, idet der anvendes grønne tage og grønne mure.

Gennemgangen af EU-tilpasningsstrategien giver mulighed for at overveje, hvordan udbredelsen af grøn infrastruktur kan fremmes endnu mere, så der på en omkostningseffektiv måde kan skabes klimaresistente samfund. Dette er ligeledes tilfældet med gennemgangen af EU-vandstrategien (direktivet om rensning af byspildevand, vandrammedirektivet, rammedirektivet). Der kan også udforskes yderligere synergieffekter med borgmesterpagten om klima og energi eller ICLEI – Lokale myndigheder for bæredygtighed.