31. 12.81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/29 
Udtalelse om perspektiverne for Fællesskabets politik i 1980'erne 
Udvalgets udtalelse har ingen tekst som grundlag. 
A. UDTALELSENS JURIDISKE GRUNDLAG 
Udvalget besluttede på sin 185. plenarforsamling den 25. og 26. februar 1981, på forslag 
fra sit præsidium at afgive en udtalelse om det nævnte emne. 
B. DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALGS UDTALELSE 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 191. plenarforsamling, afholdt i 
Bruxelles den 28. og 29. oktober 1981, sin udtalelse om det nævnte emne. 
Udtalelsens ordlyd er følgende: 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG HAR — 
under henvisning til beslutning truffet på forslag af 
præsidiet på plenarforsamlingen af 25. og 26. februar 
1981 om at fremsætte en initiativudtalelse om per­
spektiverne for Fællesskabets politik i 1980'erne og 
om at nedsætte et underudvalg i henhold til forret­
ningsordenens artikel 17 til at udarbejde forslag til 
udtalelse, 
under henvisning til mundtlig beretning aflagt af 
ordføreren, J. De Bruyn, 
under henvisning til forhandlingerne på den 191. 
plenarforsamling af 27. og 28. oktober 1981, mødet 
den 28. oktober 1981, og 
ud fra følgende betragtninger: 
Kommissionen offentliggjorde den 24. juni 1981 sin 
»Rapport vedrørende mandatet af 30. maj 1980«; 
i flere af Europa-Parlamentets beslutninger fra de 
seneste måneder tages der ligeledes stilling til 
spørgsmålene omkring mandatet af 30. maj 1980; 
Kommissionens retningslinjer, som findes i rappor­
ten af 24. juni 1981, skal drøftes i EF-institutionerne i 
de sidste måneder af 1981; 
på baggrund af Kommissionens rapport og i betragt­
ning af de forestående drøftelser er det helt nødven­
digt, at de erhvervs- og fagorganisationer samt andre 
interessegrupper, som er repræsenteret i Det økono­
miske og sociale Udvalg, giver deres holdning til 
kende og peger på de hovedproblemer, som efter 
deres mening knytter sig til Det europæiske Fælles­skabs fremtidige udvikling, og udtaler sig om, hvil­
ken økonomisk og social politik Fællesskabet bør 
føre, og således giver konstruktive impulser til de 
overvejelser, man gør sig i Fællesskabets forskellige 
instanser; 
Det økonomiske og sociale Udvalg fastholder de 
synspunkter, det har givet udtryk for i tidens løb 
under lignende omstændigheder, herunder navnlig i 
1975 i forbindelse med udarbejdelsen af udtalelsen 
om Den europæiske Union og udtalelsen om »Rap­
port om de europæiske institutioner« »Tremandsud­
valgets beretning« fra 1980; 
Det økonomiske og sociale Udvalg ønsker på denne 
måde at yde sit særlige bidrag til fastlæggelsen af den 
kurs, EFs politik på de forskellige områder skal følge 
i indeværende tiår — 
med 95 stemmer for, 7 imod, mens 2 undlod at 
stemme — 
VEDTAGET FØLGENDE UDTALELSE: 
I. UDFORDRINGERNE FOR FÆLLESSKABET 
I 80'ERNE 
Her ved begyndelsen af 80'erne lider de europæiske 
lande under følgerne af en alvorlig krise, som berører 
såvel økonomien som det sociale miljø, og som inde­
bærer risiko for undergravelse af medlemsstaternes 
institutioner. Det europæiske Fællesskab og dets 
medlemslande står over for problemer, som kan 
undergrave vort økonomiske og sociale system og 
true selv vore demokratiske samfunds funktionsevne, 
for ikke at sige deres eksistens. 
Nr. C 343/30 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
På det økonomiske og sociale plan 
En stigende arbejdsløshed, som nu rammer omkring 
9 mio personer — svarende til mere end samtlige 
erhvervsaktive i landbruget i Fællesskabet — ødelæg­
ger stadig flere personers og familiers håb om at føre 
et rimeligt liv og få et grundlag for personlig trivsel 
og udfoldelse. 
Arbejdsløsheden bliver samtidig i stigende grad en 
trussel mod grundlaget for vore demokratiske sam­
fund, som er bygget op på borgernes aktive medvir­
ken i det økonomiske, arbejdsmæssige, sociale og 
politiske liv. 
Inflationen er fortsat høj, hvilket er særlig skæbne­
svangert for fastholdelse af levestandarden og særlig 
alvorligt for grupper med beskeden indkomst. 
De økonomiske og sociale skævheder mellem Fæl­
lesskabets forskellige regioner bliver stadig større. 
Ældre industriers tilbagegang hensætter talrige regio­
ner i stagnation. 
Fællesskabet taber fart på det økonomiske plan sam­
menlignet med andre store industrilande og lande 
under industrialisering. 
De nyligt industrialiserede landes hastige produk-
tionsinfrastrukturudvikling resulterer som bekendt i 
ny konkurrence. 
EF har heller ikke i tilstrækkeligt omfang formået at 
tilpasse erhvervs- og samfundsstrukturen til de sti­
gende energipriser og den hurtige teknologiske ud­
vikling, hvilket ikke har kunnet undgå at øge under­
skudene på betalingsbalancen i EFs medlemslande. 
Disse økonomiske skævheder har hæmmet investe­
ringerne, hvilket især har gjort det umuligt at komme 
de i EF eksisterende regionale skævheder til livs. 
Dette har mindsket tilliden til EF. 
Den økonomiske udvikling, som har været baggrun­
den for tidligere års velstand, har i almindelighed 
forandret sig til et status quo, og tilmed til en ned­
gang i den økonomiske aktivitet i visse lande og 
regioner af Fællesskabet. 
Alle disse apekter indgår i et indbyrdes samspil. 
Ingen af dem kan løses isoleret, og deres samtidige 
beståen gør det langt vanskeligere at løse ét af dem 
isoleret. 
På det politiske og institutionelle plan 
Der hersker voksende ængstelse hos politikerne og 
mismod blandt mulige investorer og kommende virk­somhedsledere på grund af den stadig større usikker­
hed om Europas økonomiske fremtid. 
Efter at der er sket en forandring i de økonomiske 
vilkår og i den politiske situation verden over, er den 
europæiske integrationsproces blevet mere vanskelig. 
Den europæiske union som politisk målsætning er 
blevet skudt i baggrunden. Men dette er ensbety­
dende med en trussel mod den interne sammenhæng 
i Fællesskabet. Hvis der ikke længere er noget poli­
tisk perspektiv i den europæiske samlingsproces, er 
solidariteten mellem medlemsstaterne, som de »tre 
vismænd« i 1979 appellerede til, truet og på længere 
sigt dømt til opløsning. 
Så meget desto vigtigere er det, at Fællesskabet og 
dets medlemslande i løbet af det indeværende tiår 
tager et stigende antal udfordringer op, både indadtil 
og udadtil. 
Den offentlige mening er i stigende grad kritisk over 
for Fællesskabet som sådant; dette skyldes den bety­
delige træghed i institutionernes beslutningstagning i 
almindelighed, og i Ministerrådets beslutningstag­
ning i særdeleshed og blokeringen af store dele af den 
fælles politik. 
Den manglende solidaritet mellem medlemsstaterne, 
som ikke er i stand til gennem Ministerrådet at 
udmønte hverken de retningslinjer, Det europæiske 
Råd har afstukket, eller de initiativer, Kommissionen 
og Europa-Parlamentet har taget, i konkrete beslut­
ninger, viser en manglende politisk vilje fra Fælles­
skabets side til at virkeliggøre grundlæggende EF-
målsætninger. 
Denne mangel på politisk vilje bremser en effektiv 
støtte fra politisk hold og de økonomiske og sociale 
kredse til en fælles politik inden for alle områder. En 
ægte europæisk stillingtagen bliver således værdiløs, 
både når det drejer sig om oplysning og undervis­
ning. 
Alt dette rummer en lang række farer, som Fælles­
skabet må imødegå gennem beslutninger præget af 
større hurtighed og gennem foranstaltninger, som er 
mere positive, end det hidtil har været tilfældet. 
Med hensyn til den nye geografiske dimension, som er i 
fuld udvikling 
Hverken den første udvidelse af Fællesskabet i 1973, 
den anden i 1981 eller udsigterne til den tredje udvi­
delse inden for nogle år har ført til den nødvendige 
tilpasning af Rådets beslutningsmekanismer, eller af 
de øvrige EF-institutioners interne opbygning og 
administration, hvorfor Fællesskabet fremstår som 
noget, der er stadig mere vanskeligt at »regere«. 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/31 
Med hensyn til finansieringsevnen 
Fællesskabet når i forbindelse med finansieringen af 
sine udgifter i meget nær fremtid (1982—1983) loftet 
for de midler, der står til rådighed for fællesskabsan­
liggender, uden at der tegner sig nogen løsning på 
dette problem. 
På verdensplan 
Fællesskabet står over for dybtgribende ændringer i 
det økonomiske system i verden som følge af frem­
komsten af »nye industrilande« og som følge af den 
omfordeling af ressourcerne, som skyldes indkomst­
omfordelingen til fordel for de lande, der er i besid­
delse af oliekilder og mineralrigdomme. 
Dette har ført til en vis flytning af produktionen til 
den tredje verden, en omstændighed, som har påført 
EFs industri og landbrug skærpet konkurrence. ØSU 
deler den opfattelse, som Kommissionen giver ud­
tryk for i rapporten om mandatet af 30. maj 1980, 
pkt. 7, at «verdensøkonomiens udvikling gennem de 
sidste ti år og den heraf opståede ændring af rolle­
fordelingen i de internationale relationer for øvrigt 
har vist, at den hidtidige politik bør underbygges 
eller omlæges«. 
Som led i skabelsen af en ny økonomisk verdensor­
den har landene i den tredje verden fremsat krav, 
som kan betyde en væsentlig ændring af Fællesska­
bets nuværende stilling. 
II. FÆLLESSKABETS RESPONS 
Iværksættelse af den fælles politik 
Ovennævnte udfordringer kan ikke løses isoleret af 
en eller flere medlemsstater. Kun EF som helhed — 
som stadig er verdens førende handelsmagt, med et 
socialt system, der er enestående, og med et umåde­
ligt innovationspotentiel i kraft af sine dygtige virk­
somhedsledere, teknikere og arbejdere — har mulig­
hed for at stå mål med de andre store magtblokke i 
verden og udgøre en passende modvægt, som virkelig 
kan medvirke til at løse de skitserede problemer; det 
er dog en forudsætning, at EF genfinder solidariteten 
og giver udtryk for politisk vilje. 
EFs respons, som skal være realistisk, men effektiv, 
skal komme til udtryk på følgende måde: 
a) Den EF-politik, som institutionerne allerede har 
taget beslutning om, og som ofte udspringer af de 
retningslinjer, Det europæiske Råd har afstukket, må nu gøres til virkelighed inden for en samlet 
politik, der samtidig sikrer en tilstrækkelig sam­
menhæng i de forskellige EF-politikker. Dette 
kræver, at Rådet gør brug af sine beføjelser til at 
træffe beslutninger og sikrer de nødvendige pen­
gemidler. 
b) Hvor det viser sig, at de enkelte medlemsstater 
ikke har været eller vil være i stand til at tage 
udfordringerne op, bør deres politik i højere grad 
samordnes på EF-plan. 
Dets indsats bør derfor koncentreres om et begrænset 
antal områder, hvor chancen for at føre en frugtbrin­
gende politik på EF-plan er størst. 
Med dette for øje må man give Fællesskabet beføjel­
ser til at træffe beslutninger inden for rimelige frister 
og anvende de nødvendige finansieringsmidler. 
Førend Fællesskabet kan anlægge en strategi for 
1980'erne, må der derfor først ske en klar afgræns­
ning af, hvilke former for politik, der skal føres i 
fællesskab, ligesom det må afklares, hvorledes de 
forskellige beslutningsinstanser skal medvirke til 
gennemførelsen af denne fælles politik. 
Ligesom Kommissionen (pkt. 4 i rapporten om man­
datet af 30. maj 1980) understreger ØSU, at det er 
fællesskabsinstitutionernes ansvar at fuldbyrde den 
politiske pagt, som »hver af medlemsstaterne indgik 
ved undertegnelsen af de oprindelige traktater og 
tiltrædelsestraktaterne«. 
Medlemsstaternes beføjelser og konvergensen mellem 
deres politik 
Det er imidlertid indlysende, at de økonomiske og 
socialpolitiske beslutninger fortsat overvejende træf­
fes i nationalt regie. 
I denne forbindelse skal Fællesskabet dog tilstræbe, 
at der bliver tale om tilstrækkelig konvergens i de 
prioriterede politikker, de enkelte medlemsstater 
fører. (Se nærmere under IV A). 
Generelt set og for at gøre såvel EFs som medlems­
staternes indsats effektiv, bør der ske en utvetydig 
afgrænsning af: 
— de områder, hvor beslutningerne til stadighed 
forbliver i medlemsstatsregie, og hvor en konver­
gens i medlemsstaternes politik med visse EF-
tilsynsmekanismer forudsættes tilstræbt samt 
Nr. C 343/32 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
— de områder, hvor Fællesskabet skal tilrettelægge 
en egentlig fælles politik under iagttagelse af 
grundprincipperne i Romtraktaten. 
III. HOVEDSIGTET MED FÆLLESSKABETS 
POLITIK 
Økonomisk genopsving og genoprettelse af beskæfti­
gelsen 
Europa må mobilisere alle sine ressourcer (teknologi, 
innovationspotentiel, arbejdskraft, kapital) for at til­
vejebringe et nyt opsving i den økonomiske aktivitet. 
Det bør derfor bekæmpe inflationen, styrke det fæl­
les marked og gøre sin industri og hele den øvrige 
økonomi (distributionsnettet, serviceydelserne, tu­
risterhvervet, landbruget) mere konkurrencedygtig 
for samtidig at bidrage til den hurtigst mulige gen­
skabelse af et højt beskæftigelsesniveau, mens målet 
fortsat er fuld beskæftigelse. 
Dette økonomiske genopsving skal samtidig fremme 
den sociale retfærdighed med det formål at bevare 
og, om muligt, forbedre velstanden, som også indbe­
fatter en harmonisk udvikling i de forskellige regio­
ner og de forskellige sektorer i økonomien. 
Fællesskabet skal fortsat repræsentere et Europa, 
som er tilstrækkeligt velstående til at tilbyde samtlige 
sine borgere et tilfredsstillende leveniveau, et Europa 
som står reelt forenet for fuldt ud at spille en rolle i 
verden, og som råder over et innovationspotentiel, i 
kraft af hvilket det kan tage konkurrencen op på 
verdensplan. 
Ingen medlemsstat er på egen hånd i stand til at løse 
alle den økonomiske og sociale krises problemer, 
som rammer alle i forskellig grad. Derfor er det 
nødvendigt, at alle nationale løsninger på disse pro­
blemer fastlægges under hensyn til Fællesskabets 
interesser. 
De politiske, økonomiske og sociale bestræbelser bør 
være koncentreret om at yde et effektivt bidrag til 
løsning af de store problemer, Fællesskabet og med­
lemsstaterne er konfronteret med. 
De overordnede økonomiske og sociale målsætnin­
ger bør indgå i de politiske mål for den europæiske 
union, som skal udvikles i løbet af 80'erne, og som 
skal tjene som en fredsbevarende faktor og som værn 
om de demokratiske og pluralistiske systemer. 
Fællesskabet vil på denne måde forblive en region i 
verden, hvor det vil være muligt at skabe »en stadig 
snævrere sammenslutning mellem de europæiske 
folk«. Fællesskabet økonomiske og sociale interessegrup­
per er rede til at leve op til deres ansvar ved at gå ind i 
permanente og forudgående samråd med EF-myn-
digheder i 80'erne. De forventer til gengæld, at EF-
myndighederne, og især Ministerrådet, handler og 
træffer beslutninger som ansvarlige institutioner. 
IV. GENNEMFØRELSE AF EFs POLITIK 
EFs aktion skal ske på to niveauer: 
A. EF og konvergensen i medlemsstaternes økono­
miske politik 
Det er afgørende, at der udformes en konsekvent 
fælles samfundsøkonomisk politik. 
Derfor bør medlemslandenes økonomiske og valuta­
riske politik samordnes og udformes efter visse ret­
ningslinjer for konvergens, der er tilstrækkeligt bin­
dende til at forpligte medlemsstaterne til at følge den 
og lade deres politik indgå i et konsekvent samarbej­
de, som bl. a. skal omfatte investeringer og konkur­
rence mellem sektorer. Politikken på disse områder 
skal således styrke hinanden, ikke modvirke hinan­
den. 
Denne konvergens kræver også, at medlemsstaterne i 
deres finanspolitik prioriterer udgifter til »investerin­
ger« frem for udgifter til privat og offentligt »for­
brug«. Fællesskabets egen politik skal også, for så 
vidt den indebærer finansielle indgreb, indpasses i 
denne konvergens. 
Generelt må enhver EF- og national foranstaltning 
opfylde kravet om, at der sker en forøgelse af de 
produktive investeringer, som er en forudsætning for 
genskabelse af væksten. Disse øgede investeringer 
må foretages både af den private og offentlige sek­
tor. 
Det er derfor vigtigt at se nærmere på tendensen 
til, at regeringerne skærer ned på investeringerne 
udelukkende af budgetmæssige årsager. 
Fællesskabet må sørge for, at medlemsstaterne ikke 
på ny skaber handelsbarrierer mellem landene eller 
fordrejer konkurrencen mellem egne industrier gen­
nem visse foranstaltninger, herunder visse former for 
statsstøtte. Om nødvendigt skal Fællesskabet gribe 
ind for at standse en sådan udvikling. Medlemssta­
ternes målsætning skal være at opretholde og for­
bedre den europæiske industris konkurrenceevne på 
verdensmarkederne. Det ville lette virkeliggørelsen 
af denne målsætning, hvis Kommissionen løbende 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/33 
gav oplysning om udviklingen i de enkelte medlems­
staters erhvervsstøttepolitik. 
Det er derfor vigtigt at tilvejebringe en målrettet og 
tilstrækkeligt bindende konvergens i medlemsstater­
nes økonomiske politik på kort og mellemlang sigt, 
som imidlertid tager højde for, at de virkemidler, der 
skal bruges i den enkelte medlemsstat for at virke­
liggøre målsætningerne, må være forskellige. 
Denne konvergens skal også omfatte den støttepoli­
tik, medlemsstaterne fører over for visse erhverv, thi 
denne må være i overensstemmelse med de fælles­
skabsregler, som én gang er fastlagt, og som gælder 
for alle. 
Disse konvergensbestræbelser skal sigte mod gen­
skabelse af beskæftigelsen og industriens konkurren­
ceevne samt økonomiske vækst. De skal ligeledes 
omfatte skævhederne i udenrigshandelen samt stabi-
litetsproblemer. Alle disse faktorer betyder, at infla­
tionen og det offentliges underskud må bringes under 
kontrol, og at det europæiske monetære system skal 
styrkes. 
Denne styrkelse skal ske ved en udbygning af samar­
bejdet mellem medlemsstaterne og EF for at føre os 
frem til den institutionelle (anden) fase i EMS. Man 
bør bl. a. overveje oprettelsen af en europæisk mone­
tær fond og en udvidet anvendelse af ECU. I denne 
anden fase skal de planlagte samarbejdsorganer 
oprettes. 
Internationalt set må det europæiske monetære 
system styrkes i takt med et forsøg på at mindske 
kurssvingningerne i forhold til dollar og yen for at 
begrænse de voldsomme udsving på det frie marked 
og resultere i en ny, mere stabil international valuta­
risk balance. 
Denne konvergens i medlemsstaternes økonomiske 
og sociale politik må gennemføres på grundlag af en 
analyse af den økonomiske og monetære situation i 
hvert enkelt EF-medlemsland. Denne analyse må 
være baseret på principperne om »konvergens«, i 
afgørelsen af 18. februar 1974, og på programmet om 
økonomisk politik på mellemlang sigt, der var et 
resultat deraf. 
Det alvorligste problem i denne sammenhæng har 
forbindelse med de voldsomme olieprisstigninger, 
hvis følger har kunnet mærkes siden 1973, og som har 
medført en massiv voksende overførsel af ressourcer 
til OPEC-landene. 
Fællesskabets betalingsbalanceunderskud, som går 
hånd i hånd med medlemsstaternes enorme budget­underskud, skal bekæmpes ved hjælp af på en gang 
store og selektive investeringer, tilpasninger af de 
økonomiske strukturer, fjernelse af handelshindring­
erne i og uden for EF (administrative, tekniske og 
andre), udvikling af substitutionsressourcer, samt 
energibesparelser — med det formål at nå frem til en 
fornyelse af produktionsstrukturerne og mere beher­
skede omkostningsstigninger (dok. KOM 81/95 en-
del., side 8—9). 
B. Fællesskabets egen aktion 
Fællesskabet skal med hensyn til sin selvstændige 
aktion på ny undersøge de midler, det har til dispo­
sition, og genskabe solidariteten mellem Europas 
befolkninger omkring en række fælles perspektiver. 
1. Konsekvens i Fællesskabets prioriterede økono­
miske og sociale politik 
Fællesskabet skal efter bredt samråd med de økono­
miske og sociale kræfter iværksætte en kerne af sam­
menhængende, prioriteret økonomisk og social poli­
tik. Dette kræver genoprettelse af den gensidige tillid 
mellem medlemsstaterne og de ansvarshavende i for­
hold til Fællesskabet og, på det politiske plan, soli­
daritet med hensyn til EF-aktioner, der gennemføres 
af de fælles institutioner og med egne midler, og som 
ikke mere kan gennemføres af medlemsstaterne ale­
ne. 
Med ti medlemmer i dag og udsigt til en tredje udvi­
delse i nær fremtid til 12 medlemmer, er det nødven­
digt, at Fællesskabet sikrer sammenholdet og den 
interne stabilitet for at forblive handlekraftig og sætte 
de nye stater i stand til at blive integreret i Fællesska­
bet og acceptere den eksisterende EF-lovgivning og 
politik. 
2. Omfanget af Fællesskabets aktion 
Denne sammenhængende kerne af prioriteret økono­
misk og social politik bør virke indadtil og udadtil: 
— indadtil 
Indadtil skal politikken tage sigte på at fuldstæn­
diggøre og udbygge det indre marked, så den interne 
Nr. C 343/34 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
efterspørgsel stimuleres, og visse allerede eksiste­
rende former for fælles politik intensiveres. 
Denne prioriterede politik skal udformes og tilpasses 
under hensyntagen til målsætningen om oprethol­
delse og skabelse af arbejdspladser i Fællesskabet. 
Dette kræver, at den økonomiske vækst genskabes, 
samtidig med at inflationen bekæmpes, samt at de 
eksisterende EF-finansieringsinstrumenter styrkes, 
og om nødvendigt supplere Fællesskabets samlede 
indsats, der skal være en del af et samlet flerårigt 
tilpasningsprogram. 
— udadtil 
Politikken skal have som sigte at opretholde eller 
styrke europæisk industris konkurrenceevne, således 
at der kan ske en fri og øget vareudveksling mellem 
Europa og alle andre økonomiske grupperinger i 
verden, herunder OPEC, Nordamerika, Japan, Co-
mecon; dette skal konkretiseres ved en EF-handels-
politik, der sikrer gensidige fordele for Fællesskabet 
og dets handelspartnere. 
C. Fællesskabets industripolitik 
Det absolut vigtigste er at få udformet en selektiv 
politik for private og offentlige investeringer, som 
kan skabe de rette betingelser for et økonomisk 
genopsving; målet er at øge de europæiske virksom­
heders konkurrenceevne og produktivitet og at ud­
bygge det indre marked; alt dette danner forudsæt­
ningen for en fælles beskæftigelsespolitik. 
Fællesskabet skal medvirke til at skabe det rette øko­
nomiske klima, som kan resultere i et konjunkturop­
sving. 
EFs industripolitik i bred forstand bør omfatte en­
hver foranstaltning, som bidrager til at styrke økono­
mien. Nøgleordene bør være tilpasning, innovation, 
åbenhed over for omverdenen og forsvar af egne 
interesser. 
Denne politik bør komme til udtryk i en »fælles 
intention«, som dækker de forskellige fællesskabsak­
tioner, tager hensyn til medlemsstaternes initiativer 
og er rettet især mod de små og mellemstore virksom­
heder, som i betragtning af deres betydelige innova-
tionsevne har chance for at skabe arbejdspladser. 
De pågældende foranstaltninger bør være koncentre­
ret om forarbejdningsindustrien, som er blevet sær­ligt hårdt ramt af den aktuelle krise, thi dens konkur­
renceevne er meget vigtig for skabelsen af nye 
arbejdspladser. 
Inden for de fremtidsorienterede industrier (energi­
fremstilling og -besparelser, miljø, datamatik, inklu­
sive kommunikation, mikroelektronik, og bygge­
industrien i visse stater), bør der især lægges vægt på 
mere EF-forskning og finansiering af forsøgsprojek­
ter. 
Det er ligeledes vigtigt med en koordination fra Fæl­
lesskabets side af medlemsstaternes programmer 
samt »follow-up« af koordinationen, for at undgå 
spild, der opstår, hvis disse programmer konkurrerer 
indbyrdes. Mange af de pågældende industrier vil 
kun være i stand til at konkurrere med USA og 
Japan, dersom EF optræder som en enhed. 
Det er ligeledes vigtigt, at Fællesskabet koordinerer 
de aktioner, der træffes for at gøre tilpasninger og 
afviklingen af visse industrier mindre smertefuld. På 
dette punkt kunne man lade sig inspirere af nogle af 
EFs foranstaltninger, f. eks. særstøtte til omskoling af 
afskedigede arbejdstagere, den mildertidige lempelse 
af EF-konkurrenceregler til fordel for kriseramte sek­
torer i overensstemmelse med traktaterne samt grad­
vis begrænsning af statsstøtte. 
1. Det interne marked 
Udvalget mener ligesom Kommissionen, at et inte­
greret marked, som munder ud i et enhedsmarked, 
fortsat spiller en væsentlig rolle for bevarelse og 
udvikling af en moderne og dynamisk industri i 
Europa. Systematisk udnyttelse af de muligheder, 
som et udstrakt virkefelt giver, sætter de økonomiske 
beslutningstagere i stand til at investere med samme 
grad af sikkerhed som deres amerikanske og ja­
panske konkurrenter. 
Fællesskabet skal derfor fuldstændiggøre det fælles 
marked ved at fjerne hindringer af enhver art (tekni­
ske, juridiske, administrative og andre), og ved at 
lette adgangen til offentlige licitationer. Det skal 
samtidig udnytte de muligheder for en ny dynamik, 
der ligger i et større marked på 10, snart 12 medlems­
lande, og den større interne efterspørgsel, som bliver 
følgen deraf, dersom det lykkes EF at udforme en 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/35 
regionalpolitik, der kan afhjælpe de eksisterende 
skævheder. 
Udvalget mener ligesom Kommissionen, at man bør 
drage fordel af det store marked, Fællesskabet frem­
byder f. eks. ved at indføre fælles normer og udnytte 
de stadigt større muligheder, man får ved det offent­
liges indkøbsvirksomhed. 
Fællesskabet skal hjælpe medlemslandene med at 
overvinde de investeringsflaskehalse, der findes i 
visse industrier (p.g.a. administrative og andre hind­
ringer). Midlet skal være en EF-informations- og 
forskningspolitik, som gør det muligt for medlems­
staternes industrier at benytte nye produktionsmeto­
der, som kan udvikles takket være støtte fra EF. 
EF-foranstaltninger for at lette strukturomlægningen 
i visse kriseramte industrier skal tage sigte på at 
afbøde det chok, der skyldes forandringer i ef­
terspørgslen, og de må dimensioneres således, at 
omstruktureringen kan gennemføres inden for en 
rimelig tid. 
Støtte til udvikling af nye industrier ved hjælp af 
foranstaltninger, der er forenelige med markedsme­
kanismerne, er et særlig vigtigt punkt. 
Mere konsekvent anvendelse af konkurrencereglerne 
på virksomhedsstøtte vil bidrage til bestræbelserne 
for at modernisere produktionsapparatet. (Kommis­
sionens rapport om mandatet af 30. maj 1980, pkt. 
16). 
2. De eksterne økonomiske forbindelser 
Disse bestræbelser for at tilvejebringe et genopsving i 
EF skal ledsages af indtagelsen og forsvaret af en 
fælles europæisk holdning over for andre stater og 
regioner i verden. Fællesskabet skal her koncentrere 
sig om de nødvendige og hastende foranstaltninger, 
der skal afværge, at industriens stilling i særdeleshed 
og dets økonomiske position i almindelighed ikke 
svækkes i forhold til den øvrige verdens. 
I denne forbindelse er følgende aktioner mest hasten­
de: 
Permanent kontakt mellem EF, USA og de andre 
store industrilande er nødvendig, så de gensidigt kan 
orientere hinanden om problemer af fælles interesse 
og om muligt nå til en fælles rentepolitik. 
Fællesskabet bør i højere grad end hidtil under inter­
nationale forhandlinger om råstofforsyninger til Eu­ropa bestræbe sig på at indtage effektive og rimelige 
aftaler under hensyntagen til alle parters interesser. 
Fællesskabet skal føre en åben handels- og samar­
bejdspolitik uden dog at glemme egne interesser. 
Systemet med generelle toldpræferencer skal f. eks. 
anvendes med mere selektivitet over for visse nye 
industrilande. Gensidighed med hensyn til fordele og 
ulemper skal sættes mere i centrum i forhandlingerne 
med disse lande. 
EF som sådant kan ikke forholde sig passivt over for 
nogle store industrilandes handelsfremstød på ver­
densmarkedet; nogle fremstød, eksempelvis Japans, 
er knyttet sammen med udpræget beskyttelse af 
hjemmemarkedet; foretager EF sig ikke noget, er 
vejen banet for nogle medlemsstaters allerede spi­
rende protektionisme, som vil bringe både EF-mar-
kedets enhed og den internationale handel som hel­
hed i fare. 
EF som sådant bør gøres til eneansvarlig for forhand­
lingerne og udformningen af de handelsmæssige for­
bindelser med disse store industrilande. 
Det synes ønskeligt at anvende de kompetente 
GATT-organer optimalt til at løse handelspolitiske 
uoverensstemmelser. På denne måde kunne der opstå 
en objektiv international retspraksis. 
EFs indsats bør på mellemlang sigt være koncentre­
ret om at styrke EF-virksomhedernes konkurren­
ceevne og hjælpe dem til hurtigt at tilpasse sig 
ændringer på det internationale marked. 
EF bør lette den europæiske industris adgang til disse 
landes markeder ved at støtte de europæiske eks­
portørers indhentning af specifikke oplysninger. Ved 
EF-delegationerne i disse lande bør der skabes en 
permanent industriel, teknologisk og videnskabelig 
observationspost til at følge udviklingen inden for 
teknologi og investeringer. 
D. Socialpolitikken 
1. EFs indsats og samråd 
80'ernes fælles socialpolitik, som er ligeså vigtig som 
den prioriterede EF-politik på andre områder, såsom 
industripolitikken, skal gøres effektiv via passende 
Nr. C 343/36 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
beslutninger og tilvejebringelsen af tilstrækkelige 
midler. Den skal også omfatte vidtgående samråd 
mellem EF-instutionerne og arbejdsmarkedsparterne 
på europæisk plan. 
Under disse omstændigheder bør den komme til ud­
tryk gennem europæiske »rammedirektiver«, der 
fastlægger de generelle målsætninger, som skal gen­
nemføres i de enkelte medlemsstater eller sektorer 
efter gældende praksis. I øvrigt bør samordningen på 
europæisk plan mellem arbejdsmarkedsparterne på 
eget initiativ og med Kommissionen kunne resultere i 
afslutningen af rammeaftaler. Programmerne for efteruddannelse og uddannelse af 
arbejdstagere må således tilpasses efter forskellige 
erhvervs forventede behov, ikke mindst i behovet for 
faglært og specialiseret arbejdskraft; man bør i øvrigt 
stræbe mod den størst mulige harmonisering af 
undervisningsplanerne for teknisk og faglig uddan­
nelse som funktion af disse behov. 
b) Arbejdskraftmobilitet 
Der bør tilvejebringes midler, som i praksis muliggør 
faglig og geografisk arbejdskraftmobilitet inden for 
EF. Illegal indvandring af arbejdstagere bør bringes 
til ophør. 
2. Genskabelse af beskæftigelsen 
Genskabelse af beskæftigelsen bør prioriteres over 
alt andet. Udover de aktivitetsskabende foranstalt­
ninger, som anbefales under kap. III «Hovedsigtet 
med Fællesskabets politik« og IV C »Fællesskabets 
industripolitik« ovenfor, bør følgende foranstaltnin­
ger træffes, som har til formål at fordele det dispo­
nible arbejde så retfærdigt som muligt. 
a) Uddannelse, specialisering og omskoling 
Fællesskabet skal udbygge og udmønte uddannel­
ses-, specialiserungs- og omskolingsprogrammer med 
henblik på at forberede eller omskole de pågældende 
arbejdstagere til nye produktionsmetoder og ny tek­
nologi. 
Sigtet med programmerne bør være en forbedring af 
de unges og visse andre gruppers erhvervsmæssige 
kvalifikationer samt omskoling af ældre arbejdstage­
re. Udbuddet og efterspørgselen på arbejdsmarkedet 
bør afstemmes bedre efter hinanden. c) Status over det disponible arbejde og en 
aktiv beskæftigelsespolitik 
Med henblik på en bedre udnyttelse af arbejdskraf­
ten bør der gøres status over det »disponible arbej­
de«. Omskolings- og uddannelsesprogrammerne må 
således tilpasses det samfundsøkonomiske behov for 
faglært og specialiseret arbejdskraft. 
Den aktive beskæftigelsespolitiks målsætning bør 
opfyldes ved at fjerne opsplitningen af arbejdsmar­
kedet, fastlæggelse af helhedsløsninger på problem­
erne og bedre koordinering af samtlige til rådighed 
stående finansieringsinstrumenter og -midler. 
Man bør i højere grad udnytte de muligheder, der 
ligger i »det europæiske system for udveksling af 
tilbud og ansøgninger om beskæftigelse« (SE-
DOC). 
d) Arbejdstidsnedsættelse 
Solidariteten i Europa bør udbygges gennem en styr­
kelse af Den europæiske Socialfond. Dens interven­
tioner bør bl. a. omfatte omskoling af arbejdstagere 
inden for kriseramte erhverv og uddannelse af højt 
kvalificerede arbejdstagere med sigte på højteknolo­
giske sektorer. Man kunne overveje at finansiere 
visse mobilitetsfremmende investeringsprojekter. 
Arbejdstagerne må være klare over, at det i morgen­
dagens Europa vil blive stadigt vanskeligere at for­
blive inden for samme fag hele livet igennem. da det disponible arbejde bør fordeles på det 
bredest mulige grundlag, uden at det går ud over 
konkurrenceevnen, må arbejdsmarkedsparterne 
og EF-instanserne træffe foranstaltninger m.h.t. 
fleksibel pensionering og deltidsarbejde. 
Kommissionen bør fremlægge nye forslag om 
fleksibel pensionering, hvor der tages hensyn til 
arbejdstagernes ret til, fra en given alder, selv at 
beslutte at ophøre med erhvervsaktivt arbejde 
eller frivilligt at arbejde på deltid samt om finan-
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/37 
sieringsmuligheder på baggrund af den demogra­
fiske situation. Forslagene bør udformes som et 
udkast til et EF-rammedirektiv, som skal overfø­
res på medlemsstaternes lovgivning. 
— Antal arbejdstimer pr. år 
EF-institutionerne bør fremme indgåelsen af en 
EF-rammeaftale, som bistået af Kommissionen 
skal være resultatet af samråd mellem arbejds­
markedsparterne i EF. Målet skal være en gradvis 
nedskæring af den samlede årlige arbejdstid, idet 
det dog skal overlades til medlemsstaterne og 
sektorerne at bestemme på hvilken måde (f.eks. 
kortere ugentlig arbejdstid, længere ferie, æn­
dring af skifteholdsarbejde). 
Denne tilpasning af den årlige arbejdstid bør vur­
deres på baggrund af 
— en mere retfærdig fordeling af det disponible 
arbejde og virkningerne heraf på arbejdsløs­
heden, 
— en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene 
inden for forskellige sektorer og 
— under hensyntagen til de muligheder, der ska­
bes af produktivitetsfremgangen, skærpelse af 
virksomhedernes konkurrenceevne og opti­
mal udnyttelse af produktionsapparatet. 
Det er indlysende, at der ud fra et solidaritetsprincip 
muligvis må kræves visse ofre af dem, som i øjeblik­
ket er i arbejde. 
3. Specifikke foranstaltninger som led i socialpoli­
tikken 
Man bør videreføre indsatsen til fordel for familier, 
ældre og handicappede, som hyppigt »sætter skub i« 
medlemsstaternes lovgivning; det samme gælder sær­
foranstaltningerne til bekæmpelse af fattigdom; de 
allerede gennemførte studier og forsøgsprojekter har 
nemlig vist, at gennemførelse og finansiering på EF-
plan er overmåde virkningsfuld. 
EFs initiativer til øget information, høring og med­
inddragelse af en virksomheds arbejdstagere bør fær­
diggøres. Udvalget afgiver om kort tid en særlig udta­
lelse om dette problem. Repræsentanterne for de samfundsøkonomiske kredse bør deltage i udform­
ning og beslutningstagning vedrørende integreret 
indsats til udvikling af visse regioner. 
4. Socialpolitikken og anden vigtig EF-politik 
EFs socialpolitik bør udbygges i takt med anden 
vigtig EF-politik som f.eks. erhvervs-, energi- og 
regionalpolitik. 
Den er afgørende for, at der kan etableres reel 
balance i den fælles politik på forskellige områder i 
80'erne. 
Vigtigt er det derfor, at den europæiske solidaritet 
står sin prøve i form af beslutninger og finansielle 
forpligtelser, som skal kendetegne socialpolitikken. 
Den sociale side af visse former for fælles politik, 
såsom landbrugs- og transportpolitikken, bør styr­
kes. 
5. Et nyt socialt og arbejdsmarkedsmæssigt hand­
lingsprogram 
Hele EFs planlagte indsats på det sociale område i 
80'erne bør indgå i et nyt socialt og arbejdsmarkeds­
mæssigt handlingsprogram i stil med det, Kommis­
sionen foreslog og som Rådet vedtog i 1974. 
En fælles socialpolitik forudsætter større konvergens 
mellem medlemsstaternes politik. 
E. Energi og forskning 
Fællesskabet bør fremskynde udformningen af en 
fælles energipolitik. 
Udvalget har med tilfredshed erfaret, at Kommissio­
nen har til hensigt at foreslå foranstaltninger med 
sigte på en konsekvent energiprispolitik, der skal 
være et væsentligt led i en afstemning af udbudet og 
efterspørgslen efter energi. 
Fællesskabet bør satse på et avanceret forsknings­
program til systematisk udvikling af klassiske og 
alternative energikilder i EF (sol, vind, jordvarme, 
tidevand og bioenergi) og til udvikling af energibe­
sparende teknik. 
Fællesskabet bør finansiere forsøgsprojekter vedrø­
rende energifremstillingsteknik og bør, generelt set, 
fortsat søge at øge sit energipotentiel, herunder kon-
Nr. C 343/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
centrere bestræbelserne om fremstilling af energi på 
basis af egne energikilder. 
Det er overmåde vigtigt, at medlemsstaterne fører en 
stimulerende og stabil koncessions- og afgiftspolitik 
for at fremme intensiv olie- og gasefterforskning 
(herunder også marginale lag) i Fællesskabet. For 
den fremtidige naturgasforsynings vedkommende 
må der udvikles en fælles strategi eller politik, som 
garanterer, at der ikke forekommer afbrydelser i 
gastilførslen og -distributionen, bl. a. på grundlag af 
de fremtidige naturgasleverancer fra Østblokken. 
Der bør gøres en intensiv indsats for at nedbringe 
afhængigheden af importeret olie gennem en større 
spredning på energikilder. Valget af energikilder må i 
denne forbindelse rette sig rimeligt efter den speci­
fikke situation i den enkelte medlemsstat. På længere 
sigt er det vigtigt, at der sker en kraftig udvikling af 
substituerbare energikilder. 
Fællesskabet bør søge at fastlægge en fælles politik 
for den kernekraftbaserede el-produktion. Dette in­
debærer indgående overvejelser over og forskning i 
de anvendelige metoder, såsom fusion, der bør 
udvikles ved siden af den nuværende fremstillings­
metode, nemlig fission. 
Fællesskabet kan på afgørende måde medvirke til, at 
befolkningen accepterer sådan avanceret energitek­
nologi, dersom det udformer EF-normer og foran­
staltninger til sikring af arbejdstagerne og befolknin­
gen (nuklear sikkerhedskodeks for EF, spørgsmålet 
om affald etc). 
Derfor er det nødvendigt, at de berørte borgere samt 
repræsentanter for det økonomiske og sociale livs 
organisationer gives objektiv orientering om projek­
terne. 
Fællesskabet må desuden i højere grad samarbejde 
med internationale energiorganisationer, da over 
halvdelen af dets energibehov (olie) jo dækkes gen­
nem import fra tredjelande. Interessesammenfaldet 
gør, at Fællesskabet og de ikke-olieproducerende u-
lande bør arbejde snævrere sammen om energiforsy­
ningen, så u-landene får hjælp til at udvikle deres 
egne energiressourcer og mindske deres energiaf­
hængighed. — energi, 
— aspekter af miljøet og fritiden, 
— råvarer, 
— landbrug, 
— visse industrier. 
Dette program kunne fortsættes i lyset af 
oceanforskningen og biologien. 
Resultaterne af de forskellige forskningsprogrammer 
skal på mellemlang sigt føre til investeringer i de 
pågældende sektorer og dermed til skabelse af nye 
arbejdspladser. Disse resultater bør gøres lettere til­
gængelige for de små og mellemstore virksomhe­
der. 
Til støtte for al forskning skal der indsamles grund­
data og forskningsresultater på europæiske plan (da­
tabanker). 
F. Fysisk planlægning 
Planlægningspolitikken, som omfatter regional- samt 
transport- og kommunikationsinfrastrukturpolitik-
ken, skal generelt medvirke til større konvergens i 
medlemsstaternes politik og bidrage til at mindske de 
voksende skævheder mellem EFs regioner, samt for­
skellene i levestandard. Man bør især fremme den 
størst mulige konvergens i udviklingen mellem de 
regioner, der ligger i EFs udviklede midte og de 
perifere regioner, der er ramt af den økonomiske og 
sociale krise. 
1. Regionalpolitikken 
Fællesskabet må omorientere sin regionalpolitik og i 
højere grad lægge vægten på udviklingsprogrammer, 
der koordinerer finansieringen af en given regions 
enkeltprojekter bedre. Samtidig må Den europæiske 
Regionalfond forsynes med tilstrækkelige midler, og 
dens støtte må koncentreres om de dårligst stillede 
regioner. 
I spørgsmålet om koncentreringen af støttemidlerne 
henvises til ØSU's udtalelse af 28. oktober 1981 om 
de nye retningslinjer og prioriteter for regionalpoli­
tikken, punkt II, 4 (!)• 
Udviklingsprogrammet skal tage sigte på de under­
udviklede regioners infrastrukturer samt industrielle 
Fællesskabets forskningsprogram bør som hidtil 
dække: (!) Se side 57 i denne Tidende. 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/39 
og servicemæssige grundlag; umiddelbar jobska­
bende indsats (små og mellemstore virksomheder 
m.v.) skal fremmes og mere effektiv anvendelse af 
Regionalfondens midler sikres. 
Der må pustes nyt liv i denne politik ved at inddrage 
regionale myndigheder og erhvervs- og samfundsliv i 
afgørelser om programmer og valg af investerings­
projekter. 
Egentlige EF-foranstaltninger — integrerede foran­
staltninger o.l. — som har en direkte stimulerende 
effekt på en regions økonomi, skal kunne gennemfø­
res efter en forøgelse af Regionalfondens kvotefrie 
afdeling og under medvirken af EFs øvrige finansie­
ringsinstrumenter såsom Socialfonden, EUGFLs 
Udviklingssektion og Den europæiske Investerings­
bank. De lokale muligheder, herunder lokal arbejds­
kraft, skal benyttes til f.eks. at udbygge turisme og 
skabe miljøvenlige industrier. Håndværk og små og 
mellemstore virksomheder spiller en afgørende rolle i 
denne forbindelse. 
De nugældende regler om kvotefrie foranstaltninger 
bør ændres. Kravet om, at Rådet skal vedtage alle 
projekter, som henhører under særprogrammer, en­
stemmigt, gør EFs indsats træg og hæmmer dens 
fleksibilitet, hvilket i høj grad skader den grundlæg­
gende EF-karakter, som disse foranstaltninger skulle 
have. Forøgelsen af den kvotefrie afdeling vil stille 
problemerne endnu skarpere. 
For fremtiden bør Rådets beslutninger desangående 
derfor træffes med kvalificeret flertal. 
2. Transport- og kommunikationspolitik 
Fællesskabets geografiske udvidelse til ti og snart 12 
lande pålægger det større ansvar for transitveje og 
adgang til regionerne i Fællesskabets periferi; dette 
skal ses som et led i og som en udbygning af de 
eksisterende infrastrukturer. 
For en del af EF-indsatsens vedkommende kan 
finansiel forpligtelse ikke udelukkes. I transport- og 
kommunikationspolitikken skal der tages højde for, 
at både bruger og borger klart skal kunne se, at 
Fællesskabet er til. Fællesskabets program for 
1980'erne må derfor omfatte harmonisering af skat­
ter og afgifter på transportmidler og skal resultere i 
forenkling af toldformaliteter og standardisering af toldpapirer. Generelt skal Fællesskabet give bor­
gerne en reel følelse af, at de er medlemmer af et 
Fællesskab uden økonomiske grænser. Transportpo­
litikken skal ses i et overordnet energipolitisk per­
spektiv (f.eks. ved at der udvikles kollektive intercity-
telekommunikations- og transportmidler, som kan 
mindske olieforbruget). 
G. Livskvaliteten 
Efter den indledende oplysnings- og orienteringsfa­
se, som kendetegner Fællesskabets indsats for beva­
relsen af miljøet og naturen, skal der i de kommende 
år iværksættes EF-forskningsprogrammer til fremme 
af miljøbeskyttelsen, hvilket samtidig medvirker til at 
harmonisere produktions- og konkurencévilkårene. 
Resultaterne af denne forskning og visse europæiske 
miljøbeskyttelsesbestemmelser skal befordre udvik­
ling af beskæftigelsesskabende miljøindustrier, gen­
nem udformning og gennemførelse af projekter af 
EF-tilsnit. 
EF-finansierede modelanlæg skal munde ud i, at er­
hvervslivet benytter energi- og ressourcebesparende 
og dermed miljøvenlig teknik. 
Da de naturgivne ressourcer er begrænsede, bør man 
— alt imens væksten fremmes — varsomt og spar­
somt udnytte de ikke vedvarende ressourcer, og her­
under udvikle ny genbrugsteknik. 
Gensidig orientering på EF-plan på kultur- og fritids­
området kunne foranledige Fællesskabet til at op­
stille et EF-forskningsprogram for EF- og nationale 
initiativer, eftersom dette område jo er inde i en 
hastig udvikling, der måske kan skabe nye arbejds­
pladser. 
Forskningsprogrammet kunne omfatte initiativer til 
anvendelse af ny teknik og nye håndværksmetoder til 
sanering og modernisering af byområder (Jf. ØSU-
seminaret i september 1980 om »Byggeri og 
vækst«). 
Levevilkårene på landet og »biologisk« landbrug bør 
senere tages op i EF. 
Nr. C 343/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
Fællesskabet er ikke blot en økonomisk union; det 
bør opfattes som en livsnær realitet af den enkelte 
borger. 
Følgelig må der træffes en række konkrete foranstalt­
ninger, som tager direkte sigte på borgernes daglig­
dag, f.eks.: lettere passage af landegrænserne, indfø­
relse af europæisk pas og førerbevis. 
H. Landbrugspolitikken 
Den fælles landbrugspolitik skal harmonere med det 
kompleks af afbalancerede fælles politikker, som 
skal udvikles i fremtiden. Den skal stemme overens 
med de generelle mål for EFs politik, således som 
disse er nedfældet i EØF-traktatens artikel 2 (fremme 
en harmonisk udvikling af den økonomiske virksom­
hed i Fællesskabet som helhed — hurtigere højnelse 
af levestandarden osv.). 
Den skal udarbejdes under hensyntagen til målene i 
EØF-traktaten, som bevarer deres gyldighed for det 
kommende tiår (bl. a. forøge landbrugets produktivi­
tet og således sikre landbrugsbefolkningen en rimelig 
levestandard, stabilisere markederne, sikre forsynin­
gerne, sikre forbrugerne rimelige priser). Man kan i 
denne forbindelse ikke tilsidesætte den betydning, 
man på Stresa-konferencen i 1958 tillagde en forbed­
ring af strukturerne for således at opnå samme afløn­
ning af arbejdet og kapitalen inden for landbruget 
som inden for andre sektorer. For at nå målene bør 
EF som hidtil følge de tre principper, som ligger til 
grund for markedsordningerne: 
— ét marked med ens priser, 
— økonomisk solidaritet, 
— EF-præferencen. 
Den fælles landbrugspolitik skal være forenelig med 
målene i traktatens art. 110, som tilsigter harmonisk 
udvikling af verdenshandelen. Som aftalt på Stresa-
konferencen skal balance mellem udbud og ef­
terspørgsel desuden være et vigtigt mål. 
EF bør på mellemlang sigt fastlægge sine målsætnin­
ger for selvforsyningen, de handelsmæssige og poli­
tiske krav for så vidt angår importen samt eksport­
mulighederne. Den fælles landbrugspolitiks forskellige dele skal 
udvikles i harmoni med hinanden. Udover markeds-
og prispolitikken skal den sociale, handelsmæssige 
og strukturelle side tillægges større betydning fremo­
ver. 
Med hensyn til landbrugsstrukturpolitikken ser Ud­
valget, ligesom Europa-Parlamentet i beslutning af 
17. juni 1981, gerne, at visse landbrugsstrukturudvik-
lingsforanstaltninger i ugunstigt stillede regioner 
kombineres med regionale foranstaltninger og in­
frastrukturforanstaltninger i form af integreret ind­
sats, som skal finansieres af Social- og Regionalfon­
den. 
Landbrugets udvikling på mellemlang sigt bør gå i 
retning af en effektiv EF-landbrugsproduktion, som 
— under hensyntagen til virksomhedernes behov — i 
stadig stigende grad stiler mod produktionsenheder 
af rentabel størrelse. 
Landbrugspolitikkens instrumenter bør justeres med 
dette for øje. 
Dyrkning af visse planter, som på rentabelt grundlag 
kan erstatte energi fra importeret kulbrinte, bør frem­
mes. 
Man bør undersøge konsekvenserne af de forskellige 
markedsordninger nærmere. Bevarelse af en pas­
sende levestandard for landbrugere må ikke ude­
lukke foranstaltninger, som skal forbedre forvaltnin­
gen af visse markeder og fjerne produktionsover-
skuddene for visse varer, som bringer EF-budgettet 
alvorligt ud af balance. Ifølge Kommissionens for­
mand må Fællesskabets strategi være »under iagtta­
gelse af den fælles landbrugspolitiks grundprincip­
per at holde udgifterne til denne bedre i ave«. 
Samtidig med at priserne bevares som et vigtigt 
instrument, bør man undersøge om andre produk-
tionsregulerende instrumenter kan benyttes; priserne 
bør i højere grad følge markedsudviklingen. Der bør 
fastlægges visse andre foranstaltninger til at bistå 
landbrugere i ugunstigt stillede områder. 
Generelt bør væksten i den del af EF-budgettet, som 
går til landbruget, være mindre end i budgettets 
øvrige dele. 
Fællesskabet må i højere grad tage højde for den 
fælles landbrugspolitiks internationale dimensioner 
og gradvis udforme en eksportpolitik for landbrugs­
varer, hvori dets egne og de øvrige eksportørers legi­
time interesser tilgodeses. 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/41 
I udviklingsbistandspolitikken bør også indgå føde­
varehjælp, som skal være uafhængig af målsætnin­
ger, programmer og midler på mellemlang og lang 
sigt. 
Et generelt mål for EFs politik i 80'erne må være en 
vis konsekvens mellem de forskellige elementer i 
landbrugspolitikken og forbindelserne med tredje­
lande. 
Problemerne omkring de fremtidige retningslinjer 
for den fælles landbrugspolitik drøftes i øjeblikket i 
ØSU; udtalelsen herom vil foreligge meget snart og 
vil indeholde mere indgående oplysninger om ØSUs 
holdning til spørgsmålet. 
I. Fællesskabets informationspolitik 
Fællesskabets beslutninger skal viderekommunikeres 
til massemedierne som et udtryk for Fællesskabets 
politik, hvilket kræver en systematisk politik for 
information om de trufne beslutninger og motiverne 
herfor samt en mere generel orientering til fremme af 
fællesskabsidealet. Dette forudsætter, at Rådet på 
forslag af Komissionen fastlægger en egentlig infor­
mationspolitik. Målet herfor bør være at ændre det 
billede, som de forskellige massemedier i øjeblikket 
giver. Det er utilstrækkeligt, ofte forkert, og indebæ­
rer en risiko for, at interessen for EF-spørgsmål 
svækkes hos Fællesskabets borgere. EFs institutioner 
og organer samt medlemsstaterne skal derfor stille en 
lang række oplysninger til rådighed for massemedier­
ne, så det i radio- og fjernsynsprogrammerne bliver 
således, at Fællesskabets syn og de forskellige hold­
ninger hos politikerne og organisationerne gengives 
korrekt og fyldestgørende. 
Der bør derfor skabes en informationsteknik, hvor 
billedet, lyden, sproget og emnerne er præget af stor 
ensartethed. Fællesskabet har brug for sin egen 
»house style«, som for enhver europæer, uanset med­
lemsstat, er let at genkende. 
J. Planlægning af EFs politik 
Alle ovenfor skitserede EF-politikker bør gradvist 
komme til udtryk i flerårige lovprogrammer, være 
genstand for forslag fra EF-Kommissionen, vække 
bred politisk debat i Europa-Parlamentet og afføde 
dybtgående debat med de økonomiske og sociale kræfter, som er forsamlet i Det økonomiske og 
sociale Udvalg. 
Disse programmer bør derefter vedtages af Minister­
rådet, som bør forpligte sig til at efterleve det og stille 
fornødne bevillinger til rådighed. 
Disse programmer for EFs politik kan eventuelt i 
visse tilfælde træde i stedet for isolerede foranstalt­
ninger, som ikke kan gennemføres effektivt på natio­
nalt plan. En del af bevillingerne kan eventuelt 
fremskaffes ved at nedsætte medlemsstaternes udgif­
ter. Den anden del bør finansieres af et bedre afba­
lanceret og styrket EF-budget. 
V. FÆLLESSKABETS INSTITUTIONER 
OG 80'ERNES KRAV 
Samtlige relationer mellem medlemsstaterne og hele 
den fælles EF-politik bør i løbet af 1980'erne konver­
gere mod en egentlig europæisk union byggende på 
de eksisterende traktater, den heraf afledte EF-ret, de 
retningslinjer, der er fastsat i fællesskab, forbindels­
erne med den øvrige verden samt på elementerne af 
det europæiske politiske og sikkerhedspolitiske sam­
arbejde. 
Det kan blive nødvendigt i lyset af indvundne erfa­
ringer at justere nogle af traktatbestemmelserne for at 
øge EF -beføjelserne og yde en rimelig beskyttelse af 
minoriteternes rettigheder. Det ville være interessant 
at få kendskab til de initiativer, Europa-Parlamentet 
træffer i denne forbindelse. 
Fællesskabets institutioner bør derfor allerede nu 
søge at udnytte deres beføjelser bedst muligt og grad­
vis tilpasse sig til den europæiske unions krav (jf. 
tillige Udvalgets udtalelse om »Rapport om de euro­
pæiske institutionen« (!), dette er en institutionel og 
politisk nødvendig udvikling, uden hvilken Europas 
borgere ikke i længden vil engagere sig i Det euro­
pæiske Fællesskab, og uden hvilken det vil være 
stadig vanskeligere at opnå politiske kompromis'er 
inden for Fællesskabets institutioner. 
Fællesskabet er andet end blot en toldunion. Det 
repræsenterer et politisk engagement. Det er dette 
billede af Fællesskabet, som Fællesskabets borgere til 
(i) Jf. EFT nr. C 205 af 11. 8. 1980, s. 30. 
Nr. C 343/42 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
stadighed bør have, og det påhviler i første række 
samtlige Fællesskabets instituioner at påse, at det 
forholder sig således. 
EF-institutionerne må bidrage til en helhedsstrategi i 
den fælles politik til erstatning af den inkonsekvente 
indfaldsvinkel, som hav været fremherskende i det 
forgangne. 
Der påhviler institutionerne — hvis opgave det er at 
fremsætte forslag og træffe beslutninger — den fælles 
pligt at udforme en afbalanceret og sammenhæn­
gende helhed af EF-politikker, hvor borgernes og 
medlemsstaternes legitime interesser tilgodeses, men 
uden at nogen EF-politik må bygge på samordning af 
de forskellige isolerede nationale interesser. 
Nødvendigheden af at træffe beslutninger, som 
følger reglerne i traktaten, skulle således fremtræde 
klarest for dem, som i øjeblikket hager sig fast i 
vetoretten. 
Kommissionen må under anvendelse af sin initiativ­
ret spille sin rolle fuldt ud som forslagsstillende 
instans; med henblik herpå bør den fremlægge objek­
tive og sammenhængende analyser af situationen i 
EF; det er således dens opgave at stille forslag om, 
hvorledes Fællesskabet kan imødegå problemerne. 
Den skal endvidere indpasse samtlige sine retnings­
linjer i et »flerårigt lovgivningsprogram«, som i 
1980'erne dækker Europa-Parlamentets to på hinan­
den følgende mandatperioder (1979—1984 og 
1984—1989). Dette lovgivningsprogram skal godken­
des af Eurpa-Parlamentet og drøftes med de repræ­
sentanter for det økonomiske og sociale liv, som er 
forsamlede i Det økonomiske og sociale Udvalg. 
Ministerrådet bør forlade den træge procedureform, 
som svækker dets myndighed og blokerer beslut­
ningstagningen i forbindelse med visse former for 
EF-politik; ellers kan det ikke undgås, at vanskelig­
hederne vokser i et EF med 12 medlemsstater. 
Skal Rådet atter eller fortsat være beslutningsdygtigt, 
er det nødvendigt, at afstemning, med kvalificeret 
flertal, som der er hjemmel for i traktaterne, anven­
des som hovedregel; dette vil samtidig være den 
impuls, som kan give Rådet fornyet effektivitet. Det 
er beklageligt, at »SPIERENBURG«-rapporten og 
Tremandsudvalgets rapport til dato ikke er ført ud i 
livet i tilstrækkeligt omfang. 
Europa-Parlament skal spille en rolle som politisk 
kontrolinstans og må udbygge sin indflydelse i dia­
logen med Kommissionen og Rådet. Det bør udøve 
sine beføjelser på budgetområdet fuldt ud. Når det 
gælder større problemstillinger i den politiske debat, 
skal det pege på de politiske valg, Fællesskabet må 
træffe. Det europæiske Råd skal være et forum for kontak­
ter på allerhøjeste niveau. Det kan give visse gene­
relle retningslinjer for EFs politik, men må ikke 
omdannes til en appelinstans eller et beslutningsta­
gende organ, da erfaringerne viser, at dette lammer 
arbejdet i Ministerrådet, som har tendens til at fore­
lægge Det europæiske Råd en lang række tekniske og 
administrative spørgsmål. 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
I henhold til den institutionelle rolle, som det gives i 
traktaterne, skal sikre, at de forskellige grupper 
inden for det økonomiske og sociale liv i Fællesska­
bet øver en aktiv indflydelse på Fællesskabets lovgiv­
ning og på bestræbelserne for at tilvejebringe konver­
gens i medlemsstaternes økonomiske og sociale poli­
tik. Dette bør bl.a. resultere i, at det anerkendes som 
en EF-institution. 
Det bør følgelig forhåndskonsulteres om udformning 
af målsætningerne for al EF-politik. 
VI. FINANSIERINGEN AF EFs VIGTIGSTE 
POLITIKKER 
En række af de EF-aktioner, som indgår i et flerårigt 
bindende EF-program (se ovenfor), som skal træde i 
stedet for den inkonsekvente indfaldsvinkel, som 
man hidtil har taget, bør ud fra et ønske om øget 
effektivitet kunne træde i stedet for nationale foran­
staltninger, forudsat at dette ikke indebærer en øget 
skattebyrde for borgerne og erhvervslivet. 
Andre aktioner bør snarere betragtes som supple­
menter til nationale foranstaltninger. 
Det meste af den politik, som er nævnt overfor, 
forudsætter imidlertid en kraftig finansieringsmæssig 
indsats fra Fællesskabets side; samtidig bør de øgede 
bevillinger udnyttes mere effektivt og udgifterne bør 
give større afkast. 
Kun disse politikker vil således kunne bidrage til ta 
rette op på de aktuelle skævheder, der findes mellem 
medlemsstaternes regioner, og den uligevægt, der er 
mellem de forskellige former for fælles politik, og 
dermed fremme en samlet økonomisk konvergens 
inden for Fællesskabet. 
I denne sammenhæng vil det nok være vigtigt at 
undersøge, om begrænsning af Fællesskabets indtæg­
ter til et loft på 1 % af momsindtægterne på mellem­
lang sigt står i rimeligt forhold til udviklingen af 
eksempelvis energi- og erhvervspolitikken, eller om 
det, på baggrund af overdragelsen af beføjelser og de 
dermed følgende overførsler af udgifter, som skal ske 
inden for de kommende år, ikke ville være mere 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/43 
logisk at fremme udviklingen i den fælles politik på 
områder, hvor den fælles politik kan være mere 
effektiv end national politik. 
En eventuel forøgelse af EFs egne indtægter skal ske i 
takt med fornyede overvejelser over tildelingerne 
inden for de forskellige, bedre samordnede EF-poli-
tikker. Princippet om rimeligt udbytte bliver således 
formålsløst, for så vidt som fordelingen mellem de 
forskellige regioner sker ligeligt. 
Fællesskabet må for sit vedkommende anvende sine 
bevillinger (budgetudgifterne) mere effektivt. Dette 
forudsætter, at finansierungsinstrumenterne, dvs.: 
— Regionaludviklingsfonden (EFRU) 
— Socialfonden (ESF) 
— Den europæiske udviklings- og garantifond for 
Landbruget (EUGFL), udviklingssektionen, 
Bruxelles, den 28. oktober 1981. 
Tomas ROSEINGRAVE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
BILAG 
til udtalelse fra Det økonomiske og sociale Udvalg 
1. Erklæring ved Staratzke for Gruppe I (Arbejdsgiverne) 
I Arbejdsgivergruppen hersker der naturligvis divergerende opfattelser med hensyn til de forskel­
lige afsnit i den foreliggende udtalelse. Gruppens medlemmer havde gerne set disse meningsfor­
skelle eller tilføjelser nedfældet på tryk, men ønsker imidlertid ikke at presse sig på med dem for 
ikke at bringe solidariteten i Udvalget på for hård en prøve og for ikke at sætte hele udtalelsen på 
spil. 
I to tilfælde er Gruppens holdning imidlertid så klart afvigende fra udtalelsens, at vi ønsker det 
offentligt markeret. Vi skal derfor anmode om, at følgende erklæring bliver offentliggjort i EF-
tidende sammen med udtalelsen: 
»Gruppe I accepterer, at nedsættelsen af arbejdstiden må diskuteres mellem overenskomst­
parterne og at der på europæisk plan er et spillerum for sådanne drøftelser. Men beslutninger 
kan ikke træffes på europæiske plan. De arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationer, som er 
etableret på europæisk plan, har ikke kompetence til at træffe afgørelser, som er bindende for 
deres medlemmer. Afgørelser må træffes mellem de sædvanlige forhandlingsparter i med-Den europæiske Investeringsbank (EIB) og de nye 
fællesskabsinstrumenter (NIC) m.fl. koordineres be­
dre i forbindelse med disse forskellige interventioner, 
med det formål at skabe større konvergens i EFs 
politik på forskellige områder. 
Derudover bør man videreudvikle foranstaltninger 
af EF-tilsnit, som f.eks. ordninger til gunst for 
'•— små og mellemstore virksomheder, 
— »integrerede foranstaltninger« til gunst for visse 
regioner, eller 
— Socialfondens interventioner. 
Interventionerne skal dels omfatte bestemte person­
grupper (unge, kvinder, handicappede), dels be­
stemte situationer (integreret foranstaltning: »Ud-
dannnelse og beskæftigelse«), dels »Vækst- og be-
skæftigelsesskabende« sektorer. 
Nr. C 343/44 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
lemslandene. Kommissionen kan således ikke i sin rolle gå videre end til at bringe arbejds­
markedets parter sammen. Derfor bør man afstå fra enhver tale om rammedirektiver eller 
rammeaftaler på europæisk plan. 
Gruppe I går stærkt ind for, at arbejdstagerne informeres og rådspørges. Men det er også 
Gruppens opfattelse, at retsregler, traditioner og sædvane er så forskellige i medlemslandene, 
at tiden endnu ikke er moden til et initiativ på EF-plan. Et direktivforslag på dette område, 
som i øjeblikket er til drøftelse i Det økonomiske og sociale Udvalg, har allerede gjørt det 
klart, hvor stærkt splittet Udvalget er i dette spørgsmål. Det forekommer derfor langt fra 
beleijligt at henvise hertil i en udtalelse, hvis formål er at give udtryk for Udvalgets generelle 
opfattelse af udviklingen over det kommende tiår.« 
2. Erklæring ved Debunne for Gruppe II (Arbejdstagerne) 
Udtalelsen om »perspektiverne for 1980'erne« indeholder afsnit, som Arbejdstagergruppen gerne 
havde set anderledes formuleret, for nu at sige det mildt. Denne udtalelse afspejler imidlertid et 
ønske om at finde frem til et kompromis, som ingen er sluppet fra uden tab, men hvor en vis 
ligevægt fortsat er til stede, netop fordi alle parter har måttet give køb på bestemte purikter. Det er 
ud fra denne synsvinkel, at Gruppe II kan godkende udtalelsen og anse den for at have en rimelig 
værdi. 
For at undgå enhver misforståelse skønner Arbejdstagergruppen det imidlertid nødvendigt og 
hensigtsmæssigt at fremsætte følgende erklæring: 
»Det generelle mål i dokumentet er en styrkelse af EFs aktion, som man ønsker skal være mere 
sammenhængende og forpligtende. Med hensyn til den prioritet, der skal gives investerin­
gerne i forhold til det offentlige og private forbrug, har vi talrige gange gjort opmærksom på, 
at der ikke eksisterer noget modsætningsforhold mellem disse. 
Den økonomiske vækst, som vi ønsker og det genopsving, som vi forlanger, har til for­
mål: 
— at fremme den interne efterspørgsel ved bevarelse og forøgelse af købekraften, navnlig via 
specifikke foranstaltninger til fordel for lavtlønsgrupper, 
— at øge finansieringen af samfundsinvesteringerne (private og offentlige) og sociale ydelser 
først og fremmest inden for boligområdet, skole- og uddannelsesområdet, sundheds- og 
miljøbeskyttelsesområdet med det dobbelte formål at forbedre leveforholdene og skabe 
flere arbejdspladser, 
— at udvikle de store infrastrukturarbejder, som er nødvendige for et virkeligt genopsving 
inden for den økonomiske aktivitet (transport, kommunikation ...) 
De små og mellemstore virksomheders muligheder for at skabe beskæftigelse vil blive øget, 
når den interne efterspørgsel i stigende grad rettes mod disse virksomheder. 
For så vidt angår det eksterne aspekt, er det væsentligt, at EF sætter hele sin økonomiske og 
politiske styrke ind på at gennemføre en tredjelandepolitik med det formål at iværksætte et 
omfattende internationalt udviklings- og teknologiprogram for landene i den tredje verden. 
Dette er en forudsætning for, at der kan tilvejebringes en mere rimelig verdensorden; det er 
ligeledes af afgørende betydning for et genopsving i verdensøkonomien. 
Der bør navnlig ydes disse lande hjælp til selvhjælp, således at de i første instans sættes i stand 
til at dække deres egne behov, inden de igangsætter en eksport til industrilandene. 
Hvad angår arbejdsmarkedsparternes samarbejde på europæisk plan, må der tilvejebringes 
politisk vilje til i fællesskab at arbejde for en nedsættelse af arbejdstiden, for hvis ikke der sker 
noget konkret på dette område, bliver det umuligt at komme ud af stedet og umuligt at 
bekæmpe arbejdsløsheden. Her skal det så siges, at problemerne i sidste instans må løses på 
nationalt plan i de kollektive overenskomster. 
Når der tages stilling til de øvrige former for politik, der skal opfølge beskæftigelsesforan­
staltningerne, lægges der i særlig grad vægt på faglig uddannelse og mobilitet. Disse faktorer 
øger de individuelle beskæftigelsesmuligheder, men afhjælper kun lidt selve beskæftigelses-
krisen. Den katastrofale arbejdsløshed bør bekæmpes ved mere effektive midler, herunder 
også gennem en nedsættelse af arbejdstiden, som er et vigtigt element ved løsningen af dette 
pinefulde problem for et uantageligt stort antal arbejdsløse, hvoriblandt de unge og kvinderne 
udgør et flertal. 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/45 
Inden man kommer ind på forskellige ofre, som må forlanges af dem, som er i besiddelse af et 
arbejde, som det hedder i udtalelsen, så forekommer det mere logisk at tale om en mere 
retfærdig fordeling. En omfordeling, således at dem, der har deres på del tørre, skal give dem, 
der intet har, skal ske i en virkelig solidaritetsånd. 
For endelig at holde sig til det væsentlige, må det konstateres, at betydningen af en rationel 
energiudnyttelse er blevet undervurderet, og at man har undladt at føre kontrol med de 
multinationale selskaber på forsyningsområdet og ikke har haft en uafhængig kontrol på 
sikkerhedsområdet, samt at man med hensyn til energipriserne ikke har nævnt hverken en 
beskyttelse af de sociale tariffer eller en opfyldelse af husholdningernes elementære behov. 
Generelt bør energipolitikken indgå i et samlet syn på offentlig service og virksomhed, hvori 
transportpolitikken, hvis infrastrukturer er af samfundsinteresse, bør optage en væsentlig 
plads. 
3. Erklæring ved Hilkens, repræsentant for forbrugerne (Gruppe III: Andre interesser) 
Vi står hér overfor et særdeles kompliceret, men samtidig meget centralt spørgsmål, som berører 
selve grundlaget for vores Fællesskab; arbejdsløsheden har nået et dramatisk og uacceptabelt 
niveau, og der er tendenser til protektionisme såvel indadtil som udadtil. 
Det er yderst essentielt, at netop dette Udvalg, hvor alle grupper i samfundet er repræsenterede, 
tager stilling til denne problematik. Det foreliggende dokument har sin force deri, at det demon­
strerer viljen til at udrette noget i fællesskab. Hvordan det så skal ske, er endnu uafklaret; 
dokumentet indeholder ingen patentløsninger på problemet. Det giver en række forslag. Jeg har 
accepteret den foreslåede procedure med ikke at indgive ændringsforslag mod, at vi står frem med 
en fælles og enstemmig holdning. 
Min kommentar går på kapitlet om livskvalitet. Jeg kan tilslutte mig de bemærkninger, der er 
indeholdt i dette kapitel, men mit problem er, at der ikke står nok; der står langtfra nok. 
Livskvaliteten er ikke noget perifert fænomen, men en integrerende bestanddel af den økonomiske 
politik. Denne livskvalitet må ikke forblive tomme ord; for det meste er det forbrugerpolitikken, 
der dækker begrebet livskvalitet ind, og hver gang jeg slår et slag for forbrugerpolitikken, føler jeg 
mig i godt selskab. Ministerrådet siger selv i resolutionen om det andet forbrugerprogram, at 
forbedringen af livskvaliteten er en af EFs opgaver, og at denne opgave indebærer, at såvel 
forbrugernes sundhed og sikkerhed som deres økonomiske interesser skal beskyttes. At dette 
spørgsmål er særlig betydningsfuldt i den aktuelle økonomiske situation, kan vi finde belæg for i et 
afsnit i det af Rådet vedtagne 2. forbrugerprogram. Her hedder det nemlig, at forbrugeren i den 
nuværende, vanskelige økonomiske situation — som bl.a. er karakteriseret ved ringere indkomst­
stigninger, vedholdende strukturel arbejdsløshed og de forskellige økonomiske følgevirkninger af 
den afhængighed på energiområdet, som de fleste medlemsstater må slås med — for at få det størst 
mulige udbytte af sin indkomst er nødt til at udvise større omtanke, når han bruger denne 
indkomst, og det vil i første række sige, at han må være mere opmærksom på varernes og 
tjenesteydelsernes kvalitet. Set på den baggrund bliver de foranstaltninger, der træffes for at 
beskytte forbrugeren, når det gælder varernes og tjenesteydelsernes kvalitet, de vilkår, hvorunder 
de bringes i handelen, samt endelig forbrugeroplysningen af så meget desto større betydning. 
Der er røster fremme om at få nedprioriteret forbrugerpolitikken, fordi der er så mange andre 
vigtige problemer. Noget kunne tyde på, at både Kommissionen og Rådet er inde på den samme 
tanke. Lad mig som eksempel nævne, at en række forbrugerpolitiske direktivforslag ikke er blevet 
færdigbehandlet af Rådet, og at Kommissionen har trukket direktivforslaget om legetøjs sikkerhed 
tilbage til nærmere overvejelse. Også hvor der er tale om forbrugerbeskyttelse, vil nogen have det 
frie marked til at indtage den vigtigste plads. Det skal medgives, at det i den aktuelle situation kan 
være vanskeligt at afveje på den ene side hensynet til det frie marked og på den anden side 
harmoniseringen af lovgivningen, men det kan under ingen omstændigheder være rigtigt, at 
forbrugerbeskyttelsen skal ofres på det frie markeds alter. 
Det fastslås i forslaget til udtalelse, at offentlighedens tillid til EF er dalende. For at stille 
offentligheden tilfreds, er der så forslag fremme om et EF-pas og et EF-kørekort. Men hvis en 
sådan tilfredshed virkelig er målet, skal der meget mere til. Den almindelige europæer ønsker en 
politik, som resulterer i et kvalitativt velstandsniveau. 
Nr. C 343/46 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 81 
4. Erklæring ved Laur, repræsentant for landbrugerne (Gruppe III: Andre interesser) 
Det kan ikke undre, at landbrugerne har en række bemærkninger at fremføre til den foreliggende 
udtalelse: samtidig skulle have været drøftet en udtalelse om fremtidsudsigterne for den fælles 
landbrugspolitik, som imidlertid ikke kunne ligge klar i rette tid. Da vores oprindelige planer 
således er blevet kuldkastede af tidsmæssige grunde, må vi i stedet knytte nogle kommentarer til 
udtalelsen om »perspektiverne for 1980'erne«. Disse kommentarer vil vi gerne have vedføjet 
udtalelsen, og samtidig vil vi gerne understrege, at den eventuelle vedtagelse af denne udtalelse på 
ingen måde foregriber de bemærkninger, der måtte komme fra vores side, når den fælles land­
brugspolitik senere skal til debat. 
De punkter, hvor landbrugets repræsentanter gerne vil give udtryk for større eller mindre forbe­
hold, drejer sig om følgende: 
— Vi vil gerne påpege, at den sammenligning, der foretages i begyndelsen af udtalelsen mellem 
antallet af arbejdsløse og den erhvervsaktive befolkning i landbruget som eneste formål må 
have at understrege, hvor stor vægt EF bør lægge på landbruget med den nuværende, kata­
strofalt store arbejdsløshed, og samtidig fremhæve nødvendigheden af at føre en landbrugspo­
litik, som kan hindre afvandringen fra landdistrikterne og et tab af arbejdspladser i landbrugets 
følge- og støtteerhverv, som ville øge arbejdsløsheden yderligere. 
— Vi mener, at de flerårige produktionsmålsætninger, der nævnes i udtalelsen, bør defineres 
bedre; målsætningerne bør opstilles under hensyntagen til behovene på det interne marked, til 
den import, som er en følge at Fællesskabets forpligtelser, til den eventuelle eksport, til de 
nødvendige reguleringslagre samt til fødevarehjælpspolitikken. 
— Vi finder — idet landbruget er og bliver en biologisk aktivitet og som sådan underkastet 
klimatiske omskifteligheder — at det er illusorisk at ville »fjerne« produktionsoverskuddene. 
Derimod finder vi det særdeles hensigtsmæssigt at kontrollere den tilvækst i produktionen, der 
ville resultere i en alvorlig og permanent skævhed i EF-budgettet. 
— Vi kan ikke acceptere, at man bevidst sigter efter en prisudvikling bestemt af markedspriserne, 
således som det anføres. Formålet med fællesmarkedet og den fælles landbrugspolitik må 
fortsat være, at man af hensyn til producenterne og forbrugerne skal undgå for voldsomme 
prisudsving som følge af verdenskonjunkturerne, og iøvrigt er verdensmarkedet ofte temmelig 
misvisende, idet det ikke afspejler kostpriserne, men en dumping af overskud. 
— Ligeledes finder vi, at investeringsudgifterne måske nok skal prioriteres højest, således som det 
understreges i udtalelsen, men at man dog samtidig bør sørge for en selektiv stimulering af det 
offentlige og private forbrug. Er dette måske ikke formålet med de socialpolitiske foranstalt­
ninger til fordel for familier, ældre medborgere og handicappede, for ikke at nævne mind­
stelønnen eller den direkte støtte til landbrugere i bjergegne? 
Ser vi stadig lidt videre end til de aspekter ved udtalelsen, der har direkte tilknytning til den fælles 
landbrugspolitik, må vi ikke glemme, at denne politik kun udgør en del af EFs grundlag. Vi kan 
således principielt erklære os enige i udtalelsens understregning af, at der bør ske en spredning af 
EFs aktiviteter og gives nye impulser til EF-foranstaltninger, som alt for længe har været forsømt: 
økonomisk samordning, industripolitik, socialpolitik, energi, forskning, fysisk planlægning, regio­
nalpolitik osv. Herigennem kan der utvivlsomt ydes et bidrag til bekæmpelsen af den økonomiske 
krise og den katastrofale arbejdsløshed, den har ført med sig. 
Dette er noget, der ligger landbrugerne på sinde; dels er de som andre EF-borgere opmærksomme 
på de økonomiske, sociale og menneskelige problemer omkring sig, og dels oplever de som 
landbrugsproducenter, at købekraften og dermed deres afsætningsmuligheder forringes, at de 
offentlige kreditter til landbruget beskæres og at presset på landbrugspriserne øges. 
Vi vil gerne understrege, at hele dette vidtspændende program ikke kan gennemføres uden tilførsel 
af nye finansielle midler. Det ville være illusorisk at tro, at man kunne klare problemet ved at 
beskære de beløb, som for øjeblikket afsættes til den fælles landbrugspolitik. 
En sidste bemærkning skal gælde den nye økonomiske verdensorden, der ikke — således som det 
synes at være tilfældet i udtalelsen — må anskues som en interessekonfrontation med EF i taberens 
rolle. En sådan negativ fremstilling ville ikke svare til virkeligheden. 
Bestræbelserne på at tilvejebringe en ny økonomisk verdensorden må betragtes som en lejlighed 
for EF til, på baggrund af den tredje verdens krav, at spille en konstruktiv rolle og komme med 
oplæg til løsninger, som tager højde for den indbyrdes økonomiske afhængighed, og hvis udgangs­
punkt skal være gensidige interesser og fordele. 
Vi håber, at vi med disse bemærkninger har ydet et konstruktivt bedrag til debatten omkring det 
foreliggende dokument. 
31. 12. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 343/47 
5. Erklæring ved Margot, repræsentant for håndværk og små og mellemstore virksomheder (Gruppe 
III: Andre interesser) 
Repræsentanterne for de små og mellemstore virksomheder kan i store træk tilslutte sig de 
opfattelser, der kommer til udtryk i forslaget til udtalelse. Dog ville vi alle have foretrukket, at man 
havde brugt ordet »økonomisk politik« i stedet for »industripolitik«, fordi det ikke kun er 
industrien, men alle erhvervsaktiviteter, herunder handel og tjenesteydelser, som bør fremmes i 
den aktuelle situation. 
Vi har ligeledes konstateret, at de små og mellemstore virksomheders udvikling fremhæves som en 
nødvendighed såvel i det foreliggende dokument som i Kommissionens rapport om mandatet af 
maj 1980 og i kommissær O'Kennedys tale, og hvis man ser på spørgsmålet om fremme af 
beskæftigelsen, som utvivlsomt er en af de vigtigste, om ikke den vigtigste, målsætninger for den 
politik, der skal føres i 1980'erne, så kan man efter min mening ikke se bort fra, at de små og 
mellemstore virksomheder spiller en vigtig rolle på dette punkt. 
I USA tegner de små og mellemstore virksomheder — og for størstedelens vedkommende virk­
somheder med under 25 ansatte — sig for 80% af de nye jobs, som er blevet skabt i løbet af de 
seneste to år. Vi konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen i forskellige erklæringer og 
rapporter anerkender dette faktum, og der synes at være en vilje til at tillægge de små og 
mellemstore virksomheder en voksende betydning i den fremtidige politik. 
Vi har kun ét ønske: at man ikke begrænser sig til taler og hensigtserklæringer, men lader handling 
følge på ord. I denne forbindelse må det desværre konstateres, at der ud af de godt 10 000 EF-
tjenestemænd er afsat alt i alt tre til den særlige opgave at forske i og fremhjælpe de små og 
mellemstore virksomheder. Det er ikke, fordi vi er tilhængere af det helt store bureaukrati, heller 
ikke på det område der kommer os mest ved, men vi finder der er tale om en skævhed, og at der i 
EF-institutionerne bør være indbygget en funktionsdygtig og kompetent tjenestegren, som i 
samarbejde med de små og mellemstore virksomheders organisationer kan følge disse virksomhe­
ders problemer inden for alle områder af EFs politik, og det gælder både de problemer, som 
henhører under EFs eget kompetenceområde, og de henstillinger, som Kommissionen eller EF 
kunne tænkes at rette til medlemsstaterne. Vores vigtigste, ja måske vores eneste, ønske er nok, at 
teori afløses af praksis, at 1980'erne bringer os konkrete resultater, og at de små og mellemstore 
virksomheder således bliver sat i stand til virkelig at yde deres bidrag til skabelsen af nye 
arbejdspladser og til fremstillingen af de varer og tjenesteydelser, som er nødvendige for at opfylde 
forbrugernes mangeartede behov. Set ud fra denne synsvinkel er det nok ikke kun en enkelt 
interessegruppes, men samtidig hele samfundets interesser, vi hér slår til lyd for.