Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om anstændige mindstelønninger i hele Europa

(sonderende udtalelse på anmodning af Europa-Parlamentet/Rådet)

(2020/C 429/22)

Ordførere: Stefano MALLIA og Oliver RÖPKE

Anmodning om udtalelse Europa-Parlamentet, 30.1.2020 Retsgrundlag Artikel 304, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde Kompetence Sektionen for Beskæftigelse, Sociale Spørgsmål og Unionsborgerskab Vedtaget i sektionen 9.7.2020 Vedtaget på plenarforsamlingen 18.9.2020 Plenarforsamling nr. 554 Resultat af afstemningen (for/imod/hverken for eller imod) 209/0/8

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1. Covid-19-pandemien har ramt Europa hårdt. Den Europæiske Union og medlemsstaterne står over for en økonomisk recession nærmest uden sidestykke med dramatiske konsekvenser for mennesker og virksomheder. Der er behov for koordinerede og målrettede politikker på kort og mellemlang sigt for at værne om beskæftigelsen og indtægterne og for at sikre en hurtig og bæredygtig genstart af de økonomiske aktiviteter, konkurrenceevnen og en velfungerende social og økonomisk model. Kvalitetsjob til rimelige lønninger, herunder anstændige mindstelønninger i hele Europa, er nødvendige som en del af løsningen. Økonomiske faktorer som produktivitet og bæredygtigheden af virksomheder skal også tages i betragtning. En effektiv dialog med civilsamfundet er nøglen til at sikre et vellykket udfald og borgernes fortsatte tillid. En stærk og effektiv social dialog og kollektive overenskomstforhandlinger er også vigtige for at kunne løfte de økonomiske udfordringer og udfordringerne på arbejdsmarkedet og sikre genopretningen.

1.2. Europa-Parlamentet har anmodet om denne sonderende udtalelse med henblik på et kommende initiativ fra Kommissionen om rimelige mindstelønninger. Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa i EØSU er enige i det synspunkt, at alle arbejdstagere i EU bør beskyttes af rimelige mindstelønninger, som sikrer dem en anstændig levestandard, uanset hvor de bor. Dette er en grundlæggende rettighed. Arbejdsgivergruppen er af den opfattelse, at fastsættelse af mindstelønninger henhører under det nationale niveau, hvor det foregår i overensstemmelse med de særlige forhold, der kendetegner det pågældende nationale system.

1.3. Der er store forskelle i det lovbestemte mindstelønsniveau i medlemsstaterne, hvilket afspejler den ulige økonomiske og sociale udvikling, og i nogle lande er mindstelønnen et godt stykke under fattigdomsrisikotærsklen. EØSU har tidligere gjort gældende, at det mener, at der skal gøres mere i forhold til lønkonvergens og fastlæggelse af mindstelønninger i medlemsstaterne, og har samtidig understreget, at de nationale arbejdsmarkedsparters kompetencer og autonomi i forbindelse med løndannelsesprocessen skal respekteres fuldt og helt i overensstemmelse med nationale praksisser ( 1 ) . Der bør også gøres en indsats for at styrke de kollektive overenskomstforhandlinger, da det ville kunne medvirke til at sikre mere rimelige lønninger samlet set.

1.4. Lønninger, herunder mindstelønninger, er et vigtigt aspekt af EU's model for social markedsøkonomi. Sikkerhed for anstændige mindstelønninger i alle medlemsstater vil kunne medvirke til opfyldelsen af en række EU-mål, herunder opadgående lønkonvergens, øget social og økonomisk samhørighed, udryddelse af lønforskellen mellem mænd og kvinder, forbedrede leve- og arbejdsvilkår generelt og sikring af lige vilkår i det indre marked. Løn er betaling for udført arbejde og en af de faktorer, der sikrer virksomheder og arbejdstagere gensidige fordele. Lønniveauet afhænger af den økonomiske situation i landet, regionen eller sektoren. Ændringer kan påvirke beskæftigelsen, konkurrenceevnen og den makroøkonomiske efterspørgsel.

1.5. Mindstelønninger bør være rimelige set i forhold til lønfordelingen i de forskellige lande, og de bør ligge på et niveau, der er tilstrækkeligt i forhold til det faktiske prisniveau, så de åbner mulighed for en anstændig levestandard, uden at det går ud over bæredygtigheden af de virksomheder, der leverer kvalitetsarbejdspladser.

1.6. EØSU finder det bekymrende, at fattigdom generelt og fattigdom blandt arbejdstagere fortsat er et stort problem i mange medlemsstater. Der er på EU-niveau og i medlemsstaterne behov for en omfattende tilgang for at fjerne disse bekymringer, bl.a. skal der være støtte til velfungerende ordninger for aktiv integration, som flankeres af væsentlige og understøttende sociale tjenester. Velfungerende arbejdsmarkeder, offentlige arbejdsformidlinger og aktive arbejdsmarkedspolitikker er også nødvendige. Udvalget har desuden foreslået, at man går gradvist til værks i forhold til fælles minimumsstandarder for arbejdsløshedsforsikring i medlemsstaterne ( 2 ) . EØSU har tidligere opfordret til, at der indføres en bindende europæisk ramme for en anstændig minimumsindkomst ( 3 ) . Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa bakkede op om udtalelsen, mens Arbejdsgivergruppen ikke var enig i tanken om et bindende EU-instrument for en minimumsindkomst.

1.7. Kommissionen har tilkendegivet, at den agter at fremlægge et forslag til et juridisk instrument for at sikre, at alle arbejdstagere i Den Europæiske Union får en rimelig løn. For Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa er dette initiativ fra Kommissionen et centralt aspekt af gennemførelsen af princip nr. 6 i den europæiske søjle for sociale rettigheder. Kommissionen har præciseret, at hensigten ikke er at fastlægge en fælles »europæisk mindsteløn«, at harmonisere mindstelønsniveauet overalt i EU direkte eller at indføre lovbestemte mindstelønninger i medlemsstater, hvor kollektive overenskomstforhandlinger omfatter mange arbejdstagere, og hvor lønninger udelukkende fastsættes via kollektive overenskomster. Den har også understreget, at den agter fuldt ud at respektere de nationale kompetencer, nationale traditioner og særlige forhold i de enkelte lande samt arbejdsmarkedsparternes aftalefrihed og autonomi, og at den ikke vil foreslå foranstaltninger, som vil undergrave velfungerende kollektive overenskomstforhandlingssystemer.

1.8. I rapporten vedrørende den anden fase af konsultationen af de europæiske arbejdsmarkedsparter vedrørende en mulig foranstaltning for at tackle udfordringerne forbundet med rimelige mindstelønninger angiver Kommissionen, at den mener, at der er muligheder for lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige foranstaltninger på EU-niveau i henhold til artikel 153, stk. 1, litra b), i TEUF under overholdelse af principperne om nærhed og proportionalitet og de begrænsninger, der følger af artikel 153, stk. 5, i TEUF. Den omtaler et direktiv eller en henstilling, som de juridiske instrumenter, der er under overvejelse. Der er imidlertid i EØSU divergerende opfattelser af, om et EU-lovinitiativ i henhold til artikel 153, især et direktiv, vil være lovligt. EØSU bemærker også, at de europæiske arbejdsmarkedsparter i henhold til artikel 155 i TEUF har mulighed for at forhandle og indgå aftaler.

1.9. EØSU erkender derfor, at der er betænkeligheder vedrørende en eventuel EU-foranstaltning på dette område. En af de væsentligste betænkeligheder er, at EU ikke har kompetence vedrørende »lønforhold«, herunder lønniveauer, og at en foranstaltning derom kan være et indgreb i arbejdsmarkedsparternes autonomi og undergrave de kollektive overenskomstforhandlingssystemer, især i de medlemsstater, hvor mindstelønningerne fastsættes via kollektive overenskomster. Dertil kommer, at der er forskellige opfattelser af merværdien af en EU-foranstaltning, bl.a. i udvalget, hvor flertallet af EØSU's medlemmer mener, at en sådan foranstaltning kan tilføre en merværdi, mens andre er uenige.

1.10. Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa mener, at der er behov for tiltag, da der er arbejdstagere i EU, især sårbare arbejdstagere, som er udelukket fra de lovbestemte mindstelønninger, og/eller situationer, hvor mindstelønnen ikke ligger på et niveau, der er tilstrækkeligt til at sikre en anstændig levestandard. Det ville derfor være hensigtsmæssigt, hvis man kunne blive enige om EU-tærskler for de beløb, der sikrer en anstændig levestandard. Arbejdsgivergruppen mener ikke, at spørgsmålet om tærskler skal løses ved hjælp af EU-foranstaltninger, da EU ikke har kompetence i forhold til løn.

1.11. EØSU undervurderer ikke kompleksiteten af spørgsmålene. Det er vigtigt, at en EU-foranstaltning er baseret på en nøjagtig analyse og forståelse af situationen og de ømtålelige punkter i medlemsstaterne og fuldt ud respekterer såvel arbejdsmarkedsparternes rolle og autonomi som de forskellige modeller for arbejdsmarkedsrelationer. Det er også vigtigt, at et EU-initiativ beskytter modellerne i de medlemsstater, hvor arbejdsmarkedets parter ikke finder, at der er behov for lovbestemte mindstelønninger.

1.12. Arbejdsmarkedets parter har, afhængigt af hvilken beslutning der er truffet på nationalt niveau og med fuld respekt for deres autonomi og det valgte niveau, de bedste forudsætninger for at fastsætte lønninger. Hvad angår systemer til fastsættelse af lovbestemte mindstelønninger er rettidig og relevant høring af arbejdsmarkedets parter vigtig for at sikre, at der tages højde for behovene på begge sider af erhvervslivet. EØSU finder det beklageligt, at arbejdsmarkedets parter i nogle medlemsstater ikke inddrages eller høres i tilstrækkelig grad i systemerne for fastsættelse af lovbestemte mindstelønninger eller justeringsmekanismerne. Det glæder EØSU, at Kommissionen anerkender, at der er muligheder for gennem en EU-foranstaltning at gøre mere for at fremme de kollektive forhandlingers rolle i at sikre, at mindstelønningerne er tilstrækkelige og dækker så mange som muligt. Tiltag for at fremme kollektive overenskomstforhandlinger kan indgå i en EU-foranstaltning vedrørende mindstelønninger, så længe de nationale arbejdsmarkedsordninger respekteres. Dette ligger i forlængelse af tidligere EØSU-anbefalinger, der opfordrer til styrkelse af kollektive forhandlinger og den sociale dialog og støtte til arbejdsmarkedsparternes kapacitetsopbygning. Også offentlige indkøbskontrakter kan anvendes som endnu en metode til fremme af kollektive overenskomstforhandlinger i hele EU.

2. Baggrund

2.1. Europa-Parlamentet har anmodet om denne sonderende udtalelse med henblik på Kommissionens kommende lovinitiativ om rimelige mindstelønninger. Det tyske EU-rådsformandskab, som indledes i juli 2020, har også givet udtryk for, at det vil have mindstelønninger som en af sine prioriteter. EØSU glæder sig over muligheden for at bidrage yderligere til debatten om, hvilke foranstaltninger der under hensyntagen til de forskellige forhold i medlemsstaterne og fordelingen af kompetencer mellem EU og medlemsstaterne kan iværksættes på EU-niveau.

2.2. Covid-19-pandemien er den største sundhedsmæssige, sociale og økonomiske krise i en hel generation. Ud over de indførte hasteforanstaltninger er der på kort og mellemlang sigt behov for en omfattende, koordineret og resolut politisk indsats for at forhindre langvarige negative konsekvenser for samfundet, økonomien og arbejdsmarkedet.

2.3. EU og medlemsstaterne står over for en økonomisk recession nærmest uden sidestykke. Ifølge Kommissionens økonomiske forårsprognose kan EU's samlede BNP falde med 7,5 % i 2020 og vokse med omkring 6 % i 2021, dog med store forskelle imellem medlemsstaterne ( 4 ) . Virksomhederne, navnlig SMV'er og mikrovirksomheder, står over for økonomiske konsekvenser uden fortilfælde og vanskelige beslutninger om deres overlevelse, herunder om de kan fastholde eller skal afskedige medarbejdere. Mange økonomiske sektorer er blevet hårdt ramt af nedlukningsforanstaltningerne, og mange virksomheder i f.eks. servicesektoren, hotel-, restaurations- og cateringbranchen og i de kulturelle sektorer frygter en truende konkurs.

2.4. De offentlige tjenester er blevet hårdt ramt, især sundhedsvæsenet og de social sikringsordninger, som er presset af at skulle hjælpe folk i nød. Uden en solid offentlig indsats og støtte kan covid-19 også medføre øget arbejdsløshed, underbeskæftigelse og fattigdom. Over en fjerdedel af respondenterne i en covid-19-spørgeundersøgelse foretaget af Eurofound svarede, at de enten midlertidigt (23 %) eller varigt (5 %) havde mistet deres arbejde ( 5 ) . Kommissionen anslår ( 6 ) , at arbejdsløsheden i EU kan stige fra 6,7 % til 9 % i 2020, før den i 2021 falder til omkring 8 %, igen med forskelle i de enkelte medlemsstater.

2.5. Covid-19-krisen har også tydeligt vist, at selvstændige, atypiske arbejdstagere og arbejdstagere i usikre ansættelsesforhold er særligt sårbare, da de alt for ofte falder uden for de sociale sikkerhedsnet, der ville kunne afbøde deres tab af indkomst eller beskæftigelse. Arbejdstagere inden for væsentlige tjenester er blevet prist offentligt for deres indsats for samfundet, som ofte indebærer en stor personlig risiko. Deres arbejde inden for f.eks. sundhedspleje og sociale tjenester, detailhandel, levering og rengøring har været vigtigt for hele samfundet, men undervurderes ofte og skal i højere grad værdsættes.

2.6. Kvinder, migrantarbejdere og personer fra etniske mindretal er uforholdsmæssigt rigeligt repræsenteret i nogle af disse væsentlige sektorer, og dem skal der være mere fokus på for at garantere, at de har alle arbejdstagerrettigheder, ligesom de måske også har behov for bedre beskyttelse fra de sociale sikkerhedsnet. Unge under 25 år er blevet særligt hårdt ramt af jobtab (herunder lærlingepladser) og afbrydelsen af deres uddannelse. Det er nu blevet endnu vanskeligere for dem at komme ud på arbejdsmarkedet, og det samme gælder andre sårbare grupper som personer med handicap og andre, der udsættes for forskelsbehandling, og som i for vejen havde svært ved at få adgang til arbejdsmarkedet.

2.7. Europa har ikke råd til at miste endnu et årti. Det kortsigtede fokus må være på at værne om virksomhederne og beskytte arbejdspladser. Vi må tage ved lære af erfaringerne fra den økonomiske og finansielle krise i 2008, som fik store og langvarige konsekvenser for EU og unionsborgerne. Der skal træffes foranstaltninger for at beskytte arbejdspladser og indkomster og for sikkert og hurtigt at få sat gang i den økonomiske aktivitet igen med henblik på at sikre bæredygtig vækst, en mere stabil genopretning, konkurrenceevnen og en mere rimelig, produktiv og velfungerende social og økonomisk model. Dialog med civilsamfundet og en effektiv inddragelse af alle interessenter er afgørende med henblik på at sikre et effektivt modtræk mod covid-19 og bevare borgernes tillid.

2.8. Skabelse af kvalitetsjob og rimelige lønninger, herunder mindstelønninger, der sikrer en anstændig levestandard for alle arbejdstagere, og som er fastlagt under hensyntagen til økonomiske faktorer, herunder produktiviteten, bør være en del af løsningen. Kollektive overenskomstforhandlinger og social dialog spiller en vigtig rolle i disse bestræbelser og skal styrkes og/eller fremmes på alle niveauer, alt efter de nationale arbejdsmarkedsordninger.

Den europæiske søjle for sociale rettigheder og en ny indsats for rimelige lønninger og kollektive overenskomstforhandlinger i EU

2.9. Med proklamationen af den europæiske søjle for sociale rettigheder på topmødet i Göteborg i november 2017 genbekræftede Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen deres vilje til at arbejde hen imod et mere retfærdigt og lige Europa. Søjlen bør fungere som kompas for en fornyet opadgående konvergens mod bedre arbejds- og leveforhold og som rettesnor for reformer på arbejdsmarkedet og af socialpolitikker.

2.10. EØSU har konsekvent understreget behovet for konkret handling for at føre søjlens principper ud i virkeligheden. Ud over at øge konkurrenceevnen og produktiviteten bør et hovedsigte for konvergens i tråd med søjlens sjette princip være at fremme tilstrækkelige mindstelønninger, som sikrer arbejdstagere og deres familier en anstændig levestandard i lyset af de økonomiske og sociale forhold i den enkelte medlemsstat. Disse mindstelønninger bør fastsættes på en gennemskuelig og forventelig måde i henhold til national praksis og med respekt for arbejdsmarkedets parters autonomi ( 7 )

3. Generelle bemærkninger

3.1. Generelle betragtninger

3.1.1. I de politiske retningslinjer for Kommissionen for perioden 2019-2024 ( 8 ) præsenterer Ursula von der Leyen sin hensigt om »at fremlægge forslag til en retsakt, som sikrer, at enhver lønmodtager i Unionen har en rimelig mindsteløn«. Den 14. januar 2020 iværksatte Kommissionen første fase af konsultationen af arbejdsmarkedets parter i henhold til artikel 154 i TEUF om mulige tiltag til at imødegå udfordringerne ved rimelige mindstelønninger. I konsultationens anden fase, der blev offentliggjort den 3. juni, skitserer Kommissionen behovet for EU-foranstaltninger og præciserer sit mål om at arbejde videre på en eventuel retsakt, dvs. et direktiv eller en henstilling.

3.1.2. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg har tidligere gjort gældende, at det mener, at der skal gøres mere i forhold til lønkonvergens og fastlæggelse af mindstelønninger i medlemsstaterne, og har samtidig understreget, at de nationale arbejdsmarkedsparters kompetencer og autonomi i forbindelse med løndannelsesprocessen bør respekteres fuldt og helt i overensstemmelse med nationale praksisser ( 9 ) . Målsætningen bør være at garantere, at mindstelønninger i alle EU's medlemsstater sikrer alle arbejdstagere en anstændig levestandard under hensyntagen til de økonomiske faktorer. Det vil bidrage til EU's målsætning om at forbedre leve- og arbejdsvilkårene for Unionens borgere og Kommissionens målsætning om »en mere ambitiøs Union«.

3.1.3. EØSU har desuden givet udtryk for sine betænkeligheder ved den mangelfulde reelle dækning af den sociale dialog i nogle medlemsstater og har derfor påpeget nødvendigheden af at fremme en social dialog og kollektive overenskomstforhandlinger på alle relevante niveauer i overensstemmelse med de nationale arbejdsmarkedsordninger.

3.2. Den bredere sammenhæng

3.2.1. Andre mere almene og vigtige overvejelser, f.eks. hvor velfungerende arbejdsmarkederne er, hvordan den offentlige arbejdsformidling og aktive arbejdsmarkedspolitikker fungerer, og hvordan skattesystemerne, den sociale sikring (herunder arbejdsløshedsunderstøttelse), det sociale velfærds-, uddannelses- og undervisningssystem og det indre marked fungerer, påvirker udviklingen i retning af opadgående økonomisk og social konvergens og bekæmpelsen af fattigdom.

3.2.2. Lønninger afhænger af den økonomiske situation i landet, regionen eller sektoren. Ændringer kan påvirke beskæftigelsen, konkurrenceevnen og den makroøkonomiske efterspørgsel. Også produktiviteten er vigtig i forhold til arbejdsmarkedets funktion og beskæftigelsesudsigterne, især for arbejdstagere med kort uddannelse og nytilkomne på arbejdsmarkedet og for mulighederne for karriereudvikling for arbejdstagere på mindsteløn. Alle arbejdstagere, herunder dem, der får den laveste løn, bør mærke virkningen af produktivitetsudvikling og vækst. Og hvis de samlede omkostninger til at beskæftige en arbejdstager stiger, er øget produktivitet også yderst vigtigt for at sikre EU-økonomiens konkurrenceevne. Beskatning og indirekte lønomkostninger, herunder arbejdsgiveres og arbejdstageres bidrag til sociale ordninger, kan nogle gange resultere i store forskelle imellem brutto- og nettoløn og har også indflydelse på arbejdstagernes nettoindkomst og på arbejdsgivernes omkostninger.

3.2.3. Mindstelønninger har desuden en afsmittende virkning på hele lønstrukturen. Andelen af arbejdstagere på mindsteløn, lønudviklingstendenser, prisniveauer, købekraft og mindstelønningernes niveau i forhold til den generelle lønfordeling i landet er andre vigtige faktorer at tage i betragtning. Mindstelønninger bør være rimelige set i forhold til lønfordelingen i de forskellige lande, og de bør ligge på et niveau, der er tilstrækkeligt i forhold til det faktiske prisniveau, så de åbner mulighed for en anstændig levestandard, uden at det går ud over bæredygtigheden i de virksomheder, der leverer kvalitetsarbejdspladser. Siden 2010 har der været en opadgående konvergens af de nationale bruttomindstelønninger i EU, idet især de central- og østeuropæiske lande er konvergeret i retning af EU-gennemsnittet ( 10 ) . Der er dog stadig store forskelle og tendensen mod konvergens er gået langsommere i de senere år ( 11 )

3.3. Behovet for anstændige mindstelønninger i Europa

3.3.1. Retten til rimelige og retfærdige arbejdsforhold og lønninger er en grundlæggende rettighed, som er nedfældet i internationale og europæiske instrumenter til beskyttelse af menneskerettighederne. Lønninger, herunder mindstelønninger, er et vigtigt aspekt af EU's model for social markedsøkonomi. De repræsenterer betaling for udført arbejde, er en af de faktorer, der sikrer gensidige fordele for virksomheder og arbejdstagere som led i velfungerende arbejdsmarkeder, og er ofte et centralt element i kollektive overenskomstforhandlinger.

3.3.2. Mindstelønninger har også andre funktioner som f.eks. at beskytte arbejdstagere mod uforholdsmæssig lav løn og mod fattigdom blandt arbejdstagere ( 12 ) . Selv om beskæftigelse fortsat er den bedste vej ud af fattigdom, er det at have et job i dag ikke automatisk en garanti mod fattigdom, navnlig for arbejdstagere, der ikke arbejder på fuld tid. I EU tjener omkring en ud af ti arbejdstagere »omkring« eller under den nationalt lovbestemte mindsteløn ( 13 ) . I 2018 blev en ud af ti beskæftigede på 18 år og derover anset for at være i risiko for fattigdom, og arbejdstagere i otte medlemsstater tjente reelt mindre end de gjorde, da krisen brød ud i 2008. Desuden er andelen af personer i beskæftigelse, som risikerer fattigdom, i løbet af de sidste ti år steget i de fleste medlemsstater, selv om den dog i visse medlemsstater har holdt sig på samme niveau eller er faldet. I nogle af landene er den eksisterende bundgrænse for mindstelønnen i øjeblikket ikke tilstrækkelig til, at arbejdstagere kan løfte sig ud af fattigdom alene ved at være i beskæftigelse ( 14 )

3.3.3. Der er enighed om, at EU og medlemsstaterne skal gøre mere for at bekæmpe fattigdom, herunder fattigdom blandt arbejdstagere. I konsultationsdokumenterne om rimelige mindstelønninger anerkender Kommission, at anstændige mindstelønninger kan spille en vigtig rolle i forbindelse med nedbringelse af fattigdom blandt arbejdstagere. EØSU mener, at den mest effektive måde at reducere fattigdom blandt arbejdstagere på er gennem anstændige mindstelønninger og personorienterede, integrerede og aktive politikker for inklusion, som fremmer adgangen til en tilstrækkelig minimumsindkomst, arbejdsformidling og kvalitetsarbejdspladser og til væsentlige og understøttende sociale tjenester i tråd med Kommissionens henstilling fra 2008.

3.3.4. Der er mange årsager til fattigdom blandt arbejdstagere, og Eurofound ( 15 ) har konkluderet, at selv om en tilstrækkelig mindsteløn er et kerneelement i alle modeller for social sikring af fattige arbejdstagere, er koblingen mellem mindstelønninger og fattigdom blandt arbejdstagere kompleks. En vigtig faktor at tage i betragtning er husstandens sammensætning. For selv om mindstelønnen i nogle lande kan være tilstrækkelig til at beskytte én voksen mod risikoen for fattigdom, er den ofte ikke tilstrækkelig til at forsørge flere personer i husstanden.

3.3.5. Leveomkostningsniveauet kan også være en afgørende omstændighed, der tvinger husstande ud i fattigdom, og bør, hvor det er relevant, tages i betragtning på nationalt plan ved afgørelsen af, om mindstelønningerne er tilstrækkelige. Ydelser til personer i arbejde, sociale ydelser, sociale overførsler og familie- og børnetilskud kan også spille en afgørende rolle i forbindelse med at afhjælpe eller forebygge fattigdom blandt arbejdstagere, afhængigt af husstandens sammensætning.

3.3.6. Mange regeringer har desuden valgt at sænke indkomstskatten og indbetalingerne til social sikring for at øge nettoindkomsten for modtagere af lovbestemt mindsteløn og andre lavtlønsmodtagere. Dette kan dog have større politiske konsekvenser, herunder svækkelse af de offentlige sundheds- og velfærdssystemer og de offentlige tjenester generelt. Ud over disse direkte foranstaltninger ser Eurofoundrapporten også på anvendelsen af indirekte foranstaltninger til bekæmpelse af fattigdom blandt personer i beskæftigelse ( 16 ) , men det har været vanskeligt at vurdere virkningerne heraf, og der er behov for en mere konkret evaluering.

3.3.7. EØSU har i en tidligere udtalelse om bekæmpelse af fattigdom generelt opfordret til indførelse af bindende EU-rammer for en anstændig minimumsindkomst ved at åbne mulighed for, at ordninger for minimumsindkomst i medlemsstaterne udbredes mere generelt. Ordningerne skal støttes og gøres »anstændige« (tilstrækkelige) som et væsentligt første EU-tiltag mod det alvorlige og vedvarende fattigdomsproblem i Europa ( 17 ) . Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa støttede udtalelsen, mens Arbejdsgivergruppen ikke var enig i tanken om et bindende instrument for en minimumsindkomst i EU, men i stedet foretrak den åbne koordinationsmetode ( 18 ) . Udvalget har desuden foreslået en gradvis overgang til fælles minimumsstandarder for arbejdsløshedsforsikring i medlemsstaterne for at skabe tilstrækkelige sikkerhedsnet for arbejdstagere, som mister deres arbejde, og til beskyttelse mod fattigdom ( 19 ) . Dette ville samtidig fungere som en automatisk stabiliserende faktor og nære opadgående konvergens i EU.

3.3.8. Der er desuden brug for en helhedsorienteret tilgang, som også omfatter effektive ordninger for bl.a. minimumsindkomster, passende reformer inden for social sikring og flere investeringer i offentlige tjenester. For at kunne løfte folk ud af fattigdom er det helt afgørende at fortsætte drøftelserne vedrørende fattigdomsrisikotærsklen i EU ( 20 ) i kombination med nationale referencebudgetter til beregning af omkostningerne ved nødvendige varer og tjenesteydelser (herunder de forskellige metoder, der anvendes). I drøftelserne skal der tages højde for faktorer som social omfordeling, beskatning og levestandard i de enkelte EU-medlemsstater ( 21 ) , således at fattigdomsrisikotærsklen afpasses efter fattigdommens flerdimensionale karakter.

3.3.9. I næsten alle medlemsstater er kvinder overrepræsenteret blandt arbejdstagere på mindsteløn ( 22 ) . Der er dokumentation for, at anstændige mindstelønninger også kan have en positiv virkning på lønforskellen mellem kønnene i den lave ende af lønskalaen, hvis de også ledsages af politiske foranstaltninger rettet mod at gøre op med strukturelle uligheder mellem kønnene på arbejdsmarkedet og i samfundet. Ligeledes vil fordelene ved anstændige mindstelønninger også i høj grad kunne mærkes i andre dårligt stillede grupper som f.eks. migrantarbejdere, personer med handicap og etniske mindretal. Endvidere bør de kompetente offentlige myndigheder for at få flere personer med handicap i beskæftigelse yde løntilskud eller give skattelettelser til arbejdsgivere til dækning af merudgifter knyttet til disse personers ansættelse.

3.3.10. Endelig understreger EØSU, at velfungerende kollektive overenskomstforhandlingssystemer, især sektorspecifikke kollektive overenskomstforhandlinger, også i relation til anstændige lønninger i Europa spiller en central rolle for at sikre rimelige og tilstrækkelige lønninger i hele lønstrukturen, herunder eventuelle lovbestemte mindstelønninger. De er desuden nødvendige for at fremme opadgående lønkonvergens mellem og i landene samt sikre balancen mellem sociale og økonomiske hensyn.

3.4. Behovet for og gennemførligheden af foranstaltninger på EU-niveau

3.4.1. I den første fase af konsultationen af arbejdsmarkedets parter skitserede Kommissionen en række måder, hvorpå EU-foranstaltninger kan tilføre merværdi dvs. bidrage til at sikre rimelige mindstelønninger, hjælpe medlemsstaterne med at opnå opadgående konvergens af arbejdsvilkår, sikre lige vilkår i det indre marked og øge købekraften for lavtlønsmodtagere.

3.4.2. I den anden fase af konsultationen af arbejdsmarkedets parter præciserer Kommissionen målsætningerne for EU's indsats og de politiske mål for et eventuelt initiativ ( 23 ) . Ifølge Kommissionen er de overordnede målsætninger for et sådant initiativ at sikre, at alle arbejdstagere i EU beskyttes ved hjælp af en rimelig mindsteløn, som, uanset hvor de arbejder, skaber grundlaget for en anstændig levestandard, at mindstelønninger fastlægges på passende niveauer, at der værnes om adgangen til beskæftigelse, og at der tages højde for virkningerne for jobskabelsen og konkurrenceevnen. Et flertal i EØSU bifalder de af Kommissionen identificerede mål og mener, at de bør nås gennem EU-foranstaltninger til fremme af rimelige mindstelønninger. Et mindretal anser imidlertid ikke EU-foranstaltninger som hensigtsmæssige til opnåelsen af nogle af disse mål.

3.4.3. Kommissionen har understreget, at hensigten ikke er at fastsætte en fælles »europæisk mindsteløn« eller direkte at harmonisere mindstelønsniveauet i hele EU, og den gør det klart, at den fuldt ud vil respektere de nationale kompetencer, nationale traditioner og det enkelte lands særlige forhold og aftalefriheden for arbejdsmarkedets parter.

3.4.4. Selv om de fleste medlemsstater har en lovbestemt eller national mindsteløn, er der betydelige forskelle mellem niveauet i de forskellige lande, hvilket afspejler forskellene i økonomisk og social udvikling. I januar 2020 lå de lovbestemte mindstelønninger i medlemsstaterne på mellem 312 EUR og 2 142 EUR om måneden. De månedlige mindstelønninger er generelt under 600 EUR i det østlige EU og over 1 500 EUR i den nordvestlige del ( 24 ) . I rapporten vedrørende konsultationens anden fase bemærker Kommissionen, at mindstelønnens tilstrækkelighed er forbedret i de fleste medlemsstater ( 25 ) . Der er dog fortsat forskelle, og i en lang række medlemsstater ligger den lovbestemte mindsteløn på eller under 50 % af bruttomedianlønnen for fuldtidsbeskæftigede ( 26 ) og langt under fattigdomsrisikotærsklen på 60 % af medianlønnen. Dermed er mindstelønnen ikke i sig selv nok til at løfte arbejdstagere ud af fattigdom.

3.4.5. Mindstelønninger bør sikre en anstændig levestandard. Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa mener, at mindstelønsniveauerne i en række medlemsstater endnu ikke er tilstrækkelige, og at nettoværdien af den lovbestemte referencemindsteløn skal fastsættes et godt stykke over fattigdomstærsklen, hvortil der i EU-sammenhæng anvendes indikatoren for fattigdomsrisikotærsklen, der ligger på 60 % af den nationale ækvivalerede medianindkomst efter sociale overførsler, og at den skal være rimelig i forhold til lønningerne generelt på arbejdsmarkedet. Et sådant benchmark ville sikre passende ydelser og forhindre, at arbejdstagerne skubbes ud i usikker beskæftigelse med negative eksterne virkninger knyttet til mindsteindkomstordninger. En højnelse af lavtlønssegmentet med indførelse af mindstelønninger, der sikrer mod fattigdom, ville også udvide skattegrundlaget for regeringerne med positive virkninger for finansieringen af tilstrækkelige sociale sikringssystemer. Arbejdsgivergruppen mener imidlertid ikke, at dette spørgsmål skal løses ved hjælp af EU-foranstaltninger, da EU ikke har kompetence i forhold til løn og især ikke lønniveauer, sådan som Domstolens afgørelser har fastslået. Tilhængerne af dette sidste synspunkt mener, at det, man højst kan gøre er at drøfte og udveksle synspunkter gennem den åbne koordinationsmetode eller i løbet af det europæiske semester om, hvordan man sikrer tilstrækkelige ydelsesniveauer og tilstrækkelige mindsteindkomstordninger, og hvordan dette ved siden af beskæftigelse kan understøtte finansieringen af tilstrækkelige sociale beskyttelsessystemer.

3.4.6. EØSU anerkender de forskellige betænkeligheder vedrørende EU-foranstaltninger på dette område. Der er navnlig stærkt divergerende opfattelser af EU's kompetence. Nogle mener, at der ikke grundlag for tiltag på EU-plan, eftersom artikel 153, stk. 5, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ikke medregner »lønforhold« som en del af EU's lovgivningskompetence. På den anden side indvender andre, herunder Kommissionen, at der er muligheder for tiltag på EU-plan, og at artikel 153, stk. 5, ikke hindrer dette.

3.4.7. Navnlig i de medlemsstater, hvor mindstelønninger udelukkende eller overvejende fastlægges ved kollektive overenskomstforhandlinger, er der ligeledes frygt for, at sådanne foranstaltninger vil være et indgreb i arbejdsmarkedsparternes autonomi. Det er derfor vigtigt, at eventuelle EU-initiativer beskytter modellerne i de medlemsstater, hvor arbejdsmarkedets parter ikke finder, at der er brug for lovbestemte mindstelønninger. På samme måde bør foranstaltninger til fremme af kollektive overenskomstforhandlinger, især sektorspecifikke overenskomstforhandlinger, udvikles med fuld respekt for de forskellige nationale arbejdsmarkedsordninger og ikke skubbe på for en universal tilgang.

3.4.8. En anden kilde til betænkelighed er, at en EU-politik for lovbestemte mindstelønninger potentielt kan have negative virkninger på beskæftigelsen, især for unges og lavtuddannede arbejdstageres vedkommende, og det kan forværre graden af manglende regelefterlevelse, hvilket desuden vil kunne skubbe et antal lavtlønnede arbejdstagere ud af den formelle økonomi ( 27 ) . Dette kan dog imødegås, hvis mindstelønsniveauet fastsættes hensigtsmæssigt, dvs. understøtter arbejdstagernes indkomst uden at underminere beskæftigelsen og fastsættes afhængigt af landespecifikke faktorer, herunder arbejdsgivernes respons, graden af konkurrence på varemarkeder og arbejdsmarkeder, og i forhold til den gensidige påvirkning af andre politikker, især skatte- og overførselspolitik ( 28 ) . Der er således konkrete eksempler på medlemsstater, hvor indførelsen af mindstelønninger ikke har påvirket jobskabelsen negativt, og hvor selv en solid stigning i mindstelønnen har haft positive makroøkonomiske virkninger, herunder øget vækst i beskæftigelsen ( 29 )

3.4.9. EØSU anerkender fuldt ud kompleksiteten af de problemstillinger, som indgår i denne debat, og erkender, at mindstelønninger ikke er en magisk løsning på alle problemer. En fælles EU-tilgang med klare politiske mål, som medlemsstaterne skal nå ved hjælp af forskellige midler og inddragelse af arbejdsmarkedets parter som led i velfungerende kollektive overenskomstforhandlingssystemer, kan tilgodese såvel arbejdstagernes ret til en rimelig løn og til foreningsfrihed og arbejdsgivernes behov i forhold til produktivitet og konkurrenceevne. I kombination med bredere foranstaltninger kan dette også bidrage til opadgående konvergens og sociale fremskridt i hele EU gennem en reduktion af forskelle i indkomster og lønninger mellem medlemsstaterne, begrænsning af fattigdom blandt personer i arbejde og opnåelsen af et indre marked med lige vilkår.

3.4.10. Alle europæiske initiativer vedrørende rimelige mindstelønninger, herunder aspekter til fremme og støtte af velfungerende kollektive lønforhandlinger, skal udformes på basis af en nøjagtig analyse og forståelse af situationen i medlemsstaterne og i fuld respekt for arbejdsmarkedets parters rolle og autonomi samt de forskellige arbejdsmarkedsordninger.

4. På vej mod et europæisk lovinitiativ om lovbestemte mindstelønninger, herunder støtte til og fremme af inddragelsen af arbejdsmarkedets parter

4.1. Mindsteløn som begreb

4.1.1. Lønninger påvirkes af en række forskellige faktorer såsom den relevante sektor og branche — og hvor udsat den er for global konkurrence, leveomkostninger, markedsudbud og -efterspørgsel, produktivitet, lønfordeling, overenskomstfastsatte lønniveauer, individuelle kompetencer og resultater samt måden, hvorpå sidstnævnte skabes og vurderes. Lønninger er kompensation for udført arbejde i overensstemmelse med gældende lovgivning, kollektive overenskomster og praksis. Den samlede løn kan betragtes som kompensation for forskellige elementer, alt efter hvordan dette er fastlagt i medlemsstaterne, regionerne eller i henhold til forskellige kollektive overenskomster.

4.1.2. Mindstelønninger defineres af Den Internationale Arbejdsorganisation ILO som den mindsteløn, som en arbejdsgiver skal betale lønmodtagere for det udførte arbejde i en bestemt periode, og som ikke kan reduceres ved kollektiv overenskomst eller individuelle kontrakter ( 30 ) . Ifølge ILO's konvention nr. 131 om fastsættelse af mindsteløn ( 31 ) indebærer en fastsættelse af rimelige mindstelønninger, at der tages højde for de behov, som arbejdstagere og deres familier har, herunder landets generelle lønniveau og leveomkostningerne samt økonomiske faktorer som produktivitet og beskæftigelse. Det fremgår desuden af konventionen, at der skal være fuld høring af arbejdsmarkedets parter ved fastsættelse af mindsteløn. De 10 EU-medlemsstater ( 32 ) , som har ratificeret konventionen, har alle et lovbestemt mindstelønssystem.

4.1.3. Hvor godt lovbestemte mindstelønninger virker, afhænger af en lang række faktorer, som er mere eller mindre vigtige i den nationale sammenhæng, f.eks. hvor mange arbejdstagere der er dækket, om mindstelønningerne er fastsat og tilpasset på et tilstrækkeligt niveau, der dækker de behov, som arbejdstagere og deres familier har, samtidig med at der tages højde for økonomiske faktorer som f.eks. produktivitet, og om arbejdsgiverne overholder bestemmelserne om mindstelønninger ( 33 ) . Desuden afhænger det af, om der er vilje til at inddrage arbejdsmarkedets parter, og om der er et effektivt kollektivt overenskomstforhandlingssystem, som supplerer fastsættelsen af den lovbestemte mindsteløn. EU's foranstaltninger bør understøtte de nødvendige forbedringer på blandt andre disse områder.

4.1.4. I medlemsstater, hvor mindstelønningerne fastsættes af arbejdsmarkedets parter, varierer andelen af arbejdstagere, som ikke er formelt omfattet af disse aftaler fra 2 % i Østrig, omkring 10 % i Sverige, Finland og Italien til ca. 20 % i Danmark. Det er værd at huske på, at i Sverige og Danmark er de fleste af disse arbejdstagere, som ikke er omfattet af mindstelønsaftaler, enten højt betalte ansatte, som tjener betydeligt mere end den kollektivt fastsatte mindsteløn, eller studerende eller andre unge arbejdstagere, der lige kommer ud på arbejdsmarkedet. Desuden betaler arbejdsgiverne ofte den for sektoren fastsatte mindsteløn til arbejdstagere, som ikke er formelt omfattet af aftalerne, selv om de ikke er forpligtede hertil. I Italien derimod er dem, der ikke er omfattet, enten arbejdstagere i den uformelle økonomi eller selvstændige arbejdstagere, som arbejder efter individuelt fastsatte betingelser for lejlighedsvist arbejde.

4.1.5. Kommissionen, Rådet og de europæiske arbejdsmarkedsparter har alle lagt vægt på vigtigheden af at fremme den sociale dialog og respektere parternes autonomi og har tillige opfordret medlemsstaterne til at forbedre og støtte funktionen af dialogen på nationalt niveau ( 34 ) . Det er vigtigt, at et muligt mindstelønsinitiativ ikke svækker de kollektive overenskomstforhandlingssystemer i medlemsstaterne ved f.eks. at reducere arbejdsmarkedsparternes kontrol over lønningerne.

4.2. Nationale lønfastsættelsessystemer/-institutioner i EU

4.2.1. Systemer til mindstelønsfastsættelse samt arbejdsmarkedsparternes rolle og kapacitet varierer betydeligt blandt medlemsstaterne på grund af forskelle i de nationale traditioner, forskellige økonomiske og sociale faktorer samt det enkelte lands politiske og forfatningsmæssige rammer.

4.2.2. Nogle medlemsstater har valgt at indføre en lovbestemt mindsteløn, hvor lønningerne som minimum skal svare til et minimumsniveau, der fastsættes ved lov. I disse lande kan der også i specifikke sektorer og på tværs af sektorer være (højere) mindstelønninger, som er fastsat af arbejdsmarkedets parter. Andre lande har ingen lovbestemt mindsteløn, idet lønningerne udelukkende eller overvejende fastsættes af arbejdsmarkedets parter som led i kollektive overenskomster på nationalt plan eller inden for en specifik sektor og/eller i den enkelte virksomhed.

4.2.3. I medlemsstater med lovbestemte mindstelønninger er de fleste arbejdstagere typisk omfattet, dog kan bestemte kategorier være undtaget, hvilket betyder, at disse arbejdstagere tjener mindre end den lovbestemte mindsteløn. Desuden gælder der særlige satser for bestemte grupper af arbejdstagere i 11 medlemsstater ( 35 ) . Disse satser gælder hovedsagelig for unge eller mindre erfarne personer og/eller lærlinge, men kan også gælde for bl.a. ufaglærte arbejdere og arbejdstagere med handicap. I nogle lande anvendes der desuden højere satser baseret på medarbejdernes kompetencer ( 36 ) . Som fastslået af Kommissionen kan lønforskelle have negative konsekvenser for disse arbejdstagere og for økonomien samlet set. Betydningen af disse undtagelser og også af en bredere dækning af arbejdstagere skal vurderes med henblik på forståelse af medlemsstaternes forskellige måder at gøre det på og eventuelle begrundelser for undtagelser og virkningerne heraf.

4.2.4. I lande uden lovbestemte mindstelønninger gælder mindstelønninger kun arbejdstagere, som er omfattet af kollektive overenskomster. Selv om størstedelen af arbejdstagerne (over 80 %) i de fleste af disse lande er omfattet af kollektive overenskomster, er der undtagelser ( 37 )

4.2.5. Tilstrækkelighed er et helt afgørende element ved overvejelser om, hvorvidt lovbestemte mindstelønninger er »rimelige«, og hvorvidt de vil kunne sikre en anstændig levestandard for arbejdstagerne og deres familier. Deres niveau i forhold til den overordnede lønfordeling i landet bør også tages i betragtning. Arbejdstagergruppen og Gruppen Diversitet Europa er af den holdning, at det vil være nyttigt med fælles EU-kriterier for de mindstetærskler, der er nødvendige for at sikre en »anstændig levestandard«. Disse tærskler kan fastlægges på forskellige måder. Der kan f.eks. anvendes en referencekurv af varer, som ikke blot udgør et eksistensminimum, og/eller tærsklerne kan fastsættes som en procent af medianlønnen ved fuldtidsbeskæftigelse eller den gennemsnitlige bruttoløn ved fuldtidsbeskæftigelse. Der er behov for yderligere drøftelser om, hvor disse tærskler skal ligge, og om hvordan man gradvist når dertil. Arbejdsgivergruppen mener ikke, at spørgsmålet om tærskler skal løses ved hjælp af EU-foranstaltninger, da EU ikke har kompetence i forhold til løn, sådan som Domstolens afgørelser har fastslået ( 38 ) . Ved gennemgangen af lovbestemte mindstelønninger er det vigtig at sikre, at der tages stilling til, om de er tilstrækkelige og regelmæssigt tages op til revision, og at der foreligger en klar procedure, hvori arbejdsmarkedets parter inddrages fuldt ud.

4.2.6. Ifølge Den Europæiske Komité for Sociale Rettigheder (ECSR) handler en anstændig levestandard ud over blot materielle basisfornødenheder som f.eks. mad, tøj og bolig også om de nødvendige ressourcer til at deltage i kultur-, uddannelses- og samfundsaktiviteter. Komitéen har i sine seneste konklusioner ( 39 ) konstateret, at mindstelønniveauerne i forskellige medlemsstater ikke har sikret en anstændig levestandard for arbejdstagerne og deres familier.

4.2.7. Flere medlemsstater tillader på nuværende tidspunkt arbejdsgivere at trække i de lovbestemte mindstelønninger (f.eks. for beskadigelse eller køb af udstyr) eller at medtage yderligere betalinger (f.eks. for overtid, bonus mv.) i lønberegningen. ECSR samt FN- og ILO-overvågningsorganer har udtalt, at dette i nogle medlemsstater ikke sikrede arbejdstagerne ret til en rimelig aflønning.

4.3. Arbejdsmarkedsparternes rolle i systemer til fastsættelse af lovbestemte mindstelønninger

4.3.1. Der er store forskelle på, i hvor høj grad arbejdsmarkedsparterne er inddraget i systemerne til fastsættelse af lovbestemte mindstelønninger. I nogle lande har regeringen desværre truffet en ensidig beslutning om mindstelønninger uden i tilstrækkelig grad at involvere eller høre arbejdsmarkedets parter.

4.3.2. Mekanismer, der sikrer rettidig og hensigtsmæssig høring af arbejdsmarkedets parter medvirker til at sikre, at der tages højde for forskellige arbejdsmarkedssituationer og økonomiske situationer. De kan desuden bidrage til, at der indgås aftaler mellem de relevante nationale myndigheder og arbejdsmarkedets parter, og at man opnår et resultat med balance mellem arbejdsgiveres og arbejdstageres behov.

4.3.3. Gennemsigtige, klare og stabile kriterier for justering af lovbestemte mindstelønninger med henblik på at sikre, at mindstelønningerne er tilstrækkelige, hvor der også tages højde for økonomiske faktorer, medvirker til at øge forståelsen og forudsigeligheden for arbejdsgiverne, arbejdstagerne og deres repræsentanter. Desværre mangler disse i nogle medlemsstater.

4.3.4. Arbejdsmarkedets parter bør involveres på passende vis og efter deres respektive behov i høringer om lovbestemte mindstelønninger, herunder for at finde frem til de relevante kriterier for fastlæggelse af det tilstrækkelige niveau og i vurderingen af eventuelle justeringer. Desuden kan støtte fra EU og medlemsstaterne til kapacitetsopbygning hos de nationale arbejdsmarkedsparter hjælpe dem med at deltage i de kollektive overenskomstforhandlinger, herunder, hvor det er relevant, for at fastlægge lønninger, samt i drøftelserne om lovbestemte mindstelønninger.

4.4. Kollektive overenskomstforhandlingers rolle i forbindelse med fastsættelse af mindstelønninger

4.4.1. De lønninger, der aftales efter forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter, er baseret på en afbalanceret aftale, hvilket er vigtigt for at sikre, at lønningerne er rimelige for begge parter. Fem af de seks lande, hvor mindstelønninger fastsættes ved kollektive sektorbaserede overenskomstforhandlinger, er blandt de lande, hvor flest arbejdstagere er omfattet af kollektive overenskomster.

4.4.2. EØSU bifalder, at eventuelle kommissionsinitiativer ikke vil søge at indføre lovbestemte mindstelønninger i lande, hvor mange er dækket af kollektive overenskomster, og hvor lønfastsættelsen udelukkende sker derigennem« ( 40 ) . Dette er en afspejling af, at arbejdsmarkedets parter, afhængigt af hvilken beslutning der er truffet på nationalt niveau og med fuld respekt for deres autonomi og det valgte niveau, har de bedste forudsætninger for at udforme og gennemføre politikker og mekanismer for lønfastsættelse.

4.4.3. Kollektive overenskomstforhandlinger har desuden afgørende betydning for fastsættelsen af lønniveauer i mange af de lande, der har en lovbestemt mindsteløn, og de forhandlede aftaler indebærer ofte højere satser en dem, der er fastlagt af staten.

4.5. Behovet for at støtte og fremme kollektive forhandlinger i medlemsstaterne

4.5.1. Virkningen og størrelsen af lovbestemte mindstelønninger afhænger af, hvordan de påvirkes af og påvirker andre politikker og arbejdsmarkedets institutioner. En sådan vekselvirkning er mindstelønninger og kollektive overenskomstforhandlinger. Den relative styrke af kollektive overenskomstforhandlinger i de forskellige lande er en af de vigtigste determinanter for eventuelle afsmittende virkninger og omfanget heraf ( 41 )

4.5.2. Når de kollektive overenskomstforhandlingssystemer er velfungerende, understøtter de højere beskæftigelse og lavere ledighed for alle arbejdstagere. Koordinering på tværs af forhandlingsenheder hjælper arbejdsmarkedets parter med at tage højde for konjunktursvingninger og de makroøkonomiske virkninger af lønaftaler på konkurrenceevnen ( 42 )

4.5.3. Retten til foreningsfrihed, til at organisere sig og til at forhandle kollektivt er grundlæggende rettigheder, som er nedfældet i internationale og europæiske instrumenter til beskyttelse af menneskerettighederne. Alle medlemsstater har ratificeret ILO-konvention nr. 87 om foreningsfrihed og beskyttelse af retten til at organisere sig samt ILO-konvention nr. 98 om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger. Niveauet for og dækningen af kollektive overenskomstforhandlinger varierer markant blandt medlemsstaterne fra kun 7 % i Litauen til 98 % i Østrig. Siden 2000 er antallet af arbejdstagere, der er omfattet af kollektive overenskomstforhandlinger, faldet i 22 medlemsstater, og det anslås, at der i dag er mindst 3,3 mio. færre arbejdstagere, som er dækket af en kollektiv overenskomst.

4.5.4. Ifølge en OECD-rapport er der for kollektive overenskomstforhandlinger såvel velkendte udfordringer (bl.a. et fald i antallet af arbejdstagere, der er dækket af kollektive overenskomster og en faldende organiseringsgrad) og nye udfordringer, bl.a. stadigt flere arbejdstagere med atypisk beskæftigelse (dvs. midlertidig ansættelse, deltidsansættelse og selvstændig beskæftigelse), som måske ikke har adgang til kollektiv overenskomstforhandling ( 43 ) . I næsten alle medlemsstaterne er dækningen via kollektive overenskomster blevet mindre siden begyndelsen af den økonomiske og sociale krise ( 44 ) . Den satte gang i ændringer af lønforhandlingsordningerne i en række lande og forstærkede i andre lande den igangværende udvikling i retning mod decentralisering. Dette skyldtes forskellige forhold i de enkelte medlemsstater og i visse tilfælde EU's foranstaltninger som betingelse for økonomiske redningspakker.

4.5.5. EØSU har ofte påpeget de udfordringer, som nye og fleksible arbejdsformer indebærer, især at mange arbejdstagere kan havne uden for de kollektive overenskomstforhandlingsstrukturer og uden fagforeningsrepræsentation. Udvalget har også understreget behovet for at styrke arbejdsmarkedsdialogens og de kollektive forhandlingers rolle, herunder gennem EU-støtte til kapacitetsopbygning, gunstige og støttende nationale rammer, gennem sikring af den organisatoriske styrke på begge sider af erhvervslivet og ved at værne om velfungerende kollektive forhandlingssystemer ( 45 )

4.5.6. Foreningsfriheden og organisationsfriheden skal også respekteres og fremmes. Det er vigtigt, at det på nationalt plan og i EU drøftes, hvordan arbejdstagere sikres adgang til fagforeningsrepræsentation og udøvelse af deres rettigheder til kollektiv organisering og til faglige aktioner.

4.5.7. Det glæder EØSU, at Kommissionen anerkender, at der er muligheder for gennem en EU-foranstaltning at gøre mere for at fremme de kollektive forhandlingers rolle i at sikre, at mindstelønningerne er tilstrækkelige og dækker så mange som muligt. Tiltag for at fremme kollektive overenskomstforhandlinger kan indgå i en EU-foranstaltning vedrørende mindstelønninger, så længe de nationale arbejdsmarkedsordninger respekteres. Dette ligger i forlængelse af tidligere EØSU-anbefalinger, der opfordrer til styrkelse af kollektive forhandlinger og den sociale dialog.

5. Input fra interessenter: virtuelle landebesøg og offentlig høring

5.1. Overblik/baggrund for besøgene

5.1.1. Med henblik på udarbejdelse af udtalelsen var det vigtigt for EØSU at indhente synspunkter fra de relevante interessenter på nationalt niveau og EU-niveau. Derfor var der planlagt en række landebesøg og en offentlig høring af aktører på EU-niveau. Til landebesøgene blev der udvalgt fem medlemsstater (Tyskland, Polen, Rumænien, Spanien og Sverige) på grundlag af de kriterier vedrørende institutioner for mindstelønsfastsættelse i EU's medlemsstater, som Kommissionen havde identificeret under den første fase af konsultationen af arbejdsmarkedets parter. Der var planlagt drøftelser med repræsentanter for regeringerne, de nationale løndannelsesorganisationer, de nationale arbejdsmarkedsparter og organisationer, der bekæmper fattigdom. På grund af covid-19-pandemiens udbrud var det ikke muligt at foretage landebesøgene, så de blev afløst af et semistruktureret spørgeskema og af opfølgende videokonferencer med de relevante interessenter.

5.2. Opsummering af videokonferencerne

5.2.1. De svenske repræsentanter havde de største forbehold over for og indvendinger mod et EU-lovinitiativ om mindstelønninger, idet der var almindelig enighed om, at EU ikke har kompetence vedrørende lønninger. Den udbredte bekymring hos de svenske arbejdsmarkedsparter er, at et EU-initiativ vil gribe ind i bl.a. de nationale lønforhandlingstraditioner og i arbejdsmarkedsparternes autonomi. De foreslog i stedet ikkebindende initiativer for at fremme den sociale dialog og kollektive overenskomstforhandlinger, idet de understregede, at de nationale systemer er et resultat af udviklingen gennem årtier, og at de ikke kan overføres fra et land til et andet. I Sverige er 90 % af arbejdstagerne omfattet af kollektive overenskomster, og under 1 % af arbejdstagerne tjener mindre end 60 % af medianlønnen ( 46 ) . Den svenske regeringsrepræsentant støttede arbejdsmarkedsparternes synspunkter og anførte, at EU har en vigtig rolle at spille i at bidrage til at øge beskæftigelsen og forbedre den sociale udvikling. For samhørigheden i EU og for det indre marked er det vigtigt at løfte de sociale udfordringer. De opfattede dog ikke et juridisk bindende EU-initiativ, herunder et direktiv, som den rette vej frem og sagde, at et EU-initiativ ikke må resultere i et krav om, at medlemsstaterne indfører kollektive overenskomster eller lovbestemte mindstelønninger, der er gældende overalt.

5.2.2. Fagforeningerne og civilsamfundsorganisationerne i de fire andre lande var tilhængere af EU-foranstaltninger, og nogle mente endda, at det kunne være i form af et rammedirektiv. Argumenterne for et sådant initiativ er bl.a., at det rummer muligheder for at koordinere de internationale lønpolitikker, bekæmpe social dumping, fremme lønkonvergens, mindske antallet af fattige i arbejde, tilbyde beskyttelse for arbejdstagere, som ikke er omfattet af kollektive overenskomster, forhindre udnyttelse af sårbare grupper af arbejdstagere som migranter og bidrage til at mindske lønforskellen mellem mænd og kvinder. Nogle repræsentanter nævnte også muligheden for fælles EU-kriterier for minimumstærskler for tilstrækkeligheden af mindstelønninger ved f.eks. at anvende en referencekurv af varer og vigtige tjenester, som ingen kan undvære. Adskillige repræsentanter nævnte også, at et EU-initiativ om mindstelønninger bør ledsages af andre foranstaltninger, først og fremmest et direktiv om en tilstrækkelig minimumsindkomst og et initiativ for at styrke den sociale dialogs rolle og repræsentationen af fagforeninger.

5.2.3. Arbejdsgiverorganisationerne i tre lande ( 47 ) havde betænkeligheder ved eller var imod bindende foranstaltninger. Nogle gjorde udtrykkeligt gældende, at EU ifølge artikel 153 i TEUF ikke har kompetence vedrørende lønninger, og at debatten bør være koncentreret om, hvordan den europæiske semesterproces kan udbygges. Arbejdsgiverorganisationerne var imod et lovinitiativ, da det vil gribe ind i de nationale løndannelsessystemer og have negative virkninger for medlemsstatens konkurrenceevne, beskæftigelsen og integrationen af arbejdsløse på arbejdsmarkedet. De påpegede endvidere, at drøftelserne om mindsteløn ikke kan adskilles fra mere overordnede spørgsmål med betydning for arbejdsmarkedet, herunder de sociale sikringssystemer. I nogle lande var arbejdsgiverrepræsentanterne bekymrede for, at de lovbestemte mindstelønninger ville stige, hvis regeringen traf politisk beslutning herom uden at tage højde for økonomiske faktorer. I ét land blev det tillige nævnt, at det i de landespecifikke henstillinger var blevet påpeget, at en stigning i mindstelønnen ville påvirke konkurrenceevnen negativt. I ét land blev det nævnt, at en ikkebindende henstilling kunne være et muligt instrument, og det blev bemærket, at en styrkelse af kollektive forhandlinger henhører under det nationale niveau, og at EU-støtte er nødvendig dertil, især med henblik på kapacitetsopbygning hos arbejdsmarkedets parter.

5.2.4. Regeringsrepræsentanterne formulerede ikke en lige så klar holdning som arbejdsmarkedets parter og civilsamfundsorganisationerne. Nogle var positive over for fremme af et rammeinitiativ uden at gå i detaljer (Tyskland), mens andre var tilhængere af et rammedirektiv (Spanien). Med hensyn til de næste skridt bekræftede de tyske repræsentanter, at det tyske formandskab var opsat på at fremme den igangværende proces i løbet af det andet halvår af 2020.

5.3. Offentlig høring

5.3.1. Den 25. juni blev der afholdt en offentlig onlinehøring, hvori deltog kommissæren med ansvar for beskæftigelse og sociale rettigheder, Nicolas Schmit, Europa-Parlamentets ordfører for mindre ulighed med særlig fokus på fattigdom blandt arbejdstagere og koordinatorerne for beskæftigelse og sociale anliggender for EPP- og S&D-grupperne, ETUC, BusinessEurope og den sociale platform. Kommissionen gentog sine planer om at fremlægge et juridisk instrument om rimelige mindstelønninger i Europa, som respekterer arbejdsmarkedets parters autonomi og de nationale kollektive overenskomstforhandlingssystemer og ikke griber ind i velfungerende kollektive forhandlingssystemer. Kommissæren erkendte desuden, at rimelige mindstelønninger er et svært og kontroversielt emne. Der var politisk konsensus mellem de tre MEP'er om, at EU-foranstaltninger er nødvendige som skridt på vejen mod at sikre, at arbejdstagere i Europa har en anstændig levestandard, og for at gøre noget ved fattigdom blandt arbejdstagere. De europæiske arbejdsmarkedsparter var i gang med at besvare anden fase af Kommissionens konsultation, men det er tydeligt, at de har forskellige opfattelser af behovet for, gennemførligheden af og retsgrundlaget for EU-foranstaltninger. Den sociale platform understregede vigtigheden af både tilstrækkelige minimumsindkomster og mindstelønninger, og at mindstelønnen skal være højere end minimumsindkomsten.

6. Muligheder for foranstaltninger på EU-niveau

6.1. Gældende EU-ret

6.1.1. EØSU bemærker, at »rimelig« løn, som giver arbejdstagere og deres familier mulighed for en »anstændig levestandard« er nedfældet i og fremmes af en lang række EU-instrumenter og internationale instrumenter ( 48 ) . EØSU noterer, at det foreslås at fremlægge et EU-lovinitiativ om »rimelige mindstelønninger« under afsnittet om socialpolitik i TEUF. Det bør kobles sammen med Unionens mål i tråd med traktatens artikel 3: At fremme en stærkt konkurrencedygtig social markedsøkonomi, arbejde målrettet for fuld beskæftigelse, social udvikling, EU-borgernes velfærd og den bæredygtige udvikling af Europa.

6.1.2. Udvalget anerkender desuden, at lovscenariet med hensyn til et EU-initiativ om mindstelønninger er yderst kompliceret. EU kan vedtage retsakter om arbejdsvilkår på grundlag af artikel 151 og 153, stk. 1, litra b, i TEUF. Af traktaten fremgår det, at bestemmelserne i artikel 153 ikke finder anvendelse på »lønforhold«. Ikke desto mindre findes der EU-retspraksis og direktiver, hvori lønforhold er behandlet som en central del af arbejdsforholdene. Der er klart divergerende holdninger til dette spørgsmål, og EØSU anerkender, at Kommissionen må afveje sagen nøje og gå forsigtigt til værks.

6.1.3. De europæiske arbejdsmarkedsparter har også kompetence til at indgå aftaler i henhold til artikel 155 i TEUF under afsnittet om socialpolitik.

6.2. Muligt EU-lovinitiativ om rimelige mindstelønninger — direktiv eller rådshenstilling

6.2.1. Hvad angår mindstelønninger ligger ansvaret for at opfylde forpligtelserne under den europæiske søjle for sociale rettigheder primært hos den enkelte medlemsstat. Kommissionen har afdækket et behov for og mulige fremgangsmåder, der kan udmønte sig i en EU-foranstaltning om rimelige mindstelønninger. Et flertal af EØSU's medlemmer mener, at en sådan foranstaltning vil skabe merværdi, men andre er uenige. Alle tiltag på EU-niveau skal ske i fuld respekt for arbejdsmarkedets parters autonomi og fordelingen af kompetencer mellem EU og medlemsstaterne.

6.2.2. I dokumentet til den anden fase af konsultationen af arbejdsmarkedets parter anfører Kommissionen, at de EU-instrumenter, der er under overvejelse, er et direktiv og en rådshenstilling. I EØSU er der forskellige opfattelser af, om et EU-lovinitiativ i henhold til artikel 153, især et direktiv, vil være lovligt, eftersom det fremgår af artikel 153, stk. 5, i TEUF, at bestemmelserne i artiklen ikke finder anvendelse for lønforhold. Efter konsultationen af arbejdsmarkedets parter og i fraværet af en forhandling mellem parterne bør målet, uanset hvilket instrument Kommissionen overvejer at tage i anvendelse til et initiativ om rimelige mindstelønninger, være at sikre, at lovbestemte mindstelønninger, i det omfang de findes, er rimelige i forhold til lønfordelingen i det pågældende land, og at arbejdstagernes ret til en rimelig løn respekteres, så der som minimum opnås en anstændig levestandard for arbejdstagerne og deres familier. Det bør også tages højde for vigtige økonomiske aspekter såsom produktivitet.

6.2.3. Ifølge Kommissionen er både lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige instrumenter en mulighed. Den angiver, at et direktiv vedrørende »arbejdsforhold« vil overlade det til medlemsstaterne at beslutte, hvordan de gennemfører mindstekravene og de proceduremæssige forpligtelser, der skal overholdes. Kommissionen giver også udtryk for, at hvis forslaget bliver en rådshenstilling, kan overvågningen af gennemførelsen ske gennem en specifik benchmarkingramme, som integreres i det europæiske semester. Inden for den ramme kan principperne for mekanismer til effektive lovbestemte lønfastsættelsessystemer, inddragelse af arbejdsmarkedets parter og tilstrækkelighed mm. drøftes og overvåges.

6.3. Anvendelse af offentlige indkøb

6.3.1. Offentlige indkøb udgør et middel, hvorigennem offentlige institutioner, på EU-niveau og nationalt plan, kan fremme anstændige lønninger, rimelige arbejdsforhold og kollektive forhandlinger og samtidig opfylde mål for økonomien, mål om levering af kvalitetsydelser og mål af almen interesse. Dette er muligt i henhold til ILO-konvention nr. 94 om arbejdsklausuler (offentlige kontrakter) gennem bedre anvendelse af sociale kriterier i eksisterende EU-lovgivning om offentlige indkøb.

6.3.2. Indførelse af klausuler om kollektiv overenskomstforhandling i EU's udbudsregler, nemlig klausuler om, at respekt for retten til kollektive forhandlinger og kollektive overenskomster er en betingelse for tildeling af alle offentlige kontrakter, kan også være en effektiv metode til at fremme kollektive overenskomstforhandlinger i hele EU.

6.4. Bedre dataindsamling

6.4.1. EU kan bistå medlemsstaterne på en række områder ved at indsamle data og, i samråd med arbejdsmarkedets parter, hjælpe med at udvikle indikatorer og håndhævelsesredskaber med hensyn til udviklingen i lovbestemte mindstelønninger.

Bruxelles, den 18. september 2020. Luca JAHIER Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EUT C 125 af 21.4.2017, s. 10.

(2) EUT C 97 af 24.3.2020, s. 32.

(3) EUT C 190 af 5.6.2019, s. 1.

(4) https://ec.europa.eu/info/business-economy-euro/economic-performance-and-forecasts/economic-forecasts/spring-2020-economic-forecast-deep-and-uneven-recession-uncertain-recovery_en.

(5) Eurofound (2020), Living, working and COVID-19: First findings — april 2020, Dublin.

(6) Se fodnote 5.

(7) Princip nr. 6 — den europæiske søjle for sociale rettigheder.

(8) En mere ambitiøs Union — Politiske retningslinjer for den næste Europa-Kommission — 2019-2024.

(9) Se fodnote 1.

(10) Eurofound Minimum wages in 2019: Annual review.

(11) B. Galgóczi and J. Drahokoupil, Galgóczi »Condemned to be left behind? Can Central and Eastern Europe emerge from its low-wage model?« ETUI, 2017.

(12) Arbejdstagere på mindsteløn kan dog, afhængigt af f.eks. husstandens sammensætning, stadig have behov for ydelser fra andre sociale sikringssystemer, sociale ydelser for personer i beskæftigelse og/eller skattefradrag eller -kreditter for at nå en acceptabel levestandard.

(13) Eurofound Minimum wages in 2019: Annual review.

(14) Statutory Minimum Wages in the EU: Institutional Settings and Macroeconomic Implications, IZA Policy Paper No. 124, februar 2017.

(15) Eurofound (2017), In work poverty in the EU.

(16) Der peges på fem kategorier af indirekte foranstaltninger, som kan hjælpe med at bekæmpe fattigdom blandt personer i beskæftigelse: tilvejebringelse af økonomisk overkommelig børnepasning, fleksible arbejdstidsordninger, foranstaltninger, der øger mulighederne for forfremmelse eller forbedring af personlige kompetencer, foranstaltninger, der medvirker til forbedring af levestandarden for lavtlønsmodtagere, foranstaltninger, der skaber inkluderende arbejdsmiljøer for at forbedre mulighederne for migranter, personer med handicap eller andre grupper af dårligt stillede arbejdstagere (se side 41).

(17) EUT C 190 af 5.6.2019, s. 1 (Arbejdsgivergruppen bakkede ikke op om denne udtalelse; se modudtalelsen, som er vedlagt EØSU's udtalelse).

(18) Se modudtalelsen, som er vedlagt EØSU's udtalelse, EUT C 190 af 5.6.2019, s. 1.

(19) Se fodnote 2.

(20) Fastsat til 60 % af den nationale median for ækvivaleret disponibel indkomst efter sociale overførsler.

(21) Dette er i tråd med EØSU's udtalelse fra 2019 om »et europæisk rammedirektiv om minimumsindkomst«, EUT C 190 af 5.6.2019, s. 1, se fodnote 13.

(22) Eurofound (2019), Minimum wages in 2019: Annual review.

(23) Anden fase af konsultationen af arbejdsmarkedets parter i henhold til artikel 154 i TEUF om et muligt tiltag for at imødegå udfordringerne ved rimelige mindstelønninger (på engelsk).

(24) »Disparities in minimum wages across Europe«, Eurostat 03/02/2020 https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/DDN-20200203-2.

(25) EC second stage social partner consultation document.

(26) Information fra første fase af samrådet med arbejdsmarkedets parter — s. 2, der henviser til Eurostats lønstrukturundersøgelse og EU-SILC-undersøgelsen (fodnote 6 og 7).

(27) Eurofound (2019) Upward convergence in employment and socioeconomic factors.

(28) Good Jobs for All in a Changing World of Work, The OECD Jobs Strategy.

(29) Dube, The impact of minimum wages — review of the international evidence, 2019, London: HM Treasury: https://www.gov.uk/government/publications/impacts-of-minimum-wages-review-of-the-international-evidence; A. Godøy, M. Reich: »Minimum Wage Effects in Low-Wage Areas«, IRLE Working Paper 106-19, juli 2019.

(30) ILO's ekspertudvalg for gennemførelse af konventioner og henstillinger (2014): »General Survey on Minimum Wage Systems«, afsnit 68.

(31) Minimum Wage Fixing Convention, 1970 (nr. 131) https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.

(32) Bulgarien, Frankrig, Letland, Litauen, Malta, Nederlandene, Portugal, Rumænien, Slovenien og Spanien.

(33) ILO Minimum Wage Policy Guide.

(34) Se Rådets konklusioner En ny start for en stærk arbejdsmarkedsdialog http://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-10449-2016-INIT/da/pdf; firepartserklæring fra rådsformandskabet, Kommissionen og de europæiske arbejdsmarkedsparter https://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=en&catId=89&newsId=2562.

(35) Belgien, Frankrig, Irland, Litauen, Luxembourg, Malta, Nederlandene, Portugal, Rumænien, Spanien og Ungarn.

(36) Se fodnote 22.

(37) Se fodnote 22.

(38) Domstolens dom af 15.4.2008, Impact, C-268/06, ECLI:EU:C:2008:223.

(39) https://www.coe.int/en/web/european-social-charter/-/protection-of-workers-rights-in-europe-shortcomings-found-but-also-positive-developments-in-certain-areas.

(40) https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/da/fs_20_51.

(41) Grimshaw, D., Bosch, G. and Rubery, J. (2013), »Minimum wages and collective bargaining: what types of pay bargaining can foster positive pay equity outcomes?«, British Journal of Industrial Relations, D OI 10.1111/bji r.12021.

(42) OECD: Negotiating our way up: Collective bargaining in a changing world of work.

(43) Se fodnote 42.

(44) Eurofound: Developments in collectively agreed pay 2000–2017 — Annex 1 https://www.eurofound.europa.eu/sites/default/files/ef_publication/field_ef_document/ef18049en.pdf.

(45) EUT C 303 af 19.8.2016, s. 54, EUT C 434 af 15.12.2017, s. 30, EUT C 13 af 15.1.2016, s. 161, EUT C 125 af 21.4.2017, s. 10.

(46) Ifølge det skriftlige bidrag fra civilsamfundsorganisationen EAPN SE, som bekæmper fattigdom, er det vigtigt, at EU arbejder for, at der i alle medlemsstater etableres et system til regulering af mindstelønningerne, men den anså det for lige så vigtigt at respektere de lande, hvor der er et system med kollektive overenskomstforhandlinger til regulering af mindstelønningerne.

(47) Den spanske arbejdsgiverorganisation CEOE kunne ikke deltage i videomødet, men formulerede samme synspunkter i sit skriftlige bidrag.

(48) Fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, 1989, http://aei.pitt.edu/4629/1/4629.pdf; artikel 23, stk. 3, Verdenserklæringen om menneskerettigheder https://www.ohchr.org/EN/UDHR/Documents/UDHR_Translations/eng.pdf; artikel 7 i den internationale konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/pages/cescr.aspx; artikel 4, stk. 1, i Europarådets europæiske socialpagt af 1961; FN's mål for bæredygtig udvikling, navnlig mål 1, mål 8, mål 10; ILO's konvention om beskyttelse af løn, 1949 (nr. 95); artikel 4, stk. 5, i den europæiske socialpagt; ILO's konvention om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverinsolvens, 1992 (nr. 173); artikel 25 i den reviderede europæiske socialpagt (RESC 1996) https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/rms/090000168007cf93.