EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 6.6.2012 COM(2012) 280 final 2012/0150(COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 77/91/EØF og 82/891/EF, af direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF og 2011/35/EF og af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EØS-relevant tekst) {SWD(2012) 166 final}

{SWD(2012) 167 final}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET Den finansielle krise har sat de nationale og Unionens myndigheders evne til at håndtere bankernes problemer på en alvorlig prøve. I mellemtiden er de finansielle markeder i Unionen blevet integreret i en sådan grad, at indenlandske chok i en enkelt medlemsstat hurtigt kan sprede sig til andre medlemsstater. På den baggrund udsendte Kommissionen i oktober 2010 en meddelelse med planer for en EU-ramme for krisestyring i finanssektoren. Denne ramme skulle give myndighederne fælles, effektive værktøjer og beføjelser til forebyggende håndtering af bankkriser, således at den finansielle stabilitet bevares og skatteyderne i mindst muligt omfang påføres tab i forbindelse med insolvens. På internationalt plan har G20-lederne på baggrund af de nyeste erfaringer slået til lyd for en gennemgang af afviklingsordninger og konkurslovgivninger for at sikre, at de giver mulighed for en velordnet afvikling af store, komplekse grænseoverskridende institutter. I Cannes i november 2011 godkendte de dokumentet "Key Attributes of Effective Resolution Regimes for Financial Institutions" ("Key Attributes") fra Rådet for Finansiel Stabilitet (FSB). Heri er beskrevet de nøgleelementer, som FSB anser for nødvendige i forbindelse med en effektiv afviklingsordning. Iværksættelsen heraf skulle gøre det muligt for myndighederne at afvikle finansieringsinstitutter på en velordnet måde uden at påføre skatteyderne tab i forbindelse med solvensstøtte og samtidig videreføre institutternes centrale økonomiske funktioner. I juni 2012 agter G20-landene at påbegynde arbejdet med at evaluere de fremskridt, der er gjort med gennemførelsen af disse bestemmelser i de forskellige jurisdiktioner. I juni 2010 vedtog Europa-Parlamentet en initiativbetænkning med henstillinger om grænseoverskridende krisestyring i banksektoren. I betænkningen blev behovet for en EU-ramme til styring af banker, der har finansielle problemer, understreget, og der blev henstillet til, at man går i retning af større integration og sammenhæng i de afviklingskrav og ordninger, der gælder for grænseoverskridende institutter. I december 2010 vedtog Rådet (økonomi og finans) konklusioner, hvori det slog til lyd for en EU-ramme for kriseforebyggelse, -styring og løsning. I konklusionerne understreges det, at rammen bør finde anvendelse på alle banker, uanset størrelse, forbedre det grænseoverskridende samarbejde og bestå af tre kategorier af foranstaltninger (forberedende og forebyggende foranstaltninger, tidlig indgriben samt afviklingsredskaber og -beføjelser). Disse foranstaltninger bør "tage sigte på at opretholde den finansielle stabilitet ved at beskytte offentlighedens og markedets tillid; prioritere forebyggelse og forberedelse; tilvejebringe troværdige afviklingsværktøjer; gøre det muligt at sætte hurtigt og beslutsomt ind; begrænse moralsk hasard og mindske de overordnede omkostninger for de offentlige midler mest muligt ved at sikre en retfærdig byrdefordeling mellem de finansielle institutioners interessenter; bidrage til en gnidningsløs afvikling af grænseoverskridende koncerner; sikre juridisk klarhed og begrænse konkurrenceforvridning." Herudover skal en højniveaugruppe aflægge rapport til Kommissionen i anden halvdel af 2012 om, hvorvidt strukturelle reformer af Unionens banker oven i de igangværende reguleringsmæssige reformer ville styrke den finansielle stabilitet og forbedre effektiviteten og forbrugerbeskyttelsen. Gruppens forslag vil blive vurderet særskilt, når arbejdet er afsluttet. Endelig oplyste Kommissionen den 30. maj 2012, at den agter at indlede en kortlægning af de vigtigste etaper hen imod en fuldstændig økonomisk og monetær union, (herunder) bl.a. skridt i retning af en bankunion, som skal omfatte et integreret finansielt tilsyn og en fælles indskudsgarantiordning. 2.RESULTATER AF HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER I perioden mellem 2008 og 2012 afholdt Kommissionen en række høringer og drøftelser med eksperter og centrale interesseparter vedrørende bankgenopretning og -afvikling. Som sidste offentlige høring inden vedtagelsen af forslaget blev der i januar 2011 offentliggjort et arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene med en detaljeret beskrivelse af de potentielle politikløsninger, som Kommissionen havde under overvejelse. Høringen blev afsluttet den 3. marts 2011. For et af afviklingsværktøjernes vedkommende, det såkaldte bail in- eller gældsnedskrivningsværktøj, blev der afholdt målrettede drøftelser med eksperter fra medlemsstaterne, banksektoren, den akademiske verden samt advokatfirmaer i april 2012. Drøftelserne vedrørte gældsnedskrivningsværktøjets nøgleparametre, herunder især kriterierne for udløsning af afvikling, anvendelsesområdet for en bail in, dennes potentielle minimumsniveau, afvikling af koncerner samt beskyttelse af erhvervede rettigheder (grandfathering). På Europa-Kommissionens websted findes en række dokumenter vedrørende disse offentlige høringer. På baggrund heraf har Kommissionen udarbejdet vedlagte lovgivningsmæssige forslag. Kommissionens tjenestegrene har også udarbejdet en konsekvensanalyse til forslaget, som findes på Europa-Kommissionens websted. Der er taget hensyn til bemærkningerne fra Udvalget for Konsekvensanalyse (IAB) i dettes første og anden udtalelse i maj og juni 2011. Konsekvensanalysen er desuden blevet ajourført i lyset af den seneste udvikling i internationale fora, og resultaterne af drøftelserne i april 2012 vedrørende bail in-værktøjet er blevet indarbejdet i analysen. Nærmere bestemt gøres der i den ændrede konsekvensanalyse bedre rede for den juridiske og institutionelle kontekst, idet der gives en beskrivelse af de nationale tilsyns- og afviklingsmyndigheders ansvarsområder samt forbindelserne mellem forslaget vedrørende bail in og de planlagte CRD IV-krav (det fjerde kapitalkravsdirektiv). Der gives i konsekvensanalysen en bedre forklaring af indholdet af politikløsningerne, særlig løsningen vedrørende bail in-/gældsnedskrivningsværktøjet. Desuden er virkningerne af bail in-værktøjet for bankers og ikke-finansielle virksomheders (SMV'ers) finansieringsomkostninger blevet tilføjet. Et afsnit vedrørende forslagets sammenhæng med andre reguleringsmæssige forslag er blevet færdiggjort. Endelig er overvågnings- og evalueringsordningerne blevet præciseret yderligere ved udpegning af de mest relevante indikatorer, der skal overvåges. I konsekvensanalysen konkluderes følgende: Det foreslåede EU-regelsæt for bankafvikling vil opfylde målene om at styrke den finansielle stabilitet, reducere moralsk hasard, beskytte indskydere og kritiske bankydelser, spare offentlige midler og beskytte det indre marked for finansieringsinstitutter. Regelsættet forventes at få positive sociale og arbejdsmarkedsmæssige virkninger: for det første ved at mindske risikoen for en systemisk bankkrise og undgå tab i økonomisk velstand som følge af en bankkrise; og for det andet ved i mindst muligt omfang at påføre skatteyderne tab i forbindelse med insolvensstøtte til institutter. De omkostninger, regelsættet afstedkommer, er forbundet med en eventuel stigning i institutternes finansieringsomkostninger på grund af bortfaldet af den implicitte sikkerhed i form af statsstøtte og med udgifterne til afviklingsfonde. Institutterne vil kunne vælte de øgede omkostninger over på deres kunder eller aktionærer ved at sænke renten på indskud, hæve udlånsrenten og bankgebyrerne eller reducere aktieafkastet. I betragtning af konkurrenceelementet vil de dog muligvis ikke kunne videregive alle omkostningerne. De potentielle fordele ved regelsættet i form af økonomisk velstand over længere tid og lavere risiko for en systemisk krise er væsentlig større end de potentielle omkostninger. 3.generel redegørelse: et regelsæt for genopretning og afvikling Behovet for et effektivt regelsæt for genopretning og afvikling Banker og investeringsselskaber (i det følgende benævnt institutter) leverer vitale ydelser til borgere, virksomheder og økonomien i almindelighed (f.eks. modtagelse af indlån, långivning og drift af betalingssystemer). De fungerer i høj grad på grundlag af tillid og kan hurtigt blive ulevedygtige, hvis deres kunder og modparter mister tilliden til, at de kan opfylde deres forpligtelser. Hvis banker bliver nødlidende, bør de afvikles ved almindelig insolvensbehandling. Men omfanget af de indbyrdes afhængighedsforhold mellem institutterne skaber risiko for en systemisk krise, når en enkelt banks problemer kan forplante sig til hele systemet. På grund af denne systemiske risiko og institutternes vigtige økonomiske rolle kan almindelig insolvensbehandling i nogle tilfælde være uhensigtsmæssig; og det forhold, at der ikke har været effektive værktøjer til rådighed til styring af kriseramte institutter, har alt for ofte gjort det nødvendigt at anvende offentlige midler til at genoprette tilliden til selv forholdsvis små institutter for at undgå, at en dominoeffekt udløst af nødlidende institutter kunne forvolde alvorlig skade på realøkonomien.

Det er derfor nødvendigt med et effektivt regelsæt, der kan håndtere nødlidende banker på en ordentlig måde og forhindre spredning til andre institutter. Målet med et sådant regelsæt vil være at give de relevante myndigheder fælles, effektive værktøjer og beføjelser til forebyggende håndtering af bankkriser, således at den finansielle stabilitet bevares og skatteyderne i mindst muligt omfang påføres tab. Forberedelse og forebyggelse, tidlig indgriben og afvikling Med henblik på disse opgaver bør de relevante myndigheder råde over en række beføjelser, der kan opdeles i tre kategorier: i) forberedende skridt og planer til at minimere risikoen for potentielle problemer (forberedelse og forebyggelse), ii) i tilfælde af begyndende problemer, beføjelser til at forhindre en forværring af bankens situation på et tidligt stadium for at undgå insolvens (tidlig indgriben), og iii) hvis et instituts insolvens er et problem, der berører almene hensyn (defineret i artikel 27 og 28), et klart middel til at sanere eller afvikle banken på en velordnet måde, samtidig med at man bevarer dens kritiske funktioner og i størst muligt omfang begrænser de tab, der måtte påføres skatteyderne i forbindelse med insolvens (afvikling). Tilsammen udgør disse beføjelser et effektivt regelsæt for genopretning og i givet fald afvikling af institutter. Da den risiko, en individuel bank udgør for den finansielle stabilitet, ikke kan bestemmes fuldt ud på forhånd, bør de relevante myndigheder råde over disse beføjelser i forhold til en hvilken som helst bank, uanset størrelse eller omfanget af dens aktiviteter. Afvikling - en særlig insolvensordning for institutter I de fleste lande underkastes banker og andre virksomheder, der har finansielle problemer, almindelig insolvensbehandling. Denne behandling giver mulighed for en sanering af virksomheden (hvilket indebærer nedbringelse af dens gældsbyrde i samråd med kreditorerne) eller en likvidation og allokering af tab til kreditorerne eller begge dele. I ingen af tilfældene får kreditorer og aktionærer fuld godtgørelse. Erfaringerne fra forskellige bankkriser viser imidlertid, at insolvenslovgivningen ikke altid er i stand til at håndtere nødlidende finansieringsinstitutter effektivt, da den ikke tager tilstrækkeligt højde for behovet for at undgå forstyrrelser af den finansielle stabilitet, opretholde væsentlige ydelser eller beskytte indskydere. Insolvensbehandling er desuden en langvarig procedure, der i tilfælde af sanering indebærer vanskelige forhandlinger og aftaler med kreditorerne, og hvis varighed, omkostninger og resultater kan skade debitorer og kreditorer. Afvikling er et alternativ til almindelig insolvensbehandling og giver mulighed for at omstrukturere eller afvikle en nødlidende bank, hvis situation ville skabe problemer, der berører almene hensyn (true den finansielle stabilitet, videreførelsen af en banks kritiske funktioner og/eller sikkerheden for indskud, kundeaktiver og offentlige midler). Ved afvikling bør man derfor - under hensyntagen til Unionens statsstøtteregler - opnå de samme resultater for institutterne som ved almindelig insolvensbehandling for så vidt angår allokeringen af tab til aktionærer og kreditorer, samtidig med at man opretholder den finansielle stabilitet og kun i begrænset omfang påfører skatteyderne tab i forbindelse med solvensstøtte. I forbindelse med afvikling bør man desuden sørge for retssikkerhed, gennemsigtighed og forudsigelighed i behandlingen af aktionærer og bankkreditorer og bevare værdier, som ellers kunne blive tilintetgjort ved en konkurs. Herudover bør muligheden for afvikling, idet den fjerner den implicitte sikkerhed for en offentligt finansieret bail-out af institutterne, tilskynde uforsikrede kreditorer til at vurdere den risiko, der er forbundet med deres investeringer, bedre. Hvis man desuden udformer de nationale ordninger for finansiering af afvikling i overensstemmelse med statsstøttereglerne, vil det sikre, at de overordnede mål for afviklingsregelsættet kan opfyldes. Balance mellem forudsigelighed for investorer og skønsbeføjelser for myndigheder For at beskytte eksisterende ejendomsrettigheder bør der indledes en afvikling af en bank, når den er meget tæt på insolvens, dvs. på randen til at blive nødlidende. Men vurderingen af, hvornår tiden er inde til at indlede en afvikling, kan afhænge af en række variabler og faktorer i forbindelse med de gældende markedsvilkår eller individuelle forhold vedrørende likviditet eller solvens, som indebærer, at afviklingsmyndigheden skal have visse skønsbeføjelser. På samme måde bør de konkrete foranstaltninger, der skal træffes i forbindelse med en afvikling, ikke være fastsat på forhånd for nogen bank, men bør i stedet træffes på grundlag af de konkrete omstændigheder. Der er behov for et EU-regelsæt med ensartede værktøjer, principper og procedurer for at skabe tilstrækkelig konvergens i den måde, hvorpå de nationale myndigheder gennemfører afvikling. Ved udformningen af dette regelsæt skal der findes en balance mellem de nødvendige beføjelser for tilsynsmyndighederne til at foretage et skøn, der tager hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende i hvert enkelt tilfælde, og nødvendigheden af at sikre lige konkurrencevilkår og bevare det indre markeds integritet. Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) bør tildeles en klar beføjelse til at udstede retningslinjer og tekniske standarder for at sikre ensartet anvendelse af afviklingsbeføjelserne, til at deltage i afviklingsplanlægning for alle grænseoverskridende institutter og til at foretage bindende mægling mellem nationale myndigheder i tilfælde af tvister vedrørende anvendelsen af regelsættet. Endelig kræver en vellykket afvikling tilstrækkelige midler, f.eks. til udstedelse af garantier eller ydelse af kortfristede lån for atter at gøre de kritiske dele af en afviklet enhed levedygtige. Disse midler bør i princippet tilvejebringes af banksektoren på en rimelig og forholdsmæssigt afpasset måde og så vidt muligt på forhånd (under hensyntagen til de økonomiske omkostninger). Tilsammen sikrer disse skridt, at uanset hvilke afviklingsforanstaltninger der iværksættes, vil omkostningerne fortrinsvis blive afholdt af institutterne selv og af deres ejere og investorer. Det indre marked - behandling af grænseoverskridende koncerner Grænseoverskridende koncerner består af institutter, der er etableret i forskellige medlemsstater. Afviklingsregelsættet anerkender eksistensen af grænseoverskridende koncerner i Europa som en af hoveddrivkræfterne i integrationen af Unionens finansielle markeder. I regelsættet er der fastsat særlige regler for grænseoverskridende koncerner vedrørende forberedelse og forebyggelse (artikel 7, 8, 11, 12 og 15), tidlig indgriben (artikel 25) og afvikling (artikel 80-83). Det indeholder også regler om overførsel af aktiver mellem enheder, der tilhører en koncern, i perioder med finansiel uro (artikel 16-22). Reglerne for koncerner tilsigter en balance mellem ønsket om at gennemføre en effektiv afvikling af en koncern som helhed, når det er nødvendigt, og beskyttelsen af den finansielle stabilitet i både de medlemsstater, hvor koncernen er aktiv, og Unionen. Effektive metoder til afvikling af grænseoverskridende koncerner er det eneste middel til at opnå finansiel stabilitet i Unionen og dermed forbedre det indre markeds funktion, også i krisetider. Ved at give koncernafviklingsmyndigheden en fremtrædende rolle bør det navnlig sikres, at der sker en effektiv og hurtig afvikling af en koncern, som minimerer dens værditab, uden at der i den forbindelse gives køb på de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger for værtsmedlemsstaterne. Uanset den fremtrædende rolle, koncernafviklingsmyndigheden tildeles, vil der blive taget behørigt hensyn til værtsafviklingsmyndighedernes interesser gennem: a) etablering af ordninger for samarbejde mellem afviklingsmyndigheder ved oprettelse af kollegier af afviklingsmyndigheder, b) anerkendelse af, at den finansielle stabilitet i alle de medlemsstater, hvor koncernen er aktiv, skal tages i betragtning, når der træffes beslutninger vedrørende koncerner, c) udformning af klare beslutningsprocedurer, der giver alle myndigheder mulighed for at give deres synspunkter til kende, samtidig med at det sikres, at der træffes en enkelt beslutning vedrørende afviklingen af en koncern, og d) indførelse af mekanismer til bilæggelse af tvister mellem afviklingsmyndigheder (mægling ved EBA). EBA påtager sig en bindende mæglerrolle, jf. forordning (EU) nr. 1093/2010, navnlig artikel 19. I den forbindelse finder alle de relevante regler i nævnte forordning anvendelse, herunder artikel 38 og artikel 44, stk. 1. Alle disse mekanismer skulle sikre, at afviklingen af en koncern eller ydelsen af finansiel støtte mellem institutter, der tilhører koncernen, ikke skader nogen del af koncernen, og at der ikke gives køb på den finansielle stabilitet i den medlemsstat, hvor datterselskabet er beliggende. 4.FORSLAGETS JURIDISKE INDHOLD 4.1.Retsgrundlag Retsgrundlaget for dette forslag er artikel 114 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, i henhold til hvilken der kan vedtages foranstaltninger med henblik på indbyrdes tilnærmelse af nationale bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion. I henhold til forslaget harmoniseres de nationale love om genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber i det omfang, det er nødvendigt for at sikre, at medlemsstaterne har de samme værktøjer og procedurer til håndtering af situationer, hvor systemisk vigtige institutter bliver nødlidende. Det harmoniserede regelsæt forventes således at befordre finansiel stabilitet i det indre marked ved at sikre, at alle medlemsstater har den nødvendige minimumskapacitet til afvikling af institutter, og ved at lette samarbejdet mellem de nationale myndigheder for så vidt angår grænseoverskridende koncerner, der bliver nødlidende.

Derfor er artikel 114 i TEUF det rette retsgrundlag. 4.2.Nærhed I henhold til nærhedsprincippet i artikel 5, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, handler Unionen på de områder, der ikke hører under dens enekompetence, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne på centralt, regionalt eller lokalt plan, men på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan nås på EU-plan. Kun ved at handle på EU-plan kan det sikres, at medlemsstaterne anvender foranstaltninger, som indbyrdes er tilstrækkeligt forenelige, over for nødlidende institutter. Selv om banksektoren i Unionen er meget integreret, er de ordninger, der findes til håndtering af bankkriser, nationalt funderede og meget forskelligartede. I mange nationale retssystemer har myndighederne ikke de nødvendige beføjelser til at afvikle finansieringsinstitutter på en velordnet måde og samtidig opretholde de ydelser, der er væsentlige for den finansielle stabilitet, og i mindst muligt omfang påføre skatteyderne tab i forbindelse med solvensstøtte. Sådanne uensartede nationale lovgivninger egner sig dårligt til at håndtere krisernes grænseoverskridende dimension fyldestgørende og vanskeliggør eventuelle ordninger for samarbejde mellem hjemland og værtsland. Væsentlige forskelle i nationale procedurer for afvikling kan desuden føre til uacceptable risici for den finansielle stabilitet og være til skade for effektiv afvikling af grænseoverskridende koncerner. Da indførelsen af hensigtsmæssige afviklingsordninger på EU-plan kræver betydelig harmonisering af nationale praksisser og procedurer, bør Unionen fremsætte forslag til de nødvendige lovgivningsmæssige skridt. Afvikling er imidlertid tæt forbundet med områder i national ret, som ikke er harmoniseret, f.eks. insolvens- og formueret. Det egnede juridiske instrument er derfor et direktiv, da det skal gennemføres i national ret for at sikre, at regelsættet implementeres på en sådan måde, at det får den tilsigtede virkning i samspil med de særlige træk, der kendetegner den relevante nationale ret. 4.3.Proportionalitet I medfør af proportionalitetsprincippet må indholdet og formen af Unionens handling ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene i traktaterne. I princippet bør en nødlidende bank underkastes almindelig insolvensbehandling som enhver anden virksomhed. Banksektoren adskiller sig dog fra de fleste andre erhvervssektorer, idet den udfører kritiske funktioner i økonomien og er særlig sårbar over for systemiske kriser. Disse kendetegn gør, at likvidationen af en bank kan få mere alvorlige konsekvenser end andre virksomheders udgang af markedet. Dette kan retfærdiggøre, at der anvendes særlige regler og procedurer i tilfælde af en bankkrise. Da den systemiske betydning af, at en bank bliver nødlidende, ikke kan bestemmes med sikkerhed på forhånd, bør det foreslåede regelsæt for krisestyring i princippet finde anvendelse på alle bankinstitutter, uanset størrelse og kompleksitet. Ligesom det kan slås fast, at en situation, hvor et institut af verdensomspændende størrelse og markedsbetydning og med verdensomspændende forbindelser bliver nødlidende, ville skabe store forstyrrelser i det globale finansielle system med negative økonomiske konsekvenser i en lang række lande, er det også klart, at hvis mange små institutter, der tilsammen udgør en stor del af et lands banksektor, bliver nødlidende samtidig i forbindelse med en omfattende krise, kan det få lige så ødelæggende virkninger for økonomien. Regelsættet sikrer derfor, at tilsyns- og afviklingsmyndigheder råder over særlige regler og procedurer til effektiv håndtering af enhver nødlidende eller forventeligt nødlidende bank, når der består en systemisk risiko. De nationale myndigheder vil dog tage hensyn til en banks risikoprofil, størrelse og forbindelser med andre banker, både i forbindelse med genopretnings- og afviklingsplaner, og når de anvender de forskellige værktøjer, de råder over, således at det sikres, at ordningen anvendes efter hensigten. Bestemmelserne står derfor i rimeligt forhold til, hvad der er nødvendigt for at nå målene. Desuden skal de begrænsninger af ejendomsretten, som udøvelsen af de foreslåede beføjelser kan medføre, være i overensstemmelse med chartret om grundlæggende rettigheder som fortolket af Den Europæiske Unions Domstol. Af denne grund bør tidspunktet for indledning af en afvikling ligge så tæt som muligt på insolvensen, og anvendelsen af afviklingsbeføjelser bør går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde et mål af almen interesse, nemlig bevarelsen af den finansielle stabilitet i Unionen. 4.4.Nærmere redegørelse for forslaget 4.4.1.Genstand og anvendelsesområde (artikel 1) Forslaget omhandler krisestyring (forberedelse, genopretning og afvikling) i forbindelse med alle kreditinstitutter og visse investeringsselskaber. Forslaget har samme anvendelsesområde som kapitalkravsdirektivet, der harmoniserer tilsynskravene for institutter, herunder finansieringsinstitutter, der tilhører en bankkoncern, og investeringsselskaber. Investeringsselskaber skal være omfattet af regelsættet, da det kan få alvorlige systemiske konsekvenser, hvis de bliver nødlidende, jf. Lehman Brothers' konkurs. Herudover bør afviklingsmyndighedernes beføjelser også finde anvendelse på holdingselskaber, når et eller flere datterselskaber (kreditinstitutter eller investeringsselskaber) opfylder betingelserne for afvikling, og det er nødvendigt at anvende afviklingsværktøjerne og -beføjelserne over for moderenheden med henblik på afvikling af et eller flere af datterselskaberne eller hele koncernen. 4.4.2.Afviklingsmyndigheder (artikel 3) Ifølge forslaget skal medlemsstaterne give offentlige administrative myndigheder afviklingsbeføjelser, der sikrer, at regelsættets mål kan gennemføres rettidigt. Det angives ikke i forslaget, hvilken myndighed der skal udpeges til at fungere som afviklingsmyndighed, da dette er unødvendigt for effektiv afvikling og ville gribe ind i medlemsstaternes forfatningsmæssige og administrative bestemmelser. Det står derfor medlemsstaterne frit for at udpege f.eks. den nationale centralbank, finanstilsynet, indskudsgarantiordningen, finansministeriet eller en særskilt myndighed som deres afviklingsmyndighed. Afviklingsmyndighederne skal have den nødvendige sagkundskab og tilstrækkelige ressourcer til at styre både nationale og grænseoverskridende bankafviklinger. I betragtning af sandsynligheden for interessekonflikter stilles der krav om, at enhver udpeget myndigheds afviklingsaktiviteter holdes adskilt fra dens øvrige aktiviteter. 4.4.3.Genopretnings- og afviklingsplaner (artikel 5-13) Tidlig handling baseret på genopretningsplaner kan forhindre, at problemerne eskalerer, og mindske risikoen for, at en bank bliver nødlidende. Institutterne vil skulle udarbejde genopretningsplaner, der indeholder ordninger og foranstaltninger, som sætter dem i stand til at handle hurtigt for at genoprette deres levedygtighed på længere sigt i tilfælde af en væsentlig forværring af deres finansielle situation. Koncerner vil skulle udarbejde planer både på koncernniveau og for de enkelte institutter i koncernen. Genopretningsplanerne skal vurderes og godkendes af tilsynsmyndighederne. Genopretningsplaner vil gøre det muligt at afvikle et institut således, at skatteyderne i mindst muligt omfang påføres tab i forbindelse med solvensstøtte, samtidig med at man beskytter vitale økonomiske funktioner. I en afviklingsplan, der udarbejdes under normale forhold af afviklingsmyndighederne i samarbejde med tilsynsmyndighederne, vil der blive opstillet modeller for afvikling af instituttet i en række forskellige scenarier, herunder en systemisk krise. Disse planer skal indeholde oplysninger om anvendelsen af afviklingsværktøjer og om, hvordan man sikrer videreførelse af kritiske funktioner. Koncernafviklingsplaner skal omfatte en plan for koncernen samt planer for hvert enkelt institut i koncernen. 4.4.4.Beføjelser til at afhjælpe eller fjerne hindringer for afvikling (artikel 14-16)

Afviklingsmyndighederne skal på grundlag af afviklingsplanen vurdere, om et institut eller en koncern kan afvikles. Hvis afviklingsmyndighederne finder, at afviklingen af et institut eller en koncern er forbundet med betydelige hindringer, kan de kræve, at instituttet eller koncernen træffer foranstaltninger til at lette afviklingen. Der kan bl.a. være tale om følgende foranstaltninger: forenkling af instituttet gennem ændringer af dets retlige eller operationelle struktur for at sikre, at kritiske funktioner kan adskilles juridisk og økonomisk fra andre funktioner, udarbejdelse af serviceaftaler til dækning af kritiske funktioner, begrænsning af de maksimale enkeltvise og samlede engagementer, indførelse af indberetningskrav, begrænsning eller indstilling af eksisterende eller påtænkte aktiviteter, begrænsning eller standsning af udviklingen af nye forretningsområder eller produkter samt udstedelse af yderligere konvertible kapitalinstrumenter. Vurderingen af, hvorvidt koncerner kan afvikles, beror på koordinering, konsultation og fælles vurdering mellem koncernafviklingsmyndighederne og datterselskabernes afviklingsmyndigheder, andre relevante myndigheder og EBA. EBA vil spille en vigtig rolle med hensyn til at sikre, at de relevante myndigheder vurderer afviklingsmulighederne og anvender de forebyggende beføjelser på samme måde i alle medlemsstater. Nærmere bestemt skal EBA udarbejde tekniske standarder, der fastlægger de parametre, der er nødvendige i forbindelse med vurderingen af afviklingsplaners systemiske virkninger, og udarbejde udkast til tekniske standarder, der præciserer, hvilke forhold der skal undersøges for at vurdere, om et institut eller en koncern kan afvikles. 4.4.5.Koncernintern finansiel støtte (artikel 17-23) Forslaget sigter mod at overvinde de nuværende retlige begrænsninger for ydelse af finansiel støtte mellem enheder i en koncern. Institutter, der indgår i en koncernstruktur, skal have mulighed for at lave aftaler om finansiel støtte (i form af lån, garantistillelser eller aktiver, der stilles til rådighed som sikkerhed i forbindelse med en transaktion) til andre koncernenheder, som har finansielle problemer. En sådan tidlig finansiel støtte kan tage finansielle problemer hos de enkelte koncernmedlemmer i opløbet. Aftalen kan forelægges samtlige deltagende enheders generalforsamlinger til forhåndsgodkendelse i overensstemmelse med national ret og vil bemyndige ledelsesorganerne til i givet fald at yde finansiel støtte efter bestemmelserne i aftalen. Retssikkerheden vil således blive forbedret, da det vil være klart, hvornår og hvordan en sådan finansiel støtte kan ydes. Aftalerne er frivillige, og bankkoncernerne har mulighed for at vurdere, om sådanne ordninger er i koncernens interesse (en koncern kan være mere eller mindre integreret og have en mere eller mindre fælles strategi), og for at bestemme, hvilke selskaber der skal være omfattet af aftalen (det kan være hensigtsmæssigt at udelukke selskaber, hvis aktiviteter er særlig risikobetonede). Som sikkerhedsforanstaltning vil tilsynsmyndigheden for den overdragende enhed have beføjelse til at forbyde eller begrænse finansiel støtte i medfør af aftalen, hvis en sådan overførsel bringer den overdragende enheds likviditet, solvens eller finansielle stabilitet i fare. 4.4.6.Tidlig indgriben – Administration (artikel 23-26) Med forslaget udvides tilsynsmyndighedernes beføjelser, så de kan gribe ind på et tidligt stadium i tilfælde, hvor der sker en forværring af et instituts finansielle situation eller solvens. De i forslaget omhandlede beføjelser supplerer de beføjelser, der er tillagt tilsynsmyndighederne i artikel 136 i kapitalkravsdirektivet. Disse beføjelser fraviger ikke rettigheder eller proceduremæssige forpligtelser, som er etableret i medfør at selskabsretten. Beføjelser til tidlig indgriben omfatter bl.a. beføjelse til at anmode instituttet om at iværksætte de ordninger og foranstaltninger, der er beskrevet i genopretningsplanen, at udarbejde en handlingsplan og en tidsplan for iværksættelsen heraf, at anmode ledelsen om at indkalde, eller direkte at indkalde, til generalforsamling, at fremsætte forslag til dagsordenen og vedtagelsen af bestemte beslutninger; og at anmode instituttet om at udarbejde en plan for omstrukturering af gælden sammen med sine kreditorer. Herudover vil tilsynsmyndigheden få beføjelse til at udpege en administrator i en begrænset periode, når et instituts solvens vurderes at have nået et vist kritisk niveau. Administratorens hovedopgave er at genoprette instituttets finansielle situation og en forsvarlig og forsigtig forvaltning af dets forretningsaktiviteter. En administrator træder i stedet for instituttets ledelse og har alle dennes beføjelser med forbehold af almindelige aktionærrettigheder. Beføjelsen til at udpege en administrator vil virke disciplinerende på ledelse og aktionærer og fremmende for den private sektors løsninger på problemer, som kunne føre til, at et institut bliver nødlidende, hvis de ikke blev taget op. 4.4.7.Betingelser for afvikling (artikel 27) I forslaget fastsættes der fælles parametre for udløsning af anvendelsen af afviklingsværktøjer. Myndighederne skal kunne træffe foranstaltninger, når et institut er insolvent eller så tæt på at være det, at hvis der ikke gøres noget, vil det blive insolvent i nær fremtid. Samtidig er det nødvendigt at sikre, at der kun udløses indgribende foranstaltninger i tilfælde, når et indgreb i interessenternes rettigheder er berettiget. Der bør derfor kun iværksættes afviklingsforanstaltninger, hvis instituttet er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og der ikke er andre løsninger, som kan genoprette instituttet inden for en passende tidshorisont. Indgreb i form af afviklingsforanstaltninger skal desuden være begrundet i almene hensyn som omhandlet i artikel 28. 4.4.8.Generelle principper – særlig princippet om, at ingen kreditorer må stilles ringere (artikel 29) Regelsættet indeholder en række generelle principper, som skal overholdes af afviklingsmyndighederne. Disse principper vedrører bl.a. allokeringen af tab og behandlingen af aktionærer og kreditorer samt de mulige konsekvenser af anvendelsen af værktøjerne for ledelsen af instituttet. Det fastsættes i regelsættet, at tab - når de er opgjort ved en værdiansættelsesproces (artikel 30) - skal allokeres til instituttets aktionærer og kreditorer i den prioritetsrækkefølge, der er fastsat i de enkelte landes insolvensordninger. Men som påpeget ovenfor (jf. punkt 3) tager de almindelige insolvensordninger ikke tilstrækkeligt hensyn til den finansielle stabilitet og andre almene hensyn. Derfor fastsættes der i afviklingsregelsættet visse principper for allokering af tab, som skal overholdes, uanset hvad de nationale insolvensordninger tilsiger. Disse principper er: a) at tab først allokeres i fuldt omfang til aktionærer og derefter til kreditorer, og b) at kreditorer i samme klasse kan behandles forskelligt, hvis det er begrundet i almene hensyn og specielt for at understøtte den finansielle stabilitet. Disse principper gælder for alle afviklingsværktøjer. Herudover er der i regelsættet fastsat en mere detaljeret prioritetsrækkefølge for bail in-værktøjet (artikel 43). Denne mere detaljerede prioritetsrækkefølge supplerer og træder om nødvendigt i stedet for den, der er fastsat i den nationale insolvensret. I de tilfælde, hvor kreditorerne får økonomisk mindre ud af en afvikling, end hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling, skal myndighederne sikre, at de modtager det, der svarer til forskellen. Denne godtgørelse skal i givet fald betales af afviklingsfonden. Princippet om, at tab først skal allokeres til aktionærer og derefter til kreditorer, sammen med den omstændighed, at der skal træffes afviklingsforanstaltninger, inden der søges ekstraordinær støtte fra det offentlige, skulle medvirke til, at man rent faktisk opfylder målet om i mindst muligt omfang at påføre skatteyderne tab (artikel 29). 4.4.9.Værdiansættelse (artikel 30) Iværksættelsen af afviklingsværktøjer og -beføjelser er baseret på en vurdering af den reelle værdi af det nødlidende instituts aktiver og passiver. I den forbindelse indeholder regelsættet bestemmelser om en værdiansættelse efter "markedsværdi"-princippet. Dette skal sikre, at tab anerkendes på det tidspunkt, hvor der indledes en afvikling af instituttet.

Værdiansættelsen bør gennemføres af en uafhængig ekspert, medmindre der er tale om et hastetilfælde, idet afviklingsmyndighederne i så fald kan foretage en foreløbig værdiansættelse, som senere kompletteres af en endelig værdiansættelse under inddragelse af en uafhængig ekspert. Afviklingsmyndighederne er blevet tildelt de nødvendige beføjelser til at ændre deres afviklingsforanstaltninger i overensstemmelse med eventuelle forskelle mellem den foreløbige og den endelige værdiansættelse. 4.4.10.Afviklingsværktøjer og -beføjelser (artikel 31-64) Hvis de udløsende kriterier for afvikling er opfyldt, vil afviklingsmyndighederne have beføjelse til at anvende følgende afviklingsværktøjer: a)salg af virksomhed b)broinstitut c)adskillelse af aktiver d)bail in. For at kunne anvende disse værktøjer vil afviklingsmyndighederne have beføjelse til at overtage kontrollen med et institut, der er nødlidende, eller er meget tæt på at blive det, påtage sig aktionærernes og ledernes rolle, overføre aktiver og passiver samt fuldbyrde kontrakter. Afviklingsværktøjerne kan anvendes hver for sig eller sammen. De indebærer alle en vis omstrukturering af banken. Det er ikke kun bail in-værktøjet, der fører til omstrukturering. Værktøjet til adskillelse af aktiver skal altid anvendes sammen med de andre værktøjer (artikel 32). Anvendelsen af et eller flere af afviklingsværktøjerne skal i givet fald være i overensstemmelse med Unionens statsstøtteregler. I den forbindelse skal Kommissionen underrettes, hver gang der anvendes offentlig støtte og/eller afviklingsfonde i forbindelse med afviklingen af nødlidende institutter, og dette vil blive vurderet efter de relevante statsstøttebestemmelser for at fastslå, om det er foreneligt med det indre marked. Forslaget indeholder et mindstemål af afviklingsværktøjer, som alle medlemsstater bør indføre. De nationale myndigheder vil dog herudover kunne bibeholde specifikke nationale værktøjer og beføjelser til håndtering af nødlidende institutter, hvis de er forenelige med principperne og målene i Unionens regelsæt for bankafvikling og med traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og hvis de ikke er til hinder for effektiv koncernafvikling. De nationale afviklingsmyndigheder vil kun kunne anvende disse nationale værktøjer og beføjelser, hvis de godtgør, at ingen af værktøjerne i Unionens regelsæt (hver for sig eller sammen) giver dem mulighed for at træffe effektive afviklingsforanstaltninger. Virksomhedssalgsværktøjet sætter afviklingsmyndighederne i stand til at sælge instituttet eller alle eller en del af dets forretningsaktiviteter på kommercielle vilkår, uden at det kræver aktionærernes samtykke eller overholdelse af procedurekrav, som ellers ville gælde. Afviklingsmyndighederne bør i det omfang, omstændighederne tillader det, markedsføre instituttet eller den del af dets forretningsaktiviteter, der skal sælges. Broinstitutværktøjet sætter afviklingsmyndighederne i stand til at overføre alle eller en del af et instituts forretningsaktiviteter til en offentligt kontrolleret enhed. Broinstituttet skal have en tilladelse i overensstemmelse med kapitalkravsdirektivet og vil blive drevet som en kommerciel koncern uden nogen af de begrænsninger, der er fastsat i statsstøttereglerne. Et broinstituts virke er midlertidigt, idet målet er at sælge forretningsaktiviteterne til den private sektor, når de rette markedsvilkår er til stede. Formålet med værktøjet til adskillelse af aktiver er at sætte afviklingsmyndighederne i stand til at overføre værdiforringede eller problematiske aktiver til et porteføljeadministrationsselskab, så de kan forvaltes og afvikles over længere tid. Aktiver bør overføres til markedsværdi eller langsigtet økonomisk værdi (i overensstemmelse med artikel 30), så eventuelle tab anerkendes på det tidspunkt, hvor overførslen finder sted. For at begrænse konkurrenceforvridningerne og risikoen for moralsk hasard mest muligt bør dette værktøj kun anvendes sammen med et andet afviklingsværktøj. Bail in-værktøjet (artikel 37-51) Bail in-værktøjet vil give afviklingsmyndighederne beføjelse til at nedskrive usikrede kreditorers fordringer på et nødlidende institut og konvertere gældsfordringer til egenkapital. Værktøjet kan anvendes til at rekapitalisere et institut, der er nødlidende eller meget tæt på at blive det, idet myndighederne vil kunne omstrukturere det i forbindelse med afviklingen og genoprette dets levedygtighed efter en sanering og omstrukturering. Myndighederne vil således få større råderum til at håndtere en situation, hvor store, komplekse finansieringsinstitutter bliver nødlidende. De ledere, der er ansvarlige for instituttets problemer, vil samtidig blive fjernet, og der vil blive iværksat en plan for genopretning af forretningsaktiviteterne. Afviklingsmyndighederne bør have beføjelse til at foretage en bail in af alle instituttets passiver. Nogle passiver vil dog være udelukket på forhånd (f.eks. sikrede passiver, dækkede indskud og passiver med en restløbetid på under en måned). Undtagelsesvist, hvis der foreligger en begrundelse for nødvendigheden af at sikre instituttets kritiske transaktioner og dets centrale forretningsområder eller finansielle stabilitet (artikel 38), kan afviklingsmyndigheden udelukke derivat-passiver. En harmoniseret anvendelse af den mulige udelukkelse på EU-plan forventes sikret ved delegerede retsakter vedtaget af Kommissionen. For at anvende bail in-værktøjet er det nødvendigt, at afviklingsmyndighederne kan sikre, at institutterne har et tilstrækkeligt beløb i passiver på deres balance, som i givet fald kan omfattes af bail in-beføjelserne. Mindstebeløbet vil være afpasset i forhold til hver kategori af institutter på grundlag af deres risiko eller sammensætningen af deres finansieringskilder (artikel 39). En harmoniseret anvendelse af minimumskravet på EU-plan forventes sikret ved delegerede retsakter vedtaget af Kommissionen. Eksempelvis kunne man på grundlag af erfaringerne i forbindelse med den nylige finanskrise og ud fra de simuleringer, der er blevet foretaget, passende fastsætte den procentdel af de samlede passiver, der skal være omfattet af en eventuel bail in, til 10 % (ekskl. det lovbestemte kapitalgrundlag). Som forklaret i punkt 4.4.8 etableres der i artikel 43 og 44 en detaljeret prioritetsrækkefølge, der supplerer og om nødvendigt træder i stedet for den, der er fastsat i den nationale insolvensret. I princippet bør aktionærernes fordringer fyldestgøres forud for de efterstillede kreditorers. Kun når disse fordringer er fyldestgjort, kan afviklingsmyndighederne påføre privilegerede fordringer tab (artikel 43 og 44). Der kan dog være omstændigheder, hvor afviklingsmyndighederne vil kunne gribe ind i kreditorernes rettigheder uden at have fyldestgjort aktionærernes fordringer. Disse omstændigheder er specifikke for bail in-værktøjet og kan opstå, hvis et institut under afvikling har en vis restkapital (i henhold til betingelserne for afvikling, er et institut nødlidende eller forventeligt nødlidende, hvis det har opbrugt hele eller praktisk taget hele sin kapital). I så fald vil afviklingsmyndighederne efter at have allokeret tabene til aktionærerne og reduceret eller annulleret de fleste af aktionærernes fordringer kunne konvertere efterstillede og om nødvendigt privilegerede fordringer til kapital. Denne konvertering vil skulle foretages på en måde, der kraftigt udvander de resterende aktionærfordringer. 4.4.11.Opsigelsesrestriktioner og beskyttelsesforanstaltninger for modparter (artikel 68-73 og 77) Med henblik på en effektiv anvendelse af afviklingsværktøjerne skal afviklingsmyndighederne have mulighed for at indføre et midlertidigt stop for kreditorers og modparters udøvelse af retten til at gøre fordringer gældende og afslutte, fremskynde eller på anden måde opsige kontrakter med et nødlidende institut. Et sådant midlertidigt stop, der ikke bør vare længere end til kl. 17 den følgende arbejdsdag, giver myndighederne tid til at finde frem til og fastsætte værdien af de kontrakter, der skal overføres til en solvent tredjemand, uden risiko for, at værdien og indholdet af de finansielle kontrakter ændrer sig, når modparterne udøver deres opsigelsesrettigheder. For de af modparterne, der ikke forlader det nødlidende institut, vil opsigelsesrettighederne igen kunne gøres gældende, når stoppet ophører. Dog må overførsel til en ressourcestærk tredjemand ikke betragtes som et tilfælde af misligholdelse, der udløser opsigelsesrettigheder.

Disse nødvendige restriktioner på kontraktlige rettigheder opvejes af beskyttelsesforanstaltninger for modparterne, som skal forhindre, at myndighederne opdeler passiver, rettigheder og kontrakter, som er forbundet med hinanden, dvs. at hvis der sker en delvis overførsel af ejendom, skal indbyrdes forbundne ordninger enten overføres samlet eller ikke overføres. Disse ordninger omfatter bl.a. aftaler om slutafregning, modregning, finansiel sikkerhedsstillelse i form af overdragelse af ejendomsret, sikkerhed og struktureret finansiering. 4.4.12.Begrænsning af retlige procedurer (artikel 78 og 77) I overensstemmelse med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder har de berørte parter ret til en retfærdig rettergang og til at råde over effektive retsmidler mod de foranstaltninger, der berører dem. De afgørelser, der træffes af afviklingsmyndighederne, bør kunne prøves ved en domstol. Men for at beskytte tredjemand, der har købt aktiver, rettigheder og passiver i det institut, der er under afvikling, i medfør af myndighedernes udøvelse af afviklingsbeføjelser og for at sikre de finansielle markeders stabilitet bør domstolsprøvelsen ikke berøre administrative handlinger og/eller transaktioner, der er baseret på den annullerede afgørelse. Afhjælpning i tilfælde af en fejlagtig afgørelse bør derfor være begrænset til kompensation for den skade, de berørte personer har lidt. Det er endvidere nødvendigt at forhindre, at der kan indledes eller pågå andre retslige skridt over for en bank, der er under afvikling. Med henblik herpå fastsættes det i regelsættet, at den nationale dommer i givet fald skal underrette afviklingsmyndigheden om et sådant skridt, inden han indleder insolvensbehandlingen af et institut; afviklingsmyndigheden kan derefter inden for en frist på 14 dage efter underretningen beslutte at træffe afviklingsforanstaltninger over for det pågældende institut. 4.4.13.Grænseoverskridende afvikling (artikel 80-83) I regelsættet for genopretning og afvikling er der taget højde for, at nogle bankkoncerner er grænseoverskridende, således at der kan oprettes et fuldt dækkende integreret regelsæt for genopretning og afvikling af banker i Unionen. Derfor skal der udarbejdes, godkendes og iværksættes genopretnings- og afviklingsplaner for koncerner som helhed, samtidig med at man tager hensyn til de særlige forhold, der kendetegner de enkelte koncerners struktur og ansvarsfordelingen mellem hjemlandets og værtslandets myndigheder. Dette vil blive gjort gennem foranstaltninger, der kræver øget samarbejde mellem de nationale myndigheder og indførelse af incitamenter til anvendelse af en koncerntilgang i alle faser af det forberedende arbejde, genopretningen og afviklingen. Der vil blive oprettet afviklingskollegier med en klart udpeget ledelse og med deltagelse af Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA). EBA vil lette samarbejdet mellem myndighederne og om nødvendigt fungere som mægler. Formålet med kollegierne er at koordinere det forberedende arbejde og afviklingsforanstaltningerne mellem de nationale myndigheder for at sikre optimale løsninger på EU-plan. 4.4.14.Forbindelser med tredjelande (artikel 84-89) Da mange institutter og bankkoncerner i Unionen er aktive i tredjelande, skal et effektivt afviklingsregelsæt indeholde bestemmelser om samarbejde med tredjelandsmyndigheder. Forslaget giver EU-myndighederne de nødvendige beføjelser til at støtte et tredjelands afviklingsforanstaltninger over for en nødlidende tredjelandsbank ved at fuldbyrde overførsler af dens aktiver og passiver, som befinder sig i det pågældende land eller er omfattet af dettes lovgivning. Denne støtte vil dog kun blive givet, hvis tredjelandets foranstaltninger sikrer rimelig og retfærdig behandling af lokale indskydere og kreditorer og ikke bringer den finansielle stabilitet i medlemsstaten i fare. Unionens afviklingsmyndigheder skal også have beføjelse til at anvende afviklingsværktøjer på nationale filialer af tredjelandsinstitutter, hvis det er nødvendigt med en særskilt afvikling af hensyn til den finansielle stabilitet eller beskyttelsen af de lokale indskydere. I henhold til forslaget vil der blive ydet støtte til afviklingsforanstaltninger i tredjelande, hvis afviklingsmyndighederne har en samarbejdsaftale med afviklingsmyndigheden i det pågældende tredjeland. Sådanne aftaler skal tjene til at sikre effektiv planlægning, beslutningstagning og koordinering i forhold til internationale koncerner. EBA bør udarbejde og indgå aftaler om administrative ordninger med myndigheder i tredjelande i overensstemmelse med artikel 33 i forordning (EU) nr. 1093/2010, og de nationale myndigheder bør indgå bilaterale aftaler, der så vidt muligt er i overensstemmelse med rammeaftalerne under EBA. 4.4.15.Afviklingsfinansiering (artikel 90-99) Afviklingsproceduren muliggør en bedre fordeling af afviklingsomkostningerne på aktionærer og kreditorer i tilfælde, hvor insolvensbehandling vurderes at være uhensigtsmæssig på grund af en mulig risiko for den finansielle stabilitet. Dette er dog ikke altid tilstrækkeligt, og der skal måske suppleres op med yderligere midler, f.eks. for at tilvejebringe likviditet til en brobank. Erfaringen viser, at det er nødvendigt at oprette finansieringsordninger, som institutterne selv finansierer, så skatteyderne i mindst muligt omfang påføres tab i forbindelse med solvensstøtte. Artikel 90-99 indeholder de nødvendige bestemmelser herom. Artikel 89 indeholder bestemmelser om oprettelse af finansieringsordninger i medlemsstaterne. De formål, til hvilke de kan anvendes, er opført under artikel 89, stk. 2, og spænder fra garantier til lån eller bidrag. Tab bæres fortrinsvis af aktionærer og kreditorer, men andre finansieringsordninger kan i princippet ikke udelukkes. I artikel 90 er der fastsat regler for bidrag til finansieringsordninger; det drejer sig om en blanding af ex ante-bidrag, suppleret med ex post-bidrag og om fornødent låntagningsfaciliteter i finansieringsinstitutter eller centralbanken. For at sikre, at der er midler til rådighed til enhver tid, og i betragtning af den procyklikalitet, der er forbundet med ex post-finansiering, fastsættes der et minimumsmålfinansieringsniveau, der skal nås via ex ante-bidragene inden for 10 år. Det optimale minimumsmålfinansieringsniveau fastsættes på grundlag af en modelberegning til 1 % af de dækkede indskud. For at øge de nationale finansieringsordningers modstandsdygtighed bestemmes det i artikel 97, at de nationale ordninger kan optage lån hos deres modparter i andre medlemsstater. I artikel 98 fastlægges der regler for de nationale finansieringsordningers bidrag til afviklingen af koncerner, som afspejler kompetencefordelingen mellem de forskellige nationale myndigheder i den forbindelse. Disse bidrag baseres på, hvad der tidligere er blevet fastlagt i koncernafviklingsplanerne. De nationale finansieringsordninger udgør sammen med låntagningsmekanismer og gensidiggørelse af de nationale ordninger i tilfælde af afvikling af grænseoverskridende koncerner (artikel 98) et europæisk system af finansieringsordninger. Artikel 99 drejer sig om den rolle, indskudsgarantiordninger har i regelsættet for afvikling. Det kan være nødvendigt, at indskudsgarantiordninger bidrager til afvikling på to måder. Indskudsgarantiordninger skal for det første bidrage til at sikre fortsat adgang til dækkede indskud. Der er oprettet indskudsgarantiordninger i alle medlemsstater i overensstemmelse med direktiv 94/19/EF. De giver private indskydere ret til en erstatning på højst 100 000 EUR for indisponible indskud, inden de træder ind i deres rettigheder ved likvidationsproceduren. Afvikling afviger herfra ved, at man undgår, at dækkede indskud bliver indisponible, hvilket er at foretrække set fra indskyderens synspunkt. Det er derfor ønskeligt, at indskudsgarantiordningen bidrager med et beløb svarende til de tab, den ville have haft ved almindelig insolvensbehandling, jf. artikel 99, stk. 1. For at fremskaffe tilstrækkelige midler, optages indskudsgarantiordningerne i prioritetsrækkefølgen, hvor de sidestilles med almindelige usikrede fordringer. Indskudsgarantiordningens bidrag skal betales kontant for at dække tab i forbindelse med dækkede indskud. For det andet skal medlemsstaterne som minimum anvende indskudsgarantiordninger til at tilvejebringe kontanter for at sikre fortsat adgang til dækkede indskud, men har en skønsbeføjelse med hensyn til, hvordan de vil finansiere en afvikling: De kan beslutte at oprette finansieringsordninger, som er uafhængige af indskudsgarantiordningerne, eller de kan anvende deres indskudsgarantiordninger som finansieringsordninger i henhold til artikel 91. Der er nemlig synergieffekter mellem indskudsgarantiordninger og afvikling. Når et afviklingsregelsæt, der begrænser spredning af vanskelighederne, er på plads, vil antallet af banker, der bliver nødlidende, og dermed sandsynligheden for udbetalinger fra indskudsgarantiordningerne falde. Forslaget giver derfor medlemsstaterne mulighed for at anvende indskudsgarantiordninger til afviklingsfinansiering for at opnå stordriftsfordele. Når de to ordninger holdes adskilt, varetager indskudsgarantiordningen beskyttelsen af dækkede indskydere i det omfang og på de betingelser, der er fastlagt i artikel 99, stk. 1-4, mens supplerende midler tilvejebringes ved særskilte finansieringsordninger oprettet i henhold til artikel 91. Hvis medlemsstaterne derimod vælger at have en enkelt finansieringsordning, dækker den tab på dækkede indskud og tjener desuden de øvrige formål i artikel 92. I så fald skal indskudsgarantiordningen opfylde alle de betingelser for bidrag, låntagning og gensidiggørelse, der er fastlagt i artikel 93-98. Hvis et institut under afvikling efter at have modtaget et bidrag fra indskudsgarantiordningen bliver nødlidende på et senere tidspunkt, og indskudsgarantiordningen ikke har tilstrækkelige midler til at yde tilbagebetaling til indskyderne, skal indskudsgarantiordningen under alle omstændigheder råde over ordninger, hvorved den straks kan skaffe de pågældende beløb hos sine medlemmer.

Der vil sandsynligvis være et element af statsstøtte i den intervention, der foretages via afviklingsfonde, uanset hvilken type nationale finansieringsordninger der er tale om (dvs. en afviklingsfond, som er uafhængig af indskudsgarantiordningen, eller anvendelse af indskudsgarantiordningen som afviklingsfond). 4.4.16.Overholdelse af artikel 290 og 291 i TEUF Den 23. september 2009 vedtog Kommissionen forslag til forordninger om oprettelse af EBA, EIOPA, og ESMA. I den forbindelse ønsker Kommissionen at minde om de erklæringer i forbindelse med artikel 290 og 291 i TEUF, som den afgav, da forordningerne om oprettelse af de europæiske tilsynsmyndigheder blev vedtaget, og hvori det hedder: "For så vidt angår proceduren for vedtagelse af reguleringsstandarder understreger Kommissionen den unikke karakter af sektoren for finansielle tjenesteydelser som følge af Lamfalussystrukturen, hvilket er udtrykkeligt anerkendt i erklæring 39 til TEUF. Kommissionen er imidlertid i alvorlig tvivl om, hvorvidt begrænsningerne i dens funktion i forbindelse med vedtagelsen af delegerede retsakter og gennemførelsesretsakter er i overensstemmelse med artikel 290 og 291 i TEUF." 4.4.17.Ændringer af direktivet om likvidation, selskabsdirektiverne og EBA-forordningen (artikel 104-113) Direktiv 2001/24/EF indeholder bestemmelser om gensidig anerkendelse og håndhævelse af sanerings- og likvidationsforanstaltninger i forbindelse med kreditinstitutter, der har filialer i andre medlemsstater. Det tilstræbes med direktivet, at et kreditinstitut og dets filialer i andre medlemsstater kan saneres eller afvikles under overholdelse af princippet om enhed og universalitet, der sikrer, at der kun er en enkelt insolvensbehandling, og at kreditinstituttet behandles som en enkelt enhed. Princippet om enhed og universalitet sikrer ensartet behandling af kreditorer, uanset nationalitet, hjemsted eller bopæl. For at sikre, at kreditorer også behandles ensartet i forbindelse med en afvikling, ændres direktiv 2001/24/EF, så dets anvendelsesområde også omfatter investeringsselskaber, og således at afviklingsværktøjerne kan anvendes på alle enheder, der er omfattet af afviklingsordningen. Unionens selskabsdirektiver indeholder regler om beskyttelse af aktionærer og kreditorer. Nogle af disse regler kan være til hinder for en hurtig indsats fra afviklingsmyndighedernes side. I henhold til andet selskabsdirektiv skal enhver udvidelse af et aktieselskabs kapital vedtages af generalforsamlingen, mens der i henhold til direktiv 2007/36/EF (direktivet om aktionærrettigheder) skal indkaldes til generalforsamling 21 dage før afholdelsen af heraf. Hurtig genopretning af et kreditinstituts finansielle situation ved hjælp af en kapitaludvidelse er derfor ikke mulig. I forslaget ændres direktivet om aktionærrettigheder derfor således, at generalforsamlingen forlods kan beslutte, at der skal gælde en kortere frist for indkaldelse til generalforsamling med henblik på at vedtage en kapitaludvidelse i nødsituationer. Bemyndigelse hertil skal fremgå af genopretningsplanen. Der vil således kunne handles hurtigt, samtidig med at aktionærerne bevarer deres beslutningsbeføjelser. Herudover skal kapitaludvidelser, kapitalnedskrivninger, fusioner og spaltninger i henhold til selskabsdirektiverne godkendes af aktionærerne, og der gælder fortegningsret ved enhver forhøjelse af den tegnede kapital, der sker ved indskud i kontanter. I henhold til direktivet om overtagelsestilbud skal der desuden obligatorisk afgives tilbud, når en person - inklusive staten – erhverver andele i et børsnoteret selskab i et omfang, der overstiger tærsklen for kontrol med selskabet (sædvanligvis 30-50 %). I forslaget er der taget højde for disse hindringer ved at lade medlemsstaterne fravige de bestemmelser, der kræver kreditorernes eller aktionærernes samtykke eller på anden måde er til hinder for en effektiv og hurtig afvikling. For at sikre, at de myndigheder, der er ansvarlige for afvikling, er repræsenteret i det europæiske finanstilsynssystem, der er oprettet ved forordning (EU) nr. 1093/2010, og sikre, at EBA har den nødvendige sagkundskab til at udføre de opgaver, dette direktiv medfører, bør forordning (EU) nr. 1093/2010 ændres således, at begrebet kompetente myndigheder i nævnte forordning også omfatter de nationale myndigheder som defineret i dette direktiv. 4.4.18.Ikrafttrædelse Direktivet skal træde i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende. I overensstemmelse med almindelig praksis fastsættes gennemførelsesfristen for direktivet til 18 måneder senere, dvs. den 31. december 2014. Bestemmelserne vedrørende bail in-værktøjet har en længere gennemførelsesperiode og bør anvendes fra den 1. januar 2018. Med denne dato tages der højde for de forskellige løbeperioder, der er iagttaget for eksisterende gæld, behovet for at undgå nedgearing og institutternes forpligtelse til at gennemføre nye kapitalkrav senest i 2018. I henhold til den fælles politiske erklæring af 28. september 2011 fra medlemsstaterne og Kommissionen om forklarende dokumenter skal medlemsstaterne sammen med meddelelsen om gennemførelsesforanstaltninger indsende sammenligningstabeller. Dette er rimeligt på grund af direktivets sammensatte karakter, idet det dækker forskellige emner og efter alt at dømme vil nødvendiggøre en lang række gennemførelsesforanstaltninger, og også i betragtning af, at nogle medlemsstater allerede har vedtaget lovgivning, der delvist gennemfører dette direktiv. 5.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Ovennævnte politikløsninger får virkninger for Unionens budget. I henhold til nærværende forslag skal EBA i) udvikle omkring 23 tekniske standarder og 5 retningslinjer, ii) deltage i afviklingskollegier, træffe afgørelse i tilfælde af tvister og foretage bindende mægling og iii) sørge for anerkendelse af tredjelandes afviklingsprocedurer i henhold til artikel 85 samt indgå ikke-bindende samarbejdsaftaler med tredjelande i henhold til artikel 88. De tekniske standarder skal foreligge 12 måneder efter, at direktivet er trådt i kraft, hvilket forventes at ske mellem juni og december 2013. Kommissionens forslag omfatter bl.a. langsigtede opgaver for EBA, der gør det nødvendigt at oprette 5 yderligere stillinger (midlertidigt ansatte) fra og med 2014. Herudover vil der være behov for 11 udstationerede nationale eksperter til midlertidige opgaver, dog kun i 2014 og 2015. 2012/0150 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV

om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 77/91/EØF og 82/891/EF, af direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF og 2011/35/EF og af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR - under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, under henvisning til udtalelse fra Den Europæiske Centralbank, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1)Den finansielle krise, der startede i 2008, har vist, at der i høj grad mangler gode værktøjer på EU-plan til effektiv håndtering af uholdbare eller nødlidende kreditinstitutter. Der er specielt behov for sådanne værktøjer for at forebygge insolvens eller, når der opstår insolvens, at minimere de negative konsekvenser ved at bevare det berørte instituts systemisk vigtige funktioner. Under krisen var disse udfordringer en af de væsentlige faktorer, der tvang medlemsstaterne til at redde kreditinstitutter med offentlige midler. (2)De finansielle markeder i Unionen er i høj grad integrerede og indbyrdes forbundne, og de tæller mange kreditinstitutter med vidtrækkende aktiviteter på tværs af de nationale grænser. Når et grænseoverskridende kreditinstitut bliver nødlidende, vil det med stor sandsynlighed påvirke stabiliteten på de finansielle markeder i de forskellige medlemsstater, hvor det driver virksomhed. Det forhold, at medlemsstaterne ikke har mulighed for at få kontrol over et nødlidende kreditinstitut og afvikle det på en måde, der effektivt forhindrer yderligere systemisk skade, kan undergrave medlemsstaternes indbyrdes tillid og troværdigheden af det indre marked for finansielle tjenesteydelser. De finansielle markeders stabilitet er derfor en væsentlig forudsætning for det indre markeds gennemførelse og funktion. (3)I øjeblikket er procedurerne for afvikling af kreditinstitutter ikke harmoniseret på EU-plan. Nogle medlemsstater anvender de samme procedurer på kreditinstitutter som på andre insolvente virksomheder og har i nogle tilfælde tilpasset dem med henblik på kreditinstitutter. Der er betydelige materielle og processuelle forskelle mellem de love og administrative bestemmelser, der gælder for kreditinstitutters insolvens i medlemsstaterne. Den finansielle krise har endvidere gjort det klart, at den almindelige insolvensbehandling af virksomheder ikke nødvendigvis altid er hensigtsmæssig i forbindelse med kreditinstitutter, da den ikke altid sikrer tilstrækkelig hurtig indgriben, videreførelse af kreditinstitutters væsentlige funktioner og bevarelse af den finansielle stabilitet. (4)Der bør derfor indføres en ordning, som giver myndighederne de nødvendige værktøjer til at gribe ind tilstrækkelig tidligt og hurtigt over for et uholdbart eller nødlidende kreditinstitut, så man sikrer videreførelse af kreditinstituttets væsentlige finansielle og økonomiske funktioner, samtidig med at man minimerer virkningerne for det finansielle system af, at et institut bliver nødlidende, og sørger for, at aktionærer og kreditorer kommer til at bære en passende del af tabene. Nye beføjelser bør sætte myndighederne i stand til at opretholde kontinuert adgang til indskud og betalingstransaktioner, eventuelt at sælge levedygtige dele af virksomheden og at fordele tabene på en retfærdig og forudsigelig måde. Disse mål forventes at bidrage til at undgå en destabilisering af de finansielle markeder og minimere omkostningerne for skatteyderne. (5)Nogle medlemsstater har allerede vedtaget lovgivningsændringer, hvorved der indføres mekanismer til afvikling af nødlidende kreditinstitutter; andre har meddelt deres hensigt om at indføre sådanne mekanismer, hvis det ikke sker på EU-plan. De nationale forskelle i betingelser, beføjelser og procedurer for afvikling af kreditinstitutter udgør efter alt at dømme hindringer for, at det indre marked kan fungere gnidningsløst, og for samarbejde mellem de nationale myndigheder om håndteringen af nødlidende, grænseoverskridende bankkoncerner. Dette gælder især, når forskellige tilgange betyder, at de nationale myndigheder ikke har samme grad af kontrol over eller samme mulighed for at afvikle kreditinstitutter. Disse forskelle i afviklingsordningerne kan også berøre bankernes finansieringsomkostninger forskelligt i de forskellige medlemsstater og potentielt skabe konkurrenceforvridninger mellem bankerne. Det er endvidere nødvendigt med effektive afviklingsordninger i alle medlemsstater for at sikre, at institutterne ikke hæmmes i udøvelsen af den frie etableringsret i det indre marked på grund af deres hjemlands manglende finansielle kapacitet til at håndtere en situation, hvor de bliver nødlidende. (6)Disse hindringer bør ryddes af vejen, og der bør indføres regler for at sikre, at bestemmelserne om det indre marked ikke undermineres. Med henblik herpå bør reglerne om afvikling af institutter underkastes et fælles minimum af harmonisering. (7)Målene for dette direktiv, nemlig en harmonisering af regler og procedurer for afvikling af kreditinstitutter, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af virkningerne i hele Unionen af, at et institut bliver nødlidende, bedre gennemføres på EU-plan; Unionen kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål. (8)For at sikre overensstemmelse med den eksisterende EU-lovgivning på området finansielle tjenesteydelser og størst mulig finansiel stabilitet for hele viften af institutter bør afviklingsordningen ikke kun finde anvendelse på kreditinstitutter, men også på investeringsselskaber, som er omfattet af tilsynskravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/49/EF af 14. juni 2006 om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag. Ordningen bør også gælde for finansielle holdingselskaber, blandede finansielle holdingselskaber, jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 79/267/EØF, 92/49/EØF, 92/96/EØF, 93/6/EØF og 93/22/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF og 2000/12/EF, blandede holdingselskaber og finansieringsinstitutter, når sidstnævnte er datterselskaber af et kreditinstitut eller et investeringsselskab. Krisen har gjort det klart, at insolvens i en enhed, der tilhører en koncern, hurtigt kan belaste hele koncernens solvens og dermed i sig selv få systemiske konsekvenser. Myndighederne bør derfor også have effektive midler til at sætte ind over for disse enheder for at forebygge spredning og udarbejde en konsistent afviklingsordning for koncernen som helhed, eftersom insolvens i en enhed, der tilhører en koncern, hurtigt kan belaste hele koncernens solvens. (9)Anvendelsen af afviklingsværktøjer og -beføjelser i henhold til dette direktiv kan gribe forstyrrende ind i aktionærers og kreditorers rettigheder. Myndighedernes beføjelse til at overføre et instituts aktier eller alle eller en del af dets aktiver til en privat køber uden aktionærernes samtykke berører f.eks. aktionærernes ejendomsrettigheder. Desuden kan beføjelsen til at beslutte, hvilke passiver der skal overføres fra et nødlidende kreditinstitut, ud fra målene om at sikre videreførelsen af ydelser og undgå negative virkninger for den finansielle stabilitet, berøre den upartiske behandling af kreditorer. (10)De nationale myndigheder bør tage hensyn til et instituts risikoprofil, størrelse og forbindelser med andre institutter, både i forbindelse med genopretnings- og afviklingsplaner, og når de anvender de forskellige værktøjer, de råder over, således at det sikres, at ordningen anvendes efter hensigten.

(11)For at kunne handle med den fornødne hurtighed, sikre uafhængighed af økonomiske aktører og undgå interessekonflikter bør medlemsstaterne udpege offentlige administrative myndigheder til at varetage de funktioner og opgaver, der vedrører afvikling i medfør af dette direktiv. Medlemsstaterne bør sikre, at disse afviklingsmyndigheder tildeles passende ressourcer. Udpegningen af offentlige myndigheder bør ikke udelukke uddelegering under afviklingsmyndighedens ansvar. Det er imidlertid ikke nødvendigt at foreskrive, præcist hvilken myndighed medlemsstaterne skal udpege som afviklingsmyndighed. En harmonisering af dette aspekt kan ganske vist lette koordineringen, men vil også gribe betydeligt ind i medlemsstaternes forfatningsmæssige og administrative systemer. Det er muligt at opnå en tilstrækkelig grad af koordinering med et mindre indgribende krav: Alle nationale myndigheder, der beskæftiger sig med afvikling af institutter, bør være repræsenteret i afviklingskollegier, hvor der bør foretages en koordinering på grænseoverskridende plan eller EU-plan. Medlemsstaterne bør derfor frit kunne vælge, hvilke myndigheder der skal have ansvaret for at anvende de afviklingsværktøjer og udøve de beføjelser, der er omhandlet i dette direktiv. (12)I betragtning af de konsekvenser, det kan få for en medlemsstats finansielle system og økonomi, at et kreditinstitut eller et investeringsselskab bliver nødlidende, og det mulige behov for at anvende offentlige midler til at løse en krise bør medlemsstaternes finansministerier eller andre relevante ministerier på et tidligt tidspunkt inddrages tæt i forløbet med krisestyring og -løsning. (13)Effektiv afvikling af institutter eller koncerner, der opererer på tværs af Unionen, kræver samarbejde mellem de kompetente myndigheder og afviklingsmyndighederne i tilsyns- og afviklingskollegier i alle de etaper, der er omfattet af dette direktiv, fra udarbejdelsen af genopretnings- og afviklingsplaner til et instituts faktiske afvikling. I tilfælde af tvister mellem de nationale myndigheder om beslutninger, der skal træffes i henhold til dette direktiv vedrørende institutter, bør Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) som en sidste udvej foretage bindende mægling. I den forbindelse bør EBA gives beføjelse til at træffe beslutninger, som pålægger de nationale myndigheder at tage eller undlade at tage specifikke skridt, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed), om ændring af afgørelse nr. 716/2009/EF og om ophævelse af Kommissionens afgørelse 2009/78/EF. (14)For at sikre en ensartet og harmonisk tilgang på det område, der er omfattet af dette direktiv, bør EBA også gives beføjelse til at vedtage retningslinjer og udarbejde reguleringsmæssige tekniske standarder, der skal godkendes af Kommissionen ved hjælp af delegerede retsakter i medfør af artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. (15)For at kunne håndtere nødlidende institutter effektivt bør myndighederne have beføjelse til at kræve gennemførelse af forberedende og forebyggende foranstaltninger. (16)Det er afgørende, at alle institutter udarbejder og regelmæssigt ajourfører genopretningsplaner, der beskriver de foranstaltninger, som de pågældende institutter skal træffe under forskellige omstændigheder eller i forskellige scenarier. Disse planer bør være detaljerede og baseret på realistiske antagelser gældende for en række solide og barske scenarier. Kravet om udarbejdelse af en genopretningsplan bør imidlertid finde anvendelse forholdsmæssigt under hensyn til instituttets eller koncernens systemiske betydning. På samme måde bør der i kravene til planens indhold også tages hensyn til arten af instituttets kilder til kapitalfremskaffelse, og i hvilket omfang der reelt kan forventes støtte fra koncernen. Der bør stilles krav til institutterne om at forelægge deres planer for tilsynsmyndighederne til en komplet vurdering, bl.a. af om planerne er fuldstændige og gør det muligt at genoprette et instituts levedygtighed inden for rimelig tid, også i perioder med finansiel stress. (17)Hvis et institut ikke forelægger en fyldestgørende genopretningsplan, bør tilsynsmyndighederne have beføjelse til at kræve, at det pågældende institut træffer alle nødvendige foranstaltninger til at afhjælpe planens mangler, herunder at det ændrer sin forretningsmodel eller finansieringsstrategi. Dette krav kan berøre friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er sikret ved artikel 16 i chartret om grundlæggende rettigheder. Begrænsningen af denne grundlæggende rettighed er imidlertid nødvendig for at opfylde målene om finansiel stabilitet og for at beskytte indskydere og kreditorer. Nærmere bestemt er en sådan begrænsning nødvendig for at styrke institutternes forretningsaktiviteter og undgå, at de vokser umådeholdent eller tager uforholdsmæssigt store risici uden at være i stand til at håndtere tilbageslag og tab og til at genoprette deres kapitalgrundlag. Begrænsningen er desuden proportionelt afpasset, da kun forebyggende foranstaltninger kan sikre, at der udvises den nødvendige forsigtighed, og dermed er den i overensstemmelse med artikel 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. (18)Afviklingsplanlægning er et væsentligt element i en effektiv afvikling. Myndighederne bør være i besiddelse af alle de oplysninger, der er nødvendige for at planlægge, hvordan et instituts eller en grænseoverskridende koncerns væsentlige funktioner kan adskilles fra de øvrige forretningsaktiviteter og overføres med henblik på deres bevarelse og videreførelse. Kravet om udarbejdelse af en afviklingsplan bør dog udformes enklere, hvis instituttets eller koncernens systemiske betydning tilsiger det. (19)Afviklingsmyndighederne bør have beføjelse til at kræve ændringer i institutters eller koncerners opbygning og organisering for at fjerne praktiske hindringer for anvendelsen af afviklingsværktøjer og sikre, at de pågældende enheder kan afvikles. Da alle institutter potentielt har systemisk karakter, er det afgørende for at opretholde den finansielle stabilitet, at myndighederne har mulighed for at afvikle et hvilket som helst institut. Af hensyn til friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er sikret ved artikel 16 i chartret om grundlæggende rettigheder, bør myndighedernes skønsbeføjelse begrænses til, hvad der er nødvendigt for at forenkle opbygningen og driften af instituttet, alene med det formål at forbedre mulighederne for at afvikle det. Herudover skal alle foranstaltninger, der træffes med dette mål for øje, være i overensstemmelse med EU-retten. Foranstaltningerne må ikke være direkte eller indirekte diskriminerende på grundlag af nationalitet og bør være begrundet i tvingende almene hensyn vedrørende den finansielle stabilitet. For at bestemme, om en foranstaltning er truffet ud fra almene hensyn, bør der ses på, om afviklingsmyndighederne, idet de handler ud fra almene hensyn, er i stand til at opfylde deres afviklingsmål uden at støde på hindringer for anvendelsen af afviklingsværktøjer eller udøvelsen af deres beføjelser. Desuden bør en foranstaltning ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå målene. Ved valget af de foranstaltninger, der skal træffes, bør afviklingsmyndighederne tage hensyn til advarslerne og henstillingerne fra Det Europæiske Udvalg for Systemiske Risici, der er nedsat ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1092/2010 af 24. november 2010 om makrotilsyn på EU-plan med det finansielle system og om oprettelse af et europæisk udvalg for systemiske risici. (20)De foranstaltninger, der foreslås med henblik på at afhjælpe eller fjerne hindringer for afviklingen af et institut eller en koncern, bør ikke forhindre institutterne i at udøve deres etableringsret i henhold til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. (21)I genopretnings- og afviklingsplaner bør der ikke påregnes adgang til ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, og skatteyderne bør ikke udsættes for en tabsrisiko. Adgang til likviditetsfaciliteter, der stilles til rådighed af centralbankerne, herunder i nødsituationer, bør ikke betragtes som ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige, forudsat at instituttet er solvent på tidspunktet for likviditetsforanstaltningerne, og at disse ikke er en del af en større støttepakke, at faciliteten er dækket af fuld sikkerhed med haircuts, i forhold til kvaliteten og markedsværdien, at pengeinstituttet betaler en ekstraordinært høj rente til centralbanken, og at foranstaltningen iværksættes på centralbankens eget initiativ og i særdeleshed ikke er bakket op af nogen modgaranti fra staten. (22)Ydelse af finansiel støtte fra en enhed i en grænseoverskridende koncern til en anden enhed i samme koncern er i øjeblikket begrænset af en række bestemmelser i nationale love. Disse bestemmelser har til formål at beskytte de enkelte enheders kreditorer og aktionærer. De tager imidlertid ikke højde for den indbyrdes afhængighed mellem enhederne i samme koncern eller koncernens interesser. På internationalt plan har man kun i visse retssystemer udviklet begrebet koncerninteresse gennem retspraksis eller retsregler. Dette begreb omfatter, ud over hver enkelt koncernenheds interesse, også den indirekte interesse, de enkelte enheder har i koncernens velfærd som helhed. Der er dog forskelle i begrebet fra den ene medlemsstat til den anden, og det giver ikke den fornødne retssikkerhed. Det bør derfor bestemmes, på hvilke vilkår der kan overføres finansiel støtte mellem enhederne i en grænseoverskridende bankkoncern med henblik på at sikre den finansielle stabilitet i koncernen som helhed. Finansiel støtte mellem koncernenheder bør være frivillig. Medlemsstaterne bør ikke gøre udøvelsen af den frie etableringsret direkte eller indirekte betinget af, at der foreligger en aftale om finansiel støtte. (23)For at bevare den finansielle stabilitet er det vigtigt, at de kompetente myndigheder har mulighed for at afhjælpe forværringen af et instituts finansielle og økonomiske situation, inden instituttet når til et punkt, hvor myndighederne ikke har nogen andet alternativ end at afvikle det. Med henblik herpå bør de kompetente myndigheder tillægges beføjelser til tidlig indgriben, herunder beføjelse til at erstatte et instituts ledelsesorgan med en administrator; dette vil kunne tjene til at udøve pres på det pågældende institut, så det træffer foranstaltninger til genopretning af sin finansielle holdbarhed og/eller sanering af sine forretningsaktiviteter for at sikre sin levedygtighed på et tidligt stadium. Administratorens opgave bør være at træffe alle nødvendige foranstaltninger og fremme løsninger med henblik på at genoprette instituttets finansielle situation. Udpegningen af administratoren bør imidlertid ikke ske under fravigelse af aktionær- eller ejerrettigheder eller proceduremæssige forpligtelser, som er fastsat i Unionens eller de enkelte landes selskabsret, og bør overholde Unionens eller medlemsstaternes internationale forpligtelser vedrørende investeringsbeskyttelse. Beføjelserne til tidlig indgriben bør omfatte de beføjelser, der allerede er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/48/EF af 14. juni 2006 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut, med henblik på andre omstændigheder end dem, der betragtes som tidlig indgriben, samt andre situationer, hvor det anses for nødvendigt at genoprette et instituts finansielle holdbarhed. (24)Regelsættet for afvikling bør give mulighed for afvikling i tide, inden et finansieringsinstitut bliver insolvent på papiret (i henhold til balancen), og inden egenkapitalen er helt opbrugt. En afvikling bør indledes, når en virksomhed ikke længere er levedygtig, eller er i risiko for ikke længere af være det, og når andre foranstaltninger har vist sig at være utilstrækkelige til at forhindre det i at blive nødlidende. Det forhold, at et institut ikke opfylder betingelserne for meddelelse af tilladelse, bør ikke i sig selv berettige, at der indledes en afvikling, især hvis instituttet fortsat er levedygtigt eller kan forventes at blive det. Et institut bør betragtes som nødlidende eller forventeligt nødlidende, hvis det misligholder eller forventes at misligholde kapitalkravene til fortsat tilladelse, fordi det har lidt eller forventes at lide tab, som opsluger hele eller praktisk taget hele dets egenkapital, hvis instituttets aktiver er mindre værd eller vil blive mindre værd end dets passiver, hvis instituttet ikke kan eller ikke vil kunne indfri sine forpligtelser, når de forfalder, eller hvis det er nødvendigt med ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige til instituttet. At et institut har behov for kriselikviditetsstøtte fra en centralbank, bør ikke i sig selv være en tilstrækkelig omstændighed til at påvise, at instituttet er eller på kort sigt vil være ude af stand til at betale sine forpligtelser, når de forfalder. For at bevare den finansielle stabilitet - især i tilfælde af systemisk likviditetsmangel - bør statsgarantier for likviditetsfaciliteter, som udstedes af centralbanker, eller statsgarantier for nyligt udstedte forpligtelser ikke nødvendigvis udløse afviklingsregelsættet, forudsat at en række betingelser er opfyldt. Bl.a. bør foranstaltninger i form af statsgarantier være godkendt i henhold til statsstøttereglerne, de bør ikke indgå i en større hjælpepakke, og deres anvendelse bør være strengt tidsbegrænset. I begge tilfælde skal banken være solvent. (25)Afviklingsmyndighedernes beføjelser bør også finde anvendelse på holdingselskaber, når både holdingselskabet er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og et datterinstitut er nødlidende eller forventeligt nødlidende. Herudover bør afviklingsmyndighedernes beføjelser også finde anvendelse på holdingselskaber, når et eller flere datterselskaber (kreditinstitutter eller investeringsselskaber) opfylder betingelserne for afvikling, og det er nødvendigt at anvende afviklingsværktøjerne og beføjelserne over for holdingselskabet med henblik på afvikling af et eller flere af datterselskaberne eller hele koncernen, uagtet at holdingselskabet ikke nødvendigvis er nødlidende eller forventeligt nødlidende. (26)Hvis et institut er nødlidende eller forventeligt nødlidende, bør de nationale myndigheder råde over et mindstemål af harmoniserede afviklingsværktøjer og beføjelser. Anvendelsen heraf bør være underlagt fælles betingelser, mål og overordnede principper. Når afviklingsmyndigheden har truffet beslutningen om at afvikle instituttet, bør almindelig insolvensbehandling være udelukket. Medlemsstaterne bør kunne overføre beføjelser og værktøjer til afviklingsmyndighederne ud over dem, som de tildeles i medfør af dette direktiv. Anvendelsen af disse supplerende beføjelser og værktøjer bør imidlertid være i overensstemmelse med de afviklingsprincipper og -mål, der er fastsat i dette direktiv. Anvendelsen af disse værktøjer og beføjelser bør navnlig ikke indvirke negativt på den effektive afvikling af grænseoverskridende koncerner og bør sikre, at tab bæres af aktionærerne. (27)For at undgå moralsk hasard bør ethvert insolvent institut have mulighed for at forlade markedet, uanset størrelse og forbindelser med andre institutter, uden at forårsage systemiske forstyrrelser. Et nødlidende institut likvideres i princippet ved almindelig insolvensbehandling. Likvidation ved almindelig insolvensbehandling kan imidlertid bringe den finansielle stabilitet i fare, bevirke en afbrydelse i leveringen af væsentlige ydelser og være til skade for beskyttelsen af indskydere. I så fald kan anvendelsen af afviklingsværktøjer begrundes i almene hensyn. Målene for afvikling bør derfor være at sikre videreførelse af væsentlige finansielle ydelser, opretholde det finansielle systems stabilitet, reducere moralsk hasard ved at sørge for, at nødlidende institutter i mindst muligt omfang sætter deres lid til offentlig finansiel støtte, og beskytte indskydere. (28)Likvidation af et insolvent institut ved almindelig insolvensbehandling bør altid overvejes, inden der eventuelt træffes en beslutning om at videreføre instituttet som en going concern. Et insolvent institut bør videreføres som en going concern ved anvendelse af private midler i det omfang, dette er muligt.Dette kan opnås enten gennem salg til eller fusion med en privat køber eller efter en nedskrivning af instituttets passiver eller en konvertering af dets gæld til egenkapital for at foretage en rekapitalisering. (29)I forbindelse med anvendelsen af afviklingsværktøjer og udøvelsen af afviklingsbeføjelser bør afviklingsmyndighederne sørge for, at aktionærerne og kreditorerne kommer til at bære en passende del af tabene, at ledelsen udskiftes, at omkostningerne i forbindelse med instituttets afvikling begrænses mest muligt, og at alle det insolvente instituts kreditorer i samme kategori behandles ens. Når anvendelsen af afviklingsværktøjer indebærer statsstøtte, bør indgrebene vurderes efter de relevante statsstøtteregler. De kan bl.a. indebære statsstøtte, hvis afviklingsfonde eller indskudsgarantifonde griber ind og hjælper med afviklingen af nødlidende institutter. (30)Begrænsningerne af aktionærers og kreditorers rettigheder bør være i overensstemmelse med artikel 52 i chartret om grundlæggende rettigheder. Afviklingsværktøjerne bør derfor kun anvendes på institutter, som er nødlidende eller forventeligt nødlidende, og kun når det er nødvendigt for at forfølge målet om finansiel stabilitet i almenhedens interesse. Nærmere bestemt bør der anvendes afviklingsværktøjer, når instituttet ikke kan likvideres ved almindelig insolvensbehandling uden at destabilisere det finansielle system, og foranstaltningerne er nødvendige for at sikre hurtig overførsel og videreførelse af systemisk vigtige funktioner, og når der ikke er rimelig udsigt til en alternativ privat løsning, f.eks. at de eksisterende aktionærer eller tredjemand foretager en kapitalforøgelse, som er tilstrækkelig til atter at gøre instituttet fuldt levedygtigt.

(31)Indgriben i ejendomsrettigheder bør ikke ske i urimeligt omfang. De berørte aktionærer og kreditorer bør derfor ikke lide større tab, end hvis instituttet var blevet likvideret på tidspunktet for beslutningen om afvikling. Hvis en del af aktiverne i et institut under afvikling overføres til en privat køber eller en brobank, bør den resterende del af instituttet likvideres ved almindelig insolvensbehandling. For at beskytte de aktionærer og kreditorer, der er tilbage ved likvidationen af instituttet, bør disse have ret til i betaling for deres fordringer at modtage mindst det samme som det, de kunne have forventet, hvis hele instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling. (32)For at beskytte aktionærers og kreditorers ret til at modtage mindst det samme som ved almindelig insolvensbehandling bør der fastlægges klare forpligtelser vedrørende værdiansættelsen af instituttets aktiver og passiver, og der bør afsættes tilstrækkelig tid til at foretage et korrekt skøn af den behandling, de ville have fået, hvis instituttet var blevet likvideret ved almindelig insolvensbehandling. Det bør være muligt at indlede en sådan værdiansættelse allerede i fasen for tidlig indgriben. Inden der træffes en afviklingsforanstaltning, bør der foretages en skønsmæssig vurdering af værdien af instituttets aktiver og passiver og af den behandling, aktionærer og kreditorer ville få ved almindelig insolvensbehandling. En sådan værdiansættelse bør kun kunne prøves ved en domstol sammen med afviklingsbeslutningen. Der bør desuden være en forpligtelse til efter anvendelsen af afviklingsværktøjerne at foretage en ex post-sammenligning mellem den behandling, aktionærer og kreditorer faktisk er blevet til del, og den behandling, de ville have fået ved almindelig insolvensbehandling. Hvis det fastslås, at aktionærer og kreditorer har modtaget et mindre beløb i betaling for deres fordringer, end det de ville have modtaget ved almindelig insolvensbehandling, bør de have ret til at få differencen udbetalt. I modsætning til værdiansættelsen forud for afviklingsforanstaltningen bør denne sammenligning kunne anfægtes uafhængigt af afviklingsbeslutningen. Medlemsstaterne bør frit kunne afgøre, hvordan de vil betale en eventuel konstateret forskel i behandlingen til de pågældende aktionærer og kreditorer. Differencen bør i givet fald betales via de finansieringsordninger, der er oprettet i henhold til dette direktiv. (33)Det er vigtigt, at tab anerkendes, når instituttet er blevet nødlidende. Det retningsgivende princip for værdiansættelse af nødlidende institutters aktiver og passiver bør være deres markedsværdi på det tidspunkt, hvor afviklingsværktøjerne anvendes, for så vidt markederne fungerer korrekt. Hvis markederne fungerer virkelig dårligt, kan værdiansættelsen baseres på aktivernes og passivernes behørigt dokumenterede langsigtede økonomiske værdi. Afviklingsmyndighederne bør i hastetilfælde kunne foretage en hurtig værdiansættelse af et nødlidende instituts aktiver eller passiver. Denne værdiansættelse bør være midlertidig og bør gælde, indtil der foretages en uafhængig værdiansættelse. (34)Det er nødvendigt at handle hurtigt for at opretholde markedstilliden og begrænse spredning mest muligt. Så snart et institut anses for at være nødlidende eller forventeligt nødlidende, bør afviklingsmyndighederne straks træffe passende foranstaltninger. De omstændigheder, under hvilke et institut bliver nødlidende, og særlig situationens eventuelle hastende karakter bør gøre det muligt for afviklingsmyndighederne at træffe afviklingsforanstaltninger uden først at skulle anvende beføjelserne til tidlig indgriben. (35)Afviklingsværktøjerne bør anvendes inden en eventuel kapitaltilførsel fra den offentlige sektor eller en tilsvarende ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige til et institut. Dette bør imidlertid ikke være til hinder for, at man med henblik på at finansiere afviklingen anvender midler fra indskudsgarantiordninger eller afviklingsfonde. I den forbindelse bør anvendelsen af ekstraordinær finansiel støtte fra det offentlige eller afviklingsfonde, herunder indskudsgarantifonde, i forbindelse med afviklingen af nødlidende institutter vurderes i henhold til de relevante statsstøtteregler. (36)Afviklingsværktøjerne bør bl.a. omfatte salg af forretningsaktiviteterne til en privat køber, oprettelse af et broinstitut, adskillelse af det nødlidende instituts gode aktiver fra de dårlige og bail in af det nødlidende institut. (37)Hvis afviklingsværktøjerne er blevet anvendt til at overføre et instituts systemisk vigtige ydelser eller levedygtige forretningsaktiviteter til en sund enhed som f.eks. en privat køber eller et broinstitut, bør den resterende del af instituttet likvideres inden for en passende tidsfrist under hensyntagen til det behov, der måtte være for, at det nødlidende institut ved hjælp af tjenesteydelser eller støtte sætter køberen eller broinstituttet i stand til at videreføre de ved overførslen erhvervede aktiviteter eller ydelser. (38)Virksomhedssalgsværktøjet bør sætte myndighederne i stand til at sælge instituttet eller dele af dets forretningsaktiviteter til en eller flere købere uden aktionærernes samtykke. Ved anvendelsen af virksomhedssalgsværktøjet bør myndighederne foranstalte markedsføringen af instituttet eller en del af dets forretningsaktiviteter på en åben, gennemsigtig og ikke-diskriminerende måde og samtidig sigte mod så høj en salgspris som muligt. (39)Med henblik på at beskytte aktionærers og kreditorers ret til at modtage mindst det samme som det, de ville have modtaget ved almindelig insolvensbehandling, bør ethvert provenu ved en delvis overførsel af aktiver gå til det institut, der er under afvikling. I tilfælde af overførsel af alle instituttets aktier eller af alle dets aktiver, rettigheder og passiver bør ethvert provenu ved overførslen gå til det nødlidende instituts aktionærer. Provenuet bør opgøres netto, dvs. efter fradrag af omkostningerne i forbindelse med, at instituttet er blevet nødlidende, og dets afvikling. (40)For at kunne sælge forretningsaktiviteterne i tide og beskytte den finansielle stabilitet bør vurderingen af køberen af en kvalificeret deltagelse gennemføres hurtigst muligt, uanset de i direktiv 2006/48/EF fastsatte frister. (41)De oplysninger, der vedrører markedsføringen af et institut, der er blevet nødlidende, og forhandlingerne med potentielle købere forud for anvendelsen af virksomhedssalgsværktøjet, kan meget vel være systemisk vigtige. For at sikre finansiel stabilitet er det vigtigt, at offentliggørelsen af sådanne oplysninger som krævet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF af 28. januar 2003 om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug) kan udsættes med den tid, der er nødvendig til at planlægge og strukturere afviklingen af instituttet, i overensstemmelse med de frister, reglerne for markedsmisbrug tillader. (42)Som et institut, der kontrolleres af afviklingsmyndigheden, bør et broinstituts hovedformål være at sikre, at væsentlige finansielle tjenesteydelser fortsat ydes til det insolvente instituts kunder, og at væsentlige finansielle aktiviteter fortsat udføres. Broinstituttet bør drives som en levedygtig going concern og genintroduceres på markedet hurtigst muligt eller, hvis det ikke er levedygtigt, afvikles. (43)Værktøjet til adskillelse af aktiver bør sætte myndighederne i stand til at overføre urentable eller værdiforringede aktiver til et særskilt selskab. Dette værktøj bør kun anvendes sammen med andre værktøjer for at undgå, at det nødlidende institut får en uberettiget konkurrencefordel. (44)I en effektiv afviklingsordning bør omkostningerne til afvikling af et nødlidende institut i mindst muligt omfang bæres af skatteyderne. En sådan ordning bør desuden sikre, at også store og systemisk vigtige institutter kan afvikles uden at bringe den finansielle stabilitet i fare. Bail in-værktøjet opfylder dette mål, idet det sørger for, at instituttets aktionærer og kreditorer lider passende tab og bærer en passende del af disse omkostninger. Med henblik herpå har Rådet for Finansiel Stabilitet henstillet til, at man i et regelsæt for afvikling medtager lovpligtige gældsnedskrivningsbeføjelser som en yderligere mulighed i samspil med andre afviklingsværktøjer. (45)For at sikre, at afviklingsmyndighederne har det nødvendige råderum til at allokere tab til kreditorer under en række forskellige omstændigheder, bør disse myndigheder kunne anvende bail in-værktøjet, både når målet er at afvikle det nødlidende institut som en going concern, hvis der er realistisk udsigt til, at instituttet kan blive levedygtigt igen, og når systemisk vigtige ydelser overføres til et broinstitut, og den resterende del af instituttet indstiller sin virksomhed og afvikles. (46)Anvendes bail in-værktøjet med henblik på at genoprette det nødlidende instituts kapital, så det vil kunne fortsætte sin virksomhed som en going concern, bør afviklingen ved bail in altid ledsages af udskiftning af ledelsen og efterfølgende omstrukturering af instituttet og dets aktiviteter på en måde, der tager fat på årsagerne til, at det blev nødlidende. Omstruktureringen bør gennemføres ved iværksættelse af en plan for omorganisering af forretningsaktiviteterne. Sådanne planer bør i givet fald være forenelige med den omstruktureringsplan, som institutterne skal indgive til Kommissionen i henhold til statsstøttereglerne. Planen bør bl.a., ud over foranstaltninger med henblik på atter at gøre instituttet levedygtigt på lang sigt, indeholde foranstaltninger, der begrænser støtten til et minimum, foranstaltninger til byrdefordeling samt foranstaltninger, der begrænser konkurrenceforvridninger. (47)Bail in-værktøjet bør ikke anvendes på fordringer, som er sikret, omfattet af en sikkerhedsstillelse eller på anden måde garanteret. For at sikre, at bail in-værktøjet er effektivt og formålstjenligt, er det imidlertid ønskeligt, at det kan anvendes på så bred en vifte af usikrede passiver i et nødlidende institut som muligt. Ikke desto mindre bør visse former for usikrede passiver ikke være omfattet af anvendelsesområdet for bail in-værktøjet. Af hensyn til den offentlige orden og effektiv afvikling bør bail in-værktøjet ikke anvendes på indskud, som er beskyttet i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF af 30. maj 1994 om indskudsgarantiordninger, på forpligtelser over for de ansatte i det nødlidende institut eller på krav fra handelsvirksomheder vedrørende varer og tjenesteydelser, som er nødvendige for instituttets daglige virke. (48)Indskydere, hvis indskud er sikret ved indskudsgarantiordningen, bør ikke være omfattet af anvendelsen af bail in-værktøjet. Indskudsgarantiordningen bidrager imidlertid til finansiering af afviklingen i det omfang, den skulle have holdt indskyderne skadesløse. Udøvelsen af bail in-beføjelserne forventes at sikre, at indskyderne fortsat har adgang til deres indskud, hvilket er hovedårsagen til oprettelsen af indskudsgarantiordningerne. Ikke at påregne inddragelse af disse ordninger i sådanne tilfælde ville udgøre en urimelig fordel i forhold til de øvrige kreditorer, der ville blive underkastet afviklingsmyndighedens beføjelser. (49)Afviklingsmyndighederne bør almindeligvis anvende bail in-værktøjet på en sådan måde, at princippet om kreditorernes ligestilling og prioritetsrækkefølgen af fordringerne efter gældende insolvensret respekteres. Tab bør først dækkes af lovregulerede kapitalinstrumenter og bør allokeres til aktionærerne enten ved annullering af aktier eller ved kraftig udvanding. Hvis disse instrumenter ikke er tilstrækkelige, bør efterstillet gæld konverteres eller nedskrives. Endelig bør privilegerede forpligtelser konverteres eller nedskrives, hvis alle de efterstillede klasser er blevet det. (50)For at undgå, at institutterne strukturerer deres passiver på en måde, der gør bail in-værktøjet mindre effektivt, bør det fastsættes, at institutterne til enhver tid skal ligge inde med et samlet beløb i egenkapital, efterstillet gæld og privilegerede forpligtelser, der kan komme i betragtning til bail in-værktøjet, som udgør en procentdel af instituttets samlede passiver, og som ikke er egenkapital som omhandlet direktiv 2006/48/EF eller 2006/49/EF. Afviklingsmyndighederne bør desuden kunne kræve, at denne procentdel er helt eller delvist sammensat af egenkapital og efterstillet gæld.

(51)Medlemsstaterne bør sikre, at supplerende tier 1- og tier 2-kapitalinstrumenter fuldt ud dækker tabene på det tidspunkt, hvor det udstedende insti