BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

På Doha-konferencen om klimaændringer i december 2012 vedtog de 192 parter i Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers Rammekonvention om klimaændringer en ændring af Kyotoprotokollen. Med denne "Doha-ændring" fastsættes den anden Kyotoprotokollens anden forpligtelsesperiode, som begynder den 1. januar 2013 og slutter den 31. december 2020, med retligt bindende forpligtelser til emissionsreduktioner for de parter, der er opført i bilag B.

Aftalen om Doha-ændringen blev gennemført som led i en større pakke. Ud over de 38 parter, som er omfattet af den anden forpligtelsesperiode, har mere end 60 andre lande, herunder USA, Kina, Indien, Sydafrika og Brasilien nu givet tilsagn om modvirkningsforanstaltninger i henhold til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer ("klimakonventionen"). Det bringer den samlede andel af de globale emissioner, der er omfattet af internationale modvirkningsforpligtelser under både Kyotoprotokollen og klimakonventionen på over 80 %. Et yderligere vigtigt element i denne større pakke konsensus blandt parterne i klimakonventionen om senest i 2015 at "vedtage en protokol, andre retlige instrumenter eller forhandlingsresultater med retsvirkning i henhold til klimakonventionen, som vil gælde for alle parter", der efter planen skal træde i kraft og gennemføres fra 2020.

I henhold til artikel 4 i Kyotoprotokollen kan parterne opfylde deres forpligtelser i fællesskab. Den Europæiske Union og de 15 parter, der var medlemsstater, da Kyotoprotokollen blev undertegnet i 1997, valgte denne mulighed for den første forpligtelsesperiode (2008-2012), og ratificerede i overensstemmelse hermed protokollen i 2002. I Doha-ændringen og erklæringen fra Den Europæiske Union og dens medlemsstater i forbindelse med vedtagelsen anføres det, at Den Europæiske Union og dens medlemsstater igen har til hensigt at opfylde deres emissionsreduktionsmål for den anden forpligtelsesperiode i fællesskab. Endvidere har Den Europæiske Union og dens medlemsstater også erklæret, at de har hensigt at opfylde deres forpligtelser i den anden forpligtelsesperiode under Kyotoprotokollen sammen med Island. Integreringen af Island i denne gruppe af parter, der opfylder deres respektive forpligtelser i fællesskab, sker på baggrund af Islands anmodning herom i juni 2009. Rådet hilste på sit møde den 15. december 2009 denne anmodning velkommen og opfordrede Kommissionen til at forelægge en henstilling om indledning af de nødvendige forhandlinger med Island. Denne henstilling forelagde Kommissionen Rådet den 10. juni 2013.

I henhold til Doha-ændringen forpligter Den Europæiske Union, dens medlemsstater og Island sig til at reducere deres gennemsnitlige årlige drivhusgasemissioner for perioden 2013-2020 til 80 % af deres emissioner i referenceåret (som regel 1990). Denne forpligtelse er baseret på de mål for emissionsbegrænsning, som er fastsat i den klima- og energipakke, der blev vedtaget i 2009, navnlig EU’s emissionshandelsordning (EU ETS) og beslutningen om indsatsfordeling. Tilsagnet blev fastsat under hensyntagen til de forskelle i omfang, der er mellem EU-lovgivningen og Kyotoprotokollens anden forpligtelsesperiode. Denne tilgang er i tråd med Rådets konklusioner i marts 2012, hvori det anføres, at det fælles tilsagn fra Den Europæiske Union, dens medlemsstater og Island bør baseres på klima- og energipakken, men også at emissionsreduktionsforpligtelserne for de enkelte medlemsstater i den anden forpligtelsesperiode under Kyotoprotokollen "ikke må overstige deres forpligtelser, der er truffet beslutning om i Den Europæiske Unions lovgivning". Denne tilgang blev fulgt, da Den Europæiske Union og dens medlemsstater i april 2012 gav deres tilsagn til anden forpligtelsesperiode.

Den EU-lovgivning, som kræves for at opfylde målet om 80 % reduktion senest i 2020, er allerede på plads. Udvidede konsekvensanalyser af de økonomiske konsekvenser for de enkelte medlemsstater blev fremlagt, da lovgivningen blev vedtaget, og også blevet opdateret for at tage hensyn til virkningerne af den økonomiske og finansielle krise. Derfor enedes Den Europæiske Union og dens medlemsstater i Doha om øjeblikkeligt at gennemføre deres forpligtelser og ansvar i forbindelse med Kyotoprotokollens anden forpligtelsesperiode pr. 1. januar 2013. Endvidere er Den Europæiske Union på vej til at opfylde sine mål for 2020. Den seneste opgørelse over drivhusgasemissioner viser, at emissionerne i 2011 i de 27 medlemsstater lå 18,4 % under 1990-niveauet (ekskl. arealanvendelse, ændringer i arealanvendelse og skovbrug og anvendelse af fleksible mekanismer). Justeret for forskelle i omfang og dækning af Kyotoprotokollen og ud fra den antagelse, at 1990 er referenceår for Cypern og Malta, vil den faktiske reduktion i emissionerne i 2011 i forhold til emissionerne i Kyotoprotokollens referenceår være lidt større end den reduktion på 20 %, der kræves i anden forpligtelsesperiode. På baggrund af medlemsstaternes seneste prognoser over drivhusgasemissionerne og forudsat, at de politikker og foranstaltninger, der i øjeblikket er gældende, gennemføres, forventer Det Europæiske Miljøagentur et moderat yderligere fald i emissioner inden 2020, som vil give en samlet reduktion på ca. 19 % under 1990-niveauet frem til 2020. Dette bekræfter, at Den Europæiske Union forventes at opfylde sit mål for den anden forpligtelsesperiode med de allerede gældende politikker og foranstaltninger. EU’s forslag om at gå videre til 30 % ligger dog stadig på bordet. Der pågår i øjeblikket drøftelser om, hvilken vej, der er den mest økonomisk fordelagtige for Den Europæiske Union, når det gælder om at reducere drivhusgasemissionerne med 80-95 % i 2050, herunder målet for 2030.

Den formelle ikrafttræden af Doha-ændringens er et vigtigt mål for Den Europæiske Union. Det forudsætter, at 144 ud af de 192 parter i Kyotoprotokollen, herunder Den Europæiske Union og dens medlemsstater, deponerer sine acceptinstrumenter. Dette forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af Doha-ændringen vil gøre det muligt for Den Europæiske Union gøre dette. Udover Den Europæiske Unions ratificering vil medlemsstaterne også skulle afslutte deres egen ratifikationsproces. I overensstemmelse med almindelig praksis vil Den Europæiske Union og dens medlemsstater efter deres respektive ratifikationsprocedurer samtidig deponere deres acceptinstrumenter, således at ændringen kan træde i kraft samtidig for dem alle. Dette bør finde sted i god tid inden klimakonferencen i Paris i slutningen af 2015.

2.DOHA-ÆNDRINGEN

Doha-ændringen indeholder modvirkningsforpligtelser for Kyoto-protokollens anden forpligtelsesperiode for lande, der er opført i bilag B til protokollen. Derudover indeholder den yderligere ændringer af teksten til protokollen, som skal gennemføres i den anden forpligtelsesperiode. De fleste af ændringerne muliggør blot gennemførelsen af de nye modvirkningsforpligtelser, men der er også bestemmelser, som medfører ændringer i væsentlige forpligtelser. Disse omfatter tilføjelse af en ny gas (nitrogentrifluorid (NF3)), to bestemmelser, der vedrører ambitionsniveauet i parternes forpligtelser for den anden forpligtelsesperiode (den såkaldte "ambitionsmekanisme"), og en ny artikel 3, stk. 7a.

Modvirkningsforpligtelser for den anden forpligtelsesperiode i bilag B

Med Doha-ændringen ændres tabellen i bilag B til Kyotoprotokollen, som indeholder en tredje kolonne, der fastsætter retligt bindende modvirkningsforpligtelser for den anden forpligtelsesperiode i form af kvantitative emissionsbegrænsnings- eller reduktionsforpligtelser (QELRC) for hele økonomien. 38 parter i Kyoto-protokollen har opført en procentdel af deres emissioner for referenceåret eller -perioden som deres QELRC i tredje kolonne i tabellen i B til Kyotoprotokollen. Dette omfatter fire parter, som i øjeblikket ikke har et Kyoto-mål (Cypern, Malta, Kasakhstan og Belarus). USA blev fjernet fra bilag B, eftersom landet aldrig har ratificeret protokollen. Canada er ikke længere part i Kyotoprotokollen efter dets udtræden, der trådte i kraft den 12. december 2012. Japan, New Zealand og Den Russiske Føderation er stadig parter i Kyoto-protokollen, men har ikke påtaget sig et mål for den anden forpligtelsesperiode. Disse lande er sammen med Canada opført i et særskilt afsnit i bilag B.

Målet om 80 % reduktion, som er opført for Den Europæiske Union og dens medlemsstater i bilag B, ledsages af en fodnote, hvoraf det fremgår, at disse forpligtelser bygger på den opfattelse, at de vil blive opfyldt i fællesskab af Den Europæiske Union og dens medlemsstater. Også Kroatiens og Islands 80 % -mål ledsages af fodnoter, hvoraf det fremgår, at de to lande vil opfylde deres mål i fællesskab med Den Europæiske Union og dens medlemsstater.

Tilføjelse af nitrogentrifluorid (NF3)

Listen over drivhusgasser, som er omfattet af Kyotoprotokollen og som er opført i dens bilag, er udvidet med tilføjelse af gassen nitrogentrifluorid (NF3). NF3 er en kraftig drivhusgas. I øjeblikket er emissionerne af denne gas kun meget små, men de er stigende, og gassens globale opvarmningspotentiale er 17 200 (et ton NF3 der udledes i atmosfæren svarer til 17 200 tons kuldioxid).

Artikel 3, stk. 1c: ambitionsmekanismen

Med Doha-ændringen indføres en forenklet procedure, i en ny artikel 3, stk. 1c, som gør det muligt for en part til at tilpasse sit tilsagn ved at hæve sit ambitionsniveau i en forpligtelsesperiode. Tidligere skulle en sådan justering behandles som en ændring til protokollens bilag B, hvilket kræver konsensus mellem alle parter i protokollen for at den kan vedtages og ratificering fra tre fjerdedele af parterne, før den kunne træde i kraft. Efter Doha-ændringen er proceduren for at hæve ambitionsniveauet blevet betydeligt forenklet. Et højere ambitionsniveau, som foreslås af en part i forhold til partens egne mål, anses for at være vedtaget, medmindre mere end tre fjerdedele af parterne gør indsigelse. Desuden kræves der ikke længere en ratifikation før ændringens ikrafttrædelse.

Artikel 3, stk. 7a: tilpasning af tildelte mængder

I henhold til Doha-ændringen ophæves en parts tildelte emissionsenheder automatisk, hvis og i det omfang den tildelte mængde for anden forpligtelsesperiode overstiger dens gennemsnitlige emissioner i de første tre år af den foregående forpligtelsesperiode, ganget med otte (antallet af år i den anden forpligtelsesperiode). Dette betyder, at en parts mål automatisk tilpasses gennem Doha-ændringen for at forhindre en forøgelse af emissioner for perioden 2013-2020, så de ikke overstiger de gennemsnitlige emissioner for årene 2008-2010.