Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene SEK(2000) 1973 'Videnskab, samfund og borgere i Europa'"

(2001/C 221/25)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. maj 2001 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Gerd Wolf til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 2. maj 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 382. plenarforsamling af 30.-31. maj 2001, mødet den 30. maj 2001, følgende udtalelse med 81 stemmer for, 1 imod og ingen hverken for eller imod.

1. Indledning

1.1. "Videnskab, samfund og borgere" er et tema af stor samfundspolitisk betydning. Kommissionen har endnu ikke fastlagt sin holdning til spørgsmålet, men har dog udarbejdet arbejdsdokumentet SEK(2000) 1973. ØSU benytter dette arbejdsdokument som en kærkommen anledning til udførligt at fremsætte sit eget syn på dette komplicerede emne i en initiativudtalelse, hvori der flere gange henvises til arbejdsdokumentet.

1.2. Indledningsvis kan ØSU således tilslutte sig Kommissionens konstateringer:

"Videnskab og teknologi repræsenterer en af de kræfter, som mest tydeligt påvirker samfundenes udvikling ..." og

"De spørgsmål, der rejser sig på dette område, er blandt de mest komplekse, samfundet står over for, hvad der skyldes deres tekniske karakter, den usikkerhed, de er behæftet med, den viden, der skal til for at håndtere dem, og denne videns ofte spredte forekomst."

1.3. I kraft af sine opgaver som EU-organ og det forhold, at ØSU netop repræsenterer de forskellige samfundsmæssige grupperinger i medlemsstaterne, har ØSU en særdeles god baggrund for udførligt og grundigt at tage stilling også til denne problematik.

1.4. ØSU konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen i arbejdsdokumentet også tager tanker op, som ØSU fremsatte i udtalelsen(1) om Kommissionens meddelelse "Mod et europæisk forskningsrum". Punkt 5 i denne udtalelse har overskriften "Forskning og samfund" og beskæftiger sig med en del af problematikken.

1.5. I dokumentet gennemgås en række spørgsmål, der berører forholdet mellem videnskaben, samfundet og borgere, og som optager både borgerne og politikerne mere og mere:

"- Hvordan kan man tilrettelægge en forskningspolitik, der understøtter ægte samfundsmæssige mål, og inddrage hele samfundet i gennemførelsen af forskningens dagsorden?

- Hvordan kan man styre risikoelementet? Hvad indebærer forsigtighedsprincippet? Hvordan kan man tage hensyn til de etiske aspekter og følger af den tekniske udvikling og samtidig sikre den nødvendige frihed til at forske og skaffe sig viden?

- Hvad kan man gøre for at styrke dialogen mellem forskning og samfund, oplyse borgerne bedre om videnskabelige forhold, styrke de unges interesse for en forskerkarriere og give plads til, at kvinder kan spille en større rolle i videnskab og forskning?"

1.6. Det drejer sig således primært om tre emnekredse eller spørgsmål, nemlig:

- den videnskabelige erkendelses betydning og dens konsekvenser for samfundet samt samfundets kendskab til den og muligheder for at styre den;

- gensidig forståelse og kommunikation mellem på den ene side borgerne og samfundet og på den anden side videnskabsmænd og forskere;

- unge menneskers motivation til at gennemføre en videnskabelig uddannelse og påtage sig et forskerjob.

1.7. Med henblik på at ordne problematikkens forskellige aspekter og udkrystallisere henstillinger inddeler ØSU resten af udtalelsen i følgende kapitler:

2. Den historiske proces og dens resultat

3. Borgerne, samfundet og den videnskabelige erkendelse

4. Samfund, forskere og forskning - gensidig forståelse

5. Videnskabelig uddannelse som forudsætning for et videnbaseret samfund

6. Forskningspolitik og samfundsinteresser

7. Resumé og henstillinger.

2. Den historiske proces og dens resultat

2.1. Blandt de egenskaber, der adskiller mennesket fra dyrene, er trangen til at søge svar på eksistensens grundspørgsmål og udforske verdens og moralens love uden tvivl blandt de vigtigste.

2.1.1. Allerede i Oldtiden blev der opnået grundlæggende filosofisk og videnskabelig indsigt. Sammen med matematikkens, logikkens og geometriens erkendelser og den fremadskridende udvikling af ny teknologi medvirkede den til at skabe de daværende højkulturer.

2.2. I Renæssancens og Oplysningstidens Europa blev disse kulturers dynamik på ny vakt til live og dannede grundlag for et langt mere vidtgående kulturelt og økonomisk opsving.

2.2.1. Denne proces havde sin baggrund i et snævert samspil mellem nye tekniske opfindelser og værktøjer (bogtrykkerkunst, krudt, bjergdrift, skibsfart, vand- og vindmøller) og handel, opdagelse af ukendte kontinenter, nye samfundsformer samt gradvis opdagelse af tidligere ukendte naturlove og deraf følgende afmystificering af naturfænomenerne.

2.2.2. Processen blev ledsaget af spændinger, krige og opgør i samfundet, som ikke udelukkende skyldtes dynastiske og magtpolitiske interesser og konflikter, men også idémæssige omvæltninger, økonomiske forskydninger og ny teknik, som ændrede arbejdsforholdene.

2.2.3. De, der opdagede og udbredte den nye viden, var ikke altid velintegrerede i samfundet, men undertiden forfulgte individer i det ideologiske spændingsfelt. Deraf udviklede sig tanken om videnskabens frihed og om lærefrihed.

2.3. Naturvidenskaberne har spillet en afgørende rolle i processen. Karakteristisk for naturvidenskaberne og afgørende for deres succes er den i Europa udviklede empiriske videnskabelige metode, der bygger på et samspil mellem eksperimenter og teoretisk fortolkning/forudsigelse.

2.3.1. Samtidig har de videnskabsgrene, der oprindeligt var forenede under det fælles overbegreb filosofi - herunder navnlig naturvidenskaberne og matematikken - etableret sig som selvstændige discipliner og i en evolutionær vækstproces tilvejebragt en stadig stigende mængde af nye og ofte revolutionære erkendelser, der mere og mere kom til at danne grundlag for den moderne teknik.

2.3.2. Men de videnskabelige discipliners uundgåelige specialisering må ikke trænge deres fællestræk i baggrunden. Netop "interdisciplinære" initiativer får større og større betydning, jo dybere og mere detaljeret den komplekse virkelighed udforskes videnskabeligt. Dertil hører også bestræbelserne for igen at bringe naturvidenskaberne og åndsvidenskaberne ("humaniora") nærmere til hinanden.

2.4. Den stadig grundigere videnskabelige udforskning har givet den mytiske verdensopfattelse mindre og mindre plads.

2.5. Processen har haft til følge, at livsvilkårene for de berørte folkeslag og regioner har ændret og forbedret sig i en grad som aldrig tidligere i menneskehedens historie.

2.5.1. Af afgørende betydning herfor var også udviklingen og den intensive udnyttelse af energiforbrugende (eller rettere: energiomsættende) maskiner og industrielle processer: energien blev velstandens "næringsstof".

2.5.2. De tekniske, medicinske, kulturelle, sociale og politiske resultater, der siden er opnået, er forudsætninger for og kendetegn ved nutidens mobile velstands- og informationssamfund. Det er takket være disse resultater, at menneskene (i Europa) i vidt omfang er blevet befriet for det rent legemlige arbejdes byrde, og at den frihed er til stede, som tidligere var forbeholdt et fåtalligt privilegeret lag, men nu til dags giver alle borgere værdifulde uddannelsesmuligheder og betinger udviklingen af et videnbaseret samfund.

2.5.3. Staters og regioners velstand (målt i bruttonationalprodukt, beskæftigelsesgrad og andre indikatorer) hænger klart sammen med deres forsknings- og udviklingsmæssige stade. Ikke bare den nationaløkonomiske konkurrenceevne, men også den kulturelle og politiske respekt, som staterne og folkene nyder, afhænger af deres videnskabelige og tekniske formåen.

2.6. Mennesket har i vidt omfang lært at beskytte sig mod mange af de elementære urtrusler som sult, kulde og sygdomme. Det handler og føler sig som jordens herre. Dermed har det ikke blot fået adgang til velstand, frihed og magt, men også påtaget sig større ansvar.

2.7. I kraft af den (globalt set) stadig stærkt stigende befolkning og dens handlingers og levevis's konsekvenser for naturen og miljøet er mennesket blevet en faktor, som er af afgørende betydning for vor planets videre udvikling. Der er flere (bl.a. Stoppani, Crutzen og Stoermer), der har foreslået at kalde den nuværende periode i jordens historie den antropocæne.

2.8. Ved siden af de immanente trusler - som mennesket ikke har nogen indflydelse på (se også pkt. 2.9 og 3.7.1) - og (natur-)katastrofer som vulkanudbrud, istider, asteroidenedslag, jordskælv, oversvømmelser, epidemier osv. optræder der nu nye trusler mod biosfæren, som er forårsaget af mennesket selv og dets levevis og teknik.

2.8.1. En særlig rolle spiller i den forbindelse de højt udviklede massetilintetgørelsesvåben (ABC-våben), hvis eventuelle anvendelse vil føre til ufattelige ødelæggelser, muligvis af globalt omfang.

2.9. Dermed står borgerne og samfundene i Europa over for den opgave at bevare deres egne livsbetingelser og biosfæren, at undgå risici og samtidig sikre og øge velstand og livskvalitet og hjælpe andre folk med at gøre det samme. De risici, der udgår fra mennesket og dets levevis, må udforskes yderligere, og der må udvikles teknikker og indgås aftaler, som kan medvirke til at holde dem i skak eller undgå dem.

2.10. Samfundet og borgerne har erkendt, at videnskaben er et væsentligt element i vor kultur, og at innovation og teknisk fremskridt sikrer Europas konkurrenceevne; dette stiller krav om forstærket videnskabelig og forskningsmæssig indsats. Alle medlemsstaterne (omend i forskelligt omfang) og EU stiller derfor betydelige - omend ikke altid tilstrækkelige - finansielle midler til rådighed for disse formål.

2.10.1. Midlernes omfang, fordeling og anvendelse må fastlægges i vigtige og vanskelige beslutningsprocesser, som involverer videnskaben, samfundet og borgerne.

2.10.2. Samfundet, borgerne og videnskaben må arbejde konstruktivt sammen for at forme fremtiden og skabe det videnbaserede samfund. I kraft af sin opgave og sin sammensætning kan ØSU spille en afgørende rolle i denne forbindelse.

3. Borgerne, samfundet og den videnskabelig erkendelse

3.1. Det er et kendetegn ved det moderne (civil-)samfund, at borgerne har udviklet organisationer og strukturer svarende til deres sociale, faglige, ideologiske og kulturelle selvforståelse og deres interesser.

3.1.1. Videnskabsmænd er ganske vist en del af samfundet, men på den anden side er de i kraft af deres fags særlige karakteristika og deres forskningsresultaters virkninger så anderledes, at ikke bare kommunikationen og den gensidige forståelse, men også afklaringen af hver parts ansvar kan volde problemer.

3.1.2. Borgerne forventer, at videnskabens resultater sikrer dem sundhed, et langt liv, velstand (f.eks. via innovation), sikkerhed og livskvalitet. Samtidig frygter de det ukendte og uforståelige.

3.1.2.1. Desuden forventer samfundet og borgerne, at videnskabsmændene arbejder efter fagets regler, siger sandheden, ikke snyder og ikke krænker accepterede etiske værdinormer.

3.1.3. Men generelt er borgerne ikke tilstrækkeligt informerede om videnskab og teknik, det vil sige om den videnskabelige erkendelses stade, om den videnskabelige forsknings muligheder og risici, om videnskabens og forskningens arbejdsmetoder og forudsætninger og om de chancer og risici, der er forbundet med den teknik, der er udviklet på grundlag af den videnskabelige erkendelse.

3.1.4. På den ene side stiller borgerne og samfundet altså store forventninger til videnskaben om velfærd, som dels er udløst af videnskabens epokegørende resultater, dels af løfter fra videnskabsmændene selv. På den anden side kan de risici og trusler, der udgår fra videnskaben og teknikken, kombineret med den alt for store og hastigt voksende videnskløft mellem borgerne og videnskaben, føre til remystificering eller dæmonisering af videnskaben og forskningen. Det er de to sider af Kommissionens konstateringer, som gengives herunder.

3.1.4.1. En alt for stor og uopfyldelig forventning om velfærd kan fremkalde skuffelse og skepsis hos borgerne og dermed spærre blikket for fuldtud berettigede forventninger og for realistiske muligheder.

3.1.4.2. Remystificering eller sågar dæmonisering ville ikke blot berøve samfundet, borgerne og videnskaben ethvert rationelt kommunikations- og vurderingsgrundlag, men også stride mod videnskabens væsen.

3.1.5. Nogle af disse aspekter i forholdet mellem videnskaben, samfundet og borgerne behandles i Kommissionens arbejdsdokument.

3.2. Kommissionen skriver: "Forholdet mellem videnskab og samfund i Europa er i dag paradoksalt. På den ene side er videnskab og teknologi tæt indvævet i økonomi og samfund og får dag for dag stadig større positiv betydning for europæiske borgeres tilværelse. Forventningerne til videnskab og teknik bliver større og større: kun få af de problemer, som de europæiske samfund tumler med, forventer man ikke på den ene eller anden måde videnskabelige eller tekniske løsninger på."

3.2.1. Disse forventninger hos borgerne bygger på erfaringen. I løbet af de seneste 200 år er de europæiske borgeres gennemsnitlige realindkomst (altså det, der kan anvendes til føde, klæder, bolig, sundhed, uddannelse, rejser og underholdning) steget i en grad, man oprindeligt slet ikke kunne forestille sig. Alene i løbet af de sidste 120 år er middellevetiden mere end fordoblet.

3.2.1.1. Uddannelsessystemet, som alle borgere og befolkningslag nu har adgang til, er udviklet i en sådan grad, at man i Europa i dag i gennemsnit indleder sit aktive arbejdsliv i en alder, der svarer til middellevetiden for 400 år siden. EU's medlemsstater har demokratisk styre. Retssikkerhed, social sikring og personlig frihed har nået et hidtil ukendt niveau.

3.2.2. Da vi i dag må betragte både spillerummet for yderligere kvantitativ vækst og de tilgængelige ressourcer som begrænsede, koncentrerer borgernes forventning sig nu i højere grad om kvalitative innovationer og forbedringer, om sikring af det allerede opnåede, om beherskelse af risici og om bæredygtige teknikker. Men fuldstændig uventede opdagelser og erkendelser kan åbne nye grænseoverskridende muligheder og perspektiver.

3.2.3. Forskning og udvikling er såsæd for fremtidig innovation, velstand og fred.

3.2.4. Men dette fremskridts betydning, forudsætninger og omfang er ikke tilstrækkeligt forankret i borgernes almindelige bevidsthed og fortrænges ofte af skuffede overdrevent store forventninger og af reelle eller formentlige trusler, der opstår eller kan opstå som følge af den tekniske anvendelse af de videnskabelige erkendelser.

3.2.5. ØSU anbefaler derfor, at de sammenhænge, der er beskrevet i punkt 2.5 ff., fremstilles tydeligere allerede i skolen (se punkt 5.), så der hos borgerne opstår en bevidsthed om den deri liggende fælleseuropæiske kulturelle præstation - og dermed også om det europæiske forskningsrums historiske betydning - og der på den baggrund kan udvikles et mere velafbalanceret forhold mellem samfundet, borgerne og videnskaben.

3.3. Men i Kommissionens arbejdsdokument står der også følgende: "På den anden side kan man konstatere en voksende, til fjendtlighed grænsende skepsis over for den videnskabelige og teknologiske udvikling. Jagten på ny viden vækker ikke længere den samme forbeholdsløse begejstring som for få årtier siden. Der stilles stadig mere insisterende spørgsmål om, hvad de sociale og etiske følger bliver af forskningens og teknikkens fremskridt, og om, på hvilke vilkår de grundlæggende valg på dette område træffes (eller ikke træffes)."

3.3.1. Efter ØSU's opfattelse gælder ovennævnte udsagn ikke længere generelt - det stemmer f.eks. ikke med efterlysningen af det videnbaserede samfund og den videnbaserede økonomi - men det afspejler uden tvivl tilstanden i en del af samfundet. En analyse af årsagerne til denne holdning bringer flere rødder for dagen.

3.4. For det første drejer det sig om den i princippet trivielle kendsgerning, at jo mere effektivt et værktøj eller et hjælpemiddel - og her taler vi om de særdeles effektive teknikker og procedurer, der bygger på videnskabelig erkendelse - er, når det anvendes nyttigt, desto større skade kan det også udrette, når det tilsigtet eller utilsigtet anvendes forkert. At videnskabelig erkendelse kan anvendes både til det gode og til det onde svarer til, at enhver medalje har både en for- og en bagside (se også pkt. 3.4.5).

3.4.1. Det drejer sig altså om det spørgsmål, om man på forhånd kan forholde menneskene muligheden for at udvikle effektive teknikker og metoder af berettiget bekymring for ødelæggende fejlanvendelse eller for tab af kontrol - med andre ord, om man skal eller kan forhindre opdagelsen af naturlove, fordi der kan udvikles meget virkningsfulde teknikker på grundlag af dem.

3.4.2. Til syvende og sidst drejer det sig om, om borgerne og samfundet har evne og kræfter til at udvikle normer for ansvarsfuld anvendelse af deres egen forsknings metoder og resultater, til at tilpasse dem til ny viden og til at sikre deres overholdelse.

3.4.3. Da der allerede er opdaget og udviklet overordentligt virkningsfulde procedurer og teknikker, som det i princippet er muligt at anvende til ødelæggende formål, står vi altså faktisk over for det alvorlige problem og den særdeles vigtige opgave, at vi også i fremtiden må udvikle sociale og politiske - og i tiltagende grad globale - kontrolprocedurer, som gør det muligt på den ene side at være opmærksomme på mulighederne for sundheden, økonomien og den individuelle udvikling, men på den anden side at reducere og beherske de eventuelle risici for ødelæggende virkninger.

3.4.4. Videnskabens frihed er en del af det europæiske grundrettighedscharter. Den kan kun begrænses af andre grundrettigheder som f.eks. retten til beskyttelse af den menneskelige værdighed eller retten til liv og legemlig integritet (se også pkt. 3.7).

3.4.5. Det er en fejltagelse at tro, at man med en "bedre" forskningspolitik udelukkende kan tillade forskning, der tjener "gode formål", og dermed på forhånd udelukke muligheden for skadelige virkninger eller destruktiv anvendelse.

3.5. ØSU støtter derfor Kommissionens plan om også inden for EU at indlede en debat om den i pkt. 3.2 og 3.3 omtalte problematik og at udvikle egnede instrumenter hertil. ØSU tilslutter sig dermed følgende udsagn i Kommissionens arbejdsdokument:

3.5.1. "Til at behandle spørgsmål om teknologisk risiko og spørgsmål vedrørende forholdet mellem videnskab og samfund i det hele taget er der behov for nye former for dialog mellem forskere, eksperter, politiske beslutningstagere, erhvervsfolk og borgere, også på europæisk niveau." og

3.5.2. "Reelle eller formodede risici må i øvrigt sættes i perspektiv. De skal afvejes over for den gavn, som samfundet i almindelighed og hver enkelt i særdeleshed har af videnskab og teknologi."

3.5.3. ØSU understreger sin forpligtelse til og sit ønske om som EU-institution at være med til at præge denne debat. Da medlemmerne har forskellig faglig kompetence og forskellig erfaringsmæssig baggrund, er der sikkerhed for, at der inden for ØSU kan tages ligevægtigt hensyn til de forskellige opfattelser, der findes i samfundet.

3.5.4. ØSU gør opmærksom på, at der, hvis en sådan debat skal føre til noget, må stilles en række krav til udvælgelsen og behandlingen af de særlige videnskabelige eksperter, der skal deltage. Eksperterne bør bl.a. have følgende egenskaber og nyde følgende rettigheder:

- grundig sagkundskab, bevist og vedligeholdt ved en kontinuerlig aktiv forskningsindsats

- frihed til at give udtryk for deres mening

- (størst mulig) ydre og indre uafhængighed

- evne til at udtrykke sig klart og forståeligt.

3.6. Et særligt problem er desuden befolkningens objektivt (set i forhold til den videnskabelige erkendelses aktuelle stade) lidet begrundede ængstelse og frygt, som næres af uvidenhed, misforståelse og utilstrækkeligt vurderingsgrundlag. Fremhæves må i den forbindelse en hyppigt utilstrækkelig udvikling af den kvantitative forestillingsevne, f.eks. hvad angår sundhedstruslerne fra bestemte stoffer eller strålingsmængder.

3.6.1. Desuden er det påfaldende, at navnlig i de lande i Europa, hvor det takket være det tekniske, sociale og politiske fremskridt bedst er lykkedes at bekæmpe de elementære trusler og risici (f.eks. hungersnød, kulde, epidemier, dyb fattigdom, vilkårlig retspleje, undertrykkelse, ufrihed), fører i stigende grad også små og ofte indbildte risici til stor ængstelse. (Det var værd at undersøge, om menneskene har et bestemt psykisk potentiale for at udvikle angst for det ubekendte, som i vidt omfang er uafhængigt af objektive forhold, og om nødvendigt søger eller endog selv skaber sine frygtobjekter.)

3.6.2. Her må man tilstræbe at nå frem til holdbare vurderinger via sammenligning med andre, herunder specielt med uundgåelige og universelle risici.

3.6.3. En forudsætning for at nå frem til en så saglig og afbalanceret vurdering som muligt af alle disse spørgsmål uden samtidig at miste blikket for de virkelige trusler er tilstrækkelig indsigt i den teknisk-videnskabelige og den politisk-samfundsmæssige problematik. Grundig indsigt forudsætter en grundig uddannelse. Dette har at gøre med temaet "Bedre oplysning af befolkningen om videnskabelige spørgsmål", som Kommissionen behandler i arbejdsdokumentet (se særlig punkt 5).

3.7. I debatten om denne problematik, som Kommissionen med rette også ønsker ført på europæisk plan, bør man imidlertid til stadighed og tydeligere end hidtil skelne mellem

- om risiciene og de etiske problemer allerede ligger i den proces, hvor ny viden bliver til - altså i forskningsprocessen selv (som det f.eks. kan være tilfældet, når der forskes i levende objekter)

- eller i en potentielt farlig anvendelse af de teknikker, der kan udvikles på grundlag af den nye viden

- eller i det stigende (eller i visse regioner faldende) befolkningstal og den stigende velstand, som ofte fører til alt for sorgløse forbrugs- og livsvaner.

3.7.1. Til de sidstnævnte hører navnlig de først og fremmest økologiske problemer og risici, der skyldes den hastige befolkningstilvækst, det tiltagende ressource- og arealforbrug og de stigende emissioner, altså den materielle velstand. Videnskabens velsignelser kan blive til et problem som følge af deres konsekvenser for menneskenes adfærd (f.eks. "velstandsfælden").

3.7.2. Som regel har det været folk inden for videnskabens verden, der som de første identificerede den slags problemer (f.eks. ozonhullet og drivhuseffekten) og foreslog løsninger og dermed gav stødet til en politisk proces (f.eks. Montreal-protokollen) (se også pkt. 6.3.2).

3.8. Kommissionen stiller i den forbindelse det spørgsmål, om det er muligt og ønskeligt inden for EU at finde frem til fælles opfattelser af de dermed forbundne etiske værdinormer og til deraf afledt EU-lovgivning (f.eks. vedrørende embryonale stamceller).

3.8.1. ØSU anbefaler på den ene side, at Kommissionen træffer foranstaltninger til bedst muligt at identificere og klarlægge såvel den sagligt-videnskabelige som den etiske del af disse problemer for at skabe grundlag for en politisk beslutning (se også pkt. 4.9).

3.8.2. Men da medlemsstaternes holdninger til nogle af disse spørgsmål rummer tydelige forskelle, ja endog modsætninger, anbefaler ØSU på den anden side at gå yderst forsigtigt til værks med en fælleseuropæisk lovgivning for ikke at vanskeliggøre den europæiske integration med muligvis undgåelige emotionelle diskussioner mellem medlemsstaterne.

3.9. Desuden får man undertiden det indtryk, at også kampen mellem åndsvidenskaberne og naturvidenskaberne om retten til at tyde tilværelsen spiller en rolle i debatten om denne problematik (jf. C.P. Snow: "To kulturer").

3.9.1. ØSU anbefaler derfor at støtte alle foranstaltninger, der kan medvirke til at svække polariseringen mellem ånds- og naturvidenskaberne og i stedet styrke deres integration. Dertil hører også en dialog om f.eks. metodik, begrebsdannelse, resultatevaluering mm.

3.9.2. ØSU henviser bl.a. til den øgede anvendelse af empiriske metoder inden for samfundsforskningen (og til den aftagende ideologisering). Et særligt aktuelt eksempel er hjerneforskningen, hvor neurologi, fysik, psykiatri, psykologi, lingvistik og informatik i stigende grad konvergerer. Desuden er der også visse ligheder og fællestræk mellem videnskab, matematik og kunst, som f.eks. søgning efter enkle, harmoniske og æstetiske løsninger (se også pkt. 4.7).

3.9.3. ØSU understreger her den uundværlige rolle, som åndsvidenskaberne spiller for den europæisk samfunds- og retsorden, for sprog og kultur og for den historiske og samfundsmæssige identitetsdannelse. Dermed støtter ØSU også følgende udsagn i Kommissionens arbejdsdokument: "At lægge større vægt på de særlige bidrag, som humanvidenskaberne kan yde".

3.9.4. Særlig vigtige temaer i skæringspunktet og samarbejdet mellem natur- og åndsvidenskaber er videnskabens ansvar, videnskabsteori, etik - herunder videnskabs- og forskningsetik - og menneskets opfattelse af sin egen stilling i verden og på jorden, som ændrer sig bl.a. på grund af nye videnskabelige erkendelser.

3.9.5. Ånds- og naturvidenskabernes fornemste fælles opgave er at øge, uddybe, videregive og bevare vor viden om mennesket og om verden.

4. Samfund, forskere og forskning - gensidig forståelse

4.1. Den vigtigste forudsætning for konkurrenceevne og succes i et videnbaseret samfund og en videnbaseret økonomi er, at "den menneskelige kapital" udbygges og plejes, altså at vi uddanner forskere og formår at holde på dem. Den nuværende situation er stærkt foruroligende.

4.1.1. Efter ØSU's opfattelse er det derfor presserende nødvendigt, at ikke alene den videnskabelige uddannelse, men også den efterfølgende forskerkarriere, gøres så attraktiv, at

- tilstrækkeligt mange unge studerer naturvidenskabelige fag, og

- der efter fuldendt uddannelse også er en tilstrækkelig stor tilgang af "menneskelig kapital" til europæisk forskning, der må konkurrere på verdensplan med andre interesserede "aftagere".

4.1.2. Forskning som erhverv skal stå så højt på ranglisten i det videnbaserede samfund, at unge mennesker bringes til at påtage sig et møjsommeligt, langvarigt (i sidste instans livsvarigt) og krævende studium (jf. punkt 5.2). Det forudsætter, at der tilbydes passende karrieremuligheder for både kvinder og mænd, også i økonomisk henseende, og en samfundsmæssig og social status, der står mål med denne erhvervssektors store betydning.

4.1.2.1. Som eksempel på et første skridt i denne retning henviser ØSU til Kommissionens meddelelse af 17. februar 1999 om "Kvinder og videnskab - Mobilisere kvinder til berigelse af europæisk forskning"(2).

4.1.3. Det er imidlertid også nødvendigt, at videnskab og forskning og resultaterne ikke unuanceret afvises af større dele af samfundet, da ingen har lyst til at vælge et erhverv, hvis arbejdet og resultaterne er ildesete.

4.1.4. Denne opgave fordrer, at såvel politikere som erhvervsfolk tænker i nye baner og handler derefter.

4.2. For at opnå kompetence, gode præstationer eller endog en førende position inden for et givet videnskabeligt fagområde, skal de pågældende forskere og arbejdsgrupper først påtage sig en krævende indarbejdningsperiode - oftest på flere år. Hertil kommer, at der i mange tilfælde først skal opbygges meget dyre tekniske faciliteter og et stimulerende klima, dvs. forskningsstrukturer. Der er her tale om værdifulde og omkostningskrævende investeringer i den menneskelige kapital og i forskningsinfrastruktur.

4.3. God og vellykket forskning kan derfor ikke rekvireres eller omstilles efter behag, f.eks. som følge af konjunkturcykler eller de fremherskende politiske vinde, men kræver tilstrækkelig kontinuitet og tillidsvækkende rammer.

4.3.1. Det var ikke mindst nogle medlemsstaters politiske prioritering i sidste årti, der svigtede disse principper og førte til en så drastisk nedgang i tilgangen af studerende i de teknisk-videnskabelige fag, at det nu udgør en trussel mod Europas konkurrenceevne på det globale marked.

4.4. Hvor meget kontinuitet og evolutionær videreudvikling end måtte betyde for en vellykket forskning, må det ikke føre til, at man ukritisk bider sig fast i en forskningsretning, man nu engang er slået ind på. Det skal dog altid overvejes nøje, hvor stort et spillerum der er for retningsskift, og hvordan man bedst går frem.

4.4.1. Incitamenter til at slå ind på nye, frugtbare veje bliver i reglen udløst af - ofte uventede - forskningsresultater og udgår normalt fra forskerne selv med det resultat, at skiftet gennemføres med den fornødne sagkundskab.

4.4.2. De fleste store opdagelser - inden for fysik f.eks. elektromagnetisk kraft og induktion, elektromagnetiske bølger, røntgenstråler, katodestrålerør (Braun), transistorer og laser; inden for biologi f.eks. DNA-strukturen (dobbelt helix!) - er gjort inden for rammerne af grundforskningen, der ikke sigter mod bestemte anvendelser.

4.4.3. I den forbindelse kan én enkelt ny ide udløse en bølge af innovationer og således vinde indpas i mange brancher og teknikområder. De seneste eksempler er computer- og kommunikationsteknikken samt genteknikken.

4.4.4. Det er imidlertid kun muligt at bruge en målrettet, planlagt fremgangsmåde (og at træffe de nødvendige politiske beslutninger), hvis man - med udgangspunkt i et nyt koncept - kan definere målsætninger, og vejen er tilstrækkelig overskuelig.

4.5. Den nuværende viden og indsigt og de eksisterende tekniske produkter - altså grundlaget for de europæiske borgeres nuværende levestandard - er resultatet af et samspil mellem grundforskning, anvendt forskning og produktorienteret teknisk udvikling.

4.5.1. Dermed hviler forskningen og udviklingen i EU på to vigtige grundpiller: den industrielle forskning og udvikling samt den forskning og udvikling, der gennemføres på universiteter og i offentligt støttede forskningscentre ("akademia"). ØSU har allerede i en tidligere udtalelse(3) understreget, hvor vigtige elementer samarbejde og vidensudveksling mellem disse to grundpiller er, men også peget på de hindringer, der står i vejen herfor, og som det er presserende nødvendigt at fjerne.

4.5.2. Disse fællestræk, men også det forhold, at industriens og den akademiske verdens opgaver supplerer hinanden i forbindelse med den moderne tekniks frembringelse, ligger til grund for fordelingen af ansvaret for, at produkterne er nyttige, ufarlige og uskadelige, hvis de anvendes korrekt.

4.5.3. Videnskab (i den akademiske verden og industrien) leverer erkendelsen, industrien leverer produkterne, borgerne og samfundet træffer beslutning om anvendelsen (jf. punkt 3.5.1 og punkt 6 med underpunkter).

4.6. Samfund, borgere og videnskabskredse har imidlertid ikke altid samme forståelse af videnskabelig forskning, og det skal undgås, at divergerende forståelser fører til fejlslutninger med hensyn til forskningspolitikken og de styringsinstrumenter, der skal anvendes. Nogle af disse divergenser behandles i det følgende.

4.7. Forskning er en rejse ind i det ukendte, og hver enkelt person og hver enkelt gruppe har sine egne fremgangsmåder, der kombineres indbyrdes alt efter behov, begavelse og temperament. Forskere er managers, ingeniører, samlere, hårkløvere eller kunstnere. At forske er at famle sig frem i mørket, ane noget intuitivt, opmåle et ukendt landskab, indsamle og ordne data, finde nye signaler, opspore overordnede sammenhænge og mønstre, erkende nye sammenhænge, udvikle matematiske modeller, udvikle de fornødne begreber og symbolsprog, udvikle og konstruere nyt apparatur, søge efter enkle løsninger og efter harmoni. Det er også at bekræfte, sikre, udbygge, generalisere og reproducere.

4.7.1. Det er uundgåeligt - og ligefrem nødvendigt - at de enkelte forskere eller forskergrupper ("skoler") diskuterer med hinanden, modsiger hinanden og eventuelt ligefrem bekæmper hinanden i denne fase med søgen og higen, som er præget af spirende løsningsforsøg og forklaringsmodeller i indbyrdes konkurrence. Når det gælder erkendelser, sker fremskridt i et samspil mellem hypotese og kritik, gennem sammenligning af data "x" med data "y".

4.7.2. En af misforståelserne mellem samfund og forskere ligger derfor i det indtryk, at forskere ikke selv ved besked om mange spørgsmål og oven i købet hyppigt modsiger hinanden (og at de derfor slet ikke behersker deres eget fagområde).

4.7.3. Sådan forholder det sig faktisk kun, når og fordi forskerne taler om det, de formoder, men endnu ikke har bekræftet, altså om det ukendte. Fordi de i så fald taler om meninger, om antagelser, og endnu ikke om metodisk bekræftet viden. Og fordi de ofte ikke gør eller ikke kan gøre dette tilstrækkeligt klart på den korte tid, spørgeren giver dem (jf. punkt 4.8.7).

4.7.4. Det helt afgørende ved (natur)videnskabelig erkendelse er nemlig selve skridtet fra denne videnskabelige søgen og higen til det punkt, hvor de endeligt opnåede resultater reproduceres, og deres gyldighedsområde (og grænserne herfor) påvises. I sidste instans er det naturen, der afgør, om forklaringsforsøgene er holdbare.

4.7.5. Eftersom det er nødvendigt at påvise, at givne resultater kan reproduceres, er andre forskeres parallelforskning eller gentagelse af eksperimenter (ofte kaldet "dobbeltforskning") - for det meste med ændrede teknikker eller processer - et afgørende element i den videnskabelige metode og det videnskabelige fremskridt. Denne metode er et værn mod fejl, fejltagelser eller endog forfalskninger.

4.7.6. Den viden, der indvindes og dernæst bekræftes gennem reproduktion af resultaterne, og som kan suppleres, udbygges eller forfines med yderligere, nyere erkendelser, hvis den er begrænset eller ufuldstændig, vinder derefter indpas i lærebøgerne og danner så grundlag for yderligere forskning på området.

4.7.7. Ikke alene det forhold, at enkeltresultater kan reproduceres, men også et konsistent samspil mellem de erkendte naturlove (der danner grundlag for alle tekniske systemer lige fra magnetresonans-tomografer til rumfart) er med til at skabe tillid til den erhvervede viden og - i de tilfælde, hvor konsistensen endnu er ufuldstændig, eller grænserne er åbenlyse - til at rejse yderligere spørgsmål. Det er dette, der ligger til grund for vores stræben efter "ensartede naturlove" og i sidste instans efter "verdensformelen" (dette uagtet, at der i videnskabsteoretisk henseende ikke kan findes nogen "sikret videnskabelig erkendelse").

4.8. En særlig vanskelig problemstilling, som giver anledning til mange misforståelser, er spørgsmålet om den fremtidige udviklings forudseelighed.

4.8.1. For udvalgte, enkle konstellationer, f.eks. himmelmekanikken, giver de kendte naturlove mulighed for at opstille ganske præcise forudsigelser. Selv her er der dog snævre grænser, og kommer man ud over dem, findes der ikke længere nogen entydig forudsigelighed (deterministisk kaos, turbulens).

4.8.2. En anden grundlæggende grænse for fremtidige hændelsers forudsigelighed ligger i kvantefysikkens statistiske karakter.

4.8.3. Hertil kommer alle de problemer, hvor lovmæssighederne i de medvirkende enkeltprocesser ganske vist er mere eller mindre velkendte, men hvor det på grund af det komplekse samspil mellem et stort antal komponenter og determinanter alligevel ikke er muligt at forudsige den mere langsigtede udvikling.

4.8.4. Mens det på grundlag af den sikrede viden er både forsvarligt og muligt at opstille pålidelige forudsigelser om f.eks. bestemte stjerners fremtidige positioner (solformørkelse), kan man hyppigt kun opstille formodninger eller henvise til potentielle udviklingstendenser eller risikomomenter, når det drejer sig om de spørgsmål, der er særligt vigtige for politiske beslutninger (f.eks. spørgsmål om den fremtidige klimaudvikling eller om forventede økonomiske/ideologiske/politiske/befolkningspolitiske krisesituationer, naturkatastrofer osv.). Sådanne forudsigelser er ulige vanskeligere end f.eks. økonomiske eksperters prognoser over børskurser og derfor mindst lige så usikre.

4.8.4.1. Der er helt klart også en mulig fejlkilde i de involverede personers holdnings- og adfærdspåvirkninger, der kan opstå som følge af utilstrækkelig indsigt, specifikke interesser og ønsket om konsensus og accept i gruppen.

4.8.4.2. I så fald forveksles videnskabelig erkendelse med flertalsholdninger.

4.8.4.3. I den forbindelse kan det trykte ord og fremlæggelsen i medierne medvirke til at forstærke en holdning yderligere.

4.8.5. For at kunne foretage en kritisk vurdering af forudsigelser og sandsynligheden for, at de går i opfyldelse, skal man altså skelne mellem følgende tilfælde:

4.8.5.1. de nødvendige, acceptable og normalt også brugbare forudsigelser, der opstilles ved ekstrapolering af tendenser eller tal (f.eks. befolkningstal) og bygger på den antagelse, at udviklingen er kontinuerlig - eksempler: fremtidigt behov for lærere, for veje, for boliger, for energi osv.;

4.8.5.2. de typisk umulige forudsigelser om ("uventede"!) revolutionære politiske, samfundsmæssige, tekniske og lignende fornyelser, omvæltninger, opfindelser og udviklinger, og disse forudsigelser griber kraftigt ind i hele udviklingen og forskubber mange relationer. Ofte opstår der i så fald, efter en længere indpendlingsproces, en ny balance med nye tendenser osv.;

4.8.5.3. formodninger og advarsler om eller frygt for, at den udvikling, der kan "forudsiges" i overensstemmelse med punkt 4.8.5.1, gradvist kunne føre til en tilspidsning/krisesituation (klima, befolkning, resistens, revolution, mangel på grundstoffer osv.), som så igen fører til en ikke forudsigelig udvikling som skildret i punkt 4.5.8.2.

4.8.6. På grund af samfundets store interesse i den fremtidige udvikling er fremtidsforskning opstået som selvstændigt forskningsområde på trods af - eller måske netop på grund af - de mange problemer, der er forbundet med forudsigelser. På grund af ovennævnte begrænsninger skal de forskellige fremgangsmåder ved prognosticering undersøges og testes med henblik på at fastslå, med hvilken grad af succes de hidtil har gjort det muligt at forudsige en overraskende udvikling. Af hensyn til den politiske beslutningstagning er det overordentlig vigtigt at vide, hvilken grad af sikkerhed eller usikkerhed en forudsigelse eller et "scenarie" er behæftet med.

4.8.7. Mens det på den ene side er videnskabsmænds pligt at gøre samfundet udtrykkeligt opmærksom på potentielle risikomomenter, de opdager (4.8.4), og at oplyse om omfanget af og grænserne for deres viden, er der på den anden side netop på det område også en fristelse til at ophøje personlige opfattelser eller endog interesser ved at forsyne dem med en videnskabelig etiket - eller lade dem ophøje ved at vælge "de rigtige eksperter".

4.8.7.1. Også sidstnævnte adfærd kan føre til, at borgerne mister tilliden til videnskaben.

4.8.7.2. Der kan opstå særligt prekære kommunikationssituationer - og tilsvarende forførelser - mellem borgere og videnskabsmænd, når videnskabsmænd i en politisk præget kontekst f.eks. konfronteres med politiske interesser eller påstande og den dermed forbundne retorik, eller hvis videnskabsmændene selv er engageret i tilsvarende interesseforhold og den funktionsmæssige grænse mellem politik og videnskab bliver flydende.

4.8.7.3. Derfor er det netop her særligt vigtigt at stille strenge krav til kvalifikationer, viden og hæderlighed hos de eksperter, der er inddraget i debatprocessen (jf. punkt 3.5.4), og at tage højde for disse egenskaber i vurderingen. Det betyder ingenlunde, at debatten om sådanne problemer kun bør føres blandt eksperter (jf. punkt 6.8.1). Der bør dog sondres skarpt mellem interesserede og eventuelt bekymrede borgere på den ene side og de respektive eksperter på den anden side, og når det gælder udsagn fra eksperter, skal man også være opmærksom på den kompetence og korrekthed, der ligger til grund herfor.

4.8.8. ØSU anbefaler derfor, at Kommissionen yder en indsats for, at borgerne bliver sig mere bevidste om og får en mere nuanceret holdning til disse sammenhænge, så der udvikles en bedre samtalekultur mellem forskere, borgere og samfund. Her skal medierne også yde deres bidrag og påtage sig deres vigtige formidlerrolle på en ansvarsbevidst måde. Netop på det punkt er det vigtigt at sondre bedre mellem retorisk og faglig kompetence og at modstå fristelserne til at prædike for "religiøs omvendelse".

4.9. I forholdet mellem borgere, samfund og videnskab spiller spørgsmålet om videnskabsmænds potentielle faglige og/eller etiske ukorrekthed en rolle.

4.9.1. Mens faglig ukorrekthed fra videnskabsmandens side - men også fejl, der begås i god tro - primært kan opdages og efterforskes gennem videnskabens selvkontrollerende mekanismer (hvor det mest effektive instrument er kravet om reproducerbare resultater [jf. punkt 4.7.4 og 4.7.5)], vedrører spørgsmålet om etisk korrekthed relationerne mellem samfund og videnskab.

4.9.2. Manglende etisk korrekthed kan indebære, at enkelte videnskabsmænd eller forskergrupper i deres videnskabelige virke tilsidesætter de etiske normer, samfundet har stillet op og accepteret. Dette kan være motiveret af faktorer som videbegærlighed, hybris, gevinstsøgen, berømmelsestrang osv. Her skal videnskabskredse og samfund i fællesskab sørge for, at sådan adfærd afdækkes, forhindres og efterforskes.

4.9.3. Naturligvis er samfundets opfattelse af etiske normer - især betinget af nye erkendelser og teknisk-videnskabelige fremskridt - genstand for en kontinuerlig debat blandt alle samfundsgrupper (jf. punkt 3.8) og dermed også evolutiv. ØSU støtter udtrykkeligt Kommissionen i, at man bør bestræbe sig på at sikre "mere strukturerede forbindelser mellem etiske udvalg på nationalt og europæisk plan" og "bedre samordning af den - nødvendigvis tværfaglige - europæiske forskning i videnskabsetik ...".

4.9.4. Manglende korrekthed kan dog også forekomme og endog være fremkaldt af samfundet, når samfundet som helhed - eller i hvert fald flertallet - tilsidesætter etiske/moralske principper. Så er videnskaben integreret i f.eks. ideologiske målsætninger og opfattelser i det omgivende samfund; videnskaben agerer altså ud fra en gensidig forståelse eller sågar efter ordre. I dette tilfælde er der tale om et problem, som falder uden for rammerne af denne udtalelse.

4.9.4.1. Som følge af de nuværende politiske strukturer i EU og medlemsstaterne og de grundlæggende rettigheder, de anerkender, er der dog på nuværende tidspunkt ingen grund til at frygte, at dette problem i fremtiden skulle blive aktuelt i det europæiske forskningsrum.

4.10. ØSU henstiller, at Kommissionen tager højde for de i punkt 4 omhandlede forhold, når den anlægger overvejelser om "styreformer", og klart forsvarer denne holdning på den politiske og økonomiske arena.

5. Videnskabelig uddannelse som forudsætning for et videnbaseret samfund

5.1. I hvert fald i nogle medlemsstater erkendes videnskabens og forskningens store værdi og betydning ikke umiddelbart af alle borgere og samfundet som helhed. Efter ØSU's opfattelse bør man derfor udvikle et europæisk uddannelsespolitisk koncept(4), der kan ændre denne holdning.

5.1.1. Her kan stiftelser og foreninger også yde et vigtigt bidrag.

5.1.2. Dette koncept skal også tilgodese ansøgerlandenes aspekter.

5.2. Ovenfor i punkt 4.2 er der gjort opmærksom på, at en krævende og kvalificeret akademisk uddannelse for videnskabsmænd og forskere er meget betydningsfuld, og at det er nødvendigt, at forskerkarrierens image gøres tilstrækkeligt godt til at tiltrække de unge mennesker, der egner sig til opgaven.

5.3. I dette punkt lægger ØSU især vægt på, at en tilstrækkeligt omfattende grundlæggende viden inden for naturvidenskaber og matematik i langt højere grad end hidtil også skal integreres i grunduddannelsen til andre erhvervsgrene og dermed bliver "hver mands eje". Også naturvidenskaber og matematik er en del af vor kulturelle arv.

5.3.1. Den nuværende mangel på en sådan grundlæggende viden er særlig skadelig inden for politik og medier: inden for politik, fordi politikerne skal træffe de beslutninger, der forpligter samfundet, og inden for medierne, fordi de skal formidle viden mellem specialister og borgere og være i stand til at berette sagligt og afbalanceret om teknisk-videnskabelige problemer.

5.3.1.1. For at videnskabsverdenen og samfundet kan tale sammen, skal der ikke alene være en vilje, men også en evne til indgå i en dialog - fra begge parters side. Dette er én forudsætning for at bygge bro over den nuværende videnskløft mellem videnskab og borgere - uagtet de lidet frugtbare og nærmest polariserende debatter om "bringegæld" eller "hentegæld".

5.3.1.2. En anden forudsætning er, at videnskabens repræsentanter og institutioner bestræber sig på at formidle deres viden og problemer til borgerne på en så letforståelig og tydelig måde som muligt, og at universiteter, tekniske højskoler/universiteter og forskningscentre åbnes over for borgere og samfund.

5.4. Det første skridt - og dermed en vigtig henstilling fra ØSU - er altså, at naturvidenskaber og naturvidenskabelige discipliner samt matematisk tænkning skal indrømmes den plads i skolernes uddannelseskanon (jf. punkt 3.2.5), som hør og bør sig i et videnbaseret samfund. Dertil hører naturligvis også, at man som et minimum skal beherske sit eget sprog til fuldkommenhed.

5.4.1. Samtidig skal der udvikles pædagogiske koncepter til en bedre kategorisering, vægtning og formidling af videnintensivt stof. Den eksisterende viden er så omfattende og mangfoldig, at den skal gøres overskuelig og begribelig gennem formidling af viden om overordnede sammenhænge og karakteristiske eksempler.

5.4.2. At dette kræver stor ihærdighed og en intens tankevirksomhed af både lærere og elever, bør være en spore og ikke en hindring. Dette er den bedste vej til at nå det mål, Kommissionen har formuleret i arbejdsdokumentet: "Bedre oplysning af befolkningen om videnskabelige spørgsmål."

5.4.3. De kundskaber, den indsigt og de vurderinger, eleverne tilegner sig under skoleuddannelsen, er en afgørende faktor for deres valg af erhverv på et senere tidspunkt. ØSU støtter derfor også udtrykkeligt dette udsagn i Kommissionens arbejdsdokument: "I øvrigt er det nødvendigt at styrke de naturvidenskabelige fag i skolerne i Europa. Dels for at gøre de naturvidenskabelige fag og forskertilværelsen, som for tiden taber i popularitet, mere tiltrækkende for de unge, ...".

5.5. Det kræver imidlertid bl.a. også, at erhvervet gøres tilstrækkeligt attraktivt for de lærere, der er nødvendige til at formidle denne viden, og at erhvervet får den fortjente status. Derudover skal skolerne være udstyret med passende faciliteter.

5.6. ØSU vil endvidere gerne gøre opmærksom på, at det er nødvendigt at genetablere den generelle sammenhæng mellem skolernes grunduddannelse, livslang uddannelse og videnskabelig indsigt. Denne sammenhæng kan udvikles bedre og mere effektivt inden for rammerne af et europæisk lærings- og uddannelsesrum. Et sådant rum kunne ikke alene omfatte uddannelsens europæiske dimension, men "tillige enhver anden udfordring eller procedure knyttet til indlæring, der vedrører de europæiske borgere"(5).

6. Forskningspolitik og samfundsinteresser

6.1. Temaet i dette punkt er vanskeligt og lader sig ikke behandle på en måde, der helt udelukker modsigelser. Mange af de synspunkter, der er relevante i den forbindelse, er i øvrigt allerede behandlet i tidligere punkter.

6.2. I samspillet mellem videnskab og samfund - normalt repræsenteret af politikere, regeringens embedsmænd eller fuldmægtige fra forskningscentre - gælder det i særlig grad om at indgå aftaler om forskningsmål og -emner, om forskningsstøttens art og omfang, om evaluering af forskningsresultater og de involverede personer. Det handler dog også om, i hvilket omfang forskning kan eller bør styres.

6.2.1. Dette vedrører altså det spørgsmål i Kommissionens arbejdsdokument, der allerede blev citeret i punkt 1.5: "hvordan kan man tilrettelægge en forskningspolitik, der understøtter ægte samfundsmæssige mål, og inddrage hele samfundet i gennemførelsen af forskningens dagsorden?"

6.3. Dette spørgsmål vedrører på én gang flere misforståelser mellem samfund, videnskab og forskning. Det antyder for det første, at den hidtidige forskningspolitik ikke har tjent ægte samfundsmæssige mål.

6.3.1. Det fastslås i stedet, at den hidtidige viden om naturlovene og de frembringelser, der bygger herpå, er blevet skabt af forskeres, opfinderes og virksomhedsejeres initiativer, kreativitet og opdageglæde og i vid udstrækning danner basis for Europas nuværende velstand.

6.3.2. Også de problemer, man nu har erkendt, f.eks. med hensyn til økosystemets langsigtede beståen - hvad enten de er antropogene eller upåvirkede af mennesket og den menneskeskabte teknik - blev i første række erkendt af folk inden for videnskabsverdenen, som så fremlagde dem på den offentlige/politiske arena (jf. punkt 3.7.2).

6.3.3. Derfor skal det endnu en gang påpeges, at samfund og politikere for det meste først bliver opmærksomme på fremspirende risici eller farer, men også på de økonomiske muligheder i ny teknik (f.eks. informationsteknologi) på et senere tidspunkt end videnskabskredsene selv. Videnskabskredse og samfundet skal derfor i fællesskab tilstræbe, at det, der er særligt aktuelt og nyt ikke tilsidesættes fra politisk hånd til fordel for det allerede etablerede på grund af denne faseforskydning, som blot er et naturligt element i systemet.

6.3.4. Derudover lægger det spørgsmål, der er citeret i punkt 6.2.1, også direkte op til den fejlslutning, at man gennem "en forskningspolitik, der understøtter ægte samfundsmæssige mål" kan opnå, at der kun frembringes "gode" forskningsresultater, så man på forhånd kan udelukke, at de senere kan vise sig at kunne anvendes på skadelig vis eller at have skadelige konsekvenser (jf. punkt 3.4.5).

6.4. Det ligger endvidere implicit i spørgsmålet, der er citeret i punkt 6.2.1, at man kan og bør "inddrage hele samfundet i gennemførelsen af forskningens dagsorden".

6.4.1. Selv om det ikke umiddelbart er indlysende, hvem andre end forskerne selv der kan gennemføre forskningen, ser ØSU dette som et vidnesbyrd om Kommissionens positive hensigter, der bør støttes, nemlig

- at den politiske arenas kompetence i forbindelse med tildeling af de nødvendige budgetmidler til forskning skal tydeliggøres,

- at forskere og borgere skal bringes tættere på hinanden til fordel for begge parter, og

- at der skal tages højde for de fremherskende målforestillinger og interesser i samfundet (og dets forskellige komponenter), når forskningsprogrammer udformes og gennemføres.

6.4.1.1. Således kan saglig kritik, der rettes mod videnskabskredse udefra (bl.a. fra borgersammenslutninger, forbrugerorganisationer og sammenslutninger af lægfolk), bestemt have positive virkninger. En sådan kritik kan nemlig føre til fornyede overvejelser eller endog skepsis, især i tilfælde, hvor institutionernes interne debat truer med at svigte, f.eks. på grund af centralistiske strukturer eller økonomisk/politisk pression (eksempelvis i BSE-sagen).

6.4.2. I overensstemmelse hermed støtter ØSU også følgende bemærkning til dette emne i Kommissionens arbejdsdokument: "Der bør foretages sammenlignende undersøgelser af de europæiske og nationale erfaringer på dette område for at fremme udbredelse og anvendelse af bedste praksis."

6.4.3. Ovenstående bemærkninger til punkt 6.4 vedrører især målrettet forskning. Derfor skal det også endnu en gang understreges, at ovennævnte kun kan trives på et bredt fundament af diversificeret, måluafhængig grundforskning. Dermed fremhæver og forstærker ØSU følgende udtalelse i Kommissionens arbejdsdokument: "Selv om man må sikre tilstrækkelig megen af den grundforskning, der drives af ren nysgerrighed uden tanke på anvendelsesmuligheder, ...".

6.5. Derudover ligger det underforstået i det i punkt 6.2.1 citerede spørgsmål, at "samfundet" ved, hvilke af dets "ægte mål" der skal omsættes i forskning.

6.5.1. "Samfund" er imidlertid et abstrakt begreb, der i virkeligheden fremstår som et stærkt differentieret aggregat med en sand mangfoldighed af kulturelle præg, religioner, perspektiver, livsplaner og målforestillinger. Dette abstraktums "interesse" kan dog fastslås empirisk, omend i første omgang kun som et konglomerat af alle individuelle holdninger, forventninger og eventuelt også bekymringer. Dette konglomerat af alle individuelle interesser er lige så diffust som svævende og kan derfor næppe opfanges af den politiske arena.

6.5.2. Først med den horisontale og vertikale organisation af samfundet ("formidlende grupper", partier, forbund, fagforeninger, stiftelser, borgerinitiativer, foreninger, koncerner osv.) sker der en kanalisering og aggregering af disse interesser. Her spiller også medierne en rolle, der ikke må undervurderes.

6.5.3. Under denne meget komplicerede formidlings- og fortætningsproces omformes, filtreres og sammenfattes individernes særinteresser i vid udstrækning, og først når processen er tilendebragt, kan de som "samfundsinteresser" udløse og underkastes politisk handling.

6.5.4. I denne samlings-, udlignings- og fortætningsproces spiller de demokratiske procedurer og institutioner en afgørende rolle. På dette stadium, og på europæisk plan, kommer også ØSU's opgave som EU-organ ind i billedet.

6.5.5. For enhver regering, enhver administration eller ethvert parti er det derfor vigtigt at være sig forskellen - der kan strække sig så vidt som til en konflikt - mellem de oprindelige individuelle interesser og deres politisk virksomme, aggregerede form bevidst.

6.6. Det forhold, at beslutningsgrundlaget er behæftet med usikkerhed, fritager dog ikke politikerne fra deres pligt til at handle. Skader skal afhjælpes, og risici skal mindskes. Derfor må der normalt forudsættes en viden om den fremtidige udvikling, som ofte kun er til stede i begrænset omfang og i værste fald slet ikke findes (jf. punkt 4.8.4).

6.6.1. Politik vil sige, at man handler på samfundets vegne, og det indebærer uvægerligt, at man samtidig eksperimenterer med samfundet.

6.6.2. Dette dilemma i politik kan ikke fjernes, kun mildnes:

6.6.2.1. gennem viden om, at den fremtidige udvikling (og konsekvenserne af politiske beslutninger) kun i begrænset omfang lader sig forudsige, og gennem vilje til at korrigere eventuelle uønskede udviklingstendenser eller uønskede konsekvenser som følge af tidligere beslutninger samt

6.6.2.2. gennem optimering af vidensgrundlaget for politiske beslutninger ("forskningspolitik") og gennem indsigt i videnskabens funktionsmåde, muligheder og begrænsninger.

6.7. Uddybende udsagn om generel politik (punkt 6.6.1) ville falde uden for rammerne af denne udtalelse, men i det følgende behandler ØSU kort punkt 6.6.2.2, omend der delvist er tale om en gentagelse af bemærkningerne i punkterne 2 til 4.

6.7.1. Første betingelse for udviklingen af et optimalt vidensgrundlag er fremkomsten eller tilvejebringelsen af et økonomisk, politisk, socialt og kulturelt miljø, hvor videnskab accepteres i den brede offentlighed, og hvor kreativitet og opfindelsesånd kan udfolde sig optimalt. De vigtigste elementer i dette miljø er følgende:

- Kommunikationen mellem borgerne og videnskabsmændene (eller mellem samfunds- og videnskabsaktørerne) skal fremmes. De eksisterende barrierer skal fjernes.

- Der skal oplyses om videnskab i skoler, universiteter og medier. Den forskningsproces, tilegnelse af viden og inspiration, som forskere står for, skal synliggøres. Videnskabens styrker og begrænsninger skal tydeliggøres for at forebygge urealistiske forventninger (der kan føre til skepsis over for videnskab).

- Til dette formål skal der anvendes medarbejdere med en massemedieuddannelse (f.eks. i de offentlige radio- og fjernsynsselskaber, der findes i nogle medlemsstater) og et bredt vidensgrundlag ("medie-informationsformidlere"), så informationerne kan præsenteres på den rigtige måde og nå ud til brede dele af befolkningen.

- Disse "informationsformidlere" skal ud over deres videnskabelige faguddannelse også lære om videnskab, videnskabelig metodik og videnskabshistorie.

- Enhver idéproduktions risikopotentiale (selv inden for ren videnskab, filosofi og kunst) skal anskueliggøres. (Der erindres i den forbindelse om de sociokulturelle og åndshistoriske forkastninger i kølvandet på den kopernikanske planetlære, Darwins evolutionsteori, den marxistiske teori eller den freudianske psykoanalyse. Det samfundsideologiske konfliktpotentiale i f.eks. genetik, intelligensforskning, sociobiologi eller kønsforskning er fortsat meget stort.)

- Der skal skabes bevidsthed om, at risikopotentialet ved nye teknologier eller forskningsprogrammer objektivt og principielt set ikke kan vurderes fuldstændigt. (Hvilke følger ville eksempelvis en vellykket geriatriforskning med en forøgelse af den gennemsnitlige levealder til f.eks. 120 år have?)

6.7.2. Anden betingelse for et optimalt vidensgrundlag er opnåelsen eller tilvejebringelsen af de bedst mulige interne rammer for videnskab. I den forbindelse bør der gennemføres selvstændige undersøgelser (også med støtte fra Kommissionen), og resultaterne bør stilles til rådighed for de politiske beslutningstagere. Følgende foranstaltninger er klart vigtige:

- Samspillet mellem grundforskning og anvendt forskning skal styrkes inden for rammerne af et pluralistisk videnskabssystem med flere poler.

- Forskningsfriheden skal beskyttes.

- Også inden for anvendt forskning skal der gives plads til fri forskning.

- Videnskabsmænds uafhængighed skal sikres, f.eks. mod politisk, ideologisk eller økonomisk pression.

- Den videnskabelige verdens selvorganiserings- og selvforvaltningsret skal beskyttes og styrkes inden for rammerne af de politiske retningslinjer.

- Konsekvenserne af, omkostningerne ved og effektiviteten af de forskellige ansøgnings- og godkendelsesprocedurer skal analyseres.

- Der skal tages hensyn til mangfoldigheden af samfundsmæssige målforestillinger og interesser.

- Man skal også fremme og bevare viden, som "samfundet" ikke er særlig interesseret i.

6.8. Ovenstående udsagn uddybes i det følgende med en række bemærkninger og specifikke synspunkter.

6.8.1. ØSU støtter Kommissionen i bestræbelserne for også på europæisk plan at skabe en regelmæssig dialog mellem repræsentanter for samfundet og videnskabsverdenen om forskningsmål, om de dertil knyttede etiske spørgsmål og om anvendelsesmuligheder og andre aspekter af de teknikker, der kan udvikles på grundlag af forskningen. Denne dialog bør inddrage repræsentanter for såvel de store videnskabelige selskaber (f.eks. European Physical Society, Academia Europea og de nationale videnskabelige selskaber) som de institutioner, der beskæftiger sig med forskningsfremme, og være forbundet med besøg på forskningscentre og diskussioner, også blandt de forskellige forskere på stedet. Dialogen kan ikke alene bidrage til at skabe den nødvendige konsensus om indhold, forventninger, støtte osv., men også fremme en bedre forståelse mellem forskere og samfundsrepræsentanter.

6.8.1.1. ØSU understreger, at det med udgangspunkt i sin funktion og sin sammensætning agter at deltage aktivt i denne dialog. ØSU anbefaler, at de øvrige EU-organer som næste skridt i fællesskab med ØSU arrangerer en høring om emnet. Høringen bør bl.a. inddrage repræsentanter for akademia, industrien, forbrugerne og andre organisationer og personligheder, der beskæftiger sig med denne problemkreds.

6.8.2. Følgende bør være et grundprincip i enhver forskningspolitik: Så meget "bottom-up" som muligt, og ikke mere "top-down" end påkrævet. Så meget decentralisering som muligt, og ikke mere centralisering end påkrævet. Efter ØSU's opfattelse er dette princip ikke i modstrid med målsætningerne for det europæiske forskningsrum, det betyder tværtimod, at der også fra Kommissionens side og inden for rammerne af Kommissionens forskningspolitik skal ske den størst mulige uddelegering af kompetence, beslutnings- og initiativret osv.

6.8.3. Fremme og styring ved hjælp af yderligere, programorienterede forskningsmidler kræver en solid og tilstrækkeligt omfattende basis af ekspertiseinstitutter og -institutioner med den fornødne erfaring og fyldestgørende apparatur og infrastrukturer, som kan danne grundlag for behandling af nye emner og udforskning af nye områder.

6.8.3.1. Der skal altså være en god balance mellem institutionel og projekt-/programorienteret støtte.

6.8.4. Et vigtigt spørgsmål i den forbindelse: Hvordan kan man - om overhovedet - måle undervisnings- og forskningskvalitet, og hvilken udgiftsstørrelse er rimelig og forsvarlig til formålet? Dette spørgsmål har to aspekter.

6.8.4.1. For det første vil det kræve netop de bedste og mest succesrige videnskabsmænds erfaring og fagkundskab. Samtidig trækkes disse videnskabsmænd imidlertid væk fra den aktive forskning på grund af de dermed forbundne procedurer, f.eks. evalueringsrapporter, ansøgninger, møder, høringer osv. Altså skal forskningspolitikkens mekanismer og støttekoncepterne udformes på en sådan måde, at der findes et afbalanceret og produktivt forhold mellem disse to synspunkter.

6.8.4.2. For det andet skal det sikres, at de valgte evalueringsprocedurer ikke indebærer, at det virkeligt nye eller endog revolutionære udelukkes fra støtten, f.eks. fordi det ikke opfylder kriterierne for de etablerede forskningsprioriteter, som i sagens natur ikke kunne tage højde for det nye. (Videnskabsteoretiske undersøgelser rejser tvivl om, hvorvidt dette overhovedet er opnåeligt!)

6.8.5. Også af den grund er det nødvendigt, at man muliggør og plejer pluralistiske og tværfaglige forskningstiltag, evalueringsprocesser og forskningsstrukturer, så man kan stimulere og udnytte den medfølgende konkurrence om de bedste ideer og resultater. Det er den mest næringsrige grobund for videnskabelige fremskridt.

6.8.6. God forskning, især tværfaglig forskning, forudsætter et pluralistisk og ofte tilsyneladende kaotisk miljø. Dette forhold skal tilgodeses af politikere og administratorer, eftersom det gør det vanskeligt at skaffe sig den fornødne indsigt og det fornødne overblik, som det ville være lettere at opnå i et klart struktureret, monotematisk forskningslandskab.

6.9. Derfor anbefaler ØSU på det kraftigste, at Kommissionen også ophøjer spørgsmålet om de bedst mulige "styreformer" i forbindelse med forskning til et selvstændigt forskningstema, hvor man skal inddrage de hidtidige erfaringer med forskning, forskningsledelse, evaluering af forskning og videnskabsteori. ØSU betragter det foreliggende arbejdsdokument fra Kommissionen og ligeledes denne initiativudtalelse som et første vigtigt skridt i den retning.

7. Resumé og henstillinger

7.1. "Videnskab, samfund og borgere" er et emne af stor samfundspolitisk betydning. ØSU støtter Kommissionen i dens bestræbelser på at behandle dette tema og skabe en kontinuerlig dialog blandt alle berørte parter. ØSU understreger, at det i sin egenskab af EU-organ er villig til og selvskrevet til at deltage i denne dialog.

7.1.1. Denne initiativudtalelse fra ØSU skal ses som et bidrag til denne dialog. ØSU henstiller indtrængende, at EU-institutionerne som næste skridt i fællesskab arrangerer en høring om dette emne.

7.2. I denne initiativudtalelse behandler ØSU i detaljer videnskløften og problemerne i forholdet mellem borgere, samfund og forskere. Der tænkes her navnlig på

- de forventninger, borgerne stiller til videnskaben og dens muligheder

- muligheder og risici i tilknytning til videnbaserede teknikker, medicinalprodukter, fødevarer osv.

- den fremtidige udviklings forudsigelighed

- hvad videnskab og forskning egentlig vil sige

- muligheder og fejltrin i forskningspolitikken, f.eks.

- videnskabelige resultaters målbarhed og de krævede udgifter til formålet

- "samfundets interesser"

- samarbejdsrelationerne mellem i forskning, udvikling, produktion samt akademia, industri og forbrugere og den fornødne gennemsigtighed på området

- resultatevalueringens entydighed og risicis forudsigelighed.

7.2.1. Derfor bør den deraf resulterende dialog mellem borgere, samfund og videnskab om emnet bl.a. omhandle følgende spørgsmål:

- etiske spørgsmål

- miljø- og energipolitik: biosfæren, økosfæren, ressourcer, økonomi

- forskningspolitik, f.eks. forskningens mål, tilrettelæggelse og evaluering

- forskning, innovation, industri og forbrugere.

7.3. ØSU henstiller udtrykkeligt, at der træffes foranstaltninger for at mindske videnskløften.

7.3.1. Hertil hører, at universiteter, forskningscentre osv. i højere grad skal åbnes for borgerne, og at medierne skal yde en større og bedre indsats for at sikre en forståelig og saglig information.

7.3.2. Det kræver dog ikke mindst, at skoler i langt højere grad end hidtil sørger for at formidle borgerne en velfunderet læring i videnskab og forskning, herunder oplysninger om de nødvendige rammevilkår for en vellykket forskning. Med dette for øje bør der i Europa udvikles et målrettet, uddannelsespolitisk koncept, der også tilgodeser ansøgerlandenes aspekter.

7.3.3. Dertil hører også viden om den historiske udvikling og om Europas enestående kulturpræstationer, der har bibragt os den nuværende teknisk-videnskabelige arv og skaffet Europas borgere levevilkår, som er uden sidestykke i historien.

7.4. Når det gælder vores velstand og fremtidsmulighederne, ser ØSU ikke alene videnskabens store fortjeneste, men også a) de farer og risici, der kan være knyttet til den moderne videnbaserede teknik, og b) en potentiel trussel mod biosfæren som følge af nutidsmenneskets industrielle levevis.

7.5. ØSU henstiller derfor også, at man (fortsat) stræber efter klare regler for en ansvarsbevidst anvendelse af magtfulde teknikker (der er udviklet på grundlag af videnskabelige resultater), og at reglerne håndhæves. ØSU fremhæver sin egen rolle i den proces.

7.6. ØSU anbefaler, at man støtter alle foranstaltninger, der kan bidrage til at fjerne en polarisering og i stedet føre til en større symbiose mellem ånds- og naturvidenskaber. Hertil hører en indbyrdes dialog om f.eks. metodik, begrebsdannelse, resultatevaluering osv.

7.7. ØSU erindrer om manglen på menneskelige ressourcer inden for videnskab og forskning. Den menneskelige kapital er grundlaget for vellykket forskning og udvikling, og dermed også for innovationen og erhvervslivets konkurrenceevne. ØSU henstiller, at der træffes foranstaltninger til afhjælpning af denne mangel. Det er i den forbindelse bl.a. vigtigt at gøre forskning og udvikling til attraktive karrierer, også for kvinder, og at sikre forskningsarbejdet en høj status.

7.8. ØSU henstiller, at de rammevilkår, der er nødvendige for en vellykket og internationalt konkurrencedygtig forskning og udvikling, ophøjes til et selvstændigt forskningsemne, og at resultaterne af denne forskning inddrages i overvejelserne om "styreformer" inden for forskningspolitikken. I den forbindelse bør også synspunkterne og henstillingerne i denne udtalelse inddrages i overvejelserne om "styreformer" og forsvares over for den politiske arena og erhvervslivet.

7.9. ØSU gengiver i stikord nogle af de bemærkninger, der er fremsat i udtalelsen:

7.9.1. "Samfundets interesse" er i første række et uhåndgribeligt abstraktum. Kun gennem komplicerede demokratiske fortætningsprocesser kan der dannes et holdningsbillede, som ganske vist stadig er differentieret, men dog mere kompakt struktureret, omend det ikke er indiskutabelt.

7.9.2. Det forhold, at beslutningsgrundlaget er behæftet med usikkerhed, fritager dog ikke politikerne fra deres pligt til at handle. Politik vil sige, at man handler på samfundets vegne, og det indebærer uvægerligt, at man samtidig eksperimenterer med samfundet. Dette dilemma i politik kan ikke fjernes, kun mildnes:

- gennem viden om, at den fremtidige udvikling kun i begrænset omfang lader sig forudsige, og gennem vilje til om nødvendigt at korrigere eventuelle fejl samt

- gennem optimering af vidensgrundlaget for politiske beslutninger ("forskningspolitik") og gennem indsigt i videnskabens funktionsmåde, muligheder og begrænsninger.

7.9.3. Et optimalt vidensgrundlag forudsætter følgende:

- en løbende dialog mellem videnskabskredse og samfundsaktører,

- et økonomisk, politisk, socialt og kulturelt miljø, hvor videnskaben accepteres, og hvor kreativitet og opfindelsesånd kan udfolde sig optimalt,

- de bedst mulige interne rammer for videnskab og

- tilstrækkeligt mange borgere, der har viljen og evnen til at vælge en forskerkarriere.

Bruxelles, den 30. maj 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 204 af 18.7.2000.

(2) KOM(1999) 76 endelig.

(3) EFT C 204 af 18.7.2000, s. 70, "Mod et europæisk forskningsrum".

(4) Beskrevet mere detaljeret i EFT C 139 af 11.5.2001, s. 85 (om uddannelses europæiske dimension).

(5) EFT C 139 af 11.5.2001, s. 85, punkt 2.5.