DEN TRETTENDE BERETNING om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten - 1995 - (96/C 303/01) KOM(96) 600 endelig udg.

INDHOLDSFORTEGNELSE

Side

FORORD .......... 8

ET OMRÅDE UDEN INDRE GRÆNSER

1. Indledning .......... 16

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 17

2.1. Fjernelse af fysiske hindringer .......... 17

2.1.1. Toldspørgsmål .......... 17

2.1.1.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende toldspørgsmål .......... 17

2.1.2. Fri bevægelighed for landbrugsvarer .......... 17

2.2. Fjernelse af tekniske hindringer .......... 18

2.2.1. Frie varebevægelser .......... 18

2.2.1.1. Traktatens artikel 30 ff. .......... 18

2.2.1.2. De forebyggende bestemmelser i direktiv 83/189/EØF .......... 21

2.2.2. Status over gennemførelsen af direktiverne inden for de enkelte sektorer som led i etableringen af fri bevægelighed for varer .......... 21

2.2.2.1. Levnedsmidler .......... 21

2.2.2.2. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om levnedsmidler .......... 22

2.2.2.3. Lægemidler .......... 22

2.2.2.4. Status over medlemsstaternes meddelelser vedrørende nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om lægemidler .......... 22

2.2.2.5. Kemiske produkter .......... 22

2.2.2.6. Status over medlemsstaternes meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiverne om kemiske stoffer .......... 23

2.2.2.7. Motorkøretøjer, traktorer og motorcykler .......... 23

2.2.2.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende motorkøretøjer, traktorer og motorcykler 23

2.2.2.9. Byggevarer .......... 24

2.2.2.10. Udstyr (mekanisk udstyr, personlige værnemidler, færdigpakninger, metrologi, elektronik og medicinsk apparatur) .......... 24

2.2.2.11. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende udstyr (mekanisk udstyr personlige værnemidler, færdigpakninger, metrologi, elektronik og medicinsk apparatur) .......... 24

2.2.3. Fri bevægelighed for personer, etableringsret og stemmeret .......... 24

2.2.3.1. Forbud mod forskelsbehandling .......... 24

2.2.3.2. Indrejse og ophold .......... 25

2.2.3.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende opholdsret .......... 25

2.2.3.4. Valgret og valgbarhed .......... 26

2.2.3.5. Faglige rettigheder .......... 26

2.2.3.6. Adgang til ansættelse i den offentlige administration .......... 26

2.2.3.7. Social sikring af vandrende arbejdstagere .......... 26

2.2.3.8. Anerkendelse af eksamensbeviser .......... 26

2.2.3.9. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende anerkendelse af eksamensbeviser .......... 28

2.2.3.10. Selvstændige handelsagenter .......... 28

2.2.4. Fri udveksling af tjenesteydelser .......... 28

2.2.4.1. Den audiovisuelle sektor .......... 28

2.2.4.2. Telekommunikation .......... 28

2.2.4.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende telekommunikation .......... 29

2.2.4.4. Finansielle tjenesteydelser .......... 29

2.2.4.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedr. finansielle tjenesteydelser .......... 31

2.2.5. Fri bevægelighed for kapital .......... 31

2.2.6. Selskabsret .......... 32

2.2.6.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedr. selskabsret .......... 33

2.2.7. Intelektuelle ejendomsret .......... 33

2.2.7.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om intelektuel og industriel ejendomsret .......... 34

2.2.8. Offentlige kontrakter .......... 34

2.2.8.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om offentlige kontrakter .......... 36

2.3. Fjernelse af skattemæssige grænser .......... 36

2.3.1. Direkte beskatning .......... 36

2.3.1.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om direkte beskatning .......... 37

2.3.2. Indirekte beskatning .......... 37

2.3.2.1. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger tilgennemførelse af direktiverne om indirekte beskatning .......... 38

FORBRUGERPOLITIK

1. Indledning .......... 39

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 39

2.1. Kosmetiske midler .......... 39

2.2. Tekstilsektoren .......... 39

2.3. Sikkerhed og sundhed .......... 39

2.4. Beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser .......... 39

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne om forbrugerbeskyttelse .......... 40

KONKURRENCE

1. Indledning .......... 40

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 40

2.1. Offentlige virksomheder .......... 40

2.2. Monopoler .......... 41

2.3. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende konkurrencepolitik .......... 41

BESKÆFTIGELSE OG SOCIALPOLITIK

1. Indledning .......... 42

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 42

2.1. Ligebehandling af mænd og kvinder .......... 42

2.2. Arbejdsvilkår .......... 43

2.3. Sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen .......... 43

2.4. Folkesundhed .......... 43

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne vedrørende beskæftigelse og socialpolitik .......... 43

LANDBRUG

1. Introduktion .......... 43

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 43

2.1. Markedsordninger .......... 43

2.2. Harmonisering .......... 44

2.3. Status over medlemsstaternes meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af landbrugsdirektiverne .......... 46

FISKERI

1. Indledning .......... 46

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 47

2.1. Markeder .......... 47

2.2. Ressourcer .......... 47

2.3. De nationale lovgivningers forenelighed med fællesskabsretten vedrørende tilladelse til at føre et givet lands flag .......... 47

MILJØ

1. Indledning .......... 48

1.1. Generelt .......... 48

1.2. Meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser .......... 48

1.3. De nationale gennemførelsesbestemmelsers overensstemmelse med fællesskabsretten .......... 48

1.4. Korrekt gennemførelse af direktiverne .......... 49

1.5. Fri adgang til oplysninger .......... 49

1.6. Vurdering af virkningerne på miljøet .......... 50

1.7. Påtænkte aktioner .......... 51

2. Status over situationen i de forskellige sektorer .......... 51

2.1. Luftkvalitet .......... 51

2.2. Kemiske stoffer .......... 52

2.3. Vandkvalitet .......... 52

2.4. Støj .......... 53

2.5. Affald .......... 53

2.6. Naturbeskyttelse .......... 54

2.7. Strålebeskyttelse .......... 54

2.8. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af miljødirektiverne .......... 55

TRANSPORT

1. Indledning .......... 56

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 56

2.1. Landtransport .......... 56

2.2. Kombineret transport .......... 56

2.3. Kanal- og flodtransport .......... 57

2.4. Jernbanetransport .......... 57

2.5. Søtransport .......... 57

2.6. Lufttransport .......... 57

2.7. Sommertid .......... 58

2.8. Status over meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne på transportområdet .......... 58

ENERGI

1. Indledning .......... 58

2. Situationen i de forskellige sektorer .......... 59

2.1. Prisgennemsigtighed .......... 59

2.2. Det indre marked for elektricitet og naturgas .......... 59

2.3. Energieffektivitet .......... 59

2.4. Kulbrinter .......... 59

2.5. Status over medlemsstaternes meddelelser om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne på energiområdet .......... 59

FÆLLESSKABETS PERSONALE .......... 60

STATISTIKKER .......... 60

BILAG

Bilag I: Formodede overtrædelser .......... 61

Bilag II: Konstaterede overtrædelser .......... 68

Bilag III: Overtrædelser af traktater, forordninger og afgørelser .......... 76

Bilag IV: Status over gennemførelsen af direktiverne .......... 89

Bilag V: Domme, der ikke var efterkommet .......... 174

Bilag VI: Fællesskabsrettens anvendelse ved de nationale domstole .......... 178

FORORD

Beretningen om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten udarbejdes hvert år af Europa-Kommissionen på anmodning af Europa-Parlamentet (beslutning af 9. februar 1983) og medlemsstaterne (erklæring nr. 19, punkt 2, som danner bilag til Maastricht-traktaten af 7. februar 1992). Beretningen er for bestemte områders vedkommende ligeledes udarbejdet på anmodning af Det Europæiske Råd og af Rådet .

Den Europæiske Union ville ikke være baseret på retsstatsprincippet, hvis medlemsstaternes overholdelse og håndhævelse af disse retsforskrifter ikke løbende blev kontrolleret. Denne kontrolopgave pålægges Kommissionen i traktatens (1) artikel 155.

Også denne gang redegøres der i beretningen om kontrol med gennemførelsen af fællesskabsretten for de overtrædelsesprocedurer, der er indledt af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 169 i det forløbne år.

Beretningen redegør for situationen pr. 31. december 1995.

Der skal imidlertid indledningsvis mindes om, at den kontrol med gennemførelsen af fællesskabsretten, som traktatens artikel 155 pålægger Kommissionen i dennes egenskab af »traktatens vogter«, ikke blot består i at indlede overtrædelsesprocedurer. Når Kommissionen indleder søgsmål mod andre institutioner (artikel 173 og 175), kontrollerer lovligheden af statsstøtte (artikel 93), bekæmper bedrageri mod Fællesskabets budget, påser overholdelsen af de i artikel 85 og 86 i traktaten anførte principper om forbud mod aftaler og dominerende stilling, skal dette også ses som led i denne kontrolopgave. Der udarbejdes særskilte rapporter om de nævnte områder.

Det kan ikke understreges ofte nok, hvor specielle overtrædelsesprocedurerne i henhold til traktatens artikel 169 er.

Denne procedure, som kun Kommissionen kan tage skridt til, skal bilægge en tvist mellem Fællesskabet og en medlemsstat, og enkeltpersoner kan ikke være part heri. Proceduren, der betegnes som objektiv, har til formål at få en medlemsstat til at vende tilbage til en situation, der er i overensstemmelse med fællesskabsretten, og ikke at beskytte en enkeltperson, der påberåber sig fællesskabsretten. Enkeltpersoner kan henvende sig til de nationale administrationer og domstole, der kan betegnes som »EF-domstole i civilretlige sager«, som i dag kan gå så vidt som til at anerkende en enkeltpersons erstatningskrav mod en medlemsstat for overtrædelse af fællesskabsretten (2). En klage til Kommissionen kan være en nødvendighed, ikke alene for Kommissionen, men også for EU-borgerne, navnlig når disse ikke kan gennemtvinge deres rettigheder i henhold til fællesskabsretten på nationalt plan.

Selv om EU-borgeren ikke kan indlede en overtrædelsesprocedure, spiller han en afgørende rolle i disse sager. For det er gennem klager, Kommissionen får de oplysninger, den skal bruge for at indlede proceduren, f. eks. når der indberettes om en administrativ praksis, der er i modstrid med fællesskabsretten, eller når en klage afslører overtrædelser på områder, hvor Kommissionen ikke ville have haft mulighed for at opdage det, fordi den ikke har de nødvendige kontrolbeføjelser. Det er også klagerne, der bidrager til at underrette Kommissionen om overtrædelser i forbindelse med foranstaltninger, der er bevilget fællesskabsstøtte til (3).

Det er derfor væsentligt, at Kommissionen gør rede for sådanne sager ikke alene over klagerne - som undertiden ikke har andre at vende sig til end Kommissionen - men også over for alle andre EU-borgere og Europa-Parlamentet. Årsberetningen viser, at Kommissionen er indstillet på at udvise åbenhed.

1995 var det første år med femten lande. Derfor indeholder denne beretning også resultaterne vedrørende anvendelsen af fællesskabsretten i Østrig, Sverige og Finland. For første gang blev tre medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde medlem af Fællesskabet, hvilket utvivlsomt forklarer de nye medlemsstaters meget høje procentsats for underretning om deres foranstaltninger til gennemførelse af fællesskabsdirektiverne. Disse havde nemlig allerede gennemført en del af de gældende fællesskabsbestemmelser i deres nationale lovgivning fra den 1. januar 1994, hvor traktaten om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde trådte i kraft. I overensstemmelse med artikel 172, stk. 1, i tiltrædelsesakten havde EFTA-tilsynsmyndigheden sendt Kommissionen alle de lovtekster, som disse stater havde indsendt til myndigheden (4). På et år har de nye medlemsstater gennemført så meget af fællesskabsretten, at den samlede procent for underretning om foranstaltninger til gennemførelse af direktiverne ligger over fællesskabsgennemsnittet i Sverige og Finland (5) og udgør 84,2 for Østrig.

1995 var også et år med usædvanligt mange kontrolaktiviteter. Kommissionen har aldrig på et år truffet så mange beslutninger i henhold til traktatens artikel 169, nemlig 5 068 beslutninger (mod 4 802 i 1994).

I. UDVIKLINGEN I OVERTRÆDELSESPROCEDURERNE I 1995

1995 var præget af syv hovedtendenser.

A. For de overtrædelsessager, der blev registreret i 1995: Et fald i antallet af klager og en stigning i antallet af tilfælde, der opdages af Kommissionen.

B. Europa-Parlamentet spillede en vigtig rolle i forbindelse med indledningen af overtrædelsesprocedurerne.

C. For de procedurer, der blev indledt i 1995: Stagnation i antallet af åbningsskrivelser.

D. For procedurerne vedrørende de konstaterede overtrædelser: Et fald i antallet af begrundede udtalelser og stagnation i antallet af sagsanlæg.

E. En stærk stigning i antallet af henlæggelser.

F. Indledning af et større oprydningsarbejde: Et stort antal af de ældste sager blev bragt ud af verden.

G. Mere åbenhed i overtrædelsesprocedurerne.

A. De i 1995 registrerede overtrædelsessager

- fald i antallet af klager

Statistikkerne viser overraskende nok, at antallet af klager, der indgives til Kommissionen, ikke længere stiger. Tallene for de sidste fem år (1991: 1 051, 1992: 1 185, 1993: 1 040, 1994: 1 145 og 1995: 978) viser, at der er tale om en tydelig tendens og ikke om et tilfælde (6). Situationen er imidlertid forskellig fra område til område: Når det drejer sig om told og indirekte beskatning, er antallet af klager stabilt. For offentlige aftaler var antallet stigende (fra 100 til 137 på et år). På transportområdet var der også tale om en stigning. Til gengæld faldt antallet på landbrugsområdet (127 mod 191).

Stagnationen i antallet af klager betyder, når der tages højde for Fællesskabets udvidelse og befolkningstilvæksten, at der i virkeligheden har været tale om et fald i antallet af klager. Dette fald er så meget desto større, som Fællesskabets øgede beføjelser burde have givet anledning til problemer, tvister og dermed yderligere klager.

Faldet i antallet af klager bør fortolkes med yderste forsigtighed.

Man kunne forstå det derhen, at de EU-borgere, der påberåbte sig fællesskabsretten, må have fået medhold hos de nationale myndigheder eller administrationer, og derfor ikke have haft behov for at henvende sig til Kommissionen. Men en sådan forklaring er uden tvivl alt for optimistisk. Den er i hvert fald vanskelig at bevise og ville kræve en undersøgelse, der gik ud over denne beretnings rammer.

Det faldende antal klager er måske også et tegn på, at fællesskabsretten anvendes bedre af medlemsstaterne på grund af den indhøstede erfaring og overtrædelsesprocedurernes afskrækkende virkning.

Der er måske også en anden forklaring: Enkeltpersoners mulighed for at klage til Europa-Kommissionen er endnu ikke tilstrækkeligt godt kendt af borgerne i de nye medlemsstater. Derfor har udvidelsen endnu ikke ført til en forholdsvis stigning i antallet af klager.

Kommissionens rolle er ligeledes ikke tilstrækkeligt kendt, som det fremgår af visse klager, som klart ikke henhører under dens kompetence.

- stigning i det antal tilfælde, der opdages af Kommissionen

Fra 1994 til 1995 er det antal tilfælde, der opdages af Kommissionen, steget fra 277 til 320.

Lad os se det som et tegn på, at vi er inde i en periode, der er præget af konsolidering.

Kommissionens lovgivningsvirksomhed er mindre intens end hidtil (7), og den er måske også mere koncentreret om visse mål.

I overensstemmelse med retningslinjerne i Kommissionens arbejdsprogram for 1995 har denne lagt hovedvægten på håndhævelsen af de gældende regler ved at foretage en grundig kontrol af anvendelsen af fællesskabsretten i medlemsstaterne, således som det fremgår af den betydelige stigning i antallet af tilfælde, der er opdaget af Kommissionen, samt af den samlede stigning i det antal sager, Kommissionen gennemgår i årets løb. Kommissionen gennemgik over 4 800 overtrædelsessager i 1994. I 1995 nåede man helt op på 5 068 sager.

B. Europa-Parlamentets vigtigste rolle i forbindelse medovertrædelsesprocedurerne

Kommissionen opretter systematisk en sagsmappe over en formodet overtrædelse, så snart der i et spørgsmål fra Europa-Parlamentet (8) eller i et andragende henvises til manglende overholdelse af fællesskabsretten.

Af det samlede antal nye overtrædelsessager, som Kommissionen registrerede i løbet af 1995, skyldtes 30 et skriftligt eller mundtligt spørgsmål fra et Europa-Parlamentsmedlem og 4 et andragende.

Til sammenligning anføres tallene fra 1992 (45 spørgsmål fra Parlamentet og 33 andragender) og 1993 (30 spørgsmål fra Parlamentet og 23 andragender) (9). Disse tal illustrerer ikke tilstrækkeligt Parlamentets kvantitative og kvalitative rolle, når det gælder om at afsløre overtrædelser. For ud over de nævnte tilfælde gør parlamentarikerne også Kommissionen opmærksom på formodede overtrædelser, som kan være opdaget tidligere af Kommissionen, eller som allerede er blevet registreret som klager.

En tredjedel af sagerne vedrører overtrædelser af Fællesskabets miljøbestemmelser (hovedsagelig erhvervsprojekter, der er igangsat uden forudgående undersøgelse af miljøeffekten), og en anden tredjedel vedrører det indre marked (her kan f.eks. tilfældigt nævnes hindringerne for tandlægernes fri bevægelighed eller overtrædelserne af udbudsdirektiverne). Et medlem af Europa-Parlamentet har f.eks. underrettet Kommissionen om en række udbud vedrørende miljøforvaltning, som ikke har været offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Parlamentet har især interesseret sig for de to områder (miljø og det indre marked), som alene tegner sig for 60 % af de indledte sager i Kommissionen.

C. De indledte procedurer i 1995: Stagnation i antallet af åbningsskrivelser

Kommissionen indledte 1 016 overtrædelsesprocedurer i 1995 mod 974 i 1994 og 1 209 i 1993.

Dette tal skal ses i sammenhæng med, at antallet af klager ikke længere stiger. Det afspejler ligeledes det forhold, at de indledende kontakter mellem Kommissionen og medlemsstaterne - som er opmærksomme på deres forpligtelser i henhold til fællesskabsretten - giver stadig bedre resultater.

D. Procedurerne vedrørende de konstaterede overtrædelser

- Et stærkt fald i antallet af begrundede udtalelser

Det betydelige fald i antallet af afsendte begrundede udtalelser (192) skyldes det usædvanligt store antal begrundede udtalelser, der blev afsendt i 1994 (546 mod 352 i 1993) og forsinkelser i Kommissionens sagsbehandling, som i mellemtiden er indhentet.

- Stagnation i antallet af sagsanlæg

Domstolen fik forelagt 72 nye sager i 1995 (mod 64 i 1992, 44 i 1993 og 89 i 1994).

Kommissionen bestræber sig for at udnytte de faser, der går forud for overtrædelsesproceduren, til at få den pågældende medlemsstat til at bringe forholdet i orden eller til at forhandle sig frem til en acceptabel løsning. Som Domstolen siger, er en retssag et ultimo ratio, der gribes til for at beskytte Fællesskabets traktatfæstede interesser mod medlemsstaternes passivitet og modstand (10).

Stagnationen i antallet af sagsanlæg skyldes ligeledes, at medlemsstaterne bringer mange sager i orden efter afsendelsen af den begrundede udtalelse.

E. Stærk stigning i antallet af henlæggelser

Det samlede antal henlæggelser af formodede og konstaterede overtrædelsessager tilsammen steg fra 1 811 i 1994 til 2 045 i 1995. Her skal nævnes et par særligt interessante tal inden for den frie vareudveksling, hvor der blev registreret 238 henlæggelser og kun to sagsanlæg. Her høster Kommissionen frugterne af en lang tradition for dialog med medlemsstaterne i form af »pakkemøder«.

I 1995 blev der truffet beslutning om 1 344 henlæggelser, efter at proceduren var gået i gang. I 1994 var det 668.

Disse tal er ikke et udtryk for Kommissionens svaghed, men viser derimod at dens indsats over for medlemsstaterne, som går ud på at sikre sig, at direktiverne gennemføres korrekt og til tiden, samt at den direkte anvendelige fællesskabsret håndhæves, er effektiv. Den politik, fællesskabet fører på miljøområdet, er et godt eksempel: 182 sager, der var kommet videre end til en åbningsskrivelse, blev henlagt i 1995. I 1994 var det tilsvarende tal kun 70. Der gives ligeledes en række eksempler vedrørende udbud og moms (11).

F. Et større oprydningsarbejde: et stort antal af de ældste sager blev bragt ud af verden

Kommissionen har et princip om, at alle sager skal gennemgås med visse mellemrum. Derfor har man også i 1995 systematisk gennemgået alle de ældste sager.

Af de 1 545 sager, der var indledt i 1992, var 161 stadig ikke afsluttet i 1995. Af de 1 340 sager, der var indledt i 1993, var 225 stadig ikke afsluttet i 1995 (mod 404 året før). Det antal sager, der var indledt i 1994, og som ikke var afsluttet, blev reduceret til det halve på et år, nemlig fra 1 136 til 670 (se tabel 1.3).

Det er klart, at disse bestræbelser bør fortsættes. Overtrædelsesproceduren er delt op i flere faser, hvilket bør gøre det muligt for medlemsstaten at bringe forholdet i orden, før sagen går til domstolen. Derfor tager proceduren tid. Dette bortforklarer imidlertid ikke, at sagsbehandlingen tager for lang tid. Kommissionen bestræber sig derfor også på at fremskynde arbejdet.

G. Mere åbenhed i overtrædelsesprocedurerne

Overtrædelsesproceduren tager, således som den er udformet i traktaten, udelukkende sigte på at få det pågældende forhold bragt i orden, før sagen går til domstolen. Derfor er proceduren omfattet af fortrolighedskravet, så den pågældende medlemsstat lettere kan bringe sagen i orden og undgå sagsanlæg.

Fuldførelsen af det indre marked og Parlamentets stadig stigende interesse for at kontrollere gennemførelsen af fællesskabsretten samt Kommissionens ønske om at informere om sit arbejde har fået denne til at lægge endnu større vægt på åbenhed i forvaltningen.

Derfor er den begyndt at udsende flere pressemeddelelser. Således besluttede den på sit møde den 19. juli 1995 at offentliggøre 22 pressemeddelelser om 58 overtrædelsestilfælde uden at afvente afsendelsen af den begrundede udtalelse eller sagsanlæg ved Domstolen. Man fandt nemlig, at åbenhed om Kommissionens indsats i forbindelse med kontrol med fællesskabsretten, navnlig hvad det indre marked angår, var en politisk prioritet. Andet halvår af 1995 valgte man samme fremgangsmåde, hvilket blev positivt modtaget.

II. ANALYSE AF RESULTATERNE I 1995

A. De forskrifter, der finder direkte anvendelse

Behandlingen af overtrædelserne af andre fællesskabsforskrifter end direktiver fortsætter i samme tempo. I 1995 blev det besluttet at afsende 89 åbningsskrivelser mod 67 i 1994.

Detaljerne fremgår af sektoranalyserne, så her skal blot fremhæves enkelte vigtige punkter fra 1995.

Domstolen har i en række domme, den afsagde i 1995, præciseret anvendelsesområdet for artikel 30, således som det var fortolket i dommen Keck og Mithouard af 24. november 1993 (12) (se punkt 2.2.1.1).

Det store antal overtrædelsesprocedurer i forbindelse med fri bevægelighed skal fremhæves. Det har navnlig drejet sig om forskelsbehandling i forbindelse med adgang til beskæftigelse og opholdsret (traktatens artikel 48 og forordning (EØF) 1612/68 (13).

På konkurrenceområdet skal det bemærkes, at det er lykkedes Kommissionen at få gjort en ende på monopolsituationen i Genovas havn.

På det beskæftigelses- og socialpolitiske område fortsætter indsatsen vedrørende traktatens artikel 119 om ligebehandling af mænd og kvinder usvækket. Kalanke-dommen af 17. oktober 1995 om positiv forskelsbehandling til fordel for kvinder har givet anledning til en fortolkende meddelelse fra Kommissionen (14).

Hvad angår fiskeri og akvakultur gennemgår Kommissionen systematisk medlemsstaternes lovgivning for at se, om den er forenelig med fællesskabsretten om betingelserne for tildeling af flag og de tekniske foranstaltninger til bevaring af fiskebestandene.

B. Direktiverne

1. Underretning om gennemførelsesforanstaltninger

Det antal procedurer, der blev indledt i 1995 på grund af manglende underretning om gennemførelsesforanstaltninger, steg svagt i sammenligning med året før (799 mod 732).

Nedenstående tabel viser, hvor langt landene er kommet med gennemførelsen af de direktiver, der var gældende pr. 31. december 1995. Som det fremgår, var der færre direktiver, der trådte i kraft i 1995 end årene før (Ca. fyrre mod ca. tres i 1994). Fællesskabets reducerede lovgivningsvirksomhed begynder således at give sig udslag. Fællesskabet lovgiver mindre for at lovgive bedre. Denne tendens ventes at blive tydeligere i de kommende år (se i den forbindelse det dokument med titlen »Mod en bedre lovgivning«, som Kommissionen forelagde for Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995: Kommissionen har taget initiativ til 25 lovforslag i 1995 mod 61 i 1990 og 51 i 1992. Den regner med at fremsætte 19 lovforslag i 1996 (15).

>TABELPOSITION>

Pr. 31. december havde medlemsstaterne gennemsnitligt givet meddelelse om 90,7 % af de nationale foranstaltninger, der var nødvendige til gennemførelsen af samtlige fællesskabsdirektiver. Tallet ligger under det tilsvarende for året før (91,89 %) på grund af de tre nye fællesskabslande. Procentsatsen for de gamle medlemsstater var for alles vedkommende steget. Følgende kan konstateres:

- gennemførelsessatsen var høj i de tre ny medlemsstater

- Sverige ligger på sjettepladsen

- Østrigs resultat skyldes for en stor dels vedkommende forsinkelser i underretningen om gennemførelses-foranstaltningerne på landbrugsområdet (se punkt 2.3)

- situationen for Finland skyldes hovedsagelig den særstatus, som Ålandsøerne har i henhold til international ret (16). Disse øer er selvstændige på visse områder som bl.a. landbrug og miljø og skal derfor vedtage specielle gennemførelsesforanstaltninger. Når der ses bort fra situationen på Ålandsøerne, ligger gennemførelsessatsen for Finland over fællesskabsgennemsnittet

- gennemførelsessatsen er steget i alle de tolv andre medlemsstater. Den nåede for første gang helt op på næsten 98 % i en medlemsstat (Danmark).

De høje satser dækker dog over ret forskelligartede situationer.

Meddelelsessatsen er 100 % for told og opholdsret (dog undtagen for Belgien og Tyskland for sidste områdes vedkommende).

Meddelelsessatsen er overalt over 90 % for udstyr og motorkøretøjer samt gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.

Gennemførelsessatserne er meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat for telekommunikations og finansielle tjenesteydelsers vedkommende.

De områder, hvor der er de største problemer, og hvor der stadig ikke er givet meddelelse om gennemførelsen af ældre direktiver, er miljø (punkt 1.2 og 2.8), transport punkt 2.8) og energi (punkt 2.5).

På landbrugsområdet er der stadig betydelige forsinkelser i meddelelserne om nationale gennemførelsesforanstaltninger, navnlig for de direktiver, der er vedtaget i forbindelse med hvidbogen om det indre marked. Antallet af sagsanlæg ved Domstolen er steget fra 34 i 1994 til 57 i 1995 (punkt 1 og 2.2). Udviklingen tegner sig dog positiv, for antallet af nye procedurer, der er indledt på grund af manglende meddelelse af gennemførelsesforanstaltninger, er faldet i sammenligning med 1994. Det samme gælder antallet af begrundede udtalelser.

Med hensyn til forbrugerbeskyttelse er der stadig fem medlemsstater, der endnu ikke har givet meddelelse om foranstaltninger til gennemførelse af det vigtige direktiv 92/59/EØF (17) om produktsikkerhed i almindelighed.

2. Gennemførelsesbestemmelsernes korrekthed

Mange eksempler på ukorrekt anvendelse af fællesskabsdirektiverne kunne undgås, hvis de nationale gennemførelsesforanstaltninger opfyldte kravene i direktivet.

Det er derfor, at kontrollen med kvaliteten af gennemførelsesforanstaltningerne er en af Kommissionens vigtigste opgaver, når den kontrollerer anvendelsen af fællesskabsretten. Kommissionen foretager så vidt muligt en systematisk gennemgang af den eksisterende lovgivning, således som det fremgår af dens aktiviteter vedrørende frie varebevægelser (se punkt 2.2.1).

Antallet af registrerede nye sager vedrørende ukorrekt gennemførelse er steget fra 54 i 1994 til 63 i 1995. Der blev truffet beslutning om 23 åbningsskrivelser (mod 32 året før).

Med hensyn til udbud er antallet af ukorrekte gennemførelser fordoblet på et år, nemlig fra 14 tilfælde i 1994 til 30 tilfælde i 1995.

Der er foretaget et en grundig undersøgelse af årsagerne til ukorrekt gennemførelse på miljøområdet (punkt 1.3). Heraf er det fremgået, at en kontrol af de nationale gennemførelsesforanstaltningers korrekthed kan kræve en vanskelig analyse af den nationale ret, især når det ikke er en national myndighed, der har kompetencen til at gennemføre direktivet, men derimod en regional eller provinsiel myndighed. Dette kan medføre, at der vedtages flere love for samme medlemsstat. Endvidere kan der være tale om, at direktiverne pålægger medlemsstaterne komplekse forpligtelser, der kræver vedtagelse eller ændring af flere forskellige lovtekster.

3. Anvendelsen af gennemførelsesforanstaltningerne

Klager over isolerede tilfælde af ukorrekt anvendelse af en national lov til gennemførelse af et direktiv kan indeholde vigtige oplysninger for Kommissionen, navnlig når de afslører, at den pågældende tekst ikke er i overensstemmelse med direktivet, eller når de gør opmærksom på gentagne overtrædelser eller problemer af horisontal karakter som f. eks. administrativ praksis, der er i modstrid med direktivet. Således vedrørte over 40 klager i 1995 anerkendelse af erhvervsuddannelsesbeviser.

I mange tilfælde kunne klager over ukorrekt anvendelse af national lovgivning, der er i overensstemmelse med et direktiv, behandles og løses på nationalt niveau af de nationale administrationer og domstole (18), men det kan være nødvendigt at gå til Kommissionen, når de nationale muligheder er udtømte, illusoriske eller ineffektive.

Vejen til en bedre anvendelse af fællesskabsretten går gennem en politik til forebyggelse af overtrædelser.

Det forhold, at de nationale instanser, navnlig parlamenterne, inddrages i lovgivningsarbejdet i stadig højere grad, tjener hertil. På denne måde skulle det blive lettere at gennemføre fællesskabsretten på det nationale plan.

Den regelmæssige kontakt med de nationale myndigheder navnlig inden for rammerne af institutionelle udvalg gør det muligt at undgå overtrædelser (19).

Rettidig information af Kommissionen som f. eks. informationsproceduren i forbindelse med tekniske standarder og forskrifter i direktiv 83/189/EØF (20) gør det også muligt at forebygge nye handelshindringer (21). I en nylig dom har Domstolen understreget informationsprocedurens nytte (22).

De bestræbelser, der udfoldes af Kommissionen for at udbrede kendskabet til fællesskabsretten, gøre den nemmere at læse og lettere tilgængelig, indgår ligeledes i denne politik.

Kontrollen med fællesskabsretten er en opgave, man aldrig bliver færdig med. Kommissionen har sat sig to mål, nemlig:

- Kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten skal stå i centrum for dens indsats. Dette falder i tråd med Kommissionens arbejdsprogram for 1996 (23).

- Der skal findes en tilfredsstillende fordeling mellem kontrollen med anvendelsen af fællesskabsretten på fællesskabsplan og de nationale myndigheders, navnlig domstolenes, rolle på dette område.

Kommissionens arbejde ville være forgæves, hvis ikke borgerne var årvågne og opmærksomme på deres rettigheder, og hvis ikke de nationale domstole og administrative myndigheder satte overholdelsen af fællesskabsretten højt. Dette fremgik også af Kommissionens oplæg af 28. februar 1996 til den regeringskonference, der er omhandlet i artikel N, stk. 2, i Maastricht-traktaten:

At konsolidere Unionen efter retsstatsprincippet indebærer bl. a., at gennemførelsen og overholdelsen af fællesskabsretten sikres. Det gælder i endnu højere grad i et udvidet Fællesskab, hvor de nationale retssystemer og administrationer bliver stadig mere heterogene.

Kommissionen mener at:

- den bør råde over mere effektive midler til sikring af, at fællesskabsretten anvendes korrekt, navnlig for så vidt angår det indre marked;

- Domstolens rolle bør styrkes, navnlig for så vidt angår efterlevelsen af dens domme (24).

Endelig skal Kommissionen også give udtryk for tilfredshed med den indsats, Parlamentet gør for at kontrollere fællesskabsretten. Dennes rolle, når det gælder afsløring af overtrædelser, er allerede blevet understreget. Parlamentet kan spille en endnu større rolle ved at gribe ind over for de nationale politiske myndigheder og ved at informere offentligheden, så der kan blive gjort en ende på de overtrædelser, der nævnes i denne rapport.

Kommissionen har behov for konstant støtte fra et parlament, der lægger lige så stor vægt på en effektiv anvendelse af fællesskabslovgivningen som på dens udarbejdelse.

Opbygningen af den trettende beretning

>START GRAFIK>

Beretningen indeholder:

- en gennemgang af de enkelte sektorer

- statistiske tabeller pr. 31. december 1995 vedrørende sager om formodede overrtrædelser (bilag I) og de konstaterede overtrædelser (bilag II)

- en oversigt over sager vedrørende konstaterede overtrædelser af traktater, forordninger, beslutninger og afgørelser i 1995 (bilag III)

- status over medlemsstaternes gennemførelse af de direktiver, der var trådt i kraft den 31. december 1995, med oplysning om eventuelle overtrædelsessager (bilag IV)

- en oversigt over domme, der endnu ikke var efterkommet (bilag V)

- en oversigt over fællesskabsrettens anvendelse ved de nationale domstole (bilag VI).

>SLUT GRAFIK>

ET OMRÅDE UDEN INDRE GRÆNSER

1. INDLEDNING

Oprettelsen af et indre marked er et ambitiøst projekt vedrørende økonomisk integration. Det indebærer vedtagelse af en ofte meget detaljeret lovgivning inden for forskellige sektorer for at fjerne fysiske, tekniske og skattemæssige hindringer. Hele denne proces, der på ny kom i gang i 1985 på baggrund af hvidbogen om færdiggørelse af det indre marked, blev for en stor dels vedkommende afsluttet i 1993. Den er derefter blevet udvidet til også at omfatte de nye medlemsstater, der tiltrådte Den Europæiske Union i begyndelsen af 1995.

I 1995, tre år efter indførelsen af det indre marked, er næsten al den lovgivning, der er nævnt i hvidbogen, blevet vedtaget. Området uden indre grænser, hvor der skulle være fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital, således som fastsat i traktatens artikel 7 A, er således nu i vidt omfang gennemført.

Men vedtagelse af de foranstaltninger, der er nævnt i hvidbogen, er ikke i sig selv nok til at sikre oprettelsen af det indre marked. Det kræver endvidere, at Kommissionen sørger for, at bestemmelserne også faktisk anvendes, og at de overholdes på grundlag af fællesskabsretten.

Det er baggrunden for, at Kommissionen har udarbejdet et strategisk program for færdiggørelse, forvaltning og videreudvikling af det indre marked. Programmet blev forelagt i slutningen af 1993. Den grundlæggende idé i programmet er, at det indre marked ikke virkeliggøres blot ved at omsætte fællesskabslovgivningen til national lovgivning. Det kræver desuden, at man til stadighed sikrer, at lovgivningen overholdes, at den forstås på alle niveauer, og at Unionen formår at opfylde de nye krav, der opstår efterhånden som det indre marked udbygges. Kommissionen er først lige startet på at løse denne opgave.

I programmet foreslås der et administrativt samarbejde som en af de vigtigste faktorer, når det drejer sig om at få det indre marked til at fungere tilfredsstillende. Et sådant samarbejde findes allerede på visse områder, bl.a. veterinær og fytosanitær kontrol, farmaceutiske produkter, told og direkte beskatning. Resultaterne lægger op til, at Kommissionen indfører et lignende, men måske mindre omfattende samarbejde på andre områder. I sin resolution af 16. juni 1994 om indførelse af et administrativt samarbejde i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets lovgivning om det indre marked, opfordrer Rådet Kommissionen til at udbygge samarbejdet med medlemsstaternes kompetente myndigheder. I den forbindelse skal Kommissionen i begyndelsen af 1996 forelægge Rådet og Europa-Parlamentet en rapport om »samarbejdet mellem administrationerne vedrørende anvendelsen af lovgivningen om det indre marked« (25).

I forbindelse med det administrative samarbejde skal her nævnes to programmer for udveksling af tjenestemænd mellem medlemsstaterne, nemlig KAROLUS og MATTHEUS (for toldembedsmænd).

KAROLUS-programmet tager specielt sigte på at harmonisere fortolkningen af fællesskabsretten og anvendelsen heraf, navnlig for så vidt angår det indre marked.

Samtlige medlemsstater har nu deltaget i KAROLUS-programmet enten ved at sende deltagere eller være vært for deltagere fra de andre lande. Ved udgangen af september 1995 havde 181 ud af 270 godkendte udvekslinger fundet sted.

En række vigtige oplysninger om kontrollen med gennemførelsen af den fællesskabslovgivning, der er vedtaget vedrørende det indre marked, findes i den rapport om gennemførelsen, som Kommissionen forelægger på hvert ministerrådsmøde om det indre marked. Heri redegøres der for, hvor langt man i medlemsstaterne er nået med at få hvidbogens foranstaltninger samt anden lovgivning, der er af afgørende betydning for det indre markeds funktion, omsat til national lov. Pr. 31. december 1995 var situationen den, at 222 af de 276 foranstaltninger i henhold til den gældende hvidbog kræver nationale gennemførelsesbestemmelser i en eller flere medlemsstater. Medlemsstaterne har vedtaget 91,5 % af de nationale bestemmelser, der er nødvendige til gennemførelse af den pågældende lovgivning.

Der er dog fortsat forsinkelser inden for visse sektorer, især offentlige aftaler, nye teknologier, forsikringer samt intellektuel og industriel ejendomsret. Ofte skyldes forsinkelserne problemer i forbindelse med beslutningsprocessen på nationalt plan eller fællesskabsteksternes tekniske kompleksitet, hvilket undertiden fører til, at kun en del af de nødvendige nationale gennemførelsesbestemmelser vedtages. For at råde bod på denne situation følger Kommissionen systematisk, på samme måde som den gør det på andre områder, anvendelsen af reglerne og indleder i givet fald overtrædelsesprocedurer på grundlag af traktaten.

2. SITUATIONEN I DE FORSKELLIGE SEKTORER

2.1. Fjernelse af fysiske hindringer

2.1.1. Toldspørgsmål

På toldområdet er der fremsendt en begrundet udtalelse til Belgien vedrørende de afgifter, der opkræves til fordel for Fonds pour la Santé et la Production des Animaux (FSPA) ved forsendelse af levende dyr til andre medlemsstater, idet disse afgifter er at betragte som afgifter med tilsvarende virkning som eksporttold, og sådanne afgifter er forbudt i henhold til traktatens artikel 9 og 12.

Hvad angår den dom, der i 1994 blev afsagt i sagen »Kommissionen mod Italien« (26), har Kommissionen indledt en procedure på grundlag af traktatens artikel 171 for manglende efterkommelse af dommen. I dommen finder Domstolen det i strid med toldbestemmelserne om personer, der er bemyndiget til at foretage toldklarering, at toldklarererne har eneret til at repræsentere ladningsejeren, og at der kræves samme kvalifikationer af repræsentanter, hvad enten de er selvstændige erhvervsdrivende eller ansat i en virksomhed.

Den procedure, der er indledt over for Italien, fordi man her anvendte en fast importtoldsats for varer, for hvilke der opstår toldskyld i henhold til en national forsendelsesordning, er blevet henlagt, fordi Italien har opgivet denne forsendelsesmåde, nu da den nye EF-forsendelsesordning i tilknytning til det indre marked er trådt i kraft.

Desuden har Domstolen i 1995 truffet følgende tre vigtige præjudicielle afgørelser om forbud mod afgifter med tilsvarende virkning som told, idet de pågældende nationale afgifter anses for at være omfattet af dette forbud:

- I sin dom i »Dubois«-sagen (27)fandt Domstolen, at »en `depotafgift`, som har til formål at dække en privat virksomheds omkostninger ved, at denne påtager sig at bære de udgifter, der er forbundet med, at toldvæsenet og veterinærtjenesten, i det offentliges interesse, udfører deres opgaver, også selv om afgiften ikke er blevet pålagt af staten, men følger af en aftale, som den private virksomhed har indgået med sine kunder«, er i modstrid med traktatens artikel 9 og 12.

- I dommen i »Simitzi«-sagen (28) bekræftede Domstolen sin praksis fra »Legros-Lancry«-sagen, der vedrørte tildeling af havområder i de franske oversøiske departementer, i forbindelse med en værdiafgift, der opkræves både ved indførsel til og ved udførsel fra De Dodekanesiske Øer. Sådanne afgifter er fortsat forbudt i henhold til traktatens artikel 9 og 12, også selv om de anvendes i samhandelen mellem disse øer og den øvrige del af Grækenland.

- Endelig har Domstolen ved sin dom i »Aprile«-sagen (29) bekræftet og sammenfattet sin tidligere retspraksis vedrørende afgifter med tilsvarende virkning som told i samhandelen med tredjelande, idet den gør opmærksom på, at medlemsstaterne ikke ensidigt kan opkræve sådanne afgifter, der er uforenelige med toldområdets enhed og ensartetheden i den fælles handelspolitik, og endvidere gør opmærksom på, at hvis et sådant forbud findes enten i aftaler, som Fællesskabet har indgået med visse tredjelande, eller i forordninger om fælles markedsordninger for forskellige landbrugsvarer, så har forbuddet samme rækkevidde, som det er tillagt i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet.

2.1.1.1. >TABELPOSITION>

2.1.2. Fri bevægelighed for landbrugsvarer

Et af de grundlæggende principper for den fælles landbrugspolitik og de fælles markedsordninger er at sikre den fri bevægelighed for landbrugsvarer i det indre marked.

EF-Domstolen har gentagne gange slået fast, at traktatens artikel 30 og 34 er en integrerende del af de fælles markedsordninger, selv om det siden den 1. januar 1970 har været overflødigt udtrykkeligt at henvise til dem.

Kommissionen har fortsat holdt nøje øje med situationen for hurtigt at kunne fjerne hindringer for handelen med landbrugsvarer i Fællesskabet.

Før ophævelsen af de indre grænser var importkontrol den mest almindelige og den mest varierede form for handelshindring.

Siden oprettelsen af det indre marked og indførelsen af harmoniseringsinstrumenterne i den veterinære og fytosanitære sektor er der sket en væsentlig nedgang i antallet af nye overtrædelser, der skyldes svigtende kontrol i forbindelse med den interne handel med landbrugsvarer.

Blandt de få nyere sager af denne type, som Kommissionen har behandlet, skal nævnes, at den har forelagt Domstolen en række tyske foranstaltninger vedtaget i 1993, hvorved medlemsstaten i forbindelse med indførsel af visse former for fersk svinekød fra Danmark stillede en række krav, der ikke findes i fællesskabslovgivningen, og foretog systematisk kontrol i modstrid med traktatens artikel 30 og direktiverne 89/662/EØF og 91/497/EØF.

Hvad angår overtrædelser af lidt ældre dato er de blevet henlagt, da det er konstateret, at de implicerede medlemsstater har truffet de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme to domstolskendelser, der forbyder dels den italienske praksis med dobbelt kontrol inden for fiskerisektoren, dels kravet om forhåndsbevilling ved indførsel til Irland af tyre- og ornesæd.

Hvad angår sagen mod Italien, der vedrører gennemførelsen af direktiv 91/493/EØF, så har landet truffet de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme Domstolens dom (30), der forbyder kravet om systematisk kontrol med import af fisk fra andre medlemsstater samt fra Norge.

Hvad angår den anden sag vedrørende Irland, så har myndighederne i denne medlemsstat givet meddelelse om »Statutory Instrument« nr. 297 af 20. september 1994 og har således efterkommet Domstolens dom (31). Domstolen fastslog heri, at Irland, ved i forbindelse med import af tyre- og ornesæd at stille krav om bevilling samt indføre andre restriktioner har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler landet i henhold til traktatens artikel 30, forordning (EØF) nr. 805/68 og (EØF) nr. 827/68, direktiv 74/504/EØF samt afgørelse 88/124/EØF.

En del af de resterende problemer i forbindelse med den lovgivning, der er givet meddelelse om, er blevet løst.

Ud over disse spørgsmål, som man kan kalde traditionelle, har Kommissionen været stillet over for et langt mere usædvanligt problem, nemlig at importen af frugt og grønsager til Frankrig er blevet hindret som følge af hærværk begået af grupper af militante landmænd.

På baggrund af de tilbagevendende angreb på lastbiler, der transporterer spanske jordbær, uden at politiet gør den fornødne indsats for at hindre det, har Kommissionen forelagt sagen for Domstolen (sag C-265/95). Kommissionen mener nemlig, at de frie varebevægelser, som traktaten i princippet sikrer, pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af princippet om frie varebevægelser, herunder også forholdsregler rettet mod enkeltpersoner, der forsøger at hindre udøvelsen af denne rettighed.

Kommissionen mener, at de franske myndigheder, ved ikke at træffe de fornødne foranstaltninger for at bringe ovennævnte alvorlige hindring af den fri bevægelighed for landbrugsvarer til ophør, i alvorlig grad har tilsidesat de forpligtelser, der følger af de fælles markedsordninger og af traktatens artikel 30 sammenholdt med artikel 5.

2.2. Fjernelse af tekniske hindringer

2.2.1. Frie varebevægelser

2.2.1.1. Traktatens artikel 30 ff.

EF-traktatens artikel 30 ff. forbyder kvantitative indførsels- og udførselsrestriktioner samt foranstaltninger med tilsvarende virkning (32).

Det er Kommissionens opgave at sikre, at retsforskrifterne om det indre marked anvendes korrekt og dermed at kontrollere, at medlemsstaterne overholder bestemmelserne heri. Kommissionen bestræber sig derfor på at fjerne tekniske hindringer for samhandelen og udvikle instrumenter, der kan forhindre, at der skabes nye hindringer.

Kommissionens indsats

Ud af de ca. 1 270 sager, Kommissionens tjenestegrene har behandlet i 1995, er det blevet besluttet at henlægge 238, og kun i to tilfælde er det blevet besluttet at anlægge sag ved Domstolen. Der er således tale om flere sager end i 1994, men tallene viser, at Kommissionens fremgangsmåde, der er baseret på en stadig dialog med de nationale myndigheder, fortsat har givet gode resultater.

De tjenestegrene i Kommissionen, der står for kontrollen med, at disse bestemmelser overholdes, har holdt møder med myndighederne i otte medlemsstater for at drøfte verserende klager og overtrædelsesprocedurer og forsøge at finde mindelige løsninger i komplicerede sager. Det drejer sig om Spanien, Frankrig, Italien, Holland, Tyskland, Grækenland og, for første gang, Belgien, hvilket viser, at begge parter er opmærksomme på de positive resultater, dette samarbejde giver. Der er under disse møder fundet en løsning i mere end 60 af sagerne.

Da resultaterne af disse møder har været positive, fordi de vænner de forskellige nationale forvaltninger til, at de, når de fastsætter deres bestemmelser, skal tage hensyn til de grundlæggende principper i fællesskabsretten - f.eks. princippet om varernes frie bevægelighed - er denne praksis blevet udvidet til også at omfatte Østrig og vil i 1996 komme til at omfatte også Finland og Sverige.

De resultater, Kommissionen har opnået ved hjælp af »pakkemøderne«, kan illustreres med følgende karakteristiske eksempler:

- Den i Frankrig gældende ordning, hvorefter salgspriserne på tobaksvarer fastsættes administrativt, og som ikke var i overensstemmelse med Domstolens praksis, er blevet ophævet og erstattet med en ny ordning, hvorefter de priser, som frit fastsættes af fabrikanter og leverandører, skal godkendes.

- Ligeledes har de britiske myndigheder, for at bringe deres lovgivning i overensstemmelse med fællesskabsretten, vedtaget lovgivning om typegodkendelse af mikro-fly. Dette har gjort det lettere at importere sådanne fly, hvis de lovligt er blevet fremstillet eller markedsført i en anden medlemsstat under overholdelse af tilsvarende sikkerhedsforskrifter, eller hvis afprøvning af sådanne fly foretaget i en anden medlemsstat er foregået ved hjælp af metoder svarende til dem, der anvendes i Storbritannien.

Endvidere skal det understreges, at »pakkemøderne« muliggør en direkte kontakt mellem Kommissionens tjenestegrene og de regionale eller decentrale administrationer. Dialogen har f.eks. ført til væsentlige fremskridt for så vidt angår tilpasningen af den forvaltnings- og lovgivningspraksis, der blev anvendt på regionalt plan i Spanien, og som hindrede adgangen for varer fra andre medlemsstater til messer og udstillinger.

Som regel henlægges en sag, når en medlemsstat har ændret den omstridte lovgivning, så den stemmer overens med traktatens bestemmelser. Mens de venter på den formelle ændring, vedtager medlemsstaterne i mange tilfælde foreløbige foranstaltninger i form af f.eks. cirkulærer i det pågældende lands statstidende eller meddelelser offentliggjort i informationsblade fra de myndigheder, der står for anvendelsen af de pågældende bestemmelser. På den måde informeres de økonomiske beslutningstagere om, at de omstridte nationale bestemmelser skal fortolkes, så de er i overensstemmelse med princippet om frie varebevægelser, og at denne fortolkning vil blive lagt til grund ved de offentlige myndigheders anvendelse af dem. Sådanne cirkulærer kan også i nogle tilfælde sikre, at de nationale eller lokale myndigheder anvender fællesskabsretten korrekt. Som eksempel kan nævnes det cirkulære, som de italienske myndigheder har sendt til de regionale administrative myndigheder i Lombardiet, hvori der gøres opmærksom på de procedurer, der gælder for denne type kontrakter efter gennemførelsen af direktivet til national lovgivning.

Medlemsstaterne benytter sig også af meddelelser offentliggjort i statstidende, der supplerer eller klargør den nationale lovgivning, så den stemmer overens med fællesskabsretten. Efter et »pakkemøde« offentliggjorde de franske myndigheder således i Journal Officiel en meddelelse til importører af tankbiler, hvorefter gyldigheden af tests foretaget i en anden medlemsstat anerkendes, såfremt de er foretaget på en sådan måde, at der opnås et tilsvarende sikkerhedsniveau.

For at kunne varetage opgaverne på en sammenhængende og ensartet måde får Kommissionen støtte fra de nationale administrationer, idet de to parter samarbejder. Dette viser sig især, når Kommissionens tjenestegrene hjulpet af de nationale administrationer gennemfører horisontale undersøgelser med det formål at gøre status over de nationale bestemmelser i en bestemt økonomisk sektor. Der blev lavet 4 sådanne undersøgelser i 1995. De drejer sig om anvendelsen af traktatens artikel 30-36, sammenholdt med meddelelse 89/C 271/03 af 24. 10. 1989, på levnedsmiddelsektoren, om de nationale bestemmelser vedrørende parallelimport af lægemidler, om de nationale bestemmelser vedrørende parallelimport af pesticider og fytosanitære produkter og endelig om de nationale regler for handelen mellem medlemsstaterne med råguld til andet end monetære formål.

Kommissionens indsats har også et præventivt sigte. Den informationsprocedure, der blev indført ved direktiv 83/189/EØF (33), har i den forbindelse vist sig at være et nyttigt instrument for Kommissionen, når den opfordrer de nationale myndigheder til at indføje bestemmelser om gensidig anerkendelse i deres udkast til tekniske forskrifter. Sådanne bestemmelser forhindrer skabelsen af nye hindringer for samhandelen. Som eksempel kan nævnes de bestemmelser, som i Portugal indføjes i udkast til lovgivning om anerkendelse af tekniske forskrifter, der er gældende i de andre medlemsstater vedrørende fremstilling og anvendelse af vandfast beton eller vedrørende de betingelser, der gælder for fremstilling og markedsføring af cement.

EF-Domstolens retspraksis

Domstolens retspraksis bidrager til en ensartet og konsekvent anvendelse af fællesskabsretten. Det gælder i ganske særlig grad på det område, der dækkes af traktatens artikel 30 ff., idet det heri ikke defineres, hvad der forstås ved begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner«. Følgende domme skal nævnes:

- fjernsynsreklamer. Fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser (34)

Domstolen har vurderet, at EF-traktatens artikel 30 skal fortolkes derhen, at den ikke gælder i det tilfælde, hvor en medlemsstat, i den pågældende sag Frankrig, ved lov eller administrativt forbyder fjernsynsreklamer for distributionssektoren.

Under anvendelse af de kriterier, der blev fastlagt i dommen i Keck og Mithouard-sagen, gør Domstolen i den forbindelse opmærksom på, at en sådan foranstaltning ikke har til formål at styre varehandelen mellem medlemsstaterne, men at den vedrører en række salgsbetingelser, og at den i øvrigt anvendes uden hensyntagen til varens art og gælder alle erhvervsdrivende. Markedsføringen af varer fra andre medlemsstater påvirkes således på samme måde som indenlandske varer.

- fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester (35)

Domstolen har gjort opmærksom på, at Rådets direktiv 90/642/EØF om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester på og i visse produkter af vegetabilsk oprindelse ikke er til hinder for, at der i en national lovgivning, i dette tilfælde i den italienske, fastsættes maksimalgrænseværdier for rester af chlorpropham og propham på kartofler samt regler for kontrol med overholdelsen af disse grænseværdier. Domstolen understreger dog, at en sådan lovgivning naturligvis skal være i overensstemmelse med traktatens artikel 30 og 36.

- import af et narkotisk middel (diacetylmorfin) (36)

Domstolen har vurderet, at traktatens artikel 30 finder anvendelse på en national - i dette tilfælde britisk - praksis, der består i at forbyde import af narkotiske midler. Endvidere kan et importforbud ikke tillades i henhold til artikel 36, hvis det er begrundet i behovet for at sikre en virksomheds fortsatte eksistens. Forbuddet kan derimod være omfattet af undtagelsen i artikel 36, når beskyttelsen af menneskers liv og sundhed nødvendiggør en sådan import, og dette ikke kan opnås lige så effektivt ved restriktive foranstaltninger for samhandelen inden for Fællesskabet.

- forarbejdet mælk til spædbørn - udelukkende salg gennem apoteker (37)

Domstolen har vurderet, at en lovgivning, der bevirker en begrænsning af de erhvervsdrivendes frie erhvervsudøvelse, uden at ordningen angår selve varernes kendetegn, vedrører bestemte former for salg af visse varer, idet den forbyder salg andetsteds end i apoteker af spædbørnsmælk og således generelt fastlægger de salgssteder, hvorfra disse produkter kan afsættes.

- produktemballage, som vil kunne begrænse retten til frit at fastsætte videresalgspriser, og som vil kunne vildlede forbrugerne (38)

Domstolen har vurderet, at et forbud som det tyske mod at markedsføre et produkt, hvis emballage er forsynet med en reklame, skønt det er generelt og således gælder alle produkter, er at betragte som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i den i artikel 30 forudsatte betydning. Et sådant forbud rammer nemlig markedsføringen i en medlemsstat af varer, der er forsynet med de samme reklameangivelser som dem, der lovligt anvendes i andre medlemsstater. Et sådant forbud udgør en hindring for samhandelen inden for Fællesskabet, da det kan tvinge importørerne til at anvende forskellige emballager for deres produkter, alt efter hvor disse skal bringes i omsætning, med heraf følgende yderligere udgifter til emballage og reklame.

Som det fremgår bevirker den systematiske anvendelse af de kriterier, der blev fastlagt gennem Keck og Mithouard-dommen, at en række lovgivninger udelukkes fra artikel 30's anvendelsesområde.

2.2.1.2. De forebyggende bestemmelser i direktiv 83/189/EØF

Den informationsprocedure, der er indført ved direktiv 83/189/EØF, som ændret ved direktiv 88/182/EØF, er af afgørende betydning for forebyggelsen af handelshindringer og for informationsudvekslingen. Direktivet forpligter medlemsstaterne til som led i informationsproceduren at lade forslag til tekniske forskrifter underkaste kontrol, inden retsakten vedtages endeligt. Tekniske forskrifter udfærdiget som led i gennemførelsen af fællesskabsdirektiver i national ret er undtaget fra denne procedure.

Kommissionen har modtaget 382 (39) forslag til tekniske forskrifter, som er blevet behandlet af de relevante tjenestegrene i Kommissionen (mod 385 (40) i 1993 og 389 i 1994). Tallene viser, at medlemsstaterne, til trods for, at det indre marked var gennemført ved udgangen af 1992, fortsat vedtager et hav af tekniske forskrifter. De mange forskrifter kan bringe opretholdelsen af det indre marked i fare og formindske de fordele, som dette marked giver samtlige erhversdrivende.

Blandt de 382 meddelelser, der er modtaget, er der afgivet udførlig udtalelse om 41 (41) af disse, gående ud på, at de foreslåede bestemmelser skal ændres, så overtrædelser af fællesskabsretten fjernes eller så de hindringer for varernes fri bevægelighed, de kunne tænkes at medføre, begrænses. Medlemsstaterne har for deres vedkommende afgivet 43 (42) udførlige udtalelser. I tre tilfælde (43) meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at foreslå harmoniserede fællesskabsbestemmelser, og anmodede derfor de pågældende medlemsstater om at udsætte vedtagelsen af den ændrede nationale foranstaltning i et år. I ingen tilfælde blev foranstaltningen udsat i et år, fordi den vedrørte et område, der var dækket af et forslag til direktiv eller forordning, som allerede var forelagt Rådet.

Siden 1989 har Kommissionen sikret overholdelsen af meddelelsesforpligtelsen ved systematisk at gennemgå samtlige medlemsstaters officielle publikationer. Hvis Kommissionen konstaterer en overtrædelse af direktiv 83/189/EØF, indleder den en overtrædelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 169.

I 1995 blev der registreret ca. 2 240 nationale lovbestemmelser, hvoraf ca. 30 % er tekniske forskrifter, der ikke er fremsendt meddelelse om i overensstemmelse med direktivet, eller som ligger uden for dets anvendelsesområde. Efter at have undersøgt, om forskrifterne burde have været meddelt i henhold til direktivet, blev der i 1993 indledt 31 overtrædelsesprocedurer, mens der i 2 tilfælde blev anlagt sag ved Domstolen.

2.2.2. Status over gennemførelsen af direktiverne inden for de enkelte sektorer som led i etableringen af fri bevægelighed for varer

2.2.2.1. Levnedsmidler

Kommissionens tjenestegrene har undersøgt en snes tilfælde, hvor foranstaltningerne til gennemførelse af direktiver og forordninger på dette område ikke var tilfredsstillende. I alle disse tilfælde har der været en uformel brevveksling mellem de ansvarlige tjenestegrene og de pågældende medlemsstaters myndigheder. Der er endnu ikke indledt overtrædelsesprocedurer.

Visse overtrædelser drejer sig om utilfredsstillende anvendelse af direktiv 79/112/EØF om mærkning af levnedsmidler. Som eksempel kan nævnes følgende tilfælde:

I direktiv 79/112/EØF er anført en udtømmende liste over de angivelser, der skal findes på etiketterne på levnedsmidler (salgsnavn, liste over ingredienser, nettovægt osv.). En medlemsstat kan imidlertid finde det nødvendigt at stille krav om andre angivelser på etiketterne, som ikke er omhandlet i direktivet, for at sikre bedre information af forbrugerne. Da et sådant ensidigt krav kan udgøre en hindring for samhandelen mellem medlemsstaterne, bestemmes det i direktiv 79/112/EØF, at medlemsstaten i dette tilfælde skal give Kommissionen og de øvrige medlemsstater meddelelse om den påtænkte foranstaltning. Kommissionen undersøger dernæst forslaget og kan modsætte sig, at det vedtages. To medlemsstater har gjort sig skyldig i en overtrædelse, idet de ikke har fulgt meddelelsesproceduren i henhold til direktiv 79/112/EØF.

2.2.2.2. >TABELPOSITION>

2.2.2.3. Lægemidler

Gennemførelsen er blevet forbedret. Der er dog stadig problemer med direktiverne om homøopatisk medicin. Der er også en række generelle problemer vedrørende fortolkningen af direktiv 65/65/EØF og 75/319/EØF, i det omfang disse direktiver indvirker på den nye lovgivning, der består af forordning (EØF) 2309/93 og direktiv 93/39/EØF, 93/40/EØF og 93/41/EØF. Der er tale om følgende to særlige emner:

a) definition af lægemidler og grænseprodukter og

b) forenklet ansøgning om markedsføringsbevilling for lægemidler, der i hovedtræk ligner et middel, hvortil der allerede er givet bevilling (borderline products).

For at tackle disse emner og direktivernes stadig større kompleksitet, der bl.a. skyldes, at nyere lovgivning indeholder ændringer af tidligere direktiver, vil der blive lavet en kodificering af hele lægemiddellovgivningen, både den human- og den veterinærmedicinske. Kodificeringen vil klargøre lovgivningen og i sidste ende betyde en mere effektiv gennemførelse.

2.2.2.4. >TABELPOSITION>

2.2.2.5. Kemiske produkter

Gennemførelsen af de direktiver, der er vedtaget på dette område, giver ikke anledning til særlige problemer. Der er kun indledt et begrænset antal overtrædelsesprocedurer på grund af manglende meddelelse og manglende overensstemmelse.

Noget særligt bemærkelsesværdigt ved harmoniseringen af begrænsningerne i brugen af farlige stoffer er, at det er det første område, hvor medlemsstaterne har anmodet om undtagelser i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4. Formålet med disse undtagelser er at opretholde en intern lovgivning, der er mere restriktiv end de beskyttelsesniveauer, der er fastsat i de forskellige direktiver om ændring af »moder«-direktivet 76/769/EØF.

Tyskland og Holland har anmodet Kommissionen om sådanne undtagelser, nemlig vedrørende begrænsninger i brugen af creosot, der er omfattet af direktiv 94/60/EF (14. ændring af direktiv 76/769/EØF om begrænsninger i forbindelse med markedsføring og brug af visse farlige stoffer). Desuden har Danmark og Holland anmodet om fritagelser for pentachlorphenol, sager som for øjeblikket behandles af de relevante tjenestegrene.

2.2.2.6. >TABELPOSITION>

2.2.2.7. Motorkøretøjer, traktorer og motorcykler

Gennemførelsen af direktiverne på dette område foregår uden problemer. De forsinkelser, der er konstateret med gennemførelsen, vedrører navnlig Belgien og Finland.

Eftersom reglerne på dette område er meget detaljerede og tekniske i deres indhold, henviser flere medlemsstater simpelthen til fællesskabsretsakten i deres egen statstidende, hvilket letter såvel gennemførelsen som kontrollen med, at der er overensstemmelse med fællesskabsretten. Der forekommer forsinkelser, som dog sjældent er på mere end nogle få måneder og som regel skyldes, at der er en meget kort frist til gennemførelsen.

De fleste sager vedrørende manglende meddelelse er blevet henlagt, efter at der er modtaget meddelelse om de nationale gennemførelsesbestemmelser nogle måneder efter fristens udløb. Hvad angår overtrædelser, der består i ukorrekt gennemførelse, har der kun været få tilfælde, og de er som regel blevet bragt i orden, efter at Kommissionen har sendt en åbningsskrivelse. Ud af de fire overtrædelsesprocedurer, der er blevet gennemført i år, blev to sager, der havde at gøre med rent tekniske vanskeligheder, henlagt allerede året efter, at klagen var modtaget. De to andre sager, der vedrører ukorrekt anvendelse af direktiverne om emissioner af forurenende luftarter set i relation til traktatens artikel 30 og 36, er ved at blive behandlet.

2.2.2.8. >TABELPOSITION>

2.2.2.9. Byggevarer

Belgien er den eneste medlemsstat, der ikke har vedtaget nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiv 89/106/EØF. Kommissionen har derfor forelagt sagen for Domstolen. Der er i øvrigt et særligt problem med Østrig, fordi dette land er en forbundsstat (det vil sige, at det er delstaterne, der skal gennemføre fællesskabslovgivningen, og det er der nogle, der ikke har gjort).

I øvrigt anvendes bestemmelserne i dette direktiv nu til at undersøge visse former for praksis, der er gjort opmærksom på gennem klager, og som vedrører handelshindringer. Sådanne forhold blev tidligere kun undersøgt med udgangspunkt i traktatens artikel 30-36.

2.2.2.10. Udstyr (mekanisk udstyr, personlige værnemidler, færdigpakninger, metrologi, elektronik og medicinsk apparatur)

De fleste af direktiverne på dette område er direktiver efter den »nye fremgangsmåde«. I disse direktiver nøjes man med at fastsætte de vigtigste sikkerhedskrav samt de bestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at de produkter, der markedsføres og overgives til fri omsætning, er sikre.

Gennemførelsesgraden har været ret tilfredsstillende, navnlig når det tages i betragtning, at fællesskabsteksterne på dette område er meget tekniske.

De forsinkelser, der fortsat gør sig gældende i forbindelse med gennemførelsen, skyldes i de fleste tilfælde den nationale lovgivningsproces eller problemer med fortolkning af teksterne. Trods disse forsinkelser og selv i tilfælde, hvor gennemførelsen er ufuldstændig, har der ikke været hindringer for produkter, der er i overensstemmelse med direktiverne.

2.2.2.11. >TABELPOSITION>

2.2.3. Fri bevægelighed for personer, etableringsret og stemmeret

2.2.3.1. Forbud mod forskelsbehandling

Der er en række overtrædelsesprocedurer i gang over for flere medlemsstater vedrørende anvendelsen af forordning (EØF) nr. 1612/68 om fri bevægelighed for arbejdstagere.

Den sag, der i 1994 blev anlagt ved Domstolen mod Grækenland vedrørende de betingelser, statsborgere fra andre medlemsstater skal opfylde for at kunne undervise i et fremmedsprog, hvor formålet er at sikre adgang til dette erhverv for alle fællesskabsborgere, verserer stadig for Domstolen (44). Der er anlagt en ny sag mod Grækenland på grundlag af artikel 171 med henblik på at få landet til at efterleve Domstolens dom.

En anden sag - mod Belgien - verserer stadig for Domstolen, fordi der i den belgiske lovgivning diskrimineres mod unge jobsøgende, der har gennemført studier i en anden medlemsstat, og som derfor ikke modtager den indslusningsydelse, der er en betingelse for at kunne få visse jobs i Belgien.

På baggrund af Domstolens dom i sag C-47/93 (45) har Kommissionen sendt Belgien en åbningsskrivelse på grundlag af traktatens artikel 171 vedrørende finansieringen af de belgiske universiteter, når det drejer sig om at modtage studerende fra de andre medlemsstater, der opholder sig i Belgien udelukkende med det formål at følge universitetskurser.

Der verserer en anden sag mod Belgien, hvor der er afgivet en begrundet udtalelse. Det drejer sig i dette tilfælde om tildeling af stipendier i henhold til et statsligt udvekslingsprogram mellem Belgien, Luxembourg og USA.

Grækenland har fået to begrundede udtalelser på grund af diskrimination på grundlag af nationalitet. Sagerne vedrører spørgsmålet om status som børnerig familie (med henblik på tildeling af visse ydelser) og adgangen til beskæftigelse som speciallæge.

Der er endvidere sendt begrundede udtalelser til Frankrig vedrørende diskrimination på grundlag af nationalitet i forbindelse med tildeling af uddannelsestillæg til lærere og diskrimination mod førtidspensionerede grænsearbejdere, og til Tyskland vedrørende ukorrekt anvendelse af fællesskabsreglerne om ophold for statsborgere fra Fællesskabet.

Der er sendt en begrundet udtalelse til Det Forenede Kongerige, der ikke anerkender reduktion af indskrivningsgebyrer ved universiteter eller stipendier til ægtefæller som sociale ydelser for EF-arbejdstagere.

Kommissionen har fundet, at den nye luxembourgske lovgivning om graviditets- og moderskabsydelser er i overensstemmelse med fællesskabsretten i henhold til Domstolens dom af 10. marts 1993 i sag C-111/91, og har derfor besluttet at henlægge den påbegyndte overtrædelsesprocedure.

På skatteområdet har Domstolen afsagt dom (46) i sagen Kommissionen mod Luxembourg vedrørende den endelige afskaffelse af lønbeskatningen for arbejdstagere, der ikke har bopæl i landet. Domstolen har givet Kommissionen medhold i klagen.

Endelig er der sendt en åbningsskrivelse på grundlag af traktatens artikel 171 til Belgien vedrørende indrømmelse af visse sociale ydelser (garanteret social mindsteydelse, ydelser til handicappede) (47).

2.2.3.2. Indrejse og ophold

Hvad angår opholdsretten for pensionerede arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende (direktiv 90/365/EØF) og ikke-erhvervsaktive personer (direktiv 90/364/EØF), har Kommissionen i år indgivet en klage mod Tyskland for manglende meddelelse af gennemførelsesbestemmelser til disse direktiver. Hvad angår direktiv 93/96/EF er der med samme begrundelse sendt en begrundet udtalelse til Tyskland.

Kommissionen har indgivet en klage mod Belgien på grund af forskelsbehandling for så vidt angår betingelserne for udstedelse af opholdstilladelse.

2.2.3.3. >TABELPOSITION>

2.2.3.4. Valgret og valgbarhed

I henhold til direktiv 93/109/EF om valgret og valgbarhed i forbindelse med valg til Europa-Parlamentet har unionsborgere, der har bopæl i en medlemsstat, hvor han ikke er statsborger, kunnet stemme og opstille som kandidater ved valget til Europa-Parlamentet i juni 1994. En rapport om anvendelsen af dette direktiv ved det pågældende valg er nu under udarbejdelse.

Den 17. september 1995 blev der i Sverige afholdt valg til Europa-Parlamentet, og heri deltog statsborgere fra andre medlemsstater med bopæl i Sverige.

2.2.3.5. Faglige rettigheder

På baggrund af Domstolens dom i sag C-118/92 (48) om EU-arbejdstageres valgbarhed ved valg til fagforeningsorganer, har Luxembourg vedtaget en ny lovgivning, der er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

2.2.3.6. Adgang til ansættelse i den offentlige administration

I flere år har Kommissionen systematisk arbejdet på at få de fire såkaldte prioriterede sektorer inden for den offentlige administration åbnet for Unionens borgere (undervisning i offentlige uddannelsesinstitutioner, forskning med civile formål, de operationelle dele af det offentlige sundhedsvæsen og organer med ansvar for forvaltning af kommercielle tjenester) (49). Dette har resulteret i, at der er indledt en række overtrædelsesprocedurer.

For Domstolen verserer der stadig en række sager mod Belgien, Luxembourg og Frankrig.

Lovgivningsarbejdet har udviklet sig positivt i Italien (hvor der er vedtaget tre lovtekster) og i Spanien, der på alle fire områder har vedtaget en lovgivning, der er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

Endelig skal det nævnes, at den systematiske indsats på de fire prioriterede områder har haft en afsmittende virkning på andre områder, idet anvendelsesområdet for visse love (den franske fra juli 1991 og den tyske fra december 1993) ikke er begrænset til de prioriterede områder, men i princippet gælder disse landes offentlige tjeneste generelt.

2.2.3.7. Social sikring af vandrende arbejdstagere

Det Forenede Kongeriges myndigheder i Gibraltar har besluttet at opløse »Social Insurance Fund« med virkning fra den 1. januar 1994. En stor del af de mennesker, der berøres af denne beslutning, er tidligere vandrende arbejdstagere. Kommissionen har modtaget over 6 500 klager fra de implicerede.

I betragtning af de fællesskabsretlige principper, det her drejer sig om, nemlig princippet om ligebehandling og om bevarelse af rettigheder, man har erhvervet eller er ved at erhverve (anvendelse af forordning (EØF) nr. 1408/71) - og konsekvenserne heraf for arbejdskraftens fri bevægelighed inden for Fællesskabet, har Kommissionen sendt en begrundet udtalelse til de britiske myndigheder.

2.2.3.8. Anerkendelse af eksamensbeviser

Domstolens retspraksis

Blandt de domme, som Domstolen har afsagt på dette område, skal nævnes en dom, hvorved Italien blev dømt for ukorrekte gennemførelsesbestemmelser til direktiverne 78/686/EØF og 78/687/EØF om tandlæger (50).

Hvad angår de overtrædelsesprocedurer, der er indledt på grundlag af traktatens artikel 171, skal nævnes:

- Der er sendt en begrundet udtalelse 171 til Belgien for manglende efterlevelse af dommen af 16. maj 1991 (C-167/90), hvorved Belgien blev dømt for ukorrekt transformering af direktiverne 85/432/EØF og 85/433/EØF om farmaceuter.

- »Frontistiria«-sagen (sag om privatskoler i Grækenland): som følge af dommen i sag C-147/86, hvorved Grækenland blev dømt for overtrædelse af traktatens artikel 48, 52 og 59, idet myndighederne forbyder statsborgere fra andre medlemsstater at oprette »frontistiria« og private musik- og danseskoler, og dommen af 30. januar 1992 (sag C-328/90), hvorved Grækenland blev dømt på ny, har Grækenland ændret sin lovgivning. Den nye lovgivning fjerner imidlertid ikke den forskelsbehandling, der var genstand for Domstolens to ovennævnte domme. Kommissionen har derfor besluttet på ny at indlede en procedure i henhold til artikel 171.

- Der er blevet indledt en række artikel 171-procedurer vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser for turistførere i Italien og Frankrig (51).

Desuden skal nævnes følgende sager:

- Som følge af dommen i sag C-375/92 (52) mod Spanien vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser for turistførere, er der i visse autonome områder vedtaget nye dekreter om udøvelsen af det pågældende erhverv. Kommissionen er i færd med at undersøge, om de nye lovtekster er i overensstemmelse med Domstolens dom.

- Grækenland har efterlevet Domstolens dom af 26. februar 1991 om fri udveksling af tjenesteydelser for turistførere, men der er fortsat nogle mindre problemer, der skal løses.

Nationale gennemførelsesbestemmelser

Den 3. august vedtog Kommissionen direktiv 95/43/EF om ændring af bilag C og D til Rådets direktiv 92/51/EØF om en ny generel ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser.

Domstolen har dømt Grækenland (sag C-365/93) (53) og Belgien sag (C-316/94) (54) for manglende underretning om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 89/48/EØF om den første generelle ordning. De to medlemsstater har imidlertid stadig ikke fuldendt gennemførelsen af direktivet. De har fået tilsendt et brev om de forpligtelser, der følger af nævnte domme.

Hvad angår Rådets direktiv 92/51/EØF, der supplerer direktiv 89/48/EØF, er der indledt procedurer for manglende gennemførelse i henhold til traktatens artikel 169 mod Grækenland, Belgien, Portugal, Irland og Storbritannien.

Manglende overensstemmelse og ukorrekt anvendelse af direktiverne

Kommissionen har fået forelagt ca. 40 klager på grund af restriktioner i modstrid med traktatens artikel 52 og 59 samt direktiverne om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser i erhvervsmæssig sammenhæng. Nogle af klagerne har ført til, at der er indledt overtrædelsesprocedurer, andre er blevet henlagt.

En række procedurer mod medlemsstater for ukorrekt gennemførelse eller anvendelse af direktiverne er blevet videreført. F.eks. kan nævnes:

- gennemførelsen af direktiv 89/48/EØF vedrørende lærererhvervet i Tyskland og Frankrig

- sagen mod Tyskland vedrørende adgang til tandlægeerhvervet (der stilles krav, som ikke findes i tandlægedirektiverne, som betingelse for at blive optaget i sygesikringens tandlægeregister, hvis den pågældende tandlæges eksamensbevis ikke er tysk, men dog i overensstemmelse med direktiverne)

- sagen mod Spanien, der tillader, at tandlæger med eksamensbeviser fra spansktalende lande i Syd- og Mellemamerika, hvis tandlægeuddannelse ligger klart under direktivets niveau, etablerer sig i Spanien, en sag, som allerede blev omtalt i den foregående beretning.

- sagen mod Spanien vedrørende den spanske lovgivning til gennemførelse af direktiverne om arkitekter, hvorved der indføres restriktioner for, i hvor lang en periode der må præsteres tjenesteydelser i Spanien.

- nye overtrædelsesprocedurer på grundlag af direktiv 89/48/EØF. En af dem vedrører Spanien, der kun delvis har gennemført direktivets bestemmelser om egnethedsprøven for dette erhverv. En anden vedrører Italien, der ikke har sikret de proceduremæssige garantier, der kræves i henhold til direktivet.

Endelig har Kommissionen besluttet at henlægge klagerne mod Frankrig og Holland, idet de to lande har fjernet den eksisterende forskelsbehandling over for advokater uddannet i en anden medlemsstat.

2.2.3.9. >TABELPOSITION>

2.2.3.10. Selvstændige handelsagenter

Direktiv 86/653/EØF om selvstændige handelsagenter er blevet gennemført i samtlige medlemsstater.

2.2.4. Fri udveksling af tjenesteydelser

2.2.4.1. Den audiovisuelle sektor

Samtlige medlemsstater har vedtaget nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiv 89/552 om fjernsyn uden grænser.

Som følge af Kommissionens indsats ser det ud til, at de fleste af de problemer, der er opstået i forbindelse med gennemførelsen (tvetydig formulering af de nationale bestemmelser eller forkert fortolkning), nu er ved at blive løst. Der er dog fortsat grundlæggende problemer med Belgien og Storbritannien vedrørende artikel 2 (forudgående godkendelse af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater, manglende overholdelse af rangordenen mellem kriterierne til bestemmelse af en medlemsstats kompetence) og vedrørende artikel 4 og 5 om fremme af europæiske værker (udstedelse af britiske licenser til radiospredningsorganer, som ikke overholder bestemmelserne).

Kommissionen overvåger til stadighed situationen for at sikre, at direktivets bestemmelser rent faktisk anvendes, og anvendes korrekt. På grund af de mange klager har Kommissionen især holdt et vågent øje med, at reglerne om reklame og sponsorering samt beskyttelse af mindreårige faktisk overholdes.

2.2.4.2. Telekommunikation

Samtlige medlemsstater har givet meddelelse om nationale gennemførelsesbestemmelser til de tre direktiver om frekvenser, nemlig 87/372/EØF-GSM, 90/544/EØF- Ermes og 91/287/EØF-DECT. Efter en gennemgang af de meddelte nationale gennemførelses-bestemmelser har Kommissionen vurderet, at de meddelte bestemmelser opfylder kravene i fællesskabsretten. Kommissionen er i færd med at undersøge, hvorvidt de bestemmelser, som de nye medlemsstater (Finland, Sverige og Østrig) har givet meddelelse om, er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

Beslutning 91/396/EØF om indførelse af »112« som fælles europæisk alarmnummer er endnu ikke gennemført i visse medlemsstater. I henhold til beslutningens artikel 2 skal medlemsstaterne senest den 31. december 1992 have indført »112« parallelt med eventuelle eksisterende nationale alarmnumre. For øjeblikket har syv medlemsstater (Belgien, Danmark, Finland, Luxembourg, Storbritannien, Tyskland og Østrig) truffet foranstaltninger, der sikrer gennemførelsen af denne beslutning. Fem andre (Frankrig, Holland, Irland, Italien og Sverige) har anmodet Kommissionen om udsættelse indtil den 31. december 1996 (55) under henvisning til tekniske og finansielle vanskeligheder. Indførelsen af alarmnummeret »112« er i Grækenland, Portugal og Spanien stødt på administrative vanskeligheder (kompetencefordelingen mellem forskellige ministerier).

I øvrigt har ti medlemsstater (Belgien, Danmark, Grækenland, Holland, Luxembourg, Irland, Italien, Portugal, Storbritannien og Tyskland) allerede indført »00« som fælles præfiks for telefonopkald til udlandet og overholder således forpligtelsen i beslutning 92/264/EØF. Frankrig har i overensstemmelse med beslutningens artikel 3, stk. 2, givet Kommissionen meddelelse om en række særlige tekniske og organisatoriske problemer og derfor anmodet om en forlængelse af fristen for indførelse af ovennævnte fælles præfiks. Finland, Sverige og Østrig havde meddelt ESA, at de havde brug for en forlængelse af fristen for gennemførelse af lovteksten (henholdsvis oktober 96, slutningen af 98 og december 97). Spanien har stadig ikke meddelt oplysninger om gennemførelsen af beslutningen.

Samtlige medlemsstater har nu gennemført ONP-rammedirektivet (90/387/EØF), der indeholder de grundlæggende principper for adgangen til offentlige telenet og -tjenester, og som således sikrer harmoniserede og klart definerede betingelser, der er anerkendt i hele EU.

Kommissionens tjenestegrene har gennemgået de nationale gennemførelsesbestemmelser, der er meddelt af ti medlemsstater (Belgien, Danmark, Frankrig, Holland, Irland, Italien, Portugal, Spanien, Storbritannien og Tyskland) vedrørende gennemførelsen af det første særdirektiv vedrørende ONP, nemlig direktiv 92/44/EØF. De af Frankrig, Danmark og Storbritannien meddelte bestemmelser er i overensstemmelse med fællesskabsretten. De andre tekster, der er givet meddelelse om, er udtryk for en delvis og ufuldstændig transformering af direktivet. Overtrædelsesprocedurer er (eller vil blive) indledt over for de pågældende medlemsstater. Meddelelserne fra Finland, Sverige og Østrig er for øjeblikket ved at blive undersøgt af Kommissionen.

Domstolen har vurderet, at Grækenland og Luxembourg, da de ikke har vedtaget gennemførelsesbestemmelser, har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til EF-traktatens artikel 189 (56).

I øvrigt har Domstolen fået forelagt et præjudicielt spørgsmål i henhold til traktatens artikel 177 (57) vedrørende anvendelse af direktivet i Det Forenede Kongerige. Sagen, der normalt kaldes »BT-sagen«, giver Domstolen mulighed for at definere direktivets anvendelsesområde og fastlægge fortolkningen af visse af bestemmelserne deri (artikel 3-10).

Hvad angår meddelelser om nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiv 91/263/EØF, har fem medlemsstater vedtaget bestemmelser, der omfatter hele direktivet (Danmark, Frankrig, Italien, Portugal og Storbritannien). Meddelelserne fra Nederlandene, Spanien og Tyskland vidner om delvis og ufuldstændig gennemførelse. Derfor er der indledt overtrædelsesprocedurer mod disse tre medlemsstater. De nationale gennemførelsesbestemmelser, som er meddelt af Finland, Sverige og Østrig, er for øjeblikket ved at blive undersøgt.

Domstolen har dømt Belgien og Grækenland for ikke at have meddelt tekster om gennemførelse af direktivet i national lovgivning (58).

Direktiv 91/263/EØF er blevet ændret ved artikel 11 i direktiv 93/68/EØF om indførelse af fælles forkortelser og regler for EF-mærkning af produkter. Hidtil har fire medlemsstater meddelt Kommissionen nye lovtekster til gennemførelse af bestemmelserne om mærkning (Danmark, Frankrig, Portugal og Storbritannien).

Det nye direktiv 93/97/EØF om udvidelse af anvendelsesområdet for direktiv 91/263/EØF til at omfatte jordstationsudstyr for satellitkommunikation, trådte i kraft den 1. maj 1995. Syv medlemsstater (Danmark, Finland, Frankrig, Holland, Storbritannien, Sverige og Tyskland), har givet Kommissionen meddelelse om deres nationale gennemførelsesbestemmelser.

2.2.4.3. >TABELPOSITION>

2.2.4.4. Finansielle tjenesteydelser

Dialogen med de nationale myndigheder

For at styrke det administrative samarbejde og finde hurtige løsninger på problemerne har Kommissionen holdt regelmæssig kontakt med de nationale myndigheder, både inden for rammerne af institutionelle udvalg (det rådgivende udvalg for banklovgivning, forsikringsudvalget, »Undertakings for Collective Investment in Transferable Securities Committee« UCITS) og i ad hoc-fortolkningsgrupper på bankområdet, arbejdsgruppen vedr. fortolkning af forsikringsdirektiverne, fortolkningsgruppen for direktivet om kravene til kapitalgrundlag osv.) eller i grupper på højt niveau (»High Level Security Supervisors Comittee« på værdipapirområdet).

Åbningsskrivelser og begrundede udtalelser

- Indledning af nye procedurer: På forsikringsområdet har overtrædelse af traktatens artikel 52 og 59 givet anledning til, at Kommissionen har indledt 13 nye overtrædelsesprocedurer (heraf 6 på grundlag af klager og 7 opdaget af Kommissionen selv). På bankområdet har Kommissionen indledt 4 overtrædelsesprocedurer (2 på grundlag af formelle klager, 2 tilfælde opdaget af Kommissionen selv) og henlagt 5 klager uden yderligere behandling. Det skal bemærkes, at det antal procedurer, der officielt blev indledt i 1995, steg betydeligt i forhold til 1994.

- Begrundede udtalelser: En lang række overtrædelsesprocedurer har nu nået det stadium, hvor der afgives en begrundet udtalelse. De fleste (men ikke alle, jf. nedenstående) vedrører manglende meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser på forsikringsområdet.

Følgende tilfælde fortjener nærmere omtale:

- Der blev den 3. august 1995 sendt Luxembourg en begrundet udtalelse, fordi landets lovgivning ikke er i overensstemmelse med traktatens artikel 59. Det vigtigste klagepunkt er, at der i den luxembourgske lovgivning stilles krav om, at direktører, befuldmægtigede, inspektører, agenter og mæglere og alle andre, der beskæftiger sig med forsikringer, skal være bosat i Luxembourg, hvilket gør det umuligt at udøve denne form for virksomhed i overensstemmelse med princippet om fri udveksling af tjenesteydelser.

- Med hensyn til gennemførelse af direktiver på forsikringsområdet verserer der for Domstolen en række overtrædelsesprocedurer for manglende meddelelse. Det drejer sig om sagerne mod tre medlemsstater (Grækenland, Irland og Spanien) vedrørende direktiv 91/371/EØF (»schweizer-aftalen«) og sagerne mod 4 medlemsstater (Belgien, Grækenland, Italien og Spanien) vedrørende direktiv 91/674/EØF (årsregnskaber og konsoliderede regnskaber for forsikringsselskaber).

- På bankområdet har Kommissionen sendt to begrundede udtalelser til Tyskland, da den tyske lovgivning til gennemførelse af direktiverne 92/121/EØF om kreditinstitutters store engagementer og 92/30/EØF om tilsyn på konsolideret grundlag først træder i kraft den 31. december 1995, dvs. med henholdsvis to og tre års forsinkelse i forhold til gennemførelsesfristen.

- Hvad angår direktiverne 92/49/EØF og 92/96/EØF (tredje direktiv om henholdsvis livsforsikring og skadesforsikring) skal det nævnes, at selv om de fleste af medlemsstaterne allerede har meddelt deres gennemførelsesbestemmelser, så er gennemførelsen og anvendelsen af disse direktiver ikke fuldstændig. Der er således flere tilfælde af delvis eller ufuldstændig gennemførelse. Det gælder f.eks. Spanien, der i december 1995 gav meddelelse om en rammelov, der kun delvis gennemfører direktiverne 90/232/EØF, 91/371/EØF, 91/674/EØF, 90/618/EØF (forsikringer for køretøjer), 90/619/EØF (andet direktiv om livsforsikringer), 92/49/EØF og 92/96/EØF. Ingen af de sager, der i den forbindelse er anlagt mod Spanien, har kunnet henlægges.

- Endelig skal nævnes henlæggelsen af sager om manglende meddelelse i forbindelse med direktiv 91/308/EØF (hvidvaskning af penge) og direktiv 91/619/EØF (Irland), af direktiv 91/371/EØF, 92/96/EØF og 92/49/EØF (Belgien), af direktiv 92/96/EØF og 92/49/EØF (Italien, Luxembourg og Irland), af direktiv 91/674/EØF (Danmark, Luxembourg og Tyskland) og af direktiv 91/308/EØF og 92/30/EØF (Grækenland).

Domstolen har endnu ikke afsagt dom i overtrædelsesproceduren mod Italien vedrørende den såkaldte »SIM«-lov om kreditformidlende organer (59).

Til gengæld afsagde Domstolen den 14. november 1995 dom i sag C-484/93 (60). Domstolen fandt, at den luxembourgske lovgivning er i modstrid med fællesskabsretten, idet den som betingelse for ydelse af rentegodtgørelse i forbindelse med byggelån kræver, at lånet er ydet af et kreditinstitut, der er godkendt af Luxembourg.

Grækenland er blevet dømt for ikke at have gennemført direktiverne 90/618/EØF, 90/619/EØF og 88/357/EØF (andet direktiv om skadesforsikring) - (forenede sager C-109/94, C-209/94 og C-225/94) (61).

I øvrigt er de domme, som Domstolen i 1994 afsagde om manglende gennemførelse af direktiverne 90/618/EØF, 90/619/EØF og 90/232/EØF stadig ikke blevet efterlevet af Spanien.

Endelig afsagde Domstolen den 10. maj 1995 sin dom i den præjudicielle sag C-389/93 (62), hvor en hollandsk virksomhed stod over for den hollandske stat. Domstolen fandt, at traktatens artikel 59 ikke er til hinder for, at nationale retsforskrifter, for at beskytte investorernes tillid på det nationale marked, forbyder den praksis, der kaldes »cold calling« (uopfordrede telefonopringninger).

Sager der er forelagt Domstolen

Kommissionen har fremsat sine bemærkninger til to sager om præjudicielle spørgsmål.

Den første (C-238/94) vedrører anvendelsen af direktiv 92/49/EØF på forsikringer, der indgår i en social sikringsordning.

Den anden (C-222/95) drejer sig om, hvorvidt en medlemsstat, inden det andet bankdirektiv (89/646/EØF) træder i kraft, af et EU-kreditinstitut, der i forvejen er godkendt i sit hjemland, kan kræve en ny godkendelse som betingelse for, at det pågældende institut udøver sin virksomhed under overholdelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser.

2.2.4.5. >TABELPOSITION>

2.2.5. Fri bevægelighed for kapital

Kommissionens undersøgelse af situationen for så vidt angår kapitalbevægelser inden for EU har vist, at situationen generelt er tilfredsstillende på dette område. Fællesskabsretten er blevet gennemført af alle medlemsstater og de foreløbige undtagelser er nu bortfaldet.

Alt tyder på, at de erhvervsdrivende udnytter fordelene ved de frie kapitalbevægelser og den stadig lettere adgang til de andre medlemsstaters kapitalmarkeder. Grænseoverskridende kapitalbevægelser inden for EU og i forhold til tredjelande er taget betydeligt til i omfang i de senere år.

Skønt de grundlæggende lovtekster allerede har været på plads i nogen tid, findes der stadig en række hindringer for kapitalbevægelserne. Selv om der i de fleste tilfælde ikke er tale om direkte restriktioner, kan de have betydelig indflydelse på de faktiske kapitalbevægelser og integrationen af det finansielle område. Hindringerne kan f.eks. bestå i, at der stilles betingelser for adgangen for værdipapirer til det hjemlige kapitalmarked, at der gælder begrænsninger for investeringer, at der i privatiseringslove findes bestemmelser, der har til formål at bevare kontrollen over privatiserede virksomheder, at der gælder restriktioner for, hvilke udenlandske investeringer institutionelle investorer kan foretage, selv om restriktionerne ikke er begrundet i sikkerhedshensyn osv.

Kommissionen har taget skridt til at få fjernet sådanne hindringer, idet den enten blot har konsulteret medlemsstaterne, eller - om nødvendigt - sendt åbningsskrivelser til de nationale myndigheder. I tilfælde, hvor medlemsstaterne ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for af ændre situationen, er Kommissionen gået videre til næste trin i overtrædelsesproceduren ved at afgive en begrundet udtalelse. Der er fremsat begrundede udtalelser over for følgende medlemsstater: Tyskland, vedrørende forbuddet mod, at udlændinge kan erhverve statsobligationer, Italien, vedrørende forbuddet mod fysisk udførsel af betalingsmidler på over 20 millioner lire, Portugal, vedrørende restriktioner for udlændinges deltagelse i private virksomheder, og Spanien, vedrørende kravet om særlig tilladelse til fysisk udførsel af betalingsmidler over 5 millioner pesetas.

Ved traktaten om Den Europæiske Union blev der indført nye regler for kapitalbevægelser og betaliner. Pr. 1. januar 1994 blev EØF-traktatens artikel 67-73 således afløse af traktatens artikel 73 B-73 G under kapitel 4 »Kapitel og betalinger«. Frie kapitalbevægelser og betalingsfrihed er nu en ret, der gælder umiddelbart, således at der ikke skal vedtages afledt ret. Ifølge de nye regler er forpligtelsen til at liberalisere i øvrigt - bortset fra nogle få undtagelser - udvidet til også at gælde tredjelande.

Domstolen har i år afsagt følgende domme, der direkte vedrører kapitalbevægelser:

- Sagerne Bordessa og Mellado (forenede sager 358/93 og 416/93 af 23. november 1995)

Ifølge dommen vil et krav om obligatorisk tilladelse til at udføre betalingsmidler medføre, at de frie kapitalbevægelser er underkastet et skøn fra de administrative myndigheders side, og dette ville gøre denne frihed rent illusorisk. Derfor vil et sådant krav kunne være til hinder for frie kapitalbevægelser i fællesskabsrettens forstand. Derimod vil anmeldelsespligt give de nationale myndigheder mulighed for effektiv overvågning, så de kan forhindre overtrædelser af deres love og bestemmelser, uden at dette hindrer de frie kapitalbevægelser.

- Sagerne Sanz de Lera, Diaz Jimenez, Kapanoglu (forenede sager 163/94, 165/94 og 250/94 af 14. december 1995)

I denne dom hedder det, i overensstemmelse med dommen i Bordessa-sagen, at kravet om tilladelse til at udføre betalingsmidler til tredjelande er i strid med traktatens bestemmelser om frie kapitalbevægelser. Dommen bekræfter også, at traktatens bestemmelser vedrørende kapital og betalinger er direkte anvendelige.

- Sagen Svensson (C-484/93 af 14. november 1995)

Ifølge denne dom vil bestemmelserne om, at en bank skal være etableret i en medlemsstat, for at låntagere bosat på dens område kan opnå et statsligt rentetilskud, der finansieres af offentlige midler kunne afholde de pågældende fra at henvende sig til banker etableret i en anden medlemsstat, hvorfor sådanne bestemmelser udgør en hindring for kapitalbevægelser i form af banklån. Bestemmelserne er også i strid med traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser.

Artikel 104 (monetær finansiering)

Traktatens artikel 104 drejer sig om, at det er centralbankerne forbudt direkte at finansiere den offentlige sektor. Det er dem forbudt at give fællesskabsinstitutioner eller -organer, myndigheder i medlemsstaterne og andre offentligretlige organer mulighed for at foretage overtræk eller yde dem andre former for kreditfaciliteter, og det samme gælder køb af gældsinstrumenter direkte fra disse.

I Rådets forordning nr. 3603/93 af 13. december 1993, der trådte i kraft i begyndelsen af ØMU'ens fase II (den 1. januar 1994), sker der en præcisering af artikel 104. Ifølge forordningen kan fordringer med fast løbetid, der er erhvervet inden den 31. december 1993, fortsætte, og centralbankerne kan købe gældsinstrumenter på det sekundære marked. Endvidere fastsættes der begrænsede undtagelser for visse former for praksis, hvor der er tale om finansiering fra centralbankens side, f.eks. i forbindelse med kreditter inden for dagen, indløsning af checks udstedt af tredjemand og kreditteret den offentlige sektors konto, begrænsede beholdninger af mønter og endelig kreditter i forbindelse med opfyldelsen af internationale monetære forpligtelser.

Hvad angår anvendelsen af disse bestemmelser må det tages i betragtning, at der kun var et kort tidsinterval mellem unionstraktatens ikrafttræden i november 1993 og begyndelsen af ØMU'ens fase II i januar 1994. Nogle medlemsstater havde derfor endnu ikke tilpasset deres lovgivning i begyndelsen af fase II. Ikke desto mindre har medlemsstaterne nu bragt deres lovgivning i overensstemmelse med artikel 104 og forordning nr. 3603/93, idet der blot mangler nogle mindre tekniske justeringer.

Artikel 104 A (privilegeret adgang)

Artikel 104 A vedrører forbuddet mod at give den offentlige sektor privilegeret adgang til finansielle institutioner. Ved privilegeret adgang forstås, at den offentlige sektor af finansielle institutioner får stillet kreditter til rådighed på betingelser, der er gunstigere end på det fri marked. Formålet med dette forbud er, at der i forbindelse med lånoptagelse skal gælde de samme forpligtelser for den offentlige sektor som for den private sektor. I Rådets forordning nr. 3604/93 af 13. december 1993, der trådte i kraft den 1. januar 1994, sker der en præcisering af en række definitioner med henblik på anvendelsen af forbuddet mod at give privilegeret adgang. Det drejer sig navnlig om definitioner af begreberne privilegeret adgang, tilsynsmæssige hensyn og finansielle institutioner.

Den privilegerede adgang til finansielle institutioner drejer sig ikke kun om forpligtelsen til at erhverve eller ligge inde med fordringer på den offentlige sektor. Der er ligeledes forbud mod indirekte foranstaltninger som f.eks. at indrømme finansielle institutioner skatte- eller afgiftsmæssige fordele, som ikke stemmer overens med markedsøkonomiske principper.

Der verserer ikke for øjeblikket nogen sager vedrørende overtrædelse af bestemmelserne.

2.2.6. Selskabsret

Gennemførelsen af direktiverne på dette område giver ikke anledning til særlige problemer, når der ses bort fra nedennævnte tilfælde af manglende meddelelse og nogle tilfælde af manglende overensstemmelse, hvor det endnu ikke er undersøgt, hvor stor uoverensstemmelse der er tale om.

Kommissionen har anlagt sag ved Domstolen mod Tyskland (forsømmelsessøgsmål) for ukorrekt anvendelse af direktiv 68/151/EØF om selskabsregistret og direktiv 78/660/EØF om årsregnskaber. Det er nemlig konstateret, at ca. 90 % af de tyske aktieselskaber, i modstrid med direktivet og den tyske lov til gennemførelse heraf, nægter at offentliggøre deres årsregnskaber ved aflevering til handelsregistret.

I øvrigt har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen mod Tyskland for manglende meddelelse af nationale bestemmelser til gennemførelse af direktiv 90/605/EØF om ændring af anvendelsesområdet for direktiverne om årsregnskaber og regnskaber på et konsolideret grundlag.

Der er sendt begrundede udtalelser til Grækenland, Irland, Portugal og Luxembourg for manglende meddelelse af nationale gennemførelsesbestemmelser til direktiv 92/101/EØF om ændring af direktiv 77/91/EØF om aktieselskabers egenkapital.

2.2.6.1. >TABELPOSITION>

2.2.7. Intellektuel ejendomsret

Direktiv 89/104/EØF om varemærker er det eneste direktiv, der er vedtaget på dette område. Ifølge direktivet giver det registrerede varemærke indehaveren en eneret, så andre ikke uden hans samtykke kan bruge det i erhvervsmæssig henseende.

Harmoniseringen af medlemsstaternes lovgivning om nationale varemærker er ikke fuldstændig, men begrænset til visse aspekter, der har direkte indflydelse på det indre markeds funktion. På områder, hvor der ikke er sket nogen harmonisering, kan medlemsstaterne helt frit fastlægge den ordning, der er bedst i overensstemmelse med deres traditioner.

Harmoniseringen kan afgrænses på følgende måde: Direktivet gælder:

- udelukkende for registrerede varemærker: medlemsstaterne kan frit fastsætte ordninger til beskyttelse af varemærker, der udelukkende beror på kutyme

- for alle kategorier af registrerede varemærker, der er omhandlet i de nationale lovgivninger: varemærker, mærker for tjenesteydelser, individuelle og kollektive mærker, garantimærker. Det betyder ikke, at medlemsstaterne er forpligtet til at indføre disse forskellige kategorier af varemærker i deres lovgivning

- for mærker, der har været genstand for en international registrering, der har virkning i den pågældende medlemsstat.

Direktivet vedrører alene substantielle retsforskrifter om varemærker, og således ikke bestemmelser om harmonisering af procedurerne.

Fristen for gennemførelse af direktivet blev oprindelig fastsat til den 28. december 1991 men senere forlænget indtil den 31. december 1992.

10 medlemsstater, heriblandt de tre nye, har gennemført direktivet. Meddelelse om gennemførelse af direktivet i spansk lovgivning tilgik Kommissionen allerede