KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 12.02.1997 
KOM(97)27 endelig udg 
ØKONOMISK ÅRSBERETNING 1997 
Vækst, beskæftigelse og konvergens 
på vejen mod ØMU 
(forelagt af Kommissionen) 

Økonomisk Årsberetning 1997 
DEL A: DEN ØKONOMISKE UDVIKLING I EU 
RESUME OG KONKLUSIONER i 
KAPITEL 1: DEN AKTUELLE ØKONOMISKE SITUATION OG UDSIGTERNE FOR 1998.... I 
1.1. SKl'Fr^NnKVÆKST-(Hi J()BRliSlli:rATRRIFORSTEI-IALVDELAF 1990'KRNK I 
/. /./. 1990-93: Overophedning og recession 2 
/. 1.2. I''ro midten of 1993 (il midten af 1995: opsving på et sundt grundlag 3 
1.1.3. Pludselig afdæmpning og vækstpause fra midten af 1995 til midten af 1996 4 
1.1.4 De vigtigste årsager til vækstpausen i 1995/1996 4 
/. 1.5 Makroøkonomiske hindringer for vækst 8 
1.2. GRADVIS STYRKELSE AF OPSVINGET i1996-1998 10 
1.2.1. Et accelererende og velajhalanceret opsving 10 
1.2.2. Positive vækstfaktorer 13 
1.2.3. Usikkerhedsmomenter og risici på kort sigt 17 
1.3. UDSIGTERNE FOR BESKÆFTIGELSEN FORBEDRES GRADVIS 18 
/. 3.1. Seneste udvikling og udsigter for beskæftigelse og arbejdsloshed. 18 
/. 3.2. De seneste arbejdsmarkeds-resultater for udvalgte lande 21 
1.4. POSITIVE UDSIGTER FOR INFLATIONEN 25 
BOKS 1: REGIONAL ARBIUDSLOSIIEDI FÆLLESSKABET 28 
KAPITEL 2: VIGTIGE STRUKTURMÆSSIGE UDFORDRINGER I FÆLLESSKABET 31 
2.1. TEKNOLOGISK UDVIKLING 31 
2.2. GLOBALISERING 35 
2.2.1. Handel 36 
2.2.2. Udenlandske direkte investeringer (UDI) 40 
2.2.3 Kapitalbevægelser 43 
2.2.4. Økonomiske implikationer 43 
2.3. KONKURRENCEEVNE 45 
2.4. SUBSTITUTION AF ARBEJDSKRAFT MED KAPITAL SAMT BESKÆFTIGELSESVÆKST 49 
2.4.1. Substitution af arbejdskraft med kapital 49 
2.4.2. Substitution og lønudvikling 52 
2.5. ØKONOMISK-POLIT1SKE IMPLIKATIONER 56 
BOKS 2: VIRKNINGEN OG EFFEKTIVITETEN AF DET INDRE MARKED- 1996-ANALYSEN 58 
BOKS v. LONSPREDNINGEN I EU i 1994 (»o 
BOKS 4: ØKONOMISK V.LKST OG MIL.IOET 61 
/\a 
KAPITEL 3: KONSOLIDERING OG OMLÆGNING AF DE OFFENTLIGE FINANSER I 
FÆLLESSKABET 63 
3.1. LANGSIGTEDE TENDENSER i DE OFFENTLIGE FINANSER I FÆLLESSKABET 64 
3.1.1. De ojfenllige udgifter 64 
3.1.2. De offentlige indtægter 66 
3.2. BUDGETUDVIKLINGEN il 996 OG UDSIGTERNE FOR 1997 OG 1998 69 
3.2.1. Øget tempo i nedbringelsen af budgetunderskuddene 69 
3.2.2. Konsolideringsindsatsens tempo og omfang 71 
3.2.3. Konsolideringsindsatsens sammensætning og varighed 73 
3.2.4. Tendenser i gældskvoten 75 
3.3. DEN OKONOMISKE EFFEKT AF IHIDGiaKONSOLIDERINGEN I FÆLLESSKABET 76 
3.3.1. Kortsigtet væksteffekt af budgetkonsolideringen i 1996-97 76 
3.3.2. Budgetpolitikken på mellemlang sigt 80 
BOKS 5: DE AUTOMATISKE STABILISATORER I FÆLLESSKABET 84 
BOKS 6 : PENSIONSUDGIFTER OG PENSK)NSEORPLIGTELSER I FÆLLESSKABET 86 
KAPITEL 4: VALUTAKURSSTABILITET OG RENTEKONVERGENS I EU 89 
4.1. OVERSIGT 89 
4.2. UJÆVN STIGNING I DEN AMERIKANSKE DOLLAR 90 
4.3. STIGENDE DOLLAR OG ØMU-OPTIMISME FREMMER MONETÆR STABILITET I EU 92 
4.3.1. Stærk dollar afspejles i valutakursbevægelserne inden for EU 92 
4.3.2. Stigning i andre EU-valutaer i forhold til DEM ledsaget af konvergens i de korte 
rentesatser 94 
4.3.3. De lange rentesatser konvergerer ligeledes - godt hjulpet af ØMU-optimisme 96 
4.4. ØMU-UDSIGTERNE BEKRÆFTET PÅ ECU-MARKEDET OG I TERMINSSATSERNE 98 
4.5. EN LEMPELSE AF DE MONETÆRE VILKÅR SØRGER SAMMEN MED EN BUDGETKONSOLIDERING 
FOR EN AFBALANCERING AF' DET MAKROØKONOMISKE POLICY-MIX 100 
4.5.1. De monetære vilkår er lempet i løbet af året 100 
4.5.2. Monetær lempelse giver mulighedfor fortsat budgetkonsolidering 102 
1* 
TABELLER 
1. Vækst og beskæftigelse i EUR, USA og Japan 1 
2. Opsving og afmatning i EU 3 
3. Realvækst i BNP 11 
4. Forbedret økonomisk policy-mix 13 
5. Eksterne betingelser 17 
6. Vækst i beskæftigelsen 19 
7. Arbejdsløshedsprocent 20 
8. Den seneste arbcjdsmarkedsudvikling for udvalgte lande 22 
9. Inflation 25 
10. Nominel Ion pr. medarbejder 26 
11. Langsigtet udvikling i den totale faktorproduktivitet 32 
12. Geografisk struktur for Fællesskabets vareeksport 38 
13. EU's import af industrivarer fordelt på regioner 40 
14. Udenlandske direkte investeringer 41 
15. Sammensætningen af udenlandske direkte investeringer i EU 43 
16. Eksport, varer i alt 45 
17. Makroøkonomisk konkurrenceevne i EU, USA og Japan 47 
18. Produktion, beskæftigelse, produktivitet og kapital/arbejdskraft-substitution 50 
19. Beskæftigelsespotentiale, EUR 52 
20. De offentlige finanser i EU, USA og Japan 64 
21. Den offentlige sektors indtægter og udgifter - EUR 65 
22. Offentlig ncttolångivning eller neltolåntagning 70 
23. Konjunkturkorrigeret budgetsaldo 72 
24. Den offentlige sektors indtægter og udgifter 73 
25. De offentlige udgifter 74 
26. Offentlig bruttogæld 76 
27. Femårs terminssats på femårige lån 99 
AC 
FIGURER 
1. Produktionskapacitet og BNP, EUR 2 
2. Lange rentesatser 5 
3. Valutakurser i forhold til DEM 6 
4. Profitkvote 7 
5. Korte rentesatser 7 
6. EU's eksport til tredjelande 8 
7. Investeringer og arbejdsløshed, EUR 9 
8. Rentesatser og produktion, EUR 14 
9. Rentabilitet, investeringer og vækst i BNP, EUR 15 
10. Beskæftigelse 19 
11. Inflation 25 
12. Bruttoværditilvækst pr. sektor, EUR 34 
13. Beskæftigelse efter type fremstillingsindustri, EUR 34 
14. Verdenshandelens elasticitet i forhold til den globale produktion 36 
15. Andel af global vareeksport 37 
16. Udenlandske direkte investeringer i EUR 42 
17. Eksporten og den reale effektive valutakurs, EUR 46 
18. Arbejdskraftens produktivitet 48 
19. Beskæftigelse, produktivitet og kapital/arbejdskraft-substitution 51 
20. Lønudvikling - EUR 53 
21. Lønspredningstendenser 54 
22. Implicitte skatteprocenter på arbejdskraft- og andre produktionsfaktorer, EUR 67 
2 3. Faktisk og konjunkturkorrigeret offentlig nettolåntagning, EUR 71 
24. Budgetunderskud og husholdningernes opsparingskvote (Sverige, Italien) 79 
25. Vekselkurser for USD 91 
26. Valutakurser: DEM over for ERM-valutaer 93 
27. Valutakurser: DEM over for ikke-ERM-valutaer 93 
28. Korte rentesatser i Tyskland 94 
29. Korte rentespænd i ERM-medlemsstaterne 95 
30. Lange rentesatser i Tyskland og USA 96 
31. Lange rentespænd mellem ERM-medlemsstater 97 
32. Lange rentespænd mellem ikke-ERM-medlemsstater 97 
3 3. Valutakurs- og renteforskel mellem teoretisk ECU og markeds-ECU 98 
34. Indeks for de monetære vilkår - MCI 100 
35. Afkastkurver i større medlemsstater 101 
il 
Del A : Den Økonomiske Udvikling i EU 
/IH 
RESUMÉ OG KONKLUSIONER 
EU er på vej mod en vellykket overgang til ØMU... 
Siden vedtagelsen af sidste års Økonomiske Årsberetning har fremskridt i forberedelserne til 
ØMU'en og en øget indsats for at konsolidere de offentlige finanser i mange medlemsstater haft 
betydelige fordele. Både de korte og lange rentesatser er konvergeret mod lave niveauer, og 
valutakursstabiliteten er forbedret. Fremskridtene hen imod ØMU har således hjulpet 
medlemsstaterne til at overvinde nogle af de vigtigste hindringer for en holdbar vækst og 
jobskabelse i de seneste år, nemlig høje realrentesatser og monetær uro. På baggrund af en 
generel lempelse af de pengepolitiske vilkår og den øgede troværdighed af budgetkonsoli­
deringen i mange medlemsstater er udsigterne til et bæredygtigt opsving i den økonomiske 
aktivitet og beskæftigelsen i EU forbedret væsentligt. 
...hvilket understøttes af fremskridt i de institutionelle forberedelser. 
På det institutionelle område har EU opnået betydelige fremskridt med forberedelserne til tredje 
fase af ØMU. Det drejer sig om tekniske forberedelser i forbindelse med indførelsen af euro'en 
og aftaler vedrørende valutarelationerne mellem euro'en og valutaerne i de medlemsstater, der 
ikke vil være i stand til at indføre den fælles valuta fra 1. januar 1999. Lige så vigtigt er det, at 
der er opnået enighed om rammerne til sikring af budgetmæssig disciplin og samordning i tredje 
fase af ØMU (stabilitets- og vækstpagten). Udsigterne til valutakursstabilitet er også blevet 
bedre med den finske mark og den italienske lires deltagelse i EMS'en. 
Disse institutionelle fremskridt har spillet en væsentlig rolle med hensyn til at understøtte tilliden 
til ØMU. Det er vigtigt, at EU beslutsomt fortsætter arbejdet med at sikre, at alle betingelser for 
en vellykket overgang til tredje fase af ØMU pr. 1. januar 1999 er på plads i rette tid. 
Gradvis styrkelse af opsvinget i den økonomiske aktivitet 
Efter afmatningen i den økonomiske vækst i anden halvdel af 1995 og i begyndelsen af 1996 
ser EU-økonomien nu ud til at være tilbage i et mere gunstigt spor. Aktiviteten er taget til i prak­
tisk talt alle medlemsstater, og for EU som helhed forventes vækstraten at komme op på 
omkring trend-niveauet i 1997 og over trend-niveaut i 1998. Dette vil bidrage til en gradvis 
bedring af beskæftigelsessituationen. Arbejdsstyrken vil imidlertid også vokse, og selv om 
arbejdsløsheden sandsynligvis vil falde gradvis i 1997 og noget hurtigere i 1998, vil det samlede 
arbejdsløshedsniveau fortsat være højt. Den seneste inflationsudvikling er opmuntrende i de 
fleste medlemsstater, og der er udsigt til fortsat konvergens i inflationstakteme på et lavt niveau. 
Der er lagt et godt grundlag for at opnå en stærk investeringsunderstøttet økonomisk vækst og 
holdbar jobskabelse på mellemlang sigt. De fundamentale økonomiske forhold på udbudssiden -
med hensyn til forbedrede udsigter til moderate lønstigninger og en sund investeringsrentabilitet 
- er bedre end i perioden med høj vækst og jobskabelse i anden halvdel af 1980'erne og også 
bedre end under opsvinget i 1994 og begyndelsen af 1995. Den ventede opgang i inve­
steringerne vil sikre en tilstrækkelig hurtig forøgelse af produktionskapaciteten til at følge med 
den voksende efterspørgsel. Og den økonomiske politik er blevet mere befordrende for en 
holdbar vækst i produktion, investeringer og beskæftigelse på et sundt grundlag. 
A 
Sund omlægning af det makroøkonomiske policy-mix 
Langt hovedparten af medlemsstaterne har i 1996 og i deres budgetter for 1997 truffet 
omfattende foranstaltninger til at reducere deres budgetunderskud til 3% af BNP eller lavere, 
som et skridt på vej mod budgetbalance eller overskud på mellemlang sigt. Mens nogle lande i 
et vist omfang har forladt sig på engangsforanstaltninger, som skal suppleres med vedvarende 
budgetforbedringer, så viser omfanget og sammensætningen af konsolideringsindsatsen alt i alt, 
at medlemsstaterne er fast besluttet på at sikre sunde offentlige finanser. De offentlige finanser 
ville allerede have været forbedret yderligere på nuværende tidspunkt, hvis ikke det havde 
været for afmatningen i den økonomiske vækst i 1995/1996. 
Budgetkonsolidering er i sig selv nødvendig og ønskelig. Behovet for at gøre fremskridt mht. at 
opfylde betingelserne for indførelsen af den fælles valuta har frembudt en enestående chance til 
at opnå høj troværdighed og store gevinster af disse tilpasningsbestræbelser. Dette førte i 1996 
til en betydelig reduktion af rentespændet i en række medlemsstater. De mest slående 
eksempler er Spanien, Italien, Sverige og Portugal, hvor spændet for den lange rente i forhold til 
landene med de laveste renter er faldet betydeligt. Ud over at forbedre økonomiens 
vækstudsigter og stimulere investeringerne hjælper lavere rentesatser til at reducere 
budgetunderskuddene, fordi rentebyrden derved bliver mindre. 
Budgetkonsolideringen udgør en integreret del af den samlede omlægning af det økonomiske 
policy-mix i EU. Faldende inflation og udsigter til moderate lønstigninger har muliggjort en 
betydelig lempelse af de pengepolitiske vilkår. På baggrund af sunde fundamentale økonomiske 
forhold på udbudssiden og et gunstigt internationalt miljø vil den samlede effekt af 
budgetkonsolideringen og lavere rentesatser i EU være i overensstemmelse med en solid 
økonomisk vækst i 1997/1998. Selv hvis den økonomiske aktivitet ikke skulle tage til i det 
omfang, der forventes, bør der ikke slækkes på de budgetmæssige konsolideringsbestræbelser. 
Afvigelser fra budgetmålene kunne true den gunstige udvikling i rentesatser og valutakurser og 
derfor underminere udsigterne til stærkere økonomisk vækst. 
Fjernelse af makroøkonomiske hindringer for vækst... 
Den svage vækst og beskæftigelsesudvikling i EU i første halvdel af 1990'erne har ofte urigtigt 
været tilskrevet faktorer som globalisering eller indførelsen af nye teknologier. I virkeligheden 
var den først og fremmest et resultat af makroøkonomiske hindringer for vækst inden for EU: 
(i) Utilstrækkelig forøgelse af produktionskapaciteten: I slutningen af 1980'eme og begyn­
delsen af 1990'erne opbyggedes inflationspres i EU, da efterspørgslen voksede for hurtigt i 
forhold til produktionskapaciteten. 
(ii) Forvredet økonomisk policy-mix: Et forvredet policy-mix førte til en overbelastning af 
pengepolitikken. En forslap budgetpolitik (siden 1988) og en lønudvikling (siden 1990), som 
stred mod målsætningen om prisstabilitet, medførte en stigning i rentesatserne, der 
resulterede i en afdæmpning af væksten og jobskabelsen og førte til recessionen i 
1992/1993. 
(iii) Monetær uro: Valutakriser, der i betydeligt omfang afspejlede en utilstrækkelig tillid til den 
økonomiske politik i flere lande og en mangel på økonomisk-politisk samordning i EU, har 
haft en negativ virkning på den økonomiske vækst i såvel de lande, hvis valutaer blev 
styrket, som i de lande, hvis valutaer blev svækket. Det seneste eksempel var 
sff 
valutauroen i foråret 1995, som, sammen med stigningen i lange rentesatser og 
deprecieringen af den amerikanske dollar, bremsede det ellers sunde opsving, der var 
begyndt i midten af 1993. 
Hvis EU skal opnå en holdbar og sund økonomisk vækst, der kan sikre en betydelig og 
permanent reduktion af arbejdsløsheden, skal der findes varige løsninger på disse 
makroøkonomiske hindringer for vækst. 
... betyder en forøgelse afEU's vækstpotentiale... 
En stærk økonomisk vækst på mellemlang sigt skal understøttes af investeringer for at sikre, at 
produktionskapaciteten stiger i takt med den stigende efterspørgsel. På kort sigt kan og bør den 
økonomiske vækst overstige den potentielle produktionsvækst for at opsuge den ledige produk­
tionskapacitet og absorbere den - generelt lille - konjunkturmæssige del af arbejdsløsheden. På 
mellemlang sigt kan den økonomiske vækst imidlertid ikke overstige økonomiens potentielle 
vækst uden at skabe kapacitetsspændinger og derfor resultere i stigende inflation. Med det 
nuværende investeringsniveau vil EU-økonomien på lang sigt kun lige være i stand til at vokse 
med mere end 2%% pr. år. På grundlag af de historiske trends vil dette resultere i en langsom 
stigning i beskæftigelsen. I betragtning af det høje arbejdsløshedsniveau i EU og de store 
muligheder for en forøgelse af erhvervsfrekvensen er det nødvendigt med en betydeligt 
hurtigere og varig økonomisk vækst og jobskabelse. Det er nødvendigt med en høj vækst såvel 
som høj kvalitet i de faste investeringer for at opnå en potentiel produktionsvækst på 3-31/2% på 
mellemlang sigt. 
Fra et makroøkonomisk synspunkt er investeringsbetingelseme nu gunstige, men de skal under­
støttes af et afbalanceret og troværdigt policy-mix på mellemlang sigt. Af denne grund er styr­
kelsen af de økonomisk-politiske rammevilkår, der følger af processen hen imod ØMU'en, en 
afgørende positiv faktor. 
...sikring af et afbalanceret og troværdigt policy-mix på mellemlang sigt... 
EU har siden 1993 i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik opstillet det mål, at 
de offentlige finanser skulle komme tæt på balance på mellemlang sigt. Dette mål har fået øget 
troværdighed og betydning inden for rammerne af den "stabilitets- og vækstpagt", som Det 
Europæiske Råd nåede til enighed om i Dublin i december 1996 for at sikre budgetdisciplin i 
tredje fase af ØMU. Medlemsstaterne er forpligtet til at tage yderligere skridt i årene efter 1997 
for at sikre en fortsat forbedring i deres budgetpositioner med henblik på at realisere det 
mellemfristede mål om at komme tæt på balance eller få overskud under normale omstæn­
digheder. 
Dette mål er en væsentlig betingelse ikke blot for at sikre ØMU'ens levedygtighed og høste alle 
dens potentielle fordele, men også for at opnå en holdbar, investeringsunderstøttet vækst i 
produktion og beskæftigelse på mellemlang sigt. Dette kræver en forøgelse af den offentlige 
opsparing for at fastholde lave renter og en passende balance mellem den samlede opsparing 
og investeringerne. Det mellemfristede mål om at komme i nærheden af balance eller opnå et 
overskud vil også skabe råderum for, at budgetpolitikken kan tilpasses konjunkturudsving uden 
at forårsage et underskud på over 3% af BNP under "normale" konjunkturtilbageslag. Det vil 
endelig hjælpe til at vende den opadgående tendens i den offentlige sektors rentebetalinger, 
således at crowding-out-effekten på andre udgiftsposter reduceres, og skattereduktioner lettes, 
samtidig med at man forbereder sig på budgetkonsekvenserne af en øget andel af ældre i 
befolkningen. Når først det gennemsnitlige budgetunderskud i EU er blevet reduceret til 3% af 
BNP i 1997, vil opnåelsen af budgetbalance i løbet af de efterfølgende år blive understøttet ved 
en tilbagevenden til sund økonomisk vækst. 
/r L 
Tiltagene til forbedring af de offentlige finanser skal i deres omfang, timing og udformning 
tilpasses de særlige forhold der gælder i hvert land. Samtidig skal de være troværdige, socialt 
afbalancerede og følge de hovedprincipper, der er fastsat i de overordnede retningslinjer for den 
økonomiske politik, senest henstillingen fra 1996. Dette indebærer, at udgiftstilbageholdenhed 
bør have forrang frem for en yderligere forøgelse af den samlede skattebyrde; at prioriteringen 
af de offentlige udgifter flyttes over mod produktive aktiviteter såsom investering i infrastruktur, 
uddannelse og kvalifikationer og aktive arbejdsmarkedsinitiativer; at effektiviteten i den 
offentlige sektor forbedres; og at den samlede skattebyrde, særlig skatten på arbejde, så vidt 
muligt reduceres, men på betingelse af at budgetunderskuddet først udviser en klar 
nedadgående tendens. 
For første gang siden vedtagelsen i 1993 af den første henstilling om de overordnede 
økonomiske retningslinjer skønnes de gennemsnitlige lønstigninger i EU nu at blive på et 
niveau, som er i fuld overensstemmelse med målsætningen om at opretholde prisstabilitet og 
med bestræbelserne på at opnå en yderligere forbedring i investeringsafkastet i EU, samtidig 
med at der også er plads til en beskeden stigning i reallønnen. Det er vigtigt fortsat at opfylde 
disse betingelser. Den stærkt øgede troværdighed af de penge- og budgetpolitiske rammevilkår i 
EU vil bidrage til at modvirke fremkomsten af for højt pris- og lønpres. 
En fortsat hensigtsmæssig lønudvikling kombineret med en sund budgetpolitik vil lette realise­
ringen af prisstabilitetsmålsætningen og varigt føre til et afbalanceret policy-mix og lavere rente­
satser i EU. Diskussionerne på EU-plan om Kommissionens meddelelse "Foranstaltninger for 
beskæftigelsen i Europa - en tillidspagt" bidrager til at undgå, at der opstår risiko for konflikt 
mellem de tre vigtige makroøkonomiske variabler. 
...og opretholdelse af monetær stabilitet. 
Fremskridt hen imod ØMU indvirker positivt på valutakursstabiliteten og reducerer 
risikopræmierne på rentesatserne. Indførelsen af ØMU i 1999 vil pr. definition fjerne de 
hindringer for vækst, der skyldes valutauro mellem landene, og vil også have positive virkninger 
for de lande som ikke måtte deltage i ØMUens 3. fase fra starten, hvis de fortsætter med at gøre 
fremskridt med hensyn til økonomisk konvergens. Efterhånden som euroen anvendes mere og 
mere i handelen mellem EU-landene og i samhandelen med tredjelande, vil EU også blive 
mindre sårbar over for udsving i dollarkursen. 
Teknologiske fremskridt og globalisering er ikke årsagerne til arbejdsløshed 
Den utilfredsstillende jobskabelse i EU-økonomien i første halvdel af 1990'erne kædes ofte 
sammen med virkningerne af de hurtige teknologiske fremskridt og den øgede globalisering. 
Sådanne synspunkter overser imidlertid oftest de overordnede økonomiske virkninger af disse 
fænomener. 
Teknologiske og organisatoriske fremskridt, bevægelsen hen imod en videnbaseret økonomi og 
en forbedret international ressourceallokering har været og vil fortsat være de helt afgørende 
kræfter bag langsigtede forbedringer i produktivitet, økonomisk vækst, beskæftigelse og 
levestandard i EU. Sådanne ændringer medfører imidlertid vedvarende ændringer i produktions-
og beskæftigelsesstrukturen og tenderer til at reducere efterspørgslen efter ufaglært 
arbejdskraft. 
For at høste de potentielle fordele ved teknologiske fremskridt og globalisering skal den 
makroøkonomiske vækst være tilstrækkelig stærk til at absorbere de ressourcer, der frigøres 
ved en højere produktivitet. På struktursiden er det nødvendigt: 
(i) at effektivt fungerende varer og tjenestemarkeder fremmer tilpasningen ved hjælp af hurtige 
ændringer i de relative priser, og at sektorforskydninger sker gnidningsløst og på en socialt 
acceptabel måde 
Â A 
(ii) at forbedret uddannelse og videreuddannelse øger udbuddet af højt kvalificeret arbejdskraft, 
og at der træffes foranstaltninger til at øge beskæftigelsen af ufaglærte. 
Forøgelse af produkt- og tjenestemarkedernes effektivitet 
Det er vigtigt, at medlemsstaterne og EU intensiverer deres indsats for at forbedre konkurrencen 
på vare- og tjenestemarkederne med henblik på at øge tilliden og investeringstilbøjeligheden. 
Dette indebærer for det første en fuldstændig virkeliggørelse af det indre marked, som hidtil har 
bidraget til at øge BNP-niveauet med op til 1,5% og skabt op til 900 000 job. Det er imidlertid 
nødvendigt at træffe yderligere foranstaltninger for at færdiggøre de lovgivningsmæssige 
rammer på områder som beskatning og selskabslovgivning og liberalisering af telekommuni­
kations- og energimarkederne. Det er endnu mere nødvendigt at sikre den effektive anvendelse 
og håndhævelse af eksisterende EU-lovgivning og konkurrencepolitikkerne og at reducere 
byrden som følge af overregulering - særligt, men ikke udelukkende på nationalt plan - som 
fortsat forhindrer, at det indre marked fungerer perfekt. 
For at skabe en fleksibel økonomi er det også nødvendigt at træffe foranstaltninger på andre 
vigtige områder, herunder realisering af de transeuropæiske transport- og kommunikationsnet, 
intensivering af forskning og udvikling, fremme af informationssamfundet og fjernelse af 
barrierer for markedsadgang og af den alt for store regulering, som små og mellemstore 
virksomheder står over for. Sådan en politik vil styrke de endogene vækstkræfter, føre til 
positive resultater i den totale produktivitet i EU-økonomierne og øge effektiviteten af den 
makroøkonomiske politik. 
Beskæftigelsesvirkningerne af en politik, der sigter på at forbedre konkurrenceevnen og vare- og 
tjenestemarkedernes virkemåde, afhænger imidlertid først og fremmest af muligheden for at 
udnytte dette potentiale via en højere samlet vækst. ØMU vil bidrage til at bane vejen for en 
stærk og varig beskæftigelsesskabende vækst. 
Behov for større lønomkostningsfleksibilitet og beskæftigelse 
I de sidste to årtier har den årlige gennemsnitlige stigning i arbejdspoduktiviteten i EU ligget på 
omkring 2%, og denne stigning kan i stort set lige høj grad tilskrives teknologiske fremskridt og 
substitution af arbejdskraft med kapital på makroøkonomisk plan. Til sammenligning har der 
næsten ikke fundet nogen makroøkonomisk substitution sted i USA på trods af en kun lidt lang­
sommere rytme i de teknologiske fremskridt. Substitutionen af arbejdskraft med kapital i EU 
afspejler tre udviklingstendenser. For det første har relativt flere investeringer taget sigte på at 
erstatte arbejdskraft i stedet for at udvide kapaciteten. For det andet har EU inden for den 
internationale arbejdsdeling specialiseret sig i produktion, der kræver højt uddannet arbejdskraft 
og er kapitalintensiv. For det tredje eksisterer visse arbejdsintensive beskæftigelsesmuligheder, 
der kendetegnes ved lav produktivitet, ikke længere i EU. 
Kapital/arbejdskraft-substitution er et middel til at opnå høj økonomisk vækst og en stigende 
levestandard. Den aktuelle situation med vedvarende høj arbejdsløshed i EU afspejler imidlertid 
et dobbelt-sidet problem. 
For det første, i forhold til en stabil vækst i arbejdsproduktiviteten har den makroøkonomiske 
vækst i EU været utilstrækkelig til at skabe et passende antal job, selv om betingelserne for en 
stærk vækst er ved at forbedres som fremhævet ovenfor. 
H 
For det andet kan tendensen hen imod kapital/arbejdskraft-substitution ses som en afspejling af 
en ubalance i de relative priser på kapital og arbejdskraft og især af en utilstrækkelig grad af 
tilpasning på arbejdsmarkedet. Siden det første olieprischok har høje direkte og indirekte 
lønomkostninger såvel som - i nogle tilfælde - stive regler om jobsikkerhed gjort det dyrere at 
benytte arbejdskraft som en produktionsfaktor og tvunget virksomhederne til i betydeligt omfang 
at substituere arbejdskraft med kapital for at bevare deres konkurrenceevne. Der er imidlertid 
sket en gradvis tilpasning af arbejdsmarkederne i EU. Siden begyndelsen af 1980'erne er 
produktivitetsstigninger, der er opnået gennem kapital/arbejdskraft-substitution, stort set ophørt 
med at afspejles i højere reallønninger, hvilket har ført til en betydelig forbedring af 
rentabiliteten. Denne udvikling danner grundlag for en økonomisk vækst, der understøttes af 
kapacitetsudvidende og beskæftigelsesskabende investeringer, efterhånden som efterspørg-
selsudsigterne bliver lysere, men den påvirker kun langsomt beskæftigelsesintensiteten i 
væksten. 
En anden og hurtigere vej mod et mere beskæftigelsesintensivt vækstmønster ville være at 
tilskynde til en nedadgående udvidelse af lønomkostningsskalaen som i USA. En reduktion af 
lønomkostningerne i den nedre ende ville give mulighed for, at aktiviteter med lav produktivitet 
kunne forblive og/eller blive rentable. Af sociale og politiske grunde er en efterligning af USA's 
model, som har ført til et betydeligt fald i realindkomsten for lavt uddannet arbejdskraft, hverken 
gennemførlig eller ønskelig i EU. Derfor behovet for en stærk, investeringsstøttet 
makroøkonomisk vækst på grundlag af pragmatiske løsninger som fastsat i den strategi, der 
blev vedtaget af Det Europæiske Råd på mødet i Essen i december 1994, og som sigtede på et 
højere beskæftigelsesindhold i væksten uden at svække konkurrenceevnen. 
For at bevare nøgleingredienserne i den europæiske sociale model - i en omdannet og strøm­
linet form - er de nedenstående pragmatiske tiltag værd at gennemføre. Arbejdsmarkeds­
parternes lønoverenskomster bør give mulighed for større differentiering efter kvalifikationer og 
mellem regioner og, i et vist omfang, sektorer. Indirekte lønomkostninger (eller indkomstskatter) 
for den nedre ende af lønskalaen bør sænkes, samtidig med at der kompenseres for statens 
indtægtstab med en strammere udgiftskontrol og/eller med forhøjelser af andre skatter (f.eks. 
miljøafgifter). På samme måde kunne der med fordel indføres midlertidig indslusningsløn for 
lavt uddannede, unge eller langtidsarbejdsløse. Desuden vil større fleksibilitet i 
arbejdstidstilrettelæggelsen - skræddersyet til virksomhedernes og arbejdstagernes specifikke 
behov - samt større anvendelse af frivillig deltidsarbejde og fremme af lokale beskæfti­
gelsesinitiativer sandsynligvis både skabe nye job og højere erhvervsdeltagelse på 
arbejdsmarkedet. 
Mere generelt er der som fremhævet i den fælles beskæftigelsesrapport fra 1996 "Vækst og 
beskæftigelse i EU - vejen frem", der blev godkendt af Det Europæiske Råd i Dublin, et fortsat 
behov for at forbedre de nationale arbejdsmarkeders evne til at reagere på ændringer i økono­
mien gennem en modernisering af arbejdstilrettelæggelsen, øget geografisk og faglig mobilitet 
og produktivitetsrelateret lønomkostningsdifferentiering. Det er særlig vigtigt at styrke uddan­
nelse og videreuddannelse, således at arbejdsstyrken er i stand til at tilpasse sig skiftende tekno­
logiske ændringer. Disse bestræbelser er også nødvendige for at undgå flaskehalse på arbejds­
markedet og en genopblussen af løninflation, efterhånden som arbejdsløsheden reduceres. 
Med realiseringen af det indre marked og ØMU er EU i stigende grad ved at blive en økonomisk 
enhed. De fundamentale økonomiske forhold på udbudssiden er sunde og i fortsat bedring, 
hvilket understøtter det igangværende opsving. I ØMU'en vil sunde offentlige finanser og en 
// 
moderat lønudvikling gøre det lettere at fastholde stabile pengepolitiske betingelser. Denne 
fundamentale ændring i det samlede makroøkonomiske policy-mix vil virke vækstfremmende. 
Disse faktorer danner grundlag for at omdanne det aktuelle opsving til en stærk og varig 
økonomisk vækst, der understøttes af højere investeringer, således at kapacitetsbegrænsninger 
og inflationsspændinger undgås. En lang periode med sund økonomisk vækst på omkring 
3-31>4% pr, år ville give mulighed for, at det store beskæftigelsespotentiale i EU kunne udnyttes, 
og for, at arbejdsløsheden kunne reduceres væsentligt. En stærkere økonomisk vækst og 
jobskabelse er ligeledes en forudsætning for at få fuldt udbytte af det indre marked, 
globaliseringen og de teknologiske fremskridt. 
På denne baggrund vil det blive lettere at gennemføre konsolideringen og omstruktureringen af 
de offentlige finanser og foretage de uundgåelige strukturtilpasninger. Den nødvendige struktur­
politik på vare-, tjeneste- og arbejdsmarkederne ville også i højere grad kunne bidrage til at 
fjerne stivheder, undgå inflationspres og gøre væksten mere beskæftigelsesskabende, særlig 
med hensyn til ufaglært arbejdskraft, uden at svække konkurrenceevnen. 
Disse betragtninger understreger behovet for at indføre foranstaltninger i overensstemmelse 
med de konklusioner, som Det Europæiske Råd vedtog i Firenze og Dublin. 
/) 
1. DEN AKTUELLE ØKONOMISKE SITUATION OG UDSIGTERNE FOR 1998 
Efter tilbageslaget i den økonomiske vækst i andet halvår af 1995 og begyndelsen af 1996 
ser EU-økonomien nu ud til at være kommet tilbage i en mere gunstig udvikling. Et 
opsving i den økonomiske vækst er undervejs, understøttet af en sund omlægning af det 
makroøkonomiske policy-mix og en ØMU-relateret forbedring af troværdigheden til de 
økonomisk-politiske rammevilkår i EU, som har ført til en stærkt øget konvergens i de 
lange rentesatser. På baggrund af de gode fundamentale økonomiske forhold og en sund 
økonomisk politik forventes produktionen at vokse omkring sin trendrate i 1997 og stige 
med mere end trendraten i 1998. 
Opsvinget i den økonomiske aktivitet forventes at føre til en gradvis bedring i beskæf­
tigelsen. På kort sigt vil arbejdsløsheden fortsat ligge på et højt niveau, men den forventes 
at falde gradvis i 1997 og noget hurtigere i 1998. Inflationstendenserne er tilfredsstillende 
i næsten alle medlemsstater, og der er udsigt til fortsat konvergens i inflationsraterne på et 
lavere niveau, hvilket understøttes af generelt beskedne lønstigninger. 
1.1 Skuffende vækst- og jobresultater i første halvdel af 1990'erne 
Udsigterne til en styrkelse af den økonomiske aktivitet skal ses på baggrund af en 
utilfredsstillende vækst- og beskæftigelsesudvikling i første halvdel af 1990'erne. I de 
sidste seks år har den gennemsnitlige BNP-vækst i EU kun ligget på 1,5% pr. år (tabel I). 
Denne svage udvikling er meget lavere end den gennemsnitlige vækstrate på 3,3%, som 
registreredes i anden halvdel af 1980'erne, og den er også lavere end den gennemsnitlige 
vækstrate på 2% i årene 1974-85, selv om denne periode var karakteriseret af alvorlige 
negative udbudschok. 
Den lave vækst afspejles i en skuffende 
udvikling i beskæftigelsen. I årene 1991 -96 
er beskæftigelsen i EU faldet med gennem­
snitlig 0,4% pr. år, hvilket er resulteret i et 
samlet tab på 414 million job siden 1990 
(VÆ million, hvis der ses bort fra de nye 
tyske delstater). Som følge heraf er næsten 
halvdelen af de 10 millioner job, der blev 
skabt i vækstperioden 1986-90, siden gået 
tabt. Tabel 1 
Vækst og beskæftigelse i 
EUR, USA og Japan 
(Gennemsnitlig årlig procentændring) 
EUR 
USA 
Japan 
BUR 
USA 
Japan 
n Nationalrcgnskj 
Kilde: Kommissk Real BNP-vækst 
1974-85 
2,0 
2,3 
3,4 1986-90 
3,3 
2,8 
4,6 1991-96 
1,5 
2,3 
1,7 
Beskæftigelses vækst0 
1974-85 
0,0 
1,8 
0,7 
bsdctinition 
nens tjenest 1986-90 
1,3 
2,1 
1,0 
egrene. 1991-96 
-0,4 
1,2 
0,7 
1Vr» 
Denne udvikling er klart værre end i EU's vigtigste internationale partnerlande. USA's 
økonomi, der har været hjulpet af højere vækst og et mere fleksibelt arbejdsmarked, har 
genereret en gennemsnitlig jobforøgelse på 1,2% pr. år i første halvdel af 1990'erne. Og 
selv om Japan oplevede en alvorlig recession og kun havde en lidt højere gennemsnitlig 
vækst end EU i den betragtede periode, var den japanske økonomi i stand til at øge 
antallet af job med 0,7% pr. år. 
Den forholdsvis dårlige udvikling i EU i 1990'erne afspejler det faktum, at EU-økonomien 
gang på gang er løbet ind i makroøkomiske væksthindringer. 
/. 1.1 i'990-93: Overophedning og recession 
Figur 1 
indeks Produktionskapacitet og BNP, EUR 
90 J 1 I i I L 
85 
% ændring pr, år 90 i 95: 
Produktionskapacitet 
^ I 1988-90 blev det makroøkono­
miske policy-mix i EU i gennem­
snit for ekspansivt i forhold til 
produktionskapaciteten. Der blev 
udfoldet utilstrækkelige bestræ­
belser på at reducere budgetulige­
vægtene, samtidig med de penge­
politiske betingelser i gennemsnit 
var blevet lempet i kølvandet på 
børssammenbruddet i oktober 
1987. På baggrund af optimisme i 
erhvervslivet, som bl.a. understøt­
tedes af udsigterne til implemen­
teringen af det indre marked, 
accelererede produktionsvæksten 
til omkring 4% pr. år i gennemsnit 
i 1988-89. Dette var betydeligt 
hurtigere end EU's potentielle 
vækstrate, og da der ikke var 
ledig kapacitet, førte det til over­
ophedning i økonomien. Gælds-
finansieringen af de massive 
udgifter i forbindelse med genfor­
eningen førte til et stort budgetunderskud og stigende inflationspres i Tyskland. For EU 
som helhed ændredes et overskud på betalingsbalancens løbende poster på 0,6% af BNP i 95 
i.g.i j.i i : W iliiluktioMgab ; 
:l:04: 
85 90 
* Forholdet mellem faktisk og potentielt BNP. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene, 95 
1987 til et underskud på 0,9% af BNP i 1991. I samme periode accelererede den 
gennemsnitlige inflation fra 3,/2% til 51/2%, mens de gennemsnitlige nominelle lønstigninger 
steg fra 51/2 til 7'/2%. 
Som reaktion på det stigende inflationspres blev de pengepolitiske betingelser overalt i EU 
gradvis strammet fra 1988 og fremefter, men budgetpolitikken var meget lempelig. Dette 
forvredne policy-mix førte til en afmatning i væksten i de fleste lande i 1990-91, selv om 
de kortfristede positive efterspørgselsvirkninger af genforeningen forsinkede tilbageslaget 
i Tyskland. Modstridende krav til landenes økonomiske politik førte til alvorlige spæn­
dinger på valutamarkederne. I vinteren 1992/93 oplevede EU-økonomien en recession. I 
løbet af lidt over to år blev der tabt næsten 5 millioner job (4 millioner, når der ses bort fra 
de nye tyske delstater). 
1.1.2 Fra midten af 1993 til midten af 1995: opsving på et sundt grundlag 
Efterhånden som inflationspresset gradvis aftog, blev de pengepolitiske betingelser lempet 
i næsten alle medlemsstater i slutningen af 1992 og igennem hele 1993. På baggrund af 
sunde fundamentale økonomiske forhold - i form af lavere pris- og lønpres og en 
forholdsvis sund rentabilitet i virksomhedssektoren - bed opsvinget sig fast i midten af 
1993, idet det blev understøttet af en stærk international økonomi, lavere rentesatser og 
en forbedring af EU's konkurrenceevne. 
Tabel 2 
Opsving og afmatning i EU]) 
(halvårlige data; procentændring på årsbasis) 
Endelig intern efterspørgsel 
- heraf: Investeringer 
Privatforbrug 
Eksport ) 
Endelig efterspørgsel^ 
Lageropbygning4) 
Realt BNP 
Beskæftigelse^ 93H1 
-2,9 
-10,2 
-1,9 
-0,9 
-2,6 
-0,5 
-1,6 
-2,1 93H2 
0,2 
-2,8 
1,3 
6,9 
1,3 
-0,2 
1,3 
-1,4 94H1 
1,9 
3,8 
1,6 
9,2 
2,8 
1,4 
3,3 
-0,1 94H2 
2,0 
4,5 
1,7 
9,4 
2,9 
1,1 
3,4 
0,5 95H1 
2,1 
3,8 
2,1 
9,3 
2,9 
-0,6 
2,4 
0,7 95H2 
0,9 
-0,6 
1,2 
1,8 
1,0 
0,9 
1,2 
0,5 96H1 
1,9 
0,9 
2,5 
4,2 
2,2 
-0,8 
1,7 
-0,3 
" I'll II<5 •- Tyskland, Frankrig, Italien, Spanien og Det Forenede Kongerige. 
21 Varer og tjenester; eksport inkl. intra-KU-ekspoiL 
M Mkskl. intern KU-handel; skon Ira Kommissionens tjenestegrene. 
"Bidrag til BNP-vækst. 
M Arhejdskiartnndersogelse; sæsonkorrigeret af Kommissionens tjenestegrene. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
(på årsbasis) for EU som helhed. Som normalt i den tidlige fase Fra udgangen af 1993 
til første kvartal 1995 
voksede EU-økono­
mien i en sund rytme 
på gennemsnitlig 
omkring V/2% (på års­
basis). Opsvinget fandt 
sted på et sundt 
grundlag, først og 
fremmest drevet af 
eksport stigninger og 
en sund investerings-
vækst. Væksten i det 
private forbrug steg 
gradvis til omkring 2% 
af et økonomisk opsving 
blev væksten også stimuleret af et konjunkturmæssigt omsving i lageropbygningen. På 
baggrund af den hurtige vækst i investeringerne i maskiner m.v. (en stigning på 6,7% i 
1995) syntes EU at være på vej til at omdanne opsvinget til en stærk og holdbar 
mellemfristet vækst i den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen. 
Denne korte periode viste endnu en gang den europæiske økonomis evne til at skabe job, 
så længe den økonomiske vækst fortsatte i et sundt tempo. Alt i alt steg beskæftigelsen 
med over 1% mellem første kvartal 1994 og tredje kvartal 1995. Den gennemsnitlige 
arbejdsløshedsprocent i EU faldt fra omkring 11,3% til 10,7% af arbejdsstyrken. 
/. /. 3 Pludselig afdæmpning og vækstpause fra midten af 1995 til midten af 1996 
Denne stort set gunstige vækstudvikling blev pludselig afbrudt i andet kvartal 1995. 
Opbremsningen blev særlig skarp i de lande, hvis valutaer styrkedes under valutauroen i 
foråret 1995. Navnlig Tyskland og Frankrig oplevede 3 til 4 kvartaler med stagnation. Til 
sammenligning fortsatte væksten i starten i et højere tempo i de fleste lande, hvis valutaer 
var blevet svækket, men snart blev afmatningen tydelig også i disse lande. 
For EU som helhed indtrådte der en hurtig opbremsning i den sunde vækst i investe­
ringerne, og væksten i eksporten blev markant reduceret, da stigningen i samhandelen 
både inden for og uden for Europa aftog. Væksten i det private forbrug stagnerede med 
en forsinkelse på et til to kvartaler, da beskæftigelsesudsigterne forværredes i de lande, 
hvis valutaer var blevet styrket, mens inflationen og rentesatserne var steget i de lande, 
hvis valutaer var blevet svækket. Alt i alt aftog væksten i den endelige efterspørgsel 
(eksklusive lageropbygning) fra tæt på 3% i de foregående 18 måneder til 1% i anden 
halvdel af 1995 (jf. tabel 2). 
1.1.4 De vigtigste årsager til vækstpausen i 1995/1996 
De vigtigste årsager til den pludselige og udbredte økonomiske afmatning var stigningen i 
de lange rentesatser i 1994 og svækkelsen af US-dollaren som lå bag 
valutakursbevægelserne i løbet af 1994 og særlig i de første måneder af 1995. Den 
utilstrækkelige troværdighed af budgetpolitikken i mange lande spillede en vigtig rolle i 
begge henseender. Forringelsen af den europæiske omkostningskonkurrenceevne og en 
lavere vækst på eksportmarkederne havde herudover en dæmpende virkning på EU's 
eksport. Endelig blev det stærke vækstbidrag fra lageropbygningen i de tidlige faser af 
opsvinget kraftigt reduceret (fra næsten 1 procentpoint i 1994 til Vi procentpoint i 1995). 
Stigning i de lange rentesatser 
Afkastet på den 10-årige benchmark-obligation steg i gennemsnit i EU med omkring 
250 basispoint mellem januar 1994 og januar 1995. Tallene fra de lande, hvor der 
omsættes indeksobligationer viser, at de reale rentesatser voksede med mindst 
1 procentpoint, og i nogle lande er de reale rentesatser sandsynligvis steget betydeligt 
mere. 
Figur 2 tange rentesatser 
{månedligt data) 
1993 : : 1994 1935 1996 
Tyskland, Frankrig og UK 
Frankrig 
Tyskland, Italien, Sverige og Spanien 
*^\e~*^z/ y*. "~V 
Spanien^ \ \ Italien 
IA. Disse tendenser skal delvis ses i 
sammenhæng med en tilsvarende stig­
ning i de amerikanske obligationsafkast 
og delvis i sammenhæng med interne 
faktorer i EU. Stigningen i de 
internationale realrenter var blandt 
andet et resultat af udsigterne til en 
væsentlig stigning i låneefterspørgslen 
pga. et opsving i investeringerne, som 
ikke blev tilstrækkeligt udlignet af 
troværdige udsigter til en reduceret 
statslig låntagning. For så vidt angår 
EU, skete der kun en mindre 
finanspolitisk konsolidering i 1994-
1995. Det gennemsnitlige 
budgetunderskud i EU - konjunktur-
korrigeret - blev blot reduceret med 
Vi procentpoint af BNP pr. år i 1994 og 
1995. Den manglende evne til fra 
starten at imødegå de store budgetulige­
vægte på en troværdig måde førte til en 
stigning i risikopræmierne og en markant tendens for de lange rentesatser til at stige mest i 
lande med høje offentlige underskud og gældskvoter og/eller en historisk ringe evne til at 
kontrollere inflationsudviklingen. Mens satserne i Tyskland og adskillige nabolande steg 
med omkring 180 basispoint, var stigningen større i Frankrig og Det Forenede Kongerige 
(omkring 250 basispoint), og de lange satser i Italien, Spanien og Sverige fortsatte med at 
stige i de første måneder af 1995, hvilket bragte den kumulative stigning i afkastene op på 
mellem 400 og 450 basispoint (figur 2). 
Stigningen i de lange realrentesatser udøvede en dæmpende virkning på aktiviteten i de 
fleste industrilandes økonomier (BNP-væksten i USA aftog fra 4% i midten af 1994 til 
mindre end 2% i første halvdel af 1995, ikke mindst på grund af højere rentesatser). 1 EU 1991 1993 1993 1994 
Kilde: Kommlssinens tjenestegrene. 
spillede de højere realrentesatser, sammen med specifikke faktorer i nogle lande, en 
afgørende rolle i afdæmpningen i bygge- og anlægsinvesteringerne. Andre rentefølsomme 
efterspørgselskomponenter, bl.a. maskininvesteringer, lageropbygning og varige forbrugs­
goder, blev også negativt påvirket. 
Svækkelse af US-dollar og valutauro i Europa 
j Figur 3 Di 
110 Valutakurser i forhold til DEM 
(ugentlige data) 
Januar 1884 « 1(10 EU-økonomien blev endvidere ramt af en 
væsentlig svækkelse af US-dollaren i 
1994 og et kraftigt fald i begyndelsen af 
1995. Alt i alt faldt den amerikanske 
dollar med omkring 20% i forhold til 
DEM (figur 3). Den svagere dollar, 
kombineret med en "flight to quality" 
efter sammenbruddet af den mexicanske 
peso i begyndelsen af 1995, førte til et 
stærkt pres på valutakurserne i Europa. 
I modsætning til nogle tidligere episoder 
med valutauro afspejlede disse valuta­
kursbevægelser ikke et behov for at 
korrigere konkurrencemæssige ulige­
vægte. Uroen svækkede valutaen i de 
medlemsstater, hvis økonomiske politik, 
særlig budgetpolitikken, endnu ikke af 
markederne blev opfattet som 
tilstrækkelig troværdig. Den italienske 
lire, som allerede var blevet svækket i 1994, faldt kraftigt i de første måneder af 1995, og 
både pund sterling og den svenske krone faldt betydeligt i effektive termer. Inden for 
valutakursmekanismen blev centralkurserne for den spanske peseta og den portugisiske 
escudo devalueret i marts. Den tyske mark og de valutaer, der er tæt tilknyttet DEM, 
apprecieredes med op til 6% i effektive termer. Overenskomstforhandlingerne for 1995 
resulterede i relativt høje lønninger i nogle industrisektorer i Tyskland, og det begrænsede 
mulighederne for at reducere rentesatserne og bidrog således indirekte til DEM's 
internationale styrke. 1994 1995 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 1996 
Valutakurssvingningerne havde en negativ virkning overalt i EU. I de fleste af de lande, 
hvis valuta blev styrket, forringedes omkostningskonkurrenceevnen og rentabiliteten 
kraftigt (i figur 4 er industrisektoren brugt som tilnærmelse for rentabiliteten i 
eksportsektoren). I flere af disse lande måtte de korte rentesatser desuden hæves for at 
modvirke spekulative pres (figur 5). Eksportudsigterne forværredes, og investeringerne 
blev hurtigt bremset. Produktionsvæksten gik i stå og blev endog i nogle lande 
midlertidigt negativ. 
Figur 4 | ProfttkVQte* 
(årlig procentændring, kvartalsdata) 
% .tndhrø Tyskland 10 
Samlet økonomi 
1992 1993 1994 1995 1996 
* Bruttoindkomst som andel af brutovaerdUllvaekst, årlig 
procentændring 
Kifdei Nattøtiate data. [fJPHJLJ Korte rentesatser 
(ugentlige data) 
Tysktand, Frankrig, Belgien, Danmark og Spanien 
12 
Spanien 
Tyskland 
1995 1996 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
I lande hvis valuta svækkedes blev de korte rentesatser hævet - i mange tilfælde betydeligt 
- for at begrænse deprecieringen og for at forhindre en opadgående pris- og lønspiral. De 
lange risikopræmier steg desuden betydeligt i de fleste deprecierende lande (figur 2). Dette 
betød, at budgetkonsolideringen måtte gennemføres under meget vanskeligere 
omstændigheder. Resultatet blev en klar økonomisk afmatning også i disse lande, da den 
indenlandske efterspørgsel blev kraftigt begrænset og det initiale eksportopsving gradvis 
tladede ud. 
Afdæmpning i den eksterne efterspørgsel 
Det europæiske opsving blev hjulpet i 
1993 og 1994 af en meget høj 
eksportvækst, men der indtrådte en 
afdæmpning i EU's eksport til 
tredjelande i 1995 (figur 6). Dette 
kunne tilskrives to hovedfaktorer. For 
det første forårsagede apprecieringen af 
EU1 s valutaer i forhold til andre 
internationale valutaer, i særdeleshed 
USD, en forringelse af den 
gennemsnitlige omkostnings-
konkurrenceevne og et tab af interna­
tionale markedsandele. For det andet 
medførte afmatningen i USA's økonomi 
en svækkelse af den tidligere stærke 
vækst i USA's import. Væksten i EU's 
eksport til tredjelande aftog i gennem­
snit til omkring 7% i 1995 (mod 10% i 1994). 
1.1.5 Makroøkonomiske hindringer for vækst Figur 6 EU's eksport til tredjelande 
(kvartalsvise og årlige data) 
ârtg %^artdr!ng 
EU's eksport til tredjelande v 
m$$8gM$M-
1992 1993 1994 
Kilde; Kommissionens tjenestegrene. 1995 1996 
Den skuffende udvikling i væksten og beskæftigelsen i EU i første halvdel af 1990'erne er 
fejlagtigt blevet tilskrevet faktorer som globalisering eller nye teknologi (jf. kapitel 2). Den 
var imidlertid hovedsagelig et resultat af makroøkonomiske hindringer for vækst inden for 
EU: 
(i) Utilstrækkelig vækst i produktionskapaciteten: i slutningen af 1980'erne og i begyn­
delsen af 1990'erne opbyggedes inflationspres i EU, da efterspørgslen voksede for 
hurtigt i forhold til produktionskapaciteten; 
(ii) Forvredet økonomisk policy-mix: Et forvredet policy-mix førte til en overbelastning 
af pengepolitikken. En for slap budgetpolitik (siden 1988) og lønudvikling (siden 
1990), som ikke var i overensstemmelse med prisstabilitetsmålsætningen forårsagede 
en stigning i rentesatserne, der førte til en afdæmpning afvæksten og jobskabelsen og 
til recessionen i 1992/1993; 
(iii) Monetær uro: valutakriser, der i betydelig udstrækning afspejlede en utilstrækkelig 
troværdighed af den økonomiske politik i flere lande og en mangel på politisk 
samordning i EU, har haft en negativ virkning på den økonomiske vækst i såvel 
apprecierende lande som deprecierende lande. 
Figur 7 Investeringer og arbejdsløshed, EUR 
125: :!%iàfBNP af arbejdsstyrken 
20 
15 Arbejdsløshed 
(højre skala) 
1960 1965 1970 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 1975 1980 1985 1990 1995 
Hvis EU skal opnå en længere periode med sund økonomisk vækst, der kan sikre en bety­
delig og vedvarende reduktion af arbejdsløsheden, skal der findes varige løsninger på disse 
makroøkonomiske hindringer for vækst. 
Dette betyder for det første, at det er væsentligt at opretholde en høj grad af troværdighed 
i den økonomiske politik for at forhindre monetær og finansiel turbulens. For det andet 
skal det økonomiske opsving understøttes af en stærk stigning i investeringerne for at 
sikre en tilstrækkelig hurtig vækst i produktionskapaciteten i takt med stigningen i efter­
spørgslen. Selv om forholdet mellem investeringer og arbejdsløshed er komplekst, viser-
figur 7 for EU som helhed en klar negativ korrelation mellem disse to størrelser. Dette 
illustrerer, at højere investeringer er en uundgåelig forudsætning for at skabe de 
arbejdsplader, der er nødvendige for at reducere arbejdsløsheden. For det tredje skal 
budgetunderskuddene reduceres for at frigøre opsparing til den nødvendige forøgelse af 
investeringerne og dermed forhindre en stigning i de reale rentesatser, som ellers ville 
standse produktionsvæksten. Det er ligeledes vigtigt, at alle involverede parter bidrager til 
at fastholde en lønudvikling, der harmonerer med prisstabilitetskravene og behovet for at 
øge beskæftigelsen. 
ØMU giver store muligheder for at overvinde disse hindringer for en vedvarende vækst og 
jobskabelse. Konvergensprocessen har bidraget stærkt til et mere afbalanceret policy-mix 
oi» har afførende styrket troværdigheden af de stabilitetsorienterede 
økonomisk-politiske rammevilkår. Herudover vil risikoen for valutarisk ustabilitet, som 
fører til uønskede spændinger og en forøgelse af rentepræmierne, blive elimineret blandt 
de lande, der deltager i den fælles valuta. Sådanne risici vil også blive reduceret for de 
medlemsstater, som ikke fra starten vil indføre euroen, forudsat at de fortsætter med at 
føre en konvergerende økonomisk politik. 
1.2 Gradvis styrkelse af opsvinget i 1996-1998 
Opsvinget i EU-økonomien tog til i løbet af 1996, og væksten forventes at blive stærkere i 
1997 og 1998. Disse lyse udsigter understøttes af den sunde omlægning af policy-mix'et i 
EU, af en ØMU-relateret forbedring i troværdigheden af de økonomisk-politisk 
rammevilkår samt af gunstige fundamentale økonomiske forhold på udbudssiden - med 
hensyn til passende lønstigninger og en sund investeringsrentabilitet - der ser ud til at være 
endnu bedre end under opsvinget i 1994 og begyndelsen af 1995. Ekspansionen i den 
økonomiske aktivitet hos EU's internationale partnere og væksten i verdenshandelen 
forventes desuden at forblive aktivitetsstimulerende. 
/. 2.1 Et accelererende og velafbalanceret opsving 
Væksten i den endelige efterspørgsel tog til fra omkring 1% (på årsbasis) i anden halvdel 
af 1995 til omkring 2Vi % i første halvdel af 1996. Da lagrene blev nedbragt, accelererede 
produktionen betydeligt mindre, men væksten for året som helhed anslås i gennemsnit for 
EU at have været på 1,6%. Som følge af fortsatte positive vækstkræfter skønnes 
produktionsvæksten at stige til 2,3% i 1997 og 2,8% i 1998. 
Opsvinget forventes at blive velbalanceret og baseret på alle efterspørgselskomponenter. 
Eksporten vil sandsynligvis accelerere gradvis fra 4% i 1996 til omkring 6,5% i 1998. 
Denne vækst vil blive drevet af en sund eksport til tredjelande og en forøgelse i 
samhandelen mellem EU-landene, som understøttes af en stigende efterspørgsel, stabile 
valutakurser og fortsatte fremskridt i handelsintegrationen mellem medlemsstaterne. Det 
private forbrug steg i et sundt tempo (2,5%) i første halvdel af 1996 og understøttedes 
blandt andet af et opsving i købet af varige forbrugsgoder. En vis afdæmpning er 
sandsynlig på kort sigt, men i takt med en moderat reallønsvækst, gradvis forbedrede 
beskæftigelsesudsigter og et fald i opsparingen vil forbrugsudgifterne sandsynligvis 
accelerere fra lidt under 2% i 1997 til tæt på 2,5% i 1998. 
10 
Med stigende eksport og forbrug og gradvis nedbringelse af overskydende lagre har 
kapacitetsudnyttelsen i industrien passeret bunden og er begyndt at vokse. Dette forventes 
at styrke investeringerne i maskiner, udstyr mv., som allerede begyndte at stige i første 
halvdel af 1996. Understøttet af en sund rentabilitet og lave rentesatser forventes 
maskininvesteringerne at vokse med omkring 5% i 1997 og med næsten 7% i 1998. 
Bygge- og anlægsaktiviteten var generelt svag i første halvdel af 1996, men der var klare 
tegn på et efterfølgende opsving, og bygge- og anlægsinvesteringerne skønnes at komme 
op på en vækst på lidt over 3% i 1998. 
I Tysk/and voksede økonomien kraftigere end 
forventet i 1996 som følge af en betydelig 
svækkelse af DEM's effektive valutakurs, lavere 
rentesatser og forbedrede erhvervsforventninger, 
der blev understøttet af moderate lønkrav. Mellem 
foråret og efteråret 1996 blev prognoserne for 
produktionsvæksten opjusteret med næsten et helt 
procentpoint til 1,4% i 1996. Økonomien forven­
tes at forbedres yderligere i 1997-1998 med 
eksporten som en fortsat positiv drivkraft og med 
maskininvesteringer, som vil vokse i et stigende 
tempo. Privatforbruget vil sandsynligvis stige 
moderat i 1997, men eftersom beskæftigel­
sesudsigterne gradvis bedres, skulle forbruget 
vokse noget hurtigere i 1998. Alt i alt forventes 
produktionsvæksten at komme op på 2,2% i 1997 
og 2,8% i 1998. 
I Frankrig stimuleres økonomien af et opsving i eksporten som følge af en styrkelse af den 
internationale efterspørgsel. Til trods for en forsigtig holdning hos forbrugerne blev det 
private forbrug i 1996 bedre end forventet. Som følge af en stor lagertilpasning haltede 
produktionen betydeligt bag efter efterspørgslen i første halvdel af 1996, men aktiviteten 
accelererede i anden halvdel. Forbedrede efterspørgselsudsigter, gode fundamentale 
økonomiske forhold og en stigning i kapacitetsudnyttelsen forventes at føre til et opsving i 
maskininvesteringerne. Lavere lange rentesatser ventes at understøtte opsvinget i bygge-
og anlægsvirksomhed. BNP-væksten skønnes at accelerere til 2,1% i 1997 og til 2,7% i 
1998. Tabel 3 
Realvækst i BNP 
(% pr. år) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1995 
1.9 
2.8 
1.9 
2.0 
2.8 
2.2 
10.7 
3.0 
3.4 
2.1 
1.8 
2.3 
4.2 
3.0 
2.4 
2.4 1996 
1.4 
2.1 
1.4 
2.4 
2.1 
1.1 
7.8 
0.8 
2.3 
2.5 
1.0 
2.5 
2.3 
1.7 
2.3 
1.6 1997 
2.2 
3.1 
2.2 
2.5 
2.7 
2.1 
5.8 
1.4 
2.8 
2.8 
1.6 
2.8 
3.7 
2.1 
3.0 
2.3 1998 
2.7 
3.0 
2.8 
2.8 
3.2 
2.7 
5.2 
2.6 
3.8 
3.0 
2.5 
3.2 
3.1 
2.5 
3.0 
2.8 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene, 
okonomiske prognoser fni 
november 1996. 
11 
I Italien har styrkelsen af liren siden midten af 1995 haft en negativ virkning på eksporten 
og investeringerne. Høje rentesatser i 1995 og i begyndelsen af 1996 betød desuden, at 
budgetkonsolideringen måtte finde sted under vanskelige vilkår, som begrænsede den 
indenlandske efterspørgsel. Rentesatserne er imidlertid faldet meget betydeligt, hvilket 
blev understøttet af et reduceret inflationspres, udsigter til en aftale mellem 
arbejdsmarkedets parter, som indebærer passende lønstigninger, og af klart forbedrede 
udsigter for konsolidering af de offentlige finanser efter vedtagelsen af budgettet for 1997. 
Tilbageslaget i økonomien er sandsynligvis hørt op, og der forventes et gradvis opsving 
med en stigning i produktionen på 1,4% i 1997 og 2,6% i 1998. 
I Det Forenede Kongerige ligger væksten nu over trend-væksten efter en betydelig 
lagertilpasning i første halvdel af 1996. Den høje vækst har været understøttet af hurtige 
rentefald og et stærkt opsving i eksporten. Forbruget vokser hurtigt som følge af en 
stigende beskæftigelse, moderate reallønsstigninger og en forbedring på boligmarkedet, 
hvilket tilsammen forventes at føre til et fald i husholdningernes opsparingskvote. 
Samtidig forventes den høje investeringsvækst at fortsætte. Aktivitetsstigningen forventes 
at ligge på omkring 3% pr. år i 1997-1998. 
I Nederlandene og Danmark voksede den indenlandske efterspørgsel i et relativt højt 
tempo i 1996. Understøttet af blandt andet forbedrede eksportudsigter skønnes 
produktionsvæksten at stige fra henholdsvis 2V£% og 2% i 1996 til omkring 3% i 1997-
1998. I Belgien og Østrig er vækstforventningerne for den indenlandske efterspørgsel 
mere beskedne på kort sigt, men eksporten skønnes at ville vokse i et sundt tempo, og 
produktionsvæksten ventes at forbedres gradvis og at komme op på 2V2% til 2%% i 1998. 
I Spanien og Portugal forventes en dynamisk eksport og en gradvis styrkelse af 
investeringerne og forbruget at fa den økonomiske aktivitet til at stige omkring 23/4% i 
1997 og noget mere i 1998. I Sverige forventes den tocifrede investeringsvækst i år at 
ophøre, men da det private forbrug vil stige og eksportvæksten vil fortsætte, skulle den 
økonomiske vækstrate forbedres. I Finland vil en kraftig indenlandsk efterspørgsel være 
den vigtigste faktor til at fastholde en sund BNP-vækst. I Irland, hvor væksten og 
jobskabelsen har været meget stærk, forventes den økonomiske aktivitet at aftage, men 
BNP-væksten skønnes fortsat at blive den højeste i EU. I Grækenland vil forbedringen af 
økonomien sandsynligvis fortsætte, og BNP-væksten antages at vokse 2tø til 23/4%, 
hovedsagelig understøttet af en kraftig vækst i investeringerne. 
12 
1.2.2 Positive vækstfaktorer 
Sund omlægning af det makroøkonomiske policy-mix 
I de seneste år, og især i løbet af 1996, har EU opnået en meget betydelig forbedring i det 
makroøkonomiske policy-mix samt en vigtig styrkelse af troværdigheden af rammerne for 
den økonomiske politik på mellemlang sigt. Der er truffet vigtige foranstaltninger i 
praktisk talt alle medlemsstater til forbedring af de offentlige finanser i 1996 og 1997. 
Understøttet af bedre udsigter for en fastholdelse af moderate lønstigninger og sundere 
offentlige finanser har et dæmpet inflationspres givet mulighed for en betydelig lempelse af 
de monetære vilkår i EU. Denne afbalancering har gjort det økonomiske policy-mix mere 
befordrende for en velfunderet og vedvarende udvidelse af produktionen, investeringerne 
og beskæftigelsen. 
Tabel 4 
Forbedret økonomisk policy-mix 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
DK 
EUR Real effektiv 
valutakurs1* 
(Enheds-
lønomkostninger) 
(1993 = 100) 
Q2 
1995 
109,1 
104,8 
106,4 
112,5 
92,9 
103,8 
93,0 
82,6 
106,0 
109,6 
106,0 
117,1 
96,2 
95,1 
100,3r) Q4 
1996 
102,5 
103,7 
99,4 
122,5 
94,5 
101,9 
95,2 
102,8 
100,0 
105,5 
108,3 
116,4 
115,2 
102,7 
106,4Z) Ændring i korte 
rentesatser siden 
januar 1994 
(3 måneders 
interbank) 
April 
1995 
-1,7 
0,7 
-1,2 
-3,4 
0,6 
1,5 
0,8 
2,4 
-0,5 
-0,8 
-0,3 
0,9 
1,5 
1,3 
0,5 December 
1996 
-3,9 
-2,7 
-2,6 
-7,5 
-2,4 
-2,9 
-0,2 
-1,2 
-2,2 
-2,2 
-4,6 
-2,0 
-2,9 
0,9 
-1,9 Ændring i lange 
jentesatser siden 
januar 1994 
(10-årig 
toneangivende) 
Januar 
1995 
1,9 
3,0 
1,9 
n,a, 
3.9 
2,6 
2,7 
3.6 
2,1 
2,0 
3,0 
3,7 
4,2 
2,5 
2,6 December 
1996 
-0,6 
0,6 
0,1 
n,a, 
-1,0 
0,1 
-0,5 
-1,0 
0,1 
-0,2 
-1,8 
0,2 
0,0 
1,4 
0,0 Årlig ændring i 
konjunktur-
korrigeret 
budgetbalancc 
1996 
1,0 
0,3 
0,0 
0,8 
2,3 
1,2 
-0,7 
1,0 
1,4 
2,0 
1,1 
1,6 
3,8 
1,1 
0,9 1997 
0,3 
0,6 
1,2 
1,1 
1,3 
0,8 
0,8 
3,4 
0,0 
1,8 
1,0 
0,0 
0,5 
0,7 
1,3 
nl forhold lil 23 industrilande. 
J) 1 forhold lil() industrilande uden for \l\). 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
13 
Udviklingen hen imod ØMU har i høj grad øget tilliden til rammerne for den økonomiske 
politik i praktisk talt alle medlemsstater. Den aftale om en "Stabilitets- og vækstpagt" for 
tredje fase af ØMU, der blev indgået på Det Europæiske Råd i Dublin i december 1996, 
styrker udsigterne til en sund budgetpolitik på mellemlang sigt. Den inflationsbekæmpende 
pengepolitik, der er nedfældet i traktatens ØMU-bestemmelser, påvirker i stadig højere 
grad de økonomiske operatører og især pris- og lønfastsætterne, så de tilpasser deres 
adfærd til en situation med lav inflation og derved bidrager til en lønudvikling, der er 
forenelig med behovet for at øge beskæftigelsen. 
Denne udvikling har allerede haft store positive virkninger. Valutakurserne er stort set 
vendt tilbage til de niveauer, der herskede inden valutauroen i foråret 1995, og inden for 
ERM har der været en høj grad af valutakursstabilitet. De lange rentesatser er faldet 
betydeligt, og der har været betydelig konvergens i afkastene. Mens faldet i rentesatserne i 
løbet af 1995 stort set fulgte parallelt med et samtidigt fald i afkastene i USA, har 
udviklingen i 1996 været præget af en høj grad af afkobling fra de amerikanske 
rentesatser. Navnlig de medlemsstater, der har taget store tilpasningsforanstaltninger i 
budgetterne for 1997, har opnået en betydelig reduktion i de langfristede rentepræmier. 
De økonomiske forberedelser til ØMU 
giver således medlemsstaterne en stor 
troværdighedsgevinst. Dette vil sand­
synligvis underbygge tilliden i den 
private sektor og svarer i sig selv til en 
positiv vækstfaktor. 
Pengepolitikken har stor indvirkning på 
udsigterne for vækst på kort sigt 
(figur 8). I det omfang en eventuel 
direkte efterspørgselsbegrænsende virk­
ning af budgetkonsolideringen i de 
kommende år ikke skulle blive fuld­
stændigt opvejet af en stigning i tilliden 
i den private sektor og mere positive 
forventninger, vil pengepolitikken både Figur 8 
Rentesatser og produktion, EUR4 
Kortfristetde rentesatser 
(forskudt 4- kvartaler) 
Vækst i realt BNP 
(år til år) 
70 72 74 76 78 $0 82 84 86 8& 90 92 : 94 96 
Afkastkurve 
(forskudt 4 kvartaler; højre akse) 
Real BNP-vækst 
(ar til ir, venstre akse) 
70 72 74 76 78 80 82 84 
tørøf; Kommissionen» tjenestegrene. 90 92 94 
14 
have den nødvendige plads og styrke til at fastholde en tilstrækkelig vækst i efter­
spørgslen, uden at dette påvirker målsætningen om cn lav inflation. 
Forudsat at tilliden til rammerne for den økonomiske politik bevares eller endog styrkes, 
vil EU endvidere have gode muligheder for at gøre yderligere fremskridt hen imod en 
reduktion i de langfristede rentesatser. Dette vil stimulere investeringerne og reducere det 
samlede omkostnings- og prispres og således bidrage til en afbalanceret vækst i efter­
spørgslen og aktiviteten i den private sektor samt til en reduktion i den nuværende høje 
strukturelle arbejdsløshed. 
wwwwew« Lønudvikling og rentabilitet er i overensstemmelse med et investeringsopsving 
På baggrund af faldende inflation, øget troværdighed til pengepolitikken og høj 
arbejdsløshed har lønaftalerne været moderate i de fleste lande i det sidste år. For første 
gang siden vedtagelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i 1993 
forventes de gennemsnitlige lønstigninger i EU nu at forblive på et niveau (ca. 3 procent 
om året i 1997 og 1998), som er i fuld overensstemmelse med ønsket om både at 
fastholde prisstabilitet og opnå yderligere forbedringer i investeringsrentabiliteten i EU, 
samtidig med at der også bliver plads til en moderat reallønsstigning. Som anbefalet i de 
overordnede retningslinjer bør denne tendens fastholdes på mellemlang sigt. En yderligere 
forbedring i rentabiliteten er nødvendig 
for at fastholde de indenlandske 
investeringer inden for EU og hjælpe 
med til at tiltrække udenlandske 
investeringer. Konkurrencen om at 
tilbyde gode erhvervsvilkår for at 
tiltrække virksomheder, investeringer 
og arbejdspladser er skærpet yderligere. 
Virksomhedernes rentabilitet er en 
vigtig bestemmende faktor for 
investeringerne på mellemlang sigt 
(figur 9). Det gennemsnitlige 
rentabilitetsniveau ligger højere end på 
noget tidspunkt siden 1970, men FigLir 9_J Rentabilitet investeringer og 
vækst i BNP, EUR 
i96o=ioo Rentabilitet og investering 
120 
Bruttoanlægskapitaldannelse, 
real % pa. (højre skala) 15 
15 
10 BNiP og investeringer 
{rea|%p.a.) 
-10 Vækst i BNP 
Bruttoanlægskapitaldannelse 
1960 1965 1970 1975 1980 
Kfffte Kommissionens tjenestegrene. 1985 1995 
15 
realrentesatserne er også højere end i 1960'erne. En høj rentabilitet er ikke i sig selv 
tiltrækkelig til at udløse et opsving i investeringerne. Sammen med en stigende kapacitets­
udnyttelse og bedre udsigter for efterspørgslen - efterhånden som eksporten og forbruget 
forventes at bedres - vil en sund rentabilitet sandsynligvis føre til et tidligt og stærkt 
opsving i investeringerne. Større valutakursstabilitet reducerer usikkerheden og har 
således også en positiv indvirkning på investeringsbeslutningerne. 
Fortsat positive eksterne betingelser 
EU forventes fortsat at nyde godt af en hastig stigning i samhandelen med tredjelande. 
Som helhed forventes væksten i EU's samlede eksportmarked fortsat at være høj i de 
kommende år (ca. 8% om året). Styrkelsen af EU's reale effektive valutakurs i løbet af 
1994-96 forventes imidlertid også i de kommende år at fa en dæmpende indvirkning på de 
internationale eksportmarkedsandele. Den samlede stigning i eksporten til lande uden for 
EU vil sandsynligvis fortsat ligge højt i 1997-98 på omkring 7% om året. 
I USA er den økonomiske aktivitet i fortsat fremgang. Selv om økonomien har nået et 
beskæftigelses- og kapacitetsudnyttelsesniveau, der tidligere har været forbundet med et 
opsving i pris- og lønpresset, har der indtil nu kun været fa tegn på et sådant pres. 
Forudsat at der ikke sker et uventet opsving i inflationen skønnes økonomien at vokse 
med 2% til 2V/2% om året i 1997-98, hvilket ligger tæt på den potentielle vækstrate i 
økonomien. Med en høj udnyttelse af indenlandske ressourcer, stærk vækst i 
investeringerne i maskinger og udstyr og en høj marginal importkvote forventes den 
amerikanske importefterspørgsel at vokse med 7 til VA% om året i 1997-98 (i forhold til 
63/4%i 1996). 
I Japan forventes opsvinget at fortsætte i de kommende år. Udviklingen hen imod et 
højere importindhold i den indenlandske efterspørgsel i de seneste år, som er blevet 
forstærket ved liberaliseringsforanstaltninger, der tager sigte på at åbne det japanske 
marked, forventes at fortsætte i den nærmeste fremtid. Sammen med en sund vækst i den 
indenlandske efterspørgsel vil dette sandsynligvis bevirke, at væksten i den japanske 
import fortsat vil ligge højt i 1997-98. 
16 
Uanset en forventet afmatning i 
importvæksten forventes EU's handel 
med de nye markedsøkonomier i 
Asien, Latinamerika og Central- og 
Østeuropa fortsat at vokse hastigt. 
Under indvirkning af fortsatte reformer 
og hurtige produktivitetsgevinster 
forventes den forholdsvis stærke vækst 
i BNP i økonomierne i Central- og 
Østeuropa at fortsætte eller blive 
styrket i 1997-98 med fa undtagelser. I 
Asien og Latinamerika forventes den 
stærke vækst ligeledes at fortsætte i 
1997-98. Tabel 5 
Eksterne betingelser 
(real årlig procentvis ændring) 
Verden, ekskl. EU 
USA 
Japan 
DAE3) 
Central- og østeuro­
pæiske lande, ekskl. det 
tidligere Sovjetunionen'" 
Markeder uden for EU 
USA 
Japan 
DAE3) 
Central- og østeuro­
pæiske lande, ekskl. det 
tidligere Sovjetunionen4) 
Eksport uden for EU Vægte 1995 1996 1997 1998 
Realt BNP 
100,0" 
26,9 
10,0 
6,6 
2,5 3,6 
2,0 
0,8 
8,0 
5,4 4,2 
2,4 
3,8 
7,1 
3,9 4,3 
2,3 
1,8 
7,2 
4,1 4,6 
2,4 
2,8 
7,2 
4,5 
Import 
100^ 
17,8 
5,8 
11,5 
9,4 9 
8,9 
11,4 
15,1 
17,5 
7 7,5 
6,8 
10,5 
10,2 
10,9 
6 8 
7,5 
6,7 
9,5 
9,3 
7 8 
7,2 
9,8 
9,4 
8,9 
7 
0 Relative vægte baseret på BNP i 1995. 
2) Relative vægte baseret på eksporten uden for EU i 1995. 
3)Dynamic Asian Economies: Hong Kong, Korea, Malaysia, Singapore. 
Taiwan og Thailand. 
Central- og østeuropæiske lande, ekskl. det tidligere Sovjetunionen: 
Albanien, Bulgarien, Tjekkiet, Slovakiet, Ungarn, Rumænien og Slovenien. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene; prognoser november 1996. 
1.2.3 Usikkerhedsmomenter og risici på kort sigt 
Usikkerheden omkring de økonomiske udsigter synes at være taget betydeligt af siden 
begyndelsen af 1996. Den største risiko for de hovedsagelig positive udsigter består 
formentlig i, at der kan opstå tvivl om regeringernes vilje til at fuldføre budgetkonsolide-
ringsprocessen i form af en fuldstændig gennemførelse af 1997-budgetterne. Hvis tilliden 
til den politik, der tager sigte på nominel konvergens, skulle lide et knæk i visse 
medlemsstater, og hvis budgetresultaterne skulle skuffe i forhold til de opstillede 
målsætninger, kan dette føre til et fornyet pres på rentesatserne og valutakurserne med en 
potentielt skadelig virkning for produktionen og beskæftigelsen i EU som helhed. Det 
stærke ønske om at opnå de økonomiske betingelser, der er nødvendige for ØMU - som 
afspejlet i politiske erklæringer, i allerede vedtagne budgetforanstaltninger og i 
fremskridtene i de tekniske forberedelser - lægger imidlertid i høj grad en dæmper på 
denne usikkerhed. 
Der kan også opstå spændinger, hvis en utilstrækkelig vækst og jobskabelse i visse lande 
skulle give det indtryk, at der består interne politiske dilemmaer i EU. Dette kunne være 
tilfældet, hvis forbrugernes og investorernes tillid ikke skulle forbedres så hurtigt som 
17 
ventet i visse medlemsstater. Budgetkonsolideringen kan ligeledes føre til en uventet lille 
troværdighedsgevinst, hvis de foranstaltninger, der træffes, opfattes som værende 
kortsigtede og af ad hoc-karakter i stedet for at give udtryk for et stærkt ønske om at 
opnå sunde offentlige finanser og finde en løsning på problemet med meget høje offentlige 
udgifter og skatter i forhold til BNP. 
Hvis tilliden til den økonomiske politik og en moderat lønudvikling bevares, kan væksten 
og jobskabelsen på den anden side vise sig at blive større end forventet. Udsigterne til 
store økonomiske fordele ved ØMU kan i høj grad forstærke den private sektors 
forventninger og tillid i lighed med den positive virkning, som programmet for det indre 
marked havde i slutningen af 1980'erne. Dette kan udløse større investeringer, føre til en 
stigning i købelysten i de fleste medlemsstater og hjælpe EU til at opnå solide resultater 
med hensyn til vækst og jobskabelse. 
Der ligger endnu en usikkerhedsfaktor i risikoen for et fornyet lønpres hen imod 
slutningen af prognoseperioden. Selv om en lønudvikling, der harmonerer med lav 
inflation og højere investeringer og beskæftigelse, nu synes at have faet fodfæste, viste 
udviklingen i 1994-95 i en række lande, at der i en tidlig fase af opsvinget igen kan opstå 
uheldige lønkrav. Som påpeget i deres nylige fælles udtalelse om den økonomiske politik 
anerkender arbejdsmarkedets parter på EU-plan, at det er nødvendigt at undgå overdrevne 
lønaftaler. Alt for høje lønstigninger vil udløse et inflationspres, som til gengæld vil 
medføre en dæmpende reaktion fra pengemyndighederne, presse de langfristede 
rentesatser opad og underminere de europæiske økonomiers muligheder for at sikre højere 
beskæftigelse. 
1.3 Udsigterne for beskæftigelsen forbedres gradvis 
1.3.1 Seneste udvikling og udsigter for beskæftigelse og arbejdsløshed 
En detaljeret analyse af den seneste udvikling på arbejdsmarkedet og de politiske temaer, 
som Fællesskabet er nødt til at tage stilling til, er præsenteret i Kommissionens rapport om 
beskæftigelsen i Europa i 1996 og i den fælles beskæftigelsesrapport for 1996, som blev 
udarbejdet til Det Europæiske Råds møde i Dublin. I det følgende gennemgås kort de 
vigtigste punkter i udsigterne for arbejdsmarkedet, og der gives et overblik over erfarin­
gerne fra arbejdsmarkedet i en række medlemsstater, som i de seneste år har opnået bety­
deligt bedre resultater end flertallet af medlemsstaterne. 
18 
Beskæftigelse 
Den forholdsvis høje vækst i den økonomiske 
aktivitet i 1994 og begyndelsen af 1995 
medførte en moderat forbedring af 
beskæftigelsessituationen. Den samlede vækst i 
beskæftigelsen var for 1995 på 0,5% eller ca. 
750 000 arbejdspladser i hele Fællesskabet. 
Denne positive udvikling gik dog i stå, da den 
økonomiske vækst begyndte at aftage i sidste 
halvdel af 1995 og begyndelsen af 1996. Som 
resultat af den svage udvikling i beskæftigelsen i 
hele Fællesskabet i første halvdel af 1996 og den 
gradvis forbedrede jobsituation i anden halvdel 
af året - i takt med forøget økonomisk aktivitet 
- var væksten i beskæftigelsen for hele 1996 kun 
på 0,1%. Da den forbedrede økonomiske 
aktivitet ventes at bide sig fast i 1997-98, 
hjulpet af lave lønstigninger i næsten alle 
medlemsstater, ser jobskabelsen ud til at stige 
Figur 10 
(kvartalsvis) 
103 :.t9Sà2|ï.:«:i06:: 
m. 
8$ Tyskland 
199S 4ÔÔ5:: •imi 
105 
1Î193 1694 1995 
Kilde: Kommissionens tjtntstegren«. 1996 Tabel 6 
Vækst i beskæftigelsen 
(i % pr. år) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
Kilde: 1995 
0,4 
1,6 
-0,3 
0,9 
1,7 
1,2 
4,4 
-0,4 
2,5 
1,9 
-0,3 
-0,6 
1,1 
1,6 
0,7 
0,5 1996 
-0,1 
0,7 
-0,8 
1,2 
1,3 
-0,2 
3,4 
0,3 
1,1 
1,5 
-0,7 
0,5 
1,2 
-0,6 
0,4 
0,1 1997 
0,2 
0,8 
-0,0 
1,3 
1,6 
0,3 
2,5 
0,1 
1,7 
1,6 
-0,3 
0,6 
1,9 
-0,2 
1,1 
0,6 1998 
0,3 
0,7 
0,7 
1,3 
2,0 
0,9 
1,7 
0,5 
2,3 
1,6 
0,0 
0,7 
1,5 
0,5 
1,1 
0,9 
Kommissionen tjenestegrene. 
Økonomisk prognose, november 
1996 
lidt til henholdsvis 0,6% og 0,9% i 
1997 og 1998, hvilket svarer til 
oprettelsen af 2,2 millioner 
arbejdspladser i løbet af disse to år. 
Beskæftigelsesudsigterne er meget 
forskellige fra medlemsstat til 
medlemsstat, hovedsageligt, men ikke 
alene, på grund af de forskellige 
udsigter for den økonomiske vækst. I 
Irland forventes beskæftigelsen at stige 
mindst 2% i gennemsnit pr. år i 1997-
98 (efter næsten 4% pr. år i 1995-96). 
Jobtilvæksten i 1997-98 forventes også 
at være høj i Grækenland, Spanien, 
19 
Luxembourg, Nederlandene og Finland (ca. 1,5-2% pr. år) samt i Det Forenede 
Kongerige og Danmark (henholdsvis ca. 1% og 0,75% pr. år). 
I modsætning hertil forventes skuffende beskæftigelsestendenser i 1996 fortsat at fa en 
negativ indflydelse på jobtilvæksten i 1997 i Tyskland, Østrig og Sverige, hvor der ventes 
yderligere et lille fald i beskæftigelsen, samt i Belgien, Frankrig og Italien, hvor der kun 
ventes et meget beskedent antal nye arbejdspladser. I takt med forøget økonomisk akti­
vitet forventes beskæftigelsen dog at blive bedre i 1998, hvor næsten alle medlemsstater 
forventer at nå en positiv jobtilvækst. 
Arbejdsløshed 
Det gradvise fald i ledigheden i Fællesskabet siden marts 1995 gik i stå i slutningen af 
1995 og begyndelsen af 1996. Den gennemsnitlige arbejdsløshedsprocent for Fællesskabet 
steg noget i sidste halvdel af 1996, og for året som helhed var ledigheden på 10,9% af 
arbejdsstyrken. 
Tabel 7 
Arbejdsløshedsprocent 
(i % af den civile arbejdsstyrke) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR [995 
9,9 
7,1 
8,2 
9,1 
22,9 
11,5 
12,4 
11,9 
2,9 
7,3 
3,8 
7,3 
17,2 
9,2 
10,9 1996 
9,9 
6,2 
9,0 
9,1 
22,0 
12,3 
12,5 
12,1 
3,1 
6,8 
4,2 
7,3 
16,0 
9,8 
8,3 
10,9 1997 
9,9 
6,0 
9,1 
9,0 
21,5 
12,4 
12,0 
12,3 
3,0 
6,3 
4,5 
7,1 
14,9 
9,4 
7,8 
10,8 1998 
9,8 
5,7 
8,7 
9,0 
20,7 
11,9 
11,7 
12,1 
2,9 
5,8 
4,6 
6,8 
14,2 
9,0 
7.4 
10,4 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Okonomisk prognose, november 1996. Den moderat forøgede vækst i beskæftigelsen i 
Fællesskabet i de kommende år forventes kun at 
være tilstrækkelig til at opnå en beskeden nedgang i 
antallet af arbejdsløse. Efterhånden som udsigterne 
til at finde arbejde bliver bedre, forventes væksten i 
arbejdsstyrken at vende tilbage til en mellemfristet 
udvikling på ca. 0,5% pr. år. For Fællesskabet som 
helhed forventes den gennemsnitlige ledighed lang­
somt at falde til 10,8% i 1997 og derefter lidt hurti­
gere til ca. 10,4% i 1998. 
Nogle lande vil sandsynligvis opleve en betydeligt 
hurtigere nedgang i arbejdsløsheden. Arbejdsløs­
heden ventes at falde betydeligt i Det Forenede 
Kongerige - som allerede ligger lavest blandt 
Fællesskabets store medlemsstater - og i 
20 
Nederlandene. Dette gælder også for Spanien, Irland og Finland, selv om arbejdsløsheden 
stadig vil være stor i disse tre lande. Der ventes en mere moderat, men fortsat nedgang i 
arbejdsløsheden i Danmark, Sverige og Portugal. 
I modsætning hertil forventes arbejdsløshedsprocenten på kort sigt at være uændret eller 
at stige yderligere i Belgien, Tyskland, Frankrig, Italien og Østrig. Med Østrig som mulig 
undtagelse, forventes den stigende tendens i arbejdsløsheden dog at vende i løbet af året, 
og arbejdsløshedsprocenten ventes at falde i 1998. I de fleste tilfælde ventes dette at 
nedbringe arbejdsløsheden til under niveauet for 1996. 
/. 3.2 De seneste arbejdsmarkedsresultater for udvalgte lande 
I modsætning til de skuffende jobresultater for Fællesskabet som helhed har en række 
medlemsstater opnået en betydelig forbedret beskæftigelse og/eller et stort fald i 
ledigheden i løbet af de seneste 2-3 år (Danmark, Spanien, Irland, Nederlandene og Det 
Forenede Kongerige)1. Fra et makroøkonomisk synspunkt har disse landes resultater 
udtrykt i produktionstilvækst, jobskabelse og udvikling i arbejdsstyrken været meget 
forskellige. I Irland, bygger den stærke vækst i beskæftigelsen hovedsagelig på en stor 
økonomisk vækst. I Danmark og Det Forenede Kongerige var en pæn stigning i BNP 
ledsaget af positiv, men ikke usædvanlig høj jobskabelse, og nedgangen i arbejdsløsheden 
skyldtes delvis en nedgang i arbejdsstyrken og/eller øget deltidsarbejde. I Spanien og 
Nederlandene faldt mere beskedne økonomiske vækstrater sammen med en ret stor netto­
jobskabelse (tabel 8). 
En meget høj økonomisk vækst er den vigtigste grund til det store antal nye arbejds­
pladser i Irland. Den stærke vækst er blevet fremmet af en styrket udbudsside - herunder 
betydeligt forbedret rentabilitet, bedre konkurrenceevne og en stadig forbedring af 
arbejdsstyrkens gennemsnitlige kvalifikationer - samt en makroøkonomisk politik, der har 
haft til formål at sikre en lav inflation, sunde offentlige finanser og en lav rente. Dette er 
blevet underbygget med støtte fra Fællesskabets strukturfonde og Samhørighedsfonden. 
Et vigtigt element er trepartsaftalerne mellem arbejdsgivere, fagforeninger og regeringen 
om moderate lønstigninger, der, hjulpet af lavere indkomstskatter, har medført et 
betydeligt antal nye arbejdspladser. Løntilbageholdenhed og en ændring af vækstens 
Arbejdsløshedsprocenten er desuden faldet mere end 2 procentpoint i Finland mellem 1994 og 1996. 
Finland er dog pa nogle punkter et særtilfælde, som afspejler cn tilpasning til usædvanlige faklorer. 
der indtrådte i slutningen af l'MO'cmc. 
21 
Tabel 8 
Den seneste arbejdsmarkedsudvikling for udvalgte lande 
(1994-96) 
Arbejdsløshed 
Arbejdsløshed 1993 
1996 
Ændring siden 1993 
Beskæftigelse og arbejdsstyrke 
Vækst i arbejdsstyrken 
Vækst i beskæftigelsen2 
BNP, løn og produktivitet 
BNP 
Produktivitet 
Reale lønomkostninger pr. 
beskæftiget5 
Reale enhedslønomkostninger4 
Substitutionsforhold 
kapital/arbejdskraft5 
Erhvervsfrekvens og 
beskæftigelse 
lÀrhvervsfrekvens 1993 
1996 
Beskæftigelse 1993 
1996 Irland Danmark UK NL Spanien Øvrige 
EUR EUR 15 
- i % af arbejdsstyrken -
15,6 
12,5 
-3,1 10,1 
6,2 
-3,9 10,4 
8,3 
-2,1 6,61 
6,8 
0,21 22,81 
22,0 
-0,81 9,5 
10,4 
0,9 10,9 
10,9 
0,0 
- gennemsnitlig vækst 1994-96; % pr. år -
2,1 
3,6 -0,9 
0,6 -0,2 
0,4 1,3 
1,2 0,5 
0,8 0,1 
-0,2 0,1 
0,1 
- gennemsnitlig vækst 1994-96; % pr. år -
8,6 
4,8 
1,1 
-3,5 
-0,4 3,1 
2,5 
2,0 
-0,5 
-0,1 2,8 
2,5 
0,8 
-1,6 
0,5 2,7 
1,5 
0,1 
-1,3 
0,4 2,3 
1,5 
-0,9 
-2,4 
0,7 2,0 
2,3 
0,8 
-1,5 
0,8 2,3 
2,2 
0,6 
-1,6 
0,7 
- i % af personer i den arbejdsdygtige alder (15 til 64 år) -
60,8 
62,5 
51,2 
55,0 82,2 
79,3 
73,9 
74,5 75,2 
73,8 
67,3 
67,7 67,8 
69,8 
63,4 
65,3 58,8 
58,7 
45,6 
46,1 65,7 
65,4 
59,5 
58,7 66,7 
66,3 
59,5 
59,2 
1 Arbejdsløshedsprocenten nåede et højdepunkt med 7,2% i 1994 i Nederlandene og 24,1% i Spanien; den faldt 
med henholdsvis 0,4% og 2,1% mellem 1994 og 1996. 
2 Nationalregnskabsdefinition (for Nederlandene: fuldtidsækvivalent). I henhold til arbejdsstyrkeundersogelser 
var den gennemsnitlige vækst i beskæftigelsen for perioden 1994-96 lidt højere på dette grundlag i Spanien 
(1,0%), Nederlandene (1,4%) og Det Forenede Kongerige (1%). 
3 Nominel løn pr. beskæftiget deflateret med BNP-deflatoren. 
A Reale lønomkostninger pr. beskæftiget divideret med produktiviteten pr. beskæftiget. 
5 Kt positivt tal betyder substitution af arbejdskraft med kapital i produktionen (et storre kapital/arbejdskraft­
forhold). 1 korte perioder mærkes virkningen af cykliske udsving. Se kapitel 2 for en mellemfristet analyse af, 
hvilken rolle substitutionen af arbejdskraft med kapital spiller for Fællesskabets resultater på beskæftigelses­
området. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
sammensætning hen imod indenlandske sektorer har hjulpet med at standse den tidligere 
udvikling i økonomien, hvor arbejdskraft blev erstattet med kapital. Den gennemsnitlige 
årlige substitution mellem arbejdskraft og kapital er faldet fra 1,4% pr. år i perioden 1974-
85 til 0,4% i sidste halvdel af 1980'erne og til 0,1% i første halvdel af 1990'erne. Samtidig 
har store investeringer i kapacitetsudvidelse ført til en hurtig indførelse af teknologiske 
fremskridt. Sammen med forbedrede faglige kvalifikationer er væksten i arbejdsstyrkens 
produktivitet forblevet høj. Enighed om en fornyelse af trepartsaftalen ventes at 
underbygge fortsat løntilbageholdenhed og en stor vækst i beskæftigelsen i de kommende 
ar 
22 
Den store nedgang i arbejdsløsheden i Danmark siden 1993 skyldes ikke kun forbedret 
jobskabelse i takt med forøget økonomisk vækst, men først og fremmest en reduktion af 
arbejdsstyrken på grund af statsfinansierede orlovsordninger (hovedsageligt til uddannelse 
og børnepasning) samt en stigning i antallet af personer, som vælger førtidspensionering. 
Skønt erhvervsfrekvensen i Danmark fortsat er en af de højeste i Fællesskabet, er der også 
mange personer i den arbejdsdygtige alder, som modtager overførselsindkomster i form af 
dagpenge, bistandshjælp, førtidspension, invalidepension, orlovsordninger osv. Disse 
ordninger udgør en betydelig omkostning og reducerer det reelle udbud af arbejdskraft. 
En nylig stramning af nogle ordninger og positive arbejdsmarkedsreformer har til formål at 
reducere den passive forsørgelse og fremme jobskabelsen. I de seneste år er 
lønomkostningerne steget noget hurtigere end i andre lande, hvis valutaer er knyttet til 
DEM. Hvis der skal nås fortsatte og holdbare resultater på beskæftigelsesområdet i de 
kommende år, er det nødvendigt at undgå overdrevne stigninger i lønomkostningerne. 
I Det Forenede Kongerige skyldes nedgangen i arbejdsløsheden siden 1993 dels en 
voksende beskæftigelse i takt med en øget produktion og øget deltidsarbejde og dels et 
fald i arbejdsstyrken. Erhvervsfrekvensen er ikke steget som ved tidligere økonomiske 
opsving, blandt andet fordi et større antal unge mennesker vælger en videregående 
uddannelse. Til trods for den betydelige nedgang i arbejdsløsheden er der endnu ikke 
nogen bemærkelsesværdig vækst i lønningerne. Lønstigningerne har været moderate og de 
reale lønomkostninger (løn pr. beskæftiget deflateret med BNP-deflatoren) har haft en 
stigningstakt, som ligger væsentligt lavere end produktionstilvæksten. Det kunne tyde på, 
at de strukturelle reformer, der er gennemført i Det Forenede Kongerige siden begyn­
delsen af 1980'erne, har bidraget til øget fleksibilitet på arbejds- og produktmarkederne 
og dermed til at reducere presset på priser og lønninger. Hvis der skal nås fortsatte og 
holdbare resultater på beskæftigelsesområdet i de kommende år, er det væsentligt, at den 
gunstige lønudvikling fastholdes. 
I Nederlandene er de gunstige beskæftigelsesresultater siden 1994 en fortsættelse af en 
temmelig kraftig jobskabelse siden midten af 1980'erne. For perioden 1983 til 1994 
udgjorde øget deltidsarbejde desuden næsten halvdelen af jobskabelsen, medens denne 
taktor ikke har bidraget nævneværdigt til antallet af nyoprettede arbejdspladser i løbet af 
de seneste to år. Siden 1983 er væksten i beskæftigelsen blevet underbygget med en 
løntilbageholdenhed, der bygger på en aftale mellem fagforeninger, arbejdsgivere og rege­
ringen. Sammenlignet med andre medlemsstater har moderate nominelle og reale lønstig­
ninger i Nederlandene reduceret substitutionen af arbejdskraft med kapital, sænket 
23 
beskæftigelsestærsklen i væksten og ført til forholdsvis kraftig jobskabelse. Denne udvik­
ling er blevet styrket under det nuværende økonomiske opsving. En fortsat svag udvikling 
i lønningerne er blevet underbygget af næsten total enighed om løntilbageholdenhed, fast­
holdelse af stabilitetsorienterede makroøkonomiske rammer og en hurtigt voksende 
arbejdsstyrke. De strukturelle forbedringer på arbejdsmarkedet har omfattet lavere skatter 
og sociale bidrag, særligt for lavtlønnede/ufaglærte, bestræbelser på at begrænse stig­
ningen i den lovpligtige mindsteløn, reduceret adgang til og størrelse af invalidepensioner 
samt øget fleksibilitet ved gennemførelsen af lønaftaler på sektor- eller firmaniveau. 
I Spanien er en økonomisk vækst på linie med resten af Fællesskabet faldet sammen med 
forholdsvis kraftigere jobskabelse siden 1994. Det gunstige beskæftigelsesresultat er 
blevet hjulpet af moderate lønstigninger - som har bidraget til et fald i de reale 
lønomkostninger pr. beskæftiget i 1994 og 1995 - og af arbejdsmarkedsreformer, som har 
lempet restriktionerne på arbejdstid, afskedigelse, jobgrænser og til en vis grad 
lønfastsættelsen. En stor del af den nylige beskæftigelsestilvækst er sket inden for 
tidsbegrænsede kontrakter og deltidsarbejde. Selv om dette kan have nedbragt 
arbejdsløshedsrisikoen for fastansatte og styrket deres "insider power", er den seneste 
lønudvikling gunstig, og lønomkostningerne ventes kun at stige lidt hurtigere end priserne 
i 1996. 
Årsagerne til de relativt gunstige arbejdsmarkedsresultater i disse lande er meget forskel­
lige, hvilket også gælder for årsagerne til de mindre gunstige resultater i flertallet af de 
øvrige medlemsstater. Én vigtig faktor er, at den økonomiske vækst sammenlignet med 
Danmark, Irland, Nederlandene og UK har været betydeligt lavere i de fleste andre lande. 
Samtidig er forholdet mellem jobskabelse og økonomisk vækst ikke generelt forbedret i 
samme grad som i Spanien og Nederlandene. I nogle lande fortsatte nedlæggelsen af 
arbejdspladser til trods for den senere tids løntilbageholdenhed, hvilket delvis skyldes den 
tidligere overdrevne stigning i arbejdskraftomkostningerne og/eller ringe økonomisk 
aktivitet. Sammenfattende kan det siges, at konjunkturmæssige forskelle og forskellige 
grader af arbejdsmarkedsreformer hidtil har forhindret, at de gunstige virkninger af en 
grundlæggende forbedret situation er slået helt igennem i en række medlemsstater. 
24 
1.4 Positive udsigter for inflationen 
I konvergensrapporten for 1996, 
som Kommissionen forelægger i 
overensstemmelse med EF-traktatens 
artikel 109 J, er fremskridtene med 
henblik på opnåelse af en høj grad af 
prisstabilitet undersøgt nøjere. Den 
seneste udvikling og udsigterne for 
inflationskonvergens gennemgås kort 
i dette afsnit. 
Medlemsstaterne er nået et godt 
stykke vej hen imod prisstabilitet og 
inflationskonvergens, hvilket er et 
væsentligt krav i forbindelse med 
indførelse af en fælles valuta. Den 
gennemsnitlige inflation i Fælles­
skabet (målt ved hjælp af deflatoren 
for det private forbrug) er mindsket 
til 2,6%o i 1996, og der er betydelig 
mindre inflationsdivergens blandt 
medlemsstaterne. 
I Belgien, Danmark, Tyskland, 
Frankrig, Irland, Luxembourg og 
Nederlandene, hvis valutaer lå inden 
for valutakursmekanismens snævre 
udsvingsbånd, samt i Østrig, har stort 
set moderate lønstigninger og lave 
stigninger i importpriserne fremmet 
prisstabiliteten i 1996. Inflationen 
(deflatoren for det private forbrug) 
var 2% eller mindre i alle disse lande. Tabel 9 
Inflation 
(ændring i %) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR ncp1} 
1995 
1,4 
2,3 
1,6 
9,0 
4,7 
1,7 
2,4 
5,4 
1,9 
1,1 
2,0 
3,8 
1,0 
2,9 
3.0 
3,0 Nov. 
19962) 
1,9 
2,3 
1,3 
8,3 
3,6 
2,1 
2,1 
4,2 
1,4 
1,4 
1,8 
2,9 
1,1 
1,1 
3,0 
2,6 Deflator for privatforbrug 
995 
1,6 
2,1 
1,9 
9,3 
4,7 
1,7 
2,0 
5,8 
2,0 
0,9 
2,3 
4,2 
0,2 
2,7 
2,6 
3,0 1996 
2,0 
2,0 
1,8 
8,5 
3,6 
1,9 
2,0 
3,9 
1,7 
1,9 
2,0 
3,3 
0,9 
1,7 
2,5 
2,6 1997 
2,1 
2,4 
1,7 
6,9 
2,9 
1,4 
2,2 
2,9 
2,1 
2,0 
1,9 
3,0 
1,6 
2,3 
2,4 
2,2 1998 
2,0 
2,7 
1,8 
5,8 
2,7 
1,5 
2,6 
2,6 
2,1 
2,0 
2,0 
2,9 
2,0 
2,6 
2,5 
2,2 
) Interimsindeks for forbrugerpriser. 
2) Målt som ændring i % al' det aritmetiske gennemsnit af de 
tolv månedsindeks i forhold til det aritmetiske gennemsnit 
for de tolv månedsindeks for den foregående periode. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene og okonomiske prog­
noser, november 1996. 
Figur 11 
12 
11 
10 
9 % Inflation 
(årlig ændring) 
Grækenland 
Gennemsnit for de øvrige medlemsstater 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
25 
I de lande, hvor pengepolitikken er sammenkædet med et inflationsmål, forblev 
prisstigningerne desuden lave med ca. 2,5%» i UK og nåede ned på mindre end 1,75% i 
Sverige og Finland, hjulpet af en betydelig appreciering af disse landes valutaer fra et tidli­
gere lavpunkt. 
De fire øvrige medlemsstater, hvis inflation var på mellem 4,2% og 9,3%> i 1995, har også 
gjort betydelige fremskridt hen imod priskonvergens (figur 11). I Portugal faldt inflations­
raten til 3,3%, og i Italien og Spanien mindskedes prisstigningstakten til 3,6% i Spanien 
og 3.9 % i Italien i 1996. I Grækenland faldt inflationsraten til 8,5%. I lande, hvis valuta 
var blevet svækket betydeligt i begyndelsen af 1995, førte en stramning af pengepolitikken 
og forbedrede udsigter til en sundere budgetstilling til den efterfølgende styrkelse af 
valutakurserne. Sammen med moderate lønoverenskomster bidrog dette til en hurtig 
nedbringelse af inflationsraten i slutningen af 1995 og begyndelsen af 1996. 
Troværdigheden af lavinflationspolitikken er steget 
og målsætningen om lav inflation accepteres nu 
generelt i Fællesskabet. På denne baggrund 
forventes priskonvergensen at styrkes yderligere i 
de kommende år. Den gennemsnitlige 
inflationsrate i Fællesskabet ventes at falde 
yderligere til 2,2% i 1997 og 1998. Der er tale om 
historisk lave rater, som er tæt på, hvad der 
normalt betegnes som prisstabilitet. 
I Tyskland og i de lande, hvis pengepolitik er nært 
knyttet til Tyskland, ventes inflationsraten at ligge 
på ca. 2% eller mindre i 1997 og 1998, med to 
undtagelser: i Danmark og Irland kan fortsat 
kraftig indenlandsk efterspørgsel og større 
lønstigninger (ca. 4% eller mere pr. år) end i lande, 
hvis valutaer er nært knyttet til DEM, føre til en 
stærkere inflation på op til 2,5% pr. år. Tabel 10 
Nominel løn pr. medarbejder^ 
(ændring i %) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1995 
2,5 
3,6 
3,6 
12,7 
3,0 
2,3 
1,1 
5,2 
3,8 
2,0 
3,8 
5,3 
4,7 
3,1 
2,9 
3,4 1996 
1,6 
4,1 
2,6 
11,1 
3,9 
2,2 
4,0 
6,2 
3,4 
1,0 
2,9 
5,8 
4,0 
6,6 
3,3 
3,4 1997 
2,6 
3,8 
2,5 
9,2 
3,2 
2,2 
4,2 
4,1 
3,8 
2,3 
2,4 
5,0 
3,2 
4,3 
4,1 
3,2 1998 
2,6 
4,2 
2,5 
7,5 
3,0 
2,5 
4,3 
3,1 
3,6 
2,9 
3,2 
4,0 
2,9 
2,9 
4,3 
3,1 
1J Samlede lønninger og indirekte Ion-
omkostninger. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene, 
okonomiske prognoser, 
november 1996 
26 
I Det Forenede Kongerige, Sverige og Finland ventes en fortsat forsigtig pengepolitik at 
holde inflationen på ca. 2-2,5%», hvilket i Sverige og Finland hjælpes af en vis 
opbremsning i udviklingen i nominallønnen pr. beskæftiget. Italien, Spanien og Portugal 
forventes alle at nå en yderligere nedgang til en inflationsrate på ca. 2,75%) i 1998, blandt 
andet på grund af mindskede lønomkostninger. I Grækenland ventes inflationsraten at 
falde til omkring 5,75% i 1998. 
27 
Boks 1 : Regional arbejdsløshed i Fællesskabet 
Der er store forskelle i arbejdsløshedsprocenten for de forskellige medlemsstater, fra 3% i 
Luxembourg til næsten 22% i Spanien (1995-tal). For enkeltregioner er forskellene inden for 
Fællesskabet endnu større. I 1995 lå arbejdsløshedsprocenten for de næsten 100 regioner, for 
hvilke der foreligger harmoniserede beskæftigelsesoplysninger, på mellem 4% i den centrale del 
af Portugal og næsten 32% i det sydlige Spanien (tabel B1.1). 
Tabel B1.1 
Regional arbejdsløshed i Fællesskabet 
(NUTS1-regioner) 1995 
B DK WD EL IRL NL FIN UK EUR 
Højeste % regionalt 
National % 
Laveste % regionalt 
Forhold: 
højeste/laveste 12,9 
9,9 
6,9 
1.9 12,3 
7,1 
4,5 
2,7 11,2 
6,6 
5,5 
2,0 11,0 
9,1 
7,4 
1,5 31,8 
22,9 
18,5 
1.7 15,3 
11,5 
8,7 
1,8 15,8 
14,3 
13,5 
1,2 25,9 
11,9 
6,0 
4,3 8,9 
7,3 
6,9 
1,2 11,4 
7,3 
3,9 
2,9 21,2 
17,2 
15,2 
1,4 12,0 
9,2 
7,7 
1,6 11,0 
8,8 
6,7 
1,6 31,8 
10,9 
3,9 
8,2 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene 
1995 var arbejdsløshedsprocenten pa mindre end 6% af arbejdsstyrken i 10 af de ca. 100 
regioner (tabel B1.2). Til en vis grad var regionerne med lav arbejdsløshed koncentreret i et 
begrænset antal områder: det sydlige Tyskland, den tilstødende nordlige del af Italien, den 
sydlige del af Nederlandene, regioner i det nordøstlige og sydvestlige Danmark, og det nordlige 
og centrale Portugal. Dette billede har været ret stabilt igennem de sidste ti år. Bemærkelses­
værdige undtagelser er regioner i det sydlige og østlige Sverige og det meste af Finland, som 
tidligere var regioner med lav beskæftigelse, ligesom Ile de France (Paris) og sydøstlige 
regioner i Det Forenede Kongerige, hvor beskæftigelsessituationen forværredes i begyndelsen 
af 1990'erne. I alle disse tilfælde skyldtes forværringen ikke særlige regionale årsager, men 
snarere en stigning i den landsdækkende arbejdsløshed. 
I den anden ende af spektret var der ca. 20 regioner, hvor arbejdsløsheden lå over 15% i 1995. 
Disse regioner var koncentreret i Spanien, det sydlige Italien og dele af Irland og Finland. Med 
undtagelse af Finland har regionerne med den højeste arbejdsløshed stort set været de samme 
igennem de seneste ti år. 
Figur B1.1 Spredning i regional arbejdsløshed 
12 arbejdsløshedsprocent Fællesskabet standardafvigelse 
Standardafvigelse i regionale arbejdsløshedsprocenter 
(højraskala)^ 
Arbejdsløshedsprocent for EUR 15 (venstre skala) 
1983 1985 1987 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene : 1:991: 1993 1995 
28 
Foruden inertien i arbejdsløshedens geografiske koncentration er spredningen i den regionale 
arbejdsløshed blevet større i de seneste år. En måde, hvorpå man kan måle denne spredning, 
er standardafvigelsen for de regionale arbejdsløshedsprocenter1. Denne standardafvigelse er 
positivt korreleret med de cykliske udsving i Fællesskabets arbejdsløshedsprocent (figur B1.1). 
Dette billede af gradvis større regionale forskelle gælder for 
de fleste medlemsstater i perioden mellem 1983 og 1995, 
der er sammenlignelige år med hensyn til deres position i 
konjunkturforløbet (tabel B1.3). Ændringen i spredningen er 
positivt korreleret med ændringen i den nationale arbejds­
løshedsprocent. I nogle lande, hvor der er gennemført bety­
delige arbejdsmarkedsreformer (Nederlandene, Det 
Forenede Kongerige), er spredningen i arbejdsløsheden og 
den nationale arbejdsløshedsprocent begge faldet. 
Til trods for den vedholdende forskel mellem regioner med 
stor eller lille arbejdsløshed i de fleste lande var arbejds­
løsheden meget konjunkturfølsom i begge typer regioner (se 
udvalgte lande i figur B1.2). I de fleste lande har der været 
en tendens til, at højdepunkter og lavpunkter i 
arbejdsløshedsprocenten i regioner med høj arbejdsløshed, 
fulgte udviklingen i regioner med lav arbejdsløshed med en 
forsinkelse på ca. et år. Det viser, at regioner med høj 
arbejdsløshed fortsat reagerer over for, men også er 
afhængige af aktivitetsniveauet i regioner med lav 
arbejdsløshed. Det skyldes hovedsageligt at et højt og 
stigende aktivitets-TabelB1.2 I 
Fordeling af de regionale 
arbejdsløshedprocenter 
Antal regioner 
Arbejdsløs- Gennemsnit * ggc 
hedsprocent 1983-95 
<5% 7 4 
5 - 6% 9 6 
6 - 7% 10 13 
7 - 8% 14 13 
8 - 9% 13 11 
9 -11% 15 15 
11-13% 10 10 
13-15% 2 6 
15-17% 8 4 
17-20% 7 5 
20-25% 1 8 
> 25% 1 2 
Total 97 97 
niveau i regioner med lav arbejdsløshed skaber øget 
efterspørgsel fra disse regioner. Endvidere, i takt med 
at sandsynligheden for at finde arbejde i regioner med 
lav eller faldende arbejdsløshed øges, vil mere 
arbejdskraft være villig til at flytte fra regioner med høj 
arbejdsløshed til regioner med lav arbejdsløshed. 
Den vedvarende uligevægt i den regionale arbejds­
løshed i de fleste medlemsstater afspejler generelt en 
relativt lille tilpasningsevne til ændringer i de 
økonomiske vilkår og særligt en relativt stiv regional 
lønstruktur. Hvis der er begrænset lønfleksibilitet, vil 
produktivitetsforskelle mellem regioner ofte ikke 
afspejles tilstrækkeligt i lønomkostningsforskellene. En 
reduktion af de regionale forskelle i arbejdsløsheden 
forudsætter derfor formentlig en større grad af regional 
lønfleksibilitet. Både placeringen af økonomisk aktivitet 
i dårligere stillede regioner, arbejdskraftens mobilitet 
mellem regioner og undgåelsen af overdrevne 
lønstigninger for landet som helhed på grund af lønpres 
i regioner med lav arbejdsløshed kan fremmes, hvis der 
er en større grad af regional løndifferentiering i 
overensstemmelse med de regionale forskelle i 
produktivitetsniveau. Tabel B1.3 
Spredning af regionale 
arbejdsløshedsprocenter 
B 
DK 
WD 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Standard­
afvigelse 
19831 
81 
08 
71 
02 
28 
45 
58 
77 
31 
18 
87 
55 
79 1995 
3,40 
2,01 
1,84 
2,23 
4,69 
1,89 
0,86 
7,14 
0,58 
1,97 
2,38 
1,29 
0,87 National 
arbejdsløsheds-
procent 
19831 
11,9 
9,5 
6,9 
7,8 
21,4 
7,6 
14,8 
8,5 
11,7 
8,6 
3,7 
1,4 
11,1 
4,06 5,70 9,1 1995 
9,9 
7,1 
6,6 
9,1 
22,9 
11,5 
14,3 
11,9 
7,3 
7,3 
18,1 
9.2 
10,9 
1988 for EL og NL, 1986 for P, 1989 
for FIN, 1990 for S. 
Standardafvigelsen er Iblsoni over for graden af regional opsplitning. Se Kommissionens "Firs! 
Cohesion Report" fra november 1996 vedrorende måling af standardafvigelsen på NUTS2-nivcau. 
29 
Figur B1.2 Cykliske tendenser i regionale 
arbejdsløshedsprocenter 
% Vestlige Tyskland ^ Fnmkrjg 
Laveste region 
1983 • : : : 1885 : : : : : : 1987: : 1989: : : 1991 : : : : 1993 : : : : : : 1995: : 
Italien 
:iBa3::::^:*985i:;::i::i?:87:::; i9rø:: 1991 vi 1995 
Spanien 
1983 1985 1987 1989 1091 1993 1995 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
30 
2. VIGTIGE STRUKTURMÆSSIGE UDFORDRINGER I FÆLLESSKABET 
De utilfredsstillende økonomiske resultater i Fællesskabet i den første halvdel af 1990'erne 
har affødt bekymringer over visse langsigtede strukturelle tendenser som indvirker på 
Fællesskabet. Nye teknologiske fremskridt synes i nogles øjne ikke blot at ramme 
ufaglærtes jobmuligheder, men også at være arbejdskraftbesparende og dermed reducere 
behovet også for faglært arbejdskraft. En anden tendens er den øgede globalisering af 
verdensøkonomien, som har givet anledning til frygt for, at arbejdspladser flytter til de 
nyindustrialiserede lande, særlig det sydøstlige Asien, og at ufaglært arbejdskraft i 
Fællesskabet under disse markedsforhold imødeser enten et negativt lønpres eller høj 
arbejdsløshed. Denne frygt er blevet forstærket af, at firmaer hjemhørende i Fællesskabet 
har flyttet arbejdspladser til nyindustrialiserede lande. 
Skønt denne bekymring og frygt er forståelig, bygger den oftest på en fejlagtig analyse af 
de økonomiske konsekvenser af teknologiske fremskridt og globalisering. Disse faktorer 
har været og vil fortsat være de vigtigste drivkræfter bag langsigtede forbedringer i 
produktivitet, vækst, beskæftigelse og levestandard i Fællesskabet. På kort sigt kræver de 
dog sommetider pinefulde tilpasninger inden for nogle økonomiske sektorer. Opnåelsen af 
de potentielt betydelige langsigtede fordele af øget teknologisk udvikling, større 
globalisering og forbedret konkurrenceevne afhænger væsentligt af opfyldelsen af to 
betingelser: de uundgåelige tilpasninger skal ske på en gnidningsløs og socialt acceptabel 
måde, og den økonomiske vækst skal være tilstrækkelig stærk til at kunne absorbere de 
ressourcer, der frigøres af teknologisk udvikling og globalisering. 
2.1 Teknologisk udvikling 
I de sidste tre årtier har der været en bølge af teknologiske fremskridt inden for vigtige 
områder som elektronik, edb, telekommunikation samt bio- og økoteknologi. De fleste af 
disse nye teknologier indvirker på alle økonomiske sektorer. Den igangværende struktu­
relle ændringsproces drives i særlig grad af informations- og kommunikationsteknolo­
gierne. De har en gennemgribende virkning på økonomien. De indebærer ikke blot hurtigt 
faldende omkostninger, men medfører også fundamentale ændringer af arbejdsmetoder og 
-forhold, firmaers organisation og den måde, hvorpå viden produceres og formidles. 
31 
Makroøkonomisk set kan teknologiens rolle i økonomien vurderes ved hjælp af udvik­
lingen i den totale faktorproduktivitetstilvækst. Denne er defineret som den andel af 
produktionstilvæksten, der ikke kan henføres til forøget tilførsel af arbejdskraft og kapital, 
de to mest basale produktionsfaktorer2. Derfor afspejler forbedringer i den totale faktor­
produktivitet virkningen af den teknologiske udvikling, den menneskelige kapitals færdig­
hedsniveau og den organisatoriske effektivitet, der indgår i den økonomiske proces. Den 
totale faktorproduktivitet kan derfor tolkes som en indikator for, hvor stærk økonomiens 
egen vækstkraft er. 
Som det ses af tabel 11, mind­
skedes den samlede faktor­
produktivitetstilvækst i Fælles­
skabet og blandt Fællesskabets 
vigtigste handelspartnere betyde­
ligt mellem 1960-73 og 1974-85. 
Hvad Fællesskabet angår, kan 
denne opbremsning i vidt omfang 
forklares med tre faktorer: den 
betydelige indsnævring af spændet 
til den teknologiske leder, USA; den negative virkning af makroøkonomiske chok forår­
saget af store og pludselige ændringer i de relative priser med langsomme tilpasninger til 
de nye forhold efter 1973; samt de faldende investeringer i forhold til BNP i Fællesskabet. 
Igennem det sidste årti har der til trods for betydelige teknologiske forandringer, særlig 
inden for information og kommunikation, ikke været tale om nogen udtalt fremgang i den 
samlede faktorproduktivitetstilvækst i forhold til de lave tal i anden halvdel af 1970'erne 
og begyndelsen af 1980'erne Ikke desto mindre er stagnationen ophørt, og der kan endda 
noteres et lille opsving siden igangsætningen og gennemførelsen af programmet for det 
indre marked. Opsvinget afspejler i realiteten et delvis cyklisk opsving i den totale faktor Tabel 11 
Langsigtet udvikling i den totale 
faktorproduktivitet1) 
EUR 
USA 
Japan 1961-73 
2,8 
1,6 
6,3 1974-85 
1,0 
0,4 
1,1 1986-95 
1,2 
0,8 
0,9 1986-90 
1,5 
0,6 
2,3 1991-95 
1,0 
0,9 
-0,5 
') Total faktorproduktivitet: gennemsnitlig arbejdskraft- og 
kapitalproduktivitet vægtet med faktorindkomstandele. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Den totale produktivitet er beregnet for cn produktionsfunktion, hvor produktionen antages at være 
bestemt af tilforscl af to produktionsfaktorer, arbejdskraft og kapital, samt cn vis grad af teknologisk 
udvikling (total faktorproduktivitet): Y A(t)F(L,K), hvor Y er produktionen, L og K er tilførsel af 
arbejdskraft og kapital, og A(t) er virkningen af den teknologiske udvikling. Under forudsætning af 
konstant skalaudbytte kan graden af teknologisk udvikling beregnes tilnærmelsesvis som # y - a, 
hvor # er graden af teknologisk udvikling (ændring i total faktorproduktivitet), y er tilvæksten i BNP 
pr. beskæftiget, a er rest indkomstens andel af BNP i faktorpriser, og k er tilvæksten i kapitalapparatcl 
pr. beskæftiget. Den totale faktorproduktivitet måles således efterfølgende som det tilbageværende 
element og omfatter andre faktortilførslcr end kapital og arbejdskraft. 1 modsætning hertil er teknisk 
udvikling i de nye væksttcoricr et element, som er indeholdt i det økonomiske system, og som kan 
påvirkes af den okonomiskc politik og investeringer i fysisk og menneskelig kapital. 
32 
produktivitetstilvækst i den anden halvdel af 1980'erne, da Fællesskabets økonomi var 
kendetegnet ved stærke investeringer. Igennem de sidste to årtier er den samlede 
produktivitet i Fællesskabet vokset med stort set samme hastighed som i Japan og næsten 
dobbelt så hurtigt som i USA. 
Grundene til, at den hurtige teknologiske udvikling ikke udmøntede sig i en hurtigere 
stigning i den totale faktorproduktivitet for hele økonomien i 1980'erne og 1990'erne (det 
såkaldte "produktivitets- eller Solow-paradoks"), kan for en stor dels vedkommende 
tilskrives utilstrækkelig økonomisk vækst og i særlig grad for små investeringer. Der er 
også fremkommet andre forklaringer3, herunder problemer med at måle teknologiske 
forandringer og produktivitet, især for tjenesteydelser; behovet for supplerende 
organisatoriske investeringer og institutionelle ændringer; ændret sammensætning af 
innovationer, hvorved der gøres en større indsats inden for produktdifferentiering end 
produktivitetsforøgelse eller nye produkter; samt et vist lag, før den ny teknologi påvirker 
økonomien. 
Dog betvivler ingen af disse forklaringer, at teknologisk udvikling og overgangen til en 
videnbaseret økonomi er drivkræfterne bag mellem- og langfristet vækst i den økonomiske 
aktivitet, produktiviteten og levestandarden i Fællesskabet. Teknologisk udvikling inde­
bærer en fortsat strukturændring i produktion og beskæftigelse, væk fra landbrug og 
fremstillingsindustri hen imod tjenesteydelser og de nye vækstområder inden for 
kommunikation, bio- og økoteknologi, sundhedspleje, fritid og miljø. Nærmere bestemt 
eliminerer anvendelsen af nye teknologier visse dårligt betalte lavproduktivitetsjob for 
ufaglærte og skaber arbejdspladser, som er mere produktive, højt specialiserede og bedre 
betalt. En sådan omstillingsproces har løbende fundet sted, siden Fællesskabet blev 
oprettet. 
Som det ses af figur 12, har beskæftigelsen i landbrug og industri været for nedadgående i 
de sidste 25 år. Men i modsætning til det uafbrudte fald i antallet af personer, som er ansat 
i landbruget, har beskæftigelsen i industrien stabiliseret sig eller er endda vokset, når den 
makroøkonomiske vækst var tilpas stor. Tabet af arbejdspladser inden for landbrug og 
industri er blevet udlignet af voksende beskæftigelse i servicesektoren. Denne opadgående 
tendens blev kun kortvarigt afbrudt af konjunkturnedgangen i 1992/93, til dels også pga. 
hårdere konkurrence, f.eks. inden for finansielle tjenester, og mange små og mellemstore 
virksomheders konjunkturfølsomhed. 
•' Se "Technology, productivity and job creation. Analytical report;', OECD ( 1996), særligt side 26-29. 
33 
Bruttoværditilvækst pr. sektor*, EUR 
(fart« prl«ar) indeks 1970 « 100 
Landbrug 
1970 1975 19B0 1985 1990 1995 
Sektorale beskæftigelsestendenser, EUR 
indeks 1970 -100 
Landbrug '•'••'••x 
1990 1995 
• Barttov$er<}tt)Jvgek$tTor EUR, undtagen E.1RLL og P 
Kilde. Kommissionens tjenestegrene og DECD LFS Figur 13 Beskæftigelse efter type 
fremstillingsindustri, EUR 
1970 « 100 
60 
1070 1974 1978 1982 1986 1990 1994 
1970 » 100 
Teknologi: høj 
60 
1970 1974 1978 1982 1986 1990 1994 
Kilde: OECD STAN database. 
Figur 13 viser, at beskæftigelsen inden for den højteknologiske fremstillingsindustri i 
Fællesskabet voksede betydeligt i løbet af 1980'erne, selv om disse øgede beskæftigelses-
fordele er gået tabt i løbet af perioden med ringe vækst i første halvdel af 1990'erne. I 
modsætning hertil er der inden for den lavteknologiske industri sket et tydeligt og varigt 
tab af arbejdspladser siden begyndelsen af 1970'erne. 
Hvis man skal kunne udnytte den nye bølge af teknologisk udvikling fuldt ud, skal fire 
forudsætninger være opfyldt. 
For det første skal effektive vare- og tjenestemarkeder kunne tilvejebringe hurtige 
ændringer af de relative priser. I sektorer, hvor produktiviteten stiger forholdsvis hurtigt 
på grund af teknologisk innovation, åbning af markeder eller deregulering, skal de relative 
priser falde, for at produktivitetsfordelene kan brede sig til resten af økonomien. På denne 
måde vil de relative priser kunne stige i sektorer med lavere produktivitetstilvækst end 
gennemsnittet. Kun på denne måde vil sektorer, som er mere arbejdskraftintensive, være i 
stand til at skabe lønsomme arbejdspladser. Det ser ud til, at denne forudsætning 
34 
stort set opfyldes i Fællesskabet4. Stærk konkurrence og en effektiv konkurrencepolitik 
bør sikre, at denne forudsætning opfyldes endnu bedre i fremtiden. 
For det andet skal uundgåelige sektortilpasninger foregå gnidningsløst og på en socialt 
acceptabel måde. I Fællesskabets økonomi ser denne forudsætning ud til at være opfyldt, 
til trods for visse vanskeligheder. Øget faglig og geografisk mobilitet såvel som lavere 
indirekte lønomkostninger og tidsbegrænset indslusningsløn til arbejdstagere med ringe 
eller ingen erhvervserfaring vil kunne hjælpe med til at afbøde de tilpasninger, som skyldes 
teknologisk udvikling, globalisering og faldende støtte til skrantende sektorer og 
industrier. 
For det tredje skal udviklingen hen imod videnbaseret vareproduktion og videnbaserede 
tjenesteydelser støttes af politikker til forbedring af den menneskelige kapital i Fælles­
skabet som helhed og af foranstaltninger, som fremmer beskæftigelsesmulighederne, især 
for lavtuddannede personer (f.eks. via lavere indirekte lønomkostninger, lavere skatter, 
tidsbegrænset startløn, bedre uddannelse og oplæring osv.) 
For det fjerde skal det produktionspotentiale, som skabes af den teknologiske udvikling 
og øget konkurrence, optages i praksis af en større økonomisk vækst, som overstiger 
produktivitetstilvæksten. Hvis de frigjorte ressourcer ikke anvendes, vil den generelle 
ligevægt mellem jobskabelse og jobnedlæggelse ikke være tilstrækkelig positiv til at 
beskæftige den voksende arbejdsstyrke og til at begrænse arbejdsløsheden. Utilstrækkelig 
økonomisk vækst har været Fællesskabets største problem, hvilket understreger nødven­
digheden af resolut at fjerne de hindringer for makroøkonomisk vækst, som blev frem­
hævet i kapitel 1. 
2.2 Globalisering 
Teknologisk udvikling, konkurrence og globalisering forstærker gensidigt hinanden. 
Globalisering kan defineres som den proces, hvorved markeder og produktioner i forskel­
lige lande bliver stadig mere afhængige af hinanden på grund af dynamikken i handelen 
med varer og tjenesteydelser samt kapital- og teknologistrømmene. Det er ikke et nyt 
fænomen, men fortsættelsen af en udvikling, som har været i gang i lang tid. Faktisk er der 
gjort en aktiv indsats for en større integration af verdensøkonomien siden slutningen af 
anden verdenskrig. Den bredt anerkendte begrundelse for globalisering er, at den har 
spillet og fortsat vil spille en vigtig rolle for en forbedring af levestandarden via en 
forbedret ressourceallokering og øget disciplin i den økonomiske politik. 
En mere detaljeret undersøgelse af forholdet mellem produktivitet og bcskæftigclscstilvæksl kan 
findes i boks 6 i AER 1996, Europæisk Økonomi, nr.° 61, s. 64. 
35 
Fællesskabet har fra begyndelsen haft en vigtig indflydelse på denne proces. Den europæ­
iske integration er ikke blot en integreret del af denne proces, den tilfører også en ny 
dimension. Bestræbelserne på yderligere integration blandt andet via oprettelse af told­
unionen, gennemførelsen af det indre marked og den kommende økonomiske og 
monetære union har været ledsaget af vigtige institutionelle skridt og en begrænset 
afståelse af suverænitet inden for visse områder. 
Gennem de sidste to årtier er globaliseringen gået hurtigere. Drevet af forskellige stærke 
kræfter er de økonomiske forbindelser mellem de industrialiserede lande blevet betydeligt 
tættere siden midten af 1970'erne. De vigtigste kræfter er de imponerende reduktioner i 
kommunikations- og transportomkostningerne, den fremadskridende 
verdensomspændende reduktion af handelshindringer (efter Uruguay-runden er 
landbrugsprodukter også omfattet, samt GATS-aftalen, der er en første liberalisering 
inden for tjenesteydelser), den fortsatte liberalisering af kapitalbevægelserne og, endelig, 
ændringer i virksomhedernes organisation og strategi. Desuden har udviklingslande, som 
tidligere isolerede sig, gradvist åbnet deres markeder og er blevet stadig mere integreret i 
verdensøkonomien. Den seneste udvikling på dette område er åbningen af de tidligere 
statsøkonomier i Central- og Østeuropa, samt det tidligere Sovjetunionen. På mellemlang 
og lang sigt ventes denne udvikling at accelerere og omfatte en større, mere befolkningsrig 
gruppe af lande. 
Globaliseringens omfang kan vurderes 
på baggrund af udviklingen i de interna­
tionale handels- og kapitalstrømme. 
2.2.1 Handel 
I perioden 1950-73 steg omfanget af 
verdenshandelen (i varer og tjeneste­
ydelser) med næsten 8% pr. år, medens 
det globale BNP steg med 5% pr. år. I 
årtiet efter ophævelsen af Bretton 
Woods-fastkurssystemet og den første 
oliekrise mindskedes væksten i såvel 
verdenshandelen som det globale BNP 
betydeligt. Figur 14 
Verdenshandelens elasticitet i 
forhold til den globale produktion* 
197D :i975: 1980 1985 1990 1995 
"Verdenshandelen omfatter varer og tjenesteydelser og beregnes som 
den gennemsnitlige årlige procentvise ændring I real global eksport og 
import. Elastldtetert bértgnes som den årlige procentvise eendrlng I 
verdenshandelen divideret med den årlige procentvise ændring i global 
36 
Siden 1983 er verdenshandelen accelereret igen (gennemsnitlig årlig vækst på 5,7%), og 
den er vokset meget hurtigere end det globale BNP (som steg med 3,4% pr. år). Siden 
begyndelsen af 1990'erne er elasticiteten i verdenshandelen i forhold til det globale BNP 
endda steget til over 2 (se figur 14). Som følge heraf er eksportandelen (varer og 
tjenesteydelser) af det globale BNP steget betydeligt. Efter at være fordoblet til 16% 
mellem 1950 og 1973 nåede den op på næsten 25% i 19955. 
Figur 15 
35 Andel af global vareeksport* 
1963 1968 1973 1978 1983 1988 1993 
* Udtrykt i nominelle tal, uden eksport fra medlemsstat til medlemsstat. 
Kilde; Kommissionens tjenestegrene, statistikker for udenrigshandel, 
,.,,,..,.,,s....w-...w-.-.w, -""••-••• ^•^W.JJ.W. IMWMWMWW / .y.w.w,.....,^..,, S..V.S...J,...,V.V., 
Fællesskabet har deltaget aktivt og positivt i denne globalisering, samtidig med at det har 
modstået de øgede konkurrencemæssige pres forholdsvis godt. Siden begyndelsen af 
1970'erne er Fællesskabets andel af den samlede globale vareeksport faldet, men den er 
stadig høj med 24% (eksklusive handel medlemsstaterne imellem). I det omfang faldet i 
Fællesskabets andel af verdensmarkedet afspejler fremkomsten af nye handelspartnere på 
verdensmarkedet og stigende handelsintegration medlemsstaterne imellem, er der ingen 
grund til bekymring. I denne forbindelse er det bemærkelsesværdigt, at den største del af 
stigningen i de asiatiske landes andel af verdenshandelen primært skete på bekostning af 
de andre udviklingslande6. 
s Herunder handel EU-medleuisstatcrnc imellem. 
(1 De dynamiske asiatiske økonomiers andel af verdenseksporten er steget fra 5-6% i begyndelsen at 
ll)70*erne til ca. 15% pa nuværende tidspunkt. 
37 
Tabel 12 
Geografisk struktur for Fællesskabets vareeksport 
(varer, eksport til tredjelande) 
I % af nominel BNP 
1976 1) 19822) 19953) % årlig ændring i værdi 
82/77 1) 87/82 2) 95/873) % af 
total 
1995 
Eksport til: 
• Total 
• OECD 
heraf: 
USA 
Japan 
• Ikke-OECD 
heraf: 
Sydostasien4) 
Kina 
Øvrige Asien5) 
Landene i Central- og 
Østeuropa") 
Import fra: 
• Total 
• OECD 
heraf: 
USA 
Japan 
• Me-OECD 
heraf: 
Sydøstasien 
Kina 
Øvrige Asien 
Landene i Central- og 
Østeuropa 
Handelsbalance 
• Total 
OECD 
heraf: 
USA 
Japan 
Qcke-OECD 
heraf: 
Sydostasien 
Kina 
Øvrige Asien 
Landene i Central- og 
Østeuropa 10,9 
4,6 
1,2 
0,2 
6,2 
0,3 
0,1 
0,2 
0,9 
12,1 
4,9 
1,9 
0,5 
7,2 
0,5 
0,1 
0,3 
0,8 
-1,3 
-0,3 
-0,7 
-0,3 
-1,0 
-0,2 
0,0 
-0,1 
0.1 11,5 
5,0 
1,7 
0,3 
6,4 
0,4 
0,1 
0,5 
0,7 
12,9 
5,7 
2,2 
0,7 
7,2 
0,6 
0,1 
0,3 
1,0 
-1,4 
-0,7 
-0,4 
-0.5 
-0,7 
-0,1 
0,0 
0,1 
-0.3 9,8 
4,9 
1,6 
0,5 
4,9 
1,1 
0,2 
0,4 
1,0 
9,6 
5,1 
1,6 
0,8 
4,5 
0,9 
0,4 
0,4 
1,0 
0,3 
-0,2 
-0,1 
-0,3 
0,5 
0,1 
-0,2 
0,0 
0,0 12,5 
13,0 
17,9 
14,6 
12,1 
17,7 
10,5 
25,9 
5,7 
12,6 
14,3 
13,5 
18,8 
11,4 
14,7 
12,0 
13,3 
15,9 
(7) 
-1,2 
-0,4 
-0,5 
-0,4 
-0,8 
-0,2 
0,0 
0,0 
-0,1 3,3 
9,3 
10,9 
15,5 
-2,5 
11,3 
18,7 
3,7 
1,4 
0,8 
5,6 
0,9 
12,4 
-3,9 
10,3 
14,2 
5,8 
0,8 
(7) 
-0,5 
-0,1 
0,2 
-0,5 
-0,4 
-0,1 
0,0 
0,1 
-0,3 8,7 
4,9 
3,3 
10,2 
12,9 
16,4 
11,3 
8,5 
16,4 
8,2 
5,9 
7,2 
4,8 
10,7 
9,3 
21,5 
10,0 
13,2 
(7) 
-0,5 
-0,4 
-0,1 
-0,5 
-0,1 
-0,1 
-0,1 
0,0 
-0,1 100,0 
49,7 
15,8 
5,0 
50,3 
10,6 
2,2 
4,0 
10,7 
100,0 
53,2 
17,1 
8,8 
46,8 
9,4 
4,3 
3,9 
10,9 
1) KUR9: F.l IR 15 undtagen EU li. A, P, FIN og S 
2) Kl IR 10: Kl IR 15 undtagen li. A, P, FIN og S. 
V Kl IR 12: Kl IR 15 undtagen A, FIN og S. 
' Hong Kong, Korea, Malaysia, Singapore, Taiwan og Thailand. 
5) Afghanistan, Pakistan, Indien. Bangladesh, Maldiverne, Sri Lanka, Nepal. Bhutan. Myanmar, Uios, 
Kampuchea, Indonesien, Brunei, Filippinerne, Mongoliet, Macao. 
6) Albanien, Bulgarien, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Ungarn, Polen, Rumænien, det tidligere 
Sovjetunionen og Slovenien. 
aïennemsnitlig handelsbalance for perioden i % af BNP. 
Kildej Kommissionens tjenestegrene. Vietnam, 
38 
En forholdsvis lille del af Fællesskabets eksport er rettet mod de asiatiske markeder, som 
er vokset hurtigt og forventes at fortsætte med at vokse hurtigt på længere sigt. I 1995 
udgjorde Fællesskabets eksport til Asien (inklusive Kina) kun 17% af den samlede EU-
eksport i forhold til henholdsvis 20% og 44% for USA og Japan. Det bør dog bemærkes, 
at Fællesskabets eksport til disse lande er steget voldsomt siden slutningen af 1980'erne 
(se tabel 12). Desuden er den andel af Fællesskabets eksport, som går til de central- og 
østeuropæiske lande, der også er hurtigt voksende markeder, betydeligt større, end det er 
tilfældet for USA og Japan. 
Der er dog nogen grund til bekymring. Fællesskabet har en forholdsvis lille specialise­
ringsgrad i højteknologiske sektorer med stærk efterspørgselsvækst. Andelen for disse 
sektorer i forhold til den samlede EU-eksport var 30%» i 1994 sammenlignet med 39% i 
USA og 34%) i Japan; andelen for højteknologiske sektorer i forhold til den samlede EU-
eksport (i 1993) var 23% sammenlignet med ca. 37% i både USA og Japan. 
Et af de mest fremtrædende træk ved den seneste tids globalisering er fremkomsten af de 
nyindustrialiserede lande som storproducenter og storeksportører af internationale 
handelsvarer (særlig færdigvarer). Fællesskabets import fra asiatiske lande er steget vold­
somt gennem det seneste årti, hvilket har ført til en stærk stigning i deres andel af 
Fællesskabets import. Skønt importen fra asiatiske lande stadig kun udgjorde 1,3% af 
Fællesskabets BNP i 1995, fremstår disse lande mere og mere som seriøse konkurrenter 
på EU-markederne. I 1995 stod de for ca. 18% af Fællesskabets samlede import fra resten 
af verden (tabel 12). 
Tabel 13 viser, at væksten i den asiatiske eksport til Fællesskabet ikke er begrænset til 
traditionelle sektorer som beklædning og tekstiler. Specialiserede, kapitalintensive 
sektorer som maskiner og transportudstyr samt højteknologiske produkter udgør en 
voksende del af den asiatiske eksport til Fællesskabet. En større global kapitalmobilitet og 
lettere adgang til teknologi siden begyndelsen af 1980'erne har bidraget betydeligt til 
denne udvikling. Desuden kan den begrænsede markedsadgang for "følsomme" produkter 
(f.eks. tekstiler, beklædning, stål og jern) have opmuntret de asiatiske lande til en højere 
specialiseringsgrad i mere avancerede markedssegmenter. Som følge heraf står EU nu 
over for tilpasninger i sektorer, hvor EU-medlemsstaterne indtil for nylig ikke var udsat 
for direkte konkurrence fra den asiatiske eksport. 
39 
Tabel 13 
PeD EU's ' import af industrivarer fordelt på regioner 
Total % af total import af industrivarer fra hvert land 
eller gruppe af lande 
% af total EU-
import af 
industrivarer Maskiner, 
transport-
udstyr Kemikalier Beklædn. 
og tekstiler Højtekno­
logiske 
produkter 
USA 
Japan 
Udviklings­
lande^ 
heraf: 
Sydostasien 
Kina 
Øvrige 
Asien 
Landene i 
Central- og 
Østeuropa 1980 
1995 
1980 
1995 
1980 
1994 
1980 
1995 
1980 
1995 
1980 
1995 
1980 
1995 22,9 
21,6 
8,6 
12,4 
27,4 
36,4 
7,6 
12,2 
0,9 
5,7 
2,5 
4,6 
5,2 
11,6 26,4 
30,8 
37,6 
47,4 
4,7 
13,7 
3,1 
30,8 
0,8 
9,6 
1,5 
4,1 
9,8 
14,0 9,1 
8,9 
3,5 
5,0 
6,2 
4,7 
0,4 
1,7 
13,5 
5,8 
1,1 
2,9 
12,7 
7,3 4,3 
2,2 
3,1 
1,4 
23,7 
23,7 
31,3 
11,1 
44,1 
23,9 
42,2 
50,2 
16,9 
17,5 24,3 
33,5 
38,9 
36,1 
7,4 
17,3 
20,2 
34,3 
1,9 
21,3 
2,9 
8,6 
3,6 
9,0 
'MiUR 9 for 1980 og EUR 12 for 1995, 
2) Afrikanske, karibiske og Stillchavslande, som har underskrevet Lomé-konventionen, Mellem- og 
Sydamerika, Mellemosten, Sydostasien, Kina, ovrige Asien, Central- og Østeuropa, 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Væksten i Fællesskabets eksport til og import fra andre verdensregioner har stort set 
været i balance. Samtidig er Fællesskabets handelsbalance med udviklingslandene ændret 
fra et underskud på 1% af BNP lige efter den første oliekrise til et beskedent overskud på 
nuværende tidspunkt. Handelen med de nye asiatiske vækstøkonomier samt Central- og 
Østeuropa har stort set været i balance gennem de seneste to årtier. 
2.2.2 Ilt len h wdske direkte investeringer (I JD1) 
Siden anden halvdel af ^SO'erne er de verdensomspændende UDI-strømme vokset med 
stor hast, både i absolutte tal og i forhold til handelsstrømme og produktionsvækst. De 
årlige UDI-strømme steg fra et gennemsnit på 50 mia. USD i årene 1981-85 til et 
gennemsnit på 155 mia. USD i årene 1986-90 og nåede i 1990 op på 200 mia, USD. På 
linje med svækkelsen af verdensøkonomien og lav egenkapitalgrad i virksomhedssektoren 
40 
i en række industrialiserede lande i begyndelsen af 1990,erne aftog UDl-strømmene 
betydeligt, men der har været cn kraftig tendens i modsat retning siden 1094. Ifølge 
UNCTAD7 beløb de globale UDI-strømme sig til 315 mia. USD i 1995. I løbet af de 
sidste ti år er de globale UDI-strømme opgjort i løbende priser gennemsnitligt steget 
dobbelt så hurtigt som verdens samlede BNP. 
EU har været såvel en vigtig yder som en 
vigtig modtager af udenlandske direkte 
investeringer. Trods et tilbageslag i 
begyndelsen af 1990'erne under 
indflydelse af den økonomiske afmatning 
nåede både de indadgående og 
udadgående investeringer op på et 
historisk højt niveau (se tabel 14). EU var 
udgangspunktet for 42% af de globale 
UDI-strømme (inkl. 
investeringsstrømmene mellem EU-
landene) i 1995 og absorberede 36% af 
samme UDI-strømme. 
Siden lanceringen af programmet for det 
indre marked i midten af 1980'erne er EU 
blevet stadig mere attraktiv for såvel de 
traditionelle investorer såsom USA og 
Japan som nye investorer fra Sydøstasien, 
der ønsker at styrke deres stilling i det 
indre marked. Afskaffelsen af ikke-
toldmæssige barrierer, forenklingen af 
administrative formaliteter, udsigterne til en stor og voksende efterspørgsel samt 
mulighederne for stordriftsfordele har øget tilskyndelsen til at investere i EU. Det indre 
marked har også sat gang i investeringsstrømme af hidtil uset størrelse mellem EU-
landene. Opgjort som en del af de samlede udadgående EU-investeringer steg 
investeringsstrømmene internt i EU fra 20% i 1983 til hele 59% i 1994. Tabel 14 
Udenlandske direkte investeringer (mia. $) 
Ind 
% verden 
% FBIl) 
Ud 
% verden 
% FBIl) 
Saldo 
Ind 
% FBIl) 
Ud 
% FBI» 
Ind 
% FBP 
Ud 
% FBP 1975 1980 1985 \ 990 l 995 
EUR15 
(fra/til tredjelande + EU-intcrnt) 
9,9 
45,9 
2,6 
9,9 
36,0 
2,6 
0,0 21,3 
40,9 
2,8 
27,0 
46,8 
3,6 
5,7 15,4 
31,1 
2,9 
25,5 
42,6 
4,8 
10,1 97,4 
47,8 
7,0 
133,0 
55,4 
9,5 
35,6 111,9 
35,5 
7,0 
132,3 
41,6 
8,3 
20,4 
USA 
2,6 
0,9 
14,2 
5,1 16,9 
3,1 
21,9 
4,0 19,2 
2,5 
15,2 
1,9 47,9 
5,1 
27,2 
2,9 60,2 
4.9 
95,5 
7,8 
Japan 
0,2 
0,1 
1,8 
1,1 0,3 
0,1 
2,4 
0,7 0,6 
0,2 
6,4 
U 1,7 
0,2 
48,0 
5,1 0,5 
0,0 
21,3 
1,5 
0 Faste bruttoinvesteringer. 
Kilde: UNCTAD. 
7 U NCTAD ( 1996), World Investment Report. Genève. 
41 
Hvad angår de udadgående investeringer fra EU til tredjelande, går en stor del (ca. 60% i 
1004) til andre industrialiserede lande. Denne andel er for nedadgående, idet den er faldet 
fra ca 75% i midten af I080,crne. Blandt udviklingslandene er det især de asiatiske lande, 
der tilgodeses af flere og flere investeringer fra EU. Det samme gælder Kina, hvis andel i 
de udadgående investeringer fra EU er steget markant de seneste år. Det er værd at 
bemærke, at de udadgående investeringer fra EU er små sammenholdt med de faste 
bruttoinvesteringer i EU (ca. 2-3% for de samlede udadgående investeringer fra EU til 
tredjelande)8. 
Figur 16 Udenlandske direkte 
investeringer i EUR12 
Mia. ECU Fra/fil tredjelande og EU-internt 
EU-interne 
Udadgående fra EU 
til tredjelande Direkte investeringer i udlandet indgår som en 
normal komponent i en virksomheds 
vækststrategi, idet de gør det muligt for 
virksomheden at udnytte sin særlige styrke i en 
større målestok. Set ud fra dette perspektiv 
kan udstrømningen af direkte investeringer til 
dynamiske økonomier i hastig vækst være tegn 
på en stærk konkurrenceevne. Det er først, når 
denne udflytning af investeringer ikke 
modsvares af stort set tilsvarende indadgående 
investeringer, eller når den ledsages af svage 
indenlandske investeringer, at der kan opstå 
tvivl om et lands tiltrækningskraft som 
produktionslokation. Hidtil har EU klaret sig 
forholdsvis godt i den internationale 
konkurrence om direkte investeringer, hvilket 
bevidnes af både den stærke vækst i de 
indadgående investeringer og EU's moderate 
overskud på nettoregnskabet for ind- og udadgående investeringer. Det lader til, at en 
placering i EU og produktion i tredjelande komplementerer hinanden, jf. den stærke - om 
end aftagende - korrelation mellem de lande, der eksporteres til og investeres i. Desuden 
er der ingen tegn på, at overførslen af produktion til udlandet først og fremmest er 1S84 ÏÔÔ5 1986 teer 1988 1689 1990 1991 1992 199$ 1994 
K//ffe; Kommissionens tjenestegren«, 
K Denne analyse er begrænset til trenden i EU som helhed, hvilket dækker over vigtige forskelle 
landene imellem. Eksempelvis har de indadgående udenlandske investeringer i Tyskland traditionelt 
været lave sammenlignet med de udadgående investeringer. Mens den betydelige «cZ/o-udstromning i 
I98(rernc var et spejlbillede af det solide overskud på den løbende betalingsbalance, har den stigende 
forskel siden genforeningen, hvor der opstod et underskud på den løbende betalingsbalance, givet 
næring til den aktuelle debat om Tyskland som et attraktivt produktionssted. Den kraftige 
apprccicring af DEM de seneste år har utvivlsomt spillet en rolle, og den tyske økonomis strukturelle 
svagheder har forstærket bekymringerne på dette område væsentligt. Til gengæld oplevede Det 
Forenede Kongerige efter dereguleringen og privatiseringerne i begyndelsen af 1980,ernc cn skarp 
stigning i omfanget af indadgående udenlandske investeringer i slutningen af I98(rcrnc, især fra 
japanske firmaer. 
42 
begrundet i hensynet til lønomkostninger, skønt dette 
kan være tilfældet inden for nogle 
arbejdskraftintensive brancher såsom beklædning, 
fodtøj og legetøj. 
2.2.3 Kapitalbevægelser 
Ikke blot er UDI-strømmene blevet betydeligt 
stærkere de seneste tyve år, også de internationale 
kapitalbevægelser har gennemgået et enormt opsving 
takket være den samlede effekt af deregulering og 
innovation i den finansielle sektor. Eksempelvis steg 
de grænseoverskridende transaktioner med 
obligationer og aktier i de største industrialiserede 
lande fra under 10% af BNP i 1980 til mellem 150% 
og 250%) i 1995. Den globale valutahandel er også 
steget meget hurtigt, således ' at den daglige 
omsætning nu andrager 1 500 mia. USD. Det skal 
bemærkes, at disse transaktioner hovedsageligt 
vedrører beholdninger af finansielle aktiver (inkl. 
statsobligationer), som er blevet opbygget over et 
længere tidsrum, og som reagerer øjeblikkeligt på selv Tabel 15 1 
Sammensætningen af udenlandske 
direkte investeringer i EU 
(mia. ECU) 
Fra 
-USA 
- Japan 
- Asien31 
- Andre 
Til: 
-USA 
- Japan 
- Asien31 
- Kina 
-CØEL» 
-Andre 
EU-internc 19841} 1990" I9942) 
Tredjelande til EU 
3,0 
0,4 
2,8 9,2 
5,4 
18,2 8,5 
1,4 
0,5 
9,5 
EU til tredjelande 
11,5 
0,3 
0,0 
5,6 
4,2 7,2 
0,9 
0,2 
12,2 
39,3 6,4 
0,3 
2,4 
0,5 
3,3 
8,6 
37,4 
1} EUR12. 
2)EUR15. 
3) Asien: Thailand, Malaysia. Indonesien. 
Singapore, Filippinerne, Sydkorea. 
Taiwan, Hong Kong og Indien. 
4) Central- og østeuropæiske lande. 
Kilde: Kommissions tjenestegrene. 
de mindste forskelle i afkast. 
Liberaliseringen af de finansielle markeder bidrager også til en bedre ressourceallokering. 
Eftersom beholdninger af finansielle aktiver er meget følsomme over for stemningsskred 
på de internationale finansielle markeder, har de en stærkt disciplinerende effekt på 
valutakurser og den økonomiske politik. Ignoreres signalerne fra markedet, opstår der 
uvægerligt uro på valuta- og obligationsmarkederne, hvilket igen, jf. kapitel l, udgør en 
væsentlig hindring for økonomisk vækst. 
2.2.4 Økonomiske implikationer 
Der er kun lidt, der tyder pa, at selve globaliseringen og især forøgelsen af samhandelen 
med og investeringerne i udviklingslandene er en af hovedårsagerne til ledigheden i El). 
Tværtimod er den stigende samhandel en af de væsentligste kilder til økonomisk vækst og 
en forbedring af levestandarden, da den medfører en bedre ressourceallokering. 
43 
For det første må det ikke glemmes, at EU's handel med tredjelande er forholdsvis 
begrænset i forhold til størrelsen af EU's økonomi; denne åbenhed er stort set identisk 
med den grad af åbenhed, der kendetegner USA og Japan. I 1995 lå graden af åbenhed i 
EU9 på omkring 10% sammenlignet med 12% i USA og 9% i Japan. Det betyder, at 
globaliseringen af samhandelen kun har direkte indflydelse på en begrænset del af 
økonomien i EU. 
For det andet skal det bemærkes, at flertallet af EU's økonomiske forbindelser er 
forbindelser mellem medlemsstaterne og forbindelser med EU's største industripartnere. 
Det betyder, at globaliseringen hovedsagelig finder sted mellem lande med stort set samme 
økonomiske strukturer og stort set samme faktorudrustning og løn- og produk­
tivitetsniveau. Den internationale samhandel og strømmen af udenlandske direkte 
investeringer har derfor først og fremmest indflydelse på jobskabelsen i Triaden (dvs. EU, 
USA og Japan). Intensiveringen af de økonomiske forbindelser mellem de 
industrialiserede lande bør ikke betragtes som en ulempe, men derimod som en fordel for 
EU's økonomiske udvikling. Dette har været udgangspunktet for en række EU-politikker, 
navnlig det nye markedsadgangsinitiativ, der tager sigte på at maksimere EU's udbytte af 
globaliseringen. 
For det tredje er EU's samhandel med lavtlønsøkonomierne stadig beskeden: importen fra 
lavtlønslande uden for EU beløber sig til mindre end 3% af EU's nuværende BNP, og 
EU's samhandel med disse lande er stort set i balance. Det hævdes undertiden, at selv en 
ligevægtig handelsbalance med disse lande kunne indebære et samlet tab af arbejdspladser 
for EU, eftersom importen fra lavtlønsøkonomierne har tendens til at have et større 
indhold af (ufaglært) arbejdskraft end EU's eksport til disse lande. Dette argument tager 
imidlertid ikke højde for hverken den dynamiske effekt, der følger af en bedre 
ressourceallokering, eller det faktum, at billige importerede varer medfører en forøgelse af 
realindkomsten i EU og den interne efterspørgsel. Alt i alt er denne samhandel et konkret 
udtryk for udvekslingen af produkter fremstillet af ufaglært arbejdskraft med produkter 
fremstillet af bedre kvalificeret og bedre betalt arbejdskraft. 
For det fjerde bør omfanget af udflytningen af bestemte typer økonomisk aktivitet ikke 
overdrives, og denne udflytning er ej heller nødvendigvis uønsket. At der oprettes en ny 
arbejdsplads i et land med lave lønninger betyder ikke automatisk, at der går en 
arbejdsplads tabt i EU, og det kan ikke antages, at denne udenlandske produktion og 
beskæftigelse kunne placeres i EU. Snarere end at fortrænge eksporten fra EU kan 
salgsorienterede investeringer i udlandet åbne nye markeder og føre til ekstra eksport fra 
konkurrencedygtige EU-industrier. Erhvervslivet i EU udnytter disse muligheder, hvilket 
fremgår af EU's konstante handelsoverskud med landene i Central- og Østeuropa og de 
nyligt industrialiserede lande i Asien. 
l) Der aritmetiske gennemsnit af eksporten og importen af varer og tjenester som cn procentdel al 
nominel BNP. 
44 
Ikke desto mindre sætter globaliseringen af produkt- og finansmarkederne ekstra skub i 
forandringerne inden for de forskellige sektorer, og den trykker lønniveauet for lavt 
kvalificeret arbejdskraft. Den presser også EU-økonomien til at indføre ny teknologi, til at 
bevare og forbedre konkurrenceevnen, til at optimere ressourceallokeringen og til at føre 
en sund økonomisk politik. 
2.3 Konkurrenceevne 
Den teknologiske udvikling og globaliseringen presser medlemsstaterne til at bevare og 
forbedre deres konkurrenceevne. Konkurrenceevne er et kompliceret og flertydigt begreb, 
der ofte forveksles med andre begreber, f.eks. rentabilitet. 
På firma-plan er betydningen af konkurrenceevne klar og tydelig: en virksomhed er 
konkurrencedygtig, hvis den kan sælge sine produkter til markedspris og være rentabel på 
mellemlang og lang sigt. 
Tabel 16 
Eksport, varer i alt 
% vundne eller tabte markedsandele i reale termer1 >. 
(årlig gennemsnitlig ændring) 
1981-85 1986-90 1991-95 19%2) På lande-plan er begrebet konkurrenceevne 
mindre entydigt. For et land består den 
ultimative politiske målsætning i at forbedre 
befolkningens levestandard og velfærd. I 
denne sammenhæng er et lands konkur­
renceevne i forhold til udlandet en nyttig 
indikator for landets evne til på lang sigt at 
øge produktiviteten og omsætte den inter­
nationale økonomiske vækst til indenlandske 
arbejdspladser. I denne henseende vurderes 
et lands konkurrenceevne ofte på basis af 
udviklingen i landets eksport. Som det 
fremgår af tabel 16, har EU oplevet et støt 
og moderat fald i sine eksportmarkedsandele 
siden midten af 1980'erne. Hvad angår de 
øvrige regioner, der er angivet i tabellen, er 
det værd at bemærke, at også Japan har lidt under et konstant og markant tab af 
eksportmarkedsandele, mens USA (i anden halvdel af 1980'erne) og de asiatiske lande 
(siden begyndelsen af 1980'erne) har erobret store andele. EUR 
USA 
JAP 
Ikke-OECD 
heraf: 
- DAE'er3) 
- Øvr. Asien 1,6 
-2,8 
1,6 
-1,4 
3,0 
2,5 -1,9 
4,3 
-3,9 
1,0 
3,3 
2,4 -0,1 
-0,2 
-7,8 
1,6 
1J 
5.5 -1,6 
1,7 
-5,9 
1,9 
3,1 
3,6 
') Målt som forholdet mellem væksten i hhv. 
eksportvolumen og eksportmarkedsvolurnen. 
2) Skøn. 
~) "Dynamiske Asiatiske Økonomier", ekskl. Thailand 
og Malaysia. 
Kilde: OKCD. 
45 
Figur 17 
140 
13Q 
120 
110 
100 
90 
80 Eksporten og den reale effektive valutakurs 
EUR 
1007 = 100 
Real effektiv valutakurs* 
1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1994 
* {forhow til « Industrialiserede tredjelande; dob&eHe el<$tlortV*gte; dell«or: nomlneU* enhedstønomkostnlnger 
** Opgjort som lorholdet mellem væksten t hhv. ekgportvolumen og eksportmarkedsvolumen. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene og OECD, 1996 
Eksportmarkedsandelenes udvikling kan til dels forklares med bevægelser i den inter­
nationale omkostningskonkurrenceevne (målt ved reale effektive valutakurser). I denne 
sammenhæng afslører figur 17, at forværringen af EU's eksportresultater de sidste ti år 
delvis har været en følge af den betydelige appreciering af den reale effektive valutakurs. 
Det fremgår tydeligt, at der var en negativ korrelation mellem disse to størrelser på det 
tidspunkt, hvor værdien af EU's valutaer steg fra midten af 1980'erne og i begyndelsen af 
1990'erne. 
Skønt eksportens og omkostningskonkurrenceevnens udvikling er informativ, kaster disse 
udviklingstendenser ikke fuldt lys over et lands konkurrenceevne. På det 
makroøkonomiske plan, og set i mellemlangt og langt perspektiv, kan der opereres med 
følgende praktiske og generelle definition på begrebet konkurrenceevne10: Et land er 
internationalt konkurrencedygtigt, hvis landet på samme tid opfylder følgende kriterier: 
- landets produktivitet stiger i samme takt eller hurtigere end produktiviteten hos de af 
landets vigtigste samhandelspartnere, der befinder sig på et sammenligneligt 
udviklingstrin 
landet formår at bevare ligevægten på betalingsbalancens løbende poster inden for 
rammerne af en åben markedsøkonomi, og 
- landet har en høj beskæftigelse. 
1 ° Se ogsii Competitiveness Policy Council ( 1993): "A competitiveness strategy for America ". 
46 
Tabel 17 viser, at i henhold til denne definition har EU's resultater været blandede. EU har 
haft en højere vækst i arbejdskraftproduktiviteten end USA og - de senere år - Japan og 
samtidig formået at bevare ligevægten på betalingsbalancens løbende poster, men EU's 
resultater på beskæftigelsesfronten er betydeligt ringere end de to største samhandels­
partneres. 
Tabel 17 
Makroøkonomisk konkurrenceevne i EU, USA og Japan 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan I % 1-73 1974-85 1986-95 19X6-90 1991-95 
Vækst i arbejdskraftproduktivitet (% pa.) 
4,4 
1,9 
8,2 2,0 
0,5 
2,7 1,9 
0,8 
2,0 1,9 
0,6 
3,6 1,9 
1,1 
0,6 
Betalingsbalancens løbende poster (% af G DP) 
0,3 
0,5 
0,6 -0,3 
-0,4 
0,9 -0,2 
-1,9 
2,7 0,1 
-2,5 
2,8 -0,4 
-1,3 
2,7 
I960 [973 1985 1990 ! 995 
Beskæftigelse (%)n 
67,0 
62,7 
74,3 64,8 
66,7 
70,8 59,1 
68,5 
70,6 62,2 
72,6 
72,6 59,6 
73,0 
73,9 
Ledighed (%) 
2,4 
5,5 
1,7 2,6 
4,9 
1,3 10,0 
7,2 
2,6 7,8 
5,5 
2,1 10,9 
5,4 
3,3 
"De beskæftigedes andel af den arbejdsdygtige befolkning (15-64 år). 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Alle industrialiserede lande blev ramt af et strukturelt fald i væksten i arbejdskraft-
produktiviteten i kølvandet på det første olieprischok. I EU er arbejdskraftproduktiviteten 
steget stabilt med i gennemsnit 2% om året de sidste tyve år, og den er dermed steget 
næsten tre gange så hurtigt som i USA. I Japan, der kunne udvise de bedste resultater på 
dette punkt i årene 1960-90, faldt væksten i arbejdskraftproduktiviteten dramatisk i første 
halvdel af 1990'erne til langt under niveauet i EU og sågar USA. De seneste resultater i 
Japan afspejler overbeskæftigelsen i løbet af den kraftige og langvarige økonomiske nedtur 
i begyndelsen af 1990'erne. 
47 
Figur i« i Arbejdskraftens produktivitet 
BNP ved konstante 1990-priser pr. beskæftiget person 
(PPS; USAslOO) 
20 
•»960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
BNP pr. beskæftiget person målt i løbende 
priser og valutakurser 
(ECU;USA=100) EU's stærkere vækst i arbejdskraft­
produktiviteten har resulteret i, at EU 
gradvist har indhentet produktivitets­
niveauet i USA (se figur 18). Produkti­
vitetsniveauet i EU som helhed (beregnet 
på basis af købekraftsstandarden) 
sammenlignet med produktivitets­
niveauet i USA steg fra 45% i 1960 til 
82% i 1995 og ligger stadig et godt 
stykke over niveauet i Japan, trods 
sidstnævntes førende stilling inden for 
visse fremstillingsindustrier. I samme 
tidsrum lykkedes det imidlertid ikke EU i 
tilsvarende grad at indsnævre forskellen 
mellem levestandarden i EU og i USA. 
BNP pr. indbygger i forhold til USA steg 
fra 55% i 1960 til kun 71% i 1995. Dette 
er en afspejling af først og fremmest den 
forskelligartede udvikling i 
beskæftigelsen i de to økonomier (se 
nedenfor). 
Produktionen i EU pr. beskæftiget person målt i lobende priser og valutakurser er nu på 
linje med produktionen i USA, men den ligger stadig et godt stykke under niveauet i 
Japan. Det betyder, at med de gældende valutakurser skaber en arbejdstager i EU i 
gennemsnit samme økonomiske velstand som en arbejdstager i USA. 
EU har faktisk aldrig oplevet reelle problemer med den løbende betalingsbalance. Fra 
1960 til slutningen af 1980'erne var der stort set balance på de løbende poster eller endda 
et mindre overskud. Dette gode resultat fremgår ikke helt klart af tabel 17 (der indeholder 
periodiske gennemsnitstal) på grund af det kortvarige, men ikke ubetydelige underskud på 
EU's lobende transaktioner med resten af verden på tidspunktet for de to olieprischok. I 
kølvandet på overophedningen i 1989-90 og den tyske genforening opstod der midler­
tidigt et underskud på betalingsbalancens løbende poster, men siden 1995 har EU igen haft 
et overskud i størrelsesordenen VAVO af BNP. Omvendt har USA haft store underskud på 
betalingsbalancens løbende poster siden begyndelsen af 1980'erne, mens Japan har haft 
store overskud, hvilket afspejler det store strukturelle overskud af national opsparing i 
forhold til de indenlandske investeringer. H \~ H— 1 i 1 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Kilde:: Kommissionens tjenestegrene 
48 
Sammenlignet med sine to største samhandelspartnere har udviklingen i beskæftigelsen i 
EU været dyster. I EU gav beskæftigelsen ikke anledning til nævneværdig bekymring før 
begyndelsen af 1970'erne. Når bortses fra en vækstperiode i anden halvdel af 
1980'erne,har jobskabelsen siden da været for langsom og ligget under den forholdsvis 
beskedne stigning i arbejdsstyrken. Til gengæld har USA oplevet en hastig stigning i 
beskæftigelsen siden begyndelsen af 1960'erne, som stort set har ligget side om side med 
den ligeledes kraftige udvidelse af arbejdsstyrken. Resultatet er, at de to regioner har 
oplevet en meget forskelligartet udvikling i beskæftigelseskvoten (dvs. forholdet mellem 
beskæftigelse og befolkningen i den arbejdsdygtige alder). Med udgangspunkt i et niveau, 
der lå noget under niveauet i EU, er beskæftigelseskvoten i USA nu steget til omkring 
73%, mens den i EU er faldet til under 60%. 
2.4 Substitution af arbejdskraft med kapital samt beskæftigelsesvækst 
2.4.1 Substitution af arbejdskraft med kapital 
På baggrund af den hastige teknologiske udvikling og den tiltagende globalisering skal der 
til stadighed gøres en indsats for at bevare og styrke konkurrenceevnen. EU og dens to 
største samhandelspartnere har stået over for de samme tilpasningsproblemer, men 
resultaterne for arbejdsmarkedet har været særdeles forskellige. En af hovedforklaringerne 
på forskellen mellem beskæftigelsesudviklingen på de to sider af Atlanten synes at ligge i 
samspillet mellem arbejdskraftproduktivitet, substitution af arbejdskraft med kapital samt 
vækst11. 
Som beskrevet i det foregående afsnit har væksten i arbejdskraftproduktiviteten i EU de 
seneste 35 år konstant ligget over EU's største samhandelspartner, nemlig USA, og på det 
seneste har EU endda overhalet Japan. Det skønnes imidlertid, at næsten halvdelen af 
denne stigning i arbejdskraftproduktiviteten kan tilskrives substitutionen af arbejdskraft 
med kapital. 
Stigningen i arbejdskraftproduktiviteten kan opsplittes i forøget anvendelse af ny 
teknologi (den totale faktorproduktivitet) og substitution af arbejdskraft med kapital Af 
label 18 fremgår det, at i EU kan ca. 3 procentpoint af den årlige stigning i arbejdskraft-
produktiviteten på 4'/2% i perioden 1961-73 skyldes en stigning i den totale 
faktoi produktivitet, mens resten, dvs. V/z procentpoint, skyldes substitutionen af 
arbejdskraft med kapital. I løbet af de tyve år, der fulgte efter det første olieprischok, steg 
arbejdskraftproduktiviteten stabilt med 2% om året. Kun lidt over halvdelen af denne 
stigning kan tilskrives den teknologiske udvikling. Næsten halvdelen af stigningen skyldes 
substitutionen af arbejdskraft med kapital. 
11 Der foretages ingen sammenligning med forholdene i Japan, hvis tilgang er for specifik i savel 
kulturel som social henseende lil at have nogen gyldighed i EU-sammcnhæng. 
49 
Tabel 18 
Produktion, beskæftigelse, produktivitet og 
kapital/arbejdskraft-substitution 
(årlig ændring i %) 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan 
EUR 
USA 
Japan 1961-73 1974-85 1986-95 1986-90 1991-95 
1. Tekniske fremskridt = den totale produktivitet = endogen vækst 
2,8 
1,6 
6,3 1,0 
0,4 
1,1 1,2 
0,8 
0,9 1,5 
0,6 
2,3 1,0 
0,9 
-0,5 
2. Makroøkonomisk kapital/arbejdskraft-substitution 
= arbejdskraftbesparende vækst (2 = 3- l ) 
1,5 
0,3 
1,8 1,0 
0,1 
1,6 0,7 
0,1 
1,1 0,4 
0,0 
1,2 1,1 
0,2 
1,1 
3. Arbejdskraftens produktivitet = BNP pr. beskæftiget person = 
økonomisk vækst uden beskæftigelse (3=1+2) 
4,4 
1,9 
8,2 2,0 
0,5 
2,7 1,9 
0,8 
2,0 1,9 
0,6 
3,6 1,9 
1,1 
0,6 
4. Beskæftigelse = jobskabende vækst (4 = 5- 3) 
0,3 
1,9 
1,3 0,0 
1,8 
0,7 0,4 
1,7 
0,9 1,3 
2,1 
1,0 -0,5 
1,2 
0,7 
5. Faktisk BNP-vækst (5 = 1+2+4 = 3+4) 
4,7 
3,9 
9,7 2,0 
2,3 
3,4 2,3 
2,5 
2,9 3,3 
2,8 
4,6 1,4 
2,3 
1,3 
Der tegner sig et ganske anderledes billede i USA. Fra 1961 til 1973 og fra 1974 til 1995 
udgjorde væksten i arbejdskraftproduktiviteten i USA omkring en tredjedel af arbejds­
kraftproduktivitetsvæksten i EU, og substitutionen af arbejdskraft med kapital bidrog kun 
marginalt hertil. Den amerikanske økonomi har således forøget sit input af kapital og 
arbejdskraft stort set parallelt. Det er værd at bemærke, at siden midten af 1980'erne 
synes vækstraten for den totale produktivitet i USA at være steget fra den meget lave 
vækstrate, der optrådte i det foregående årti, hvilket afspejler bl.a. en kraftig forøgelse af 
investeringsniveauet. 
50 
Figur 19 Beskæftigelse, produktivitet og 
kapital/arbejdskraft-substitution 
(In3eks1ô60* 100) 
rørø: : : : :S5: :::::: :':W: : : : :75 : : : . : : 9f>. :::::': : :-0S :::::: : : » :::•:: : : :S>5: : 
: Kilde; \\\\\Kommissionens;tjèrvest;ëgr^në 
I sig selv er substitutionen af arbejdskraft med kapital ikke noget foruroligende fænomen. 
En høj grad af kapital/arbejdskraft-substitution gør det muligt at opretholde en høj vækst i 
økonomisk aktivitet og levestandard. Men med en stor del af den disponible arbejdskraft 
uden arbejde, hvilket i stigende grad har været tilfældet i EU siden det første olieprischok 
(se tabel 18), afspejler den høje arbejdsløshed et dobbelt problem: 
- den manglende tilpasning på arbejdsmarkedet tvang virksomhederne til at gennemføre 
en omfattende kapital/arbejdskraft-substitution for at bevare deres konkurrenceevne 
ved hjælp af produktivitetsstigninger 
- den makroøkonomiske vækst var utilstrækkelig i forhold til den givne og stabile vækst i 
arbejdskraftproduktiviteten til at skabe et tilstrækkeligt antal nye arbejdspladser. 
51 
Den potentielle arbejdskraftreserve, der består af omkring 17 mio. personer, hvis den 
gennemsnitlige beskæftigelseskvote i perioden 1961-73 benyttes som målestok, eller 
omkring 26 mio. personer, hvis beskæftigelseskvoten i de skandinaviske lande, USA og 
Japan lægges til grund, udgør et væsentligt vækstpotentiale. Men for at udnytte dette 
potentiale skal der gennemføres en veltilrettelagt politik. 
Tabel 19 
Beskæftigelsespotentiale, EUR 
(1960-95, i mio.) 
1960 1973 1985 1990 19911) 19912> 1995 
1. Befolkning i den arbejdsdygtige 
alder (15-64 år) 
2. Erhvervsfrekvens i % (= 3 /1 ) 
3. Aktive befolkning (=4 + 5) 
4. Ledighed 
5. Beskæftigelse i alt 
6. Beskæftigelseskvote (=5/1) 
7. Potentiel beskæftigelse ved den 
gennemsnitlige beskæftigelses­
kvote i 1961-73(66.2%) 
8. Bcskæftigelsesgab 1 (=5-7) 
9. Potentiel beskæftigelse ved 
beskæftigelseskvote på 70%3) 
10. Bcskæftigelsesgab 2 (= 5 - 9) 193,8 
68,9 
133,4 
3,1 
130,4 
67,3 
128,4 
2,0 
135,6 
-5,3 208,4 
66,9 
139,5 
3,5 
136,0 
65,2 
138,1 
-2,1 
145,9 
-10,0 229,7 
65,7 
150,9 
14,8 
136,2 
59,3 
152,2 
-16,0 
160,8 
-24,6 234,2 
67,2 
157,5 
12,0 
145,4 
62,1 
155,2 
-9,7 
163,9 
-18,5 235,4 
67,3 
158,3 
12,7 
145,6 
61,9 
155,9 
-10,3 
164,8 
-19,1 246,0 
67,7 
166,6 
13,6 
153,0 
62,2 
163,0 
-10,0 
172,2 
-19,3 249,0 
66,6 
165,9 
17,9 
148,1 
59,5 
165.0 
-16,9 
174,3 
-26,2 
•) 1960-91 med Vesttyskland. 
2) 1991-95 med forenet Tyskland. 
^ Svarende til de højeste beskælligelseskvoter registreret i Nordeuropa, USA and Japan. 
Kilde: Kommissionensjj enestegrene 
2.4.2 Substitution og lønudvikling 
Som det blev påpeget ovenfor, tegnede kapital/arbejdskraft-substitutionen i EU sig for 
omkring halvdelen afvæksten i arbejdskraftproduktiviteten. I USA, hvor den teknologiske 
udvikling kun er skredet en anelse langsommere frem, har der næsten ikke fundet nogen 
makroøkonomisk substitution sted. Der melder sig derfor spørgsmålet, om det er muligt at 
dæmpe denne substitutionsproces uden at bringe konkurrenceevnen i fare. 
Et første svar på dette spørgsmål kan indhentes ved at se på udviklingen i de relative 
faktorpriser på makroøkonomisk plan. Efter meget store lønstigninger i kølvandet på de to 
olieprischok, som lagde grunden til den kraftige stigning i arbejdsløsheden, er den 
makroøkonomiske lønadfærd i EU blevet stadig mere afdæmpet. Siden 1982, men med 
undtagelse af 1990-92, har udviklingstendensen for de samlede lønomkostninger (inkl. 
socialsikringsbidrag) pr. person holdt sig på linje med faldet i inilationen. Stigningen i 
enhedslønomkostningerne er forblevet lavere end stigningen i BNP-prisdeflatoren, og 
52 
reallønsstigningen er forblevet ca. et procentpoint lavere end stigningen i den samlede 
arbejdskraftproduktivitet (figur 20). Denne udvikling har medført en bemærkelsesværdig 
forbedring af kapitalforrentningen (se figur 9 i kapitel 1) og udgør et solidt grundlag for 
en højere, investeringsdrevet økonomisk vækst, efterhånden som efterspørgselsudsigterne 
bliver lysere. Som en konsekvens heraf er det vigtigt at sikre en passende makro­
økonomisk lønudvikling for at mindske arbejdsløsheden gennem en vækst understøttet af 
investeringer (på linje med den makroøkonomiske del af de overordnede retningslinjer for 
den økonomiske politik). Imidlertid tyder økonometriske undersøgelser på, at en gunstig 
lønudvikling i samfundet som helhed kun gradvist dæmper den makroøkonomiske 
substitution af arbejdskraft med kapital. 
Figur 20 Lønudvikling - EUR 
artig «ndrihg 
Nominel len pr. beskaritiget 
; m i 64 \.; M \im TO; i iWïffîiî*i i M i iw i i mMiwI i MÏ m lis»! iiif:j m i ;w • 
Realløn pr. beskteftiget, 
BNP-d Trendnmssig arbejdskraft-
produktivitet (gennemsnit $1-73) 
Trendmasslg 
arbejdskraftproduktivitet 
(gennemsnit 74-98) 
66 msm m Mi i m ^mm ;i ; mmmm;-mMwmm • 
Reale enhedslmomkostnlnger 
BNP-deflator 
j ...i... i . ,.t .. i i .. i i 1...1 1......1.....I......I.....J. i 
62 «4 6« «8 70 72 74 76 Tf 80 82 84 * 88 » 92 >4 W W 
Kjltfg^ Kommissionens tjenestegrene. En hurtigere måde at dæmpe 
substitutionsprocessen på 
består i en udvidelse i 
nedadgående retning af 
Iøn(omkostnings)skalaen. De 
markedskræfter, der trækker 
i denne retning, er stærke, og 
de vil formentlig blive endnu 
stærkere som følge af 
globaliseringen og navnlig 
åbningen af de central- og 
østeuropæiske lande og det 
tidligere Sovjetunionen. Når 
lønspredningen er meget 
stor, bliver den økonomiske 
vækst mere jobskabende, 
fordi den store lønspredning 
gør det muligt for aktiviteter 
med lav produktivitet at 
fortsætte og/eller blive 
rentable. 
53 
F|flur21 I Lønspredningstendenser 
(mand, D9/D1) 
Ænd ring mellem 1979* og 1995" 
ratioer for den øvafete 0$ nederste decit af 
lønspredningen i forheld til rowlwrwn I USA i 1970'erne og 1980'erne 
gennemgik lønskalaen for 
mandlige arbejdstagere en 
udvidelse i nedadgående retning 
på over 30%12. Det betyder, at 
den forholdsvis lille stigning i de 
gennemsnitlige reallønninger i 
USA (ca. l/2% om året i perioden 
1974-90) var ledsaget af en 
dramatisk reallønsnedgang i den 
lave ende af lønskalaen. Det 
kunne hævdes, at den meget store 
lønspredning i USA har været 
prisen for den høje beskæftigelse. 
Lønfleksibiliteten i nedadgående 
retning har tilvejebragt en tættere 
sammenhæng mellem relative 
lønninger og arbejdskraftproduk­
tivitetsforskelle (der er et resultat 
af den teknologiske udvikling og 
globaliseringen). 
Skønt denne tendens måske nok er blevet noget svagere i USA i de seneste år, er 
lønspredningen stadig meget stor, og den har stadig en positiv indflydelse på produktions­
vækstens beskæftigelsesindhold. Desuden er USA i færd med at gennemføre tiltag, der 
tager sigte på at øge investeringerne, øge produktivitetsvæksten og øge lønningerne for 
ufaglærte arbejdstagere. Det kan i denne forbindelse nævnes, at de fleste af de 
arbejdspladser, der i de seneste år er blevet skabt i USA, ikke er lavkvalitetsjob, men 
snarere job, der kræver højt kvalificeret arbejdskraft. Ikke mindre end 68% af 
nettostigningen i fuldtidsbeskæftigelsen mellem 1994 og 1996 stammede fra oprettelse af 
arbejdspladser, hvor lønnen ligger over medianlønnen13 * Tyskland 198a« 1 00, 
" Data for Italien tilgængelige indtil! 992, Frankrig 1994, Tyskland 
1993, Japan 1994. 
jgjdejOECD. 
12 Se BURTLESS. G. (1993), 'The contribution of employment and hours changes to family income 
inequality", American Economic Review, Papers and Proceedings, Vol. 83 nr. 2, s. 131-135. 
13 US Council of Economic Advisers (1996), "Job creation and employment opportunities: The l/nited 
States labour market, 1993-96 ". 
54 
Situationen var den omvendte i EU, hvor lønspredningen enten forblev stort set uændret 
eller kun blev udvidet en anelse, trods ændringer i efterspørgselsmønstret for arbejdskraft. 
Undtagelserne fra denne generelle situation har været Det Forenede Kongerige og, i 
mindre grad, Italien siden 1991 (se også boks 3). En af hovedforklaringerne på denne 
diskrepans mellem lønforskellene i henholdsvis USA og EU er forskellene mellem arbejds­
markedets institutioner. Disse forskelle består først og fremmest i, at der lægges langt 
større vægt på markedskræfterne i USA end i EU. Sammenlignet med EU er feks. 
mindstelønnen, arbejdsløshedsunderstøttelsen og andre overførselsindkomster langt lavere 
i USA. Sammenlignet med EU gøres der i USA mindre brug af kollektive 
overenskomstforhandlinger, beskæftigelsen i den offentlige sektor i USA udgør en mindre 
del af den samlede beskæftigelse end i EU, og der ydes i USA mindre støtte til uddannelse 
og efteruddannelse end i EU. 
Af sociale og politiske årsager er en efterligning af den amerikanske metode hverken 
mulig eller ønskværdig i EU, da den ville kræve en dramatisk ændring af den sociale 
model i Europa. Hvis den amerikanske model skulle anvendes i EU, ville det feks. være 
nødvendigt at nedsætte arbejdsløshedsunderstøttelsen og de sociale ydelser betragteligt. 
Alt andet lige ville det skabe endnu større lønspredning og indtægtsforskelle. Det ville i 
EU skabe et working poor-syndrom - en form for eksklusion, der er lige så skadelig for 
samfundet som arbejdsløshed. 
Ovenstående betragtninger betyder imidlertid ikke, at der ikke skal søges en pragmatisk 
løsning på problemerne i EU i overensstemmelse med den strategi, der blev vedtaget på 
Det Europæiske Råds møde i Essen, og som tager sigte på øge vækstens 
beskæftigelsesindhold. Navnlig følgende principper er værd at følge i den sammenhæng. 
Lønaftalerne mellem arbejdsmarkedets parter bør give mulighed for større løndifferen-
tiering efter kvalifikationer, mellem regioner og - i en vis grad - mellem brancher. 
Indirekte lønomkostninger (eller indkomstskatter) i den lave ende af lønskalaen bør 
sænkes, men samtidig er det nødvendigt at kompensere for statens indtægtstab ved at 
holde strengere kontrol med det offentliges udgifter og/eller ved at øge andre skatter og 
afgifter (feks. miljøafgifter). Tilsvarende kunne det være nyttigt at indføre en midlertidig 
indslusningsløn for de lavest kvalificerede, de unge eller de langtidsledige. Sådanne 
foranstaltninger skal nøje målrettes mod bestemte grupper og gradvist aftrappes. Desuden 
vil en større arbejdstidsfleksibilitet, der er tilpasset den enkelte virksomheds og 
arbejdstagers behov, samt en mere udbredt anvendelse af frivillige deltidsordninger og 
fremme af lokale beskæftigelsesinitiativer sandsynligvis kunne bidrage til både at skabe 
nye arbejdspladser og øge erhvervsfrekvensen. 
Ledighedsproblemet i EU skal således først og fremmest finde sin løsning gennem høj 
økonomisk vækst, strukturreformer og mikroøkonomisk fleksibilitet. 
55 
2.5 Økonomisk-politiske implikationer 
Siden begyndelsen af I960'erne er ledigheden i EU steget fra omkring 2%% af den civile 
arbejdsstyrke til ca. 11% i dag. I denne periode er beskæftigelsen steget årligt med blot 
0,3%, mens både erhvervsfrekvensen og beskæftigelseskvoten har været for nedadgående. 
Det har resulteret i, at der i dag findes en stor reserve af uudnyttet arbejdskraft i EU. Som 
nævnt ovenfor er der ikke meget, der tyder på, at de dystre beskæftige!sesresultater i EU 
hænger nøje sammen med den teknologiske udvikling, globaliseringen og konkur­
renceevnen. 
De uundgåelige følger af den teknologiske udvikling og globaliseringen, nemlig skarp 
konkurrence på verdensmarkedet og vidtgående forandringer inden for de enkelte 
sektorer, understreger ikke desto mindre et umiddelbart behov for foranstaltninger, der på 
den ene side kan styrke konkurrenceevnen og på den anden side kan bidrage til at 
modernisere produkt- og arbejdsmarkederne. Kravene til den økonomiske politik er 
allerede blevet beskrevet i hvidbogen om "Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse" og i 
de overordnede retningslinjer for den økonomisk politik, som er blevet vedtaget hvert år 
siden 1993. I erkendelse af problemets påtrængende karakter har medlemsstaterne allerede 
vedtaget undertiden vidtgående reformprogrammer med det sigte at tilpasse sig positivt til 
de væsentligste strukturelle udfordringer, som deres økonomier stilles over for. 
Bestræbelserne bør fortsættes og intensiveres, navnlig på de områder, hvor der hidtil er 
gjort mindre iøjnefaldende fremskridt eller slet ingen fremskridt. 
Med henblik på at beskytte og fremme EU's konkurrenceevne og beskæftigelse i en 
verden med fri handel og konstante teknologiske forandringer er det vigtigt, at medlems­
staterne og EU - i overensstemmelse med de overordnede retningslinjer for den økono­
miske politik - intensiverer deres bestræbelser på at modernisere deres markeder for varer 
og tjenesteydelser. Dette indebærer i første omgang en færdiggørelse af det indre marked, 
hvilket Kommissionen med al tydelighed har illustreret i sin seneste undersøgelse14. Ifølge 
denne undersøgelse har programmet for det indre marked hidtil bidraget til en BNP-
stigning på op til 1,5% og skabt op imod 900 000 nye arbejdspladser takket være en 
forøget handel og konkurrence. Der er behov for at færdiggøre de lovgivningsmæssige 
rammer på områder såsom beskatning og selskabsskat og liberaliseringen af tele- og 
energimarkeder. Endnu vigtigere er det at sikre en effektiv anvendelse og håndhævelse af 
den eksisterende EU-lovgivning og at mindske de byrder, der følger af enhver 
overregulering, navnlig - men ikke kun - på nationalt plan, som stadig lægger hindringer i 
vejen for det indre markeds funktion. For at kunne skabe en fleksibel økonomi er der også 
behov for mere vidtgående strukturelle reformer på andre vigtige områder, herunder 
14 Europa-Kommissionen (1990), "Virkningen og effektiviteten af det indre marked", KOM(%) 520 
endelig udg. 
56 
opbygning af transeuropæiske transport- og telekommunikationsnet, en forøget forskning 
og udvikling, promovering af informationssamfundet og ophævelse af de hindringer for 
markedsadgang og den overdrevne regulering, som små og mellemstore virksomheder 
støder på. Disse politikker vil alle styrke den endogene vækst og føre til en kraftig 
forøgelse af den samlede produktivitet i EU. Forudsat at der etableres en velegnet politisk 
ramme, behøver der ikke nødvendigvis opstå en konflikt mellem en vedvarende og 
investeringsdrevet vækst og bevarelsen af et sundt miljø (se boks 4). 
Som fremhævet i Rådets og Kommissionens fælles rapport fra 1996 om "Vækst og 
beskæftigelse i Europa - vejen frem", som blev godkendt på Det Europæiske Råds møde i 
Dublin, er der fortsat behov for at øgge arbejdsmarkedernes tilpasningsevne i 
medlemsstaterne til forandringer i samfundet gennem en modernisering af arbejdstilrette­
læggelsen, en forøgelse af den geografiske og faglige mobilitet og en produktivitets-
bestemt differentiering af lønomkostningerne. Det er især vigtigt at gøre en øget indsats på 
uddannelses- og efteruddannelsesområdet, således at arbejdsstyrkens kvalifikationer kan 
tilpasses den teknologiske udvikling og andre forandringer. Disse bestræbelser er også 
nødvendige for at hindre, at der opstår flaskehalse på arbejdsmarkedet og løninflation, 
efterhånden som ledigheden falder. Desuden bør der gøres en aktiv indsats for på 
pragmatisk vis at øge vækstens beskæftigelsesindhold (se underafsnit 2.4.2). Sådanne 
pragmatiske løsninger bidrager ikke blot til at øge beskæftigelsen, men også til at mildne 
de smertefulde tilpasningsbestræbelser.15 
15 Se "Growth, employment and employment-intensive growth", European Economy, nr. 62, 1996. 
57 
Boks 2: Virkningen og effektiviteten af det indre marked 
- 1996-analysen 
Programmet for det indre marked er det mest ambitiøse og omfattende udbudssideprogram, der 
nogensinde er blevet lanceret. Dets sigte har fra starten været at fjerne de tilbageværende ikke-
toldmæssige hindringer for handelen mellem EU's medlemsstater. Kommissionens seneste 
undersøgelse - Virkningen og effektiviteten af det indre marked (KOM(96) 520 endelig udg.), 
som blev fremlagt i oktober 1996 - og en mere detaljeret analyse, som vil blive offentliggjort i et 
kommende nummer af European Economy1 indeholder økonomisk-empiriske data for det indre 
markeds virkninger hidtil. Den konkluderer, at det indre marked tydeligvis har haft en positiv 
virkning for økonomien i EU og navnlig for fremstillingsindustrien. Omend ikke alle problemer er 
løst, og det stadig er vigtigt at være på vagt over for en ny fragmentering af EU-markedet, er det 
indre marked utvivlsomt ved at blive en realitet. 
De positive virkninger af det indre marked har manifesteret sig på tre hovedområder: 
• 
e ændringer i samhandelen og strømmen af udenlandske direkte investeringer: ifølge 
økonomisk teori skulle ophævelsen af handelshindringer mellem lande forøge samhandelen 
mellem dem og erstatte en mindre effektiv indenlandsk produktion med importerede, mere 
effektivt producerede varer, hvilket igen skulle øge velfærden. Det indre marked kan også 
føre til enten en større specialisering i medlemsstaterne på basis af deres komparative 
fordele, hvorved den inter-industrielle samhandel mellem medlemsstaterne forøges, eller til 
udnyttelse af stordriftsfordele, ufuldstændig konkurrence og produktdifferentiering, hvorved 
den intra-industrielle samhandel forøges (dvs. samtidig import og eksport af ensartede 
produkter, f.eks. biler for biler). Førstnævnte kaster effektivitetsgevinster af sig, efterhånden 
som medlemsstaterne specialiserer sig i de aktiviteter, hvor de er mere effektive end andre, 
og forbrugerne tilgodeses af lavere priser, men der kan også opstå behov for en smertefuld 
industriel omstrukturering. Som kontrast hertil medfører den intra-industrielle samhandel et 
større vareudbud for forbrugerne og lavere tilpasningsomkostninger for producenterne. Ved 
at gøre EU mere attraktivt som etableringsområde for multinationale selskabers produktions­
faciliteter i forhold til andre steder i verden forventedes det indre marked også at få 
indflydelse på strømmen af udenlandske direkte investeringer; 
ændringer i medlemsstaternes produktionsstrukturer, ændrede konkurrencevilkår og 
lavere priser: det forventedes, at mange af det indre markeds fordele for økonomien i EU 
ville stamme fra de konkurrencekræfter, som ville blive sluppet løs som følge af 
integrationen, og som ville øge effektiviteten, give lave omkostninger og priser og gøre 
udvalget af varer større. Deres drivkraft forventedes at være stordriftsfordele og en stærkere 
konkurrence. Som følge heraf ville ineffektive firmaer blive elimineret og industrien omstruk­
tureret. Større konkurrence ville også sikre, at de lavere produktionsomkostninger som følge 
af effektivitetsgevinster ville blive omsat til lavere priser for forbrugerne; 
• ændringer i EU's totale produktivitet, vækst, beskæftigelse og konvergens: det indre 
marked kan forventes at få en positiv indflydelse på akkumuleringen af produktionsfaktorer, 
som kan føre til højere vækstrater i EU. For det første medfører de statiske effektivitets­
gevinster som følge af det indre marked et højere indkomstniveau, som kan fremme nye 
investeringer og styrke væksten på mellemlang sigt. For det andet kunne det indre marked 
øge fordelene og mindske omkostningerne ved innovative produktioner i EU og dermed 
sætte skub i væksten på lang sigt. 
1. Ændringer i samhandelen og strømmen af udenlandske direkte investeringer 
Ifølge analyser skønnes det, at ophævelsen af handelshindringerne har øget handels-
mængderne mellem medlemsstaterne med 20-30% for så vidt angår industrivarer. Det kan 
ligeledes konstateres, at fra 1985 til 1995 steg den EU-inteme imports andel af den samlede 
import af industrivarer med 6,7 procentpoint fra 61,2% i 1985 til 67,9% i 1995. For så vidt angår 
tjenesteydelser i samme periode steg den EU-interne imports andel af den samlede import at 
tjenesteydelser med 3,1 procentpoint fra 46,9% i 1985 til 50,0% i 1995. Stigningen i 
samhandelen mellem medlemsstaterne er imidlertid ikke sket på bekostning af samhandelen 
med tredjelande - den EU-eksterne industriimports andel af forbruget voksede fra 12 til 14% i 
perioden 1980-93, og det anslås, at 70% af denne stigning kan tilskrives programmet for det 
indre marked. 
Economic {''valuation of the Internal Market, European Economy - Reports and Studies, 1997, 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer, Luxembourg. 
58 
I begyndelsen af 1980'erne kunne den EU-interne samhandel klassificeres som hovedsagelig 
inter-industriel (ca. 45% af den samlede handel med industriprodukter) svarende til specialise­
ringerne baseret på medlemsstaternes komparative fordele. Med det indre marked begyndte 
denne tendens at aftage i midten af 1980'erne, mens den intra-industrielle handel begyndte at 
stige. Der kan imidlertid skelnes mellem forskellige former for intra-industriel handel: der kan 
være tale om handel med ensartede varer i henseende til både pris og kvalitet, eller der kan være 
tale om handel med varer, der adskiller sig fra hinanden såvel prismæssigt som kvalitetsmæssigt 
(f.eks. kan der være ét land, som eksporterer dyre skjortemærker, og et andet land, som 
eksporterer billige lavkvalitetsskjorter). Stigningen i den intra-industrielle samhandel har 
hovedsagelig været af sidstnævnte type (fra under 35% af den samlede handel med industrivarer 
i 1985 til over 42% i 1994), mens den første type er forblevet forholdsvis stabil (ca. 20% af den 
samlede EU-interne industrisamhandel). Med andre ord synes medlemsstaternes 
produktionsstrukturer at være i færd med at konvergere som følge af specialisering i stadig mere 
ensartede sektorer, men forskellige pris/kvalitetsnicher. Dette letter overgangen til ØMU. 
Det indre markeds indflydelse på mængden af udenlandske direkte investeringer synes at have været 
endnu mere positiv end dets indflydelse på samhandelen. EU absorberede 44,4% af de samlede 
udenlandske investeringsstrømme i begyndelsen af 1990'eme sammenlignet med 28,2% i perioden fra 
1982 til 1987. Mellem 1984 og 1992 steg de udenlandske direkte investeringer mellem 
medlemsstaterne fire gange hurtigere end samhandelen mellem medlemsstaterne. 
2. Ændringer i medlemsstaternes produktionsstrukturer, ændrede konkurrencevilkår 
og lavere priser 
Den industrielle omstrukturering i EU har været kendetegnet ved en eksplosion i antallet af fusioner og 
virksomhedsovertagelser. Især mængden af grænseoverskridende fusioner og 
virksomhedsovertagelser er steget, skønt hovedparten af sådanne transaktioner fortsat har været 
indenlandske (over 70% af transaktionerne i de 15 EU-lande mellem 1990 og 1995). Dette vidner om, 
at der finder en omstrukturering sted, og at den i hvert faldt i første omgang går via ændringer af 
strukturerne på de indenlandske markeder. Mellem 1988 og 1992 var fremstillingssektoren det primære 
mål for fusioner og virksomhedsovertagelser. Nu, hvor det indre marked også er nået til 
tjenestesektoren, er det denne, der har taget teten med hensyn til fusioner og virksomhedsovertagelser. 
Hele denne udvikling har ført til en større industriel koncentration på EU-plan (men ikke i de enkelte 
medlemsstater). Inden for mange industrigrene, især de teknologi-intensive, er koncentrationen steget 
med over fem procentpoint. 
Disse stigninger i koncentrationen kunne resultere i en nedsat økonomisk velfærd, hvis konkurrencen 
dermed kvæles. Det er derfor af særdeles stor betydning at føre en aktiv konkurrencepolitik. Pris- og 
omkostningsudviklingen samt signalerne fra erhvervslivet tyder imidlertid på, at effektivitetsgevinsterne 
forbundet med stordrift er kommet forbrugerne til gode takket være den stigende konkurrence. Årsagen 
hertil synes at ligge i intensiveringen af handelen på tværs af landegrænserne. 
3. Ændringer i EU's totale produktivitet, vækst, beskæftigelse og konvergens 
EU-indkomsten i 1994 skønnes at have været 1,1 til 1,5 procentpoint højere, end den ville have været 
uden det indre marked. Især medlemsstaterne i EU's periferi har mærket denne forbedring. Med andre 
ord har medlemsstaternes realindkomst pr. indbygger konvergeret. Beskæftigelsesniveauet er også 
højere, idet programmet for det indre marked skønnes at have medvirket til at skabe 300 000-900 000 
nye arbejdspladser, om end beskæftigelseseffekten er blevet overskygget af ugunstige økonomiske 
vilkår, som ikke har nogen forbindelse med programmet for det indre marked. Den betydelige stigning i 
støtten fra strukturfondene har styrket væksteffekten af det indre marked. 
For at nå frem til disse konklusioner er der i 77?e Economic Evaluation of the Internal Market blevet 
gennemført en grundig analyse af de økonomiske resultater af de næsten 40 undersøgelser, der er 
blevet gennemført som led i 1996-analysen af det indre marked - Kommissionens to år lange 
forskningsprojekt vedrørende programmet for det indre marked, som blev iværksat efter anmodning fra 
Rådet i slutningen af 1992. Omkring halvdelen af de pågældende undersøgelser omhandlede 
udviklingen inden for nogle relevante fremstillings- og tjenestesektorer (dvs. sektorer, hvor EU-
markedet i 1985 var stærkt fragmenteret af de ikke-toldmæssige barrierer, som programmet for det 
indre marked netop tog sigte på at fjerne). Den anden halvdel af undersøgelserne vedrørte mere 
horisontale emner (f.eks. prisudviklingen i EU efter virkeliggørelsen af det indre marked, status over 
afskaffelsen af de vigtigste ikke-toldmæssige barrierer og konsekvenserne for handelen såvel i EU som 
med tredjelande). De fleste af disse undersøgelser blev foretaget af uafhængige konsulentfirmaer, som 
hver især blev kontrolleret af et evalueringsudvalg bestående af medarbejdere ved Kommissionens 
tjenestegrene. For at supplere den kvalitetskontrolrolle, som evalueringsudvalget hovedsagelig havde, 
og for at styrke undersøgelsernes objektivitet blev der nedsat et rådgivende panel bestående af 
uafhængige akademiske eksperter fra forskellige lande i EU. Disse eksperter havde også en 
rådgivende rolle i forbindelse med udarbejdelsen af The Economie Evaluation of the Internal Market. 
59 
Boks 3: Lønspredningen i EU i 1994 
EU's husholdningspanelundersøgelse (ECHP) fra 1994 giver et aktuelt og forholdsvis detaljeret 
billede af spredningen i bruttolønningerne i EU. Tabel B3.1 indeholder data vedrørende 
spredningen i bruttolønningerne for fuldtidsbeskæftigede i 1994 og heraf kan udledes følgende: 
• Den samlede lønspredning er særlig stor i Spanien, Frankrig, Luxembourg, Østrig, Det 
Forenede Kongerige og især Irland og Portugal, som ligger et godt stykke over EU-
gennemsnittet. At der i denne gruppe findes lande med såvel høj som lav 
beskæftigelsesvækst antyder, at lønspredningsgraden, uanset dens store betydning, på det 
makroøkonomiske plan kun er én blandt flere årsager til beskæftigelsesvæksten. 
• Den relativt store spredning påvirker både de høje og lave løndeciler i samme lande, dog 
med undtagelse af Portugal og Frankrig, hvor den nedre del af indkomstskalaen synes at 
være forholdsvis komprimeret (sandsynligvis under indflydelse af relativt høje mindste­
lønninger). 
• Spredningen i bruttolønningerne er særlig komprimeret i Belgien, Danmark, Italien, 
Nederlandene, Finland og Sverige, navnlig forså vidt angår de laveste løngrupper i Belgien, 
Danmark og Sverige. Den mere homogene økonomiske struktur i disse lande sammenholdt 
med historiske og sociale faktorer er en af forklaringerne på det mere snævre lønhierarki. 
Tabel 3.1. 
Lønsprednin 
B 
DK 
DO) 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR12 
USA ECHP 
Samlet 
spredning 
(D9/D1) 
2,42 
2,10 
2,95 
2,50 
3,64 
3,20 
4,18 
2,13 
3,38 
2,33 
4,20 
3,73 
3,05 OECD(96) 
Samlet 
spredning 
(D9/D1) (2) 
2,25 
2,17 
2,32 
3,28 
2,80 
2,59 
3,66 
4,05 
2,38 
2,13 
3,38 
4,39 ECHP 
Spredning i 
øvre halvdel 
(D9/D5) 
1,64 
1,53 
1,76 
1,60 
2,04 
1,98 
2,00 
1,52 
1,94 
1,62 
2,63 
1,94 
1,83 gen i EU 
OECD (96) 
Spredning i 
øvre halvdel 
(D9/D5) 
1,57 
1,57 
1,61 
1,99 
1,60 
1,66 
1,82 
2,47 
1,70 
1,59 
1,87 
2,10 ECHP 
Spredning i 
nedre halvdel 
(D5/D1) 
1,47 
1,37 
1,68 
1,56 
1,78 
1,62 
2,08 
1,40 
1,74 
1,44 
1,60 
1,92 
1,66 OECD (96) 
Spredning i 
nedre halvdel 
(D5/D1) 
1,43 
1,38 
1,44 
1,65 
1,75 
1,56 
2,01 
1,64 
1,40 
1,34 
1,81 
2,09 
(1) OECD's data vedrører kun Vesttyskland. 
(2)(D9/D1) = (D9/D5)x(D5/D1) 
Anm.: Med udgangspunkt i (foreløbige) data fra ECHP-94 er lønspredningen beregnet på grundlag af de 
normale bruttomånedslønninger (for NL: nettomånedslønninger) for fuldtidsbeskæftigede. Tallene er 
ratioer for lønspredningens øvre/nedre deciler. Ratioerne for EUR12 er beregnet som summen af 
spredningsraterne i hver medlemsstat vægtet med medlemsstaternes respektive andel i den samlede 
beskæftigelse (fra Labour Force Survey 1994). 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene og OECD. 
60 
Boks 4: Økonomisk vækst og miljøet 
Vil en vedvarende økonomisk vækst automatisk gå ud over miljøet? Erfaringerne viser, at der 
ikke er nogen lineær forbindelse mellem økonomisk vækst og dens indflydelse på miljøet. 
Skønt en stigning i produktionen af varer og tjenesteydelser a priori vil føre til en forøget 
anvendelse af ressourcer og til forøgelse af forureningen, er der kræfter, som trækker i den 
anden retning - f.eks. ny teknologi, strukturændringer og en stigende præference for et rent 
miljø - og som ofte kompenserer for denne stigning. Økonomisk vækst kræver investeringer, 
men med den rette miljøpolitiske ramme vil det nye kapitalapparat være kendetegnet ved en 
mere effektiv udnyttelse af ressourcerne og renere teknologier. I denne sammenhæng vil 
væksten fremme de strukturelle forandringer, og de forurenende tunge industrier vil gradvis 
forsvinde, mens mængden af mere miljøvenlige tjenesteaktiviteter vil stige. 
Det er derfor ikke noget uundgåeligt faktum, at valget altid står mellem økonomisk vækst (inkl. 
høj beskæftigelse) og beskyttelse af miljøet. Desuden må det ikke glemmes, at således som 
BNP traditionelt beregnes, ses der i vidt omfang bort fra de økonomiske omkostninger forbundet 
med dels udtømningen af naturressourcerne, dels forureningen. De politiske beslutningstagere 
råder over en række modeller og instrumenter, som gør det muligt at indregne begge disse 
faktorer. Alt tyder endda på, at der hersker et gensidigt afhængighedsforhold mellem 
økonomisk vækst og en sund miljøpolitik. Under alle omstændigheder kan en økonomi ikke 
blive ved med at blomstre i det lange løb, hvis den har nedslidt miljøet og opbrugt 
naturressourcerne. Det skal imidlertid understreges, at det kun vil være muligt at afkoble 
økonomisk vækst fra det stigende krav om miljøhensyn, hvis der på det politiske plan træffes 
foranstaltninger, der er virkningsfulde for miljøet og økonomisk effektive. Der er med andre ord 
brug for en egnet miljøpolitisk ramme. 
Blandt de elementer, der bør indgå i en egnet miljøpolitisk ramme er følgende: 1) der skal til 
de økonomiske aktører udsendes de rigtige prissignaler, således at de har mulighed for at 
udvise en miljømæssigt holdbar adfærd; 2) miljøpolitiske foranstaltninger skal være så 
omkostningseffektive som muligt og tage hensyn til lokale miljøforhold og den sandsynlige 
virkning for det indre marked; 3) de miljøpolitiske målsætninger bør søges integreret i andre 
politikker. 
Ved at udsende passende prissignaler, dvs. ved at internalisere miljøomkostningerne i 
markedspriserne, har de markedsbaserede instrumenter såsom miljøafgifter og omsættelige 
emissionstilladelser en række fordele i forhold til den mere traditionelle regelstyring. For 
eksempel yder de et permanent økonomisk incitament til at mindske presset på miljøet, og de 
tilskynder derfor til at finde innovative og omkostningseffektive langsigtede løsninger. De 
tenderer også til at komprimere omkostningerne forbundet med politiske tiltag ved på én og 
samme gang at udnytte forskellige kanaler til at mindske et givet miljøproblem. F.eks. har en 
C02-afgift, der tjener til at begrænse den globale opvarmning, en emissionsbegrænsende effekt 
på velfungerende markeder, idet den tilskynder til at forbedre energieffektiviteten, til at ændre 
adfærd (f.eks. ved at køre mindre hyppigt i bil) og til at gennemføre fordelagtige 
strukturændringer (dvs. i retning af "renere" økonomiske sektorer). Det er imidlertid næppe 
hensigtsmæssigt at udsende miljøbestemte prissignaler, hvis de eksisterende priser 
fordrejes, f.eks. hvis eksisterende skatter eller beskatningsregler fremkalder utilsigtede eller 
uønskede virkninger for miljøet. 
I rapporten om udviklingen i skatte- og afgiftssystemerne og beskatningen i EU (KOM(96) 546), 
der blev udsendt i oktober 1996, redegjorde Europa-Kommissionen for sine synspunkter med 
hensyn til den fremtidige miljøbeskatning i EU. I rapporten fremhæves det, at de nationale 
miljøbeskatningsordninger skal være velgennemtænkte og i overensstemmelse med det indre 
marked. Den peger også på, at netop energibeskatning er et område, hvor der helt klart er 
behov for foranstaltninger på EU-plan, som kan bidrage til at mindske C02-emissionerne. 
Følgelig er Kommissionen i færd med at forberede nye forslag til et fremtidigt EU-system for 
energibeskatning. Systemet tager sigte på at gennemføre en yderiigere harmonisering af 
punktafgifterne på energiprodukter, og det vil ligeledes blive undersøgt, hvordan medlems­
staterne kan integrere miljømæssige målsætninger i deres energibeskatningsordninger. På 
transportområdet fremsatte Kommissionen i juli 1996 et forslag til Rådets direktiv om afgifter på 
tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer (KOM(96) 331). Et vigtigt formål med 
dette forslag er dels at give medlemsstaterne et mere harmoniseret grundlag for dækning af 
omkostningerne forbundet med brugen af vejinfrastrukturer, herunder eksterne omkostninger, 
dels at åbne op for en større omkostningsbestemt afgiftsdifferentiering. 
61 
Udformningen af en omkostningseffektiv miljøpolitik er en af hovedforudsætningeme for en 
økonomisk bæredygtig miljøbeskyttelse. Målet må være at gennemføre miljøpolitiske 
forbedringer med færrest mulige omkostninger for samfundet. Det kan gøres ved at gennem­
føre en grundig økonomisk evaluering af policy-udformningen, f.eks. ved at gennemføre 
cost/benefit-analyser og omkostningseffektivitetsanalyser. Et nyligt eksempel på en sådan 
forudgående evaluering er det såkaldte auto/olie-program - et program, der blev gennemført i 
samarbejde med den europæiske olieindustri og bilindustri og afsluttet i juni 1996. Formålet 
med programmet var at udforme en strategi for mindskelse af emissionerne fra vejtrafikken 
med særlig fokus på emissionsstandarder for personbiler og kvalitetsstandarder for benzin og 
dieselolie (KOM(96) 248 endelig udg.). Forud for den endelige udformning af strategien blev der 
gennemført en omfattende omkostningseffektivitetsanalyse af de tekniske og ikke-tekniske 
foranstaltninger. 
Omkostningseffektiviteten forbundet med miljøpolitiske tiltag kan ofte forøges ved at gøre 
valget af instrumenter bredere for at tage hensyn til lokale miljøforhold uden at lægge 
hindringer i vejen for et velfungerende indre marked. Det er en vigtig opgave for EU at 
præcisere de retlige og institutionelle rammer for policy-mixet på nationalt plan. I f.eks. sin 
meddelelse om miljøaftaler (KOM(96) 561) gennemgår Kommissionen en række retningslinjer 
for en i miljømæssig henseende effektiv anvendelse af frivillige miljøpolitiske tiltag. En 
tilsvarende meddelelse om miljøskatter og -afgifter i det indre marked er under forberedelse. 
Indlemmelsen af miljøpolitiske hensyn i andre politiske områder vil gøre det muligt at 
udnytte det eksistende potentiale for en forøgelse af den økonomiske effektivitet og samtidig 
forbedre den europæiske økonomis resultater på det økonomiske område og miljøområdet. 
Eksempelvis er en række medlemsstater i færd med at undersøge mulighederne for at skabe en 
synergieffekt mellem miljøafgiftsreformer og beskæftigelsespolitik. I nogle lande såsom 
Danmark, Nederlandene, Belgien og Sverige er der nedsat særlige miljøafgiftsudvalg, som skal 
vurdere, implementere og føre tilsyn med sådanne afgiftsreformer. 
Inden for industrien er der gode muligheder for at opnå synergieffekter ved at integrere 
forskellige politiske tiltag. I konkurrenceevnerapporten fra 1996 (SEK(96) 2121), der er et 
arbejdsdokument for Kommissionens tjenestegrene, understreges det, at solide miljøpolitikker 
kan skabe nye muligheder for erhvervslivet ved at øge den økonomiske effektivitet og fremme 
innovation. I rapporten peges der på, at f.eks. forbruget af vand og energi kan gøres langt mere 
effektivt. Det er en almindelig opfattelse, at der er arbejdspladser at hente ved at gøre 
industrien mere miljøvenlig, producere miljøvenlige varer og tilbyde miljøvenlige tjeneste­
ydelser. En fast og økonomisk forsvarlig miljøpolitik kan tilskynde til udvikling af konkurrence­
dygtige og miljøvenlige teknologier og skabe en tilsvarende efterspørgsel efter sådanne 
teknologier på markedet. Tabel B4.1 illustrerer beskæftigelseseffekten af miljøbeskyttelses­
foranstaltningerne i Tyskland i 1994 sammenlignet med 1990. 
Tabel B4.1. 
Skøn over beskæftigelseseffekten af miljøbeskyttelsesforanstaltningerne i Tyskland 
1990 og 1994 
Miljøbeskyttelsesforanstaltninger (f.eks. 
naturbeskyttelse, vandrensning) 
Miljøvenlige varer og tjenesteydelser 
- direkte 
- indirekte 
lait 1990(1) 
i1 000 
255 
341 
203 
137 
597 1990(1) 
I % af den samlede 
civile beskæftigelse 
0,9 
1.2 
0,7 
0,5 
2,1 1994(2) 
M 000 
508 
448 
256 
192 
956 1994(2) 
i % af den samlede 
civile beskæftigelse 
1,5 
1,3 
0,7 
0,6 
2,8 
(1) Vesttyskland. 
(2) Forenet Tyskland. 
Anm.: Tallene skal fortolkes varsomt. Især i 1994 kan beskæftigelsestallene være domineret af virkningerne af den tyske 
genforening. Desuden svarer den i Ifo-undersøgelsen anvendte definition på "miljøbeskyttelsessektor" ikke til 
OECD/Eurostat-definitionen. 
Kilder: Ifo Schnelldienst 28/1996 og Kommissionens tjenestegrene. 
62 
3. KONSOLIDERING OG OMLÆGNING AF DE OFFENTLIGE FINANSER I FÆLLESSKABET 
For praktisk taget alle medlemsstaterne er det i dag en ubetinget makroøkonomisk og 
strukturel nødvendighed at gøre en målbevidst indsats for at rette op på de nuværende 
budgetmæssige balanceproblemer. Denne indsats er nødvendig for at lægge grunden til en 
kraftig og varig forøgelse af investeringerne, produktionen og beskæftigelsen på kort og 
mellemlang sigt, for at mindske den offentlige gældsætning og rentebyrde og for at sikre, 
at der på ny kan opnås handlefrihed i finanspolitikken som reaktion på konjunkturudsving, 
uden at dette medfører en konstant eskalering af den ofTentlige gæld. Målsætningen om 
budgetdisciplin falder desuden i tråd med det bredere sigte om at reducere de offentlige 
finansers andel i økonomien, forbedre erhvervsklimaet og øge konkurrenceevnen på 
baggrund af den voksende globalisering. Endelig er det - hvilket er lige så vigtigt -
nødvendigt for at sikre en vellykket overgang til og varig succes af ØMUen. 
Igennem de senere år har de fleste medlemsstater gjort fremskridt med at reducere de 
budgetuligevægte, der var blevet opbygget i løbet af to årtier efter den første oliekrise. 
Der er dog klart behov for en yderligere indsats. Selv om budgetforbedringerne skal 
tilpasses de enkelte landes særlige forhold i henseende til omfang, timing og udformning, 
er de vigtigste principper blevet fastsat i successive henstillinger om de overordnede 
retningslinjer for den økonomiske politik, bl.a. henstillingen fra 1996: 
• lavere udgiftsstigninger bør prioriteres frem for yderligere forøgelse af skattetrykket 
• de offentlige udgifter bør omlægges i retning af produktive aktiviteter som 
investeringer i infrastruktur, uddannelse og kvalifikationer samt aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger 
• den offentlige service bør effektiviseres 
• det samlede skattetryk, især skatten på arbejdskraften, bør nedbringes men på betin­
gelse af, at budgetunderskuddet først udviser en klart nedadgående tendens. 
Hvis medlemsstaterne baserer deres budgetkonsolidering på disse principper, vil de på én 
og samme tid kunne opnå budgetdisciplin og høste store effektivitets- og beskæf-
tigelsesgevinster via rationaliseringen af de ofTentlige udgifter og lempelsen og 
omlægningen af skattebyrden. Den finanspolitiske konsolidering er en god lejlighed for 
medlemsstaterne til at underkaste udformningen og opbygningen af deres offentlige 
udgifts- og skattesystem en kritisk vurdering. 
63 
3.1. Langsigtede tendenser i de offentlige finanser i Fællesskabet 
De nuværende store balanceproblemer i Fællesskabet er resultatet af visse langfristede 
tendenser i udgifts- og beskatningsmønstret, som i vid udstrækning har været fælles for 
alle eller næsten alle medlemsstaterne. 
3.1.1. De offentlige udgifter 
Gennem de seneste 35 år er de offentlige finan­
sers andel i økonomien vokset kraftigt i Fælles­
skabet. De ofTentlige udgifter, som i 1961 
udgjorde 34% af BNP, steg til over 52% af 
BNP i 1993, inden der indtraf en vis tilbage­
gang i de senere år. Mens stigningen i de 
offentlige udgifters andel af BNP var et 
fænomen, alle de industrialiserede lande havde 
til fælles i det mindste frem til begyndelsen af 
1980'erne, var denne tendens dog mere mar­
kant i Fællesskabet end hos dets vigtigste 
handelspartnere (se tabel 20). 
De offentlige udgifter i Fællesskabet er reelt 
steget markant i hver eneste konjunktur­
nedgangsperiode, uden at de efterfølgende 
konjunkturopgangsperioder har formået at 
vende denne opadgående tendens. Tabel 20 I 
De ofTentlige finanser i EU, 
USA og Japan 
(%afBNP) 
EUR 
USA 
JAP 
EUR 
USA 
JAP 
EUR 
USA 
JAP 1961 1973 1982 1996 | 
Samlede udgifter j 
33,6 
30,3 
17,3 38,7 
32,9 
22,3 49,3 
38,9 
33,6 50,6 
36,7 
36,6 
Samlede indtægter 
34,3 
29,5 
19,7 38,2 
33,2 
22,8 44,3 
35,0 
30,0 46,2 
34,6 
31,6 
Nettolångivning(+)/ låntagning(-) 
0,7 
-0,6 
2,4 -0,6 
0,3 
0,5 -5,1 
-3,9 
-3,6 -4,4 
-2,2 
-5,0 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Den hurtigst voksende udgiftspost siden begyndelsen af I960'erne har været de løbende 
transfereringer, hvis vækst har tegnet sig for over halvdelen af stigningen i de samlede 
ofTentlige udgifter i Fællesskabet (se tabel 21). På nuværende tidspunkt er de løbende 
transfereringer den største udgiftspost, der udgør næsten en fjerdedel af BNP og omtrent 
halvdelen af de samlede ofTentlige udgifter. Den kraftige stigning i de løbende transfere­
ringer har næsten udelukkende sin forklaring i stigende overførsler til husholdningerne, 
hvorimod de direkte subsidier til erhvervene målt i forhold til BNP har ligget stort set 
stabilt på ca. 3%. 
Stigningen i overførslerne til husholdningerne skyldtes primært ekspansionen inden for de 
tre hovedområder af socialpolitikken, nemlig pensioner, sundhedsudgifter og arbejdsløs­
hedsdagpenge. Udbygningen af velfærdsstaten i 1960'erne og 1970'erne, som var kende 
64 
tegnet ved en udvidet dækning under ordningerne, lempeligere kriterier for berettigelse til 
ydelser og forhøjede ydelser, bidrog til udgiftseksplosionen på disse områder. Derudover 
har demografiske og økonomiske udviklingstendenser (aldringen, den højere ledighed og 
stigende omkostninger og en høj indkomstelasticitet i efterspørgslen efter 
sundhedsydelser) spillet en vigtig rolle. Siden midten af 1980'erne har den voksende 
bekymring over presset på statsfinanserne og manglende incitamenter på arbejdsmarkedet 
medført, at overførselsordningerne er blevet opstrammet i mange medlemsstater. Dette 
har resulteret i en opbremsning i væksten i disse udgifter gennem de seneste ti år, men den 
uformindskede efterspørgsel efter velfærdsydelser og den fornyede vækst i ledigheden i 
1990'erne har øvet et konstant opadgående pres på budgettet. For at fa bugt med væksten 
i de sociale overførsler i fremtiden må den økonomiske politik tage sigte på at tilvejebringe 
vedvarende høj økonomisk vækst og stigende beskæftigelse samt - som forberedelse på 
det voksende demografiske pres - på at omlægge og/eller strømline pensions-, sundheds-
og arbejdsløshedsordningerne. 
Tabel 21 1 
Den ofTentlige sektors indtægter og udgifter - EURH) 
(i % af BNP) 
Samlede udgifter 
heraf: 
1. Løbende transfereringer 
la. heraf. 
Husholdninger 
2. Faktiske rentebetalinger 
3. OfTentligt konsum 
4. Nettokapitaloverførsler 
5. Bruttoinvesteringer 
Ltthende indtægter 
heraf: 
6. Indirekte skatter 
7. Direkte skatter 
8. Bidrag til sociale 
ordninger 
9. Andre løbende 
indtægter 
Hovedtal 
10. Bruttoopsparing 
11. Nettolångivning(+)/ 
-lantagning(-) 
12. Ollentlig bruttogæld1^ Niveau 
1961 
33,6 
11,5 
3,1 
13,7 
0,8 
4,5 
34,3 
13,9 
8,7 
10,2 
1,5 
6,0 
0,7 
65,2 1973 
38,7 
16,0 
13,0 
1,7 
16,4 
0,9 
3,7 
38,2 
12,9 
10,7 
11,8 
2,8 
4,1 
-0,6 
35,3 1982 
49,3 
21,6 
17,9 
4,1 
19,6 
1,0 
2,9 
44,3 
13,2 
12,4 
14,7 
4,0 
-1,0 
-5,1 
45,6 1989 
47,2 
20,7 
17,1 
4,6 
18,2 
0,9 
2,8 
44,8 
13,5 
13,3 
14,6 
3,4 
1,2 
-2,4 
54,1 1993 
52,4 
23,7 
19,9 
5,4 
19,6 
1,1 
2,8 
46,3 
13,6 
12,9 
16,0 
3,7 
-2,5 
-6,3 
66,1 1996 
50,6 
23,3 
19,8 
5,4 
18,9 
0,6 
2,4 
46,2 
14,0 
12,8 
16,1 
3,4 
-1,3 
-4,4 
73,5 Ændring 
73/61 
5,1 
4,5 
-1,4 
2,7 
0,1 
-0,8 
3,9 
-1,0 
2,0 
1,6 
1,3 
-1,9 
-1,3 
-29,9 82/73 
10,6 
5,6 
4,9 
2,4 
3,2 
0,1 
-0,8 
6,1 
0,3 
1,7 
2,9 
1,2 
-5,1 
-4,5 
10,3 89/82 
-2,1 
-0,9 
-0,8 
0,5 
-1,4 
-0,1 
-0,1 
0,5 
0,3 
0,9 
-0,1 
-0,6 
2,2 
2,7 
i 8,5 93/89 
5,2 
3,0 
2,8 
0,8 
1,4 
0,2 
0,0 
1,5 
0,1 
-0,4 
1,4 
0,3 
-3,7 
-3,9 
12,0 96/93 
-1,8 
-0,4 
-0,1 
0,0 
-0,7 
-0,5 
-0,4 
-0,1 
0,4 
-0,1 
0,1 
-0,3 
1,2 
1.9 
7,4 
in l%l: lïlIR 15 undtagen Grækenland, Portugal, Østrig, Sverige og Finland; 1973: MUR 15 undtagen Luxembourg, 
Grækenland og Portugal. 
^ 1973 : liUR 15 undtagen Frankrig og Nederlandene. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
65 
Rentebetalingerne på den offentlige gæld har været en anden vigtig medvirkende faktor til 
stigningen i de offentlige udgifter. Efter at være faldet til under 2% af BNP i begyndelsen 
af 1970'erne steg rentebetalingerne kraftigt derefter og ligger nu på 5.5% af BNP. Denne 
kraftige stigning afspejler samspillet mellem en stigende tendens til at øge låntagningen 
snarere end skatterne for at finansiere væksten i de offentlige udgifter, den tilhørende 
kraftige vækst i gældskvoten og en høj rente. Rentebyrdens stadig stigende andel har lagt 
en kraftig dæmper på fleksibiliteten i finanspolitikken og har øget budgettets sårbarhed 
over for rentestigninger. For at vende denne tendens er det afgørende, at der skabes 
stabile makroøkonomiske rammer, der fremmer lavere låneomkostninger. 
Det offentlige forbrug bidrog kraftigt (med omkring 6 procentpoint) til stigningen i de 
samlede offentlige udgifter i 1960'erne og 1970'erne, men siden da har dets andel været 
forholdsvis stabil omkring 19% af BNP i Fællesskabet i gennemsnit. 
I modsætning til de øvrige udgiftsposter har de offentlige investeringers andel af BNP 
været støt faldende gennem de seneste 35 år. Deres nuværende andel på 2,5% af BNP 
ligger lige over halvdelen af det niveau, de lå på i 1961. Selv om dette til en vis grad er en 
afspejling af, at en række større infrastrukturprojekter er blevet færdiggjort, afslører det 
også den politiske realitet, at det har vist sig at være nemmere at holde de offentlige inve­
steringer nede end at begrænse de øvrige offentlige udgifter. Privatiseringen af visse 
offentlige forsyningsvirksomheder har muligvis også spillet en rolle. Besparelser i de 
offentlige investeringer kan fa betydelige økonomiske omkostninger på lang sigt, fordi 
disse udgifter yder et væsentligt bidrag til produktivitetsgevinsterne i den private sektor, 
som det fremgår af de seneste analyser af de potentielle fordele ved at gennemføre de 
transeuropæiske transportnet16. 
3.1.2. De offentlige indtægter 
I kølvandet på stigningen i de offentlige udgifter i Fællesskabet er fulgt en betragtelig 
stigning i det samlede skattetryk (dvs. summen af de indirekte skatter, de direkte skatter 
og bidragene til sociale ordninger). Gennem de seneste 35 år er de offentlige indtægter 
som en procentdel af BNP steget med 12 procentpoint til 46% i 1996. Stigningen i de 
offentlige indtægter skete hovedsagelig i perioden 1960-82, mens skattetrykket stort set 
var konstant i resten af 1980'erne. I begyndelsen af 1990'erne blev en kraftig udgifts­
eksplosion - delvis forårsaget af konjunkturnedgangen - ledsaget af en yderligere stigning i 
6 Se "Transeuropæiske net - Årsberetning 1996", KOM(%) 645 endelig udg. 
66 
skattetrykket. De omfattende, men ikke helt vellykkede bestræbelser siden begyndelsen af 
1980'erne på at stabilisere og lette skattetrykket har sin baggrund i forskellige faktorer. 
For det første har en øget bevidsthed om den høje beskatnings fordrejende og 
beskæftigelsesdæmpende virkninger samt modstand i befolkningen gjort mange regeringer 
tilbageholdende med at indføre yderligere skatteforhøjelser. For det andet har såvel fladere 
skatteskalaer og indeksregulering af skattesystemerne som den lavere inflationsrate 
mindsket virkningerne af skatteprogressionen. For det tredje har skattereformer, en 
skærpet skattekonkurrence mellem landene og i visse tilfælde en voksende sort økonomi 
formentlig også bidraget til den langsommere vækst i skatteprovenuet. 
Det stigende skattetryk har været ledsaget af radikale omlægninger i skattestrukturen. De 
vigtigste bidragydere til den samlede vækst i de offentlige indtægter har været bidragene 
til de sociale ordninger og i noget mindre grad de direkte skatter. Faldet i den gennem­
snitlige erhvervsfrekvens (fra 67% af arbejdsstyrken i 1961 til 59% i 1996) har medført et 
fald i antallet af skatteydere og bidragydere til de sociale ordninger, men også samtidig en 
forøgelse af antallet af modtagere. Den kraftige stigning i bidragene til de sociale ord­
ninger har ikke været tilstrækkelig til at opveje stigningen i de sociale udgifter. Som 
resultat heraf har en stadig stigende andel af de sociale udgifter måttet finansieres fra 
andre indtægtskilder, især de direkte skatter. De indirekte skatter har været næsten 
uændrede som en procentdel af BNP igennem det meste af perioden, men i de senere år 
har der været en tendens til at øge de indirekte skatter, samtidig med at de øvrige offent­
lige indtægtskilders relative betydning er blevet mindre. 
Omlægningerne af skattestrukturen har resulteret i et stigende skattetryk på arbejds­
kraften, mens den modsatte tendens har kunnet konstateres for de øvrige produktions­
faktorer som kapital, energi og naturressourcer. Igennem perioden 1980-1994 steg den 
gennemsnitlige implicitte skatteprocent på arbejdskraften i Fællesskabet (dvs. skatte­
provenuet divideret med beskatningsgrundlaget) fra et i forvejen højt niveau på 35% til 
over 40%). 
Figur 22 
SO 
46 
40 
36 
30 
1$*> Implicitte skatteprocenter på arbejdskraft"og andre 
produktionsfaktorer, EUR 
Andre produktionsfaktorer 
WÏ ii***; ;;HÉ*; ;;*««; .;*É*0; *aw «94 
ftfftf»; Kommissionen» tJ«n*sUor»n». 
67 
Derimod faldt den implicitte skatteprocent på de øvrige produktionsfaktorer fra omkring 
44%) til lidt over 35%> (se figur 22). Den opadgående tendens i beskatningen af 
arbejdskraften lægger en dæmper på jobskabelsen, fordi den øger de indirekte løn­
omkostninger, øger løntrykket og mindsker incitamentet til at arbejde. Høje 
arbejdsmarkedsbidrag og høje indkomstskatteprocenter fører i et samspil med 
indkomstoverførslerne til en høj effektiv marginalskatteprocent for lavtlønnede, et højt 
niveau for arbejdssøgendes lønkrav og -forventninger og store forskelle mellem 
arbejdsgivernes arbejdskraftomkostninger og arbejdstagernes nettoindkomst. 
En faktor, der har ligget til grund for omlægningerne af skattestrukturen, har været den 
gradvise erodering af beskatningsgrundlaget i medlemsstaterne, som har sin baggrund i en 
kombination af indenlandske og internationale forhold. Indenlandsk synes et højt skatte­
niveau og høje "skattekiler" på arbejdsindkomst at have stimuleret udviklingen af en sort 
økonomi. Internationalt har skattekonkurrence mellem landene ført til en skattemæssig 
erodering af de mobile skattekilder som kapital, idet beskatningsgrundlag er blevet flyttet 
fra land til land som en funktion af forskellene i de effektive skatteprocenter. Denne 
udvikling har givet anledning til en omlægning af strukturen i skattesystemet i mange 
medlemsstater, hvor skattebyrden i højere grad er blevet flyttet over på arbejdskraften, 
som er forholdsvis immobil, for derved at rekuperere de mistede skatteindtægter, der 
skyldes den stadige erodering af andre og mere 'eksportérbare' offentlige indtægtskilder. 
Der er bred enighed blandt medlemsstaterne om, at den langsigtede tendens i retning af 
højere skatter på arbejdskraft må og skal vendes. Dette kan både ske i form af målrettede 
initiativer (f.eks. nedbringelse af de indirekte lønomkostninger for bestemte kategorier af 
arbejdstagere som ufaglærte, unge eller nytilkommere på arbejdsmarkedet) og i form af 
generelle foranstaltninger, især nedsættelse af de offentlige udgifters andel af BNP og 
omlægning af skattebyrden i retning af andre produktionsfaktorer, specielt energi og 
kapital. Uanset hvilke initiativer der tages på dette felt, skal de være forenelige med og 
bidrage til realiseringen af Fællesskabets øvrige målsætninger, bl.a. stabiliseringen af 
medlemsstaternes skattesystemer og fjernelsen af de skattemæssige hindringer for det 
indre marked, samtidig med at de skal skabe skattemæssige forhold, der fremmer en 
kraftig, beskæftigelsesfremmende vækst og en effektiv miljøpolitik.17 
17 Behovet for en overordnet strategi pit dette felt blev fremhævet i Kommissionens meddelelse 
"Beskatning i Den Europæiske Union", der blev fremlagt pa ØKOFIN-Rådcts mode i Verona i april 
l*)%. og i Kommissionens "Anden rapport om beskatning i Den Europæiske Union", oktober 1996. 
68 
3.2. Budgetudviklingen i 1996 og udsigterne for 1997 og 1998 
Alle landene i Fællesskabet har på det seneste intensiveret indsatsen for at skabe sunde 
offentlige finanser. I deres budgetter for 1996 og 1997 har langt størstedelen af 
medlemsstaterne taget omfattende skridt til at nedbringe budgetunderskuddet til 3%> af 
BNP eller mindre som et skridt i retning af at opnå balance på budgettet på mellemlang 
sigt. Der er to drivkræfter bag denne proces. Erfaringerne fra de senere år har 
demonstreret de negative konsekvenser for renten, presset på valutakurserne og i sidste 
ende den økonomiske vækst, som et uforholdsmæssigt stort budgetunderskud og 
manglende troværdighed i konsolideringsbestræbelserne kan have. For det andet har 
nødvendigheden af at gøre fremskridt hen imod opfyldelse af konvergenskriterierne for 
deltagelse i ØMU medført en klar fokusering af medlemsstaternes 
konsolideringsbestræbelser og er af mange lande blevet betragtet som en enestående 
lejlighed til at høste en betydelig umiddelbar gevinst for troværdigheden af disse 
bestræbelser. 
Som et resultat af disse bestræbelser og under hensyntagen til de nuværende udsigter for 
den økonomiske vækst og renten ventes det gennemsnitlige budgetunderskud i Fælles­
skabet at blive halveret i perioden 1995-1998 og at falde til 2V2% af BNP. Dette er et stort 
skridt i retning af sunde offentlige finanser. 
3.2.1. Øget tempo i nedbringelsen af budgetunderskuddene 
Næsten alle medlemsstaterne gjorde fremskridt med at nedbringe budgetunderskuddet 
yderligere i 1996. De eneste undtagelser herfra var Tyskland, hvor underskuddet blev øget 
for andet år i træk, og Luxembourg, hvor overskuddet faldt. Underskuddet blev særligt 
kraftigt nedbragt i Sverige, Spanien og Finland, men også i flere andre lande lykkedes det 
at reducere budgetunderskuddet med 1% af BNP eller mere (tabel 22). 
Budgetunderskuddet lå komfortabelt under 3% af BNP i de tre lande, for hvilke der for 
øjeblikket ikke foreligger nogen rådsafgørelse om et uforholdsmæssigt stort underskud 
(Danmark, Irland og Luxembourg). I Nederlandene blev budgetunderskuddet bragt ned 
under Maastricht-referenceværdien. 
Ifølge Kommissionens økonomiske prognose fra efteråret 1996 ventes praktisk taget alle 
medlemsstaterne at gøre yderligere fremskridt i 1997. Der ventes meget betydelige frem­
skridt i Italien (ca. VA procentpoint af BNP), og der ventes fremskridt på mellem 1 og VA 
procentpoint i næsten alle de øvrige medlemsstater. 
69 
På basis af disse omfattende og bety­
delige nedbringelser af underskuddene 
ventes ikke færre end 12 medlems­
stater at opnå et underskud på eller 
under 3% af BNP i 1997. De eneste 
undtagelser herfra er Grækenland, 
hvor budgetunderskuddet er højt, men 
faldende, og Italien og Det Forenede 
Kongerige, som begge ifølge de 
seneste prognoser ventes at opnå et 
underskud på ca. 3!/2% af BNP18. 
Blandt de lande, hvis underskud ligger 
på under 3% af BNP, vil det efter al 
sandsynlighed lykkes både Danmark 
og Irland at komme tæt på at opnå 
balance i budgettet. 
Der foreligger endnu ingen budgetter 
for 1998. I prognosescenariet for 
1998, som bygger på en ekstrapolering 
af de forventede tendenser i 1997, 
ventes budgetunderskuddene generelt 
at falde yderligere, og alle medlems­
stater undtagen Grækenland ventes i 
1998 at have underskud på under 3%> 
afBNP. Tabel 22 
Offentlig nettolångivning (+) 
eller nettolåntagning (-) 
(%afBNP) 
B 
DK 
DJ) 
EL2) 
E 
F3) 
IRL2) 
J4) 
L 
NL5) 
A 
P 
FIN 
S 
UK2) 
EUR Niveau 
1995 
4,1 
1,6 
3,5 
9,1 
6,6 
4,8 
2,0 
7,1 
1,5 
4,0 
5,9 
5,1 
5,2 
8,1 
5,8 
5,0 1996 
-3,3 
-1,4 
-4,0 
-7,9 
-4,4 
-4,0 
-1,6 
-6,6 
0,9 
-2,6 
-4,3 
-4,0 
-3,3 
-3,9 
-4,6 
-4,4 1997 
-2,9 
-0,3 
-2,9 
-6,5 
-3,0 
-3,0 
-0,9 
-3,3 
0,5 
-2,5 
-3,0 
-2,9 
-2,2 
-2,9 
-3,5 
-3,0 1998 
-2,5 
-0,3 
-2,4 
-5,3 
-2,8 
-2,9 
-0,5 
-3,0 
0,9 
-2,0 
-2,9 
-2,9 
-1,4 
-1,0 
-2.2 
-2,5 Ændring 
1996 
0,8 
0,2 
-0,5 
1,2 
2,2 
0,8 
0,4 
0,5 
-0,6 
1,4 
1,6 
1,1 
1,9 
4,2 
1.2 
0,6 1997 
0,4 
1,1 
1,1 
1,4 
1,4 
1,0 
0,7 
3,3 
-0,4 
0,1 
1,3 
1,1 
1,1 
1,0 
1.1 
1,4 1998 
0,4 
0,0 
0,5 
1,2 
0,2 
0,1 
0,4 
0,3 
0,4 
0,5 
0,1 
0,0 
0,8 
1,9 
1.3 
0,5 
!) Eksklusive genforeningsrelateret gæld og forbundsrege­
ringens overtagelse af aktiver i 1995 (Treuhand, ost lige 
boligselskaber og Deutsche Kreditbank) til et belob af 229 
mia. DEM. 
2) På det tidspunkt, hvor Kommissionens prognose blev 
udarbejdet, havde Grækenland, Irland og UK endnu ikke 
fremlagt deres budget for 1997. Antagelsen om 'uændret 
økonomisk politik' blev også anvendt i 1997. De seneste 
tal viser et underskud i Grækenland på 7.6% i 1996. 
3) Inklusive for 1997 France Telecoms betaling til den 
franske stat på 37,5 mia. FRF. 
4) Inklusive for 1997 6 trillioner ITL i reduktioner i overfors-
ler til statsejede virksomheder, men ikke inklusive 6,5 
trillioner ITL til andre transaktioner, hvis overensstem­
melse med ESA-regleme er ved at blive undersogt. 
5) Eksklusive for 1995 et nettobeløb på 32,84 mia. NLG i 
ekstraordinære udgifter i forbindelse med finansierings-
reformen af de sociale boligselskaber. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
1S Underskndsprognosen for Italien fra efteråret 1996 fra Kommissionens tjenestegrene omfatter ikke 
undcrskiidsrcduccrcndc transaktioner for 6,5 trillioner ITL, hvis overensstemmelse med ESA-reglernc 
er ved at blive undersogt. For Det Forenede Kongeriges vedkommende indeholder prognosen ikke de 
foranstaltninger, der blev bebudet i budgettet fra november 1996. UK-myndighcdcrnc forventer, at 
disse foranstaltninger vil resultere i cn yderligere budgctkonsolidcring i budgetåret 1997/98. 
70 
Figur 23 
% af BNP 
-1 Faktisk og konjimkturkorrigeret offentlig 
nettolåntagning, EUR 
Konj u n ktu r kor rigeret 
„i ,,i i, , 
1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1994 1996 1998 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
3.2.2. Konsolideringsindsatsens tempo og omfang 
For Fællesskabet som helhed havde konjunkturtilbagegangen i 1996 en negativ effekt på 
udgiftsniveauet og skatteprovenuet. Mens de faktiske underskud gennemsnitligt blev 
reduceret med 0,6 procentpoint af BNP i 1996, blev budgetsaldoen korrigeret for 
budgetvirkningen af konjunkturbetingede afvigelser i produktionen fra trend-BNP (den 
strukturelle budgetsaldo) derfor forbedret noget mere, nemlig med anslået 0,8 procent­
point af BNP19. I 1997 ventes konjunkturerne at fa stort set neutral budgetvirkning for 
Fællesskabet som helhed, og den forventede budgetreduktion på ca. 1,4 procentpoint af 
BNP afspejler således en reel nedbringelse af det strukturelle underskud. Dette er en 
konsolideringsindsats af hidtil uset omfang, der klart vidner om medlemsstaternes stærke 
forsæt om at skabe et sundt grundlag for deres offentlige finanser. 
19 Skon over den strukturelle budgetsaldo er behæftet med betydelig usikkerhed vedrørende såvel trend-
BNP's (potentielt BNP) størrelse og den budgetmæssige effekt af konjunkturafvigelser fra trend-BNP 
(potentielt BNP). Kommissionens beregningsmetode er forsigtig, fordi den giver et niveau for de 
strukturelle budgetunderskud, der generelt er højere end det, der fås ved bmg af andre metoder, bl.a. 
de af OECD og IMF benyttede metoder. Idet disse forskelle især skyldes forskelle i det anslåede 
niveau for trend-BNP (potentielt BNP), er der ikke stor forskel i den årlige ændring i de strukturelle 
underskud fra den ene metode til den anden. 
71 
Efter den af Kommissionen benyttede 
metode ventes det konjunkturkorrige-
rede budgetunderskud at blive på eller 
under 3% af BNP i 13 lande i 1997. 
For Fællesskabet som helhed ventes 
den totale nedbringelse af det konjunk-
turkorrigerede underskud i perioden 
1992-1998 at andrage mere end 3 
procentpoint af BNP, hvoraf den 
største reduktion finder sted i 1996 og 
1997. 
For 1996 og 1997 set under ét ventes 
det konjunkturkorrigerede underskud 
at falde i alle medlemsstater (undtagen 
Luxembourg). Fire lande (Spanien, 
Italien, Østrig og Sverige) ventes at 
opnå ekstraordinært store fald i det 
strukturelle underskud, nemlig i stør­
relsesordenen VA-WA procentpoint af 
BNP gennem de to år. Derudover 
ventes der store fald i underskuddet på 
mellem 1 og 2 procentpoint af BNP i 
underskud lå på over 3% af BNP i 1995 Tabel 23 
Konjunkturkorrigeret budgetsaldo1' 
(%afBNP) 
I B DK 
D2) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Niveau 
1995 
3,7 
1,5 
3,5 
8,3 
5,8 
4,6 
3,2 
7,1 
1,7 
3,7 
6,1 
4,6 
3,8 
6,8 
5,1 
4,7 1996 
-2,7 
-1,2 
-3,5 
-7,5 
-3,5 
-3,4 
-3,9 
-6,1 
1,3 
-2,3 
-4,1 
-3,5 
-2,2 
-3,0 
-4,0 
-3,8 1997 
-2,4 
-0,6 
-2,3 
-6,4 
-2,2 
-2,6 
-3,1 
-2,7 
0,9 
-2,3 
-2,3 
-2,5 
-2,2 
-2,5 
-3,3 
-2,5 1998 
-2,5 
-1,1 
-2,0 
-5,7 
-2,3 
-2,9 
-2,4 
-2,8 
0,6 
-2,1 
-2,5 
-2,9 
-2,1 
-1,3 
-2,2 
-2,4 Ændring 
1996 
1,0 
0,3 
0,0 
0,8 
2,3 
1,2 
-0,7 
1,0 
-0,4 
1,4 
2,0 
1,1 
1,6 
3,8 
1,1 
0,9 1997 
0,3 
0,6 
1,2 
1,1 
1,3 
0,8 
0,8 
3,4 
-0,4 
0,0 
1,8 
1,0 
0,0 
0,5 
0,7 
1,3 1998 
-0,1 
-0,5 I 
0,3 I 
0,7 I 
-0,1 I 
-0,3 
0,7 
-0,1 
-0,3 
0,2 
-0,2 
-0,4 
0,1 
1,2 
1,1 
0,1 
l) Budgetsaldo korrigeret for den anslåede budgetvirkning uf 
konjunkturbetingede afvigelser i BNP fra trend-BNP; skon 
fra Kommissionens tjenestegrene. Metodologien beskrives i 
'Europæisk Økonomi'; nr. 60, 1995, s. 35 - 90. 
2)Se fodnote li tabel 22. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
de otte øvrige medlemsstater, hvor det faktiske 
I adskillige af disse lande sker hovedparten af konsolideringsindsatsen allerede i 1996. 
Dette gælder i særlig grad Belgien, Nederlandene, Finland og Sverige, hvor der kun 
ventes en moderat budgetmæssig stramning i 1997, om nogen overhovedet. Derimod 
skete der ikke nogen grundlæggende forbedring i Tyskland i 1996, og 
konsolideringsindsatsen vil her udelukkende ske i 1997, mens et meget ambitiøst budget 
for 1997 i Italien tyder på, at konsolideringsindsatsen i dette år vil blive særlig omfattende. 
72 
3.2.3. Konsolideringsindsatsens sammensætning og varighed 
For Fællesskabets som helhed 
blev budgetjusteringerne i 1996 
gennemført i stort set lige stor 
udstrækning via reduktioner i de 
offentlige udgifters andel af BNP 
og forhøjelser af de offentlige 
indtægters i forvejen høje andel af 
BNP. Hvis de nuværende 
udgiftsplaner for 1997 efterleves, 
ventes budgetkonsolideringen i 
dette år primært at ske via 
udgiftsbesparelser. Den mindre 
stigning i skattetrykket vil 
formentlig blive vendt til et fald i 
1998. For de tre år set under ét 
ventes Fællesskabet således at 
opnå en betydelig reduktion af de 
offentlige udgifters andel af BNP 
(på ca. 2!/2 procentpoint), 
samtidig med at skattetrykket 
stort set skulle forblive uændret. Tabel 24 
Den offentlige sektors indtægter og udgifter 
(%afBNP) 
IB 
DK 
D 
EL» 
E 
Fi> 
IRL!> 
I» 
L 
NL» 
A 
P 
FIN 
S 
UK» 
EUR Indtægter 
1995 
50,3 
58,1 
46,3 
37,6 
39,7 
49,5 
35,4 
44,8 
40,8 
49,1 
46,9 
40,1 
53,5 
60,1 
37,8 
45,8 1996 
50,5 
58,8 
45,7 
38,0 
40,3 
50,6 
34,7 
46,3 
41,7 
48,3 
48,2 
40,4 
55,3 
63,0 
37,6 
46,2 1997 
50,1 
58,0 
46,0 
38,4 
40,5 
50,5 
34,3 
47,7 
41,2 
47,7 
48,7 
41,3 
54,3 
61,7 
37,7 
46,4 1998 
49,7 
56,4 
45,9 
38,7 
40,2 
50,2 
33,9 
47,1 
40,8 
47,0 
48,3 
41,1 
53,9 
60,5 
38,0 
46,1 Udgifter 
1995 
54,5 
59,7 
49,9 
46,7 
46,3 
54,3 
37,4 
51,8 
40,0 
53,2 
52,8 
45,3 
58,8 
68,2 
43,5 
50,9 1996 
53,8 
60,3 
49,7 
46,0 
44,8 
54,7 
36,3 
52,9 
40,7 
50,9 
52,5 
44,5 
58,7 
66,9 
42,3 
50,6 1997 
53,0 
58,2 
48,9 
44,9 
43,5 
53,5 
35,2 
51,0 
40,7 
50,1 
51,7 
44,3 
56,5 
64,6 
41,3 
49,4 1998 
52,1 
56,7 
48,2 
44,0 
43,0 
53,1 
34,3 
50,1 
39,9 
49,0 
51,2 
44,0 
55,3 
61,5 
40,2 
48,5 
0 Se fodnoter i tabel 22. I 
Kilde: Kommissionens ti enesteerene. | 
Både med hensyn til balancen mellem foranstaltninger på udgiftssiden og indtægtssiden og 
med hensyn til varigheden af konsolideringsforanstaltningerne kan der konstateres 
forskelle mellem medlemsstaterne. De offentlige udgifters andel af BNP ventes dog at 
blive formindsket væsentligt i alle medlemsstater undtagen Portugal og Luxembourg. De 
opløftende udsigter til tilbageholdenhed på udgiftssiden er dog betinget af, at de stramme 
udgiftsplaner nøje overholdes. Størstedelen af den forventede nedbringelse af væksten på 
udgiftssiden hidrører fra bestræbelserne på at holde væksten i det ofTentlige konsum og 
transfereringerne nede. Disse foranstaltninger synes generelt at ville fa varige virkninger. 
I en række lande, hvor gældskvoten nu er for nedadgående, og hvor rentesatserne er faldet 
betydeligt, vil den formindskede rentebyrde sandsynligvis yde et væsentligt bidrag til 
budgetkonsolideringen i de kommende år. I Italien skulle rentebetalingerne ifølge 
73 
prognoserne falde med 3 procentpoint af BNP i perioden 1995-1998. Rentebetalingerne 
ventes også at falde betragteligt i andre medlemsstater, hvor gældskvoten ventes at falde. I 
1998 ventes rentebyrden at falde i alle medlemsstater. 
Tabel 25 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Offentligt 
konsum 
97/95 
-0,4 
-0,3 
-0,2 
0,2 
-0,9 
-0,2 
-0,7 
0,0 
0,4 
-0,4 
-0,6 
0,8 
-0,4 
-0,6 
-0,9 
-0,4 98/97 
-0,3 
-0,4 
-0,4 
-0,1 
-0,3 
-0,2 
-0,2 
-0,2 
-0,2 
-0,1 
-0,3 
-0,2 
-0,5 
-0,7 
-0,4 
-0,3 Offentlige 
investeringer 
97/95 
0,0 
0,0 
-0,4 
-0,1 
-0,9 
-0,3 
0,0 
-0,1 
0,2 
-0,1 
-0,1 
0,5 
0,2 
-0,2 
-0,4 
-0,3 98/97 
0,0 
0,0 
-0,1 
0,1 
0,1 
0,0 
0,0 
0,1 
0,1 
0,0 
0,0 
0,3 
0,0 
-0,1 
-0,1 
0,0 De offentlige udgifter 
(ændringer i % af BNP) 
Transfereringer til 
husholdninger 
97/95 
-0,3 
-1,2 
0,1 
0,3 
-0,6 
-0,1 
-0,9 
0,8 
0,0 
-1,7 
-0,4 
0,6 
-1,7 
-1,8 
-0,5 
-0,2 98/97 
-0,3 
-0,7 
-0,1 
-0,1 
-0,2 
-0,3 
-0,3 
0,1 
-0,4 
-0,8 
-0,3 
0,1 
-0,8 
-1,0 
-0,4 
-0,3 Transfereringer til 
virksomheder 
97/95 
-0,3 
-0,6 
-0,3 
-0,1 
-0,2 
0,3 
-0,3 
-0,7 
-0,2 
-0,2 
-0,4 
-0,1 
-0,2 
-0,7 
0,0 
-0,2 98/97 
-0,1 
-0,1 
0,0 
0,0 
0,0 
-0,1 
-0,1 
0,1 
-0,2 
-0,1 
-0,1 
0,0 
-0,1 
-0,2 
-0,1 
0,0 Kapital­
overførsler 
97/95 
0,1 
1,0 
-0,1 
-0,2 
-0,2 
-0,5 
-0,1 
0,3 
0,0 
-0,2 
-0,1 
-0,5 
-0,5 
-0,1 
-0,4 
-0,2 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 98/97 
0,0 
0,0 
0,0 
-0,1 
0,0 
0,4 
0,0 
0,4 
0,0 
0,0 
0,0 
-0,1 
-0,1 
0,0 
-0,1 
0,1 Rentebetalinger 
97/95 
-1,0 
-0,8 
0,2 
-1,9 
-0,1 
0,1 
-0,8 
-1,6 
0,1 
-0,6 
0,3 
-1,1 
0,4 
-0,1 
0,2 
-0,1 98/97 
-0,2 
-0,3 
0,0 
-0,6 
-0,1 
0,0 
-0,3 
-1,5 
0,0 
-0,1 
0,1 
-0,3 
0,0 
-0,8 
0,0 
-0,3 lait 
97/95 
-1,5 
-1,5 
-1,0 
-1,8 
-2,8 
-0,8 
-2,2 
-0,8 
0,7 
-3,1 
-1,1 
0,2 
-2,3 
-3,6 
-2,2 
-1,5 98/97 
-0,9 
-1,5 
-0,7 
-0,9 
-0.5 
-0,4 
-0,9 
-0,9 
-0,8 
-1,1 
-0,5 
-0,2 
-1,2 
-3,1 
-1,1 
-0,9 
Som en afspejling af reformer sigtende på at holde de sociale udgifter nede og i nogle 
tilfælde af en faldende ledighed ventes transfereringerne til husholdningerne som en andel 
af BNP at falde i næsten alle medlemsstater. Det offentlige forbrugs andel af BNP ventes 
at falde i stort set alle Medlemsstater over perioden 1995-98, og særlig meget i Spanien, 
Sverige og Storbritannien. Antallet af offentligt ansatte ventes reduceret i adskillige lande 
(Tyskland, Spanien, Italien, Sverige, Østrig og Det Forenede Kongerige) og forblive 
forholdsvis stabilt i andre (Belgien, Frankrig). Nogle medlemsstater har opnået besparelser 
via en behersket lønfremgang i den offentlige sektor. 
En række lande satser i vid udstrækning på at mindske omfanget af eller udskyde offent­
lige investeringer. Dette gælder specielt Spanien (dog fra et højt niveau) og i mindre grad 
Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige. I nogle lande skyldes de faldende udgifter 
74 
til offentlige investeringer en effektivisering af brugen af offentlige midler, men generelt 
kan besparelser i de offentlige investeringer vise sig at blive af midlertidig karakter eller at 
blive bekostelige i det lange løb. I Det Forenede Kongerige afspejler denne tendens 
desuden et skifte fra offentligt til privat regi. 
Ifølge de forudsætninger, der ligger til grund for Kommissionens prognose fra efteråret 
1996, er budgetforbedringerne i nogle medlemsstater i et vist omfang sket i form af 
engangsforanstaltninger, bl.a. i Frankrig i form af kapitaloverførsler fra France Telecom 
som led i en omstrukturering og i Italien i form af privatisering af forsyningssektoren og 
bogføringsmæssige transaktioner. Det siger sig selv, at sådanne foranstaltninger på grund 
af deres forbigående karakter ikke medvirker til at forbedre den underliggende 
budgetsaldo. 
I begyndelsen af 1998, når der skal træffes afgørelse om, hvilke lande der har nået den 
høje grad af vedholdende konvergens, der kræves for at deltage i ØMLTs tredje fase fra 
1.1.1999, vil der blive foretaget en vurdering af, i hvor høj grad de engangsforanstalt­
ninger, der er blevet truffet i 1996-97, er blevet suppleret med en varig forbedring af 
budgetstillingen. 
På indtægtssiden er skattetrykket blevet øget i størstedelen af landene i 1996, og i nogle 
lande vil det formentlig stige yderligere i 1997. Kun i Irland og Nederlandene er de offent­
lige indtægters andel af BNP klart for nedadgående. Dog ventes det samlede skattetryk at 
falde i næsten alle medlemsstaterne i 1998. I nogle tilfælde har de indtægtsforøgende 
foranstaltninger, der er blevet truffet, omfattet forhøjelser af bidragene til sociale 
ordninger, som lægger en yderligere byrde på beskæftigelsen (f.eks. Tyskland og Østrig). 
Mange lande har dog forhøjet forskellige forbrugsafgifter, som forventeligt har en mindre 
fordrejende effekt på beskæftigelsen, for så vidt som lønkravene ikke justeres tilsvarende 
opad som kompensation for de højere priser. 
3.2.4. Tendenser i gældskvoten 
Gældskvoten i Fællesskabet er i gennemsnit steget med ca. 2 procentpoint i 1996 og ligger 
nu på 1VA% af BNP. Den opadgående tendens vil dog efter al sandsynlighed ophøre i 
1997, og gældskvoten ventes at falde en anelse i 1998. Dette er resultatet af de 
omfattende bestræbelser, praktisk taget alle medlemsstaternes regeringer har udfoldet for 
at formindske budgetunderskuddet, samt det ventede opsving i den økonomiske vækst og 
de faldende rentebetalinger. Derudover spiller privatiseringsindsatsen en rolle i forbindelse 
med at reducere gældskvoten i en række medlemsstater. 
75 
I Frankrig, Luxembourg og Det 
Forenede Kongerige ventes 
gældskvoten at forblive under 60% 
af BNP i de kommende år. I 
Tyskland og Finland røg 
gældskvoten over 60% af BNP i 
1996, og hvis de nuværende 
tendenser projiceres frem, vil den 
ligge lige over det niveau i 1997 og i 
1998. 
I størstedelen af de lande, hvor 
bruttogældskvoten er på over 60%, 
ventes der at ske fremskridt med 
nedbringelsen af gældsbyrden i årene 
1996-98.1 Danmark og Irland ventes 
gældskvoten hurtigt at nærme sig 
referenceværdien på 60% (efter et 
fald på henholdsvis 6V2 og 16 
procentpoint til et niveau på omkring 
65% af BNP). I Belgien, Grækenland 
og Italien, hvor gældskvoten er 
særligt højt, samt i Nederlandene, Sverige og Portugal ventes gældskvoten at falde med 
mellem 4 og 10 procentpoint af BNP i perioden 1996-98. 
33. Den økonomiske effekt af budgetkonsolideringen i Fællesskabet 
3.3.1. Kortsigtet væksteffekt af budgetkonsolideringen i 1996-97 
Omfanget af de planlagte nedbringelser af budgetunderskuddet i de fleste medlemsstater i 
1996-97 har medført frygt blandt nogle kommentatorer for, at bestræbelserne på at over­
holde Maastricht-traktatens finanspolitiske kriterier vil kunne lægge en betydelig dæmper 
på væksten og jobskabelsen på kort sigt. Denne frygt tager dog hverken højde for den 
overordnede okonomisk-politiske sammenhæng, budgetkonsolideringen indgår i, eller det 
presserende økonomiske behov - uanset Maastricht-processen - for at konsolidere de 
offentlige finanser i Fællesskabet. 1 Tabel 26 
Offentlig bruttogæld 
(%afBNP) 
B 
DK" 
D 
EL2) 
E 
F 
IRL» 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK2) 
EUR Niveau 
1993 
137,0 
80,1 
48,2 
111,8 
60,5 
45,6 
94,5 
119,3 
6,2 
80,8 
62,8 
68,2 
57,3 
76,0 
48,5 
66,1 1995 
133,7 
71,9 
58,1 
111,8 
65,7 
52,8 
81,6 
124,9 
6,0 
79,7 
69,0 
71,7 
59,2 
78,7 
54,1 
71,3 1996 
130,6 
70,2 
60,8 
110,6 
67,8 
56,4 
74,7 
123,4 
7,8 
78,7 
71,7 
71,1 
61,3 
78,1 
56,2 
73,5 1997 
127,0 
67,8 
61,9 
109,3 
67,1 
58,1 
70,0 
122,3 
8,8 
76,8 
72,2 
69,0 
61,5 
77,6 
57,0 
73,7 1998 
123,9 
65,5 
61,9 
107,2 
65,8 
59,2 
65,4 
119,4 
9,2 
75,1 
72,2 
67,8 
61,7 
74,9 
56,5 
72,9 Ændring 
95/93 
-3,3 
-8,2 
9,9 
0,0 
5,2 
7,2 
-12,9 
5,6 
-0,2 
-1,1 
6,2 
3,5 
1,9 
2,7 
5,6 
5,2 98/95 | 
-9,8 I 
-6,4 I 
3,8 
-4,6 
0,1 
6,4 
-16,2 
-5,5 
3,2 
-4,6 
3,2 
-3,9 
2,5 
-3,8 
2,4 
1,6 
^Statens indestående i centralbanken, statens beholdning af 
andre papirer end statsobligationer og gæld i tilknytning til 
offentlige virksomheder udgjorde ca. 18% at'BNP i 19()5. 
2) Se fodnote 2 i tabel 22. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
76 
De fleste medlemsstater kan ikke komme uden om at foretage en budgetkonsolidering, 
hvis forøgelsen i den offentlige gældsætning og den opadgående tendens i rentebyrdeen 
skal bringes til ophør. Hvis de store budgetunderskud fik lov til at stå uberørt, ville dette 
fremkalde en kraftig stigning i rentebetalingerne i de kommende år, som ville lægge et 
yderligere opadgående pres på beskatningen, hvilket ville være til skade for beskæftigelsen 
og reducere mulighederne for at foretage mere produktive eller ønskværdige offentlige 
udgifter. Det nuværende behov for en vækstfremmende økonomisk politik kan og må 
derfor ikke hvile på en ekspansiv finanspolitik. I de fleste medlemsstater er en 
budgetkonsolidering nødvendig og ønskværdig. Fremskridtene hen imod ØMU styrker de 
rammer, inden for hvilke den nødvendige tilpasning sker. 
Endvidere skal det bemærkes, at selv på kort sigt vil de fordele, man kunne håbe at opnå 
via en formindsket konsolideringsindsats, efter al sandsynlighed vise sig at være illuso­
riske. En lempelse af budgetkonsolideringen vil fa øjeblikkelige og alvorlige negative 
konsekvenser for kapitalmarkederne og medføre forhøjelser af renterne og formentlig 
også fornyet valutauro. Som det så tydeligt blev demonstreret efter valutabevægelserne i 
1995 (se kapitel 1), vil nettoeffekten af en sådan uro på de kortsigtede vækstudsigter i 
Fællesskabet være negativ og føje spot til skade i de eksisterende problemer med den høje 
og voksende ledighed i de fleste lande. I praksis er der derfor ikke noget alternativ til en 
videreførelse af en stram finanspolitik. 
Den samlede effekt af den nuværende og planlagte budgetpolitik på efterspørgslen og 
væksten kan ikke vurderes isoleret fra følgevirkningerne for renten og valutakurserne, den 
øvrige monetære og økonomiske politik samt de internationale forhold og den 
konjunktursituation, der danner baggrund for konsolideringen. Den direkte afdæmpende 
virkning af budgetkonsolideringen i 1996-97 vil sandsynligvis blive opvejet af en række 
faktorer, der kan inddeles i to grupper. 
For det første er budgetkonsolideringen en integreret del af den overordnede indsats for at 
ændre balancen i det økonomiske policy-mix, som har været udfoldet inden for Fælles­
skabet, og som bl.a. har givet sig udslag i en lavere rente og mere stabile valutakurser. 
Denne positive udvikling har fundet sted i praktisk taget alle medlemsstaterne og har 
medført et særligt kraftigt fald i renten i lande, som tidligere havde høje risikopræmier De 
mest iøjnefaldende eksempler herpå er Spanien, Italien og Sverige, hvor spændet i den 
lange rente i forhold til Tyskland faldt med henholdsvis ca. 380, 430 og 340 basispoint fra 
april 1995, hvor spændet var størst, til december 1996. I alle tilfælde indtraf hovedparten 
af faldet i kølvandet på, at der blev bebudet troværdige og omfattende bestræbelser på at 
reducere budgetunderskuddet til 3% af BNP eller mindre i 1997 og nedbringe det yderli­
gere i de efterfølgende år. Rentefaldet medfører en betydelig lempelse af presset på de 
77 
offentlige finanser samt på aktiviteten i den private sektor i næsten alle lande. En lavere 
rente vil utvivlsomt give plads for en forøgelse af investeringerne. Eftersom investerings-
rentabiliteten for øjeblikket er sund, og den nuværende og potentielle efterspørgsel holdes 
oppe af en lempelig pengepolitik, synes forudsætningerne for en forholdsvis kraftig 
investeringsfremgang at være til stede. 
For det andet vil en troværdig og veludformet budgetkonsolidering formentlig øge tilliden 
i erhvervslivet og blandt forbrugerne. Navnlig i lande, hvor balanceproblemerne er store, 
og/eller hvor de offentlige udgifter er steget kraftigt, har en generel opfattelse af, at der 
ville komme betydelige skatteforhøjelser - sammenholdt med usikkerhed om, hvilke 
foranstaltninger der ville blive taget, og hvem der skulle bære byrden i forbindelse med 
tilpasningen - bidraget til en afventende holdning og opsparing i den private sektor. På 
denne baggrund kan initiativer i retning af at bremse væksten i de offentlige udgifter og 
forhøje skatterne mindre end tidligere ventet meget vel fa den virkning, at tilliden i den 
private sektor øges, og at både forbruget, investeringerne og virksomhedernes vilje til at 
rekruttere stimuleres. 
Hvad det private forbrug angår, er der mere og mere empirisk belæg for, at der er 
tillidseffekter eller 'ikke-keynesianske' effekter, specielt i tilfælde, hvor store 
budgetuligevægte rettes op via en troværdig indsats for at begrænse væksten i de 
offentlige udgifter. Den negative korrelation mellem den strukturelle budgetsaldo og 
husholdningernes opsparingskvote i perioder med store finanspolitiske tilpasninger eller en 
stærkt ekspansiv finanspolitik illustreres af eksemplerne med to lande i figur 24. Endvidere 
medfører en lavere rente og mindre finansiel usikkerhed en forøgelse af aktivpriserne 
(herunder aktie-, obligations- og huspriserne) og øger velstanden i den private sektor, 
hvilket i det mindste i nogle lande formentlig vil give det private forbrug en betydelig salt­
vandsindsprøjtning. 
78 
j Figur 24 ] Budgetunderskud og husholdningernes opsparingskvote 
Sverige 
% af BNP % »* bushorørWhowrrte* øhnttjfttete mdkømwt 
8truMurelt budgetunderskud 
(venstre skala) 
Husholdningernes 
opsparingskvote 
(højre skala) 
1882 1984 1988 
K/Mto.' KbmHOk«|øh*M* tfèn**(É0rMt* bfl 0(CP. ;;••»;; 1W2 
Italien 
:'%: «f :h'H»ll*|drtr«emes:dii»poniK>l«: indkarnst:: 
Strukturelt budgetunderskud 
(venstre skala) 
1982 1*84 1988 
Klkta: KbmNih*(ø)1^k(|#M4(#{|r*Mk6«|0CCp. 1980 : 19»21 
På basis af en lav inflation, en grundlæggende sund økonomisk udvikling og en gunstig 
international situation viser Kommissionens prognoser, at den nuværende og forventede 
udvikling i budgetpolitikken og den monetære politik falder i tråd med et velafbalanceret 
opsving i den økonomiske vækst til omkring trend-væksten i 1997 og over trend-væksten 
i 1998. Denne vurdering ligger stort set på linje med prognoserne fra andre internationale 
organisationer og de fleste private prognoseinstitutter. 
Selv hvis den økonomiske vækst ikke øges i det forventede omfang, bør budgetkonsoli-
deringsindsatsen på ingen måde slækkes. Hvis målsætningerne for budgetkonsolideringen 
ikke nås, vil den gunstige tendens i rentesatserne og valutakurserne blive bragt i fare og 
udsigterne til en kraftigere økonomisk vækst undermineret. 
79 
3.3.2. Budgetpolitikken på mellemlang sigt 
Det er nødvendigt at tilvejebringe og fastholde sunde og disciplinerede offentlige finanser i 
medlemsstaterne for at skabe de rette betingelser for en kraftig og vedholdende økono­
misk vækst med en forbedret jobskabelse på mellemlang sigt. Den brede enighed om dette 
har bevirket, at Fællesskabet i successive overordnede retningslinjer for den økonomiske 
politik siden 1993 har fastsat målsætningen om en offentlig budgetsaldo tæt på nul på 
mellemlang sigt20. Denne målsætning er blevet gentaget og har faet forøget troværdighed 
og betydning inden for rammerne af 'stabilitets- og vækstpagten' om sikring af budget­
disciplin i tredje fase af ØMU. Medlemsstaterne har således forpligtet sig til i årene efter 
1997 at tage yderligere skridt til at sikre, at deres budgetstilling løbende forbedres, så de 
bliver i stand til at opfylde målsætningen på mellemlang sigt om en budgetsaldo tæt på nul 
eller i overskud under normale omstændigheder. 
Det er undertiden blevet hævdet, at denne forpligtelse til at føre en disciplineret budget­
politik vil lægge en dæmper på den økonomiske aktivitet i årene efter 1997. Denne frygt 
synes dog at bygge på en misforståelse af en sund budgetpolitiks effekt på væksten på 
mellemlang sigt og se bort fra den kendsgerning, at finanspolitisk disciplin er en afgørende 
forudsætning for sikre, at ØMU bliver levedygtig, og at alle de potentielle fordele ved den 
fælles valuta opnås. Når det gennemsnitlige budgetunderskud i Fællesskabet én gang er 
blevet nedbragt til 3% af BNP i 1997, vil det desuden på grund af den fornyede kraftige 
vækst på mellemlang sigt blive nemmere at opnå ligevægt på budgettet i de efterfølgende 
år. 
Endvidere er det nødvendigt at forfølge en mellemfristet målsætning om en budgetsaldo 
tæt på nul eller i overskud for at: 
(i) opnå en vedholdende, investeringsledet vækst i produktion og beskæftigelse på 
mellemlang sigt og samtidig fastholde den rette balance mellem opsparing og inve­
steringer 
(ii) skabe finanspolitisk råderum til tilpasninger til konjunkturudsving, uden at under­
skuddet stiger til over 3% af BNP i "normale" konjunkturnedgangsperioder 
(iii) vende tendensen til fortrængning af andre udgifter end rentebetalinger og bane vej 
for skattenedsættelser 
(iv) forberede medlemsstaternes offentlige finanser på budgetkonsekvenserne af befolk­
ningernes aldring. 
2() I overensstemmelse med henstillingerne i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik 
har fire lande, nemlig Danmark, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige, indsat målsætningen 
om at fjerne budgetunderskuddet eller opnå et budgetoverskud i deres konvergensprogram. 
80 
Sunde offentlige finanser er nødvendigefor en vedholdende vækst og øget beskæftigelse 
på mellemlang sigt 
Det centrale element i Fællesskabets strategi til sikring af et vedholdende opsving i den 
økonomiske vækst og beskæftigelsen på mellemlang sigt er at skabe de rette betingelser 
for en kraftig stigning i investeringerne, så det sikres, at produktionskapaciteten udvides i 
tilstrækkelig hurtigt tempo. Investeringerne ventes at stige kraftigt i 1997 og 1998, og 
hvis de rette betingelser er til stede, ventes de at fortsætte med at stige i årene derefter. 
Denne investeringsfremgang skal ledsages af en kraftigt forøget national opsparing i 
medlemsstaterne, hvis man skal undgå, at den følges op af en alvorlig forværring i den 
løbende betalingsbalancesituation i Fællesskabet som helhed og af et kraftigt opadgående 
pres på realrenten. Ikke mindst i betragtning af, at den private sektors opsparing (hus­
holdningerne plus virksomhederne) udgør en forholdsvis konstant andel af BNP i Fælles­
skabet, skal denne stigning i opsparingen primært udspringe af en situation med sunde 
offentlige finanser og genskabelse af en positiv offentlige opsparing21. 
Det empiriske materiale viser, at den stigende offentlige gældsopbygning i de industria­
liserede lande gennem de seneste to årtier har været en stærkt medvirkende faktor bag den 
konstaterede stigning i den lange realrente på verdensplan (skøn herfor varierer fra 1 til 
2,5 procentpoint)22. Modsat vil de forventede lavere budgetunderskud i Fællesskabet i de 
kommende år i forlængelse af Maastricht-traktaten og de forbedrede rammer for budget­
disciplin under stabilitets- og vækstpagten føre til lavere låneomkostninger i Fællesskabet. 
Eftersom Fællesskabet spiller en tilstrækkelig stor rolle som deltager i verdensøkonomien, 
vil dette også bidrage til at sænke den lange rente på verdensplan. Forbedrede udsigter til 
budgetdisciplin hos Fællesskabets internationale handelspartnere, ikke mindst USA, ville 
også bidrage til at sænke den lange realrente på verdensplan. 
21 Se Trends in and structure of gross national saving in the Community", Europæisk Okonomi, 
Supplement /I, nr. 11 /12, 1992. 
22 Sc IMF, 'World Economic Outlook:' (maj 1996) og Tilandegruppcn (1995), "Saving, Investment and 
Real Interest Rates", oktober 1995, og henvisningerne heri. 
81 
Genskabelse af budgetpolitikkens stabiliserende funktion 
Inden for ØMU vil brugen af budgetpolitikken som stabiliseringsinstrument sandsynligvis 
fa stigende betydning, ikke mindst for de lande, som hidtil har ført en penge- og valuta­
politik kendetegnet ved en vis grad af uafhængighed. Samtidig fastsættes det i Maastricht­
traktaten for at sikre budgetdisciplin, at budgetunderskuddet i de deltagende medlems­
stater ikke må udgøre mere end 3% af BNP, medmindre overskridelsen er 'exceptionel og 
midlertidig'. Sådanne omstændigheder foreligger ikke under en normal konjunktur­
nedgang. 
Af den grund er opnåelse af budgetligevægt eller, alt efter de nationale omstændigheder, 
et budgetoverskud under 'normale' forhold en nødvendig forudsætning for at genskabe 
fleksibilitet i finanspolitikken inden for sunde og troværdige mellemfristede rammer. Det 
vil give tilstrækkeligt råderum i finanspolitikken til, at de automatiske stabilisatorer kan få 
lov til at fungere, uden at referenceværdien på 3% af BNP for budgetunderskuddet under 
en normal konjunkturnedgang overskrides, og uden at dette medfører en ubønhørlig 
opadgående tendens i den offentlige gældsætning og rentebyrden i forhold til BNP. For 
perioden 1960-96 kan det således faktisk konstateres, at konjunkturkomponenten i 
budgetunderskuddet i alle medlemsstater på nær to aldrig var større end 3% af BNP på 
hver side af nul og endda lå på under 2% af BNP i de fleste medlemsstater (se boks 5). 
Desuden vil de automatiske stabilisatorer være tilbøjelige til at fungere mere effektivt, når 
den bagvedliggende budgetstilling er sund, fordi risikoen for enten negative reaktioner fra 
kapitalmarkederne eller en undergravning af tilliden er mindre. På basis af de hidtidige 
erfaringer kan det konstateres, at lande med en sund bagvedliggende budgetstilling har 
formået at gøre brug af de automatiske stabilisatorer og en diskretionær konjunktur­
udjævnende finanspolitik på en positiv måde, mens lande med store underskud og en stor 
gæld gentagne gange har måttet stramme finanspolitikken på det tidspunkt, hvor konjunk­
turnedgangen nåede bunden. 
Vending af tendensen til fortrængning af andre udgifter end renteudgifter og den opad­
gående tendens i skatterne 
Gennem de seneste to årtier har væksten i de offentlige rentebetalinger 'fortrængt' andre 
offentlige udgifter. Opnåelsen af budgetligevægt eller budgetoverskud under 'normale' 
forhold vil igangsætte en selvforstærkende 'god' cirkel af reducerede underskud, 
reduceret gæld og lavere renteudgifter. Gennem en nedbringelse af rentebyrden vil 
budgetdisciplinen kunne bane vej for en omlægning af de offentlige udgifter i retning af 
produktive former for udgifter som infrastruktur, uddannelse og aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger. 
82 
En genskabelse af sunde og disciplinerede offentlige finanser giver mulighed for at indføre 
varige foranstaltninger og reformer, der kan dæmme op for det opadgående pres på de 
offentlige udgifter i mange medlemsstater. En opbremsning i væksten i udgiftsniveauet og 
en lavere rentebyrde vil gøre det muligt at vende den mangeårige tendens til stigende 
skatter. Hvis skatterne bliver nedsat, fordi det lykkes at nedbringe de offentlige udgifters 
andel af BNP, vil der kunne opnås positive udbudssideeffekter. Lavere effektive skatte­
satser og i nogle tilfælde en bedre målretning af de sociale udgifter vil øge incitamentet til 
at spare op og investere, øge arbejdsindsatsen og skabe job, hvilket vil bidrage til at øge 
beskæftigelsen. 
Forberedelse af befolkningernes aldring 
Der er et presserende behov for en højere offentlig opsparing, så medlemsstaternes offent­
lige finanser bliver bedre forberedt på de store udfordringer, der knytter sig til befolknin­
gernes aldring i det 21. århundrede og den heraf følgende stigning i forsørgerbyrden. 
Denne demografiske tendens vil øge presset på de sociale udgifter, specielt pensions- og 
sundhedsudgifterne (se boks 6). Denne tendens må til dels opvejes af udgiftsstramninger i 
socialpolitikken, men en højere opsparing i den private sektor som følge af en mulig større 
udbredelse af private pensionsordninger vil bidrage til at lette presset på budgettet fra 
denne kilde. 
83 
Boks 5: De automatiske stabilisatorer i Fællesskabet 
Konjunktursvingninger i den økonomiske aktivitet har en væsentlig indvirkning på budget­
saldoen: skatteindtægterne falder, og de sociale transfereringer stiger i konjunkturnedgangs­
perioder, mens det modsatte indtræffer i konjunkturopgangsperioder. Disse konjunkturbetingede 
ændringer i budgetsaldoen har på sin side en stabiliserende indflydelse på den økonomiske 
aktivitet; de opfylder med andre ord rollen som automatiske stabilisatorer. 
Kommissionen har udviklet sin egen metode til 
vurdering af konjunkturudsvingenes indvirkning 
på budgetsaldoen1. Denne beregningsmetode 
viser, at de automatiske stabilisatorer, målt 
efter konjunkturkomponenten i budgetsaldoen, 
har forholdsvis stor effekt, en effekt, der 
varierer over tid og fra medlemsstat til 
medlemsstat (se tabel B5.1). De automatiske 
stabilisatorer har forholdsvis større effekt og 
varierer i forholdsvis højere grad i de mindre 
medlemsstater, men også i Spanien og Det 
Forenede Kongerige. Konjunkturkomponentens 
størrelse og volatilitet i Fællesskabet som 
helhed udjævnes, fordi de repræsenterer et 
gennemsnit af medlemsstaternes forskellige 
placering i konjunkturforløbet på et givet tids­
punkt. 
Som det fremgår af minimums- og maksi­
mumsværdierne for konjunkturkomponenten, 
har den for alle medlemsstater på nær to i 
perioden 1960-1996 aldrig været større end 3% 
på hver side af nul og har endog ligget på under 
2% i de fleste medlemsstater. En konjunktur-
komponent på omkring 4-5% kunne kun noteres 
i Finland og Sverige i begyndelsen af 
1990'erne. 
De automatiske stabilisatorers effekt afhænger 
af graden af åbenhed i økonomien, den offent­
lige sektors størrelse, progressionen i skattesystemet, arbejdsløshedsdagpengenes kompensa-
tionsgrad og ledighedens følsomhed over for udsving i produktionen. Variationer i disse 
størrelser fra medlemsstat til medlemsstat er forklaringen på de forskelle, der kan observeres i 
omfanget af de automatiske stabilisatorers effekt. 
Skematisk ses disse størrelsers indvirkning afspejlet i to faktorer: omfanget af 
"produktionsgabet" (output gap) på den ene side og de offentlige indtægters og udgifters 
konjunkturfølsomhed på den anden. 
Konjunkturudsving kan måles ved at bestemme trend-produktionen2 og fra disse skøn over 
trend-produktionen trække den faktiske produktion. Produktionsgabet defineres derefter som 
forskellen mellem det faktiske BNP og trend-BNP udtrykt som en procentdel af trend-BNP. Hvis 
produktionsgabet er positivt (negativt), har konjunkturforløbet en positiv (negativ) effekt på 
budgetsaldoen. 
Som det kan ses i tabel B5.2, er volatiliteten i produktionsgabet målt ved standardafvigelsen 
forholdsvis lille for Fællesskabet som helhed, fordi konjunkturudviklingen varierer fra medlems Tabel B5.1. 
Størrelsen af konjunkturomponenten i 
budgetsaldoen i EF 
(1960-1996) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Standard 
afvigelse 
1,0 
1,1 
0,9 
0,7 
1,3 
0,6 
1,0 
0,6 
1,2 
1,3 
0,8 
1,1 
2,1 
1,8 
1,3 
0,7 Minimum 
Værd 
i 
-1,8 
-2,3 
-1,6 
-1,0 
-2,1 
-1,2 
-2,2 
-1,2 
-2,8 
-2,8 
-1,4 
-2,4 
-5,2 
-3,8 
-2,7 
-1,2 År 
1986 
1981 
1967 
1987 
1984-85 
1985 
1986 
1975 
1982-83 
1983 
1987 
1984 
1993 
1993 
1982 
1983 Maksimum 
Værd 
i 
2,0 
2,5 
1,9 
1,6 
2,7 
1,5 
2,1 
1,1 
4,1 
1,8 
1,4 
2,4 
5,2 
3,2 
3,1 
1,6 År 
1974 
1986 
1991 
1973 
1990 
1990 
1996 
1980-90 
1974 
1974 
1973-74 
1973 
1989 
1990 
1989 
1990 
' Se Kuropa-Kommissionen, "Technical note: the Commission services' method tor the cyclical adjustment of 
government budget balances", Europæisk Økonomi, nr. 60, november 1995. 
1 Den (rend-vurderingsmetode, der benyttes til at vise produktionsgab (I Iodrick-Prescott lllter), giver 
produktionsgab, der er symmetriske igennem serierne og derfor sammenregnes til nul i gennemsnit i 
perioden 1960-1996. Desuden er de negative produktionsgab, denne metode giver, forholdsvis små i forhold 
til dem, der opnås med andre metoder, f.eks. produkt ions funktion smetoden, og metoden udligner 
strukturelle brud som dem, der skete i Finland og Sverige i begyndelsen af 1990'erne. 
84 
stat til medlemsstat, men forholdsvis høj for de lande, der står midt i en økonomisk indhent-
ningsproces (Grækenland, Spanien, Irland og Portugal) samt i Luxembourg og Det Forenede 
Kongerige. De store udsving i produktionsgabet i Finland og Sverige, som det fremgår af 
minimums- og maksimumsværdierne, kan til dels tilskrives det dybe konjunkturtilbageslag i de to 
lande i begyndelsen af 1990'erne. 
De offentlige indtægters og udgifters konjunkturfølsomhed er beregnet separat. Hvad indtæg­
terne angår, er følgende indtægtsområder taget i betragtning: selskabsskatter (som varierer 
mest i forhold til konjunkturforløbet på grund af profitters store konjunkturfølsomhed), personlige 
indkomstskatter, indirekte skatter og bidrag til sociale ordninger (som varierer mindst i forhold til 
konjunkturforløbet på grund af deres regressive karakter). Den samlede indtægtselasticitet i 
forhold til BNP ligger tæt på 1,0 for Fællesskabet som helhed og rækker fra 1,38 for Det 
Forenede Kongerige til 0,77 for Italien, hvilket afspejler forskellene i medlemsstaternes skatte­
procenter og skattestrukturer. Hvis man anvender indtægtseiasticiteten på skatteprovenu/BNP-
forholdet, fås de offentlige indtægters marginale følsomhed i forhold til BNP. 
De offentlige indtægters konjunkturfølsomhed er skønsmæssigt på 0,4 for 1995 for Fællesskabet 
som helhed. Dette betyder, at enhver forøgelse af et negativt produktionsgab med 1 procent­
point reducerer de offentlige indtægter med 0,4 procentpoint af BNP. Indtægtsfølsomheden 
varierer fra 0,3 for Grækenland og Italien til 0,6 for Sverige. 
De offentlige transfereringer til husholdningerne til dækning af udgifterne i forbindelse med 
arbejdsløshed er den hovedudgiftspost på statsfinanserne, der reagerer automatisk på konjunk­
turudsving. Som følge heraf er de offentlige udgifters konjunkturfølsomhed betydeligt lavere end 
indtægternes. Udgifternes konjunkturfølsomhed er skønsmæssigt på -0,1 for 1995 for Fælles­
skabet som helhed, hvilket betyder, at enhver forøgelse af et negativt produktionsgab med 1 
procentpoint øger de offentlige udgifter med 0,1 procentpoint af BNP. Udgifternes konjuktur-
følsomhed varierer ikke stort mellem medlemsstaterne; den rækker fra -0,05 for Frankrig til -
0,26 for Danmark. 
For Fællesskabet som helhed giver summen af den marginale indtægtskonjunkturfølsomhed og 
den marginale udgiftskonjunkturfølsomhed den marginale procentvise ændring i budgetsaldoen i 
forhold til BNP. Budgetsaldoens konjunkturfølsomhed ligger på omkring 0,5 for Fællesskabet 
som helhed. Dette betyder, at enhver forringelse af et negativt produktionsgab på 1 procentpoint 
øger underskuddet på statsfinanserne med gennemsnitligt 0,5 procentpoint. Budgetsaldoens 
konjunkturfølsomhed rækker fra 0,4 for Grækenland til 0,85 for Sverige. 
Tabel 5.2. 
Størrelsen af produktionsgabene i EF 
(1960-1996) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Standard 
afvigelse 
1,7 
1,8 
2,0 
2,1 
2,5 
1,4 
2,2 
1,8 
2,8 
1,6 
1,6 
2.9 
3,5 
1,9 
2,2 
1,4 Minimum 
Værd 
i 
-2,7 
-3,6 
-3,9 
-3,4 
-4,5 
-2,2 
-4.2 
-3,4 
-4,6 
-3,4 
-2,8 
-5,5 
-7.4 
-4.3 
-4,0 
-2,2 År 
1986 
1981 
1967 
1962 
1960 
1985 
1966 
1975 
1967 
1983 
1987 
1984-85 
1993 
1993 
1982 
1983 Maksimum 
Værd 
i 
3,9 
3,7 
4,2 
5,8 
5,3 
3,0 
4,2 
3,1 
8,6 
2.4 
3,2 
8,2 
9.0 
3.6 
5,1 
3,2 År 
1974 
1986 
1991 
1973 
1974 
1990 
1978 
1980 
1974 
1974 
1974 
1973 
1989 
1990 
1988-89 
1973 Tabel B5.3. 
De offentlige indtægters og udgifters 
konjunkturfølsomhed i EU (1995)* 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Offentlige 
indtægter 
0,5 
0,5 
0,4 
0,3 
0,5 
0,5 
0,4 
0,3 
0,4 
0,5 
0,4 
0,4 
0,5 
0,6 
0,5 
0,4 Offentlige 
udgifter 
-0,1 
-0,3 
-0,1 
-0,1 
-0,2 
-0,1 
-0,2 
-0,1 
-0,2 
-0.2 
-0,1 
-0,1 
-0,2 
-0,2 
-0,2 
-0,1 Budget­
saldo 
0,6 
0,7 
0,5 
0,4 
0,6 
0,5 
0.5 
0.5 
0.6 
0.8 
0.5 
0,5 
0,6 
0,9 
0,6 
0,5 
* Tallene er afrundede. 
85 
Boks 6: Pensionsudgifter og pensionsforpligtelser i Fællesskabet 
1. Udsigterne for de offentlige pensionsudgifter 
Den demografiske struktur i de europæiske lande er under kraftig forandring. Forsørgerbyrden 
(dvs. forholdet mellem antallet af ældre og antallet af erhvervsaktive) er for opadgående i de 
fleste lande og er ved at nå et historisk højt niveau. Selv om langtidsvirkningerne af aldringen på 
de offentlige budgetter er behæftet med usikkerhed og afhænger af, hvordan økonomien og 
samfundet i øvrigt tilpasser sig denne proces, er det dog meget sandsynligt, at der vil blive et 
kraftigt forøget pres i retning af højere offentlige udgifter i de kommende årtier. De offentlige 
pensionsordninger vil tegne sig for en stor del af dette pres, fordi udgifterne hertil i høj grad 
afhænger af aldersstrukturen i befolkningen. 
For at vurdere disse udsigter har alle medlemsstater inden for de senere år foretaget fremskriv­
ninger af pensionsudgifterne. Disse fremskrivninger, som ikke er homogene i dækningen af 
pensionsudgifterne, er blevet analyseret I en nylig offentliggjort rapport fra Kommissionen1 
Rapporten retter søgelyset mod de seneste uændrede fremskrivninger fra offentlige institutioner; 
den giver sammenlignelige skøn over pensionsudgifternes effekt på statsfinanserne på basis af 
nationale udgiftsfremskrivninger og 1995-tal for forholdet mellem de samlede offentlige 
pensionsudgifter og BNP. Figur B6.1 viser det vejede gennemsnit2 af stigningen i forholdet 
mellem de offentlige pensionsudgifter og BNP i de elleve medlemsstater, der har udarbejdet 
fremskrivninger frem til år 2030. 
Figur B6.1 
*afBNP; Anslået vækst i de offentlige 
pensionsudgifter i EF 
(vejet gennemsnit af udgiftsvæksten i 11 medlemsstater) 
Gunstigt scenario 
199S 2000 2005 
ftï/dé: kommissionens tjenestegrene. 2010 2015 2020 2025 2030 
I perioden 1995-2030 vil forholdet mellem pensionsudgifterne og BNP i de elleve lande stige 
med 3-4 procentpoint (henholdsvis ud fra gunstige og ugunstige økonomiske antagelser). 
Udgiftstrykket ventes dog, selv om det ikke er ubetydeligt, at være forholdsvis begrænset 
gennem de næste fem år. Udsigterne forværres i det første årti af det næste århundrede, hvor 
forholdet mellem udgifterne og BNP ventes at stige i de fleste lande og endnu kraftigere efter år 
2010, hvor generationen af de store fødselsårgange går på pension. I adskillige lande vil 
udgiftstrykket kulminere i perioden 2030-2040.3 
Bestræbelserne på at reforme de europæiske pensionssystemer - I de fleste lande afviger den 
nuværende pensionspolitik ret markant fra den, der blev ført i tidligere årtier. De tider, hvor 
dækningen blev udvidet og ydelserne forhøjet, er ovre. Siden midten af 1980'erne er de fleste 
pensionsordninger blevet reformeret med det formål at bremse væksten i pensionsudgifterne. 
Se l). FRANCO og T. MUNZI, 1096, "Public pension expenditure prospects in the lùiropean Union: A survey of 
national projections", Europæisk Økonomi, nr. 3. 
Vejet med 1995-BNP i enheder af knbekrattstandardcr. 
Ciennem de seneste ti år er adskillige nationale fremskrivninger blevet oprevideret. Nogle ændringer har 
været ret omfattende. De tidligere revisioner giver ikke noget fingerpeg om de fremtidige revideringer af de 
nuværende skon. De understreger dog nytten af regelmæssigt at revidere fremskrivningerne og analysere 
fejlene i de tidligere fremskrivninger. 
86 
Der er blevet gennemført omfattende reformer i Østrig, Finland, Tyskland, Italien, Frankrig, 
Grækenland og Det Forenede Kongerige. Ifølge de fleste nationale fremskrivninger vil 
virkningerne af de demografiske udviklingstendenser (nemlig stigningen i forsørgerbyrden) i en 
lang række medlemsstater i vid udstrækning blive opvejet af reformer, der reducerer den 
antallet af personer, der har ret til pension, og pensionssatsen.4 Selv om udgiftsbegrænsning 
har været hovedformålet med reformerne, har de også haft til formål at gøre 
pensionssystemerne bedre egnede til at modstå demografiske ændringer, mere gennemsigtige i 
henseende til deres fordelingsmæssige virkninger og mindre forvridende i henseende til den 
enkeltes valgmuligheder. 
På trods af disse reformbestræbelser vil bevarelsen af det nuværende pensionssatsniveau og 
berettigelsesregler kræve en kraftig forhøjelse af de nationale bevillinger til pensionsordninger. 
Alternativt vil en stabilisering af pensionsudgifterne kræve, at der gennemføres yderligere 
omfattende reformer af pensionssatssniveauet og restriktioner i retten til pension. 
Opsummerende kan det siges, at selv om tilpasningen af de europæiske pensionssystemer til de 
nye demografiske udviklingsscenarier er undervejs, og reformerne mere og mere påvirker 
dynamikken i pensionsudgifterne, forudsætter de omfattende forventede ændringer i den demo­
grafiske struktur yderligere politiske initiativer. 
2. Pensionsforpligtelser 
'Pay-as-you-go'-pensionsordninger (PAYG) medfører, at der opstår ufinansierede forpligtelser. 
Under disse ordninger tilvejebringer hver generation midlerne til at betale for de ældre medbor­
geres pensioner og modtager selv senere pensioner, der er finansieret af yngre medborgere. På 
ethvert givet tidspunkt findes der altså et antal pensionister, som er berettiget til en pension 
resten af deres liv (og undertiden også deres ægtefælle, når denne bliver enke/enkemand), og 
et antal arbejdende borgere, som har ret til en pension i en nær eller fjern fremtid. 
1 Tabel B.6.1 
Offentlige pensionsforpligtelser: nutidsværdi af akkumulerede rettigheder 
Land 
B 
DK 
D1) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
USA 
Japan 
Canada Van Den Noord - Herd (1993, 1994) 
%af 1990-BNP 
Bruttoforpligtelser 
På 
pension 
54 
77 
94 
58 
42 
51 
42 Arbejds­
styrke 
103 
139 
148 
81 
70 
112 
71 lait 
157 
216 
242 
139 
113 
163 
113 Eksisterende 
aktiver 
23 
18 
8 Netto­
forpligtelser 
157 
216 
242 
139 
89 
144 
105 ABP (1993) 
% af 1990-BNP 
Bruttoforpligtelse 
r 
68 
69 
122 
118 
109 
69 
54 
107 
138 
137 
96 
42 IMF (1996) 
% af 1995-
BNP 
221 
265 
357 
117 
108 
166 
94 
11 Vesttyskland i Van Den Noord-Herd (1993,1994) og ABP (1993). 
Kilder: Kuné J. B. - Petit W. F. M. - Pinxt A. J. H., "The Hidden Liabilities of Basic Pension Systems in the European 
Community", CEPS-arbejdsdokument, nr. 80, november 1993. Van den Noord P. - Herd R. "Pension liabilities in the seven 
major economies", OECD, arbejdspapirer fra økonomisk afdeling, nr. 142, 1993,. Van den Noord P. - Herd R., "Estimating 
pension liabilities: A methodological framework", OECD, Economic Studies, nr. 23, 1994., s. 131-166. IMF, Aging 
Populations and the Fiscal Consequences of Public Pension Schemes, 1996. 
Henholdsvis forholdet mellem antallet af pensioner og antallet af ældre og forholdet mellem gennemsnits-
pensionen og gennemsnitslønnen. 
87 
I de senere år er der blevet gennemført en række undersøgelser, som vurderer omfanget af 
forpligtelserne under PAYG-ordningerne. Tabel 1 viser en række skøn over de akkumulerede 
pensionsforpligtelser, som repræsenterer nutidsværdien af pensioner, som skal betales i frem­
tiden på basis af akkumulerede rettigheder.5 Der er store variationer i skønnene, og landenes 
rangorden skifter. 
Relevansen af pensionsforpligtelser - Skøn over pensionsforpligtelseme er et nyttigt supplement 
til de konventionelle gælds- og underskudsmålemetoder. 
a) De giver et mål for, hvad det koster at opsige PAY^G-pensionsordninger, hvis man fuldt ud 
respekterer de nugældende pensionsbeløbsregler. 
b) De bibringer en klarere forståelse for finanspolitikkens virkninger (fordi de repræsenterer en 
relevant del af husholdningernes aktiver, har pensionsrettigheder betydning for forbruget og 
opsparingsbeslutninger). 
c) De er nyttige som et mål for størrelsen af underskud på akkumulerende basis; skønnene 
for visse lande viser, at gennem de seneste par årtier har de akkumulerede underskud 
været meget større end de konventionelle 'cash flow'-underskud. 
Forholdet mellem de akkumulerede pensionsforpligtelser og BNP er dog ikke en indikator for 
pensionsordningers fortsatte muligheder for at opretholdes. En høj andel af forpligtelser i forhold 
til BNP betyder ikke nødvendigvis, at PAYG-pensionsordningeme er i uligevægt. Det betyder 
heller ikke, at der vil opstå uligevægt i fremtiden. Enhver vurdering af, om pensionsordninger 
fortsat kan opretholdes, og hvor stort et pres de øver på statsfinanserne, kræver skøn over, hvor 
store ressourcer der står til rådighed til betaling af de akkumulerede pensioner, dvs. om 
udviklingen i beskæftigelsen og indkomsten pr, indbyggen Spørgsmålet om pensionsordningers 
fortsatte beståen skal vurderes i sammenhæng med andre indikatorer, f.eks. pensionsudgifterne 
set i forhold til BNP og størrelsen af pensionsbidraget, som sikrer, at pensionsordningerne er i 
likviditetsmæssig balance. 
Pensionsforpligtelser og den offentlige gæld - Akkumulerede pensionsrettigheder afviger på 
mange måder fra den konventionelle offentlige gæld, og der er praktiske såvel som teoretiske 
grunde til, at akkumulerede pensionsrettigheder ikke medregnes i underskuddet og den gælds-
statistik, der benyttes ved udformningen og vurderingen af den løbende finanspolitik. 
i) Mens den konventionelle offentlige gæld kan måles nøjagtigt og entydigt på ethvert givet 
tidspunkt, er pensionsforpligtelser behæftet med usikkerhed og afhænger af de specifikke 
antagelser, der ligger til grund for en lang række faktorer, f.eks. levetidsforventningen, pris- og 
lønudviklingen o.a. Beregninger af nutidsværdi er uhyre følsomme over for ændringer i 
antagelserne. 
ii) Pensionsrettigheder er ikke nedfældet i formelle kontrakter. Debitor kan ændre både 
forfaldsplanen for betalinger og deres størrelse, Igennem de senere år har reformerne i adskillige 
lande i pensionsbeløbsregleme medført en væsentlig reduktion af de fremtidige 
pensionsrettigheder for de nuværende arbejdstagere og pensionister. Hvis pensionsrettigheder 
fik status af finansielle forpligtelser, kunne dette bremse yderligere reformer. 
iii) Mens statsobligationer normalt kan erhverves frit på markedet af enkeltpersoner og 
virksomheder, er erhvervelsen af pensionsrettigheder normalt obligatorisk. Dette betyder, at en 
stor pensionsgæld ikke er ensbetydende med et direkte pres på kapitalmarkederne. Det betyder 
også, at gælden automatisk fornys. Hvis pensionsforpligtelser således blev medregnet i gælden 
og underskuddet, ville den offentlige sektors pres på kapitalmarkederne blive tilsløret. 
iv) Pensionsrettigheder kan ikke omsættes- Dette betyder, at ændringer i det relative afkast og den 
relative risiko i forbindelse med pensionsrettigheder set i forhold til andre aktiver ikke har nogen 
indvirkning på kapitalmarkederne. Uomsætteligheden betyder endvidere, at rettigheder til 
sociale ydelser kan ændres selektivt under hensyntagen til enkeltstående karakteristika (f.eks. 
indkomsten og demografiske forhold). 
Hvis akkumulerede pensionsrettigheder skulle medregnes i definitionen af den offentlige gæld, 
skulle der foretages en tilsvarende ændring i underskudsdefinitionen. Pensionsbidrag ville i så 
fald blive et lån til den offentlige sektor, og pensioner ville dels blive betragtet som en tilbage­
betaling af et lån og dels som en implicit rentebetaling. 
De forskellige definitioner af pensionsforpligtelser og deres rolle i vurderingen af finanspolitikken er 
behandlet i I). KRANI'O, 1995; "Pension Liabilities - Their Use and Misuse in the Assessment of Fiscal 
Policies", Economic Papers, Kuropa-Kommissionen, nr. NO. 
IIvis man gar over fra et PAYG-system til et finansieret system, og alle nye bidrag indbetales i det nye 
system, er de akkumulerede rettigheder et mål for, hvor store udgifter der skal finansieres af skatteprovenuet. 
88 
4. VALUTAKURSSTABILITET OG RENTEKONVERGENS I EU 
4.1. Oversigt 
Rente- og valutakursudviklingen i EU-landene i 1996 blev påvirket af to hovedfaktorer: 
(i) en generel - om end ujævn - stigning i den amerikanske dollar og (ii) en større 
optimisme på finansmarkederne med hensyn til udsigterne for ØMU. Begge faktorer 
afspejledes i stabile valutakurser og konvergerende rentesatser. De monetære vilkår i EU 
lempedes generelt, i overensstemmelse med konjunkturerne og de øgede bestræbelser på 
at opnå budgetkonsolidering i mange medlemsstater forud for iværksættelsen af ØMU den 
1. januar 1999. 
Den stærkere amerikanske dollar skyldtes hovedsagelig den amerikanske økonomis rela­
tive styrke. Markedets følsomhed over for en eventuel økonomisk nedgang og følgerne for 
pengepolitikken bidrog imidlertid til en ujævn stigning. Efterhånden som dollaren steg, 
stod DEM svagere i forhold til de fleste andre EU-valutaer, hvorved der blev mulighed for 
en indsnævring af det korte rentespænd over for Tyskland. 
Det generelle fald i DEM i forhold til andre EU-valutaer afspejlede ligeledes stemningen 
på finansmarkederne med hensyn til udsigterne for ØMU. ØMU-optimismen skyldtes en 
styrkelse af den politiske støtte til projektet i hele EU, som kom til udtryk i de tekniske 
forberedelser til overgangen til euroen og en styrket indsats for at tilpasse budgetterne i 
mange medlemsstater. Efterhånden som der opstod større tillid til, at et stort antal 
medlemsstater vil deltage i den fælles valuta lige fra begyndelsen, styrkedes konvergensen 
i de korte og lange rentesatser i retning mod niveauet i medlemsstaterne med de laveste 
afkast. 
På baggrund af den generelle forbedring af de monetære vilkår og den virkning, som 
budgetkonsolideringen har haft med hensyn til at sænke de lange rentesatser, har det 
makroøkonomiske policy-mix i højere grad understøttet den økonomiske vækst. Den mere 
aggressive holdning til budgetkonsolidering giver mulighed for en "god cirkel" med 
faldende rentesatser, som støtter den økonomiske vækst, og større tillid til bestræbelserne 
på budgettilpasninger, efterhånden som økonomien styrkes. En vellykket budgetkonsoli­
dering er selvfølgelig af afgørende betydning, når det drejer sig om at fastholde denne 
udvikling, og det er absolut nødvendigt, at budgetmålene realiseres, hvis den øjeblikkelige 
positive tendens skal bevares. 
89 
4.2. Ujævn stigning i den amerikanske dollar 
Opsving på det amerikanske obligationsmarked satte på et tidligt tidspunkt skub i 
dollaren 
I kølvandet på en pengepolitisk lempelse i Tyskland den 14. december 1995 indledte dol­
laren året med en stigende tendens over for DEM. I begyndelsen af februar lå kursen 
mellem DEM og USD tæt på 1,49; dette betød en stigning på ca. 3,5% siden årets 
begyndelse og på ca. 7% fra lavpunktet 1,39 DEM, der blev noteret i oktober 1995. 
Dollaren vandt i mere beskedent omfang terræn over for den japanske yen i første del af 
1996, efter at være steget voldsomt i de sidste uger af 1995 som følge af dystre udsigter 
for den japanske økonomi. 
Efterspørgslen efter dollar i årets første uger blev styrket af et opsving på de amerikanske 
finansmarkeder. Med dæmpede inflationsforventninger som følge af en forholdsvis beske­
den ekspansion i den amerikanske økonomi foruddiskonterede obligations- og aktie­
priserne en fortsættelse af en akkommoderende pengepolitik. Markedsforventningerne 
blev underbygget den 31. januar, da de amerikanske pengemarkedssatser - som havde 
været støt faldende i hele 1995 - igen blev sænket af Federal Reserve; dette skulle 
imidlertid blive den eneste pengepolitiske lempelse fra Federal Reserves side i 1996. 
Bortset fra disse faktorer blev aktiviteten på de amerikanske finansmarkeder også 
understøttet af en fortsat japansk kapitaltilstrømning som reaktion på de forholdsvis høje 
afkast. 
Dollaren understøttet af en stærkere økonomi, mens obligationsmarkedet falder 
I midten af februar så det ud til, at udsigterne for den amerikanske økonomi var bedret 
betydeligt. Finansmarkedernes forventninger til inflationen blev opjusteret, og udsigterne 
til, at Federal Reserve skulle foretage en yderligere pengepolitisk lempelse, svandt bort. 
De amerikanske pengemarkedssatser steg, og de langfristede satser gik ligeledes i vejret, 
efterhånden som stemningen på obligationsmarkedet forværredes. Selv om dollaren 
mistede støtte på obligationsmarkedet, styrkedes den yderligere over for både DEM og 
yen, efterhånden som markederne nu begyndte at tage forskud på en nært forestående 
pengepolitisk stramning fra Federal Reserves side samtidig med en pengepolitisk lempelse 
fra Bundesbanks side. Kursen mellem DEM og USD steg til ca. 1,55 i begyndelsen af maj 
og holdt sig omkring 1,53 i slutningen af andet kvartal; dette betød en stigning på over 6% 
i årets første halvdel. I mellemtiden lå kursen mellem JPY og USD i slutningen af andet 
kvartal over 109, svarende til en stigning på over 5% i årets første halvdel. 
90 
Figur 25 
80 Vekselkurser for USD 
Januar 1995= 100 
i. i i L. 
1995 
KHde: Kommissionens tjenestegrene. 1996 
Aktiesalg udløser midlertidigt omslag i dollarens stigning 
Stigningen i dollaren blev afbrudt i begyndelsen af årets tredje kvartal. En pludselig 
forværring i stemningen omkring den amerikanske valuta blev udløst af et voldsomt 
enkeltstående fald i de amerikanske aktiepriser i juli, selv om det amerikanske obligations­
marked var forholdsvis upåvirket. Efterspørgslen efter dollar blev yderligere undermineret 
af blandede signaler om den amerikanske økonomis styrke, og fordi der på markedet 
bredte sig en opfattelse af, at rentesvingningerne i Tyskland havde nået bunden efter en 
sænkning af Bundesbanks centrale interventionssatser i april. Spekulationer omkring en 
eventuel pengepolitisk stramning i Japan trykkede endvidere dollaren, idet kursen mellem 
DEM og USD gik ned under 1,48, og kursen mellem JPY og USD faldt til 108 i 
slutningen af august. Denne svækkelse var imidlertid kortvarig, og dollaren genvandt 
derefter en stor del af sit tab, da der igen var udsigt til en omfattende ekspansion i den 
amerikanske økonomi. Da markedets forventninger til en forestående pengepolitisk 
stramning i USA var fuldt genoplivet, sluttede kursen mellem DEM og USD tredje kvartal 
tæt på 1,54 - også som følge af en generel styrkelse af de øvrige EU-valutaer i forhold til 
DEM - mens kursen mellem JPY og USD sluttede kvartalet på omkring 111,6. 
Dollaren står stærkt ved årets udgang til trods for usikkerhed omkring den amerikanske 
okonomi 
Dollaren konsoliderede sine gevinster i forhold til yen i fjerde kvartal, mens den japanske 
økonomi fortsat skuffede markederne. Kursen mellem JPY og USD sluttede året på 
116,1, hvilket er en stigning på ca. 11,5% i forhold til niveauet den 1. januar. Over for 
91 
DEM fulgte dollaren en mere ustabil tendens, idet markederne fortsat var særdeles 
følsomme over for udsigterne for den amerikanske økonomi og over for virkningerne af en 
række officielle kommentarer til styringen af pengepolitikken i USA og Tyskland. Fra 
midten af oktober svækkedes dollaren over for DEM bl.a. som følge af en fornyet vurde­
ring af den forventede styrke i den amerikanske økonomi og en opfattelse af, at de euro­
pæiske økonomier havde passeret bunden. I slutningen af november opstod der imidlertid 
igen tvivl om farten i opsvinget i Europa, og kursen mellem DEM og USD steg voldsomt 
som følge af markedets spekulationer om endnu en pengepolitisk lempelse i Tyskland. Til 
trods for en midlertidig nedadgående bevægelse i forbindelse med endnu et stort salg af 
amerikanske aktier i begyndelsen af december sluttede kursen mellem DEM og USD året 
på omkring 1,55, en stigning på næsten 8% i forhold til 1. januar. I nominel effektiv kurs 
steg dollaren med ca. 4%23 i 1996. 
4.3. Stigende dollar og ØMU-optimisme fremmer monetær stabilitet i EU 
4.3.1. Stærk dollar afspejles i valutakursbevægelserne indenfor EU 
Stigningen i den amerikanske dollar i løbet af 1996 bidrog til en generel lempelse af de 
monetære vilkår i EU. Dollarens styrke over for DEM afspejledes i andre EU-valutaer, 
navnlig i lande med "høje afkast". Ved årets udgang havde faldet i DEM i forhold til de 
øvrige EU-valutaer stort set vendt den nominelle effektive opskrivning, der var resultatet 
af valutakursuroen i foråret 1995. 
Af hensyn til præsentationen er det praktisk at skelne mellem medlemsstaternes valutaer 
ud fra, hvorvidt de deltager eller ikke deltager i ERM. Udviklingen i valutakurserne i 
ERM-landene, som bevægede sig betydeligt i forhold til DEM, er illustreret i figur 26. 
Den italienske lire24 (+11%), som havde et højt afkast, og den portugisiske escudo 
(+3,3%) oplevede en betydelig stigning sammen med det irske pund (+13,3%), som fulgte 
sterling. Den franske franc (1,3%) nød også godt af DEM's generelt svagere stilling, til 
trods for et pludseligt salgspres i forbindelse med politisk uro i august. De resterende 
ERM-valutaer25 var enten stabile eller marginalt svagere over for DEM i løbet af året. 
2•' Over for 23 industrilande. 
24 Genindtrådte i ERM den 25. november 19%. 
25 Herunder den finske mark, som trådte ind i ERM den 14. oktober 1996. 
92 
Figur 26 
110 
$0 Valutakurser: DEM overfor ERM-valutaer 
Januar 1995 «100 
DEM nominel effektiv kurs' 
,) ilm.il In.mii. 
1995 
* I forhold til 2$ industrilande. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 1996 
De systemiske betingelser i ERM forbedredes stort set i 1996. Spredningen mellem de 
stærkeste og svageste valutaer i systemet - som allerede var reduceret i slutningen af 1995 
- indsnævredes gradvis i størstedelen af de første tre kvartaler. Spredningen faldt fra 
ca. 5,6% (Spanien over for Irland) i begyndelsen af januar til et lavpunkt på ca. 2.0% 
(Irland over for Frankrig) den 27. september, men udvidedes igen til ca. 2,3% (Irland over 
for Frankrig) den 30. september. Mens det store flertal af ERM-valutaer forblev inden for 
eller nær ved deres tidligere snævre udsvingsmargener i fjerde kvartal, førte en konstant 
stigning i det irske pund til, at spredningen udvidedes til et toppunkt, der lå betydeligt 
over 9%, inden den endte året på 8,9% (Irland over for Frankrig). Spredningens størrelse 
afspejlede det irske punds styrke snarere end svagheden i den franske franc, som stadig lå 
forholdsvis tæt på sin centralkurs i forhold til DEM, selv om den lå i bunden af systemet. 
En fortsat stigning i det irske pund inden for systemet kunne give anledning til et politisk 
Figur 27 
115 
110 
105 
100 
95 
90 
85 Valutakurser: DEM over for ikke-ERM-valutaer 
Januar 1995 » 100 
DEM nominel effektiv kurs* 
\ Sverige 
1996 
forhold til 23 industrilande; 
Kild* Kommissionens tjenestegrene. 1996 
-"-••rt"-"-—-"""""-" t ••• • r •• -il •••• "if l""i II' '"Il 'Il f ""•••>•«-••*»"••*"- w—mw 
93 
dilemma for de nationale myndigheder; den irske økonomi har haft fart på i de seneste år, 
og behovet for en yderligere pengepolitisk stramning - som indebærer en yderligere 
udvidelse af spredningen - kan ikke udelukkes. Som helhed indsnævredes spredningerne 
inden for ERM imidlertid, således at de fleste deltagende valutaer - herunder den finske 
mark og den italienske lire, som ikke deltog hele året - sluttede året meget tæt på eller 
inden for de tidligere snævre udsvingsgrænser på +/-2,25%. 
Ikke-ERM-valutaerne - som har et højt afkast og er forholdsvis dollar-følsomme - steg 
også i forhold til DEM. Den traditionelle forbindelse mellem bevægelser i sterling og 
dollar, som blev styrket ved udsigten til et vedvarende opsving i den nationale økonomi, 
satte skub i den britiske valuta (+18,2%), mens den svenske krone (+3,5%) og den græske 
drakme (+3,7%) ligeledes noterede solide gevinster i årets løb. 
4.3.2. Stigning i andre FA 1-valutaer i forhold til Db24 ledsaget af konvergens i de 
korte rentesatser 
Den generelle stigning i andre EU-valutaer over for DEM var ledsaget af en betydelig ind­
snævring i det korte rentespænd i forhold til Tyskland. De korte tyske satser faldt en 
smule i årets løb, idet tremåneders pengemarkedssatsen faldt med ca. 65 basispoint til 
3,l%o i årets løb i takt med den pengepolitiske udvikling. Som anført i figur 28 sænkedes 
Bundesbanks centrale diskontosats og Lombard-sats begge med 50 basispoint til hen­
holdsvis 2,5%o og 4,5%) den 19. april; udviklingen i faldet i de tyske pengemarkedssatser 
blev imidlertid dikteret af en fast repo-rente på 3,3% mellem den 1. februar og 22. august, 
inden den blev sænket til et fast niveau på 3% indtil årets udgang. Den forholdsvis mode­
rate fart i Bundesbanks pengepolitiske lempelse afspejlede de høje vækstrater i landets 
pengeforsyning (M3), som voksede med en månedlig sats, der lå over de tilstræbte 4%-
7%26 over hele året, og som faldt fra et toppunkt på 12,8% i februar til 8% i november. 
Figur 28 Korte rentesatser i Tyskland 
Lombard 
eCOOQOOMPOOQOOPOMKIOQOOPPQCPOPOl 
Diskonto X 
:' ' -if99Si;;"::-..:i;;i 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene; X 
X Repo 
1996 
!<v I forhold til den månedlige vækstrate i fjerde kvartal 1995. 
94 
Figur 29 Korte rentespænd i ERM-medlemsstaterne* 
1995 
* Forsket pà 3-màneders pengemarkedssats i forhold til Tyskland. 
Kilde; Komm/ss/bnens Øe/iasfeure/ie. 1996 
Faldet i de korte rentesatser var mere udtalt i andre medlemsstater, hvilket i de fleste 
tilfælde afspejlede en mere omfattende lempelse af pengepolitikken end i Tyskland. I løbet 
af året faldt det gennemsnitlige spænd - blandt alle de øvrige medlemsstater27 - på tremå­
neders pengemarkedssatser i forhold til Tyskland fra ca. 230 basispoint til ca. 145 basis­
point. Der var imidlertid stor forskel mellem medlemsstaterne. Figur 29 viser, at faldet i de 
korte satser blandt ERM-medlemsstaterne var mest slående i Italien, Spanien og Portugal, 
hvor spændet på den tremåneders pengemarkedssats faldt fra henholdsvis 650 basispoint 
til ca. 420 basispoint, fra 550 basispoint til ca. 325 basispoint og fra ca. 500 basispoint til 
ca. 335 basispoint. Budgetkonsolidering og andre tiltag, der har hjulpet med at nedbringe 
inflationen, har gjort det muligt for centralbankerne at nedsætte rentesatserne. I Frankrig 
faldt spændet fra ca. 120 basispoint til ca. 30 basispoint. Irland, hvor spændet udvidedes 
fra ca. 170 basispoint til ca. 280 basispoint, var en bemærkelsesværdig undtagelse fra den 
konvergerende tendens blandt ERM-medlemsstaterne. 
Blandt ikke-ERM-medlemsstaterne udvidedes spændet på den tremåneders penge­
markedssats i Det Forenede Kongerige i forhold til Tyskland fra ca. 280 basispoint til ca. 
340 basispoint. Det Forenede Kongerige var undtagelsen fra en tendens til indsnævring af 
de korte rentespænd blandt disse medlemsstater. Indsnævringen var særlig udtalt i Sve­
rige, hvor spændet på den tremåneders pengemarkedssats faldt fra ca. 485 basispoint til 
ca. 90 basispoint. Det svenske resultat afspejlede en særlig aggressiv pengepolitisk lem­
pelse fra Riksbanks side i begyndelsen af året, omfattende en lang række reduktioner i den 
centrale repo-rente. 
27 Undtagen Luxembourg og Grækenland. 
95 
4.3.3. De lange rentesatser konvergerer ligeledes - godt hjulpet af ØMU-optimisme 
I lighed med de korte satser konvergerede obligationsafkastene i høj grad hen imod det 
tyske niveau i de øvrige medlemsstater. Dette fænomen var igen forholdsvis iøjnefaldende 
blandt medlemsstater med høje afkast. Figur 30 viser, at de tyske lange satser bevægede 
sig moderat opad i årets første halvdel i takt med en tilsvarende (men mere udtalt) tendens 
i USA. Stigningen i de amerikanske afkast begyndte med tilbageslaget på obligations­
markedet i begyndelsen af februar og blev stort set fastholdt indtil begyndelsen af 
september, da afkastene begyndte at falde som reaktion på ændrede forventninger til en 
pengepolitisk stramning fra Federal Reserves side. De tyske niveauer havde ligget over de 
tilsvarende amerikanske niveauer siden begyndelsen af 1995, men i midten af april blev 
den positive forskel negativ, hvilket afspejlede en delvis afkobling mellem det amerikanske 
og tyske obligationsmarked. Den negative forskel blev større i de efterfølgende måneder, 
og afkastet på den tiårige toneangivende obligation i Tyskland sluttede året ca. 15 basis­
point lavere end niveauet den 1. januar (det tilsvarende amerikanske afkast lå ca. 
70 basispoint højere i samme periode). 
Figur 30 
Lange rentesatser j Tyskland 09 USA* 
1995 
* Afkast på 10-årig toneangivende obligation. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. mm:. 
Udviklingen i obligationsafkastene varierede i de øvrige medlemsstater. Den gennem­
snitlige forskel - blandt alle øvrige medlemsstater28 - i afkastet på tiårige toneangivende 
obligationer i forhold til Tyskland faldt fra ca. 160 basispoint i begyndelsen af januar til ca. 
65 basispoint i slutningen af december. Som vist i figur 31 afspejlede denne nedgang 
hovedsagelig et stærkt fald i forskellene i afkast i Italien (fra ca. 445 til ca. 
165 basispoint), i Spanien (fra ca. 360 til ca. 105 basispoint) og i Portugal (fra ca. 375 til 
ca. 115 basispoint). I hvert enkelt tilfælde afspejlede faldet i afkast en reduktion af infla 
2X Undtagen Luxembourg og Grækenland. 
96 
tionsforventningerne og en stærkere valutakurs over for DEM. Blandt ikke-ERM-med-
lemsstaterne udvidedes spændet i Det Forenede Kongerige i årets første ni måneder mar­
ginalt som følge af stigende forventninger til, at landets pengepolitik ville blive strammet i 
betragtning af den britiske økonomis stærke konjunkturmæssige stilling i forhold til andre 
medlemsstaters økonomier (jf. figur 32). 
Figur 31 Lange rentespænd mellem 
ERM-medlemsstater* 
Italien 
1995 1996 
* Forskelle i afkast pâ 10-årige toneangivende obligationer l forhold til Tyskland. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Konvergensen i de lange rentesatser i retning mod det tyske niveau tog stærkt til i årets 
sidste kvartal. Inflationspresset forblev dæmpet i det meste af EU. I Italien, Spanien og 
Portugal, men også til en vis grad i Grækenland, førte en anti-inflationær politik sammen 
med budgetkonsolidering til et fald i inflationen og en stabilisering af forventningerne til 
lavere inflation. Som det fremgår af figur 30 bevægede de lange tyske satser sig nedad i 
sidste kvartal - endnu en gang hjulpet af den amerikanske udvikling - men faldet i andre 
lange satser i EU var mere dramatisk. Udviklingen i årets sidste kvartal betød, at alle 
afkast på tiårige obligationer i EU lå inden for 200 basispoint fra de tilsvarende tyske 
afkast for første gang siden kapitalliberaliseringen blev gennemført i EU. 
Figur 32 Lange rentespænd mellem 
Ikke-ERM-medlemsstater* 
1995 1996 
* Forskelle i afkast på 10-årige toneangivende obligationer i forhold til Tysktand. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
.•.^.u^^^..-^-—.^.^•.•~.-~-.-~. 
97 
4.4. ØMU-udsigterne bekræftet på ECU-markedet og i terminssatserne 
Til trods for konvergensen i de lange rentesatser var der fortsat store (om end reducerede) 
forskelle i forhold til Tyskland i mange medlemsstater i de første tre kvartaler af 1996. 
Endvidere blev en betydelig negativ forskel mellem den teoretiske vekselkurs og den 
tilsvarende officielle kurs på ECU-markedet fortolket som udtryk for, at markederne 
fortsat var tilbageholdende med hensyn til ØMU. Dette blev bekræftet af forskellene i 
terminssatserne, som foruddiskonterede betydelige valutakursbevægelser i mange EU-
valutaer og ECU'en langt ud over det planlagte starttidspunkt for ØMU. 
Fra september skete der en markant forbedring i markedets holdning til ØMU og i udsig­
terne til, at et stort antal lande ville deltage i euro-zonen fra begyndelsen. Markedets mere 
positive syn på ØMU var et samlet resultat af flere faktorer. For det første var der tegn på 
stor politisk tilslutning til projektet, således som det kom til udtryk i den aftale om 
stabilitets- og vækstpagten, om en ny valutakursmekanisme og om de retlige rammer for 
euroen, der blev indgået i midten af december. For det andet lysnede udsigterne til vækst i 
EU's økonomi i 1997 betydeligt. Endelig blev de budgetmæssige tilpasningsbestræbelser 
styrket i de fleste medlemsstater med henblik på opfyldelse af de relevante Maastricht­
kriterier. Markedets mere positive holdning til ØMU blev hurtigt den vigtigste drivkraft 
bag konvergensen i de lange rentesatser i retning mod det (faldende) tyske niveau. Faldet i 
de tyske lange rentesatser samtidig med stigende ØMU-optimisme synes at bekræfte, at 
der ikke er nogen ØMU-specifik risikopræmie på tyske obligationer. Det hurtige fald i 
forskellene mellem de medlemsstater, der har høje afkast, er endvidere blevet fortolket 
som et tydeligt tegn på, at det finansielle marked i stigende grad tror på, at et stort antal 
lande vil deltage i euroen lige fra begyndelsen af ØMU. 
Figur 33 
60 
400 : basispoint Valutakurs- og renteforskel mellem teoretisk ECU øg 
markeds-ECU 
0 ; : ! "<»lwt^ll<Uiu<l»<*'Hliii'""niiiMliM|ii 
Jan Feb Mar Apr Maj Juni Juli Aug 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Sep Okt NOV dec 
i imrrainiiraiir* 
98 
Endnu et tegn på den voksende tillid til ØMU i årets sidste kvartal var ECU-markedets 
resultater. Selv om omsætningen forblev beskeden, viser figur 33, at risikopræmierne med 
hensyn til vekselkursen faldt i løbet af 1996, navnlig i fjerde kvartal. Mens forskellen 
mellem ECU'ens teoretiske værdi og markedsværdien udgjorde 300 basispoint i begyn­
delsen af året, var den faldet til omkring 86 basispoint ved årets slutning. Samtidig 
forsvandt i realiteten rentesatsspredningen, som havde været lav igennem hele året. 
Endelig kunne den voksende tillid til ØMU-projektet konstateres i bevægelserne i termins­
satserne for alle medlemsstaternes valutaer. Terminssatserne på kontrakter med afreg-
ningsdato efter oprettelsen af ØMU den 1.1.1999 skulle være de samme for alle valutaer, 
der forventes at deltage i euro-zonen fra starten. En stor divergens i disse terminssatser i 
en medlemsstat kan betragtes som tegn på en "troværdighedskløft" med hensyn til landets 
deltagelse i euro-zonen. Tabel 27 viser forskellen i forhold til Tyskland (som antages at 
være sikker deltager i euro-zonen) i femårs terminssatser på femårige lån for et udsnit af 
medlemsstater, for hvilke der foreligger data. 
Terminssatserne er udledt af 
anslåede afkastkurver for 
nulkuponobligationer i de 
relevante medlemsstater29. Det 
fremgår tydeligt af tabellen, at de 
relevante terminssatser for kerne­
valutaerne har været ret 
konvergente i nogen tid, men der 
har været tale om en betydelig 
divergens i terminssatserne for de 
øvrige valutaer. Ligesom med 
udviklingen på spotmarkederne er 
denne divergens imidlertid 
snævret mere og mere ind siden 
årets begyndelse og især i sidste kvartal. Forskellen i ECU-terminssatsen først på året blev 
opfattet som tegn på markedets skepsis over for ØMU-projektet i sig selv, men denne 
forskel var stort set forsvundet ved årets slutning. Endvidere bekræfter konvergensen i 
terminssatserne på de forskellige EU-valutaer, at finansmarkedet i stigende grad tror på, at 
et stort antal medlemsstater vil deltage i euro-zonen lige fra starten på tredje fase af ØMU. Tabel 27 
Femårs terminssats på femårige lån 
Forskel i forhold til Tyskland i basispoint 
Dato 
B 
E 
FIN 
F 
I 
NL 
A 
S 
UK 
ECU Jan.-
mar. 
1996 
45 
239 
-6 
-7 
183 
94 
57 Juli 
1996 
43 
184 
-7 
198 
-5 
2 
123 
-Okt. 
1996 
-2 
83 
62 
-24 
-4 
-4 
2 
96 
79 
4 Dec. 
1996 
-7 
21 
43 
-31 
42 
-10 
-5 
59 
82 
10 
29 Overslag over afkastkurver for nulkuponobligationer er ikke nøjagtige, og de afledte terminssatser 
kan derfor være forbundet med målefejl. 
99 
4.5. En lempelse af de monetære vilkår sørger sammen med en budget­
konsolidering for en afbalancering af det makroøkonomiske policy-mix 
4.5.1. De monetære vilkår er lempet i løbet af året 
Den amerikanske dollars styrke og det generelle fald i den korte rente igennem det meste 
af 1996 medførte en lettelse i de monetære vilkår i EU. Figur 34 viser bevægelsen i 
indekset for de monetære vilkår, MCI30 (som omfatter bevægelserne i den korte rente og 
valutakurserne og viser den samlede ændring i de monetære vilkår inden for en økonomi), 
for de større medlemsstaters vedkommende. Bevægelsen i MCI for Tyskland og Frankrig 
antyder, at der er sket en væsentlig lempelse af de monetære vilkår i 1996 i forhold til 
1995. Der konstateredes en lignende tendens i MCI for de fleste af de øvrige ERM-lande. 
Figur 34 Indeks for de monetære vilkår - MCI* 
20 
1& 
10 ; Ændring llorholdtll 1990 : 
1992 1993 1994 1995 
* V«gtet gennemsnit af ændringer i reelle tremåneders rentesatser og ændringer i den 
effektive valutakurs i forhold til referenceåret (1990). Et positivt (negativt) tal viser en 
stramning (lempelse) af de monetære vilkår. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 1996 
M) MCI udtrykker ændringer i indenlandske monetære vilkår i forhold til cn forud fastsal grundperiode 
med hensyn til et vægtet gennemsnit af udviklingen i den korte rente og udviklingen i den effektive 
valutakurs. MCTs egnethed som et redskab til cn lobende analyse ligger i, at det sammenfatter den 
(begrænsende eller ekspanderende) virkning af bevægelser i de vigtigste redskaber, hvormed 
pengepolitikken overføres til økonomien: renten og valutakursen. En stigning i den nominelle korte 
rente - medforende cn initial stigning i realrenterne som følge af langsomme pristilpasninger -
resulterer i et fald i de reale pengebalancer og reducerer således efterspørgslen i økonomien. På 
samme måde fører en stigning i den nominelle valutakurs - svarende til en reel stigning på kort sigt -
til en reduktion i ncttoeksporten og har således en begrænsende virkning på efterspørgslen i 
okonomicn. Det modsatte gælder naturligvis i tilfælde af en reduktion i de korte rentesatser og et fald 
i valutakursen. Bevægelser i MCI bør derfor afspejle bevægelser i output-væksten i bred forstand. 
Valget af gnmdpcriodc for MCI er vilkårligt, således at indeksets absolutte niveau ikke i sig selv er 
betydende, og de variabler, der indgår deri, kan udtrykkes i enten løbende eller faste priser. Den 
relative vægtning af de to variabler udledes som forholdet mellem det reelle outputs elasticitel med 
hensyn til den korte rente og BNPs elasticitet med hensyn til valutakursen. 
100 
På den anden side viser bevægelsen i MCI en stramning i de monetære vilkår i Italien 
(hvor valutakursen steg) og i Det Forenede Kongerige (hvor både den korte rente og 
valutakursen steg i løbet af året). 
Figur 35 Afkastkurver I større medlemsstater4 
1995 1996 
* Forsket mellem afkast pà 10-ârlg obligation ogS-mâneders pengemarkedssatser. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Mulighederne for en yderligere pengepolitisk lempelse i de fleste af medlemsstaterne 
afhænger af udviklingen i den lange rente. Mens den positive inflationsudvikling 
afspejledes i et generelt fald i obligationsafkastene i EU, skete faldet i afkast i mange 
medlemsstater noget langsommere end faldet i den korte rente. Den pengepolitiske 
lempelse i Fællesskabet i en stor del af året afspejledes i en fladere rentestruktur som 
illustreret for de større medlemsstaters vedkommende i figur 35. 'Trægheden" i 
obligationsafkastene i EU denne periode skyldtes ikke latente inflationspres, men det 
forhold, at det ikke lykkedes at afkoble afkastene i EU fuldstændig fra de tilsvarende 
afkast i USA. De amerikanske afkast fulgte en stigende tendens i en stor del af året, fordi 
markedet forventede, at Federal Reserve ville foretage en pengepolitisk stramning. 
Figuren viser imidlertid også en markant udfladning af afkastkurverne i EU (undtagen for 
Italien) i fjerde kvartal, samtidig med at de tyske afkast gik ned og ØMU-optimismen 
begunstigede konvergensen i den lange rente i EU. 
101 
4.5.2. Monetær lempelse giver mulighed for fortsat budgetkonsolidering 
Mange medlemsstater har udnyttet de bedre vækstudsigter som følge af lempeligere 
monetære vilkår til at afbalancere det makroøkonomiske policy-mix ved at intensivere 
budgetkonsolideringen. Tilliden til budgetkonsolideringsbestræbelserne - og til, at der vil 
blive gjort en større indsats for at fastholde og intensivere disse bestræbelser fremover -
blev i høj grad styrket ved udsigterne til bedre økonomiske resultater. Tilliden til budget­
tilpasningsbestræbelserne i de fleste medlemsstater var den afgørende faktor bag faldet i 
den lange rente i tilknytning til ØMU-optimismen på de finansielle markeder hen imod 
årets slutning. Det makroøkonomiske policy-mix er nu mere vækstorienteret. 
For mange medlemsstaters vedkommende giver den mere aggressive holdning til budget-
konsolideringen mulighed for en "god cirkel" med faldende rentesatser, som støtter den 
økonomiske vækst, og større tillid til budgettilpasningsbestræbelserne, efterhånden som 
økonomien styrkes. En vellykket budgetkonsolidering er naturligvis af afgørende 
betydning, når det drejer sig om at fastholde denne udvikling, og det er absolut nødven­
digt, at budgetmålene realiseres, hvis det skal lykkes at bevare den nuværende positive 
tendens. 
102 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 27 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 17 
Katalognummer : CB-CO-97-026-DA-C 
ISBN 92-78-15231-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg