Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne« (97/C 206/21)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 11. juli 1996 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om »Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Thomas Etty til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. april 1997 med et flertal af stemmer for, 1 imod og 3 hverken for eller imod.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 345. plenarforsamling af 23. og 24. april 1997, mødet den 24. april 1997, med 89 stemmer for, 10 imod og 14 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

Hovedformålet med nærværende udtalelse er at tilkendegive, hvad der efter ØSU's opfattelse bør være hovedlinjerne i en kohærent og konsistent EU-menneskerettighedspolitik. Udtalelsen argumenterer også for, at disse hovedlinjer, i højere grad end det hidtil har været tilfældet, bør gøres til genstand for diskussion i Europa.

Det er ifølge ØSU et vigtigt udgangspunkt, at der bør være nøje sammenhæng mellem intern og ekstern menneskerettighedspolitik. Forholdet mellem disse to aspekter behandles da også ret udførligt. Det er et utilsløret forsøg på at slå to fluer med et smæk og således samtidig fremsætte udtalelse om den interne menneskerettighedspolitik. Bemærkningerne om den interne politik er bevidst generelle og i alle tilfælde inspireret af, hvad der anses for nødvendige elementer i den eksterne politik.

For at sikre konsistens og kohærens i EU's menneskerettighedspolitik er det nødvendigt, at der etableres en stærkere sammenhæng mellem henholdsvis medlemsstaternes og EU's menneskerettighedspolitik. Inden alt for længe skal det også afgøres, om menneskerettighedspolitikken skal være et mellemstatsligt eller et fællesskabsanliggende. ØSU er tilhænger af, at den (på sigt) udvikler sig til et fællesskabsanliggende, forudsat der sikres tilfredsstillende demokratisk kontrol.

Endelig finder ØSU det vigtigt, at EU, uanset hvor stærk en politisk og økonomisk magtfaktor det selv er blevet, sammen med medlemsstaterne fortsat bestræber sig for at styrke og reformere FN og dets særorganisationer, da det vil skabe bedre betingelser for, at de fundamentale menneskerettigheder respekteres rundt om i verden.

Inden for rammerne af disse retningslinjer stiller udtalelsen en række forslag om konkrete politiske initiativer af såvel kort- som mellemlang- og langsigtet karakter.

2. Generelle bemærkninger

2.1. På baggrund af EU's øgede politiske og økonomiske betydning i verden og Maastricht-traktatens opvurdering af menneskerettighederne som element både i EU's interne og eksterne politik forekommer det rimeligt, at Kommissionen sidst i 1995 tog de udenrigspolitiske aspekter af EU's menneskerettighedspolitik op til behandling i en meddelelse (KOM(95) 567 endelig udg.).

2.2. Meddelelsens oversigt over EU's hidtidige menneskerettighedspolitik, der behandler principper, prioriteter og instrumenter, giver Det Økonomiske og Sociale Udvalg en kærkommen lejlighed til at foretage en første sammenhængende vurdering.

2.3. Med henblik på fremtiden gør teksten klart, hvad Kommissionen betragter som EU's vigtigste opgaver på kort og på mellemlang sigt, hvilke nye temaer den vil tage op, og hvad der er dens vigtigste strategiske valg til forbedring af menneskerettighedspolitikkens sammenhæng og resultater.

2.4. Hvad der mangler i Kommissionens meddelelse er klare strategiske retningslinjer for en sammenhængende og konsistent menneskerettighedspolitik. ØSU har det indtryk, at EU hidtil som hovedregel har fastlagt sin politik fra tilfælde til tilfælde. I hvert fald har hovedlinjerne i denne politik aldrig været genstand for offentlig diskussion. ØSU mener imidlertid, at en sådan diskussion er påkrævet, og at der eksplicit må redegøres for den påtænkte politik, dog selvfølgelig på en sådan måde, at den nødvendige fleksibilitet bevares.

2.5. Dokumentet rummer en lang række erklæringer og planer, der hovedsagelig er af generel og principiel karakter. Det finder ØSU forståeligt, eftersom der er tale om den første redegørelse om emnet. Men man må håbe og forvente, at Kommissionen inden alt for længe fremkommer med et mere specifikt og detaljeret dokument, der går videre end til de her forelagte retningslinjer for Kommissionens aktiviteter i mandatperioden.

2.6. Det er påfaldende, at meddelelsen har så lidt at sige om forholdet mellem EU's interne og eksterne menneskerettighedspolitik. Nu drejer den sig ganske vist om de eksterne aspekter af menneskerettighedspolitikken, men de interne og de eksterne aspekter kan ikke isoleres fra hinanden. Det gælder ikke bare i forbindelse med sammenhængen i den førte politik; også med henblik på de ønskede resultater af politikken over for tredjelande er det af betydning, at EU knytter de to aspekter sammen, om så bare i den forstand, at det selv kan stilles til regnskab for de værdier, det foreholder andre og forlanger, at de respekterer.

2.7. Forholdet mellem EU's og medlemsstaternes menneskerettighedspolitik, såvel i fortiden som i den periode, Kommissionen nu udstikker retningslinjer for, er ladt helt ude af betragtning.

2.8. En ting, der desværre er underbelyst, er det vigtige spørgsmål om EU's fremtidige beslutninger om menneskerettighedspolitikken.

2.9. EU kan ikke alene føre en effektiv menneskerettighedspolitik. Den første forudsætning for beskyttelsen af menneskerettighederne i verden som helhed er, at FN's tilsynsmekanismer fungerer ordentligt. Derfor bør EU og medlemsstaterne i de kommende år gøre en indsats for at få forbedret FN's rapporterings-, klage-, undersøgelses- og charterbaserede procedurer. I forbindelse med en række planlagte aktiviteter bør man stræbe efter et godt samarbejde med FN.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Forholdet mellem EU's interne og eksterne menneskerettighedspolitik

3.1.1. Alle EU's medlemsstater har tilsluttet sig den europæiske menneskerettighedskonvention (EMRK). Med henblik på at styrke EU's eksterne menneskerettighedspolitik finder ØSU det ønskeligt, at også den interne menneskerettighedspolitik styrkes. Det kan tilsyneladende ske på tre måder, nemlig enten ved at EU tiltræder EMRK, ved at EU selv opstiller en »Bill of Rights« eller ved at optage en række specifikke menneskerettighedsbestemmelser i (en protokol til) EU-traktaten.

3.1.2. Kommissionen går i meddelelsen kort ind på den første mulighed, uden dog at udtale sig klart om spørgsmålet. Siden har Europa-Domstolen i en udtalelse af 28. marts 1996 fastslået, at den eneste mulighed ligger i en ændring af EF-traktaten.

I lyset af Domstolens udtalelse mener ØSU, at medlemsstaternes regeringer (der alle har ratificeret EMRK) må tilstræbe, at der på sigt optages en bestemmelse i EF-traktaten, som bemyndiger EF til at tiltræde EMRK.

I den aktuelle situation kan der højst sandsynligt ikke opnås konsensus mellem medlemsstaterne om dette spørgsmål. Desuden er EF/EU's tiltrædelse af EMRK forbundet med en lang række juridiske problemer, som Domstolen endnu ikke har udtalt sig om. Kort sagt, denne mulighed kan ikke virkeliggøres inden for en overskuelig tidsfrist.

3.1.3. En anden mulighed er en særlig europæisk »Bill of Rights«, som ud over borgerlige og politiske rettigheder (som i EMRK) også omfatter økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, som de bl.a. findes i Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder ().

Sådan en »Bill of Rights« må naturligvis ikke indskrænke de rettigheder, der indgår i EMRK og i Fællesskabspagten.

En »Bill of Rights« kan gennemføres på to måder:

- der kan optages en bestemmelse i EF-traktaten, hvori EF forpligtes til at indføre en »Bill of Rights«, eller

- man kan gøre brug af en bestående model og optage den i en protokol til EU-traktaten. Europa-Parlamentets erklæring om menneskerettighederne kunne være en egnet model.

Også denne mulighed er sandsynligvis af mere langsigtet karakter. Det er tænkeligt, at det vil kræve mange diskussioner og tage lang tid, før der kan opnås enighed om, hvilke fundamentale rettigheder der skal optages, hvor vidtrækkende de skal være, hvilken status instrumentet skal have, og hvorledes rettighederne præcist skal formuleres.

ØSU udtrykker håb om, at det snarest vil lykkes Kommissionen at omsætte resultatet af diskussionen om denne langsigtede målsætning til konkret politik.

3.1.4. Da ingen omfattende foranstaltning til styrkelse af EU's interne menneskerettighedspolitik synes mulig på kort sigt, foreslår ØSU, at der i den nye protokol til Maastricht-traktaten optages nogle specifikke menneskerettighedsbestemmelser. Ud over bestemmelser, der nærmere udfolder principperne om lighed og ikke-diskriminering som led i bekæmpelse af racisme og fremmedhad, der for tiden drøftes på regeringskonferencen, sigtes der hermed til en række økonomiske og sociale/arbejdsmarkedsmæssige rettigheder, der er nævnt i Ministerrådets erklæring af 1991 (Luxembourg) og i visse af ILO's »menneskerettighedskonventioner« (Konvention 29 og 105 om tvangsarbejde, 87 og 98 om fagforeningsfrihed og ret til kollektive forhandlinger, 111 om diskriminering i forbindelse med arbejde og erhverv, der forbyder diskriminering på grundlag af race, hudfarve, religion, køn, politisk overbevisning, nationalitet eller social baggrund), til forbud mod menneskehandel og mod de værste og farligste former for børnearbejde, samt til styrkelse af børns rettigheder, herunder navnlig retten til undervisning og uddannelser ().

3.2. Principper, aktiviteter og instrumenter i den hidtidige politik

3.2.1. Det siger sig selv, at ØSU fuldt ud og uden forbehold støtter de principper, som EU's menneskerettighedspolitik bygger på (menneskerettighedernes almengyldighed og udelelighed samt indbyrdes afhængighed mellem menneskerettigheder, demokrati og udvikling). EU's medlemsstater har underskrevet sluterklæringen og handlingsprogrammet fra FN's anden verdenskonference om menneskerettighederne (Wien, juni 1993). ØSU går derfor ud fra, at EU's menneskerettighedspolitik udvikler sig i overensstemmelse med det, der blev aftalt i Wien.

ØSU tilslutter sig også de politiske konsekvenser, som Kommissionen drager af disse principper, herunder ikke mindst, at »princippet om ikke-indblanding er relativt«, idet »forskellige former for tilkendegivelser, som afspejler bekymring over krænkelser af menneskerettighederne, samt anmodning om at genetablere disse, ikke kan betragtes som indblanding i en stats indre anliggender, men udgør en vigtig og legitim del af Fællesskabets dialog med tredjelande«. ØSU finder i øvrigt, at EU i diskussioner med tredjelande om menneskerettighedsproblemer bør have øjnene åbne for, at der er store politiske, økonomiske, sociale, kulturelle og religiøse forskelle mellem verdens lande, at det i visse tilfælde må tage tid at bringe national praksis i overensstemmelse med internationale normer, og at visse lande har behov for, at der tages hensyn hertil i drøftelser om mulige løsninger. Omtanke og gensidig respekt bør præge sådanne drøftelser lige så meget som kritisk sans og åbenhed.

3.2.2. På regeringskonferencen drøftes spørgsmålet om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks (FUSP's) karakter: mellemstatsligt samarbejde eller fællesskabsanliggende? Spørgsmålet, om der skal gælde enstemmighed i forbindelse med FUSP, hænger naturligvis nøje sammen hermed.

I det mindste på papiret er FUSP tosporet: først og fremmest mellemstatsligt, men med en vis tendens i retning af fællesskabsanliggende.

ØSU ser gerne, at Kommissionen undersøger mulighederne for på lang sigt delvis at lade fremme af menneskerettigheder omfatte af flertalsbeslutninger som led i FUSP. Det skal udtrykkeligt bemærkes, at dette kun er acceptabelt, hvis der først er gjort væsentlige fremskridt med EU's demokratisering, herunder navnlig med at skaffe Europa-Parlamentet fuldgyldige beføjelser som medlovgiver og kontrolinstans. Fordelene ved at indføre flertalsbeslutninger i forbindelse med menneskerettighedspolitikken er åbenbare: Det vil sikre politikkens enhed og sammenhæng, forene kræfterne, fremme den eksterne opfattelse af EU som en økonomisk og politisk blok og give EU mulighed for at optræde mere effektivt.

3.2.3. I de forløbne år har EU i sine specifikke aktiviteter med rette lagt stor vægt på sårbare grupper og deres sociale beskyttelse. ØSU håber, at det også vil præge den fremtidige politik.

3.2.4. Med rette har EU i sine aftaler med tredjelande tilstræbt en tvestrenget fremgangsmåde i forsøget på at fremme efterlevelsen af menneskerettighederne, nemlig dels positive foranstaltninger til stimulering af partnernes respekt for fundamentale menneskerettigheder, dels i sidste instans sanktioner. ØSU håber, at denne fremgangsmåde, sammen med en tydeligere forankring af den eksterne menneskerettighedspolitik i den interne, vil bidrage til, at man kan tale sig til rette om opståede problemer.

I øvrigt konstaterer ØSU, at der endnu ikke er etableret et effektivt system til kontrol af efterlevelsen af menneskerettighedsklausuler i aftaler med tredjelande. Indførelse af et sådant system kan fremover levere et vigtigt bidrag til opbygning af EU's menneskerettighedspolitik. Den første særdeles vigtige betingelse er, at der (som hovedregel) etableres offentlig, årlig rapportering om menneskerettighedssituationen i alle lande, som EU har indgået/indgår aftaler med. De relevante informationer kan indsamles af EU's repræsentationer i de pågældende lande. Det forudsætter dog, at de EU-ansatte får en hensigtsmæssig uddannelse på dette område. Der kan også gøres brug af materiale fra medlemsstaternes repræsentationer, fra uafhængige forskningsinstitutioner og fra NGO'er.

3.2.5. ØSU er enig med Kommissionen i, at ILO's menneskerettighedskonventioner indtager en vigtig plads blandt menneskerettighedspolitikkens instrumenter.

Det er derfor med forundring, ØSU konstaterer, at de rettigheder, der er hjemlet i ILO-konvention nr. 111 om diskriminering i forbindelse med arbejde og erhverv, ikke er nævnt blandt de sociale rettigheder, Kommissionen giver udtryk for, at den vil fremme som led i sine bilaterale forbindelser. Det er særdeles vigtigt, at EU gør det ganske klart, at det konsekvent tilstræber forbedret efterlevelse af alle ILO's fem fundamentale menneskerettighedskonventioner, herunder afskaffelse af diskrimination på grundlag af race, hudfarve, religion, køn, politisk overbevisning, nationalitet og social baggrund.

ØSU er heller ikke enig med Kommissionen i (hvad der synes at være dens opfattelse), at ILO's internationale arbejdsnormer udelukkende eller først og fremmest er relevante i bilaterale eller multilaterale handelsforbindelser. Efter ØSU's opfattelse kan EU og ILO arbejde sammen om menneskerettighedsspørgsmål i langt større omfang og på en måde, der stemmer udmærket overens med EU's målsætninger. Som eksempel kan nævnes, at ILO (med sin unikke trepartsstruktur) ville kunne yde teknisk og praktisk støtte til EU's bestræbelser for at styrke demokratiet og menneskerettighederne i verden. Særlig opmærksomhed fortjener i den forbindelse de oprindelige folkeslag (som Kommissionen nævner blandt de særlige målgrupper for EU's menneskerettighedspolitik). ILO-konventionerne er de eneste internationale konventioner, der beskytter de oprindelige folk.

3.3. Den fremtidige politik

3.3.1. Kommissionen lægger med rette stor vægt på de forebyggende aspekter i politikken til fremme af menneskerettigheder og demokratiske principper. ØSU håber og forventer, at EU på dette område arbejder nøje sammen med FN og Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa (OSCE). EU og medlemsstaterne bør arbejde for at styrke og reformere FN og dets særorganisationer. Det ville stemme overens med den positive holdning til de to organisationer, som Kommissionen lægger for dagen i tilbageblikket på den hidtidige politik. En sådan fremgangsmåde behøver heller ikke at gå ud over EU's egen menneskerettighedspolitiks synlighed, der ifølge Kommissionen selv spiller en vigtig rolle i dens strategiske overvejelser.

3.3.2. Med hensyn til sammenhængen i og resultaterne af EU's menneskerettighedspolitik understreger ØSU, at der bør etableres bedre forbindelse mellem EU's og medlemsstaternes indsats på dette område. Kommissionen går ikke meget længere end til at udtale ønsket om bedre informationsudveksling. Det skulle imidlertid være muligt at gennemføre regelmæssig indbyrdes afstemning af (dele af) menneskerettighedspolitikken og at sikre en vis arbejdsdeling (f.eks. i internationale institutioner). Der henvises i denne forbindelse til ovenstående anbefaling af rapportering om menneskerettighedssituationen i lande, som EU indgår aftaler med (punkt 3.2.4). Etablering af et system til bedømmelse og evaluering af den europæiske menneskerettighedspolitik er et mere ambitiøst projekt, som dog også bliver nødvendigt på lang sigt.

Der bør også gøres en indsats for at sikre bedre sammenhæng i menneskerettighedspolitikken, der hidtil har været temmelig stærkt opsplittet (f.eks. fred og sikkerhed over for henholdsvis økonomisk politik og ulandspolitik).

3.3.3. I tilknytning til punktet »Instrumenter: uddybende overvejelser og styrkelse« bemærker ØSU, at det ville være på sin plads, om EU satte sig som mål at levere et reelt bidrag til kampagnen for (endnu) bredere ratificering af ILO's fundamentale menneskerettighedskonventioner, der er et resultat af FN's sociale topkonference i 1994 og fik et ekstra skub fremad på ministerkonferencen i Verdenshandelsorganisationen (WTO) i Singapore i december sidste år (). Det samme gælder arbejdet for at få etableret en særlig klageprocedure i forbindelse med overtrædelser af konventionerne 29, 105 og 111 om henholdsvis tvangsarbejde og diskrimination, svarende til »Freedom of Association-proceduren« i tilknytning til ILO-konvention nr. 87 og nr. 98 vedrørende de vigtigste fagforeningsmæssige rettigheder.

Kommissionen har erklæret sig som tilhænger af begge bestræbelser i sin meddelelse til Rådet om WTO-konferencen (»The Trading System and Internationally Recognized Labour Standards« af 19. juli 1996).

Begge dele kræver i øvrigt en omhyggelig opgavefordeling mellem Kommissionen og medlemsstaterne.

3.3.4. En politik til fremme af retsstat, demokrati og menneskerettigheder er næsten altid af langsigtet karakter. Desuden tyder alt desværre på, at truslerne mod disse værdier ikke er af forbigående karakter. Med andre ord kan der blive brug for mange penge. Det er for ØSU endnu en grund til at argumentere for, at EU afstemmer sin politik i forhold til FN's. En klart erklæret multilateralisme vil give EU gode muligheder for at vinde store bidragydere blandt FN's medlemsstater for en tilsvarende holdning.

3.3.4.1. I Kommissionens meddelelse gøres der intet ud af ikke-statslige aktørers, f.eks. virksomheders, rolle i forbindelse med krænkelser af menneskerettighederne. ØSU finder, at Kommissionen og erhvervslivet bør drøfte, om ikke internationalt aktive virksomheder med hjemsted i medlemsstaterne bør overholde visse adfærdsregler i lande, hvor der foregår vedvarende og systematiske krænkelser af fundamentale menneskerettigheder. ØSU vil gerne inddrages i Kommissionens overvejelser herom.

ØSU følger opmærksomt diskussionen om virksomheders samfundsmæssige ansvar og har med interesse taget til efterretning, at et stort antal virksomheder til eget brug har udarbejdet adfærdskodekser, hvori der for det meste også henvises til menneskerettighederne. ØSU mener, at forhandling og aftaler mellem arbejdsmarkedets parter er den bedste måde at fastlægge sådanne regler på, da det giver bedre garanti for ensartet adfærd og sikrer, at alle de berørte aktører bestræber sig på at opfylde de fastsatte mål. ØSU ser med glæde, at virksomheder opstiller retningslinjer for deres adfærd, men gør samtidig opmærksom på, at der opstår en meget uoverskuelig situation, hvis hundreder af virksomheder opstiller alle mulige indbyrdes afvigende adfærdskodekser. Et vigtigt punkt, der må nævnes i den forbindelse, er hvordan efterlevelsen af disse kodekser skal kontrolleres. ØSU går stærkt ind for, at virksomhederne udtrykkeligt relaterer deres adfærdskodekser til OECD's og ILO's adfærdskodekser for multinationale virksomheder, der allerede har eksisteret længe.

3.3.5. EU må efter ØSU's opfattelse (i nøje samarbejde med medlemsstaterne) lægge sig i selen for at etablere et bedre samarbejde mellem de internationale institutioner, der beskæftiger sig med menneskerettighedsspørgsmål, eller hvis virke kan få konsekvenser for menneskerettighedssituationen i de lande, hvor de opererer. Problematikken vedrørende en social klausul i internationale handelsaftaler (navnlig inden for WTO) med det formål at fremme respekten for fundamentale sociale rettigheder er et eksempel herpå, men bestemt hverken det eneste eller det vigtigste. Medlemsstaterne og EU bør gøre en ekstra indsats for at få Den Internationale Valutafond og Verdensbanken til at lægge større vægt på respekt for fundamentale menneskerettigheder i forbindelse med økonomiske reformprocesser, som disse to institutioner sætter i gang i samarbejde med diverse regeringer.

ØSU støtter med begejstring Kommissionens ønske om fortsat at stimulere NGO'ernes indsats på menneskerettighedsområdet og videreføre samarbejdet med disse organisationer. Det er et værdifuldt supplement til den rolle, som de organisationer, der er repræsenteret i ØSU (arbejdsgivere, arbejdstagere og andre organisationer), allerede spiller og fortsat vil spille på dette område, f.eks. ved at medvirke til at gennemføre relevante projekter, helst i samarbejde med tilsvarende organisationer i de berørte tredjelande. ØSU er interesseret i Kommissionens opfattelse af den rolle, NGO'erne kan spille ved nøje at følge menneskerettighedssituationen i de lande, EU har indgået aftaler med (jf. punkt 3.2.4), og ved at øge bevidstheden om menneskerettighedsspørgsmål i disse lande.

ØSU finder det vigtigt, at EU støtter den gradvise inddragelse af lokale aktører i økonomiske initiativer i de lande, hvor produktions- og servicevirksomhed iværksættes med økonomisk bistand fra EU. ØSU ser i den form for udvikling, der i sig selv vil fremme erhvervs- og interesseorganisationernes uafhængighed, en mulighed for i større omfang at inddrage borgerne i statens anliggender og et redskab, der på sigt kan bidrage væsentligt til at beskytte og fremme menneskerettighederne.

3.3.6. Til slut ønsker ØSU at fremsætte tre praktiske forslag om initiativer, som EU eventuelt kan tage som led i sin kort- og mellemlangsigtede menneskerettighedspolitik, nemlig oprettelse af et rådgivende organ, udgivelse af en »Human Rights Reference Handbook« og fælles optræden mod forbehold fra tredjelandes side over for konventioner.

3.3.7. ØSU beder Kommissionen overveje mulighederne for at oprette en europæisk rådgivende menneskerettighedskommission. I nogle medlemsstater har regeringen oprettet sådanne uafhængige rådgivende organer.

ØSU medvirker gerne til at gennemføre denne ide. En sådan kommission kunne medvirke til at identificere problemer og udarbejde løsninger til brug i forbindelse med den fremtidige udformning af menneskerettighedspolitikken.

3.3.8. Under Hollands forrige EU-formandskab blev der taget initiativ til at udgive en »Human Rights Reference Handbook«, som udkom under det britiske formandskab. Bogen var af beskrivende og praktisk karakter; den blev meget vel modtaget og anvendes stadig flittigt. En revideret og aktualiseret udgave ville ganske givet imødekomme et behov. Der bør i en sådan udgave også tages hensyn til udviklingen i EU's menneskerettighedspolitik siden 1992.

3.3.9. Der er inden for EU foretaget nogle indledende forsigtige forsøg på at sikre fælles optræden mod vidtgående forbehold fra tredjelandes side over for internationale menneskerettighedskonventioner. Sådanne forbehold bidrager jo ikke ligefrem til at styrke de internationale retsnormer.

ØSU erklærer sin tilslutning til EU's og medlemsstaternes planer desangående. Der bør tages skridt til at finde ud af, hvilken procedure der følges/skal følges, og hvilket EU-organ der bør føre an i forbindelse med eventuelle initiativer på området.

Bruxelles, den 24. april 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Se: For a Europe of Civic and Social Rights - Afsluttende rapport forelagt i marts 1996 af vismandsudvalget under forsæde af Maria de Lourdes Pintasilgo.

() Se FN's konvention af 1990 om børns rettigheder.

() I den forbindelse må det nævnes, at Irland, Luxembourg og Storbritannien endnu ikke har ratificeret konvention nr. 111. Bortset derfra har alle medlemsstater ratificeret alle ILO's fem fundamentale menneskerettighedskonventioner.