DA EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 12.1.2011 KOM(2011) 11 endelig ÅRLIG VÆKSTUNDERSØGELSE



BILAG 3

UDKAST TIL FÆLLES BESKÆFTIGELSESRAPPORT ÅRLIG VÆKSTUNDERSØGELSE



BILAG 3

UDKAST TIL FÆLLES BESKÆFTIGELSESRAPPORT Dette års fælles beskæftigelsesrapport, som er udarbejdet i medfør af artikel 148 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, er et led i de foranstaltninger, Kommissionen vedtager for at lancere det "europæiske halvår". Den fælles beskæftigelsesrapport er et nøgleredskab for en styrket økonomisk styring, men først og fremmest indeholder den en fremadrettet analyse, der behandler de vigtigste beskæftigelsesmæssige budskaber i den årlige vækstundersøgelse. Den analyse og de budskaber, den indeholder, tager udgangspunkt i beskæftigelsessituationen i EU, gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne samt resultaterne af en landespecifik undersøgelse af udkastet til nationale reformprogrammer foretaget af Beskæftigelsesudvalget. 1.beskæftigelsessituationen påvirker de makroøkonomiske rammebetingelser En bedre, men stadig skrøbelig arbejdsmarkedssituation .... Arbejdsmarkedet i EU er fortsat blevet stabiliseret, og der er nu tegn på genopretning i nogle medlemsstater. Forværringen af beskæftigelsessituationen i EU ser således ud til at være ophørt i andet kvartal af 2010, idet beskæftigelsen steg med 0,2 % for første gang i næsten to år. Med 221,3 millioner erhvervsaktive er der ikke desto mindre 5,6 millioner færre i beskæftigelse i forhold til rekorden i andet kvartal 2008, hvilket skyldes faldende aktivitet inden for fremstillingsindustrien og byggesektoren. Der var 208,4 millioner arbejdstagere mellem 20 og 64 år i beskæftigelse, hvilket svarer til en beskæftigelsesfrekvens på 68,8 %. Arbejdsløsheden, som nu er på 9,6 %, har været uændret siden februar 2010 og er stort set stabiliseret. Der er nu 23,1 millioner arbejdsløse. Langtidsledigheden er stigende i alle befolkningsgrupper, dog i forskelligt omfang. Næsten 5 millioner har været langtidsledige i 6-11 måneder. Krisen har forværret risikoen for lavtuddannet arbejdskraft og indvandrere fra lande uden for EU. 5,2 millioner unge er arbejdsløse, og det er en stigning på næsten 1,2 millioner i forhold til det lave niveau i foråret 2008 (en stigning på næsten 30 %). Ikke desto mindre har arbejdsmarkedet for unge i EU været i bedring siden sidste efterår med en ungdomsarbejdsløshed, der generelt har været faldende siden september 2009. Ungdomsarbejdsløsheden er nu på 20,4 % i EU, hvilket er 0,1 procentpoint lavere end for et år siden. Som følge af den fortsat stigende arbejdsløshed steg antallet af modtagere af arbejdsløshedsunderstøttelse mellem juni 2009 og juni 2010 i næsten alle medlemsstater. Antallet af modtagere af (ikke-bidragspligtige) sociale ydelser steg også mærkbart i de fleste medlemsstater, og i nogle lande kompenserede sådanne ydelser for de fleste sociale følger af krisen. Der er ikke konstateret et stærkt pres på invaliditetsordninger, men i nogle lande steg antallet af førtidspensionerede. … med mismatch-problemer på kort sigt … På det seneste har efterspørgslen efter arbejdskraft fortsat vist en relativ forbedring, idet antallet af ledige stillinger, onlineefterspørgslen efter arbejdskraft og antallet af beskæftigede via vikarbureauer ligger over sidste års niveau. Der er imidlertid stigende bekymring over mismatch mellem udbud og efterspørgsel. I de seneste år har vi oplevet en stigning i både arbejdsløsheden og i antallet af ledige stillinger. Det kunne tyde på et mismatch mellem jobsøgernes kvalifikationer og de kvalifikationer, der kræves til de ledige stillinger. Denne situation skal nøje overvåges i de næste kvartaler for at fastslå, om den stigende tendens, der er konstateret i det seneste år, blot er en midlertidig tendens eller risikerer at blive strukturel. De sektorer, der oplever den hurtigste genopretning, er faktisk ikke dem, der mistede flest arbejdspladser, da krisen satte ind, hvilket tyder på, at der er sket et skred i kvalifikationer og sektorernes behov under krisen. … konkurrenceevnen vækker bekymring … Som reaktion på den økonomiske krise brugte de fleste medlemsstater ordninger for midlertidigt nedsat arbejdstid for at give virksomhederne mulighed for at takle produktionsnedgangen uden straks at skulle foretage afskedigelser. Ulempen ved ordninger for midlertidigt nedsat arbejdstid er en uudnyttet arbejdskraft og den deraf følgende faldende produktivitet pr. ansat. Tidligere økonomiske nedgangsperioder med uudnyttet arbejdskraft har haft en tendens til at blive fulgt af perioder med vækst uden beskæftigelse, da den øgede produktion er sket ved øget produktivitet og arbejdstid og ikke ved nyansættelser. Væksten i arbejdskraftproduktiviteten var negativ i hele perioden fra medio 2008 og indtil første kvartal 2009, men har derefter været positiv på omkring 2 % pr. år. Den økonomiske krise har fået medlemsstaterne til at gøre en større indsats for at fastholde konkurrenceevnen og støtte efterspørgslen efter arbejdskraft ved at reducere de samlede arbejdskraftomkostninger. De foreliggende data viser, at lønningerne har tilpasset sig lavkonjunkturen i euroområdet generelt – dog med en vis forsinkelse på grund af overenskomstaftalernes længere varighed – idet lønforhandlingerne medførte en årlig stigning på 3,5 % i tredje kvartal 2008, men en stigning på kun 2,1 % i andet kvartal 2010 i euroområdet.

Væksten i de reale enhedslønomkostninger i EU steg stærkt fra tredje kvartal 2008 til medio 2009, men er faldet lige så stærkt siden, og var i andet kvartal 2010 på årligt -2 % og ser således ikke ud til at udgøre en trussel for konkurrenceevnen i EU. For nogle landes vedkommende kan det imidlertid vise sig nødvendigt yderligere at nedsætte de samlede lønomkostninger pr. arbejdstager for at bringe EU's konkurrenceevne op på niveauet før krisen. … og et behov for initiativer vedrørende skat på arbejde og bidrag til sociale sikringsordninger Medlemsstaterne har også gjort en indsats for at nedbringe de indirekte lønomkostninger, hvilket fremgår af skattekilen. Lavere bidrag til sociale sikringsordninger for at booste efterspørgslen efter arbejdskraft blev typisk gjort betinget af nettojobskabelse – dvs. i høj grad begrænset til nyansættelser – i flere medlemsstater under krisen. Nogle lande besluttede også generelt at nedsætte arbejdsgivernes bidrag til sociale sikringsordninger, oftest gennem permanente foranstaltninger. De faldende indirekte lønomkostninger tog i høj grad sigte på de grupper, det er vanskeligst at få i beskæftigelse, nemlig lavtuddannede, unge ledige, langtidsledige og ældre arbejdstagere. 2.Fastlæggelse af prioriterede områder for vækstfremmende reformer Opnåelsen af de vedtagne overordnede mål inden for beskæftigelse, uddannelse og social inklusion kræver, at der gennemføres et bredt spektrum af integrerede foranstaltninger for at skabe mere fleksible, sikre og inklusive arbejdsmarkeder. Flexicurity-politikker er det bedste instrument i den henseende; ikke desto mindre skal de fire komponenter i flexicurity (fleksible og pålidelige overenskomster, aktive arbejdsmarkedspolitikker, livslang læring og moderne sociale sikringsordninger) styrkes for at få større fokus på de mest omkostningseffektive reformer, samtidig med at der skabes større fleksibilitet og sikkerhed. Det vil først og fremmest sige fjernelse af de institutionelle hindringer, der betyder, at medlemsstaternes arbejdsmarkeder ikke kan fungere korrekt. Sådanne flaskehalse kan have alvorlige negative følger for væksten i beskæftigelsen og arbejdsmarkedsresultaterne og i nogen grad forhindre social inklusion og nedbringelse af fattigdom. Følgende analyse tager udgangspunkt i de politikområder, som Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Social Beskyttelse har identificeret som vigtige for at overvåge gennemførelsen af retningslinjerne. 2.1.Sikre fuld beskæftigelse Opnåelse af fuld beskæftigelse kræver gennemførelse af integrerede foranstaltninger som foreskrevet i beskæftigelsesretningslinje 7. Arbejdsmarkedsdeltagelse Ældre arbejdstageres (55-64 år) beskæftigelsesfrekvens er på kun 46,4 %. Det skyldes arbejdsmarkedets og arbejdspladsernes måde at takle aldersproblematikken på, men også i nogen grad de forskellige former for førtidspension og/eller invaliditetsordninger. Et uhensigtsmæssigt arbejdsmarked for ældre arbejdstagere (lav efterspørgsel fra arbejdsgivernes side, manglende efteruddannelse, manglende hjælp til jobsøgning, henvisning til førtidspensionsordninger, utilstrækkelig reintegration og omskoling efter afskedigelse) kan medføre en tidlig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet. I nogle lande er forbindelsen mellem indbetaling af bidrag, beskæftigelsesvarighed og pensionsrettigheder begrænset eller ikke synlig nok. Der er klart et behov for at fremme kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet. Den samlede beskæftigelsesfrekvens for kvinder i EU er stadig kun på 62,4 % (20-64). I nogle lande er en uhensigtsmæssigt skattemæssig behandling af sekundære forsørgere (højere effektiv skat for gifte kvinder end for enlige) en hindring for kvinders forbliven på eller tilbagevenden til arbejdsmarkedet. Høj marginalskat som følge af familiebaserede beskatningsaspekter, udfasning af behovsvurderede og indtægtsbestemte ydelser (som f.eks. børne- og familieydelser) sammen med manglende brug af arbejdsrelaterede sociale ydelser er i nogle medlemsstater potentielle hindringer for kvinders genindtræden på arbejdsmarkedet. For få unge mennesker kommer ind på arbejdsmarkedet. Manglen på skræddersyede forløb, der kombinerer erhvervsvejledning, muligheder for opkvalificering, gode lærlingeuddannelser og praktikantophold hæmmer en positiv overgang til arbejde for unge mennesker. Mangel på klare oplysninger om nye arbejdssøgende får arbejdsgiverne til at tøve med at besætte ledige stillinger, da det umiddelbart er uklart, hvad deres færdigheder og produktivitetsniveau er, og om de vil kunne opfylde jobkravene. I mange medlemsstater er det nødvendigt i højere grad at sikre, at unge mennesker er godt rustet til arbejdslivet. Arbejdsmarkedets virkemåde og opsplitning På mange arbejdsmarkeder medfører de meget forskellige regler for tryghed i ansættelsen en splittelse mellem godt beskyttede arbejdstagere med tidsubegrænsede ansættelseskontrakter og mindre beskyttede arbejdstagere med atypiske, oftest midlertidige ansættelseskontrakter. Virkningerne af krisen har understreget dette forhold: jobtab for arbejdstagere i midlertidigt arbejde var næsten fire gange hyppigere end for arbejdstagere i fast beskæftigelse. Midlertidigt arbejde er ikke i sig selv et negativt fænomen, men da det kun i begrænset omfang tjener som springbræt til mere permanente ansættelsesforhold, bremser det produktivitet og bedre karriere - og indtjeningsmuligheder - navnlig for unge mennesker. Samtidig oplever mange medlemsstater utilstrækkelige eller svage arbejdsmarkeder, hvad angår muligheder for jobskifte, idet arbejdsmarkedet er præget af stivhed og relativt få personaleudskiftninger, der kan matche et ændret efterspørgselsmønster. Ud over uhensigtsmæssige regler for tryghed i ansættelsen skyldes dette også stive arbejds(tids)ordninger, dvs. utilstrækkelig intern fleksibilitet. Disse faktorer har negative følger for den økonomiske aktivitet, da de hindrer en effektiv allokering af arbejdskraftressourcer. Hindringer for arbejdskraftens geografiske mobilitet kan også hindre arbejdsmarkedet i at fungere korrekt. Begrænsede muligheder for pensionsoverførsler og andre sociale sikringsrettigheder giver færre muligheder for en effektiv (re)allokering af arbejdskraft på samme måde som problematiske bolig- og transportforhold hindrer folk i at flytte eller pendle til steder, hvor der er job. Nogle medlemsstater har også et betydeligt sort arbejdsmarked, hvor en stor del af arbejdsstyrken ikke er registreret på grund af manglende håndhævelse af eksisterende regler og demotiverende skatte- og understøttelsesordninger. Resultatet er kunstigt lave officielle tal for beskæftigelse og præsterede arbejdstimer og et parallelt arbejdsmarked, hvor den ene part har meget dårlige betingelser, hvilket reducerer produktiviteten og skatteprovenuet og øger risikoen for udelukkelse. Gode relationer mellem stærke arbejdsmarkedsparter baseret på dialog og tillid bidrager til at skabe løsninger, der nedbringer opsplitning og sikrer, at arbejdsmarkedet fungerer korrekt. Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter har vist sig at være effektiv under krisen. Det er vigtigt at skabe konsensus, når der skal træffes beslutning om stramninger, da kun en byrdefordeling, der opleves som retfærdig, vil sikre socialt acceptable og succesrige reformer. Den operationelle kapacitet hos arbejdsmarkedets parter og organisationer og arbejdsmarkedsrelationerne er imidlertid forskellige; i flere medlemsstater er det således nødvendigt fuldt ud at udvikle uafhængige, forhandlede løsninger baseret på fælles analyser og forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter. Jobskabelse Mange medlemsstater har midlertidigt reduceret de indirekte lønomkostninger som svar på krisen. Yderligere permanente reduktioner vil fremme beskæftigelsen, navnlig når de vedrører lavtuddannet arbejdskraft og de lande, hvor sidstnævnte udgør et stort arbejdskraftpotentiale. Der kan opnås skatteneutralitet ved at skifte fra skat på arbejde til skat på energi og/eller fast ejendom. Mange medlemsstater har allerede indledt drøftelser om den nuværende skat på arbejde og andre ressourcer.

De arbejdsmarkeder, der opstår efter krisen, er i forandring, og mange medlemsstater er optaget af at skabe bæredygtige grønnere økonomier med høj merværdi. Dette er nødvendigt for at skabe flere job og opfylde klima-/energimålene. Samtidig er det nødvendigt at støtte arbejdskraftens tilpasning. Der er endnu ikke sikret fuld synergi mellem politikker, der gensidigt styrker hinanden og skaber en win-win løsning for økonomien, miljøet og beskæftigelsen. De sektorer, der taber flest arbejdspladser, er stærkt mandsdominerede (gas, elektricitet, kul, olie). Nogle job i disse sektorer vil blive overflødige, men andre vil kræve nye færdigheder og føre til en omfordeling af job i den samme sektor eller i andre. Der kræves også nye færdigheder i sektorer med såkaldte "hvide job", f.eks. sundhedssektoren, hvor efterspørgslen er stigende, og manglen på arbejdskraft er akut og stigende på grund af en aldrende befolkning. Der er fortsat få selvstændige erhvervsdrivende og iværksættere i medlemsstaterne, og under halvdelen af sådanne virksomheder overlever mere end tre år. Nettoindtjeningen ved selvstændig virksomhed opleves ikke som tilstrækkelig meget højere end andre alternativer, og det er ikke en attraktiv karrieremulighed for de bedste og de dygtigste. De gældende foranstaltninger virker afskrækkende for selvstændig erhvervsvirksomhed, og initiativer, der kombinerer økonomisk politik og arbejdsmarkedspolitik for at skabe gunstige vilkår for iværksættervirksomhed, er stadig alt for sjældne. Aktive arbejdsmarkedspolitikker I en række medlemsstater er der mangel på målrettede aktive arbejdsmarkedspolitikker, der tager sigte på langtidsledige, sårbare og udsatte grupper. I nogle medlemsstater har aktive arbejdsmarkedspolitikker få virkninger, da der fortsat er forholdsvis mange ledige stillinger samtidig med en høj langtidsledighed. Det skyldes i nogen grad et dårligt samarbejde mellem de forskellige myndighedsniveauer, der er involveret i forvaltningen af de aktive arbejdsmarkedspolitikker, idet ansvaret er fordelt på forskellige regionale niveauer. I andre medlemsstater skyldes det ineffektive offentlige arbejdsformidlinger med for store arbejdsbyrder som følge af mange klienter, budgetnedskæringer og afskedigelser i arbejdsformidlingerne, mangel på uddannet personale, manglende efteruddannelse, uhensigtsmæssige udgifter betalt via de aktive arbejdsmarkedspolitikker eller utilstrækkeligt fokus på mere omkostningseffektive foranstaltninger. Moderniseringen af de offentlige arbejdsformidlinger og af servicemodellen for at sikre en individuel støtte til alle er stadig utilstrækkelig. Ligestilling og balance mellem arbejds- og privatliv Ufrivilligt deltidsarbejde for kvinder er stadig et problem i nogle medlemsstater som følge af utilstrækkelige børnepasningsmuligheder i arbejdstiden og efter skoletiden og skyldes også manglende servicetilbud for børn og andre afhængige personer.Endvidere er omsorg til ældre og handicappede blevet en større udfordring på grund af befolkningens aldring, både for samfundet og for kvinder. I nogle medlemsstater vanskeliggøres kvinders genindtræden på arbejdsmarkedet også af det forhold, at arbejdsmarkedet ikke sætter pris på afbrydelser i arbejdslivet, og af en ulige varetagelse af forældreansvaret. I nogle lande risikerer lange (skattefinansierede) forældreorlovsordninger at blive en hindring for karriereudvikling og produktivitet og pålægger de offentlige budgetter alvorlige byrder på grund af forældede kvalifikationer. Sociale sikringsordninger I efterdønningerne af krisen er langtidsledighed og strukturel ledighed nu et akut problem for mange medlemsstater. Arbejdsløshedsunderstøttelse og andre ydelser bør anspore til at arbejde for at undgå afhængighed af sociale ydelser, men samtidig sikre den meget nødvendige indkomststøtte og tilpasning til den økonomiske konjunktur. Mange medlemsstater har endnu ikke indført passende kriterier for tildeling af ydelser med midlertidige og delvise sanktioner for modtagere, som er i stand til at arbejde. I nogle medlemsstater findes der heller ikke systemer, der gør det muligt at identificere dem, der ikke er parate til at tage et arbejde, eller politikker, der gør det muligt at tage hånd om dem. Lønfastsættelse og arbejdskraftomkostninger Lønningerne skal tilpasses, så de modsvarer udbud af og efterspørgsel efter arbejdskraft, sikrer en effektiv anvendelse af arbejdskraften og står i et rimeligt forhold til arbejdstagernes skabelse af merværdi. I den henseende er det afgørende, at reallønningerne på mellemlang sigt stiger i takt med produktiviteten i alle brancher og økonomiske sektorer. Fra et makroøkonomisk synspunkt er løndynamikken også vigtig for at korrigere de interne og eksterne ubalancer. Navnlig i nogle lande i euroområdet vil en varig opretning af store akkumulerede underskud på de løbende betalingsbalanceposter og nedbringelsen af store arbejdsløshedslommer kræve en dynamik i de nominelle arbejdskraftomkostninger, der på mellemlang sigt medfører en passende tilpasning af priskonkurrenceevnen. I den henseende er dynamikken i de nominelle arbejdskraftomkostninger i de øvrige lande i euroområdet en relevant reference. På den baggrund er det vanskeligt for flere medlemsstater at finde den rette balance i de kollektive overenskomster mellem den fleksibilitet, der er nødvendig for at tilpasse arbejdsmarkederne til ændrede betingelser, og aftaler, der fastsætter lønniveauer, som kan beskytte og fremme de investeringer, der kræves for at øge værdien af job. 2.2.En højt kvalificeret og uddannet arbejdsstyrke Et stærkt menneskeligt kapitalgrundlag er nøglen til holdbar vækst, beskæftigelse og international konkurrenceevne. I 2020 vil 85 % af alle job kræve et højt eller mellemhøjt kvalifikationsniveau, og andelen af job til lavtuddannede vil være faldet til 15 %. Det er derfor vigtigt, at medlemsstaterne i overensstemmelse med de integrerede retningslinjer 8 og 9 og strategirammen for det europæiske samarbejde på uddannelsesområdet (ET2020) fortsætter med at reformere uddannelsessystemerne og give borgerne flere og mere relevante færdigheder og nøglekompetencer. Utilstrækkelig uddannelse hindrer overgange på arbejdsmarkedet, da et stort antal borgere i alle aldre og uanset kvalifikationsniveauer ikke besidder den rette kombination af færdigheder og kompetencer. Uddannelsessystemerne kan ikke i tilstrækkelig grad takle den udfordring, der består i at udstyre arbejdstagere og jobsøgere med grundlæggende færdigheder og tværgående nøglekompetencer. Det tyder på et begrænset samarbejde om udvikling af uddannelsesforløb, der implicerer arbejdsmarkedets parter og offentlige arbejdsformidlinger. Der bør udvikles yderligere foranstaltninger og værktøjer til at foregribe og udarbejde prognoser for fremtidige kompetencemangler og kompetencebehov på nationalt, regionalt og sektormæssigt niveau (kompetenceprognoser, arbejdsgiverundersøgelser, sektoranalyser, statistiske data af høj kvalitet). Det gælder både den måde, hvorpå sådanne bestræbelser gennemføres, samt den måde hvorpå resultaterne formidles til nøgleaktører, som f.eks. erhvervsvejledningskontorer, statistiske kontorer, ngo'er, sektorspecifikke organer, og bruges til at udvikle uddannelsesforløb. Ofte er voksnes deltagelse i livslang læring også for ringe. Det skyldes væsentligst manglende incitamenter for virksomheder til at uddanne arbejdstagere, utilstrækkelig støtte til arbejdstageres deltagelse i uddannelse og et uhensigtsmæssigt udbud i forhold til de forskellige gruppers behov. Endvidere gør en kompleks finansieringsstruktur og en række forskellige udbydere det vanskeligt at gennemføre sammenhængende strategier til at koordinere og gennemføre uddannelsesaktiviteter i den offentlige og den private sektor og for enkeltpersoner. De mange ansvarsniveauer, overlappende finansiering og mangel på en egentlig styring svækker forvaltningen af systemet. Ulige adgang til livslang læring er fortsat et hovedproblem: da en stor del af videreuddannelsen udbydes af arbejdsgivere, har fastansatte bedre adgang til livslang læring end midlertidigt ansatte eller arbejdsløse. Lavtuddannede deltager fem gange mindre i voksenuddannelse end voksne med et højt kvalifikationsniveau. Mere fleksible læringsforløb, herunder gennem anerkendelse af ikke-formel og uformel uddannelse, og målrettede foranstaltninger, som f.eks. uddannelse på arbejdspladsen og partnerskaber med virksomheder og organisationer i den sociale sektor, der tager sigte på lavtuddannede, arbejdsløse voksne, migranter, etniske minoriteter og handikappede, er ikke tilstrækkelig tiltrækkende. Det ville også være nyttigt med særlige ledsageforanstaltninger for arbejdstagere i erhverv i tilbagegang. Forbedre de grundlæggende færdigheder og nøglekompetencer ved at takle problemet med tidligt skoleophør Tidligt skoleophør er et komplekst fænomen, der skyldes en række socioøkonomiske, uddannelsesmæssige og individuelle faktorer. Mange medlemsstater takler det ved at fokusere på at højne kvaliteten af almen og faglig uddannelse, herunder gennem innovative lærings- og undervisningsmetoder, og mere målrettet støtte til udsatte elever. Nogle lande planlægger også strukturændringer for at gøre læringsforløbene mere fleksible og tilbyde programmer, der kombinerer læring og arbejde. Virkningen af sådanne foranstaltninger er imidlertid ofte ringe, da de ikke altid suppleres med politikker til hurtig indgriben, navnlig bedre adgang til førskoleuddannelse og kompensationsforanstaltninger, der letter en tilbagevenden til uddannelsessystemet for frafaldne elever. Ofte findes der ikke en samlet tilgang, der er tæt koordineret med andre relevante indsatsområder, til at takle disse forskellige faktorer.

Flere skal have adgang til de højeste kompetenceniveauer I mange medlemsstater er investeringerne i højere uddannelse for lave eller endda blevet reduceret på grund af den økonomiske krise. En samlet investering på 2 % af BNP (både offentlig og privat finansiering) i et moderne og velfungerende universitetssystem er et minimum for videnintensive økonomier. Moderniseringen af de højere uddannelsessystemer med skræddersyede uddannelsesforløb, praktik og resultatorienterede læringsformer, bedre forvaltning og finansiering skal styrkes. Incitamenter for tertiære institutioner til at samarbejde med erhvervslivet og generelt verden udenom og tilpasse højere uddannelsesinstitutioner til samfundets behov, navnlig underrepræsenterede gruppers, er fortsat en udfordring. Hvad angår faglig uddannelse, er kvaliteten og tiltrækningskraften på alle niveauer stærkt mangelfuld. 2.3.Inklusiv vækst: Bekæmpelse af fattigdom og udelukkelse Udelukkelse fra arbejdsmarkedet, dårlige arbejdsbetingelser og manglende muligheder for at forblive og udvikle sig på et opsplittet arbejdsmarked er hovedårsager til fattigdom. Nedenstående omhandler de politiske prioriteter som fastsat i beskæftigelsesretningslinje 10. Forebygge og bekæmpe fattigdom gennem inklusive arbejdsmarkeder Arbejde er den bedste forsikring mod fattigdom. Arbejdsløse og ikke-erhvervsaktive (ikke-pensionerede voksne) udgør henholdsvis 10 % og 21 % af befolkningen, der risikerer fattigdom eller udelukkelse (idet de arbejdsløse løber den største risiko: 58 % mod 13,5 % for beskæftigede). Fattige arbejdstagere udgør 24 % af dem, der risikerer fattigdom eller udelukkelse i EU. Det er derfor vigtigt, at arbejdsmarkedspolitikkerne udformes således, at de sikrer lønninger, man kan leve af, ved at takle arbejdsmarkedets opsplitning, manglende færdigheder, lave lønninger og underbeskæftigelse (herunder ufrivilligt deltidsarbejde), og lette adgangen til arbejdsmarkedet for eneforældre og sekundære forsørgere. Forebygge fattigdom gennem passende og holdbare sociale sikringssystemer og adgang til tjenester af høj kvalitet De fleste medlemsstater anfører, at finanspolitiske foranstaltninger vil få konsekvenser for de sociale sikringssystemer. Foranstaltninger, som f.eks. vanskeligere adgang til ydelser, kortere varighed eller en nedsættelse af ydelserne og ændrede indekseringsregler for bistandsordninger, kan påvirke deres effektivitet. På finansieringssiden kan fritagelser fra at betale bidrag til sociale forsikringsordninger og andre sociale sikringsordninger svække ordningernes holdbarhed, mens foranstaltninger, der udvider grundlaget for sociale forsikringsordninger, kan være nyttige. I den situation kan de sociale udgifter gøres mere effektive gennem en bedre implementering (f.eks. forenkling af regler, nedbringelse af administrative omkostninger, resultatindikatorer og takling af svig og fejl), men det er nødvendigt med bredere strategier, der forbedrer effektiviteten på alle sociale sikringsområder, bl.a. gennem mere vægt på forebyggelse, et integreret serviceudbud og en mere effektiv indgriben. Investere i aktive inklusionsstrategier Dårlige økonomiske betingelser og høj arbejdsløshed skaber risiko for langsigtet udelukkelse, der påvirker arbejdsstyrkens beskæftigelsesegnethed og færdigheder, og som underminerer befolkningens mentale og fysiske sundhed. Svage sikkerhedsnet og en mangel på aktiveringsforanstaltninger for de mest udsatte risikerer at forværre vedvarende social og faglig udelukkelse. Disse net skal styrkes, hvor det er nødvendigt, ved at forbedre deres dækning og effektivitet. Aktive inklusionsstrategier, der kombinerer passende indkomststøtte, adgang til arbejdsmarkedet og sociale ydelser, er nødvendige for at forebygge langsigtet eksklusion og for at gøre de sociale udgifter mere effektive. Det kan f.eks. ske ved at knytte social bistand til aktivering og adgang til formidlingstjenester og individuelle tjenester. Finanspolitisk konsolidering og manglende offentlig finansiering risikerer at påvirke finansieringen og kvaliteten af sociale ydelser, der er nødvendige for at støtte arbejdskraftens erhvervsegnethed og en holdbar reintegration af de mest udsatte i samfundet og på arbejdsmarkederne. I mange medlemsstater er det fortsat en udfordring at sikre en holdbar finansiering af sociale ydelser og sikre deres kvalitet. I mange medlemsstater er det nødvendigt med en mere målrettet indsats for at støtte specifikke grupper (unge, handicappede, migranter) eller forebygge og takle gældsætning, hjemløshed og udelukkelse fra boligmarkedet. En række lande vil fremme social innovation og skabe offentlig-private partnerskaber og udnytte den sociale økonomis potentiale. Forbedre mulighederne på arbejdsmarkedet for forældre vil bidrage til at bryde nedarvelse af fattigdom fra generation til generation Femogtyve millioner børn risikerer at opleve fattigdom eller udelukkelse. Det er fortsat meget forskelligt, i hvor høj grad der gennemføres politikker til bekæmpelse af børnefattigdom, og der er fortsat meget forskellige resultater. At opleve fattigdom og afsavn som ung påvirker børns velvære og kan få langsigtede skadelige virkninger for deres uddannelsesmæssige resultater og fremtidige chancer i livet. At støtte forældres arbejdsmarkedsdeltagelse, herunder eneforældres og sekundære forsørgeres, er afgørende for at bekæmpe børnefattigdom. En sådan indsats skal imidlertid indgå i en bredere strategi, der støtter børn og familier, og som omfatter investeringer i bedre børnepasning (kvalitetsstandarder, uddannelse af personale osv.), tidlig indsats over for børn på områder som sundhed og uddannelse og opretholdelse eller forbedring af indkomststøtte til familier ved i højere grad at målrette støtten og kombinere målrettede og generelle ydelser. Nogle lande melder imidlertid, at den finanspolitiske konsolidering også vil have negativ indflydelse på ydelser til børn og familier og på andre ydelser, som er vigtige for familier (boligstøtte). For at gøre fremskridt med at få 20 millioner mennesker ud af fattigdom i en periode med finanspolitisk konsolidering, er det nødvendigt, at de sociale velfærdssystemer fastsætter prioriteter, der kombinerer effektivitet og retfærdighed. Med udsigt til genopretning kan aktive inklusionsstrategier bidrage til at sikre, at fordelene ved vækst og beskæftigelse gavner så mange som muligt. At bryde nedarvelsen af fattigdom fra generation til generation med udgangspunkt i børn og sikre lige muligheder for alle er en topprioritet. 3.Vejen frem: skabe mere beskæftigelse De fleste medlemsstater er på vej fra krisestyring til strukturreformer …

Når vi ser frem, vil EU's økonomi i henhold til Kommissionens økonomiske prognoser fra efteråret blive genoprettet hurtigere end hidtil antaget – selv om den stadig er skrøbelig – og det ser ud til, at arbejdsmarkedet klarer sig noget bedre i år en hidtil forventet. På den baggrund forventes det, at de fleste medlemsstater vil flytte fokus fra konjunkturbestemt efterspørgselsstyring til strukturreformer. Som nævnt i den årlige vækstundersøgelse vil følgende prioriteter, hvad angår strukturreformer på arbejdsmarkedet, kræve øjeblikkelig opmærksomhed: Målrettet midlertidig nedsættelse af arbejdsgiverbidrag, navnlig i forbindelse med ansættelser af unge, kvinder eller forældre, der vender tilbage til arbejdsmarkedet, ældre arbejdsløse arbejdstagere eller lavtlønnede, kan lette overgangen til beskæftigelse med lavere omkostninger end de omkostninger, der er forbundet med arbejdsløshedsunderstøttelse og sociale ydelser, som de pågældende personer ville modtage, hvis de ikke var i beskæftigelse. Anstændige lønninger, en mere smidig lønregulering og mere fleksible regler for ansættelse, herunder differentierede lønninger i forhold til erfaring, ledsaget af afledte ydelser og adgang til arbejdsformidling og uddannelse, kan bidrage til at takle den nuværende høje ungdomsledighed. En lønfastsættelsesprocedure, der i højere grad tilpasser sig markedsudviklingen i samarbejde med arbejdsmarkedets parter, er også nødvendig, således at lønningerne på korrekt vis og straks afspejler produktiviteten og sikrer EU's konkurrenceevne over for resten af verden og i EU og medlemsstaterne. Skattereformer kombineret med bedre adgang til tjenester og mere udbredt brug af ydelser forbeholdt personer i beskæftigelse kan i høj grad bidrage til at nedbringe arbejdsløshed og ledighedsfælder. Navnlig kan mere effektive arbejdsrelaterede ydelser og skattelettelser kombineret med en hurtigere henvisning af unge arbejdsløse til passende uddannelsesprogrammer eller lærlingeuddannelser gøre en arbejdsindsats mere attraktiv for dem. Kvinders beskæftigelse kan også fremmes ved at tilbyde flere naturalieydelser kombineret med en lavere marginal beskatning for sekundære forsørgere ved at nedsætte den familiebaserede beskatning og arbejdsløshedsunderstøttelsen og trangsbestemte ydelser. Generelt vil en forbindelse mellem skat og ydelser, således at de personer, der har ret til arbejdsløshedsunderstøttelse, indrømmes en skattelettelse for indtægter fra arbejde, være et incitament for ledige til at søge arbejde. Fremme større intern fleksibilitet, herunder en justering af arbejdstilrettelæggelsen eller arbejdstiden, f.eks. midlertidig nedsat arbejdstid (som har været praktiseret de sidste 18 måneder). De offentlige myndigheder kan aktivt støtte intern fleksibilitet og således bevare arbejdspladser og beskytte en værdifuld menneskelig kapital, men det medfører betydelige offentlige udgifter. Fremme en fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet (flexitime, hjemmearbejde) til personer, der vender tilbage fra forældreorlov, kan også gøre det lettere at forene privatliv og arbejdsliv og navnlig øge kvinders beskæftigelse. At udbrede fuldtidsbørnepasning, navnlig for børn under 3 år, har afgørende betydning for at sikre, at den negative beskæftigelseseffekt ved forældreskab, som navnlig berører kvinder, reduceres mærkbart. Det er endvidere nødvendigt, at forældreorloven fordeles mere ligeligt mellem forældrene for at kompensere for behovet for at afkorte forældreorloven i de lande, hvor den er længere end 12 måneder. Det er nødvendigt at gøre en yderligere indsats for at afskaffe førtidspensionsordninger og øge den lovbestemte pensionsalder for at få flere ældre arbejdstagere i arbejde. Et længere arbejdsliv kunne også fremmes gennem en mere direkte forbindelse mellem sen pensionering og erhvervelse af flere pensionsrettigheder og fremme foranstaltninger, der giver en aktiv og sund aldring. Yderligere reformer af arbejdsløshedsstøtten og af andre sociale ydelser bør tage sigte på at kombinere effektivitetsgevinster og social retfærdighed. Reformer bør navnlig tilpasses konjunkturcyklen; ved at øge ydelsernes varighed og dækning i nedgangsperioder og det modsatte i opgangsperioder, således at sikkerhedsnettet styrkes på de tidspunkter, hvor der er mest behov for det. Arbejdsløshedsunderstøttelsen bør tages op til fornyet vurdering for at sikre, at den tilskynder til at arbejde. Ydelserne bør udformes, så de belønner en tilbagevenden til arbejde for arbejdsløse gennem en tidsbegrænset støtte og betingelser, der i højere grad sammenknytter uddannelse og jobsøgning med ydelser: der bør anvendes en tilgang baseret på fælles ansvar, dvs. en lettere adgang til arbejdsløshedsunderstøttelse kombineret med en øget kontakt, styrket opfølgning, kontrol med jobsøgningsindsatsen og anvendelse af sanktioner, hvis disse betingelser ikke overholdes. Der bør fokuseres på at nedbringe opsplitningen på arbejdsmarkedet, hvilket kunne ske ved at ændre reglerne om tryghed i ansættelsen ved f.eks. at udvide brugen af tidsubestemte ansættelseskontrakter og gradvist øge beskyttelsen for på den måde at nedbringe de eksisterende forskelle mellem arbejdstagere med atypiske kontrakter og arbejdstagere med tidsubestemte ansættelseskontrakter. På trods af den nuværende stramme finanspolitiske situation er det yderst vigtigt at fastholde og om muligt øge målrettede investeringer og reformer på undervisningsområdet. Det er vigtigt at undgå, at jobmuligheder går tabt for en stor del af unge og lavtuddannede på et arbejdsmarked, der har ændret struktur på grund af krisen og derfor stiller nye krav til arbejdstagerne. … men det finanspolitiske spillerum vil være bestemmende for prioriteringen af foranstaltninger En fremskyndelse af reformforanstaltninger på et tidspunkt med finanspolitisk konsolidering kræver en omhyggelig udvælgelse af reformer. Genopretningstempoet samt det finanspolitiske spillerum til finansiering af de politiske foranstaltninger varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat. Udgifterne til sociale ydelser forventes at udgøre 30,7 % af BNP i 2011 mod 27,5 % i 2007. Bag dette overordnede tal kan man konstatere betydelige forskelle mellem medlemsstaterne, en stor forskel, hvad angår deres evne til at takle den stigende efterspørgsel efter sociale ydelser og sociale sikringssystemer med store huller, der skal udbedres i nogle lande. Den finanspolitiske konsolidering vil også kræve, at de sociale udgifter i højere grad målrettes. Endvidere vil jobskabelsen i EU formodentlig fortsat være dæmpet i den nærmeste fremtid. Det afspejler bl.a. arbejdsmarkedernes sædvanlige forsinkede reaktion på en ændret økonomisk aktivitet og også det faktum, at der har været en betydelig ophobning af arbejdskraft under krisen samtidig med nedsat arbejdstid. Når medlemsstaterne skal prioritere de reformer, de ønsker at gennemføre, vil det formodentlig ske i forhold til det foreliggende finanspolitiske spillerum og den konjunkturcyklus, de befinder sig i. I den henseende kan nedenstående tabel være til hjælp, da den grupperer de politiske prioriteter i forhold til størrelsen af de krævede offentlige investeringer (små eller store) og i forhold til, om det politiske fokus er kort eller langsigtet. F.eks. vil en begrænsning af førtidspensionsordninger (første punkt i rubrikken til højre) kræve færre offentlige investeringer og må forventes væsentligst at påvirke beskæftigelsen på lang sigt. På den anden side vil en nedbringelse af de indirekte lønomkostninger (sidste punkt i rubrikken til venstre) kræve større offentlige investeringer og på kort sigt bidrage til at nedbringe arbejdsløsheden. Tabellen kan give en oversigt over, hvilke politiske prioriteter der er mest hensigtsmæssige for medlemsstaterne i forhold til restriktionerne for deres offentlige finanser og arbejdsmarkedssituationen. Hastende på kort sigt at takle arbejdsløshed Langsigtet fokus på at øge beskæftigelsen Få offentlige investeringer påkrævet –støtte målrettet uddannelse –indføre flere forpligtelser i forbindelse med arbejdsløshedsunderstøttelse –nedbringe ledighedsfælder ved hjælp af arbejdsrelaterede ydelser –forbedre lønjusteringen –begrænse førtidspensionsordninger –styrke forbindelsen mellem pensionsalder og pensionsrettigheder –tilpasse arbejdsløshedsunderstøttelsen til konjunkturcyklen –revurdere arbejdsmarkedslovgivningen for at nedbringe opsplitningen –fremme samarbejdet mellem arbejdsformidlinger, herunder uddannelsesinstitutioner Store offentlige investeringer påkrævet –støtte intern fleksibilitet, justere arbejdstilrettelæggelsen –nedbringe indirekte lønomkostninger / yde ansættelsesstøtte – –styrke de skattemæssige incitamenter for sekundære forsørgere –sikre bedre adgang til børnepasningsmuligheder –modernisere almen og faglig uddannelse