ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I overensstemmelse med G20-aftalen vedtaget i Pittsburgh i 2009 om at reducere den systemiske risiko, der er forbundet med omfattende brug af derivater, vedtog EU i 2012 forordningen om europæisk markedsinfrastruktur (EMIR). Ét af nøgleelementerne i EMIR er kravet om, at standardiserede OTC-derivatkontrakter skal cleares gennem en central modpart (CCP), og dette krav trådte i kraft i december 2015. Obligatorisk clearing for visse aktivklasser samt en øget frivillig anvendelse af central clearing samtidig med stigende opmærksomhed omkring fordelene herved blandt markedsdeltagerne har ført til en hurtig vækst i CCP-aktivitet siden vedtagelsen af EMIR, såvel i EU som på verdensplan. Set i lyset af den dermed forbundne voksende koncentration af kreditrisiko i disse infrastrukturer kunne de tilsynsordninger for CCP'er i EU og i tredjelande, som indgår i EMIR, gøres mere effektive.

De nuværende ordninger for tilsyn med CCP'er i EU i henhold til EMIR, der omfatter tilsynskollegier, som koordineres af hjemlandets myndighed, giver anledning til en række betænkeligheder: i) i betragtning af, hvor stor betydning et fåtal CCP'er har for EU's finansielle system som helhed, giver det anledning til betænkeligheder, at der hovedsageligt gøres brug af hjemlandets tilsynsmyndighed; ii) en uensartet tilsynspraksis i EU kan skabe risiko for regel- og tilsynsarbitrage for CCP'er og, indirekte, for deres clearingmedlemmer og kunder; iii) centralbankernes rolle som udstedere af valuta afspejles ikke i tilstrækkelig grad i CCP-kollegierne.

Der er også anledning til betænkeligheder i forbindelse med tilsynsordninger for tredjelands-CCP'er, der opererer i EU: i) gennemførelsen af EMIR-reglerne om ækvivalens og anerkendelse har vist visse mangler, navnlig for så vidt angår løbende tilsyn med anerkendte tredjelands-CCP'er; ii) der er betydelig risiko for uligevægt mellem tilsynsmålene og centralbankernes mål inden for kollegier i forbindelse med tredjelands-CCP'er, hvor tredjelandsmyndigheder er inddraget; iii) eventuelle ændringer af CCP-reglerne og/eller de lovgivningsmæssige rammer i et tredjeland kunne skabe ulige konkurrencevilkår mellem CCP'er i EU og i tredjelande samt mulighed for regel- eller tilsynsarbitrage, idet der i øjeblikket ikke findes nogen mekanisme, der sikrer, at EU automatisk bliver underrettet om sådanne ændringer. En betydelig mængde euro-denominerede derivattransaktioner (og andre transaktioner, der er omfattet af EU-clearingforpligtelsen) bliver p.t. clearet af CCP'er i Det Forenede Kongerige. Dette forhold styrker de ovennævnte betænkeligheder set i lyset af andelen af sådanne transaktioner, der efter Det Forenede Kongeriges udtrædelse af EU vil blive clearet i CCP'er uden for EU's retsområde.
De forskellige løsninger er opdelt i grupper: For det første er der set på blød lovgivning, som kan generere goodwill og øget selvdisciplin blandt de berørte parter og øge kapaciteten hos de kompetente myndigheder (gruppe A). For det andet er der set på lovgivning til at håndtere to vigtige aspekter: - en passende definition med henblik på at afgrænse, hvilke kulturgenstande der skal være omfattet af initiativet (gruppe B) - hvilke dokumentationskrav der er behov for til at bevise, at genstandene er lovlige (gruppe C). Gruppe C omfatter nærmere bestemt følgende muligheder: a) en eksporttilladelse, der udstedes af oprindelseslandet og administrativt samarbejde med det pågældende land b) en importørerklæring (på tro og love) og et ID-dokument for genstanden (Object ID), som indeholder grundlæggende oplysninger om genstandene c) en importtilladelse, der udstedes af kulturmyndighederne i EU for alle kulturgenstande d) en importtilladelse for kulturgenstande, der er i særlig stor risiko for plyndring (arkæologiske genstande), og en importørerklæring og et ID-dokument for alle andre kulturgenstande (dvs. en kombination af b) og c)).
Personlige pensioner defineres som "finansielle pensionsprodukter baseret på en frivillig aftale med en ikkestatslig enhed. De har et udtrykkeligt pensionsformål, tilvejebringer opsparing af kapital indtil pensionering og en supplerende indkomst efter pensionering". De supplerer statslige og arbejdsmarkedsrelaterede pensioner.

Kommissionen konstaterede i sin handlingsplan for etablering af en kapitalmarkedsunion , at der ikke eksisterer noget effektivt indre marked for personlige pensioner under "tredje søjle". Et virvar af regler på EU- og nationalt plan står i vejen for den uhindrede udvikling af et stort og konkurrencedygtigt marked for personlige pensionsordninger.

Markedsfragmenteringen betyder, at udbydere af personlige pensionsordninger ikke kan maksimere stordriftsfordelene, risikospredningen og innovationen, hvorved valgmulighederne bliver færre og omkostningerne øges for pensionsopsparerne. Desuden er eksisterende personlige pensionsprodukter i nogle tilfælde kendetegnet ved utilstrækkelige produktegenskaber. Mange respondenter i den offentlige høring anser det nuværende tilgængelige og solgte udbud af personlige pensionsprodukter i EU for utilstrækkeligt. Dette understøttes af Europa-Kommissionens resultattavle fra 2015 om detailinvestormarkeder, som viser, at personlige pensionsprodukter er blandt de tre produkter med den laveste tilfredshedsgrad hos detailinvestorer. Endelig er det grænseoverskridende salg og den grænseoverskridende portabilitet for nuværende pensionsprodukter meget begrænset.

Såvel den utilstrækkelige indkomstdækning gennem pensionen som manglen på investeringer på EU's kapitalmarkeder kan afhjælpes ved i højere grad at udvikle personlige pensionsprodukter på EU-plan.
I de seneste år er indarbejdelsen af bilæggelse af tvister mellem investorer og stater (ISDS) i handels- og investeringsaftaler blevet genstand for øget offentlig kontrol og kritiske spørgsmål. Den manglende eller begrænsede legitimitet, sammenhæng og gennemsigtighed samt fraværet af en mulighed for prøvelse er blevet identificeret som problemer, der skyldes en ISDS-mekanisme på ad hoc-plan, som er baseret på principperne om voldgift. For at imødegå disse begrænsninger har EU's tilgang siden 2015 været at institutionalisere systemet til løsning af investeringstvister i EU's handels- og investeringsaftaler ved at indarbejde et investeringsdomstolssystem (ICS). På grund af den bilaterale karakter af ICS kan systemet dog ikke fuldt ud løse alle de ovennævnte problemer. Jo hyppigere, der indarbejdes en ICS i EU's aftaler, jo mere kompleks vil forvaltningen også være for Kommissionen, og det vil blive dyrere for EU-budgettet, som bærer en del af driftsudgifterne for disse ICS.

Initiativet har til formål at etablere en ordning til løsning af internationale tvister vedrørende investeringer, som er permanent, uafhængig og legitim, og som er forudsigelig med hensyn til fast retspraksis, og som giver mulighed for appel af afgørelser og er omkostningseffektiv, gennemsigtig og effektiv. Initiativet har til formål at bringe EU's politik inden for tvistbilæggelse vedrørende investeringer i samklang med EU's tilgang på andre områder af international forvaltning og international tvistbilæggelse, hvor der foretrækkes multilaterale løsninger.
Ifølge EU's nye handelspolitik, som er beskrevet i Kommissionens meddelelse "Handel for alle", vil EU's tilgang til handelspolitik blive mere effektiv, når det gælder om at skabe økonomiske resultater, og være mere gennemsigtig og ikke blot promovere interesser, men ligeledes værdier. Disse overordnede mål omfatter handel og bæredygtig udvikling og fremme af EU's værdier og standarder (såsom menneskerettigheder, arbejdstagerrettigheder og miljø-, sundheds- og forbrugerbeskyttelse) og fremme af handel og investeringer for SMV'er. Der kræves et ambitiøst program med multilaterale og bilaterale forhandlinger for at udnytte potentialet i handel fuldt ud. Dette er hjørnestenen i initiativet med henblik på at indlede forhandlinger om frihandelsaftaler med Australien og New Zealand, som er blandt de konkrete initiativer i "Handel for alle".

Betingelserne for at få adgang til de australske og newzealandske markeder er forholdsvis mindre gunstige for EU's virksomheder i forhold til lande uden for EU, der har indgået frihandelsaftaler (FTA'er) med Australien og New Zealand. Selv om Australien og New Zealand har lave importafgifter, opkræver begge lande forholdsvis høje toldafgifter for visse produkter, hvortil kommer ikketoldmæssige hindringer, f.eks. forskellige bestemmelser.

Det begrænsede anvendelsesområde for de eksisterende sektoraftaler, både med Australien og New Zealand, betyder også, at EU's overordnede handelsrelaterede mål ikke kan nås for så vidt angår Australien og New Zealand, fordi der er få relevante bilaterale regler, som er materielle og bindende, og ingen generelle håndhævelsesmidler inden for rammerne af bilateral samhandel og bilaterale investeringer.
Momsdirektivets overgangsordninger for varetransaktioner mellem virksomheder inden for EU medfører i) indtægtstab for medlemsstaterne på omkring 50 mia. EUR på grund af MTIC-svig (missing trader intra-Community fraud), som skyldes de indgroede svagheder ved et sådant system, der giver mulighed for momsfrit at købe varer på tværs af grænserne, samt ii) overdreven kompleksitet, der medfører øgede omkostninger for virksomheder, som handler på tværs af grænserne, sammenlignet med virksomheder, der kun handler på nationalt plan (11 % højere), på grund af de ekstra forpligtelser, der påhviler førstnævnte, samt af medlemsstaternes uensartede anvendelse af momsreglerne. Uden tiltag på EU-niveau, vil medlemsstaterne fortsat finde hver deres løsninger med begrænset virkning.
Den nugældende forordning giver mulighed for fortolkning, hvilket hindrer et ensartet niveau for beskyttelse af passagerer i hele Unionen. Medlemsstaterne kan ikke løse disse problemer ved at handle hver for sig. Det forekommer derfor hensigtsmæssigt for Unionen at handle.
1) Hindringer for, at ESA'erne kan opfylde deres eksisterende mandat fuldt ud. Dette problem vedrører de nuværende begrænsninger for ESA'erne i forhold til at opfylde deres mandat fuldt ud og skabe de rette resultater i form af reguleringsopgaver, og navnlig aktioner vedrørende tilsynsmæssig konvergens, og hvordan disse begrænsninger kan lægge endnu større pres på ESA'erne, efterhånden som integrationen af finansmarkederne fortsætter. Årsagerne til problemerne skyldes mangler i forhold til, hvordan deres beføjelser er blevet fastlagt, hvordan beslutningsprocessen fungerer (ledelse), og hvordan de får ressourcer til disse opgaver.

Formålet med at revidere ESA'ernes beføjelser er at indføre et mål- og omkostningseffektivt tilsyn med EU's finansielle markeder og kapitalmarkeder, navnlig med hensyn til grænseoverskridende aktiviteter og enheder. Dette vil øge den finansielle stabilitet og sikre passende beskyttelse af forbrugere og investorer og velfungerende finansielle markeder i EU. Formålet med at revidere ESA'ernes ledelsesstruktur er at sikre, at de tilskyndes til effektivt at udøve deres beføjelser og udføre deres opgaver i overensstemmelse med deres mandat og at træffe hurtige beslutninger i EU's interesse, således at ESA'erne har den mest hensigtsmæssige ledelsesstruktur til også at imødegå kommende udfordringer. Formålet med at revidere ESA'ernes finansiering er at sikre tilstrækkelige ressourcer set i lyset af ESA'ernes opgaver og mandat samt proportionaliteten af de omkostninger, som alle bidragende parter skal bære.
Balancemarkedernes funktion kan forbedres ved at tage hånd om årsagerne til den manglende konkurrence om balanceringstjenester, navnlig:

§ved at harmonisere prissætningsmetoden for balanceringsenergi og

§ved at anvende grænseoverskridende transmissionskapacitet til udveksling af balanceringsenergi.

Med henblik herpå overvejes følgende løsningsmodeller:

§Basisscenarie: ingen yderligere indsats fra EU's side

§Løsningsmodel 1: harmonisering af prissætningsmetoden for balanceringsenergi

oLøsningsmodel 1.A: pay-as-cleared-metoden

oLøsningsmodel 1.B: pay-as-bid-metoden

§Løsningsmodel 2: anvendelse af grænseoverskridende transmissionskapacitet til udveksling af balanceringsenergi

oLøsningsmodel 2.A: kun grænseoverskridende udveksling

oLøsningsmodel 2.B: grænseoverskridende og national udveksling

oLøsningsmodel 2.C (forkastet): styrkelse af regionale regulerende myndigheder, der varetager opgaver som overnationale balanceringsaktører

Analysen har vist, at løsningsmodel 1.A er en forudsætning for iværksættelse af alle delløsningerne under løsningsmodel 2, og at løsningsmodel 1.A og delløsningerne under løsningsmodel 2 dermed supplerer hinanden. Selv om løsningsmodel 2.C forventes at medføre de største fordele, er der på nuværende tidspunkt intet retsgrundlag i den tredje energipakke, der kan understøtte den, og det er derfor blevet besluttet ikke at gå videre med denne løsningsmodel.

Analysen viste, at løsningsmodel 2.B kombineret med løsningsmodel 1.A er det mest hensigtsmæssige valg i forhold til at opnå formålet med forslaget. Denne præference forudsætter en pay-as-cleared-metode (marginalpriser) for balanceringsenergi, standardisering af balanceringsprodukter og etablering af europæiske balanceringsplatforme, der skal muliggøre koordinering af driftsprocesser mellem transmissionssystemoperatører. Denne koordinering bygger stadig på ideen om lokale ansvarsområder inden for individuelle balanceringszoner, som består af et eller flere systemområder, men som ikke nødvendigvis dækker mere end én medlemsstat. Således er strategien forenelig med de nuværende principper for driftssikkerhed.
Konsekvensanalyse af ændring af direktiv 92/106/EØF om indførelse af fælles regler for visse former for kombineret godstransport mellem medlemsstaterne

Hvis der ikke gribes ind, vil intermodal transport fortsætte med at være mindre konkurrencedygtig i forhold til vejtransport, og trafikoverflytningsmålet for 2030, som blev opstillet i hvidbogen fra 2011, vil ikke blive nået på grund af de fortsatte eksternaliteter.

Udbredelsen af intermodal transport i Europa er ikke vokset tilstrækkeligt til at opfylde det mål for trafikoverflytning, der blev fastsat i hvidbogen fra 2011, til trods for det bidrag, som direktivet om kombineret transport har ydet hertil. Det skyldes:

Initiativet tager sigte på at forbedre effektiviteten af direktivet om kombineret transport (indviklet definition, begrænsede incitamenter og forældede bestemmelser) og at forbedre de eksisterende delvis ineffektive støtteforanstaltninger, der skal afhjælpe lovgivnings- og markedsbrister i forbindelse med en større udbredelse af intermodal transport (trafikoverflytning). Direktivets mangler vedrører navnlig definitionen af kombineret transport, begrænsningerne af de skattemæssige incitamenter og de forældede bestemmelser vedrørende transportdokumenter. De tre vigtigste specifikke mål er: 1) at afklare definitionen af kombineret transports støtteberettigelse 2) at stimulere kombineret transports konkurrenceevne yderligere og 3) at øge investeringerne i og kapaciteten af omladningsterminaler.

Et samordnet EU-tiltag vedrørende direktivet om kombineret transport er nødvendig for at løse transportsektorens (navnlig vejtransportsektorens) problemer med negative eksternaliteter og fremme trafikoverflytning for at nå de mål, der er fastsat i hvidbogen fra 2011 om transport, strategien for lavemissionsmobilitet og andre EU-politikker på dette område. Med henblik herpå er der behov for en fælles definition og fælles kriterier for at sikre, at direktivets fordele finder anvendelse på samme måde i hele EU, navnlig når man betænker, at ud af al intermodal transport i EU foregår 81% på tværs af grænser. Hvis medlemsstaterne anvender forskellige definitioner, håndhæver direktivet forskelligt og anvender forskellige støtteordninger, vil transportvirksomhederne ikke kunne få fordel af planlagte incitamenter i hele transportkæden.

Hvilke forskellige muligheder er der for at nå målene? Foretrækkes én løsning frem for andre? Hvis ikke, angives det hvorfor.
Talen om Unionens tilstand i 2017 konstaterer, at det er et prioriteret indsatsområde at gøre EU førende i verden inden for dekarbonisering. Markederne i EU har stadig problemer med efterspørgslen. Dette initiativ skaber en stimulans på efterspørgselssiden, der fører til øget udbredelse på markedet af renere lette og tunge køretøjer. Det supplerer præstationsnormerne for bilers og varevognes CO2-emissioner efter 2020 i en pakkeløsning, og det giver et yderligere incitament til køretøjer med lave eller ingen emissioner, hvor CO2-emissionerne i øjeblikket ikke behandles.

Dette initiativ giver de langsigtede politiske retningslinjer og understøtter den strategiske tilpasning af offentlige udbud. Sikkerhed med hensyn til den langsigtede efterspørgsel vil stimulere markedsinvesteringer og omkostningsbesparelser vedrørende køretøjer, hvilket muliggør en bedre politisk indsats fra de lokale og regionale myndigheders side. Foranstaltningerne er forholdsmæssige og påvirker ikke det primære ansvar for at tilrettelægge (offentlig) transport, samtidig med at de giver de offentlige myndigheder i medlemsstaterne fleksibilitet og skønsbeføjelse i forbindelse med gennemførelsen. Revisionen udvider markedsincitamentet fra mere udviklede medlemsstaters markeder til medlemsstater med spirende markeder og bidrager til at opbygge en europæisk markedstilgang, der ikke kan opnås af medlemsstaterne alene. Fordelene på mellemlang og lang sigt for de europæiske borgere er betydelige.
De nuværende forordninger fastsætter EU-dækkende CO2-emissionsmål for nye biler og varevogne frem til 2020/2021. Standarderne har været et afgørende redskab til at presse på for innovation og investeringer i teknologier med lave CO2-emissioner. De har bidraget til EU's bilindustris fortsatte teknologiske førerposition og til at reducere CO2-emissionerne fra nye køretøjer. Forbrugerne har haft glæde af lavere brændstofomkostninger. Der er dog følgende vigtige problemstillinger: 1) utilstrækkelig udbredelse af de mest effektive køretøjer, herunder lav- og nulemissionskøretøjer, til at opfylde tilsagnene i Paris-aftalen og til at forbedre luftkvaliteten, navnlig i byområderne, 2) forbrugerne går glip af mulige brændstofbesparelser og 3) risikoen for at EU på lang sigt mister sin konkurrencemæssige fordel som følge af utilstrækkelig innovation inden for lavemissionsbilteknologier.
·"svig i forbindelse med forsvundne forhandlere" (MTIC også kendt som "karruselsvig"), der optræder, når en kunde i en grænseoverskridende leverance køber varer eller tjenesteydelser uden moms og opkræver moms uden at videresende den til afgiftsmyndighederne, samtidig med, at hans kunde kan fradrage momsen

Momssvig er en konstant kilde til bekymring på EU-plan med et hul, der anslås til 160 mia. EUR, hvoraf de 40-60 mia. skyldes grænseoverskridende momssvig. Situationen skyldes grundlæggende de indre svagheder i de "overgangsordninger", der er fastsat i momsdirektivet, som gør det muligt at sælge varer og tjenesteydelser momsfrit i samhandelen internt i EU. De tre største problemer behandles i forslaget:
Følgende foranstaltninger er blevet taget under overvejelse: 1) et bredere anvendelsesområde for at dække alle arbejdstagere i EU; 2) ret til mere fuldstændige og ajourførte oplysninger; 3) afkortning af fristen til den første arbejdsdag eller tidligere; 4) nye minimumsrettigheder for alle arbejdstagere; og 5) styrket håndhævelse.

Det ligger tættest op ad ønskerne fra Parlamentet og arbejdstagerorganisationerne under høringsproceduren i henhold til artikel 154 TEUF. For at tilgodese arbejdsgivernes betænkeligheder fravalgte Kommissionen nogle af de fremgangsmåder, der var blevet foreslået i høringens første fase, og valgte ikke at gå videre med visse af arbejdstagerorganisationernes forslag. Den foretrukne løsningsmodel afbalancerer grundlæggende beskyttelse for arbejdstagere med tilpasningsevne med henblik på jobskabelse og innovation på arbejdsmarkedet.

Der forventes en væsentlig forbedring af arbejds- og levevilkårene. Yderligere mindst 2-3 millioner ikkestandardmæssigt ansatte vil indgå i direktivets anvendelsesområde. 8-16 millioner mennesker vil starte i et nyt job med tydelige oplysninger om rettigheder og forpligtelser. Øget forudsigelighed for 4-7 millioner arbejdstagere bør give dem bedre balance mellem arbejdsliv og privatliv og bedre helbred. Ca. 14 millioner arbejdstagere vil kunne anmode om en ny arbejdsform. Takket være fraværet af eksklusivklausuler vil 91 000 til 364 000 arbejdstagere på tilkaldebasis få mulighed for at søge supplerende arbejde og derigennem tjene 355 til 1 424 mio. EUR mere pr. år. Arbejdstagernes ret til at modtage gratis obligatorisk uddannelse vil blive bekræftet, og de vil få lettere adgang til retsmidler. Arbejdsgiverne vil kunne drage fordel af mere bæredygtig konkurrence, øget retssikkerhed og i det hele taget en større gennemsigtighed på arbejdsmarkedet. Uden nogen eksklusivklausuler vil arbejdstagerne kunne stå til rådighed for andre arbejdsgivere, hvilket vil kunne generere ca. 42-167 mio. EUR i årsindtægter for disse andre arbejdsgivere. De fordele for arbejdsgiverne, der ikke er opgjort i penge, omfatter øget fastholdelse af arbejdskraft, større medarbejderloyalitet og kollegialitet, færre klagesager og retssager samt bedre ressourceplanlægning, hvilket alt sammen bidrager til en generel stigning i produktiviteten.
Selv om de forventede fordele ikke kan vurderes nøjagtigt, viser en nylig undersøgelse, "The Costs of Non-Europe in the Single Market", at en reduktion af handelshindringerne kunne føre til en forøgelse af samhandelen inden for EU på mere end 100 mia. EUR pr. år. Begrebet handelshindringer i denne undersøgelse er bredere end gensidig anerkendelse alene, men giver et skøn over de forventede fordele.
Problemet er ulovlig handel med tobaksvarer, som fortsat er omfattende i EU. Ulovlige tobaksvarer overholder ikke tobakskontrollovgivningen og gør, at markedet forsynes med kunstigt billige tobaksvarer, som påvirker udbredelsen og forbruget af tobak. Artikel 15 og 16 i direktiv 2014/40/EU (tobaksvaredirektivet) har til formål at adressere dette problem ved at indføre systemer for sporbarhed og for sikkerhedsfeatures for tobaksvarer i EU med henblik på at sikre forsyningskæden og lette produktautentificering. Det følger af sporbarhedsbestemmelserne (artikel 15), at alle enkeltpakninger med tobaksvarer, der er fremstillet i, bestemt for eller markedsføres på EU-markedet, skal mærkes med et entydigt identitetsmærke, og deres bevægelser registreres i hele forsyningskæden (fra fabrikanten til det sidste led inden detailsalgsstedet). Det følger af bestemmelserne om sikkerhedsfeatures (artikel 16), at alle enkeltpakninger med tobaksvarer, der markedsføres på EU-markedet, skal være forsynet med en sikkerhedsfeature for at lette deres autentificering. Kommissionen er forpligtet til, ved hjælp af gennemførelsesretsakter, at fastlægge tekniske specifikationer for oprettelse og drift af nævnte systemer. Disse retsakter bør adressere følgende: 1) mærkning af emballage med et entydigt identitetsmærke 2) registrering og overførsel af data til en datalagerfacilitet 3) behandling og lagring af samt adgang til data 4) kompabiliteten af sporbarhedssystemets komponenter og 5) tekniske specifikationer for sikkerhedsfeatures.