Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier« () (97/C 66/04)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 1. oktober 1996 under henvisning til EF-traktatens artikel 100 A at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Miljø-, Sundheds- og Forbrugerspørgsmål, som udpegede Harald Ettl til ordfører og Christos Folias til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. november 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 340. plenarforsamling af 27. og 28. november 1996, mødet den 27. november 1996, med 106 stemmer, 1 imod og 5 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Med det forelagte direktivforslag vil Kommissionen sikre en minimumsharmonisering af de nationale retsregler om lovbestemte garantier. Derudover fastsættes der rammebestemmelser for handelsmæssige garantier; men forslaget omfatter ikke nogen harmonisering af retsforskrifterne om handelsmæssige garantier eller eftersalgsservice.

1.2. Bestræbelserne på at løse forbrugernes problemer med garantier og eftersalgsservice via et EU-initiativ går allerede mere end tyve år tilbage og har vundet indpas i flere resolutioner fra Rådet og i handlingsprogrammer fra Kommissionen (). Med Kommissionens offentliggørelse af grønbogen om forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice () blev der iværksat omfattende høringer om mulige og hensigtsmæssige foranstaltninger på EU-plan.

1.3. I sin udtalelse om grønbogen () vurderede ØSU, at en harmonisering af retsforskrifterne om forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice i princippet er ønskelig, men pegede samtidig på de vanskeligheder, en harmonisering ville volde. ØSU gik principielt ind for en gradvis minimumsharmonisering af den lovbestemte garanti, men afviste en fuldstændig, obligatorisk harmonisering af de handelsmæssige garantier.

1.4. Det foreliggende forslag til direktiv er klart mindre omfattende, end den lange forberedelsesfase lod forvente. Kommissionen har i sit forberedende arbejde drøftet spørgsmål som producentens direkte ansvar for krav hidrørende fra den lovbestemte garanti, udtrykkelig fastsættelse af et ansvar også for manglende holdbarhed samt hele spektret af eftersalgsservice, men ingen af disse elementer er medtaget i direktivforslaget.

1.5. ØSU støtter direktivforslagets målsætning om at sikre alle forbrugere, der køber en mangelfuld vare på det indre marked, et fælles grundlag af mindsterettigheder. ØSU er enig med Kommissionen () i, at hurtige fremskridt inden for forbrugsvaregarantier er af største betydning og udgør et vigtigt bidrag til gennemførelsen af det indre marked set fra et forbrugersynspunkt.

1.6. Samtidig lægger ØSU stor vægt på kvalitetsaspektet, der hænger tæt sammen med alle regelsæt om lovbestemte og handelsmæssige garantier. Klare regler om forbrugsvaregarantier, som lever op til forbrugernes forventninger og de høje europæiske kvalitetsnormer, bidrager til at højne kvalitetsniveauet i al almindelighed.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Set fra et forbrugersynspunkt kan der først være tale om et velfungerende indre marked, når en forbruger, der foretager indkøb i en anden medlemsstat, kan fæstne lid til, at han i tilfælde af mangler ved varen er beskyttet på en måde, som kan tåle sammenligning med den beskyttelse, der gælder i hans hjemland. At den nuværende retssituation afskrækker talrige forbrugere fra at foretage grænseoverskridende køb, fordi de forventer problemer med ombytning eller reparation, kommer levende til udtryk i de redegørelser, Kommissionen citerer. Dermed går ikke kun forbrugerne glip af fordele ved det indre marked, også udbyderne hindres i at udnytte alle de muligheder, en fri varesamhandel giver.

2.2. For at rette op på denne uheldige tilstand, der især kritiseres af forbrugerrepræsentanter, er det nødvendigt at harmonisere retsforskrifterne med et direktiv, der baseres på EF-traktatens artikel 100 A. I den forbindelse skal det erindres, at medlemsstaternes civilretlige regelsæt ganske vist fremviser mange lighedspunkter, men i bund og grund bygger på vidt forskellige principper. En fuldstændig harmonisering af de lovbestemte og handelsmæssige garantier forekommer derfor ikke hensigtsmæssig og er da heller ikke nødvendig for at nå målet, altså for at sikre forbrugerne et fælles grundlag af mindsterettigheder. Derfor skal harmoniseringen - også efter ØSU's opfattelse - begrænses til de centrale elementer i den lovbestemte garanti, der hverken kan reguleres effektivt i den internationale civilret eller gennem ikke-bindende instrumenter som fx henstillinger og adfærdskodeks.

2.3. I betragtning af at flere medlemsstater arbejder på lovændringer, havde ØSU ventet, at Kommissionen også ville fremkomme med mere nyskabende tanker i direktivforslaget. I begrundelsen til direktivforslaget henviser Kommissionen udtrykkeligt til de nationale fornyelser i fx Storbritannien, Grækenland og Finland på områder som manglende holdbarhed eller levetid, eftersalgsservice og producentansvar. ØSU understreger, at bestemmelser om holdbarhed eller levetid og om eftersalgsservice samt reservedelslagre klart ville signalere en forventning om lang holdbarhed og skånsom omgang med ressourcerne, hvilket også ville falde i tråd med Kommissionens målsætning om et bæredygtigt forbrug ().

2.4. Set fra forbrugerens synspunkt skal reglerne om lovbestemte og handelsmæssige garantier også tjene som en investeringssikring. Forbrugsvarer, herunder specielt varer, der er beregnet til brug i flere år, er investeringer, der ofte først bliver »rentable« for den pågældende forbruger efter en årrække. Dette synspunkt deles af mange producenter og anvendes da også ofte som reklameargument, idet man fx fremhæver, at produktet har en særlig lang levetid eller er mere holdbart end gennemsnittet. Viser det sig imidlertid efter den lovbestemte garantis ophør, at den lange levetid, der slås på i reklamerne, ikke holder stik, så er der ingen hjælp at hente i det foreliggende direktivforslag. ØSU henstiller derfor, at holdbarhedsbegrebet tages op til fornyet overvejelse, bl.a. på baggrund af ovennævnte.

2.5. Selv om der som regel ikke er noget aftaleforhold mellem producent og forbruger, er den tillid, forbrugeren har til producentens mærke, ofte afgørende for købet. Direktivforslaget giver dog ikke forbrugeren noget umiddelbart krav over for producenten. ØSU er ganske vist ikke blind for de problemer, som kan opstå, hvis forbrugeren indrømmes direkte krav over for producenten, især hvad angår valget af kompensationsmetode. De erfaringer, der er indhøstet i enkelte medlemsstater, hvor sådanne ordninger allerede har stået deres prøve, viser dog, at der kan findes en praktisk løsning på disse problemer. ØSU opfordrer derfor til, at forbrugerne i tilfælde af mangler, der skyldes fejl i produktionsleddet, får ret til at henvende sig direkte til producenten eller dennes regionale repræsentant. En sådan rettighed ville især være af betydning, når det for forbrugeren er forbundet med vanskeligheder at kontakte den handlende - som fx når der er tale om køb på tværs af grænserne.

2.6. ØSU påpeger, at spørgsmålet om lovbestemt og handelsmæssig garanti samt eftersalgsservice ikke må betragtes isoleret som et forbrugerproblem, men tværtimod også er relevant i hele afsætningskæden lige fra distributøren til engros- og detailhandelen. Relationerne inden for afsætningskæden og især detailleddets ofte utilfredsstillende kontraktlige eller faktiske forhold til dets leverandører fortjener derfor særlig opmærksomhed. Den endelige sælgers regresmuligheder over for det led i afsætningskæden, som er ansvarlig for mangelen, har som regel også afgørende indflydelse på hans vilje til at finde en løsning, der tilfredsstiller forbrugeren.

2.7. Det foreslåede direktiv omfatter udelukkende køb af forbrugsvarer og dækker ikke spørgsmålet om lovbestemte eller handelsmæssige garantier i forbindelse med tjenesteydelser.

3. Den lovbestemte garanti

3.1. I direktivforslaget har Kommissionen valgt en minimumsharmonisering, der kun omfatter få, centrale elementer af den lovbestemte garanti, herunder især mangelbegrebet, garantiperioden og kompensationsmulighederne. Kommissionen har således undladt at regulere andre aftaleretlige aspekter og at foretage en fuldstændig harmonisering af de omfattede områder.

3.2. I udtalelsen om grønbogen slog ØSU til lyd for en gradvis harmonisering, der bygger på et fælles grundlag af mindsterettigheder. ØSU gik udtrykkeligt imod, at nationale forskrifter blev ophævet eller lempet. Det må derfor bifaldes, at Kommissionen har valgt at foreslå et direktiv, der sigter mod en minimumsharmonisering frem for en fuldstændig harmonisering.

3.3. Den meget vidtrækkende opstramning af direktivet og dets begrænsning til enkelte centrale aspekter indebærer imidlertid en risiko for, at visse aspekter, der i praksis har stor betydning for både forbrugerne og de erhvervsdrivende, forbliver uklare, eller at forbrugerne så vil opfatte den manglende minimumsharmonisering af disse aspekter som en hindring for grænseoverskridende køb. Det gælder således spørgsmålet om garantiperiodens natur og fristen for anmeldelse af manglen samt de juridiske konsekvenser i tilfælde, hvor den kompensationsmulighed, forbrugeren har valgt, ikke fører til afhjælpning af manglen. Hvis forbrugeren skal sikres en bedre klageadgang, er det en forudsætning, at også disse spørgsmål besvares i direktivet.

3.4. Det er positivt, at Kommissionen i vidt omfang bestræber sig på at afgrænse begreberne og fjerne visse uklarheder, som også blev kritiseret i ØSU's udtalelse om grønbogen. Definitionerne tager udgangspunkt i en pragmatisk opfattelse af begreberne, som også vil være logisk for forbrugerne. Efter ØSU's opfattelse bør begrebet forbruger ikke kun dække fysiske personer, men også juridiske personer, for så vidt de ikke handler inden for rammerne af deres økonomiske aktiviteter eller inden for deres erhverv, så man undgår forskelsbehandling med hensyn til den beskyttelse, direktivet giver.

3.5. Under høringerne om grønbogen viste det sig, at overvejelserne om mangelbegrebet var meget kontroversielle. Fra forbrugerside sås der positivt på det ret subjektive grundprincip, at overensstemmelsen med forbrugernes berettigede forventninger skulle være det vigtigste kriterium. Talrige erhvervsdrivende rejste imidlertid indvendinger mod princippet. Deres indvendinger er i vid udstrækning taget til følge i det forelagte direktivforslag. I artikel 2, stk. 2, der omhandler de kriterier, der skal lægges til grund ved vurderingen af en forbrugsvares kontraktmæssighed, tales der således ikke længere udtrykkeligt om forbrugernes berettigede forventninger.

3.6. Som det første kriterium for vurderingen af forbrugsvarens kontraktmæssighed anføres i artikel 2, stk. 2, overensstemmelsen med sælgerens beskrivelse (eller en vareprøve eller model) og varens egnethed til den brug, en sådan vare sædvanligvis har, eller det formål, som køberen har gjort sælgeren bekendt med. Som det eneste yderligere kriterium kræves det i litra d), at varen »har en kvalitet og egenskaber, som er tilfredsstillende under hensyntagen til deres art, købesummen og de offentlige erklæringer, der er afgivet om dem af sælgeren, producenten eller dennes repræsentant«.

3.7. Efter ØSU's opfattelse er det ikke et tilstrækkeligt kriterium for kontraktmæssigheden, at en vare er »tilfredsstillende« på de nævnte punkter, da dette helt klart ikke udelukker forekomsten af i hvert fald mindre mangler. Varen vil normalt kun være kontraktmæssig, hvis den leveres uden nogen form for mangler, medmindre forbrugeren erklærer sig villig til at acceptere en mindre mangel mod et nedslag i prisen.

3.8. Købesummen, som anført i artikel 2, stk. 2, litra d), kan efter ØSU's opfattelse kun være et afgørende kriterium for en vares kontraktmæssighed i de tilfælde, hvor det også af den øvrige varebeskrivelse fremgår, at forbrugeren skal påregne en lavere kvalitet (fx hvis der henvises til varer af »anden kvalitet«). Hvis en vare tilbydes til en lavere pris, men med samme beskrivelse, kan det på ingen måde være ensbetydende med, at forbrugeren skal forvente en ringere kvalitet af det produkt, der er billigere. Hvis direktivforslaget blev anvendt i alle dets konsekvenser, ville man oven i købet komme til det resultat, at hvis to sælgere tilbyder ét og samme produkt, så kunne den sælger, der tilbyder det til den laveste pris, ikke drages til ansvar under den lovbestemte garanti i samme omfang som den sælger, der forlanger en højere pris. Netop ved grænseoverskridende varekøb, der ofte må tilskrives eksisterende prisforskelle, ville Kommissionens forslag således nærmest modvirke målet om åben forbrugeradgang til det indre marked.

3.9. Medmindre andet udtrykkeligt er aftalt, eller der er foretaget en berigtigelse (som omhandlet i artikel 3, stk. 2, andet led), skal forbrugsvarer være i overensstemmelse med offentlige erklæringer afgivet af producenten (fx i reklamer og på etiketter). Dette krav svarer til forbrugernes forventninger, da der i praksis ikke sondres mellem informationer fra producenten og informationer fra sælgeren. Hertil kommer, at en sådan ordning også vil tjene handelsmoralen, da den modvirker risikoen for, at ansvaret skubbes frem og tilbage til skade for forbrugeren. Efter ØSU's opfattelse bør det dog gøres klart, at de offentlige erklæringer afgivet af producenten eller dennes repræsentant, der er nævnt i artikel 3, stk. 2, kun omfatter tilkendegivelser om varens egenskaber og ikke almindelige reklameudsagn.

3.10. Den lovbestemte garantiperiode på to år svarer til garantiperioden i FN's konvention om internationale løsørekøb (Wienerkonventionen) og udgør et kompromis mellem de meget forskellige garantiperioder, der opereres med i medlemsstaterne. Da der er tale om en minimumsharmonisering, er denne frist også acceptabel set fra et forbrugersynspunkt. Der ses dog ikke bort fra, at den fastsatte frist på to år indebærer en betydelige forlængelse i nogle medlemsstater. Da den kommer til at gælde for alle produkter, forekommer det ØSU tilrådeligt, at der indføres en vis fleksibilitet hvad angår kontraktmæssige aftaler (jf. punkt 5.1).

3.10.1. Denne toårsperiode betyder ikke - som det i mange tilfælde fejlagtigt antages - at forbrugsvaren skal forblive mangelfri i hele garantiperioden. Den giver imidlertid mulighed for, at en mangel, der allerede fandtes på leveringstidspunktet, men først kan konstateres på et senere tidspunkt, kan gøres gældende i indtil to år efter leveringen. Set fra forbrugerens side er det problematisk at være dårligere stillet ved grænseoverskridende indkøb, og med toårsgarantien vil denne bekymring bortfalde. Hvor der nu gælder en toårsfrist for reklamationer ved grænseoverskridende købsaftaler mellem to erhvervsdrivende, der er omfattet af de internationale regler om løsørekøb, har forbrugere ofte kun en garantiperiode på 6 måneder eller et år afhængigt af den nationale lovgivning på købsstedet.

3.10.2. ØSU pointerer, at toårsfristen for anmeldelse af en mangel, der allerede fandtes på leveringstidspunktet, men først har vist sig senere, ikke danner præcedens for de handelsmæssige garantiers varighed. I modsætning til den lovbestemte garanti omfatter de handelsmæssige garantier som regel alle mangler, der opstår inden for et givet tidsrum fra købet af forbrugsvaren, uanset om manglerne allerede fandtes på leveringstidspunktet. En handelsmæssig garanti, der garanterer en mangelfri vare i et tidsrum på fx et år, er fortsat tilladt i medfør af direktivforslagets artikel 5, stk. 1, hvis garantigiveren også er villig til at opfylde de indholdsmæssigt noget lempeligere forpligtelser, der følger af den lovbestemte garanti.

3.11. Toårsperiodens begyndelse er fastsat til tidspunktet for varens levering. I henhold til direktivforslaget kan periodens begyndelse ikke udskydes, heller ikke for mangler (eller kim til mangler), der ganske vist fandtes ved leveringen, men som følge af deres art først kunne konstateres senere. Der er fx praktiske problemer i forbindelse med forbrugsvarer, til hvilke der stilles visse minimumskrav mht. levetid, som efterfølgende - på grund af konstruktionsmangler - ikke kan indfris.

3.12. Hvad angår formodningsreglen i artikel 3, stk. 3, hersker der forskellige opfattelser i ØSU. Også når en sådan regel ikke findes i den nationale lovgivning, viser praksis, at den erhvervsdrivende, der er interesseret i at bevare sin kunde, i reglen frivilligt anvender dette princip. ØSU pointerer i den forbindelse, at formodningsreglen ikke finder anvendelse, når der er tale om en mangel, som må tilskrives almindelig brug af varen eller på anden vis er uforenelig med varens art. Da den lovbestemte garanti kun omfatter mangler, der allerede fandtes på leveringstidspunktet, kan formodningsreglen ikke anvendes i tilfælde, hvor varens »mangelfulde« tilstand skyldes almindeligt slid. Det kan dog ikke nægtes, at denne regel kan medføre, at sælgeren i de første seks måneder efter leveringen kan komme til at befinde sig i en situation, hvor han ikke kan frembringe de nødvendige beviser. Efter ØSU's opfattelse kunne det overvejes kun at anvende formodningsregelen i tilfælde, hvor det burde være nemmere for producenten end for forbrugeren at vurdere, hvorvidt der er tale om en mangel.

3.13. Under høringen om grønbogen viste det sig, at spørgsmålet om forbrugernes frie valg mellem de forskellige »kompensationsmuligheder« var kontroversielt. ØSU tilslutter sig det princip, at forbrugeren skal kunne udøve sin ret til kontraktmæssig levering så hurtigt og effektivt som muligt. På den baggrund forekommer det hensigtsmæssigt at give forbrugeren et valg mellem flere kompensationsmuligheder - for så vidt de er økonomisk forsvarlige set fra sælgerens synspunkt. I det enkelte tilfælde kan det i betragtning af den solgte vares art eller den købsform, forbrugeren har anvendt, forekomme rimeligt at tillade kontraktmæssige aftaler, hvilket i sidste ende også kan være i forbrugerens interesse, og tillige økonomiske hensigtsmæssigt. Kommissionen bør undersøge en sådan mulighed.

3.14. ØSU har dog forståelse for, at omgående ophævelse af købsaftalen i tilfælde af mindre mangler kan være en urimelig belastning for sælgeren i det enkelte tilfælde. Hvis det foreslåede direktiv imidlertid giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke enkelte kompensationsmuligheder i forbindelse med mindre mangler, vil det føre til fornyet retsusikkerhed blandt forbrugere og sælgere. ØSU anbefaler derfor, at det fastsættes i selve direktivet, om alle kompensationsmuligheder kan anvendes selv ved mindre mangler. Man kunne forestille sig, at direktivet - som fastsat i artikel 3, stk. 4, første punktum - giver forbrugeren et helt frit valg, men at det tillades at indføje en klausul i købsaftalen om, at retten til at ophæve den bortfalder i tilfælde af mindre mangler.

3.15. I direktivforslaget sondres der skarpt mellem retten til reparation og retten til ombytning; i forbindelse med forbrugsvarer, der fremstilles industrielt i store serier, er den bedste form for reparation efter forbrugerens mening som regel ombytning (hvor den defekte vare ombyttes til en mangelfri). Hvis man enten giver medlemsstaterne mulighed for at udelukke bestemte kompensationsmuligheder (som i artikel 3, stk. 4, sidste punktum), eller ad aftalemæssig vej, bør ombytning frem for reparation i hvert fald kun kunne udelukkes, hvis reparationen ikke mindsker varens værdi.

3.16. I det foreslåede direktiv fastlægges det ikke, hvad der skal ske, hvis et krav, som forbrugeren påberåber sig, ikke efterkommes. Det er især vigtigt, når forbrugeren først har krævet reparation, og dette krav ikke opfyldes af sælgeren. I sådanne tilfælde, hvor forbrugeren forgæves har krævet reparation, skal han nødvendigvis have ret til at forlange aftalen ophævet, også selv om der i mellemtiden er gået mere end ét år efter leveringstidspunktet.

3.17. Også når et forsøg på reparation fra den erhvervsdrivendes side slår fejl, skal forbrugeren have ret til at forlange aftalen ophævet, uanset om fristen i artikel 3, stk. 4, andet punktum, i mellemtiden måtte være udløbet.

3.18. I direktivforslaget står det også åbent, om den lovbestemte garantiperiode begynder forfra i tilfælde af reparation eller ombytning. Det må antages, at den erhvervsdrivende ikke blot skal reparere på en mangelfuld vare, indtil garantiperioden til sidst er udløbet, men at forbrugeren skal råde over en funktionsdygtig forbrugsvare i længere tid end garantiperioden. Afhjælpes en mangel, skal garantiperioden for denne konkrete mangels vedkommende begynde forfra. Efter ØSU's opfattelse bør det også præciseres, at den tid, der medgår til reparationen, ikke må indregnes i garantiperioden, og at reparationen er en aftalemæssig ydelse, som også er omfattet af de øvrige aftaleretlige regler - fx de nationale bestemmelser om lovbestemte garantier for tjenesteydelser.

3.19. Et yderligere problematisk aspekt ved den lovbestemte garanti, som ikke behandles i direktivforslaget, er opfyldelsesstedet for de forpligtelser, der følger af den lovbestemte garanti. Dette er specielt vigtigt, når varen ikke kan transporteres uden problemer, fx fordi den er blevet indbygget og derfor ikke længere kan flyttes. Det ville efter ØSU's opfattelse være til stor hjælp i praksis, hvis direktivet tog udtrykkeligt stilling til dette spørgsmål.

3.20. ØSU bifalder bestemmelsen i artikel 3, stk. 5, der omhandler ansvaret i afsætningskæden (regresmulighederne i forholdet mellem endelig sælger og forudgående leverandører i kæden), og som især skal sikre SMV's retssituation i forhold til de forudgående leverandører. Formuleringen er dog uklar på to punkter: for det første er »den ansvarlige person« ikke defineret, og for det andet står det åbent, om de nationale lovgivninger også kan begrænse denne regresret. ØSU går ind for, at det ikke tillades at begrænse denne regresret, det være sig i den nationale lovgivning eller ved aftale. Bestemmelsernes ufravigelige karakter, der udtrykkeligt fastsættes for forbrugerens vedkommende i artikel 6, stk. 1 og 2, bør også gælde i tilfælde, hvor den endelige sælger udøver sin regresret i overensstemmelse med artikel 3, stk. 5.

3.21. Den reklamationspligt, der er fastsat i artikel 4, er højst problematisk for forbrugeren, især fordi reklamationsfristen på en måned ikke først tager sin begyndelse, når forbrugeren har opdaget manglen, men allerede på det tidspunkt, hvor han burde have opdaget manglen.

3.22. Reklamationspligten er overtaget fra Wienerkonventionen, der imidlertid - i overensstemmelse med almindelig handelskutyme - også fastsætter en undersøgelsespligt for køberens vedkommende (jf. artikel 38 i Wienerkonventionen, hvor køberen i øvrigt altid er en erhvervsdrivende!). En sådan pligt til at undersøge varen findes der ikke ved køb af forbrugsvarer, og den bør efter ØSU's opfattelse ikke indføres - heller ikke indirekte. Det ville i høj grad være virkelighedsfjernt, om forbrugeren blev pålagt en pligt til at foretage omfattende og omgående undersøgelser af alle de varer, han købte, hvilket han i øvrigt i mange tilfælde slet ikke ville være i stand til.

3.23. En reklamationspligt for forbrugeren er derfor kun hensigtsmæssig i den periode, hvor formodningsreglen med omvendt bevisbyrde gælder - det vil med det foreliggende direktivforslag sige de første seks måneder efter leveringen. Enhver udstrækning af reklamationspligten ud over denne periode må derimod afvises. En forbruger, der trækker reklamationen ud, svækker under alle omstændigheder sin egen retsstilling, da det er op til ham at føre bevis for manglen og den omstændighed, at den allerede fandtes ved varens levering. Jo længere tid, der går efter leveringen, jo vanskeligere bliver denne bevisførelse. Under alle omstændigheder bør undladelse af reklamation kun begrænse de rettigheder, der følger af den lovbestemte garanti, såfremt undladelsen har haft indflydelse på manglen (dvs. at der er sket en videreudvikling og forværring af manglen, som kunne have været undgået, hvis manglen var blevet anmeldt i behørig tid).

4. De handelsmæssige garantier

4.1. I udtalelsen om grønbogen gik ØSU udtrykkeligt imod en fuldstændig harmonisering af de handelsmæssige garantier, og ØSU pegede på muligheden for at udforme en adfærdskodeks på området.

4.2. Kommissionen har nu også valgt at se bort fra en detaljeret harmonisering af de handelsmæssige garantier og begrænset sig til to aspekter i sit forslag: kravet om, at de handelsmæssige garantier skal være mere fordelagtige end den lovbestemte garanti, samt de grundlæggende, formelle forskrifter (der i det væsentlige blot knæsætter eksisterende god handelspraksis).

4.3. ØSU bifalder Kommissionens indfaldsvinkel. Det »gunstighedsprincip«, der fastsættes i artikel 5, stk. 1, skal beskytte forbrugeren mod vildledning og sikre en god handelsmoral. Forpligtelsen til et vist minimumsindhold - nemlig den lovbestemte garanti - bevirker, at de handelsmæssige garantier på ny i højere grad bliver et reelt konkurrencevåben og ikke blot et indholdsløst reklamemiddel.

5. Bestemmelsernes ufravigelige karakter

Under henvisning til bemærkningerne i ovenstående punkt 3.10 bør der til direktivforslagets artikel 6, stk. 1, tilføjes følgende:

»Aftaler om garantiens varighed er dog undtaget fra denne bestemmelse, når det i betragtning af den købte vares art forekommer rimeligt at begrænse garantien til et år.«

Bruxelles, den 27. november 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 307 af 16. 10. 1996, s. 8.

() - Rådets resolutioner af 14. april 1975, EFT nr. C 92 af 25. 4. 1975, s. 1, og af 19. maj 1985, EFT nr. C 133 af 3. 6. 1981.

- De fremtidige prioriteter for udvikling af forbrugerbeskyttelsespolitikken, EFT nr. C 186 af 23. 7. 1992.

- Treårig handlingsplan for forbrugerpolitik i EF (1990-1992), KOM(90) 98 endelig udg.; Anden treårige handlingsplan (1993-1995), KOM(93) 378 endelig udg.; De vigtigste emner for forbrugerpolitikken 1996-1998, KOM(95) 519 endelig udg.

() KOM(93) 509 endelig udg.

() EFT nr. C 295 af 22. 10. 1994.

() De vigtigste emner for forbrugerpolitikken 1996-1998, KOM(95) 519 endelig udg.

() De vigtigste emner for forbrugerpolitikken 1996-1998, punkt 7 under de vigtigste emner.