DA Den Europæiske Unions Tidende C 271/8

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Efter 10 år med euroen — hvad er dens fremtid? EU's økonomiske og politiske fremtid og den nye traktat« (initiativudtalelse)

2013/C 271/02

Ordfører: Carmelo CEDRONE

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 12. juli 2012 i henhold til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om:

»Efter 10 år med euroen – hvad er dens fremtid? EU's økonomiske og politiske fremtid og den nye traktat«.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som vedtog sin udtalelse den 4. april 2013.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 490. plenarforsamling den 22.-23. maj 2013, mødet den 22. maj 2013, følgende udtalelse med 134 stemmer for, 27 imod og 22 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og forslag vedrørende euroens fremtid

1.1 EØSU mener, at euroens og ØMU'ens indførelse er den vigtigste etape i EU's udvikling. Den var et led i en strategi for Unionen, som indgik i den vision, der lå bag EKSF og Romtraktaten. Indførelsen af euroen var et stort og modigt skridt, en fremtidsorienteret satsning, der vakte så mange forhåbninger i en sådan grad, at alle var overbeviste om, at den fælles valutas styrke ville overvinde den resterende modvilje, som havde hindret virkeliggørelsen af en komplet ØMU og en komplet politisk union, som der var brug for. Euroen er dog stadig forudsætningen for alt dette.

1.2 Man må dog efter tyve lange år konstatere, at det ikke gik sådan, måske fordi euroen i hele denne periode ikke var udsat for alvorlige chok hverken indefra eller udefra, eller måske på grund af den fortsatte manglende tillid mellem kreditorlande og debitorlande i Europa, som betyder, at der ikke er samhørighed og tillid til vores regeringer. Således foretrak alle at holde sig i smult vande og slå sig til tåls med den eksisterende velfærd. Alt syntes at gå glat, men det var kun på overfladen, at alt var roligt. Den internationale økonomiske og finansielle krise, der brød løs over EU, fik alarmklokkerne til at lyde. ØMU'ens struktur krakelerede på grund af de indbyggede begrænsninger og modsætninger, hvorved euroen mistede sin tiltrækningskraft. I begyndelsen troede man, at nogle få »bogholderregler« som f.eks. stabilitetspagten ville være nok til at få ØMU'en til at fungere, men problemet var ikke teknisk, det var politisk.

1.3 EØSU ved godt, hvor vigtig stabilitet er. Men stabilitet handler ikke kun om priser eller økonomisk-finansielle institutioner, men også om politik og sociale vilkår. Borgerne har med rette indtryk af, at det er dem, der betaler den højeste pris for krisen, at det er dem, der skal indfri gælden, og ikke bankerne, som har spillet en afgørende rolle i krisen, og at dette er uretfærdigt. EØSU er overbevist om, at sparepolitikken ikke er holdbar ret meget længere. I nogle lande er grænsen allerede nået.

1.4 EØSU mener, at den fælles mønt kun vil være bæredygtig, hvis der opnås konvergens mellem eurolandenes økonomiske kapacitet og en forbedring af konkurrenceevnen som helhed: disse mål kræver såvel en økonomisk som politisk indsats. Det rækker ikke med en smule vedligeholdelse i ny og næ. Der kræves et kvalitativt spring fremad, hvor ikke kun valutaen og økonomien indgår i en helhed, men også politikken, suveræniteten, borgerne og evnen til dialog mellem de europæiske folk. Vi har brug for mere politisk integration uden så meget kommandostyre og en social markedsøkonomi for at få gang i væksten og beskæftigelsen og for, at euroen på ny kan blive set som en fordel og ikke det modsatte.

1.5 Denne udtalelse vil vise, at EØSU's forslag er proaktive, mens Kommissionens og Rådets svar på krisen for det meste har været reaktive. For eksempel må man huske på, at traktaten om stabilitet, samordning og styring i Den Økonomiske og Monetære Union fokuserer på stabilitet, men uden at pege på fælles finansieringsinstrumenter med henblik på økonomisk genopretning og beskæftigelse. Dog er aftalen om Den Fælles Tilsynsmekanisme et stort fremskridt, også selvom der savnes en pålidelig, konkret køreplan for den politiske union. EU er dog nødt til igen at producere velstand for at kunne omfordele den ligeligt. Det er den bedste måde, hvorpå man kan dæmpe protesterne. Man kan ikke kun påtvinge besparelser.

1.6 EØSU opfordrer – som flere gange tidligere – til at sætte euroen og EU under lup for deres eget bedste og undersøge deres politiske og økonomiske begrænsninger, det udbytte og tab, de har medført, og ansvaret for, at vi er havnet i denne situation. Vi må handle hurtigt. Der er ikke længere tid til retorik, vildledning og udflugter. Det er den eneste måde, hvorpå man kan undgå, at EU går i opløsning efter sin lange nedtur. Derfor bør man ikke anklage dem, der protesterer mod de pålagte ofre, for populisme. EU må lære at lytte uden arrogance. Det kan ikke blive ved med at vende det døve øre til.

Forslag til, hvorledes ØMU'en kan færdiggøres: de manglende aspekter

Det økonomiske aspekt

1.7 EØSU mener, at den bedste måde, hvorpå man kan fuldende ØMU'en, undgå recession, reducere landenes gæld og stabilisere budgetterne, er at vende op og ned på det princip, som den økonomiske kultur i EU i dag er baseret på (stabilitet med henblik på vækst), ved at tage udgangspunkt i vækst og ikke i besparelser og således gøre vækst til EU's vigtigste mål med henblik på en ny pagt for at fremme (fordele) vækst, beskæftigelse og stabilitet, blandt andet gennem inddragelse af arbejdsmarkedets parter (vækst med henblik på stabilitet). Udvalget fremfører følgende synspunkter: i) Opsvinget kan ikke skubbes i gang alene ved hjælp af pengepolitiske foranstaltninger (f.eks. ved at give banksystemet stor likviditet, lave rentesatser) eller finanspolitiske foranstaltninger (i dag begrænset på grund af behovet for budgetkonsolidering i mange lande), men bør også fremmes gennem øgede investeringer i sektoren for alternativ energi og miljøsektoren og ved hjælp af større sociale investeringer, således at der skabes en efterspørgsel fra den private sektor efter investeringsgoder og tjenesteydelser, som også tager hensyn til husholdningernes behov. ii) Ved hjælp af denne fremgangsmåde er det muligt at nedbringe de meget høje arbejdsløshedsniveauer og generere det nødvendige skatteprovenu til nedbringelse af den offentlige gæld og de nationale underskud. iii) Disse investeringer bør ikke finansieres alene efter devisen »flere skatter – flere offentlige udgifter«, men derimod ved hjælp af obligationer for at tiltrække det globale opsparingsoverskud, som mangler investeringsmuligheder. Derigennem vil væksten blive understøttet både i EU og på verdensplan: en vækst, der vil blive næret af udbyttet af de finansierede projekter, snarere end af fiskale overførsler mellem medlemsstaterne. iv) Først og fremmest skal virksomhedernes finansielle kapacitet styrkes, og dette gælder navnlig SMV'erne, som for manges vedkommende i dag er truet af udslettelse, fordi de ikke har tilstrækkelig adgang til banklån til at sikre deres indkøb af komponenter og materialer, blandt andet fordi centralbankerne kræver alt for høje garantier af de banker, der yder lån til SMV'er. v) Derudover bør man her og nu fremme offentlige investeringer til gavn for vækst ved at holde dem uden for budgettet gennem indførelse af »gyldne regler«, dvs. et system af fælles regler, som også tager hensyn til den private gældssætning i landene, i afventning af euroobligationer (1).

1.8 Det er nødvendigt at afstemme politikkerne for at gøre euroen bæredygtig og mindske forskellene mellem landenes økonomier ved hjælp af en solidarisk plan, som overfører investeringsmidler til landene med de svageste økonomier gennem målrettede projekter, omplacering af de skattemæssige byrder – om nødvendigt – samt integration af arbejdsmarkedet og socialpolitikken. Det vil sige via symmetriske justeringer: fælles midler til redning af de banker, der bliver nødlidende, EU-garanti for indlån, EU-obligationer, euroobligationer, fælles politikker for at begrænse EU's underskud over for omverdenen osv. (oprettelse af en fælles kompensations- eller justeringsfond);

1.9 EU har brug for en økonomisk regering. Den nuværende metode med samordning af politikkerne har ikke givet gode resultater, og Eurogruppen bør omdannes til et organ, som træffer flertalsafgørelser, således at den bliver euroens talerør. Det er ikke længere holdbart at have en monetær union og en bankunion og føre separate økonomiske politikker. En fælles styring (som i tilfældet med den finanspolitiske aftale) på makro- og mikroplan (lancering af en industripolitisk aftale) kan derimod give stødet til en kursændring i den økonomiske politik og finanspolitikken til fordel for vækst, beskæftigelse og social inklusion.

1.10 Der må indføres et fælles budget i euroområdet, naturligvis med fælles regler, hvor handelspolitikken og betalingsbalancen, som i dag udviser store forskelle, samles under én hat. Den finanspolitiske konsolidering må færdiggøres ved at indvirke på løftestængerne for at frigøre ressourcer til gavn for vækst og beskæftigelse og iværksætte reformer, som kan øge produktiviteten i de svageste lande (2).

1.10.1 Det, der er brug for, er under alle omstændigheder en begrænsning og/eller lempelse af de nuværende økonomiske stramninger i de mest forgældede lande og fremme af efterspørgslen i kreditorlandene. Det er nødvendigt, at der på én gang sættes ind på området gæld og strukturreformer fra medlemsstaternes side, og at der fra EU's side sættes gang i væksten via en solidarisk, konkret plan for at øge beskæftigelsen og den sociale retfærdighed. Det dur ikke at føre sparepolitik under recessionen, sådan som EU gør: at føje gældsnedbringelse til kreditstramning er skadeligt for økonomien.

Det monetære og finansielle aspekt

1.11 Der er derfor brug for et system, som kan opsuge de enkelte landes fejl og svagheder, understøtte reformprocessen og mindske de økonomiske forskelle og ubalancer mellem landene i euroområdet, blandt andet via den monetære politik.

1.12 ECB har selv lidt under ØMU'ens begrænsninger. Den har i henhold til traktaten været nødt til at føre en fælles, næsten føderal monetær politik, skønt landenes økonomier var og er forskellige med store indbyrdes ubalancer. Dette ville som sagt have krævet korrigerende indgreb fra EU's side og vil også gøre det fremover. Dermed vil man undgå overeksponering af ECB og sætte den i stand til at gøre en mere effektiv og afbalanceret indsats for at sikre prisstabilitet gennem en mindskelse af de eksisterende skævheder og ubalancer. Hvis disse får lov til at fortsætte, kan de rejse tvivl om selve den fælles mønts eksistensberettigelse, hvilket den seneste fase i statsgældskrisen har vist. Kun gennem en beslutsom indgriben fra centralbankchefens side blev dette afværget. Dette er en nødvendighed for at bane vej for den økonomiske integration, der halter bagefter den monetære, i det mindske indtil man får overvundet ECB's mandatunderskud og EU's politiske underskud.

1.12.1 ECB har i dag en alt for udsat rolle. For at udfylde sin rolle bedre og fungere på lige vilkår bør den have de samme funktioner og det samme mandat, som den amerikanske centralbank, herunder rollen som långiver i sidste instans for at nedbringe renteforskellene. Der bør altså være tale om et omfattende mandat, som sætter ECB i stand til, om nødvendigt, også at stimulere væksten.

1.12.2 I denne tid er der en intens debat mellem centralbankerne om spørgsmålet om, hvilke strategier der skal tages i anvendelse for at sætte skub i væksten igen. Det er det evindelige spørgsmål om forholdet økonomisk stramning/vækst, dvs. inflation/vækst og vækst/beskæftigelse. Man behøver blot tænke på, at FED for at opfylde sit mandat og nedbringe arbejdsløsheden til 6 % tilfører markedet 85 milliarder dollars om måneden (Bank of England påtænker angiveligt at gøre det samme). Det er en situation, som stiller ECB i en svag position, fordi den ikke er underlagt en regering eller et budget ligesom de andre centralbanker. Dette vedrører også kontrollen med forholdet mellem valutaerne. ECB burde også have et ansvar for valutakurspolitikken. I henhold til traktaten er det kun Rådet, som har ret til at indgå formelle aftaler om et valutakurssystem for euroen over for tredjelandes valutaer.

1.12.3 Gælden: et andet vigtigt element i ØMU'en. Om dette emne har EØSU allerede fremsat et konkret forslag om at fjerne 60 % af landenes gæld fra markedet for dermed at undgå, at euroområdet påvirkes af markedets spekulation (3). Det er klart, at med en færdiggjort ØMU og et fælles budget for euroområdet vil man også kunne gå i gang med at udstede fælles obligationer (dette skal naturligvis foregå inden for et fælles budget for euroområdet).

1.13 Hvad angår det samlede finansielle system og banksystemet mener EØSU, at det er nødvendigt så hurtigt som overhovedet muligt at færdiggøre alle aspekter af de foranstaltninger, EU har truffet (4). Dette er nogle af de mest effektive og vigtigste instrumenter til konsolidering af ØMU'en, dens stabilitet og det indre marked.

Det politisk-institutionelle aspekt

1.14 EØSU mener, at spørgsmålet om EU's fremtid og institutionelle struktur bør frigøres fra den »ideologiske model« – om end den »føderale« forekommer os at være den bedst egnede – og i stedet fokusere på de funktionelle og indholdsmæssige aspekter for at sikre selve EU-tankens overlevelse. Et EU, der igen sætter mennesket og solidariteten i centrum for sin overordnede målsætning, som økonomien skal tjene og ikke omvendt. Nu er det tid til at gå i gang med arbejdet med at virkeliggøre en politisk, social og økonomisk union. Men Rådets forsigtige og ubehjælpsomme forsøg i denne retning kommer virkeligt meget til kort, om end det må påskønnes. Det er nødvendigt at overvinde enkeltinteressernes egoisme og utopiske tænkning, som synes at dominere EU i dag, til fordel for solidaritet. Sparepolitikkerne må indstilles eller lempes for at mildne de hårde tider og igen placere arbejde og vækst i centrum for EU's initiativer.

1.15 Det er derfor nødvendigt at konvergere i retning af en social og politisk union for at fuldende ØMU'en i lyset af ovennævnte forslag. Beslutningstagningen må gøres mere demokratisk (flertalsafgørelser) og gennemsigtig for at opnå en positiv integration, der ikke er så skæv, og en fælles forvaltning af suveræniteten, således at forskellene mindskes under integrationsprocessen. Dermed vil EU få én stemme også i de internationale organer.

1.16 Ny traktat: EØSU mener, at størstedelen af forslagene af økonomisk karakter i denne udtalelse kan gennemføres uden at ændre traktaten. Om nødvendigt kan man satse på et forstærket samarbejde mellem de lande, som støtter forslagene (ligesom i forbindelse med den finanspolitiske aftale), blandt andet for at gå hurtigere til værks og undgå risikoen for en eventuel opløsning af EU i tilfælde af nye eksterne angreb og opretholdelse af sparepolitikkerne. En anden løsning med henblik på en mere vidtgående integration kunne være, at Europa-Parlament efter næste valg får et konstituerende mandat, og at dets forslag eventuelt sættes til folkeafstemning i alle berørte lande samtidigt.

Det internationale aspekt

1.17 Det, der sker i Europa, har konsekvenser også på internationalt plan og vice versa. Derfor er der behov for mere effektive internationale organer med større beslutningsdygtighed for at sikre en større global styring. På dette område bør i hvert fald euroområdet kun være repræsenteret af EU. Nærmere bestemt bør G20 kunne oprette et »Økonomisk og Socialt Råd« for den globale udvikling og kunne foretage en finanspolitisk stimulering.

1.18 Men kun en anden mere sammenhængende og demokratisk politisk struktur kan give EU ikke blot en bedre intern styring, men også en mere effektiv styring udadtil, så EU kan tale med én stemme i international sammenhæng. Især hvad angår forholdet mellem valutaerne for at undgå svækkelse af EU's økonomi og forholdet mellem økonomierne på verdensplan, især over for udviklingslandene.

1.19 Kort sagt er EØSU's fire forslag til færdiggørelse af euroens hus følgende: i) Økonomisk styring i EU (til gavn for vækst, beskæftigelse, økonomisk og social samhørighed). Et fælles budget for euroområdet og mindskelse af de økonomiske uligheder mellem landene i euroområdet. ii) Monetær-finansiel styring: styrkelse af ECB's mandat. Fuldendelse af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og bankvirksomhed. iii) Politisk og social union. iv) Styrkelse af EU's rolle på internationalt plan og i den globale styring.

2. Baggrund

2.1 EU er for tiden inde i en særligt vanskelig og farlig fase, der truer med at få negative konsekvenser, som langt overstiger de økonomiske og sociale problemer, vi allerede kæmper med. Denne initiativudtalelse tager en række spørgsmål op, såsom nødvendigheden af at respektere de forpligtelser på området økonomisk og social samhørighed, som allerede er eftertrykkeligt fastsat i traktaten, fremme en ny økonomisk og monetær politik for vækst og beskæftigelse og mere proaktive innovationspolitikker, oprette en europæisk venturekapitalfond for små og mellemstore virksomheder og endeligt arbejde for EU's fremtid (5).

2.2 Vi er, også i EU, konfronteret med store økonomiske interesser, som i stedet for at konvergere kolliderer. Euroen er ikke skyld i det, der sker (6). En valuta, som i lange tider er blevet overladt til sig selv og stadig venter på, at »stridens parter« (regeringerne) beslutter sig for, hvad de vil gøre.

2.3 EØSU har pligt til at reagere på disse udfordringer i et ligefremt og klart sprog med stort fremsyn og i fuld bevidsthed om, hvad der står på spil, og på hvilket niveau interesserne støder sammen, uden at dække over sandheden. Med denne udtalelse vil EØSU yde et aktivt bidrag, uden fortielser, for at færdiggøre ØMU'en og overvinde krisen i arbejdstagernes, virksomhedernes og EU-borgernes interesse, især i euroområdet, som lider mest under den nuværende krise.

3. Maastrichttraktaten: monetær politik og samhørighed

3.1 Monetær union

3.1.1 Overgang til en fælles valuta er ideel for lande, som er udsat for symmetriske chok, eller som har mekanismer til at absorbere asymmetriske chok. Empiriske undersøgelser har vist, at sandsynligheden for asymmetriske chok er større i Europa end i USA. ECB's fælles pengepolitik, hvis hovedmål er prisstabilitet i euroområdet, kan naturligvis ikke reagere på asymmetriske chok i de enkelte eurolande. Derfor er der behov for endnu en tilstrækkeligt effektiv mekanisme til at tackle disse chok. ECB's fælles valutapolitik er derimod ikke så velegnet for eurolande, som halter bagud mht. produktionsfaktorernes mobilitet, markedernes åbenhed, de økonomiske kredsløbs synkronisering, produktionens diversificering, finansiel integration og omfanget af samhandelen, og i tilfælde af stivhed på arbejdsmarkedet og inflationære forskelle mellem eurolandenes økonomier. Jo dårligere tilpasningsmekanismerne til afbødning af de asymmetriske chok fungerer (pris- og lønfleksibilitet, arbejdskraft- og kapitalmobilitet mellem eurolandene og finanspolitisk føderalisme), desto vanskeligere vil det være for det pågældende land at overvinde tabet af en selvstændig pengepolitik.

3.1.2 ØMU'en er nok den vigtigste søjle i Maastrichttraktaten, men den er ikke den eneste. Det egentlige motiv var ikke kun af økonomisk, men – efter Berlinmurens fald – også af politisk karakter. Mange lande nøjedes med at være forbløffede og ligegyldige tilskuere til det nye scenarium, også til den næsten øjeblikkelige optagelse af Østtyskland og pariteten mellem de to »mark« (1 = 1), som Bundesbank var garant for. Man foretrak at udskyde beslutningen om fuldendelsen af ØMU'en, og der skabtes en fælles forventning – som senere viste sig at være en illusion – om, at Den Monetære Union ville trække den politiske union med sig, at euroen ville blive drivkraften i et føderalt EU, men sådan gik det ikke.

3.1.3 Unionen skulle – ud over at give euroen dækning og en fælles stemme – have tilført euroen alt det, som den manglede. Man troede, at det for at få det hele til at fungere var nok med nogle få »regler«, såsom stabilitetspagten med arbitrære parametre, en selvevaluering, der blev betragtet som ufejlbarlig, men som ikke har fungeret efter hensigten. Hertil kom, at ECB's mandat er et envejsmandat, som er mere begrænset end andre centralbankers. Disse modsætninger er krakeleret med finanskrisen, som EU var utilgiveligt længe om at erkende, og senere med statsgældskrisen, der har frataget euroen dens glans og dens mirakuløse image, som den fremstod med ved sin indførelse. Dermed har euroen mistet sin tiltrækningskraft i en sådan grad, at den nu opfattes som en trussel, som et lumsk middel til at retfærdiggøre nedskæringspolitikkerne.

3.2 En politik, som er en trussel mod den økonomiske og sociale samhørighed, endnu en af de søjler i fællesakten, Maastrichttraktaten, der fastsætter, at EU's mål er et højt beskæftigelsesniveau og en høj levestandard. Netop et mål, som den nuværende krise har fejet bort fra EU's dagsorden. Skønt det på det seneste er hentet frem igen, på papiret, er det ikke ledsaget af nogen gennemførelsesinstrumenter og har derfor ikke nogen som helst praktisk indvirkning på realøkonomien og beskæftigelsen.

4. Euroens første 10 leveår

4.1 Fordelene

4.1.1 Indtil 2008 var ØMU'en ret meget fokuseret på det monetære samarbejde mellem medlemsstaterne i euroområdet: forenkling af handelsprocedurer, afskaffelse af kursrisikoen, afskaffelse af konkurrerende devalueringer, prisstabilitet (gennemsnitlig årlig inflation på 2,03 % bortset fra store udsving i nogle lande ved overgangen fra det gamle til det nye system), faldende og konvergerende udlånsrentesatser (indtil 2009!), vækst og beskæftigelse (der blev skabt 14,5 millioner nye arbejdspladser (7)), balance i samtlige løbende poster, en gældskvotient under Japans og USA's, en lav kurs over for dollaren (mere end 30 % under(vurderet)) på grund af de svagere økonomier.

4.1.2 Dette er det samlede billede. Det ser anderledes ud, hvis man ser på situationen i de enkelte lande. De vigtigste fordele er først og fremmest gået til de lande, hvis økonomier dannede grundlaget for fastlæggelsen af de parametre, som ledsagede euroens indførelse, ved at styrke deres vækst og produktivitet, hvilket medførte en eksplosion i eksporten (omkring to billioner dollars fra år 2 000 til i dag alene for Tysklands vedkommende) og dermed betalingsbalancen (8), mens andre lande har haft delvise fordele og/eller egentlige ulemper, især på grund af asymmetrien i det system, som den fælles valuta er knyttet til, i en sådan grad at landene med underskud er tvunget til at foretage korrektioner, mens landene med overskud ikke er forpligtet hertil. Man skal altså tage i betragtning, at landene har reageret forskelligt på de vilkår, som euroen skabte.

4.2 Omkostningerne

4.2.1 De omkostninger, der skal undersøges, er dem, der er knyttet til forskellene mellem landenes konkurrenceevne, til deres tab af indflydelse på den makroøkonomiske politik, på valutakursen, på konkurrerende devalueringer osv.

4.2.2 Med krisen er der i mangel af en egnet og fuldendt ØMU dukket andre omkostninger op, såsom overførslerne af bankernes passiver til de offentlige budgetter og en forøgelse af gælden, som forværrer situationen for de i forvejen mest forgældede lande. Unionen er blevet delt i to: på den ene side kreditorlandene, på den anden side debitorlandene, som mere og mere ligner landene i den tredje verden. Faktisk skaber kreditorlandene mere fattigdom i Syd, men også mere rigdom i Nord. Man behøver blot tænke på det overskud, som Tyskland har akkumuleret ikke via det interne regnskab i euroområdet (i så fald ville EU's betalingsbalance være udlignet!), men via Tysklands egne overskud over for udlandet, som er så store, at de på længere sigt vil kunne udsætte tyskerne selv for en finansiel risiko af et sådant omfang, at den vil kunne skade Tysklands egen økonomi.

4.3 Problemer

4.3.1 De strukturelle problemer og svagheder ved valutaens styresystem: begrænsningerne i stabilitets- og vækstpagten, som nogle lande forsøgte at afvikle, da den voldte dem problemer (Tyskland, Frankrig og Italien); manglende overvågning af indikatorerne for produktivitet; mangel på krisestyringsinstrumenter; omkostningerne ved at beholde euroen; den systemiske risiko; de økonomiske ubalancer mellem landene; opretholdelsen af nationalstaternes suverænitet på skatte- og budgetområdet.

4.3.2 Kursrisikoen og de konkurrerende devalueringer blev dog ikke afskaffet mellem eurolandene og ikke-eurolandene, især Det Forenede Kongerige, og sterlingkursen over for euroen kunne ret pludseligt falde betydeligt og dermed underminere de lige konkurrencevilkår, der skulle gælde på det indre marked.

4.3.3 Økonomisk set er det største problem de økonomiske ubalancer, som allerede fandtes før år 2000. Det er de svageste lande, der betaler prisen for denne tingenes tilstand, og de deraf følgende veritable »asymmetriske chok« har også fået næring af den massive tilstrømning af kapital til Tyskland. Disse asymmetriske chok kan ECB ikke gøre noget ved med de instrumenter, den råder over i dag. Et andet problem af international karakter, der først blev afdækket af den finansielle krise (9).

4.3.4 Dog var den største fejl at tro, at man kan have en fælles valuta uden nogen begrænsninger af staternes suverænitet, ikke blot på budgetområdet, men især med en separat gældsstyring, et bank- og finanssystem, som forblev nationalt, sammen med overvågningssystemet.

4.3.5 Endelig har det alvorligste politiske problem været, at euroen er blevet indført uden et fælles hus og uden at udstyre den med en fælles stemme, bortset fra de anstrengelser, som ECB fra tid til anden har gjort sig for at overvinde denne mangel. ECB er således gået fra den i traktaten nedskrevne uafhængighed til at blive en erstatning for politikken for at afværge skader på den fælles valuta og EU (10), ligesom det stærkeste lands rolle under væksten kom til at stå klart.

4.3.6 EØSU mener under alle omstændigheder, at euroen kun kan blive stærk, hvis der skabes konvergens mellem eurolandenes økonomiske resultater for at fremme en mere homogen vækst, og hvis der kommer en politisk union, som gør disse forskelle acceptable, for problemet er ikke af bogholderimæssig, men politisk art. Hertil hører også demokratispørgsmålet og i den forbindelse en mere retfærdig vægtning af stemmerne i de forskellige beslutningsorganer. At stirre sig blind på det økonomiske og »bogholderimæssige« aspekt er en illusion og en fejl, som vi ikke længere kan tillade os at begå.

5. De internationale rammer

5.1 Det, der sker i Europa, har også konsekvenser på internationalt plan og omvendt. Der er en meget stærk sammenfiltring mellem økonomierne, gælden, de finansielle systemer, handelen, forholdet mellem valutaerne osv. Dette gælder især for den stadigt meget tætte forbindelse mellem økonomierne på begge sider af Atlanten. Sådan var det i det mindste indtil 2009. I dag er USA's økonomi imidlertid i fremgang, mens den europæiske er i recession, hvilket til dels hænger sammen med de to forskellige økonomiske skoler, men også forskellene mellem FED's rolle og ECB's rolle.

5.2 For hele verdensøkonomien er der under alle omstændigheder behov for mere effektive internationale organer med større beslutningsdygtighed for at sikre en større global styring (IMF, Verdensbanken, ILO, WTO). På sin side har G20 behov for at blive mere struktureret for at kunne træffe bindende beslutninger. For eksempel burde G20 oprette et »Økonomisk og Socialt Udvalg« for den globale udvikling, bruge finanspolitiske incitamenter og styre forholdene mellem valutaerne for at mindske skævheder på handelsområdet, blandt andet ved at give ECB større mulighed for at intervenere.

5.3 Opsparingsoverskuddet på globalt plan. Væksten er afgørende også for resten af verdensøkonomien. IMF's advarsel om, at Europa sideløbende med indgrebene til nedbringelse af gælden og underskuddet bør træffe foranstaltninger til at stimulere væksten, kommer på det rette tidspunkt og er berettiget. Der er et opsparingsoverskud på globalt plan, som er blokeret af mangel på investeringsmuligheder. Faktisk har man forgæves søgt at finde investeringsmuligheder til private equity-fonde til en værdi af næsten 2 billioner USD (11). Den største statslige investeringsfond i Norge er ved at reducere andelen af europæiske investeringer med over halvdelen, så den kommer ned på to femtedele (12). I 2011 registrerede den største asiatiske investeringsfond »China Investment Corporation« et tab på investeringer i private equity-fonde, halverede sin egen beholdning af private værdipapirer, så den nu er på en fjerdel, og foretrækker nu mere langfristede investeringer i den offentlige sektor i stedet for i den private (13).

6. Igangværende foranstaltninger i EU

6.1 EFSF/ESM: stillet over for den omsiggribende krise, som udmøntede sig i spekulative angreb på euroen, uden at der blev gjort noget for at stoppe spekulanterne, søgte Unionen at reagere på forskellige fronter. Styrkelsen af stabilitetsfaciliteten med en eventuel banklicens er et eksempel herpå og gør den til et effektivt om end begrænset middel mod spekulationen i bankaktier og i gældsinstrumenter for at hjælpe stater, som risikerer uforskyldt at gå fallit, skønt dette ikke er løsningen på krisen.

6.2 Bankunionen er en anden søjle. Faktisk er det umuligt i længden at opretholde et område med en fælles valuta og 17 finans- og gældsmarkeder, især efter at krisen har forstærket opsplitningen i nationale markeder. Bankunionen er derfor et uundværligt element af den allerstørste betydning for risikodelingen, for beskyttelsen af indskyderne – blandt andet via afviklingsproceduren – for genskabelsen af tilliden til systemet, som ikke længere fungerer, og for at få gang i finansieringer til virksomhederne i alle landene med udgangspunkt i den berørte befolkning og ikke i bankernes størrelse. Dermed kan man forhindre, at likviditeten strømmer væk til lande med en bedre risikoprofil, og mindske renteforskellen. Bankunionen kan også medvirke til at reducere den systemiske risiko og kappe forbindelsen mellem offentlig gæld og banker. Her må man heller ikke glemme, at euroen blev skabt, uden at der blev gjort noget ved de separate banksystemer: en stor svaghed. Dette skyldes først og fremmest, at banksystemet i visse stærke lande i vid udstrækning er offentligt.

6.3 Det europæiske banktilsyn er et vigtigt supplement til de igangværende foranstaltninger. Denne beføjelse overdrages til EU-niveauet og udøves direkte af en fælles myndighed. For at vise, at EU kan bibringe en stor ekstraværdi er det afgørende at fremme større gennemsigtighed i bankaktiviteterne, forhindre interessekonflikt og uredelig praksis såsom manipulering af LIBOR-renten. EØSU tager med tilfredshed imod forslaget om at indføre en fælles tilsynsmekanisme under ledelse af Den Europæiske Centralbank, som skal dække hele euroområdet og være åben for deltagelse af alle medlemsstater (14).

6.4 EØSU ser positivt på det nye OMT-program (Outright Monetary Transactions – direkte monetære transaktioner), som giver ECB mulighed for at opkøbe statsobligationer på det sekundære marked for at stoppe spekulationen og mindske renteforskellen på statsobligationer og dermed presset på euroen. Dette er sammen med andre ukonventionelle pengepolitiske foranstaltninger, der (som andre førhen) er blevet vedtaget for at imødegå finanskrisen, udtryk for en ny kurs i ECB's virksomhed, som dog er i traktatens ånd og går i den rigtige retning. Der er dog også i dette tilfælde tale om tekniske instrumenter, som uden i sig selv at være en løsning giver regeringerne og EU tid til at træffe de nødvendige foranstaltninger.

6.5 ECB

6.5.1 ECB har som hovedmålsætning at »fastholde prisstabilitet« og for at opfylde dette bør den beholde sin politiske uafhængighed, dvs. at den hverken »må søge eller modtage instruktioner« fra regeringernes side eller EU. Dette er en korrekt status, skønt Rådet i henhold til traktaten kan indgå formelle aftaler om et valutakurssystem for euroen over for tredjelandsvalutaer (15). I mangel af sådanne aftaler eller i perioder mellem sådanne aftaler bør ECB betragte valutakurspolitik som en del af dens ansvarsområde. ECB har også andre sekundære målsætninger såsom at bidrage til finansiel stabilitet, men dens indgreb under krisen følger af dens vigtigste målsætning, idet disse indgreb for en stor del var dikteret af nødvendigheden af at genskabe en effektiv pengepolitisk transmissionsmekanisme, således at den finansielle stabilitet bevares i alle eurolandene.

6.5.2 Med hensyn til prisudviklingen er spørgsmålet, om det er rimeligt, at Maastricht-inflationskriterierne baseres på den gennemsnitlige inflation i de tre medlemsstater, som kan opvise de bedste resultater i EU, men ikke i euroområdet.

6.5.3 Generelt er ECB's mandat mere begrænset end andre centralbankers. Først og fremmest har ECB ikke mandat til at understøtte vækst og beskæftigelse, som FED har, skønt der er ligheder mellem de monetære politikker. Der er dog grundlæggende forskelle mellem USA (centraliseret skattesystem) og EU i gennemførelsen af finanspolitikken. Endvidere er ECB's rolle som långiver i sidste instans (lender of last resort) i dag begrænset til banksystemet og omfatter ikke regeringerne (EU-regeringen), hvilket ville være tilfældet, hvis den lignede en »nationalbank«. Dette bør gøres muligt i en færdiggjort ØMU. Desuden er det vanskeligere for ECB at føre en fælles monetær politik på grund af økonomiske forskelle og ubalancer mellem landene i euroområdet, som skyldes manglen på korrigerende indgreb fra EU's side.

6.5.4 Det er dog positivt, at princippet om euroområdets »enhed« har fået ECB til at erklære euroen »irreversibel« og, som vi har set, sat den i stand til efter en hård strid at vedtage foranstaltninger til indsnævring af forskellen (spread) mellem gældsrenten i de forskellige lande via muligheden for at opkøbe obligationer på det sekundære marked. Denne foranstaltning forudsætter, samtidigt med at væksten stimuleres, en »europæisk« plan for nedbringelse af gælden, som kan ledsage de enkelte landes planer på dette område (16).

6.5.5 Dette vil i det mindste kunne mindske den konkurrenceforvridning, der sker via renterne på finansieringen af gælden og investeringerne: den dag i dag en veritabel finansiel kløft, som øger de eksisterende ubalancer, herunder på betalingsbalancen.

6.5.6 EØSU mener endvidere, at det er nødvendigt også at tage spørgsmålet om de krav, der stilles af ECB og af EU, op igen. Det er ikke acceptabelt at give bankerne likviditet til meget lave renter uden at stille nogen betingelser, for eksempel mht. anvendelsen af midlerne. En del af dem bør i det mindste gå til investeringer. Derimod stilles der for køb af statsobligationer fra ECB's side (OMT) meget hårde betingelser over for landene, selv om det her drejer sig om noget andet. Disse betingelser beror først og fremmest på, at det er nødvendigt at tage højde for logikken på et forstyrret og skrupelløst »marked«, som opererer anonymt og lynhurtigt, og som i virkeligheden dårligt kan siges at være et marked (17). EU må ikke springe på den galej: hårde stramninger og nedskæringer for borgerne og virksomhederne under krisen, neutrale vilkår for investorer/spekulanter, som gemmer sig bag investeringsbankerne og de internationale investeringsfonde – de eneste undtagelser var, da centralbankchefen satte hælene i for at forsvare euroen på de mest kritiske tidspunkter under angrebet.

6.5.7 Det er derimod nødvendigt, at ECB med sine nuværende instrumenter kan understøtte de forskellige landes økonomier ligeligt for at mindske de eksisterende forvridninger og ubalancer, indtil det nuværende mandat og EU's politiske underskud bliver afhjulpet. For eksempel kunne man genoplive interbankmarkedet i nogle lande i euroområdet via negative renter på dag-til-dag indskud i ECB.

6.5.8 EØSU er endvidere overbevist om, at der her og nu er behov for at løse spørgsmålet vedrørende gælden (18), således som det har foreslået, og for at nå dette mål er ECB's og Rådets indsats afgørende.

6.5.9 EØSU mener, at der bør være større åbenhed om ECB's beslutninger for eksempel ved at offentliggøre afstemningsresultaterne på møderne i ECB's styrelsesråd, således at euroområdets centralbankchefer gøres mere ansvarlige. Dette ville tilskynde dem til at træffe afgørelser baseret på de generelle økonomiske vilkår i euroområdet og ikke på udviklingen i deres egne nationale økonomier.

6.5.10 Et andet problem, der ikke må glemmes, vedrører afstemningsreglerne i ECB's Styrelsesråd (19), først og fremmest misforholdet mellem medlemsstaternes stemmeret og deres finansielle bidrag. Det har allerede været et problem i betalingssystemet under den europæiske stabilitetsmekanisme (ESM) og kan blive et problem igen i fremtiden for eksempel i forbindelse med en bankunion.

7. EU's fremtid: Den Økonomiske og Sociale Union - vækst og beskæftigelse

7.1 Efter EØSU's mening er der brug for en genopretning styret af økologiske og sociale investeringer (20) i overbevisningen om, at stabilitet i sig selv ikke kan sikre opsvinget, der afhænger af såvel virksomhedernes som forbrugernes tro på fremtiden. I betragtning af den private sektors lave forventninger og den uudnyttede kapacitet kan virksomhederne ikke have tillid til et fremtidigt udbytte af investeringer, der foretages i dag. Og hvis borgerne på deres side ikke har sikkerhed for at kunne bevare eller finde et arbejde, foretrækker de at spare op eller mindske deres egen gæld i stedet for at bruge penge. En højere ledighedsprocent kan kun øge antallet af personer, som ikke kan bruge penge.

7.2 For at øge virksomhedernes og borgernes tillid bør genopretningen derfor være styret af investeringer med den amerikanske New Deal som forbillede (21). De afgørende kriterier herfor er dem, som ECB har fulgt siden det særlige Amsterdamhandlingsprogram (1997) med mandat til at fremme samhørighed og konvergens på områderne sundhed, uddannelse, byfornyelse, miljø samt transeuropæiske net.

7.3 Det er et realistisk mål, som atter vil bringe det globale opsparingsoverskud i omløb som anført i punkt 5.3. Faktisk er nogle investeringsfonde på jagt efter langfristede investeringsmuligheder for det overskud af opsparede midler, der er skabt i andre dele af verden. Dette vil være til gensidig fordel for investorerne i tredjelande og for den europæiske økonomi. I denne sammenhæng kan begge »søsterinstitutioner« i Den Europæiske Investeringsbank-Gruppe, dvs. EIB og EIF (Den Europæiske Investeringsfond), spille en nøglerolle.

7.4 Derfor må forøgelsen af den tegnede kapital i EIB hilses velkommen. Projektobligationerne kan også spille en vigtig rolle i genopretningen. Men anvendelsen af overskydende investeringsmidler på globalt plan til investeringer i EU bør benævnes euroobligationer, skønt markederne nok vil bruge den kortere betegnelse »€-obligationer«. Det er en kendt sag, at nogle regeringer er imod euroobligationer, men dette skyldes en forkert antagelse, idet euroobligationerne, som er nødvendige for at understøtte væksten, forveksles med EU-obligationer, som skal finansiere gælden (22).

7.5 Lige siden sin oprettelse har EIF holdt på, at den vil kunne udstede EU-obligationer for at finansiere langsigtede investeringer (23) i sociale forbedringer gennem en forøgelse af fondens tegnede kapital i forhold til det nuværende – ret lave – niveau på 3 milliarder euro, uden at en traktatændring er nødvendig (24). Hverken de vigtigste medlemsstater eller landene i euroområdet medregner EIB's finansieringer i deres nationale underskud, og det samme burde gælde for EIF-investeringerne. De obligationer, som EIF udsteder, kan ligesom EIB's obligationer garanteres af udbyttet af projektfinansieringerne.

7.6 Produktinnovation og opbygning af markeder: Udvalget mener endvidere, at Unionen bør føre en mindre neutral innovationspolitik. I 70-erne gik industripolitikken af mode, fordi regeringerne ikke kunne »begunstige bestemte operatører« eller »nationale sværvægtere«. Udvalget mener dog, at der er gode grunde til at genoverveje denne tilgang (25).

7.7 For det første er det ikke givet, at de ikke-interventionistiske politikker er af det gode. Tidligere har disse politikker faktisk medført forfejlede investeringer i finanssektoren. For det andet er det nødvendigt at tage endnu mere afgørende initiativer for at bekæmpe klimaændringerne. For det tredje er alt for mange teknologiske projekter, som er blevet foreslået i forbindelse med rammeprogrammerne, blevet afvist ikke af kvalitetsmæssige grunde, men af mangel på egne midler. Dette problem ville kunne løses ved at ty til en europæisk venturekapitalfond finansieret gennem udstedelse af obligationer. For det fjerde har de nye vækstøkonomier været i stand til at fremme en række nationale sværvægtere med vældigt gode resultater (26).

7.8 Finansieringen af investeringerne gennem overførsel af opsparingsoverskuddet til euroobligationer burde være åben for alle medlemsstater og ville give kumulative fordele på det makroøkonomiske, sociale, beskæftigelsesmæssige og politiske plan og dermed fremhæve behovet for »mere Europa«, hvilket er en tilgang, som i dag mødes med stigende skepsis blandt vælgerne og nogle regeringer.

7.9 Væksten kan også bidrage til at styrke stabiliteten. Med udgangspunkt i EIB's princip om, at finansiering via obligationer ikke nødvendigvis skal medregnes til statsunderskuddet, vil finansieringen via euroobligationer for at fremme genopretningen give mulighed for lettere at nedbringe underskuddet og frigøre nationale skatteindtægter til at mindske eller holde underskud nede, samtidig med at det sikres, at nøglekomponenterne i de sociale udgifter ikke bliver berørt. I dette øjemed bør der fastlægges fælles parametre og kriterier fra landenes og Eurostats side for at opnå en bedre og mere retfærdig evaluering af dataene.

7.10 I øvrigt er der ikke taget hensyn til, at den mulige »fortrængningseffekt«(crowding out) forudsætter fuld beskæftigelse. Eftersom de fleste medlemsstater i dag har høj arbejdsløshed, vil den – separate eller fælles – finansiering gennem projektobligationer udstedt af EIB/EIF kunne medføre en stigning (crowding in) i den private sektors investeringer, indkomster og arbejdspladser med en op til tredobbelt multiplikatoreffekt på investeringerne samt positive finanspolitiske multiplikatorer, for så vidt som de skaber direkte og indirekte skatteindtægter (27).

7.11 I lyset af de vanskeligheder, som nogle lande, især Grækenland og Cypern, befinder sig i, foreslår EØSU at tage den kortsigtede strukturtilpasning, som trojkaen har krævet gennemført, op til fornyet overvejelse i betragtning af de nye langsigtede perspektiver for disse lande efter opdagelsen af enorme næsten uudnyttede olie- og gasforekomster i det østlige Middelhav (28).

8. EU's politiske fremtid

8.1 EØSU er således overbevist om, at det ikke rækker med en simpel vedligeholdelse af EU fra tid til anden. EU kan ikke køre videre med det tomrum, som har været der siden Maastricht, uden at tage fat på den udfordring, som den kriseramte euro repræsenterer. Krisen har afdækket euroens store interne »underskud«, herunder først og fremmest det demokratiske (29), og gengivet EU-samarbejdet et mål for at undgå, at EU-tanken dør.

8.2 EØSU mener, at den fælles valuta vil være bæredygtig, hvis der opnås konvergens mellem eurolandenes økonomiske kapacitet (performances). Dette kræver en økonomisk og politisk indsats. Der er derfor brug for en politisk union, som kan gøre forskellene acceptable og om nødvendigt give mulighed for at overføre en del af velstanden fra de stærke områder til de svage ved hjælp af en gennemsigtig og demokratisk beslutningsproces og en ny form for solidaritet mellem landene (30).

8.3 Denne krise får de »gamle skel« mellem europæerne til at komme op til overfladen igen. Den gamle uvane med at skue tilbage er dukket op igen, og nu hives gamle genfærd og floskler, som vi troede, vi havde lagt bag os, frem igen. Som om nedskæringer og gæld skulle være nogens skyld og ikke snarere resultatet af fejl begået af regeringerne på begge »sider«. Også af denne grund kan de lande, der er i vanskeligheder, ikke vælte et ansvar, som er deres eget, over på EU (eller Tyskland), og de rigeste lande kan ikke være uvidende om de større fordele, som euroen har givet dem – til dels på andre landes bekostning – i kraft af de eksisterende økonomiske ubalancer. Vi har derfor brug for et nyt politisk og kulturelt overskud og evne til dialog mellem de europæiske folk - utvivlsomt til gensidig fordel - således som den tyske digter Friedrich Hölderlin (31) med inspiration i den græske kultur allerede for længe siden pegede på.

8.4 Det er nødvendigt at foretage et kvalitativt spring fremad. Det er nødvendigt at samle ikke kun hvert enkelt lands økonomi, men også politik og SUVERÆNITET i én pulje. Det er ikke nødvendigt at diskutere, hvilken europæisk »model«, der skal opbygges, men snarere hvilke instrumenter vi har brug for: effektive, demokratiske og gennemsigtige instrumenter til at beslutte, gennemføre det fælles bedste og forene det europæiske folk, ikke for at splitte det.

8.5 Netop derfor mener EØSU, at det ikke er et spørgsmål om, hvorvidt traktaten skal ændres eller ej. Det afhænger naturligvis af, hvad der kræves for at færdiggøre ØMU'en. Under alle omstændigheder kan hovedparten af vore forslag gennemføres uden at ændre traktaten (vækst, gæld osv.), mens det for andres vedkommende kan være tilstrækkeligt med et forstærket samarbejde. Det vigtige er det mål, som skal nås til gavn for økonomien, euroen og EU's borgere. Traktaten er kun instrumentet. Dette skal forklares for borgerne på den mest korrekte måde og således at de inddrages i beslutningstagningen direkte og/eller via Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter.

8.6 EØSU mener, at euroområdet har ressourcerne til at planlægge sin egen fremtid: Vi har brug for mere politisk integration, mindre kommandostyring og en social markedsøkonomi for at få gang i væksten og beskæftigelsen og for at virkeliggøre en politisk, økonomisk og social Union.

9. Integration eller opløsning?

9.1 Hvis dette yderligere skridt ikke tages, vil krisen – som den hidtil er blevet tacklet – kunne føre til en opløsning af euroområdet og dermed af EU. Man kan ikke kun føre en politik om besparelser og nedskæringer af for eksempel gælden, om end det kan være hensigtsmæssigt. Af hensyn til solidariteten må man også tage andre instrumenter i anvendelse (forøgelse af efterspørgslen i kreditorlandene). Det er nødvendigt at få borgerne i de berørte lande til at forstå, at deres budgetoverskud følger af andres underskud, og at angrebene på euroen ikke afhænger af gældsniveauet (32), skønt det skal nedbringes. På den anden side må borgerne i syd få deres regeringer til at konsolidere gælden, forvalte deres offentlige budgetter med større omhu, undgå spild og skatteflugt, sænke skatterne og øge væksten, beskæftigelsen, produktiviteten og konkurrenceevnen i deres erhvervsliv ikke kun med nogle enkelte reformer, men gennem større solidaritet og en anden økonomisk politik fra EU's og ECB's (33) side.

9.2 Ellers vil intet land kunne nedbringe sin egen gæld og sanere sit eget budget. Derfor må spareiveren holdes i ave, og den økonomiske politik ændres. Ellers vil risiciene kunne øges. Og her kan historien være os til gavn (34). Det er nødvendigt med en ny indfaldsvinkel til integration, en positiv integration, ikke en negativ, skadelig og tvungen integration

9.3 Vi må huske på, at intet land i EU i dag har sit på det tørre og er uden for fare, også selv om der er opstået en abnorm situation. Den økonomiske vækst i nogle lande (blandt andet begunstiget af euroen) og de svage EU-institutioner har fået Tyskland, det stærkeste land, til at påtage sig en central rolle i EU, ofte i modsætning til de »perifere« lande især i Sydeuropa, men ikke kun dér. Som Helmut Schmidt har påpeget, gør dette de andre lande ængstelige, især på grund af den måde, hvorpå denne rolle bliver opfattet. Derfor er der brug for initiativer, som kan afkræfte denne opfattelse (35).

9.4 Efter EØSU's mening synes EU i dag at være domineret af egoisme og nationale interesser, som om vi har at gøre med »særinteressernes utopi«. Den økonomifikserede tilgang har taget føringen og skubbet de værdier, som EU er udsprunget af, og på hvilke det baserer sin eksistens, i baggrunden, og i stedet toner et egoistisk, usolidarisk EU frem. Den seneste tids spændinger kan være forløbere for en farlig »mental opløsning af EU«, som rammer borgere og regeringer, og som må imødegås ved at lytte opmærksomt uden arrogance og med konkrete svar.

9.5 Vi står ved en korsvej: EØSU undrer sig faktisk over, hvordan det er muligt, at EU, som er verdens største økonomi, med sine forsinkede og tøvende svar risikerer at lade Grækenland, som fostrede de europæiske principper – et land af en økonomisk set ganske uanseelig størrelse (36) – gå til grunde ved at afkræve borgerne og virksomhederne ofre uden at ledsage dem med en plan til støtte for væksten, hvilket er den eneste måde, hvorpå landet vil kunne tilbagebetale gælden, og uden en plan, der kan lette de alvorlige sociale lidelser for en del af den græske og europæiske befolkning. Man må spørge sig, hvordan EU kan være det bekendt.

Bruxelles, den 22. maj 2013 Henri MALOSSE Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10.

(2) EUT C 133 af 9. maj 2013, s. 44.

(3) EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10.

(4) EUT C 44 af 15.2.2013, s. 68 og EUT C 11 af 15.1.2013, s. 34.

(5) EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10.

(6) »Alles Gerede und Geschreibe über eine angebliche »Krise des Euro« ist leichtfertiges Geschwätz ...«, Helmut Schmidt (al tale og skriverier om en påstået »euro-krise« er ikke andet end løs snak).

(7) Om end med forskellige vækstrater (gennemsnitlig vækst på 1,6 % mellem 2001 og 2006), mens den lå på 2,3 % i de tre lande i EU15, som stod uden for euroen. Det samme gælder arbejdsløsheden, som lå næsten 3 % under gennemsnittet i disse lande.

(8) »Denn alle unsere Überschüsse sind in Wirklichkeit die Defizite der anderen. Die Forderungen, die wir an andere haben, sind deren Schulden«, Helmut Schmidt (For alle vore overskud er i virkeligheden de andres underskud, ligesom de fordringer, vi har over for andre, er deres gæld).

(9) EUT C 255 af 22.9.2010, s. 10 og EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10.

(10) Martin Feldstein og Milton Friedman har udtalt, at euroen vil kunne skærpe de politiske spændinger mellem ØMU'ens medlemmer i en sådan grad, at det kan skabe grobund for nye konflikter, endog militære.

(11) Bain & Company Global Private Equity Report for 2012.

(12) Reuters (2012). Den norske statslige investeringsfond – 610 milliarder USD – vil begrænse sine investeringer i Europa, 30. marts 2012.

(13) http://www.upi.com/Business_News/2012/07/25/Chinas-sovereign-wealth-fund-reports-loss/UPI-38111343274421/#ixzz2AcHV3HNp

(14) EUT C 11 af 15.1.2013, s. 34.

(15) EUF-traktatens artikel 219.

(16) EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10.

(17) »Die Märkte arbeiten nicht für, sondern gegen die Menschen. Unsere Aufgabe ist es, den Märkten und der Finanzwelt den Geist der Solidarität der Sozialwirtschaft zu vermitteln« (Markederne arbejder ikke for, men imod menneskene. Det er vor opgave at indgyde markederne og finansverdenen socialøkonomiens solidariske ånd), Tysklands forbundskansler, Angela Merkel.

(18) EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10.

(19) Det Europæiske Råds afgørelse af 21.3.2003.

(20) Se resolutionen om stabilitets- og vækstpagten fra Det Europæiske Råd i Amsterdam i 1997, pkt. 9, og konklusionerne fra Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Luxembourg i 1997, pkt. 37-40.

(21) Se forslagene i EØSU's udtalelse om Vækst og statsgæld i EU: To nyskabende forslag (EUT C 143 af 22.5.2012, s. 10).

(22) Idem.

(23) Stuart Holland (1993). The European Imperative: Economic and Social Cohesion in the 1990s. (»Det europæiske imperativ: økonomisk og social samhørighed i 90-erne«), forord af Jacques Delors. Nottingham: Spokesman Press.

(24) I henhold til artikel 2, stk. 2, i Vedtægterne for Den Europæiske Investeringsfond kan »Fondens virksomhed … omfatte låntagning«. Principielt har fonden bekræftet, at den kan udstede obligationer ved en simpel beslutning fra generalforsamlingen og efter godkendelsen af en forøgelse af den tegnede kapital, således som det for nyligt er sket i tilfældet med ECB. Hvis EU imidlertid vil anerkende betydningen af at udstede obligationer dels for at finansiere en genopretning styret af sociale investeringer, dels for igen at bringe de overskydende opsparede midler på globalt plan i omløb, er det nødvendigt, at en sådan beslutning bliver godkendt mere eksplicit. I princippet kunne en sådan godkendelse gives af Det Europæiske Råd som led i EU's »generelle økonomisk politik« for at finansiere genopretningen, i stedet for blot af Ecofin, og om nødvendigt kunne godkendelsen føre til et stærkere samarbejde som i tilfældet med det nye forslag om en afgift på finansielle transaktioner, som også kunne have en makroøkonomisk effekt.

(25) Philippe Aghion, Julian Boulanger og Elie Cohen. Rethinking Industrial Policy. Bruegel Policy Brief, april 2011.

(26) The Economist (2012), The Rise of State Capitalism: The Emerging World's New Model. (»Statskapitalismens opståen: vækstlandenes nye model«), Særudgave, 21.-27. januar 2012.

(27) Blanchard, Blot, Creel et al., undersøgelser gennemført for »Observatoire Français des Conjonctures Économiques«.

(28) På denne baggrund anser EØSU det for uacceptabelt, at trojkaen beder Grækenland sælge sin aktiemajoritet i det nationale olieselskab til udenlandske selskaber for at opnå en begrænset fortjeneste på 50 milliarder euro. Det er vor opfattelse, at de græske borgere med rette mener, at der er tale om et skridt, som er fordelagtigt for markederne, men ikke for borgerne. Derfor foreslår EØSU, at Det Europæiske Råd beder Kommissionen om at tage den krævede kortsigtede strukturtilpasning op til ny overvejelse, således at der kan tages hensyn til de ekstraordinære indtægter, der kan forventes på længere sigt.

(29) »Zum ersten Mal in der Geschichte der EU erleben wir einen Abbau der Demokratie«, Jürgen Habermas.

(30) »Et land må ikke foretage handlinger, som skader et andet land i eurozonen«, Mario Draghi.

(31) »Seit ein Gespräch wir sind und hören voneinander«, fra »Friedensfeier«, Friedrich Hölderlin, digter, 1770-1843.

(32) Spanien, som har en lavere gæld (68,5 % af BNP) end Tyskland (81,2 % af BNP) er et eksempel herpå. Oplysninger fra Eurostat for 2011.

(33) Spaak-rapporten fra 1956 anerkendte, at integrationen af økonomier med forskellige effektivitetsniveauer vil kunne forværre de strukturelle, sociale og regionale forskelle, og at den bør ledsages af fælles strukturelle, sociale og regionale politikker.

(34) 1933: konsekvenserne af den deflationistiske politik, som den tyske kansler Heinrich Brüning førte efter krisen i 1929.

(35) »Wir brauchen kein deutsches Europa, sondern ein europäisches Deutschland«, Helmut Kohl.

(36) 2 % af EU's BNP.