Regionsudvalgets udtalelse om »Klimaændringer og energi« (97/C 379/04)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til Rådets beslutning af 3. marts 1997 om Den Europæiske Unions forhandlingsforslag til FN's klimakonference i december 1997 i Kyoto, Japan,

under henvisning til de seminarer Regionsudvalget og Kommissionen arrangerede i Espoo (Finland) den 28. februar 1997 og i Bologna (Italien) den 18. april 1997,

under henvisning til sin beslutning af 15. januar 1997 om at afgive udtalelse i henhold til artikel 198 C, stk. 4, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 5 »Fysisk Planlægning, Miljø og Energi«,

under henvisning til Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om den energimæssige dimension af klimaændringerne (KOM(97) 196 endelig udg.),

under henvisning til Underudvalg 5's forslag til udtalelse (CdR 104/97 rev. 2), som blev enstemmigt vedtaget den 6. maj 1997 med Hannu Penttilä som ordfører -

på den 19. plenarforsamling den 17.-18. september 1997 (mødet den 18. september) vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Menneskets aktiviteter forstærker den naturlige drivhuseffekt i atmosfæren i en sådan grad at jordens naturlige klimaforhold trues. De vigtigste årsager til at koncentrationen af CO2 og andre drivhusgasser i atmosfæren stiger, er anvendelse af fossile brændstoffer, skovødelæggelse og intensiv landbrugsdrift.

1.2. Det anslås at der fra den præindustrielle periode og frem til ca. år 2050 vil være sket en stigning i koncentrationen af drivhusgasser fra 280 ppm til 550 ppm som følge af udledninger af CO2 og andre drivhusgasser. Den øgede koncentration vil efterhånden medføre en stigning i gennemsnitstemperaturerne på mellem 1,5 og 4,5 °C.

1.3. Drivhuseffektens konsekvenser kendes ikke i detaljer. De modeller der bruges til forudsigelse af temperaturstigningen, er ikke så præcise at de kan beskrive regionale ændringer. Desuden har man kun begrænset viden om faktorer der indirekte har indflydelse på den tiltagende drivhuseffekt (troposfærisk ozon, skyer, havstrømme). Man er således henvist til at træffe beslutninger om bekæmpelse af drivhuseffekten delvis i blinde.

1.4. Usikkerheden til trods skal der sættes ind over for drivhusgasemissionerne idet reducerede udslip også har en indirekte positiv effekt, såsom mindre forbrug af ikke-fornyelige naturressourcer, nedbringelse af andre luftforurenende udslip og indførelse af nye teknologier til gavn for den nationale konkurrenceevne. I øvrigt udgør de omkostninger der er forbundet med bekæmpelse af klimaændringerne, kun en brøkdel af de omkostninger som skader i forbindelse med en øget drivhuseffekt med stor sandsynlighed vil medføre.

2. Bemærkninger

2.1. I begyndelsen af 1970'erne advarede forskere om at drivhuseffekten tiltager som følge af menneskets aktiviteter. Den første internationale konference om klimaændringer blev afholdt i Genève i 1979 på foranledning af Den Meteorologiske Verdensorganisation (WMO). I 1988 dannede De Forenede Nationers Miljøprogram (UNEP) og WMO i samarbejde Det Mellemstatlige Panel om Klimaændringer (IPCC). Dette panel fik til opgave videnskabeligt at klarlægge drivhuseffektens miljømæssige og socioøkonomiske konsekvenser samt at nedsætte en arbejdsgruppe - Den Mellemstatslige Forhandlingskomité med henblik på en Rammekonvention om Klimaændringer (INC) - som skulle forberede en aftale om bekæmpelse af klimaændringer. INC består af repræsentanter for 150 stater, EU, internationale organisationer og ngo'er. Komitéen indstillede at forhandlingerne skulle ske centralt inden for FN's rammer. FN's generalforsamling godkendte dette forslag i 1990 og pålagde INC at udarbejde et udkast til en klimakonvention som blev fremlagt på miljøtopmødet i Rio de Janeiro i juni 1992.

2.2. I dette udkast til en klimakonvention indgik målsætninger for nedbringelse af emissioner, principper, generelle forpligtelser og særforpligtelser, finansieringsmekanismer, rapporteringsforpligtelser og et opfølgningsprogram. På konferencen i Rio de Janeiro diskuterede man indgående om der skulle fastlægges præcise målsætninger for nedbringelse af emissionerne eller blot visse grundprincipper og forpligtelser. EF foreslog med støtte fra Alliancen af Små Østater (AOSIS) at udledningen af CO2 inden år 2000 skulle fastfryses på 1990-niveau, hvilket OPEC-landene og USA imidlertid modsatte sig. I den færdigforhandlede tekst nævnes ingen konkrete målsætninger eller tidsplaner for opfyldelse af sådanne.

2.3. På Rio-konferencen enedes man om følgende principper:

- målet er at stabilisere koncentrationen af drivhusgasser i atmosfæren på et niveau der ikke truer klimaforholdene;

- det blev vedtaget at dette niveau skal nås over en periode således at økosystemet får mulighed for at tilpasse sig klimaændringen så man undgår problemer mht. fødevareproduktionen, og så der skabes muligheder for en bæredygtig økonomisk vækst;

- de industrialiserede lande forpligtede sig til at træffe foranstaltninger til begrænsning af drivhusgasemissioner samt til beskyttelse af elementer der absorberer og »lagrer« drivhusgasser (f.eks. skove).

2.4. På klimakonferencens første opfølgningskonference i Berlin i marts 1995 opnåedes der endnu ikke enighed om konkrete reduktionsmålsætninger og tidsplaner. Det blev dog vedtaget at »Bilag 1-landene« udarbejder minimumsmålsætninger og tidsplaner forud for næste opfølgningskonference i Kyoto i 1997 idet der tages hensyn til OASIS' forslag om en 20 procents reduktion over en bestemt årrække. Inden for rammerne af dette såkaldte Berlin-mandat forbereder EU sig nu til mødet i Kyoto. EU's forhandlingsmålsætninger blev godkendt på Ministerrådets møde den 3. marts 1997. De indebærer at alle industrilandes udslip af drivhusgasserne CO2, N2O og CH4 nedbringes med 15 % frem til år 2010 i forhold til emissionsniveauet i 1990. Samtidig blev man enige om målsætninger for de enkelte EU-lande. Disse vil medføre en nedbringelse af emissionerne på 10 % frem til år 2010 i forhold til niveauet i 1990.

3. Skræmmebilleder

3.1. Klimapolitikken tager konkret form i regionale og lokale foranstaltninger. Hvis man ikke tager det lokale niveau i betragtning i forbindelse med udformningen af en politik til bekæmpelse af klimaændringerne, kan resultatet blive ringe opbakning bag målsætningerne.

3.2. Medmindre man indregner alle eksterne omkostninger i energiprisen, svækker den frie konkurrence i energisektoren klart mulighederne - herunder ikke mindst de lokale og regionale energiselskabers muligheder - for at beskytte miljøet og nedbringe drivhusgasemissionerne.

3.3. Væksten i privatbilismen har skabt mulighed for billig og hurtig transport. Dette har medført en mere ekstensiv arealanvendelse og en ændret servicestruktur i så godt som hele Europa. Den tid der bruges til transport til og fra arbejde, har f.eks. været nogenlunde konstant de sidste ti år mens den strækning der tilbagelægges, er blevet klart længere. Den ekstensive arealanvendelse er den vigtigste enkeltårsag til at energiforbruget er steget og afhængigheden af egen bil er blevet større. Denne faktor har konsekvenser meget langt ud i fremtiden, og svækker effektiviteten i såvel trafikken som inden for energiproduktion og -distribution. Hvis udviklingen fortsætter, vil det klart vanskeliggøre gennemførelsen af en politik til bekæmpelse af klimaændringerne.

3.4. De økonomiske ressourcer på det regionale niveau er begrænsede. Dette indskrænker mulighederne for at foretage investeringer som kan fremme energibesparelser og nedbringe drivhusgasemissionerne til trods for at sådanne investeringer måske kunne øge det økonomiske aktivitetsniveau i regionen og give arbejdspladser og på længere sigt også et økonomisk udbytte.

3.5. Energieffektiviteten i EU steg med 20 % i perioden 1975-1985. I perioden 1985-1995 lå effektivitetsstigningen på under 10 %, og hovedparten af denne stigning fandt sted inden for de første fem år. I øjeblikket sker der næsten ingen effektivitetsforbedring, og der kræves særlige foranstaltninger hvis man skal ud af den nuværende stagnation. Navnlig i transportsektoren har forbedringen af energieffektiviteten været langsom.

4. Klimaændringen og det lokale og regionale niveau

4.1. I klimakonventionen fra Rio opstillede man ingen forpligtelser, ligesom man ikke specielt beskæftigede sig med en lokal og regional politik over for klimaændringen. De beslutninger der træffes på lokalt og regionalt niveau, er ikke desto mindre af stor betydning for drivhusgasemissionerne og klimapolitikken. Også nationale beslutninger om fastfrysning eller nedbringelse af drivhusgasemissionerne føres i sidste ende ud i livet af de lokale og regionale myndigheder. Det lokale niveau har en bred beslutningskompetence, f.eks. med hensyn til energiproduktion og -distribution, arealanvendelse, gennemførelse af programmer vedrørende energieffektivitet og energibesparelser, transportpolitik og indkøb. Selv om det lokale og regionale niveau dog ingen beføjelser har hvad angår lovgivning eller beskatning af energi og transport, er det nødvendigt at myndighederne på dette niveau medinddrages ved planlægning og udformning af den overordnede energipolitik, således at det sikres at der er overensstemmelse mellem målsætningerne, og at den ønskede synergieffekt opnås.

4.2. De lokale og regionale aktiviteter kan inddeles i sektorer som klart afviger fra hinanden hvad angår såvel det lokale og regionale plans aktivitetsmuligheder som de midler der er til rådighed. Man plejer at inddele den lokale virksomhed på følgende måde:

- industri;

- energiproduktion og -distribution;

- servicesektor;

- boliger;

- transport.

Det lokale og regionale niveau har den største beslutningskompetence og flest midler til rådighed hvad angår servicesektor, boliger og transport. Det regionale niveau har som oftest ingen reguleringsmæssige beføjelser over for industrien, hvorfor denne sektor ikke behandles nærmere her.

4.3. Strukturen i energiproduktionen varierer stærkt fra region til region. Der er regioner hvor energien fremstilles lokalt, og hvor byerne og kommunerne selv ejer energiproduktionsanlæggene. Omvendt er der regioner der køber næsten al energi udefra. Energiproduktionen spiller en central rolle i forbindelse med nedbringelse af drivhusgasemissionerne samtidig med at der her er en række forskellige midler og kombinationer af midler til rådighed, f.eks. brændstofvalg og forskellige tekniske løsninger. Ikke mindst bør anvendelsen af vedvarende energikilder øges, for samtidig med at vedvarende energikilder ud fra et miljømæssigt synspunkt har klare fordele i forhold til fossile brændstoffer, så er de også af »mere lokal« karakter og således til gavn for den lokale økonomi og beskæftigelse. Specielt i strukturelt set svage regioner og i landbruget er anvendelse af vedvarende energikilder til gavn for den regionale udvikling og beskæftigelsen. Anvendelse af vedvarende energi gør samtidig EU mindre afhængig af importeret energi.

4.4. Servicesektoren består af en privat og en offentlig del. Den er temmelig heterogen med en lang række funktioner af så varierende karakter som administration, sundhedspleje, motionsservice, handel og uddannelse. Inden for servicesektoren afhænger energiforbruget og dermed også drivhusgasemissionerne fortrinsvis af bygningernes krav til opvarmning, nedkøling, luftcirkulation og belysning. Kontor- og servicebygninger adskiller sig fra boliger derved at deres indre varmebelastning er større hvilket fortrinsvis skyldes forskellige apparater, såsom computere, kopimaskiner mm. Ifølge hollandske og danske skøn kan der i servicesektoren spares mellem 20 og 50 %. De største besparelser kan opnås inden for forbruget af opvarmnings- og belysningsenergi. Den offentlige sektor kan styre anvendelsen af sine bygninger direkte og dermed være et forbillede for den private sektor. Et eksempel herpå er dataprogrammet ETANA der er finansieret af Helsinki kommune og udviklet af den finske stats center for teknisk forskning. Med dette program kan man hurtigt og enkelt fastlægge det optimale niveau for energiforbruget i en bygning. Hvis det virkelige forbrug ligger langt over standardniveauet bør der tages skridt til investering i energibesparelser. Gennem en systematisk kortlægning af flere bygninger kan man sikre at energibesparende investeringer sker på den mest hensigtsmæssige måde. Programmellet er også tilgængeligt for den private sektor, og interessen har været stor. Et andet eksempel er et internationalt projekt med deltagere fra bl.a. Finland, Sverige, England, Holland og Danmark. Her har man nedsat en »købergruppe« der holder licitation for at få en elektrisk pære ud på markedet som er 30 % mere effektiv end pærerne er i dag, har den firdobbelte levetid og hvis stykpris ligger på 2-3 ecu. Denne fremgangsmåde kunne bruges i mange projekter som har til formål at få ny teknologi ud på markedet.

4.5. I boligsektoren ligger de bedste muligheder for nedbringelse af emissioner nogenlunde de samme steder som i servicesektoren. I boligsektoren er der dog nogle faktorer der står i vejen for en reel nedbringelse af emissionerne. Én af disse faktorer er manglende viden idet formidling af information til den brede befolkning i mange tilfælde har været for stor en udfordring. Et andet problem er husholdningernes korte planlægningshorisont. Vurderingerne af hvor meget der kan spares på dette område, varierer stærkt fra kilde til kilde. I gennemsnit anslås det at det skulle være teknisk muligt at spare 50 %. Da indtil 2/3 af energiforbruget i boligsektoren, alt afhængigt af de klimatiske forhold, anvendes til rum- og vandopvarmning, kan en væsentlig del af besparelsespotentialet realiseres ved hjælp af isolering, moderne opvarmningsteknologi, vandopvarmning ved solenergi osv. Som instrumenter til at sikre besparelserne kan man dels benytte tilskyndelser, dels indføre strengere normer inden for boligbyggeriet. Mens tilbagebetalingstiden i industrien kan være flere år, kræver husholdningerne en tilbagebetalingstid på mindre end ét år. Vurderingerne af hvor meget der kan spares på dette område, varierer stærkt fra kilde til kilde. I gennemsnit anslås det at det skulle være teknisk muligt at spare 50 % frem til år 2005.

4.6. Blandt de centrale delområder hvor der kan sættes ind over for udledningen af drivhusgasser, er transportsektoren problembarnet. Der er millioner af udslipskilder, og de lokale og regionale myndigheder har ingen effektive midler som de kan påvirke emissionsmængderne med. Det mest effektive og mest langsigtede middel er styring af arealanvendelsen. Arealanvendelsen har stor indflydelse både på kørselsomfanget og på andet energiforbrug. Også trafikplanlæggerne har et stort ansvar for nedbringelse af udslippene. Uanset hvilke europæiske foranstaltninger der træffes, antages transportsektorens drivhusgasemissioner at stige med 10-30 % i forhold til 1990-niveau frem til år 2005.

4.7. Bekæmpelse af klimaændringerne på lokalt og regionalt plan kan ske gennem en række forskellige foranstaltninger. Det lokale og regionale net af energikontorer som støttes af Kommissionen, er i denne forbindelse en udmærket kanal. Den konkrete udformning skal være baseret på en konsekvent og klar procedure der gør det muligt at anlægge en målestok for så vidt angår udgangssituation, muligheder for besparelser, prioritering og gennemførelse af foranstaltninger samt overvågning af emissioner.

4.8. I mange byer og regioner er der allerede gjort et praktisk arbejde for at bekæmpe klimaændringerne, bl.a. i Hannover, København, Bologne og Helsinki-området. EU bør i højere grad støtte udviklingen af de benyttede fremgangsmåder for således at opmuntre de lokale myndigheder til at gennemføre konkrete projekter til bekæmpelse af klimaændringerne. Det følgende er et praktisk eksempel på en metode, der med succes har været benyttet på lokalt niveau.

a) Kortlægning af det lokale energiforbrug og drivhusgasemissionerne

Kendskab til udgangsniveauet er vigtigt så man kan måle effektiviteten af forskellige foranstaltninger og udviklingen inden for drivhusgasemissionerne. I hver region gør særlige forhold sig gældende med hensyn til energiforbruget, som afhænger af klima, tilgængelige brændstoffer, energiproduktionsstruktur, energipris, arealanvendelse, trafikpolitik og erhvervsstruktur.

b) Opstilling af scenariet Business as usual

Det klarlægges hvordan drivhusgasemissionerne udvikler sig hvis der ikke iværksættes nogen begrænsende aktioner. Dette giver et indtryk af hvordan forskellige aktiviteter påvirker udviklingen i emissionsmængderne. Navnlig de langsigtede målsætninger i transport og arealanvendelsespolitikken kommer kun til syne hvis emissionsudviklingen undersøges over en længere periode. Dette arbejde kan også sætte gang i et frugtbart samspil mellem forskellige myndigheder og medborgerorganisationer i regionen.

c) Midler til nedbringelse af emissionerne

Der udarbejdes en liste over midlerne til nedbringelse af emissionerne og deres virkning, om de kan realiseres, og hvad det i givet fald vil koste. På det regionale plan har man et bredt spektrum af midler til nedbringelse af udslippene, bl.a.:

- forøgelse af energieffektiviteten i energiproduktion og -anvendelse;

- en mere koncentreret arealanvendelse;

- valg af hensigtsmæssigt brændstof;

- anvendelse af vedvarende energikilder;

- ændring af trafikpolitikken til fordel for den kollektive transport.

d) Opstilling af målsætninger for nedbringelse af de lokale emissioner

En målsætning for nedbringelsen af de lokale emissioner anviser en retning og kan ses som en udfordring. Målsætningen skal være af en sådan karakter at den i alt væsentligt kan realiseres. Navnlig personer med ansvar for tekniske løsninger ønsker konkrete målsætninger således at de på egen hånd kan finde metoder hvormed målsætningerne kan realiseres. Opstilling af en målsætning er det vanskeligste element i hele emissionsnedbringelsesstrategien fordi den er forbundet med stor usikkerhed. En målsætning skal også rumme forskellige alternativer som man kan gribe til hvis det bliver nødvendigt. I forbindelse med opstilling af målsætninger skal man i valget af midler tage hensyn til følgende ting:

- virkning;

- de lokale forudsætninger;

- synergifordele;

- borgernes opbakning;

- fordele på kort sigt over for fordele på lang sigt;

- mulighed for opfølgning.

e) Udarbejdelse af en »strategimappe«

Målsætningerne skal udgøre en klar og koncentreret programhelhed som kan opnå politisk accept og støtte fra regionernes ledelse. Midlerne til gennemførelsen udvælges så de passer til det enkelte program. Blandt de midler der kan udnyttes regionalt, er følgende:

- forskellige administrative bestemmelser (f.eks. vedrørende fysisk planlægning);

- økonomiske styringsmekanismer (billetpriser i den kollektive transport, parkering);

- forbrugeroplysning (energivæsen, forbrugerrådgivning);

- samarbejde med energiproducenter;

- investeringer (energisanering, indkøb).

Programmet bør omfatte et opfølgningssystem til klarlæggelse af programmets virkning. Resultaterne rapporteres direkte til den politiske ledelse.

f) Integrering af drivhusgaspolitikken i den regionale og lokale planlægnings- og aktionspolitik

Relevant i denne forbindelse er navnlig kommunernes politik vedrørende boliger, transport, arealanvendelse, energi og indkøb af varer.

5. Midler til nedbringelse af emissioner i de forskellige sektorer

5.1. Energiproduktionen

Blandt de midler der kan sættes ind med i energisektoren, er de vigtigste valg af brændstof samt tekniske løsninger til forbedring af udnyttelsesgraden. Naturgas og biobrændsel har f.eks. vundet frem på bekostning af stenkul, ligesom man har udvidet den kombinerede kraftvarmeproduktion. Disse løsninger har allerede givet væsentlige resultater. I fremtiden vil de tekniske muligheder for udvidet anvendelse af solenergi og vindkraft forbedres yderligere. Denne udvikling kan fremmes med en energiafgift som ikke omfatter vedvarende energi. Provenuet fra en sådan miljøafgift bør bruges til dækning af udgifter i overgangsfasen i forbindelse med ibrugtagning af ny teknologi.

5.2. Servicesektoren

Servicesektoren er meget heterogen, hvorfor det her er vanskeligt at pege på nogle få centrale midler til nedbringelse af sektorens drivhusgasemissioner. De forskellige undersektorer bør gennemgås ved hjælp af energiinspektioner, omkostningseffektiviteten bør analyseres med henblik på prioritering af investeringerne, og der bør ydes støtte til investeringer i energibesparelse.

5.3. Boliger

I boliger er energiforbruget meget højt hvorimod forbrugsstrukturen er temmelig ensartet. Derfor kan man i arbejdet med at reducere energiforbruget og drivhusgasemissionerne koncentrere sig om de vigtigste områder, som er opvarmning/nedkøling, forbruget af varmt vand, husholdningernes køleskabe/frysere samt belysning. Midler på dette område er oplysning samt støtte til investeringer i energibesparelse, navnlig investeringer der reducerer behovet for varmeenergi.

5.4. Transport

Der er en nær sammenhæng mellem transport og arealanvendelse hvorfor drivhusgasemissionerne bedst kan påvirkes via en ændring af arealanvendelsen. Dette forudsætter en stram politik for den fysiske planlægning, navnlig hvad angår placeringen af servicefunktioner. I trafikplanlægningen skal man begunstige den offentlige transport og lettrafikken. En nedbringelse af energiforbruget inden for transport kræver at der satses kraftigt på udvikling af den offentlige transport. På det lokale og regionale niveau er der ringe mulighed for at udvikle bilteknologien i retning af lavere energiforbrug, men det lokale og regionale niveau bør give bilindustrien et klart signal for at fremme en tilstrækkelig produktudvikling og forskning på området. Biltrafikken er en vigtig kilde til drivhusgasemissioner i transportsektoren, men det er vigtigt at man ikke glemmer fly-, færge- og togtrafikken når man undersøger hvor emissionerne kan nedbringes.

6. Konklusioner

Regionsudvalget lægger vægt på følgende:

6.1. EU bør fortsat udvise initiativ og aktivitet i arbejdet med klimakonventionen og bør inden for rammerne af Berlin-mandatet, som udgør grundlaget for protokolforhandlingerne, opstille som målsætning for de internationale protokolforhandlinger at emissionerne fra industrilandene, dvs. de lande der henvises til i klimakonventionens Bilag 1, nedbringes væsentligt frem til f.eks. år 2005, 2010 eller 2020.

Regionsudvalget er villig til at støtte EU's aktive rolle på FN's klimakonference i Kyoto i Japan i år ved at stille ekspertise og data fra EU's lokale og regionale niveau til rådighed; dette tilbud gælder såvel selve konferencen som de internationale møder og konferencer for lokal- og regionalforvaltningen der afholdes i tilknytning til klimakonferencen.

6.2. EU skal øge indsatsen mht. økonomiske styringsmekanismer såsom harmonisering af energiafgifter på et højere niveau og etablering af fonde med henblik på at fremme en mere effektiv anvendelse af vedvarende energikilder, brug af energieffektiv teknologi samt indførelse af standarder for energiforbrug i regionerne.

6.3. Nye kraftværker skal bygges som kraftvarmeværker eller baseres på anvendelse af vedvarende energikilder. Tilslutning til fjernvarmenettet skal være obligatorisk i de områder hvor det er teknisk muligt.

6.4. Økonomiske eller andre egnede instrumenter bør anvendes for at opmuntre kraftværkerne til at nedbringe CO2-emissionerne.

6.5. Der bør indføres en ensartet miljøbeskatning eller en særlig CO2-fond i hele EU. Skatteprovenuet bør i en overgangstid bruges til at fremme energibesparelser og anvendelsen af vedvarende energi. For at forskelle inden for f.eks. energiproduktionstype og brændselsafhængighed ikke skal føre til for stor regional ulighed, bør skatteprovenuet og fondene anvendes på en sådan måde at de nødvendige fornyelser og investeringer i regionerne kan gennemføres uden at der sker en urimelig belastning af regionernes økonomiske og sociale struktur.

6.6. EU bør udbygge de programmer der tager sigte på energibesparelse og nedbringelse af drivhusgasemissionerne (SAVE, JOULE, THERMIE, ALTENER). Støtten til de lokale energikontorer skal sikres også på længere sigt og udvides efterhånden som behovet vokser. Det er også en fordel for energiproduktionssektoren at der garanteres midler til disse aktiviteter.

6.7. EU bør sikre at et frit elmarked ikke udgør en trussel mod de former for energiproduktion der skader miljøet mindst (kombineret kraftvarmeproduktion, biobrændsel, vandkraft, alternativ energiproduktion mm.).

6.8. EU bør sikre at der tages hensyn til forholdene i de lande der ønsker optagelse i EU, når der opstilles forpligtelser vedrørende nedbringelse af emissioner, men bør under alle omstændigheder insistere på hastig nedbringelse.

Mange af disse lande befinder sig ved en korsvej, hvor hurtige og såvel negative som positive ændringer i drivhusgasemissionerne er mulige. Den lokale og regionale forvaltning i disse lande skal have særlig støtte så nedbringelsen af drivhusgasemissionerne kan effektiviseres. Med henblik på at forbedre energieffektiviteten og nedbringe drivhusgasemissionerne bør EU støtte lokale og regionale projekter med deltagelse fra såvel nuværende som evt. kommende medlemsstater.

6.9. I den fysiske planlægning og transportpolitikken på det lokale og regionale niveau bør energibesparelser og nedbringelse af drivhusgasemissionerne være en målsætning.

6.10. Lokal erfaring og ekspertise skal udnyttes bedre under forberedelsen af aktiviteter til begrænsning af drivhusgasemissioner. Det regionale niveau skal være repræsenteret i alle arbejdsgrupper og organer hvis beslutninger på afgørende vis berører det regionale niveau.

6.11. EU bør i forbindelse med investerings-, udviklings-, forsknings- og pilotprojekter øge den økonomiske støtte til det regionale arbejde vedrørende begrænsning af drivhusgasemissionerne.

6.12. EU bør give energibesparelser en fortrinsstilling som middel til at realisere målsætningerne for nedbringelse af drivhusgasemissionerne. De lokale myndigheder er villige til at bære deres del af ansvaret for dette ved f.eks. at gennemføre energibesparelsesprojekter på deres egne virksomhedsområder og informere borgerne.

6.13. Klimaændringernes alvor og omfang kræver at de opstillede målsætninger integreres i alle EU's aktiviteter, herunder i landbrugspolitikken og omfordelingen af strukturfondsmidlerne.

Bruxelles, den 18. september 1997.

Pasqual MARAGALL i MIRA

Formand for Regionsudvalget