ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vold mod kvinder og vold i hjemmet er udbredt i hele EU. I 2014 anmeldte hver tredje kvinde en form for fysisk og/eller seksuel vold Ifølge administrative data fra 2019 anslås forekomsten på EU-plan at ligge på 21,2 %. Ud over de former for vold mod kvinder og vold i hjemmet, der ikke foregår på nettet, er cybervold mod kvinder og cybervold i parforholdet stigende. I 2020 blev det skønnet, at 52 % af de unge kvinder på verdensplan er berørt.

Kønsbestemt vold kan ramme både kvinder og mænd, men kvinder rammes i uforholdsmæssig høj grad. Vold i hjemmet berører også andre familiemedlemmer (f.eks. ægtefæller, børn og ældre familiemedlemmer). Vold mod kvinder og vold i hjemmet berører millioner af mennesker i EU på tværs af alle medlemsstater.

Drivkræfterne bag vold mod kvinder og vold i hjemmet er skadelige sociale normer og stereotyper, som skaber ulighed mellem kønnene, en manglende anerkendelse af de særlige forhold, der gør sig gældende i forbindelse med vold mod kvinder og vold i hjemmet og ineffektive modforanstaltninger (retlig fragmentering, retsusikkerhed og ineffektiv håndhævelse).

Der er på både EU-plan og nationalt plan konstateret mangler, hvad angår forebyggelse, beskyttelse, støtte til ofre, adgang til domstolsprøvelse og politisk koordinering, både i de medlemsstater, der har gennemført Istanbulkonventionen om vold mod kvinder og vold i hjemmet, og i dem, der ikke har. De relevante EU-standarder er spredt ud over flere retsakter, hvilket ikke har ført til en effektiv overvågning og håndhævelse for denne gruppe af ofre. Istanbulkonventionen medførte, at der blev truffet foranstaltninger på nationalt plan, men overvågningen af konventionens gennemførelse viser, at der fortsat er mangler.

I lyset af den måde, hvorpå situationen har udviklet sig i de seneste årtier, er det usandsynligt, at antallet af ofre vil falde betydeligt uden en stærkere, koordineret indsats inden for forebyggelse, beskyttelse, adgang til domstolsprøvelse, støtte til ofre og politisk koordinering.
Målet er at maksimere værdien af data i økonomien og i samfundet ved at sikre, at en bredere vifte af interessenter får kontrol over deres data, og at flere data er til rådighed og kan anvendes, samtidig med at incitamenterne til at investere i datagenerering bevares.

Hvilke løsninger er der overvejet for at nå målene? Foretrækkes en bestemt løsning frem for andre? Hvis ikke, hvorfor?
Det vigtigste problem, der tages fat på, er behovet for at styrke bæredygtigheden i virksomhedsledelse og ledelsessystemer med to dimensioner: 1) Interessenternes interesser og de interessentrelaterede (bæredygtigheds-)risici for virksomheden tages ikke i tilstrækkelig grad i betragtning i virksomhedernes risikostyringssystemer og beslutninger. 2) Virksomhederne afbøder ikke i tilstrækkelig grad deres negative indvirkninger på menneskerettighederne og miljøet og har ikke tilstrækkelige ledelsessystemer og foranstaltninger til at afbøde deres skadelige virkninger. Drivkræfterne bag problemet er markedssvigt, som f.eks. virksomheders og lederes kortsigtede fokus, lovgivningsmæssige svigt som følge af uklare og divergerende nationale regler (herunder nye) og ineffektive frivillige rammer. Problemet har en EU-dimension, da virksomheder og investorer opererer på tværs af grænserne, forsyningskæder er tværnationale, og de identificerede markedssvigt er systemiske. Problemet forventes at vokse med tiden: Risikoidentifikation og bevidsthed forventes at blive forbedret, men ændringerne forventes ikke at være tilstrækkeligt hurtige, jævne, systematiske og udbredte.

Det overordnede mål er at udnytte det indre markeds potentiale bedre til at bidrage til omstillingen til en bæredygtig økonomi og fremme bæredygtig værdiskabelse og forbedre EU's virksomheders langsigtede resultater og modstandsdygtighed. De specifikke mål er: præcisering af, hvad der forventes af ledelsesmedlemmerne for at opfylde deres forpligtelse til at handle i virksomhedens interesse, fremme af integrationen af bæredygtighedsrelaterede risici og indvirkninger i virksomhedernes risikostyring, forøgelse af ansvarligheden for at identificere, forebygge og afbøde negative virkninger, herunder i værdikæder, forbedring af adgangen til retsmidler og forbedring af virksomhedsledelsespraksis for bedre at integrere bæredygtighed i ledelsesmedlemmernes og virksomhedernes beslutningstagning.
Langtidstendenserne inden for digital hyperkonnektivitet og teknologisk omstilling medfører en rekordhøj stigning i efterspørgslen efter tjenester, der er afhængige af avancerede teknologier, hvilket forbedrer sikkerheden og modstandsdygtigheden. Det internationale systems hastige udvikling gør den globale satellitkonnektivitet til et strategisk aktiv for sikkerhed. På EU-plan stiger de statslige satellitkommunikationsbehov kvantitativt og udvikler sig kvalitativt og tenderer hen imod løsninger med højere sikkerhed, lav latenstid og større båndbredde. Hovedproblemet er således et misforhold mellem disse hastigt skiftende statslige behov og manglen på tilgængelige EU-løsninger, både på nationalt og europæisk plan, inden for sikre, pålidelige og forskelligartede satellitkommunikationstjenester, som navnlig muliggøres af de teknologiske fremskridt, der er opnået gennem teknologiske fremskridt i MEO-baner og LEO-baner. De vigtigste drivkræfter er stigningen i hybrid- og cybertrusselsniveauet, den skiftende karakter af sikre statslige satellitkommunikationsbehov hen imod lav latenstid og global dækning samt manglen på rumaktiver, der er i stand til at støtte udviklingen i behovene. Medlemsstaternes statslige aktører er mest berørt med en indvirkning på alle EU-borgeres sikkerhed. Desuden påvirkes det europæiske rum (bl.a. New Space) og den digitale industris konkurrenceevne også direkte. I bredere forstand kan dette problem påvirke EU's og medlemsstaternes troværdighed som sikkerhedsaktør på den globale arena.

Det overordnede mål er at værne om EU's suverænitet og sikkerhed ved at øge tilvejebringelsen af robuste, globale, garanterede og fleksible satellitkommunikationsløsninger, der bygger på et teknologisk og industrielt grundlag i EU. På grundlag af EU GOVSATCOM og EuroQCI og en udelukkende tjenestebaseret tilgang vil det foreslåede initiativ være i stand til at afhjælpe flere kapacitetsmangler, hovedsagelig for statslige brugere, ved at tilvejebringe højere sikkerhedsløsninger, lav latenstid og større båndbredde. Med henblik herpå opnås lav latenstid og højere båndbredde ved at implementere multiorbitale aktiver (LEO og MEO ud over den eksisterende GEO) og øget sikkerhed ved hjælp af kvantekryptografi (EuroQCI). Udformningen af systemet vil sammen med en gradvis udvikling og ibrugtagning kunne indledes i 2023. Ibrugtagningen af de første nye satellitter og udnyttelsen af den eksisterende satellitkommunikationskapacitet vil muliggøre levering af de første tjenester og kredsløbstest af kvantekryptografi senest i 2024 eller 2025. Fuld ibrugtagning af rumkonstellationen med integreret kvantekryptografi vil muliggøre fuld operationel kapacitet senest i 2027.
2.Utilstrækkeligt tilpassede EU-regler, hvilket gør det vanskeligt for de nationale myndigheder at løse de problemer, de identificerer, effektivt.

1.Et markedssvigt som følge af utilstrækkelige økonomiske incitamenter for virksomhederne til at oplyse om produkters bæredygtighed eller til at sætte en stopper for den identificerede praksis.

·forbrugerne ved at foranledige dem til at træffe suboptimale valg, mindske deres tillid til de miljøoplysninger, der er tilgængelige i øjeblikket, og forhindre dem i at bidrage aktivt til den grønne omstilling.

Dette er i modstrid med målet i den europæiske grønne pagt, som er at gennemføre en omstilling til en mere miljømæssigt bæredygtig økonomi og et mere miljømæssigt bæredygtigt samfund — en "grøn omstilling".

2.At sætte en stopper for urimelig praksis, der vildleder forbrugerne og forhindrer dem i at træffe bæredygtige forbrugsvalg.

På efterspørgselssiden bør initiativet mindske ulemperne for forbrugerne, øge forbrugernes tillid og sætte forbrugerne i stand til at spille en aktiv rolle i den grønne omstilling. På udbudssiden har det til formål at sikre lige vilkår og retssikkerhed for virksomhederne.

1.At sikre et velfungerende indre marked til gavn for både forbrugere og erhvervsdrivende.

Endelig stopper klimaændringer og miljøforringelse ikke ved de nationale grænser, og et ikkebæredygtigt forbrug i ét land kan således påvirke andre lande. En kombineret indsats på EU-plan vil således kunne tackle dette mere effektivt for EU som helhed.

Initiativet har til formål at løse problemer, der er udbredte og har de samme årsager i hele EU. Da de enkelte EU-lande selv udvikler specifik lovgivning for at løse problemerne, vil en indsats på EU-plan gennem dette initiativ mindske den lovgivningsmæssige fragmentering i det indre marked og konsekvenserne i form af hindringer for grænseoverskridende handel og de uensartede forbrugerbeskyttelsesniveauer.

Forbrugerbeskyttelse falder ind under EU's regeringers og EU's fælles kompetenceområde ("delt kompetence"), og EU har således beføjelser til at handle, hvis det er nødvendigt.

Hvilke løsninger er der overvejet for at nå målene? Foretrækkes en bestemt løsning frem for andre? Hvis ikke, hvorfor?
I forbindelse med Det Europæiske Råds strategiske dagsorden 2019-2024 opfordres institutionerne til at beskytte EU's informations- og kommunikationsnetværk og dets beslutningsprocesser mod alle former for ondsindede aktiviteter, herunder cyber- og hybridangreb. Derfor erklærede Rådet for Almindelige Anliggender i sine konklusioner af december 2019, at EU's institutioner og organer bør udvikle og gennemføre et omfattende sæt foranstaltninger med henblik på at sikre deres informationssikkerhed.

I juli 2020 vedtog Kommissionen sin strategi for EU's sikkerhedsunion, ved hvilken den forpligtede sig til at supplere den nationale indsats på alle områder for sikkerhed. Som en del af denne strategi foreslog Kommissionen at fastsætte et sæt minimumsregler for informations- og cybersikkerhed på tværs af alle EU's institutioner og organer.
Den foreslåede løsningspakke omfatter: en forenklet procedure under pasordningen for grænseoverskridende tjenesteydelser, oprettelse af obligatoriske tilsynskollegier, fremme af levering af bankmæssige accessoriske tjenesteydelser, ændringer af ordningen for afviklingsdisciplin og ændringer af reglerne for tredjelandes CSD'er. De foreslåede politiske løsninger er lovgivningsmæssige, da driften af afviklingstjenester i EU er reguleret ved CSD-forordningen. CSD-forordningen indeholder et omfattende regelsæt for afvikling af finansielle instrumenter i EU samt fælles regler for organisation og driften af CSD'er, som skal fremme sikker og effektiv afvikling. CSD'er er systemisk vigtige institutter på de finansielle markeder og skal drives efter en fælles lovramme, der skal sikre integriteten af det indre marked for finansielle tjenesteydelser. Mange af problemerne skyldes reelt CSD-forordningens bestemmelser. Derfor blev der set bort fra de ikkelovgivningsmæssige løsninger. En bred vifte af løsninger blev vurderet for at løse de konstaterede problemer. Nogle blev frasorteret på et tidligt tidspunkt, da de er uforenelige med EU's lovramme eller med formålet om at skabe et modstandsdygtigt og effektivt afviklingsmarked i EU, dvs. indførelse af et krav til centralbanker om at lette CSD'ers adgang til centralbankpenge eller en ubegrænset brug af banker til at levere bankmæssige accessoriske tjenesteydelser. Andre blev afvist, fordi de ikke var omkostningseffektive (indførelse af EU-tilsyn).
Delproblem 2: Det er stadig for vanskeligt for erhvervsdrivende og borgere at træffe bæredygtige valg i forbindelse med produkter, da der mangler relevante oplysninger og økonomisk overkommelige muligheder for at gøre det. Dette fører til forspildte muligheder for bæredygtighed og værdibevarende aktiviteter, begrænset efterspørgsel efter sekundære materialer og hindringer for vedtagelsen af cirkulære forretningsmodeller.

For at sikre et harmoniseret og velfungerende indre marked i alle medlemsstater og dermed lige vilkår for erhvervsdrivende, der opererer på det indre marked, er det vigtigt at indføre et fælles regelsæt, som omfatter produktkrav og forpligtelsen til at give pålidelige oplysninger til slutbrugerne. Uden et initiativ på EU-plan og dets effektive anvendelse vil de problemer, der vurderes i denne konsekvensanalyse, ikke blive håndteret fuldt ud og konsekvent i hele EU. Nationale initiativer (hvoraf nogle allerede er i gang) vil, samtidig med at de giver visse fordele på nationalt plan, uundgåeligt opsplitte det indre marked yderligere og gøre forbrugernes valg mere komplicerede.
Revisionen af forordningen har til formål at forbedre det indre marked for byggevarer. Dette vil skabe lige vilkår for alle producenter, navnlig små og mellemstore virksomheder i alle EU-lande.

Producenterne vil blive pålagt at opfylde flere forpligtelser for at markedsføre deres varer, men de vil samtidig vil de få flere forretningsmuligheder. Kravene vedrørende forenkling vil specifikt have til formål at give mikrovirksomheder forenklede procedurer for vurdering og kontrol af ydeevne.

Medlemsstaterne vil desuden få beføjelse til at fritage visse mikrovirksomheder fra forordningens forpligtelser. Den planlagte arbejdsdeling og tekniske finjustering med initiativet om bæredygtige varer vil sikre, at der ikke opstår unødige byrder for virksomheder i alle størrelser.

Et mere velfungerende indre marked vil give bygge- og anlægsvirksomheder adgang til et bredere udvalg af varer. Samlet set vil revisionen være til fordel for producenter og byggeøkosystemet.
De overordnede problemer er, 1) at overlapning med produktspecifik og horisontal lovgivning har ført til manglende sammenhæng og mindre relevans af direktivet, 2) at forbrugere, der benytter finansielle tjenesteydelser ved hjælp af fjernkommunikation, ikke er tilstrækkelig beskyttet og udsættes for skade (begrænset forbrugerbevidsthed om de vigtigste elementer og omkostninger i forbindelse med visse finansielle tjenesteydelser, suboptimal udnyttelse af fortrydelsesretten, nye markedspraksisser, der udnytter forbrugernes adfærdsmønstre), og at 3) konkurrenceevnen på det indre marked for finansielle tjenesteydelser, der sælges ved hjælp af fjernkommunikation, ikke er opnået fuldt ud. Årsagerne til disse problemer er lovgivningsmæssige rammer, der ikke garanterer retssikkerhed, adfærdsmæssig forudindtagethed, der udnyttes af udbydere af finansielle tjenesteydelser, og hindringer for en eventuel forøgelse af leveringen af finansielle produkter på tværs af grænserne. Konsekvenserne af disse problemer for forbrugerne er: skade, hvis de køber et utilfredsstillende produkt, mangel på tilstrækkelig tillid som grundlag for at benytte en finansiel tjenesteydelse, både i forbrugerens eget EU-land og/eller på tværs af grænserne, og et deraf følgende velfærdstab. Konsekvenserne for virksomhederne er: ulige konkurrencevilkår og ekstra overholdelsesomkostninger og tab af velfærd som følge af manglende udnyttelse af det indre markeds potentiale. Hvis der ikke træffes nogen foranstaltninger, vil situationen fortsætte uændret.
Hovedformålet med direktivet om fastboende udlændinge er at integrere tredjelandsstatsborgere, der er fastboende i medlemsstaterne. Dette er centralt for at fremme økonomisk og social samhørighed, som er et grundlæggende mål for EU. Med henblik herpå fastsætter direktivet betingelserne for, at tredjelandsstatsborgere, der har opholdt sig lovligt og uafbrudt i en medlemsstat, kan opnå "status som fastboende udlænding i EU". Som allerede fremhævet i kvalitetskontrollen vedrørende lovlig migration og gennemførelsesrapporten fra 2019 underminerer visse uløste problemer dog fortsat den fulde opfyldelse af direktivets mål. Navnlig følgende:

1)Der er en række hindringer for at opnå status som fastboende udlænding i EU for mange tredjelandsstatsborgere, som derfor ikke kan drage fordel af denne status, der gør det muligt at integrere sig i værtssamfundet.

2)Der er hindringer for integrationen af fastboende udlændinge på grund af manglende klarhed og konsekvens i de rettigheder, som denne EU-status giver.

3)Tredjelandsstatsborgere med EU-opholdstilladelse for fastboende udlændinge støder på en række hindringer ved udøvelsen af retten til at flytte til og opholde sig i andre medlemsstater.
Den nuværende procedure er også kompleks og besværlig for visumansøgerne. Visumansøgere skal rejse til det nærmeste konsulat eller visumansøgningscenter for hver ansøgning og efterlade rejsedokumentet der, hvilket forhindrer yderligere rejser under ansøgningsprocessen. Hyppigt rejsende skal for hver ansøgning gentage den samme langvarige procedure, som kan variere alt efter bestemmelsesstedet. Ansøgere betaler også yderligere gebyrer, når de ansøger via en ekstern tjenesteyder.

De myndigheder i medlemsstaterne, der beskæftiger sig med visumansøgninger og visumudstedelse, er tyngede af de langvarige procedurer og de akkumulerede omkostninger, der er forbundet med at forvalte, behandle, arkivere og i sidste ende destruere papirdokumenter under den nuværende visumprocedure. Medlemsstaterne er også i stigende grad afhængige af eksterne tjenesteydere. Der er desuden en sikkerhedsrisiko forbundet med visummærkaten, som kan forfalskes, samt en øget risiko for visumshopping som følge af fragmenterede visumprocedurer i medlemsstaterne. Endelig har covid-19-pandemien vist, at den nuværende praksis ikke er egnet til reagere på og klare kriser.

En stort set papirløs og kontaktløs visumprocedure vil være mere omkostningseffektiv og spare tid for rejsende og konsulater, samtidig med at der sikres det højeste sikkerhedsniveau ved EU's grænser og beskyttelse af ansøgernes personoplysninger.

Det overordnede mål med initiativet er at forenkle, harmonisere og mindske den administrative byrde, der er forbundet med at ansøge om et Schengenvisum, for at gøre EU til en mere attraktiv destination for visumpligtige rejsende og forbedre sikkerheden i Schengenområdet. For at opnå dette sigtes der mod at strømline og effektivisere visumansøgningsproceduren for ansøgere og medlemsstater ved hjælp af digitale midler samt at øge sikkerheden i Schengenområdet ved at digitalisere visummærkaten og ansøgningsprocedurerne.

Målet om at gøre visumprocedurerne sikrere og egnede til den digitale tidsalder kan ikke nås af medlemsstaterne alene. En yderligere forbedring af de fælles procedurer kræver handling fra EU's side. De ovenfor konstaterede problemer vil sandsynligvis ikke forsvinde i den nærmeste fremtid og er direkte forbundet med de aktuelle retlige bestemmelser. Det er kun muligt at ændre den relevante lovgivning (hovedsagelig visumkodeksen og VIS-forordningen) på EU-plan, da målene for denne forordning bygger på andre initiativer, der har til formål at strømline og harmonisere procedurerne inden for rammerne af den fælles visumpolitik, og fordi visum til kortvarigt ophold er omfattet af Schengenreglerne. På grund af omfanget og virkningerne af de planlagte tiltag kan målene kun nås effektivt og systematisk på EU-plan.
Skattesystemerne i EU giver mulighed for fradrag af rentebetalinger på gæld ved beregning af skattegrundlaget for selskabsskat, mens omkostninger i forbindelse med egenkapitalfinansiering, såsom udbytte, for det meste ikke er fradragsberettigede. Denne asymmetri fremmer anvendelsen af gæld frem for egenkapital til finansiering af investeringer og bidrager — sammen med andre faktorer som f.eks. de eksisterende kapitalejeres præference for at undgå udvanding af kontrolrettigheder/stemmerettigheder, begrænset adgang til egenkapitalfinansiering eller billigere lånefinansiering end egenkapitalfinansiering — til en overdreven akkumulering af gæld for ikke-finansielle selskaber. Uforholdsmæssigt store gældsniveauer gør virksomhederne sårbare over for uforudsete ændringer i erhvervsklimaet og øger deres risiko for insolvens, navnlig i krisetider.

Desuden er behovet for at tilskynde til egenkapitalinvesteringer nu endnu stærkere med henblik på at imødekomme kravene i den dobbelte digitale og grønne omstilling. Knapheden på og de højere omkostninger ved egenkapital påvirker alle virksomheder, men især unge og innovative virksomheder, som på grund af deres risikoprofil ofte har begrænset adgang til ekstern lånefinansiering og er afhængige af egenkapitalinvesteringer.

Seks medlemsstater har været frontløbere med hensyn til at indføre en form for skattefradrag for egenkapital for at afhjælpe skævheden mellem gæld og egenkapital. Disse nationale foranstaltninger kan imidlertid skabe forvridninger og en fejlallokering af investeringer i det indre marked, hvis virksomhederne baserer deres beslutning på, om der er et fradrag for egenkapital til rådighed eller ej. Hvis disse foranstaltninger kun anvendes på nationalt plan uden en harmoniseret ramme for bekæmpelse af skatteundgåelse på EU-plan, kan de også skabe smuthuller, der kan udnyttes til aggressiv skatteplanlægning og øge skadelig skattekonkurrence mellem medlemsstaterne.
Organiseret kriminalitet er en af de største trusler mod EU's sikkerhed. Den stadig mere komplekse modus operandi, de sofistikerede midler til at hvidvaske og skjule ulovligt erhvervede aktiver og omfanget af de kriminelles enorme fortjeneste, der anslås til mindst 139 mia. EUR om året, gør det ekstremt vanskeligt at sætte ind over for organiseret kriminalitet. Inddragelse af ulovlig fortjeneste og sikring af, at kriminalitet ikke betaler sig, er helt afgørende. På trods af Rådets afgørelse fra 2007 om oprettelse af kontorer for inddrivelse af aktiver og konfiskationsdirektivet fra 2014, hvori der fastsættes minimumsstandarder for beslaglæggelse og konfiskation, er det kun en mindre del af de ulovligt erhvervede aktiver, der fratages de kriminelle. Årsagerne hertil er, at:

·Evnen til hurtigt at identificere, spore og beslaglægge aktiver er begrænset, eftersom efterforskning af kriminalitet, der kan give anledning til uberettiget økonomisk vinding, ikke tillægges høj prioritet som led i retshåndhævelsen, og kontorerne for inddrivelse af aktiver ikke har ressourcer, beføjelser og oplysninger til effektivt at kunne samarbejde på tværs af grænserne.

·Forvaltningen af aktiver udføres ikke altid på en effektiv måde, da den nødvendige specialviden ikke altid er til rådighed, og der ikke konsekvent træffes foranstaltninger for at sikre, at aktiverne ikke mister deres værdi. Høje forvaltningsomkostninger og tab af aktivernes værdi er en hindring for at indlede sager med henblik på sporing og beslaglæggelse af aktiver.

·De eksisterende konfiskationsværktøjer omfatter ikke alle kriminelle markeder og er ikke udformet til at opfange udbytte fra strafbart forhold, når kriminelle, navnlig dem, der befinder sig på højeste niveau i det kriminelle hierarki, med held udvisker deres spor og skjuler aktivernes retsstridige herkomst.

·Inddrivelse og konfiskation af aktiver prioriteres desuden ikke tilstrækkeligt højt, idet arbejdet er fordelt mellem en lang række myndigheder med forskellige opgaver.