4. 7. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 175/47 
Udtalelse om »En udviklingspolitik for bjergområderne« 
(88/C 175/16) 
Den 23. februar 1988 bemyndigede Det økonomiske og sociale Udvalgs (ØSU) forsamling 
sektionen for regionaludvikling og fysisk planlægning til at udarbejde en initiativudtalelse 
på basis af informationsrapporten »En udviklingspolitik for bjergområderne«, som sektionen 
havde vedtaget den 16. februar 1988. 
Sektionen for regionaludvikling og fysisk planlægning udpegede Andrea Amato til ordfører 
og vedtog sin udtalelse den 19. april 1988. 
Det økonomiske og sociale Udvalgs vedtog på sin 255. plenarforsamling den 28. april 1988 
med 35 stemmer for, 1 imod og 1 hverken for eller imod følgende udtalelse. 
1. Indledning 
1.1. Begrebet »bjergområder« definires ikke ens i hele 
EF. I denne udtalelse anses et »bjergområde« for en 
geografisk, miljømæssig, socio-økonomisk og kulturel 
enhed, hvori de handicap, der skyldes en kombination 
af højdeforholdene og andre naturlige faktorer, må ses 
i sammenhæng med de socio-økonomiske vilkår, den 
territoriale skævhed og omfanget af skaderne på mil­
jøet. 
1.2. Bjergområderne udgør en betydelig del af Fælles­
skabets territorium (cirka 28%), og en ikke ringe pro­
centdel af befolkningen (cirka 18,5%) bor i sådanne 
områder. 
2. Bjergområdernes fysiognomi 
2.1. I de seneste årtier har bjergområderne været 
ramt af en stadigt stigende økologisk nedbrydningspro-
ces, hvis skader er delvis uoprettelige. Affolkningen af 
bjergene, den irrationelle udnyttelse af græsgange og 
skove, turismens ukontrollerede udvikling, den generel­
le luftforurening, gennemførelse af en række transport­
infrastrukturanlæg samt den øgede udvinding af mine­
raler over jorden, har alt sammen været med til at bryde 
balancen mellem mennesket og bjergene. 
2.2. Bjergområderne er ugunstigt stillede som følge 
af permanente, naturgivne ulemper og deraf følgende 
samfundsmæssige og økonomiske ulemper. Det, som 
mest har præget bjergområdernes nuværende situation, 
er de udviklingsmæssige og territorielle skævheder, som 
begyndte med afslutningen på integrationen mellem 
lavlandet og bjergområderne og den gradvise koncen­
tration af vækstprocesserne (landbrug og industri) i 
lavlandsområderne. 
2.3. Årsagerne til disse skævheder skal søges i økono­
miens generelle mekanismer og i disses indvirkning på 
bjergområderne. Inden for EF har denne indvirkning 
historisk set ført til følgende forskellige former for 
bjergområder: a) samtlige bjergområder lider under ulemper i forskel­
lig grad som følge af de geo-fysiske forhold. De 
lider altså under permanente naturgivne ulemper og 
under de økonomiske og samfundsmæssige vilkår, 
som disse ulemper direkte afstedkommer. Dette er 
imidlertid ikke hovedårsagen til bjergområdernes 
vanskeligheder eller til det nødvendige i en politik 
for disse områder; 
b) hovedparten af EF's bjergområder er også underud­
viklede områder. Udviklingsprocessernes marginali­
sering i forening med de naturgivne ulemper har 
forstærket de negative virkninger; 
c) i alle tilfælde er bjergområderne præget af skæv­
heder. Selv i områder med vækst eller med en til­
syneladende balance mærkes tegn på skævheder i 
forhold til den fremherskende økonomiske og socia­
le udvikling. 
3. Hvilken politik for bjergområder? 
3.1. Netop bjergområdernes fysiognomi gør, at de 
ikke blot har brug for incitamenter og kompensationer, 
men også for en politik, som generelt set ændrer forhol­
det til erhvervsliv og samfund. Der er tegn på, at med­
lemsstaternes og EF's politik er ved at ændre sig i den 
retning. I de følgende kapitler vil denne politik blive 
analyseret med det formål at indkredse de positive 
punkter og forslag. Desuden skal en politik til løsning 
af bjergområdernes nuværende problemer også tage de 
strukturelle årsager til skævhederne op og samtidig 
værne om og forbedre de miljømæssige vilkår. 
4. Gennemførte foranstaltninger for bjergområder i EF 
4.1. Det fremgår klart af analyserne i informations-
rapporten, at der ikke til dato, hvad end grunden måtte 
være, har eksisteret en national eller EF-politik, som 
både hat haft en konkret rolle med hensyn til global 
udvikling og har haft til formål at beskytte og forbedre 
miljøet i bjergområderne. 
Nr. C 175/48 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4. 7. 88 
4.2. I informationsrapporten (kapitel V) er der fore­
taget en analyse af fire typiske former for bjergpolitik: 
Residualpolitik, udnyttelses- og koloniseringspolitik, 
bistandspolitik samt miljøpolitik præget af tvang. 
Generelle retningslinjer for en politilk for bjergom­
råder 
5.1. Er det rimeligt at forestille sig én og samme 
politik for bjergområder gældende for hele EF? Det 
ville være fuldkommen formålsløst, ødelæggende og 
særdeles ambitiøst at basere samtlige former for bjerg­
politik og foranstaltninger på et enkelt sæt af bestem­
melser eller at indføre en pakke af foranstaltninger, 
som skulle være gældende for samtlige bjergområder. 
Som vi har set, har samspillet mellem økonomiske 
udviklingsprocesser og naturlige handicap ført til for­
skellige grader og former for skævheder i de forskellige 
lande og regioner. Der er således ikke behov for en 
centraliseret bjergpolitik men for en politik, som er 
afpasset de forskellige forhold. 
Det fremgår af informationsrapportens gennemgang af 
de forskellige medlemslandes politik, at der er behov 
for en samlet, konvergerende politik, uden at den dog 
behøver at være ensartet. Den skal baseres på: 
a) Fastsættelse af generelle fælles målsætninger for de 
forskellige former for bjergpolitik, som er gennem­
ført på forskellige niveauer i EF; disse skal gøre 
bjergpolitikken til en klart integrerende og sammen­
hængende del af Fællesskabets generelle politik. 
Målsætningerne skal: 
— redde bjergområderne som værdi i sig selv i 
henseende til natur, mennesker og kultur, 
— bringe affolkningen af bjergområderne til 
standsning, 
— forfølge en udviklingsstrategi, som ikke kun er 
rettet imod virkningerne af den manglende ba­
lance men også de strukturelle årsager, 
— opnå »konkurrencedygtige« leveforhold i bjerg­
områder, 
— udvikle beskæftigelsen; 
b) Afstikning af nogle principielle retningslinjer, som 
er nødvendige for at gennemføre disse målsætninger 
på en effektiv måde. Disse retningslinjer bør udgøre 
hovedlinjerne i de fælles bestræbelser, som udfoldes 
på de forskellige niveauer: Fællesskabet, medlems­
staterne, regionerne og de lokale myndigheder. De 
generelle retningslinjer bør være følgende: 
— en global integreret udviklingsstrategi, som ind­
virker på udviklingens forskellige økonomiske, 
sociale, kulturelle, økologiske, teknologiske og 
institutionelle aspekter, forbedring af produktionsstrukturerne og ska­
belse af nye former for virksomhedsledelse ved 
at gruppere lokale igangsættervirksomheder og 
give dem ekstern støtte, 
fuld udnyttelse af samtlige lokale ressourcer, 
både naturgivne og menneskelige, 
egnede og samtidig avancerede teknologier, som 
skal udvikles ved bl.a. at placere forskningsakti­
viteter i bjergområderne, 
interaktion og ikke blot balance mellem udvik­
ling og miljøbeskyttelse, miljøet skal ikke være 
noget, som hæmmer udviklingen, men tværti­
mod benyttes som et middel til at fremme den, 
integrerede programmer og projekter både hvad 
angår realisering og finansiering og ikke kun 
sektorrettede foranstaltninger og støtteforan­
staltninger efter anmodning, 
lokalbefolkningens forvaltning af udviklingen, 
dvs. at befolkningen i bjergområderne skal ind­
drages i udviklings- og beslutningsprocesserne, 
befolkningens konkrete solidaritet som et effek­
tivt middel til at styrke udviklingsprocessen. 
6. Forslag til en EF-politik for bjergområder 
6.1. EF-bjergpolitikkens rolle 
6.1.1. Det må være EF's opgave at sørge for en 
standardisering, udbygning og udvikling af bjergpolitik­
ken ved at udforme og iværksætte en specifik EF-
politik. 
6.1.2. EF skal i første række fastlægge en fælles 
ramme, omfattende generelle målsætninger, vejledende 
kriterier og det specifikke indhold (jf. informationsrap­
portens kapitel VI og VII). Denne fælles ramme udgør 
det politiske grundlag for både medlemsstaternes foran­
staltninger og EF's egne direkte indgreb. 
6.2. Definition og afgrænsning af bjergområderne 
6.2.1. Det er nødvendigt at harmonisere de juridiske 
kriterier, som medlemsstaterne eller EF hidtil har benyt­
tet i klassificeringen af bjergområder for dermed at 
eliminere eventuelle konkurrenceforvridninger mellem 
virksomhederne i de forskellige medlemsstater. En 
sådan harmonisering forudsætter, at der på EF-plan 
opstilles et katalog af kriterier omfattende de forskellige 
naturlige og socio-økonomiske handicap, i tråd med 
definitionen i punkt 1.1. 
4. 7. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 175/49 
6.2.2. Ved fastlæggelsen af kriterier bør der tages 
hensyn til følgende parametre: 
a) Naturgivne handicap: Man bør ikke begrænse sig 
blot til de variable, som er anført i direktiv 75/268/ 
EØF (højde-, niveauforskel og en kombination af 
disse), men også: 
— med hensyn til klimaet: bortset fra højden, skal 
der tages hensyn til breddegraden og den geogra­
fiske beliggenhed, 
— med hensyn til de fysiske faktorer: være op­
mærksom på niveauforskelle og andre kriterier 
såsom relief, jordbundens beskaffenhed osv.; 
b) Socio-økonomiske handicap: 
— lav befolkningstæthed, 
— isolation, som skyldes fjern beliggenhed fra by­
mæssige områder og de økonomiske og politiske 
beslutningscentre, 
— uforholdsmæssig stor afhængighed af land­
bruget, 
— utilstrækkelige afsætningsmuligheder i områder, 
som grænser op til tredjelande, hvortil kommu­
nikationsforbindelserne er vanskelige; 
c) Miljøødelæggelsens omfang 
6.2.3. Kombinationen af de forskellige nævnte varia­
bler giver, afhængigt af situationen, definitionen på et 
bjergområde og medfører, at den nedre grænse for 
et bjergområde varierer. Udvælgelsen, vægtningen og 
kombinationen af de enkelte faktorer kan derfor ikke 
fastlægges ensartet for hele Fællesskabet, men må til­
passes after de forskellige situationer. De bør derfor 
foretages af medlemsstaterne, som forelægger disse for 
EF sammen med den tilsvarende afgrænsning af bjerg­
områderne. 
6.2.4. Hovedparten af de nationale lovgivninger og 
også direktiv 75/268/EØF taler i forbindelse med en 
afgrænsning af bjergområderne om kommuner eller om 
dele af kommuner. Dette har i mange tilfælde medført 
en alt for voldsom opdeling af de berørte bjergområder. 
Foranstaltningerne for bjergområder skal omfatte kom­
pakte »blokke« af geografiske områder (bl.a. på grund 
af integrationsproblemerne mellem bjergområderne og 
de tilgrænsende områder), som skal bestå af det egentli­
ge bjergområde og de umiddelbart tilgrænsende områ­
der; tilsammen skal blokken udgøre en geografisk, øko­
nomisk og social helhed. Den berettigede indvending, 
at en inddragelse af ikke egentlige bjergområder vil 
betyde en større spredning af den offentlige støtte, i 
stedet for at den koncentreres i de mest ugunstigt stillede 
områder, kan imødegås ved en graduering af støtten alt 
efter graden af handicap inden for selve området. 6.3. Fællesskabets rolle i forhold til medlemsstaterne 
Fælleskabets opgave skal bestå i koordinering, standar­
disering og stimulering med hovedvægten på følgende: 
a) kendskab til problemerne i bjergområderne. I for­
bindelse med udarbejdelsen af informationsrappor-
ten stødte man på vanskeligheder på grund af mang­
lende sammenlignelige statistiske oplysninger og 
analyser vedrørende bjergområderne. Dette afspej­
ler på en håndgribelig måde den uacceptable skygge­
tilværelse, disse områder har ført i årtier. Der er 
behov for standardiserede statistiske data for samtli­
ge bjergområder i Fællesskabet. Det må derfor på­
lægges medlemsstaterne at tilvejebringe nye, supple­
rende og sammenlignelige data; 
b) tilpasning af medlemsstaternes lovgivninger til ud­
vikling og beskyttelse af bjergområderne ved at 
bringe lovgivningerne i overensstemmelse med de 
målsætninger og retningslinjer, der opstilles i EF-
regie. Et direktiv er nok det mest velegnede middel. 
Harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger er 
særligt påkrævet i bjergområder, som er beliggende i 
grænseregioner, idet bjergegne, som hører ind under 
forskellige medlemsstater, har behov for ensartede 
planlægnings- og støttekriterier; 
c) de offentlige institutioner må operere med effektive 
planlægningsmetoder og påtage sig en aktiv rolle i 
udviklingen af bjergområderne. En aktiv og organi­
seret udbredelse af viden, udveksling af erfaringer, 
opmuntring af de statslige og regionale myndigheder 
(undertiden gennem lovgivningsinitiativer), disse 
myndigheders inddragelse i samfinansierede pro­
grammer, som er innoverende ikke blot i indhold 
men også med hensyn til metode, er en helt funda­
mental opgave, som kun Fællesskabet kan påtage 
sig. 
6.4. Bjergområderne i EF's politikker 
6.4.2. Tilpasninger i den fælles landbrugs­
politik (FLP) 
Der skal indbygges en »bjergområdedimension« i de 
EF-politikker, som hidtil ikke har haft en sådan, samt 
foretages de nødvendige justeringer i de politikker, som 
i et vist omfang har dækket denne dimension. I informa-
tionsrapporten gives der en indgående oversigt over, 
hvad de forskellige sektorforanstaltninger bør gå ud på, 
hvis de skal kunne bidrage positivt til bjergegnenes 
udvikling. I det følgende opremses kun de vigtigste 
tilpasninger, som bør foretages i EF's foranstaltninger. 
6.4.2. Tilpasninger i den fælles land­
brugspolitik (FLP) 
Hvis man vil ændre den fælles landbrugspolitik fra 
at være en bistandspolitik og i stedet give den som 
Nr. C 175/50 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4. 7. 88 
målsætning at udvikle og genskabe balance inden for 
bjerglandbrug, rejser man det generelle spørgsmål om 
reform af landbrugspolitiken. Den hidtidige markeds­
politik og skævheden mellem denne politik og struktur­
politikken medfører, at hovedvægten lægges på land­
bruget i stærkere områder, hvilket øger forskellen til 
svage områder, hvilket igen er uforeneligt med målsæt­
ningerne om udvikling og genskabelse af balance inden 
for landbruget og økonomien i bjergegne. Ikke desto 
mindre kan der allerede nu foretages en række ændrin­
ger, som f.eks.: 
a) fastlæggelse af retningslinjer og aktioner for en jord­
politik for EF med særligt henblik på bjergområder. 
Dette spørgsmål har aldrig været omfattet af den 
fælles landbrugspolitik, men i vid udstrækning 
været overladt til medlemsstaterne. Analyserne og 
betragtningerne i informationsrapportens kapi­
tel VII, punkt 2, viser med al ønskelig tydelighed, at 
spørgsmålet om jordpolitikken for bjeregområderne 
udgør en forudsætning for enhver produktionsrettet 
politik inden for den primære sektor, hvad enten 
denne politik udgår fra EF eller andetsteds fra. EF 
kan ikke tillade sig at tøve længere met at overtage 
det fulde ansvar for jordproblemerne; 
b) der skal føres en politik, hvor vægten lægges på 
kvalitet og typiske produkter fra bjergområderne, 
bl.a. ved at fremme lokale markeder; 
c) parallelt med ovennævnte jordpolitik skal der 
iværksættes en strukturpolitik; hovedvægten skal 
lægges på integrerede investeringer, herunder især 
investeringer inden for landbrug, skovbrug, hus­
dyravl samt landbrugsturisme, idet grundlaget 
bl.a. skal være sammenslutninger og andelsforeta­
gender, (jf. retningslinjerne i informationsrappor­
tens kapitel VII, punkt 2). For så vidt angår helt 
små bedrifter, bør støtten ene og alene ydes på 
grundlag af udviklingsplaner, som omfatter flere 
bedrifter; 
d) man bør ved hjælp af EF-bestemmelser fritage bjerg­
områderne — som defineret i punkt 6.2 — for 
alle administrative foranstaltninger (nuværende og 
fremtidige), som har til formål at begrænse produk­
tionen (mælkekvoter, medansvarsafgifter osv.), 
samt for andre bestemmelser med tilsvarende betyd­
ning, som er nedfældet i strukturforanstaltninger 
[forordning (EØF) nr. 797/85]; 
e) bjergområderne bør ikke omfattes af foranstalt­
ningerne til ekstensivering af produktionen [forord­
ning (EØF) nr. 1760/87] eller af foranstaltningerne 
om braklægning af landbrugsarealer; 
f) ordningen vedrørende udligningsgodtgørelsen bør 
revideres radikalt. I de foregående kapitaler er der 
nedfældet en række begrundelser herfor. Nogle kon­
krete forslag: 
— godtgørelser for naturbetingede handicap skal 
holdes adskilt fra de godtgørelser, der tideles for 
strukturelle handicap, — godtgørelsen for naturbetingede handicap skal 
udgøre en form for basis (grundbeløb) for udlig­
ningsgodtgørelsen, hvortil kan føjes andre 
beløb, som gives på grundlag af andre, der beret­
tiger støtteforhold. Endelig skal der i lighed med 
den tyske model fastsættes en nedre grænse for 
at undgå unødvendigt spild, 
— det tillægsbeløb, der gives som kompensation 
for de strukturelle handicap, skal være midlerti­
dige og betinget af gennemførelsen af struktur-
forbedringsplaner. Små brug skal opfordres til 
at slutte sig sammen, 
— den metode til beregning af udligningsgodtgørel­
sen, som hviler på antal storkreaturer eller hek­
tarer, skal ændres; hvis udligningsgodtgørelsen 
blev beregnet på grundlag af den samlede ar­
bejdsindsats på bedrifterne (landbruger og 
ansat), ville man bedre kunne nå det tilsigtede 
mål, dvs. bremse affolkningen af landbrugsom­
råderne, gøre forholdet mere ligeligt mellem små 
og store landbrug samt i højere grad fremme 
beskæftigelsen. Således kunne f.eks. store land­
brug, der evt. udelukkes på grund af de fastsatte 
grænser, alligevel få tildelt udligningsgodtgørel­
sen på grundlag af en beskæftigelsesstigning, 
— udligningsgodtgørelsen må ikke benyttes til for­
mål, som bør omfattes af andre socio-strukturel-
le foranstaltninger, såsom indkomststøtte til be­
drifter, der rammes af tilpasningerne af den fæl­
les landbrugspolitik. Man bør derfor gå imod 
tilbøjeligheden til at udvide de geografiske om­
råder, som omfattes af begrebet »ugunstigt stille­
de områder« i visse medlemslande, hvor formå­
let er at kompensere for virkningerne af mælke­
kvoter og markedspolitik, 
— det vil være en fordel, om medlemsstaterne og 
regionerne med hensyn til støtten til bjergområ­
derne og andre ugunstigt stillede områder god­
kendte de betingelser og kriterier, som er blevet 
vedtaget med Kommissionens billigelse. Kom­
missionen skal sikre en harmonisering inden for 
rammerne af nogle fællesskabskriterier (således 
som det er tilfældet med andre fællesskabsaktio­
ner som f.eks. Den europæiske Fond for regio­
naludvikling, EFRU); 
g) Der bør foretages en kulegravning af samspillet 
mellem markedspolitik og de enkelte strukturforan­
staltninger, som i visse tilfælde helt ophæver hinan­
den. Der bør f.eks. foretages en nøje undersøgelse 
heraf i visse bjergegne med det formål at kontrollere, 
om og i hvilken udstrækning visse prispolitikker 
(f.eks. hård hvede) er i konflikt med målet om 
generel udvikling af bjergområderne. 
6.4.3. Tilpasninger af skovbrugspoli­
tikken 
I ØSU's udtalelse af 2. juli 1986 om Kommissionens 
meddelelse om »Fællesskabets skovbrugsaktion« og om 
4. 7. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 175/51 
det medfølgende supplerende dokument (!) beklagede 
det, at der endnu ikke er iværksat en fælles skovbrugs­
politik, men udtrykte dog tilfredshed med Kommissio­
nens forslag ledsaget at følgende forbehold: 
»1.5. ØSU finder i øvrigt, at der i Kommis­
sionens meddelelse tages for lidt hensyn til 
de særlige problemer vedrørende skovene i 
bjergområderne. Denne specifikke problema­
tik har krav på en mere indgående behand­
ling.« 
Kommissionens forslag om skove er i for høj grad 
koncentreret om monokultur og vertikal integration 
(træprodukter), hvilket ikke harmonerer med de krav, 
som stilles til skovbruget i bjergområder, hvor skovbru­
get er nødt til at indgå i et samspil med andre former 
for erhvervsaktivitet, da dette har afgørende betydning 
for indkomsterne, beskæftigelsen og miljøbeskyttelsen. 
Desuden undlader Kommissionen at advare mod de 
skader, som intentiv, ensidig og uegnet skovbrugspro­
duktion kan volde på bjergområdernes miljø og grund­
vand. Kommissionen blev derfor anmodet om at frem­
lægge en ny, samlet vurdering af skovbruget i bjergom­
råder. I denne forbindelse bør man også se nærmere på 
spørgsmålet omkring skovbrande og især forebyggelse 
heraf. 
ØSU er skuffet over, at Kommissionen mere end to år 
efter fremlæggelsen af ovennævnte dokumenter endnu 
ikke har lagt forslag til konkrete regelsæt på bordet. 
6.4.4. Tilpasninger af regionalpolitikken 
Bjergområderne bør indtage en klarere og mere specifik 
plads i EF's regionalpolitik: 
a) i forbindelse med Regionalfondens og EF's kreditin­
strumenters interventioner bør der lægges særlig 
(evt. prioriteret) vægt på indsats, som har betydning 
for bjergområderne; 
b) regionalfondsforordningen bør ændres, så den ude­
lukkende i bjergområder kommer til at omfatte en 
række indgreb, som i dag ikke medtages inden for 
f.eks. byggesektoren; sådanne indgreb har afgøren­
de betydning for sanering og opvurdering af histori­
ske bycentre og bebyggelser i landområder samt for 
beskyttelse mod jordskælv. Disse foranstaltninger 
hænger nøje sammen med turismens udvikling og 
kan derfor ikke henføres til kategorien »welfare«; 
c) der bør udarbejdes et EF-program for bjergegne 
som led i Regionalfondens indsats. Disse program­
mer må ikke blot tage sigte på bestemte sektorer, 
men skal tackle store horisontale problemområder 
(•) EFT nr. C 263 af 20. 10. 1986. med fælles kendetegn, som er skyld i regionale 
skævheder. Bjergegne er sådanne problemområder. 
Dette programs hovedgrundlag bør være følgende: 
— Små og mellemstore virksomheder (SMV): Man 
bør især begunstige udbygningen af erhvervs­
fremme- og innovationscentre i bjergområderne, 
jf. informationsrapportens kapitel VII, punkt 4. 
Programmet bør også have til formål at fremme 
forskning, udvikling og teknologisk innovation 
med sigte på bjergområderne; ovennævnte cen­
tre skal danne udgangspunkt for denne indsats. 
Der bør ikke oprettes komplicerede organer eller 
overbygninger, men man bør på den anden side 
heller ikke blot begrænse sig til de eksisterende 
innovationscentre. På nationalt plan bør der op­
rettes et organ, som står for koordinering og 
formidling af indsatsen; organet bør bestå af 
virksomheder, offentlige organer, forskningsin­
stitutioner og specialiserede selskaber, eventuelt 
med regionale forgreninger. På EF-plan ville det 
være overmåde nyttigt, om der fandtes en task 
force for teknologisk innovation i bjergområder­
ne med det formål at fremme, stimulere og vide­
rebringe viden mellem de nationale samlende 
organer og at gennemføre pilotprojekter. 
— Turisme: Ud over de støtteforanstaltninger, som 
omtales i informationsrapporten (kapitel VII, 
punkt 3), bør programmets fornemste opgave 
være, med medlemsstaternes og regionernes bi­
stand at kortlægge turismen og turismepoten­
tiellet i bjergområderne. Herigennem vil der 
også på EF-plan kunne sættes ind på at genskabe 
ligevægt mellem over- og underudnyttede om­
råder. 
— Energi: Også i forbindelse med VALOREN-pro-
grammet er der behov for en indsats til støtte 
for samt målrettet anvendelse af alternative 
energikilder i bjergområder (jf. kapitel VII, 
punkt 5). 
— Udnyttelse af jorden og infrastrukturer: Bjerg­
områderne bør anses for en fuldgyldig produk­
tions- og udviklingsfaktor som beskrevet i infor­
mationsrapportens kapitel VII, punkt 6. Pro­
grammet bør omfatte ny planlægning af udnyt­
telsen af jorden i bjergområder med det formål 
at genskabe balance, i visse tilfælde inden for ét 
og samme bjergområde. I programmet bør der 
desuden vedtages specifikke foranstaltninger, 
som er afpasset efter de varierende forhold. For­
anstaltningerne bør omfatte vandsystemer, in­
frastruktur og anlægsarbejder; sanering af 
bygninger i bjergbyer og bjerglandsbyer, om 
nødvendigt ved anvendelse af teknikker til be­
skyttelse mod jordskælv; restauration af monu-
Nr. C 175/52 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4. 7. 88 
menter og områder af historisk eller kunstnerisk 
interesse; offentlige tjenesteydelser, herunder 
især transport og telekommunikation (med ud­
gangspunkt i STAR-programmet). 
— Information om planlægningsmetoder og om 
lokale og regionale udviklingserfaringer i bjerg­
områder. Denne information bør tage sigte på 
lokale og regionale myndigheder samt de berørte 
erhvervs- og samfundsgrupper. Der bør ydes 
både skriftlig og audiovisuel information samt 
støtte til møder, seminarer og studiebesøg. 
d) i de EF-programmer, som Kommissionen er ved at 
udforme (miljø, F&U), bør der lægges særlig vægt 
på bjergområdernes specifikke problemer. 
6.4.5. Tilpasninger af politikken for tu­
risme 
Man kan ikke tale om justeringer af en politik, som 
endnu ikke findes. I december 1986 vedtog Rådet en 
beslutning om samråd og koordinering inden for turis­
me samt en resolution om bedre sæsonmæssig og geo­
grafisk fordeling af turismen. Selv om der her er tale 
om et skridt i den rigtige retning, som ligger på linje 
med henstillingerne i informationsrapportens kapi­
tel VII, punkt 3, drejer det sig fortsat kun om generelle 
retningslinjer og om forarbejdet til en egentlig politik. 
Kommissionen er ved at udforme et flerårigt handlings­
program for turismen. Det er ØSU's håb, at Kommissio­
nen vil sætte fingeren på de særlige problemer, som 
knytter sig til turisme i bjergområder, samt udforme 
konkrete forslag til en indsats, der harmonerer med 
forslagene i informationsrapporten. 
6.4.6. Tilpasninger af energipolitikken 
EF's demonstrationsprojekter har hidtil kun haft ringe 
betydning for bjergegnene, hvis specielle energiproble­
mer aldrig har været behandlet. Der bør rådes bod 
herpå, ved at der lægges større vægt på projekter i 
bjergegnene, og ved at der opstilles en reel energipolitik 
som foreslået i informationsrapportens kapitel VII, 
punkt 5. 
6.4.7. Tilpasninger af miljøpolitikken og 
den fysiske planlægning 
EF's miljøpolitik har til dato kun haft betydning for 
ganske specielle dele af bjergområderne. Der er aldrig 
fremlagt forslag om specifikke foranstaltninger for 
bjergegnene som sådan. I EF's fjerde miljøhandlingsprogram (1987-1992) henvi­
ses der til bjergområderne, men den eneste konkrete 
foranstaltning, som anføres, drejer sig om støtte til 
bjerglandbrug. ØSU understreger, at denne indfaldsvin­
kel er alt for begrænset, idet miljøforfaldet i bjergegnene 
ikke blot skyldes ophør med landbrugsdrift, men også 
faktorer som alt for intensiv udnyttelse af græsgange, 
turisme osv. 
Nogle af de tiltag, som behandles i det fjerde miljøpro­
gram, vil få stor betydning for bjergegnene, selv om 
tiltagene ikke specifikt tager sigte på disse. ØSU udtryk­
ker tilfredshed med, at der lægges mere vægt på foran­
staltninger til bevarelse af naturen og naturgivne res­
sourcer og med, at der indføjes et kapitel om »jordbe­
skyttelse«, hvori man angriber bjergområdernes alvorli­
ge problemer med erosion og vandets bortstrømming. 
ØSU sætter sin lid til, at Kommissionen tager passende 
skridt på dette felt, når den fremlægger sine specifikke 
forslag til bekæmpelse af den fysiske nedbrydning, ero­
sion, naturrisici, misbrug og spild, som skyldes de akti­
viteter, der lægger beslag på store områder. 
Gennemførelsen af direktiv 85/337/EØF om miljøkon­
sekvensvurdering (MKV) giver anledning til store for­
håbninger. Her nogle få uger inden udløbet af fristen 
for direktivets iværksættelse bør Kommissionen øve 
pres på de medlemsstater, som endnu ikke har vedtaget 
gennemførelsesforanstaltninger. 
Dette er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at løse EF's 
opgave, som består i at værne om den del af vor 
naturarv, som bjergområderne udgør. Følgende er der­
for påkrævet: 
a) at fremme en EF-indsats med henblik på harmonise­
ring af nationale beskyttelsesregler, bl.a. med det 
formål at håndhæve princippet om lige konkurren­
cevilkår. Denne harmonisering bør omfatte visse 
mindstenormer for beskyttelse af søer og floder, 
forbud mod at opføre bygninger i højtliggende 
bjergområder samt en adfærdskodeks til beskyttelse 
af skovområder; 
b) at øge EF's stimulerende indsats og pression over 
for regionale og nationale myndigheder. I det mind­
ste bør strukturfondene kun yde støtte til de regio­
ner, hvor EF's miljøbeskyttelsesdirektiver over­
holdes; 
c) at fastlægge EF-regler, som tvinger regionerne til 
at planlægge den økonomiske udvikling og til at 
gennemføre en regionplanlægning, hvor hensynta­
gen til miljøet både opfattes som en ressource og 
som en forpligtelse. Dette medfører i hovedsagen: 
4. 7. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 175/53 
— at der skal være pligt til at foretage en miljøkon­
sekvensvurdering, ikke blot for de enkelte pro­
jekter, men allerede ved udformningen af den 
økonomiske planlægning og den fysiske plan­
lægning på både regionalt og sub-regionalt plan, 
— at man skal fremme en økonomisk og fysisk 
planlægning med udgangspunkt i en opgørelse 
over de miljømæssige ressourcer og på basis af 
generelle bestemmelser om anvendelse af res­
sourcer og om passende metoder til miljøplan­
lægning. I planlægningen bør der tages hensyn til 
de naturlige grænser, det vil for bjergområdernes 
vedkommende sige vandskel. 
Ovenstående kriterier bør danne grundlag for EF's poli­
tik for fysisk planlægning, som nok er bebudet, men 
som dog endnu ikke har set dagens lys. Den fysiske 
planlægning bør omfattes af EF-regler om harmonise­
ring af byplanlægningslovgivningen, hvortil skal føjes 
nogle betydningsfulde punkter for bjergområder: regler 
om opførelse af bygninger i landdistrikter og om private 
udstykninger, bestræbelser på at begrænse antallet af 
ferieboliger samt genskabelse af balancen mellem over-
og underrudnyttede bjergområder. Desuden bør man 
harmonisere reglerne om jordens udnyttelse (lige stor 
værdi af landbrugsjord og jord beregnet til opførelse af 
bygninger, regler om ekspropriering, beskatning osv.), 
bl.a. med det formål at sikre ens konkurrencevilkår på 
det store indre marked. 
In informationsrapporten (kapitel VII, punkt 6) lægges 
der stor vægt på »produktiv økologi«, som bør udgøre 
grundprincippet for hele miljøpolitikken, som EF bør 
gennemføre ved hjælp af strukturfondene; indsatsen 
bør indledes med det EF-regionalfondsprogram om mil­
jøbeskyttelse, som er under udarbejdelse. 
6.4.8. Tilpasning af transportpolitikken 
I Fællesskabets transportpolitik må der tages hensyn til 
to fundamentale krav for bjergområdernes vedkom­
mende: der må sikres rimelige kommunikationsnet for 
bjergbefolkningerne, ligesom miljøbelastningerne må 
reduceres mest muligt. Hovedproblemerne skyldes den 
gennemgående biltrafik, hvis negative miljøvirkninger 
(forurening, landskabsødelæggelse osv.) der ikke her­
sker tvivl om, hvorimod denne trafiks positive virk­
ninger på bjergområdernes økonomi som hovedregel er 
ganske få. 
Derfor bør man i EF's transportpolitik søge at begrænse 
den tunge trafik og flytte stigningen i mængden af 
transporterede varer over på jernbanerne. Man bør 
fremme jernbanernes konkurrencedygtighed og integre­
ringen af forskellige transportarter. Det er derfor nød­
vendigt at revidere projekter vedrørende anlæg eller udvidelse af motorveje gennem bjergmassiver og 
-kæder, og først gå videre med disse projekter, når alle 
andre muligheder er udtømt. 
Adgangsmulighederne til bjergområder bør forbedres 
via en udbygning af de sekundære jernbanestrækninger. 
Generelt set bør forureningen fra biltrafikken nedbrin­
ges, ikke blot ved hjælp af allerede trufne EF-foran-
staltninger (blyfri benzin, katalysatorer, effektive for-
brændingssystemer osv.), men også via hastighedsbe­
grænsninger på vejstrækninger i bjergene. 
Disse generelle kriterier bør i første række vedtages som 
led i det flerårige program for transportfinfrastrukturer, 
specielt for så vidt angår de store bjergpassager i Euro­
pa, dvs. gennem Alperne, Pyrenæerne, de græske bjerge, 
Appenninerne, mv. 
6.4.9. Tilpasninger af politikken for 
forskning og teknologisk innova­
tion 
Heller ikke i denne sektor har man tilsyneladende taget 
hensyn til bjergområderne, og da forskningen har afgø­
rende indflydelse på udviklingen i disse områder (speci­
elt når det drejer sig om anvendelsen af potentielle 
ressourcer, således som understreget flere steder i infor­
mationsrapporten), må der derfor rådes bod på dette, 
navnlig: 
— i EF's rammeprogram for videnskabelig forskning, 
— i de fælles programmer for landbrugsforskning, 
— i programmerne for ikke nuklear forskning i Det 
fælles Forskningscenter, 
— samt i følgende programmer: BRITE (forskning i 
industriteknologi), FAST (prognoser og vurderinger 
på det videnskabelige og teknologiske område), 
COST (europæisk samarbejde om videnskabelig og 
teknisk forskning), SPRINT (strategisk program for 
innovation og teknologioverførsel), ECLAIR (biote­
knologi-baseret agroindustriel forskning og tekno­
logisk udvikling), FLAIR (levnedsmidler), ikke 
nuklear energi, miljø. 
6.4.10. Tilpasninger af beskæftigelsespo­
litikken 
a) Folgende foranstaltninger, som specielt tilgodeser 
bjergområderne, bør fremmes og udbygges: 
— støtte til lokale beskæftigelsesinitiativer (LBI), 
— jobskabende miljøforanstaltninger, 
— støtte til samfundsmæssigt set relevante arbejds­
pladser; 
b) Inden for rammerne af Den europæiske Socialfonds 
foranstaltninger for bjergområder bør navnlig føl­
gende fremmes: 
— uddannelses- og støtteprogrammer for beskæfti­
gelse (af mindst tre års varighed) af udviklings-
eksperter, 
Nr. C 175/54 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4. 7. 88 
— integrerede uddannelsesprogrammer tilpasset 
bjergbefolkningernes uddannelsesbehov, 
— uddannelsesprogrammer for ny beskæftigelse 
(bl.a. i form af ansættelsesforhold med betalt 
uddannelse), 
— programmer for sammenføring og mobilisering 
af økonomiske og sociale kræfter, således som 
beskrevet i informationsrapporten (kapitel VII, 
punkt 7); 
c) Der bør genfremsættes forslag om forskellige for­
søgsprojekter af Den europæiske Socialfond (ESF) 
med henblik på jobskabelse i bjergegne (i lighed 
med det som er gennemført i Pyrenæerne). 
6.5. Integrerede udviklingsprogrammer i bjergområder 
(1UP) 
6.5.1. De integrerede udviklingsprogrammer bør 
koordinere EF's forskellige former for sektorpolitik 
og -foranstaltninger og iværksættes af medlemsstaterne 
og regionerne. Programmerne bør supplere de forskelli­
ge former for regional og national politik, som anført 
i informationsrapporten (kapitel VII), og gennemføres 
på subregionalt plan. 
6.5.2. En EF-finansiering af programmerne ville være 
særdeles hensigtsmæssig, specielt i de tilfælde hvor de 
har til formål at fremme nationale og regionale initiati­
ver samt at medvirke til at udbrede og harmonisere 
egnede planlægningsmetoder. 
6.5.3. Der skal for hvert enkelt udviklingsprogram, 
som finansieres af EF, indgås en programkontrakt mel­
lem EF, medlemsstater, regioner og de øvrige involvere­
de parter. 
6.5.4. Der bør kun gives finansiel støtte til udvik­
lingsprogrammer, hvori de forskellige samfundsaktører 
er medinddraget lige fra planlægningsstadiet. 
6.5.5. Det er nødvendigt, at Kommissionen inddra­
ges i planlægningen af programmerne og stiller de nød­
vendige instrumenter og den fornødne know-how til 
rådighed. Dette skal bl.a. ske for at undgå de problemer, 
som regionerne kommer ud for i planlægningen af den 
integrerede udvikling, således som det var tilfældet med 
de integrerede middelhavsprogrammer (IMP). 
6.6. Bjergområderne og reformen af strukturfondene 
6.6.1. Hvis ikke bjergpolitikken bevilges et særligt 
tillægsbudget og derfor i hovedsagen må finansieres via 
strukturfondene, så må de specifikke foranstaltninger 
for bjergområder tages med inden for de generelle ram­
mer af en reform af fondene, således som det blev 
præciseret efter topmødet i Bryssel. 6.6.2. I de regioner, hvor udviklingen halter bagefter 
(målsætning nr. 1), bør foranstaltningerne for bjergom­
råder have en særlig fremskudt plads. Det bliver Kom­
missionens opgave i overensstemmelse med de nye re­
gionale planlægningsprocedurer at henlede de regionale 
myndigheders opmærksomhed på behovet for at sikre, 
at bjergområderne får en passende prioritering i de nye 
regionale udviklingsplaner. 
6.6.3. ØSU konstaterer med beklagelse, at Rådet 
ikke har fulgt dets forslag (udtalelse nr. CES 1067/87) 
om også at lade målsætning nr. 1 omfatte øer og 
bjergområder i regioner, hvor bruttonationalproduktet 
(BNP) per capita er lavere end gennemsnittet i EF. 
6.6.4. Foranstaltningerne for bjergområder, som 
ikke omfattes af målsætning nr. 1, bør derfor indgå i 
foranstaltningerne til udvikling af landdistrikter (mål­
sætning nr. 5). Det ville føre til en for stor spredning 
af støtten, hvis ESF's midler, som skal dække målsæt­
ningerne nr. 3 og nr. 4, anvendes i bjergområder uaf­
hængigt af andre former for strukturstøtte. 
6.6.5. ØSU fastslog ligeledes i ovennævnte udtalelse, 
at EFRU og ESF, for så vidt angår målsætning nr. 5, bør 
begrænse deres interventioner til ø- og bjergområder. 
6.6.6. Det bør fastlås, at en politik for udvikling af 
landdistrikter ikke er det samme som en bjergpolitik. 
Da den sidstnævnte politik har større rækkevidde, kan 
den ikke betragtes som en del af den førstnævnte. Det 
er tværtimod politikken for udvikling af landdistrikter, 
som må anses for en del af bjergpolitikken. 
6.6.7. Alligevel mener ØSU, at bjergområderne i 
Kommissionens nye formulering af rammedirektivet 
bør prioriteres højst, når det gælder målsætning nr. 5 
a) (udvikling af landdistrikter). Foranstaltninger, som 
overvejes, bør have tværdisciplinær og tværsektoriel 
karakter og opfylde kriterierne til en integreret metode, 
således at alle strukturfondene bringes i anvendelse. En 
sådan fremgangsmåde vil i langt højere grad ligne den 
globale strategi for udvikling af bjergområder, som der 
slås til lyd for i denne udtalelse og i informationsrap­
porten. 
6.6.8. Den integrerede metode og finansieringen, 
omend ikke den eneste tænkelige, af de integrerede 
programmer for udviklingen i bjergområder, bør for 
såvel målsætning nr. 1 og nr. 5 være den vigtigste 
interventionsmåde. 
6.6.9. Det er med henblik herpå allerede nu nødven­
digt (dvs. under anvendelse af eksisterende instrumenter 
og regler) at sørge for EF-finansiering af: 
— nogle pilotudviklingsprogrammer for bjergområder 
for at igangsætte og afprøve forslagene i denne 
udtalelse, 
4. 7. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 175/55 
— undersøgelser og planer vedrørende udviklingspro­
grammer for bjergområder med det formål at op­
muntre nationale og regionale myndigheder til at 
yde finansiel bistand. 
6.7. Bistand til bjergområder via EF's kreditinstrumen­
ter og finansieringsteknik 
6.7.1. Når der planlægges udviklingsprogrammer for 
bjergområder, må man være meget opmærksom på EF's 
finansieringsinstrumenter, da disse kan benyttes som 
supplement til støtten fra strukturfondene. 
6.7.2. EF's aktion inden for finansieringsteknik skal 
udvikles og tilpasses bjergområdernes behov. 
6.7.3. Der bør snarest muligt afsættes lånerammer 
for bjergområderne. Sådanne lån kunne tilvejebringes 
fra Den europæiske Investeringsbanks (EIB) egne res­
sourcer og via det nye EF-instrument (NFI). De kunne 
også udvides til at omfatte land- og skovbrugsaktivi­
teter. 
6.7.4. Der bør til disse lån knyttes en rentegodtgørel­
sesordning. 
Bryssel, den 28. april 1988. 6.8. Koordineringen af EF-foranstaltninger 
6.8.1. Der bør i Kommissionen oprettes en adminis­
trativ enhed for bjergområder. 
6.8.2. En sådan administrativ enhed skulle have føl­
gende opgaver: 
— vurdering af indvirkningen af EF's politik på bjerg­
områderne, 
— udarbejdelse af et EF-katalog indeholdende mål­
sætninger, retningslinger og instrumenter for ud­
viklingen i bjergområder, som kan tjene som refe­
renceramme for EF's og medlemsstaternes politik, 
— fremsættelse af forslag til harmonisering af med­
lemsstaternes politik og lovgivning med udgangs­
punkt i en definition, klassificering og afgrænsning 
af bjergområder, 
— fremsættelse af forslag om tilpasning af EF's politik 
til udviklingsbehovene i bjergområder, 
— koordinering og udformning af foranstaltningerne i 
EF's politik i bjergområder, 
— fremme og koordinering af EF's finansiering af in­
tegrerede programmer for udviklingen i bjergom­
råder. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg