Udtalelse om Kommissionens oekonomiske aarsberetning for 1994 (94/C 195/17)

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber besluttede den 6. april 1994 at anmode om Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens oekonomiske aarsberetning for 1994.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU's Sektion for oekonomiske, Finansielle og Monetaere Spoergsmaal, som udpegede Camille Giacomelli til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 12. april 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 315. plenarforsamling af 27. og 28. april 1994, moedet den 27. april 1994, med et stort flertal af stemmer for og 16 hverken for eller imod, foelgende udtalelse.

1. Kommissionens oekonomiske aarsberetning for 1994 - prognoser og henstillinger

1.1. Ifoelge Kommissionens aarsberetning for 1994 er de seneste aars oekonomiske krise den alvorligste, Europa har oplevet i 50 aar. Den har medfoert tab af 3 millioner arbejdspladser (de nye tyske delstater medregnet). Bunden af lavkonjunkturen synes dog at vaere naaet. Hvis man undgaar fejl i de politiske tiltag (rentesatser, budgetunderskud, loenudvikling, inflation), vil man kunne haabe paa et opsving. Kommissionens hvidbog »Vaekst, konkurrenceevne, beskaeftigelse« og Raadets henstilling om »Overordnede retningslinjer for den oekonomiske politik« (1), som Kommissionen mange steder i sin aarsberetning refererer til, opregner en raekke politiktiltag, som maa foeres ud i livet for at goere EU's oekonomi mere konkurrencedygtig og dynamisk og for at bremse og dernaest reducere ledigheden.

1.1.1. Ifoelge aarsberetningen er det en forudsaetning for en afgoerende reduktion i ledigheden, at der er en tilstraekkelig kraftig og beskaeftigelsesskabende vaekst over en laengere aarraekke. Dette stiller krav om resolutte strukturtilpasningsbestraebelser og en fornuftig makrooekonomisk styring. Sigtet med de strukturelle tiltag vil vaere at skabe et mere velfungerende arbejdsmarked og at aendre visse aspekter af »beskaeftigelsessystemet«, saa at vaeksten kan blive mere beskaeftigelsesskabende. Hvidbogen rummer i saa henseende lovende perspektiver. Heri paapeges det, at der er behov for en aktiv arbejdsmarkedspolitik, hvis det skal forhindres, at den nuvaerende konjunkturelle ledighed gaar over i strukturel ledighed, som det er langt vanskeligere at bekaempe. Derfor slaas der kraftigt til lyd for forbedringer paa det uddannelsesmaessige omraade, som skal sikre, at de, der mister deres job eller hvis jobsituation er truet, kan bevare og om muligt forbedre deres faerdigheder.

1.2. Opsvinget skal ifoelge Kommissionen bygge paa en genetablering af tilliden, som vil vise sig i oeget efterspoergsel hos forbrugerne og fremgang i investeringerne. Sidstnaevnte skulle blive befordret af resultaterne af Uruguay-runden, hvis virkninger ikke umiddelbart slaar igennem, men som dog kan spille en rolle, og ligeledes af den genfundne vaekst i USA og Canada. Nye rentenedsaettelser vil ogsaa underbygge et opsving.

1.3. Andre overvejelser maner dog til forsigtighed; f.eks. er det ikke givet, at renteniveauet vil falde, og den store ledighed ikke vil falde foer tidligst i 1996. Desuden vil de medlemsstater, som straeber efter at deltage i OEMU-slutfasen og er bange for ikke at opfylde kriterierne (budgetunderskud, inflation, offentlig gaeldsaetning), uvilkaarligt vaere meget forsigtige og tilbageholdende. Ifoelge aarsberetningen vil de foerste sikre tegn paa et opsving i visse medlemslande vaere betinget af, at inflationen kommer under kontrol, og i medlemslandene under ét vaere betinget af, at loenudviklingen faar et afdaempet forloeb, og at budgetunderskuddene kommer under kontrol og reduceres.

1.4. De tal, Kommissionens beretning bygger paa, er i det vaesentlige de samme, som allerede blev forelagt i november, med en mindre opjustering isaer af arbejdsloesheden. Det bekraeftes ogsaa, at den ventede svage vaekst ikke vil mindske arbejdsloesheden. Det mest optimistiske haab bestaar i, at det i det mindste lykkes fra 1996 at standse forvaerringen af situationen.

Noegletal199319941995

BNP P0,3+1,3+2,1Privatforbruget P0,1+0,3+1,3Arbejdsloesheden

( % af arbejdsstyrken)10,611,211,3(december 1993 10,9 %)

1.5. Med hensyn til pengepolitikken anbefaler Kommissionen centralbankerne at fremme en saenkning af de korte rentesatser. Det er afgoerende, at man gaar videre i retning af at fjerne konflikten mellem stabilitetshensynet og udviklingen i loenningerne og i de nationale budgetter. Hvis det bliver noedvendigt, kan den korte rente taenkes at skulle laengere ned end forudset.

1.6. Dette er saa meget desto vigtigere, som pengepolitikken i Faellesskabet endnu ikke er tilstraekkelig lempet til at vaere forenelig med en kraftig stimulering af vaeksten, navnlig naar man ser paa, hvor sandsynlig en stram finanspolitik i 1994 og senere er i flere medlemslande.

1.7. Kommissionen bringer ogsaa i erindring, at det betydelige fald i rentesatserne i Europa mod udgangen af 1993 ikke kun skyldes den lavere inflation, men ogsaa de gunstige udsigter for budgetmaessig konsolidering paa mellemlang sigt.

1.8. Kommissionen konstaterer, at der er et gensidigt paavirkningsforhold mellem renteniveauet, budgetunderskuddene og vaekstperspektiverne. En fortsat tendens til faldende rentesatser og den deraf foelgende forbedring af vaekstmulighederne vil goere det lettere at nedbringe budgetunderskuddene i den retning, som »De overordnede retningslinjer« og konvergenskriterierne tilsiger.

2. Situationen

2.1. Tillidsindikatorer offentliggjort medio februar (basis 1985 = 100) viser en stigning fra oktober til december 1993 fra henholdsvis -23 til -19 for industriproduktionen og fra -44 til -38 for bygge- og anlaegssektoren samt fra 96,8 til 97,5 for den samlede oekonomi. Derimod er tillidsindikatoren for forbruget uaendret efter en stigning paa 2 point i september.

2.2. Kommissionen understreger ofte, at forudsaetningen, for at der kan skabes fornyet vaekst gennem oeget efterspoergsel og hoejere investeringsniveauer, er, at tilliden genoprettes hos de oekonomiske aktoerer. Men skal denne tillid genvindes, er den foerste forudsaetning, at der er beskaeftigelsesperspektiver for den enkelte: den mand eller kvinde, som frygter at miste sit job, engagerer sig ikke ud over et strengt minimum i sin oekonomiske adfaerd. Med andre ord vil den enkelte i en saadan usikkerhedssituation have tendens til at begraense sine forbrugsudgifter og udskyde sine investeringsprojekter. Samme reaktionsmoenster genfindes hos virksomhedslederen, som ikke forudser forbedringer i omsaetningen, der kan begrunde investeringer.

2.3. Den enkelte borger tager sin tilflugt i sikker opsparing, som det offentlige har monopoliseret gennem sin laaneoptagning. For at daekke sit finansieringsbehov oeger det offentlige skattebelastningen og appellerer til opsparingen, men giver normalt, ud fra politiske hensyn, prioritet til forbrugsudgifter i stedet for at understoette investeringsinitiativer. Imidlertid er infrastrukturbehovene fortsat af stor vigtighed i alle medlemslandene.

2.4. Hvad konjunkturudviklingen paa det korte sigt angaar, peger de data, man raader over paa indevaerende tidspunkt, paa en vaekst paa 1-1,25 % i 1994 og paa 2 % i 1995. Med hensyn til den af medlemsstaterne hidtil foerte oekonomiske politik skal den igangvaerende udvikling sammenholdes med de henstillinger, der er indeholdt i »De overordnede retningslinjer«. Selv om der er frygt for fornyet inflation, er de igangvaerende tendenser ifoelge Kommissionen snarere positive: der er udsigt til en inflationstakt paa 2-3 % i 1996 og en mere afdaempet loenudvikling, der satte ind i november 1993. Den svage oekonomiske konjunktur virker dog selvsagt ind paa de nationale budgetter og faar de offentlige udgifter til at stige, og saa laenge denne tendens fortsaetter, vil der ikke vaere nogen bedring i udsigt paa budgetomraadet.

2.5. Det er utvivlsomt rigtigt, at den konjunkturopgang, der lader sig ane, forsat er for svag til, at den kan foere til en reduktion i arbejdsloesheden. Selv om indikatorer tyder paa, at bunden af konjunkturen blev naaet ved udgangen af 1993, giver den opgang, de bebuder, imidlertid kun grundlag for at forvente en svag vaekst, som ikke vil skabe nye arbejdspladser, hvorfor arbejdsloesheden, som blev opgjort til 10,9 % i januar - ifoelge visse kilder - forudses at stige til 12 % i aarets loeb (11,5 % medio 1995 ifoelge Kommissionens novemberprognose).

2.6. Hvidbogen foreslaar, at man bruger den genfundne vaekst til at nedbringe budgetunderskuddene i 1996/1997 til det niveau, der er forudsat i Maastricht-traktaten, i det mindste i flertallet af landene.

2.7. Hvis det ventede opsving skulle befaeste sig som en vedholdende opgangstendens, boer man benytte lejligheden til at konsolidere budgetsituationen og, saa hurtigt som konjunkturen tillader, bringe underskuddet ned paa de 3 %. Stater, hvis gaeldsaetning er uholdbar, maa saette endnu kraftigere ind paa dette punkt og hurtigere styre udviklingen hen imod maalsaetningen om 60 % af BNP.

2.7.1. Som foelge af den dybe recession, den europaeiske oekonomi befinder sig i, er referencevaerdien paa 3 % af BNP for budgetunderskuddet imidlertid som bekendt overskredet i en raekke lande. I Kommissionens beretning om den opnaaede konvergens skoennes 1990-1993-recessionens effekt paa de europaeiske budgetunderskud at ligge paa 2,2 % af BNP. OESU skal paa den baggrund pege paa, at en oekonomisk politik, som skal indhente efterslaebet i »mistet vaekst og produktion« i loebet af f.eks. de foelgende fire aar for EU i gennemsnit skal vaere i stand til at reducere det europaeiske underskud i stort set samme omfang, fra 6,4 % til 4,5 % af BNP. En saadan vaekstpolitik vil samtidig kunne yde et vaesentligt bidrag til at knaekke arbejdsloeshedskurven.

2.7.2. Herudover maa medlemsstaterne samtidig interessere sig for de »strukturelle« elementer i budgetunderskuddene: omfanget af den »strukturelle« indsats maa imidlertid afvejes i forhold til risikoen for, at overdrevne anstrengelser paa et for kort sigt giver sig udslag i et usikkert eller utilstraekkeligt kraftigt opsving i den europaeiske konjunktur.

2.8. Med hensyn til handelsbalancen er Den Europaeiske Unions negative saldo i aftagende. Dette kan i foerste raekke tilskrives faldet i importen under indtryk af krisen, men skyldes ogsaa en vis forbedring af den europaeiske konkurrenceevne som foelge af stigningen i dollar- og yenkursen samt opsvinget i visse tredjelande.

2.9. Faellesskabets vaekstpotentiale er for svagt, eftersom det hviler paa en investeringskvote paa 19 % af BNP, der kun kan skabe en vaekst paa 2 %, hvilket er utilstraekkeligt til at stille en afgoerende reduktion, endsige en afskaffelse af arbejdsloesheden paa mellemlang sigt, i udsigt; i hvidbogen peges der paa, at investeringskvoten maa saettes op til 23 til 24 % af BNP i aar 2000, hvis man skal op paa en vaekstrate, der betyder reduceret arbejdsloeshed. Indtil da skal man vaere opmaerksom paa, at der er en sammenhaeng mellem loenstigningstakten og selvfinansieringsgraden i investeringerne paa den ene side og produktivitetsudviklingen paa den anden. De nye investeringer skal selvsagt tjene jobskabelsen, men man maa ogsaa forvente, at de af hensyn til konkurrenceevnen orienteres mod en oeget anvendelse af ny teknologi, som muliggoer strukturomstillinger og rationaliseringer. Forbedringen af beskaeftigelsessituationen skal i saa fald tage sit udgangspunkt i en forstaerket indsats paa erhvervsuddannelses- og efteruddannelsesomraadet.

2.10. Medlemsstaterne boer vaere i stand til at skabe en tilstraekkelig opsparing til at daekke deres investeringsbehov. Den private opsparings stabile niveau boer tilskynde medlemsstaterne til at reducere de offentlige driftsudgifter til fordel for produktive investeringer, at fremme den nationale opsparing og at undgaa import af fremmed kapital. En vis reduktion af de offentlige udgifters andel af BNP, der i EU-gennemsnit tegner sig for henved 50 % af BNP og dermed ligger langt over normen i USA og Japan, ville have en gunstig effekt paa EU-oekonomiernes konkurrenceevne. En privatisering af de offentlige sociale udgifter maa ikke betyde en trussel imod de europaeiske sociale tryghedssystemers grundlag og principper, omend disse udgifter boer styres for at sikre en effektiv og korrekt udgiftsanvendelse.

2.11. Samtidig vil en begraensning af den offentlige sektors rolle i den europaeiske oekonomi - der er underlagt bindinger fra en urimeligt stiv lovregulering - vil da ogsaa forbedre virksomhedernes konkurrenceevne. Endelig vil en bevidstgoerelse af den offentlige sektor om de aktuelle problemer - hvis henstillingen af 22. december 1993 om »De overordnede retningslinjer« foelges - have en gunstig effekt gennem en omlaegning af de offentlige udgifter hen imod en opprioritering af offentlige investeringer.

2.12. Den politik, der anbefales i hvidbogen, bygger ogsaa paa, at »De overordnede retningslinjer« implementeres. I den sammenhaeng har forslagene om gennemfoerelsen af omfattende infrastrukturnet ogsaa betydning paa det nationale plan saavel med hensyn til beskaeftigelsen som med hensyn til konkurrenceevnen.

2.12.1. Det maa beklages, at hverken EU-programmerne, og foelgelig ej heller de nationale programmer, endnu er vedtaget; baggrunden er formodentligt divergerende holdninger til finansieringsspoergsmaalet i ECOFIN-Raadet. Paa et uformelt raadsmoede for nylig gav finansministrene deres tilslutning til en raekke prioriterede projekter, uden dog at praecisere, hvordan de skal finansieres. OESU haaber, at ECOFIN-Raadet snart finder en egnet loesning paa finansieringsproblemet.

3. Den internationale ramme

3.1. Afslutningen af Uruguay-runden inden for den fastsatte tidsramme er opmuntrende for udviklingen i den internationale samhandel. Man har dermed i allersidste oejeblik kunnet forhindre, at verdensoekonomien hjemsoeges af en ny boelge af protektionisme. Selv om man ikke skal vente sig mirakler paa vaekstomraadet fra denne genforhandling i Den almindelige overenskomst om Told og Udenrigshandel (GATT)-regi, synes faren for en forvaerring af det internationale handelsklima, med en forvaerret oekonomisk situation til foelge, inddaemmet. Aftalen er fortsat uklar for en raekke sektorers vedkommende, men konsoliderer og styrker de eksisterende regler. Desuden staar det fortsat tilbage at finde loesninger paa en raekke oemfindtlige spoergsmaal (finansielle tjenesteydelser USA/Europa, kompensationer paa tekstilomraadet, m.v.) samt paa omraader uden for aftalen, saasom luftfartsindustrien og den audiovisuelle sektor. Generalsekretaer Sutherland har selv erkendt, at det ville have vaeret urealistisk paa forhaand at tro, at der ville have vaeret perfekt harmoni mellem parterne ved aftalens underskrivelse.

3.1.1. OESU fastholder i oevrigt, at Den internationale Arbejdsorganisation (ILO)-konventionerne skal anvendes i alle relationerne med tredjelande, og henstiller til de medlemsstater, som endnu ikke har ratificeret denne eller hin af disse konventioner, at fremskynde deres bestraebelser i denne retning.

3.1.2. I den sammenhaeng, og det taenker her navnlig paa landene i Sydoestasien, beklager OESU, at man i GATT-aftalerne leder forgaeves efter sociale klausuler til forebyggelse af tilfaelde af illoyal konkurrence (f.eks. fra lande, der udbyder varer, som ikke er belastet med omkostninger til beskyttelse af arbejdstagere, eller hvortil der er anvendt boernearbejde).

3.1.3. OESU maa paa den baggrund rejse spoergsmaalet, om Faellesskabets taalmodighed ikke snart er opbrugt i lyset af anvendelsen af GATT-regler og principper om fri konkurrence - som er grundstammen i disse regler - paa lande, som ikke iagttager menneskerettighederne, som hindrer eller haemmer adgangen til deres hjemmemarkeder for varer og tjenester fra EU-landene, hvis arbejdstagere ikke er omfattet af sociale sikringsregler, som ikke honorerer minimumsmiljoekrav - uden at den i oevrigt ganske kraftige vaekst, de opnaar i kraft af deres handlemaade, i saerlig grad kommer deres befolkninger til gode i form af forbedret levestandard.

3.1.4. GATT-regler giver ikke i oejeblikket mulighed for at anvende ILO-konventionerne til modvirkning af illoyal konkurrence eller til indbygning af miljoekrav eller overholdelse af menneskerettighederne. I saa henseende maa man efter den officielle undertegnelse den 15. april 1994 i Marrakech overvaage, at miljoemaessige, sociale og juridiske hensyn figurerer blandt hovedmaalsaetningerne for den nye Verdenshandelsorganisation, der skal efterfoelge GATT fra 1. januar 1995.

3.2. Der resterer en lang raekke omraader, som stadig kan give anledning til gnidninger mellem parterne, og selv i spoergsmaal, der tilsyneladende har fundet en afklaring, kan selv det mindste fejltrin hos den ene part fremkalde en reflekshandling hos den anden. Specielt giver de seneste stridigheder mellem USA og Japan fortsat naering til frygt for, at der her og der vendes tilbage til bilaterale aftaler og gribes til protektionistiske forholdsregler. Amerikanerne truer i oejeblikket med paa ny at tage deres handelslovs »super article 301« i anvendelse baade i forholdet til Japan og EU. For Den Europaeiske Union drejer det sig om, af hensyn til dens egen oekonomi, der er aaben over for omverdenen, til stadighed at overvaage, at de aftalte principper efterleves.

3.3. Hvis man ser bort fra de ret opmuntrende praestationer i Tjekkiet, Polen, Ungarn og Slovenien, lykkes det kun meget vanskeligt for landene i Central- og OEsteuropa at tilpasse sig til de nye vilkaar i et oekonomisk system, der bevaeger sig i retning af markedsoekonomi. De fleste af disse lande kaemper med negative vaekstrater. Faellesskabet har ikke kunnet finde frem til en strategi, der skaber basis for et mere aktivt engagement i udviklingen af disse lande. Selv om dette en dag maatte lykkes Faelleskabet, vil de positive virkninger heraf paa dens egen oekonomi foerst slaa igennem paa sigt. I oevrigt kan Faellesskabet, stillet over for de enorme behov og den politiske usikkerhed, der kendetegner situationen i Rusland og i de oevrige lande i Statssamfundet af Uafhaengige Staten (SNG), naeppe, da det selv befinder sig i en akut recessionsfase og maa afsaette et maksimum af ressourcer til at stimulere vaeksten i sin egen oekonomi, goere mere end, hvad der ligger i samarbejds- og associeringsaftalerne. Faellesskabet boer naturligvis aabne sine graenser for produkter fra disse lande, men boer i tilfaelde, hvor illoyale konkurrenceformer ville true enkelte erhvervssektorer, ikke betaenke sig paa at tage egnede handelsmaessige virkemidler i anvendelse.

3.4. De seneste EU-initiativer vedroerende finansieringen af projekter i de central- og oesteuropaeiske lande synes at vaere udtryk for en vilje til at foelge det rette spor. OESU vil vende tilbage til, hvad der synes at indvarsle nye tendenser, saa snart resultaterne heraf begynder at vise sig i praksis.

3.5. Nu skal der imidlertid ikke kun ses paa finansiel stoette. Disse lande har ogsaa behov for raadgivning og videnoverfoersel paa alle omraader, det vaere sig paa det tekniske, administrative, sociale, uddannelsesmaessige eller organisatoriske omraade m.v., saa de kan saettes i stand til at etablere egne strukturer, der skal understoette deres omstilling til markedsoekonomi. Et godt grund- og erhvervsuddannelsesniveau hos en stor del af befolkningen i disse lande vil befordre disse bestraebelser.

3.6. Maaske vil det, naar krisen er ovre, vaere muligt for Faellesskabet, medlemsstaterne og private investorer paa sigt at yde et mere substantielt bidrag til befaestelse af markedsoekonomien i de central- og oesteuropaeiske lande.

3.7. Indtil udviklingen er saa vidt, maa man ikke overse, at skuffelser i befolkningen kan give naering til oensker om at vende tilbage til planoekonomi eller til den ene eller anden form for totalitaert regime.

3.8. Med hensyn til landene i Den Europaeiske Frihandelssammenslutning (EFTA), bortset fra Schweiz, betyder EOES-aftalens ikrafttraedelse pr. 1. januar i aar, at det faktiske frihandelsomraade bestaaende af disse og EU-landene konsolideres, men samtidig kan det konstateres, at dette endnu ikke har medfoert den oekonomiske dynamik, man kunne forvente, navnlig i forbindelse med nogle af landenes tiltraedelse af EU. Dog er der tegn paa begyndende opsving, specielt i Sverige.

3.9. Hvad industrilandene angaar, er det i oejeblikket kun USA, som nyder godt af en stoerre vaekst. Men det amerikanske handelsunderskud vokser fortsat, idet opsvinget medfoerer en stigning i importen, som koster saa meget dyrere, saa laenge dollaren forbliver svag.

3.10. Den japanske oekonomi er i store vanskeligheder trods regeringens mange successive stimuleringsprogrammer. Japan lider i oejeblikket, udover foelgerne af den staerkere yen, under den alvorligste krise siden 1975, idet vaeksten er blevet meget svag med et fald paa 2,2 % paa aarsbasis.

3.11. Hvad angaar landene i Sydoestasien, er disse inde i en meget kraftig vaekst. Selv om Europas tab af markedsandele paa verdensmarkedet ikke udelukkende skal tilskrives konkurrencen fra disse lande, maa den dynamik, der praeger udviklingen i Sydoestasien, vaere en paamindelse for markedsdeltagerne i Faellesskabet om, at vor samlede oekonomis og de enkelte virksomheders konkurrenceevne er og bliver en problematik, som man ikke kommer udenom.

3.11.1. Uagtet de ovenstaaende under 3.1.1, 3.1.2 og 3.1.3 naevnte forbehold mener OESU at den kendsgerning, at de sydoestasiatiske lande kan naa op paa saa voldsomme vaekstrater uden at modtage udviklingsstoette fra Faellesskabet eller enkeltmedlemsstater, maa give stof til eftertanke. Mange aars udviklingsbistand fra Faellesskabet til de afrikanske lande har ikke formaaet at give disse oekonomier et afgoerende udviklingsloeft. Europas bistandspolitik i Afrika har derved forfejlet sit maal, som er at stimulere vaeksten i disse lande og paa sigt skabe afsaetningsmarkeder for Faellesskabets eksportindustrier. Dette er en god grund til at se naermere paa, hvordan Europas tilstedevaerelse i Afrika kan faa stoerre gennemslagskraft, og hvordan den finansielle bistand kan omlaegges til teknisk og administrativ bistand, hvilket er, hvad disse lande har behov for.

4. Virkningerne af den af Faellesskabet og medlemsstaterne foerte politik

4.1. Fuldfoerelsen af det indre marked og dernaest ikrafttraedelsen af Maastricht-traktaten, og dermed overgangen til anden fase paa vejen mod Den oekonomiske og Monetaere Union, skabte forstaaeligt nok hoejt spaendte forventninger. Man skulle da ogsaa have forventet, at konsolideringen af det indre marked i kombination med det solidaritetsprincip, den nye europaeiske Union bygger paa, ville have styrket tilliden hos den enkelte borger, som ville have investeret og derigennem have skabt mere vaekst til gunst for den samlede velfaerd i samfundet. Den vanskelige ratificering af unionstraktaten og den voksende erkendelse af, at der er lang vej igen, foerend De Tolvs indre marked er en egentlig realitet, har imidlertid i vidt omfang skuffet disse forventninger.

4.2. I oevrigt er der ikke paa det seneste sket fremskridt i den konvergens i oekonomierne og i de makrooekonomiske resultater i medlemsstaterne og i EU, som er saa noedvendig; tvaertimod er der i oejeblikket, om ikke en bevaegelse bort fra konvergens, saa dog i hvert fald stilstand i konvergensen. Der er tydeligvis tale om divergens, naar det gaelder »Maastricht-kriterierne«. Inflationen, stoettet af en svag konjunktur og lave priser paa raastoffer (navnlig paa olie), udvikler sig i den rigtige retning (selv om den stadig gennemsnitligt set ligger ret langt fra de 2-3 %, der er forudsat i »De overordnede retningslinjer« fra december 1993), men underskuddet paa de offentlige budgetter er taget til i samtlige medlemsstater. Det samme gaelder udviklingen i statsgaelden, der tager til og dermed indsnaevrer det raaderum, som regeringerne har behov for, hvis de skal kunne foere en oekonomisk politik sigtende mod vedholdende, ikke-inflationsdrivende vaekst.

4.2.1. Divergensen mellem medlemslandene er saaledes ikke taget til, men de har alle fjernet sig fra Maastricht-maalsaetningerne, der betragtes som kriterier til efterlevelse under alle omstaendigheder. Kun i inflationsdaempning faar medlemsstaterne gode karakterer.

4.3. Ikke desto mindre er det en realistisk mulighed, at medlemsstaterne inden for deres respektive spillerum kan bringe de automatiske stabilisatorer i anvendelse til fremme af vaeksten og skabelse af arbejdspladser, ogsaa selv om det derved for en tid bliver vanskeligere - men ikke maa opgives - at respektere konvergenskriteriet med hensyn til budgetunderskud. Dog er der kun faa tilfaelde, hvor en saadan politik har vaeret foert, og langt den stoerste del af medlemsstaternes udgifter er ikke kommet den produktive sektor til gode.

4.4. Med hensyn til valutakurserne var aaret 1993 kendetegnet ved turbulenser af en saadan kraft, at det var noedvendigt at traeffe beslutning om at udvide udsvingsmarginen i EMS'ens valutakursmekanisme til ± 15 %. Senere har valutakursudviklingen bevaeget sig ind i mere smult vande. Det rejser spoergsmaalet, om det ikke havde vaeret oenskeligt, at der paa et tidligere tidspunkt var blevet grebet ind i denne retning for at daemme op for spekulation.

4.5. Det er OESU's opfattelse, at der ganske vist var behov for et hastende indgreb, men at det havde vaeret bedre at goere noget ved de underliggende aarsager til valutauroen. Det er jo en kendsgerning, at tilpasningerne i august 1993 ikke kun skal ses i lyset af de spekulative pres, men i hoejere grad i lyset af en manglende tilpasning af de oekonomiske forhold i medlemsstaterne, som fremkaldte de spaendinger, spekulanterne forstod at udnytte. En justering paa et gunstigt tidspunkt af pariteterne for visse valutaer ud fra de paagaeldende landes faktiske oekonomiske forhold ville nok uden tvivl i tide have kunnet daemme op for enhver omfattende spekulativ offensiv.

4.6. Men de udeblevne justeringer og de skuffede forventninger til EMS'en som en stabil valutazone paa et tidspunkt, hvor medlemsstaterne har fulgt undertiden konfliktende maalsaetninger, idet nogle har styret mod stabilitet, andre mod oekonomisk opsving, er formentlig hovedaarsagerne til de turbulenser, der hjemsoegte Faellesskabet sidste aar.

4.7. I denne sammenhaeng har centralbankernes holdning og politik ogsaa vaeret medvirkende til at skabe et klima af usikkerhed, ligesom der kan saettes spoergsmaalstegn ved nogle af de interventioner, de har foretaget. OESU oensker selvsagt ikke at antaste princippet om centralbankernes uafhaengige status, som er den eneste garant for penge- og valutapolitisk stabilitet og et grundelement i anti-inflationspolitikken. Paa den anden side synes visse bankers adfaerd undertiden vanskeligt forenelig med det ansvar, der ligger hos centralbankerne med hensyn til at bidrage til en harmonisk udvikling i deres lands oekonomi.

4.7.1. Bundesbank, som er den centralbank, opmaerksomheden som oftest samler sig om, havde ganske vist ansvaret for forvaltningen af den tyske genforeningsproces i pengepolitisk henseende, og bankledelsens forsigtighed er for saa vidt forstaaelig. Ikke desto mindre vil OESU mene, at denne institution paa baggrund af den vedvarende for hoeje realrente i forbindelse med nedadgaaende inflation og lavkonjunktur kunne have foert sig mindre forsigtigt frem i retning af en kraftigere nedsaettelse af sine basisrentesatser. Dette ville have lettet finansieringen af virksomhedernes driftskapital og likviditet og stimuleret investeringerne og af vaeksten og bidraget til at forbedre beskaeftigelsessituationen. Positive virkninger ville ogsaa have kunnet maerkes i de andre EU-lande, navnlig i dem, hvis centralbanker er bundet til at foelge med. Naar bortses fra politiske hensyn, skulle der imidlertid ikke have vaeret noget til hinder for, at andre centralbanker havde foert en pengepolitik, som havde vaeret gunstigere set fra et investerings- og beskaeftigelsessynspunkt.

4.8. Paa grund af faldet i inflationstakten og ugunstige udsigter for forbrug og investeringer har Bundesbank da ogsaa i den forloebne tid foretaget beherskede men successive rentesaenkninger, selvom udviklingen i M3-pengemaengden ligger langt uden for det fastsatte baand. Anerkendes maa det saaledes, at diskontosatsen og lombardsatsen netop er blevet nedsat til henholdsvis 5 og 6,5 %, og at isaer rentesatsen for genkoebsforretninger, der er den tredje styrende rentesats og har betydning for hele to tredjedele af bankernes refinansieringsbehov, for nylig er blevet nedsat gradvis fra 5,97 % til 5,70 %.

4.8.1. Lignende saenkninger af renten er foregrebet eller fulgt i de oevrige medlemsstater.

4.8.2. Imidlertid er det vigtigt, at man goer sig klart, at rentesatsen kun er en af parametrene i den tredobbelte maalsaetning »vaekst, konkurrenceevne og beskaeftigelse«.

4.9. Selv om rentesaenkningerne i oejeblikket imoedekommer et krav fra erhvervslivet, loenmodtagerne og forbrugerne, og selv om Organisationen for oekonomisk Samarbejde og Udvikling (OECD) henstiller til mere tilbageholdende lande, at ogsaa de saetter renten ned, er det en kendsgerning, at der i de foerste maaneder af 1994 opstod frygt for, at inflationen ville blusse op paa ny som foelge af den kraftige vaekst (4,5 % i sidste kvartal af 1993) og rentestigningerne i USA. Forventningerne om et opsving i Europa og det igangvaerende rentefald kunne, til trods for den markante pengemaengdeudvidelse i Tyskland, foere til, at de europaeiske centralbanker slaar roret om i deres rentepolitik. De seneste turbulenser, der er fremkaldt af en brat og usaedvanlig pengemaengdevaekst i Tyskland, vidner om, hvor ekstremt skroebelig situationen er. De lange rentesatser er allerede begyndt at stige. Hertil kommer den effekt, som en stigning i priserne paa raastoffer, som for oejeblikket befinder sig paa et meget lavt niveau paa grund af krisen og en undervurderet dollar, vil kunne udloese i forbindelse med et almindeligt oekonomisk opsving.

4.9.1. Imidlertid bremses inflationen i Europa uden tvivl som foelge af de vedholdende konsekvenser af det dybeste og mest langvarige konjunkturtilbageslag, Europa har oplevet siden 2. verdenskrig, idet ledigheden er hoej og kapacitetsudnyttelsen meget lav. Den uudnyttede produktionskapacitet skulle, hvis opsvinget befaester sig, i en foerste fase daemme op for ethvert spaend mellem udbud og efterspoergsel og dermed hindre fornyede inflationspres.

4.10. Selv om det er alt for tidligt at vurdere de beskaeftigelsesmaessige virkninger af den hvidbog om »Vaekst, konkurrenceevne, beskaeftigelse«, som Kommissionen fremlagde sidste aar, synes de virkninger, man tillagde de tiltag, der blev truffet beslutning om foerst i Edinburgh og siden i Koebenhavn, rent faktisk at udeblive. Spoergsmaalet er, om man ikke af hensyn til oeget konsekvens og gennemsigtighed burde soege at afklare hele Faellesskabets finansieringskoncept paa en raekke indsatsomraader, som forskning, uddannelse eller direkte investeringer i storstilede projekter som graenseoverskridende net. ECOFIN-Raadets beslutninger i Athen rummer her visse oplaeg for den naermeste fremtid.

4.11. OESU ser med meget stor beklagelse paa, at ECOFIN-Raadet og regeringerne har forsinket ivaerksaettelsen af de investeringsprogrammer, der, som forudset i formandskabets konklusioner af Det Europaeiske Raad af 10-11. december 1993, skal indgaa i de transeuropaeiske net paa transport- og energiomraadet. Problemet er behandlet indgaaende i punkt 2.12.1, hvor EU's instanser og de nationale regeringer opfordres til snarest at igangsaette disse programmer af hensyn til den beskaeftigelse, de vil skabe.

4.12. OESU skal minde om, at virkningerne af hvidbogen og af »De overordnede retningslinjer«, som Raadet vedtog i december 1993, foerst vil slaa igennem paa mellemlang og langt sigt - hvilket er den tidshorisont, de sigter mod. Faellesskabet som saadant raader ikke over konjunkturpolitiske midler for det korte sigt. I de kommende maaneder maa Den Europaeiske Union og medlemsstaterne, naar det gaelder virkningerne af det ventede beherskede opsving, fremdeles saette deres lid til det internationale oekonomiske klima. Det vil saa vaere op til EU og medlemsstaterne at befaeste og styrke dette opsving og omsaette det i en varig vaekst ved at foere henstillingerne i hvidbogen ud i livet paa en solidarisk og konsekvent maade.

5. Udsigterne for det mellemlange sigt

5.1. OESU haaber, at debatten om hvidbogen vil blive foert paa alle niveauer i Faellesskabet. En raekke af de strukturelle tiltag, der laegges op til i hvidbogen for paa én gang at styrke vaeksten, konkurrenceevnen og beskaeftigelsen, vil uden tvivl paa sigt faa positiv indvirkning paa oekonomien i Faellesskabet. I den sammenhaeng taenkes foerst og fremmest paa tilpasning af produktionsstrukturerne og stoerre fleksibilitet paa arbejdsmarkedet. I den forbindelse kan fremdrages nylige eksempler fra automobil-, metal- og kemisektoren samt den offentlige sektor i Tyskland, hvor de kollektive arbejdsmarkedsforhandlinger har foert til aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, som giver et maal af fleksibilitet: loentilbageholdenhed paa den ene side og en aendret arbejdstidstilrettelaeggelse (Arbeitszeitumverteilung) paa den anden side med indbyggede garantier om opretholdelse af beskaeftigelsen. For meget kapitalintensive industrigrene er en bedre tidsmaessig udnyttelse af produktionsapparatet en vigtig konkurrenceevneparameter.

5.2. OESU finder, at Faellesskabet fremdeles boer kaempe for at befaeste de solidariske principper i den europaeiske sociale model, hvis kendemaerker er tilstraebelse af kvalitet og sikkerhed paa alle omraader (produktsikkerhed, arbejdsmiljoe, social tryghed) samt risikovillighed og foretagsomhedsaand. Erhvervslivet, der skaber velstand gennem indsats af arbejde og kapital, og fagbevaegelsen er saaledes de vigtigste garanter for den sociale model.

5.3. Et forbedret investeringsklima frembragt gennem optimal anvendelse af skattepolitiske virkemidler og finansieringsmaessige incitamenter er fremdeles et vigtigt indsatsomraade, som er i medlemsstaternes ressort i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. Det er imidlertid vigtigt, at Faellesskabet her bevarer overopsynet, da det maa undgaas, at der opstaar en naadesloes rivalisering mellem medlemsstaterne, som vil foere til provenutab til skade for de offentlige investeringer og kontinuiteten i den sociale beskyttelse.

6. Institutionelle overvejelser

6.1. OESU's tidligere udtalelser om de aarlige oekonomiske aarsberetninger blev udarbejdet paa Raadets anmodning under henvisning til beslutning 90/141/EOEF af 12. marts 1990 om gennemfoerelse af gradvis konvergens i den oekonomiske politik og de oekonomiske resultater i foerste etape hen imod Den OEkonomiske og Monetaere Union.

6.2. Den 1. januar 1994 indledtes imidlertid OEMU'ens anden fase, og da traktaten om Den Europaeiske Union som bekendt traadte i kraft den 1. november 1993, falder naervaerende udtalelse ind under en ny procedure. Den oekonomiske aarsberetning oversendes saaledes ikke laengere til godkendelse i Raadet, men offentliggoeres af Kommissionen, hvorefter Raadet kan tage den op til diskussion. Kommissionen tager udgangspunkt i droeftelserne i Raadet, naar den fremlaegger forslag til Raadets henstilling om »De overordnede retningslinjer for medlemsstaterne og Faellesskabets oekonomiske politikker«, som forudsat i unionstraktatens artikel 103. Den oekonomiske aarsberetnings funktion er hermed blevet en anden.

6.3. Fra anden OEMU-fase ligger kompetencen for samordningen af medlemsstaternes oekonomiske politik hos Faellesskabet - idet maalsaetningerne foerst og fremmest fastsaettes af Raadet. Anvendelsen af de midler, der skal skabe konvergens i medlemsstaternes oekonomi, er medlemsstaternes ressortomraade. Dette foelger af subsidiaritetsprincippet, som er blevet introduceret med unionstraktaten, og endvidere af Raadets henstillinger af 22. december 1993 om »De overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Faellesskabets oekonomiske politikker« (1).

6.4. Artikel 103 i traktaten om Den Europaeiske Union giver desuden Raadet hjemmel til, paa forslag af Kommissionen, at rette fortrolige eller offentlige henstillinger til medlemsstater, som ikke maatte holde sig til de opstillede maalsaetninger. I henhold til artikel 103, stk. 5, kan der udarbejdes naermere bestemmelser for den multilaterale overvaagning. Kommissionen agter ikke, for indevaerende, at fremsaette forslag paa omraadet. Den oensker forinden at hoeste erfaringer med anvendelsen af en nye procedure. Det skal bemaerkes, at Europa-Parlamentet underrettes om »De overordnede retningslinjer« (art. 103, stk. 2) af Raadet. Desvaerre naevnes Det oekonomiske og sociale Udvalg ikke i artikel 103, hvilket er meget beklageligt.

6.5. Den nye procedure stiller OESU over for, hvad der i foerste raekke er et juridisk problem, men i sidste ende bliver et fundamentalt politisk problem: Naar der ikke er pligt til at indhente udtalelse fra OESU, hvilken rolle skal de faglige og erhvervsmaessige organisationer, der er repraesenteret i OESU, da spille i udformningen af politiktiltag, som de efterfoelgende skal indrette sig efter, og som - fremgaar det af den foerste henstilling fra Raadet af 22. december 1993 om »De overordnede retningslinjer« - i vidt omfang kraever, at organisationerne samarbejder og stiller sig solidariske, navnlig naar det drejer sig om stabile priser, produktionsomkostninger, investeringspolitik og jobskabelse.

6.6. Paa den baggrund paaskoennes Kommissionens beslutning om at hoere OESU om den oekonomiske aarsberetning, omend fristen til udarbejdelsen af en grundig udtalelse, ligesom i tidligere aar, er yderst snaever. For OESU at se ligger det stoerste problem imidlertid i, at Kommissionens rolle i samordningen af Faellesskabets og medlemsstaternes oekonomiske politik er blevet reduceret. I henhold til bestemmelsen i artikel 103, stk. 2, er denne rolle nu begraenset til formuleringen af henstillinger, som altid kan aendres af Raadet, hvor Kommissionen tidligere havde en eksklusiv initiativret og fremlagde forslag, som Raadet, efter udtalelse fra Parlamentet og OESU, kun kunne aendre ved enstemmighed. Den nye fremgangsmaade kan skade effektiviteten i de beslutninger, der traeffes. Den skaber desuden et gennemsigtighedsproblem og saetter spoergsmaalstegn ved demokratiet i EU-beslutningsprocessen.

7. Konklusioner

7.1. Faellesskabet og medlemsstaterne maa laegge en egnet og indbyrdes samordnet oekonomisk politik for at knaekke arbejdsloeshedskurven, uden at man derfor paa mellemlang og lang sigt opgiver konvergenshensynet. En forudsaetning for, at denne politik lykkes, er et taet samarbejde mellem regering og centralbank. Det Europaeiske Monetaere Institut kunne gradvist paatage sig en koordinationsfunktion paa omraadet.

7.1.1. Ifoelge Kommissionen er der gode udsigter til i 1996 at naa op paa en vaekst paa 3 % og se et begyndende fald i arbejdsloesheden. Det forudsaetter stigende eksport og dermed en styrkelse af konkurrenceevnen og fornyet tillid hos investorer og forbrugere. Loentilbageholdenhed og beherskelse af statsbudgetterne er uomgaengelige forudgaaende krav. Begge dele boer indgaa i et afbalanceret policy-mix med lave rentesatser, understoettelse af tilliden og opmuntring af den private opsparing. Alt dette forudsaetter, at stabilitets- og antiinflationspolitikken viderefoeres.

7.2. OESU finder, at medlemsstaterne med fasthed boer ivaerksaette en gennemgribende sanering af deres budgetpolitik, som isaer maa sigte mod en gradvis omlaegning fra offentlige driftsudgifter over mod offentlige produktive investeringer.

7.3. OESU vil imidlertid ikke kunne give sin stoette til en overordnet strategi rettet mod et fald i realloenningerne, der vil vaere en kilde til deflation, og ugennemtaenkte offentlige besparelser: under en vanskelig konjunktur vil der vaere fare for, at en saadan strategi skaerper ledighedsproblemerne yderligere og forsinker den oekonomiske vaekst. I betragtning af den i forvejen rekordhoeje ledighed ville den ekstra arbejdsloeshed, der ville fremkomme herved, ikke kunne accepteres.

7.4. OESU anbefaler i stedet en mere vidtgaaende samordning af den oekonomiske politik; det vil betyde, at der daemmes op for denne fare gennem et egnet europaeisk investeringsinitiativ og hurtige og afgoerende fald i de korte renter, alt imens der skal holdes oeje med udviklingen i de lange renter, som paa det seneste er steget lidt.

7.5. OESU erkender noedvendigheden af monetaer stabilitet, men er samtidig af den opfattelse, at man i den aktuelle situation med meget hoej arbejdsloeshed og relativ lav inflation skal soege at undgaa fortidens fejltagelser. I stedet boer der foeres en politik, som sigter paa at forbedre erhvervslivets stilling i en saadan grad, at arbejdsloeshedskurven knaekkes. En kraftig, vedholdende og ikke-inflationaer vaekst er i denne sammenhaeng et noedvendigt redskab.

7.6. OESU vil i anden sammenhaeng tage morgendagens samfund op og navnlig se paa aspekter som erhvervsdeltagelsen, fordelingen af den disponible arbejdsmaengde og den sociale tryghed.

7.7. Med henblik paa den forestaaende institutionelle revision af traktaterne i 1996 og paa baggrund af erhvervs- og fagorganisationernes rolle, som baade i kraft af deres solidaritet under ivaerksaettelsen af Raadets overordnede retningslinjer og i kraft af deres deltagelse i udformningen af indkomstpolitikken er af stigende betydning, kraever Det oekonomiske og sociale Udvalg, at der skal vaere en pligt til hoering af arbejdsmarkedets parter som led i den harmonisering af den oekonomiske politik, der er forudset i EF-Traktatens artikel 103. Proceduren i denne artikel boer i oevrigt goeres mere gennemskuelig og demokratisk, ved at Kommissionens initiativret paa omraadet retableres, Parlamentet inddrages i lovgivningsprocessen og Regionsudvalget hoeres jaevnsides med OESU.

Bryssel, den 27. april 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det oekonomiske og sociale Udvalg

(1) EFT nr. L 7 af 11. 1. 1994.

(2) EFT nr. L 7 af 11. 1. 1994.