Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 93/6/EØF om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag« () (98/C 19/04)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 25. juni 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 57, stk. 2, og 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede Malcolm Levitt til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. oktober 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 349. plenarforsamling af 29. og 30. oktober 1997, mødet den 29. oktober 1997, med 106 stemmer for, 2 imod og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Formålet med kapitalgrundlagsdirektivet og ændringen heraf

1.1.1. Rådets direktiv 93/6/EØF om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag harmoniserer kapitalkravene for kreditinstitutter og investeringsselskaber med hensyn til de markedsrisici, der er forbundet med handelspositioner. Ved markedsrisiko forstås risikoen for tab som følge af ændringer i markedspriserne. Kapitalgrundlagsdirektivet fastlægger den metode, der skal anvendes til beregning af kapitalkravene for at sikre dækningen af positioner i gældsinstrumenter, renteinstrumenter, aktier, valutaer og afledte finansielle instrumenter. Direktivet fastlægger endvidere arten af den egenkapital, der skal tjene til dækning af disse krav.

1.1.2. Sammen med Rådets direktiv 93/22/EØF om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer udgør dette direktiv grundlaget for harmoniseringen af forsigtighedsreglerne for investeringssektoren og dermed for gensidig anerkendelse af godkendelser, der er udstedt af de nationale myndigheder. Disse to direktiver og en række specifikke direktiver om kreditinstitutter og forsikringsselskaber er selve grundlaget for det indre marked for finansielle tjenesteydelser.

1.1.3. Kapitalgrundlagsdirektivet blev vedtaget på et tidspunkt, hvor der i større internationale fora blev ført forhandlinger om harmonisering af kapitalkrav til dækning af markedsrisici. Man forudså derfor, at det kunne blive nødvendigt at ændre direktivet (artikel 14). I januar 1996 offentliggjorde Basel-komitéen for banktilsyn en ændring til kapitalaftalen »Capital Accord« fra 1988 (herefter kaldet Basel-aftalen), som dermed blev udvidet til at omfatte markedsrisici.

1.1.4. I kapitalgrundlagsdirektivet (artikel 13) opfordres Kommissionen endvidere til at fremsætte forslag vedrørende kapitalkrav med hensyn til handel med råvarer og råvarebaserede afledte instrumenter. 1996-ændringen til Basel-aftalen omfatter også kapitalkrav for sådanne positioner.

1.1.5. Forslaget til ændring af direktiv 93/6/EØF skal bringe EU's kapitalgrundlagsdirektiv i overensstemmelse med de bestemmelser, der nu er vedtaget af G10-banktilsynsgruppen, og med forbehold af nedenstående bemærkninger (punkt 3) følger Kommissionens forslag Basel-aftalen på de væsentlige punkter.

1.1.6. ØSU afgav en positiv udtalelse om Kommissionens oprindelige forslag fra 1990 til kapitalgrundlagsdirektivet og lagde i den forbindelse følgende tre principper til grund for sin evaluering af forslaget:

- Direktivet skal skabe ensartede vilkår for investeringsselskaber, der ikke er banker, og kreditinstitutter, som optræder på værdipapirmarkederne.

- Direktivet bør øge, eller i hvert fald ikke forringe, EU's tiltrækningskraft som finanscenter.

- Direktivet bør ikke begrænse adgangen til de finansielle markeder på en måde, som virker konkurrence- og innovationshæmmende, og som indskrænker forbrugernes valgmuligheder.

1.1.7. Derudover bemærkede ØSU, at de egenkapitalkrav, der følger af direktivet, »i teknisk henseende [skal] svare bedst muligt til de instrumenter, selskaberne allerede anvender til imødegåelse af risici«.

1.1.8. De nævnte evalueringskriterier lægges også til grund for analysen af det foreliggende forslag.

1.2. Omfattede institutter

Det foreslåede direktiv skal gælde for investeringsselskaber og kreditinstitutter.

1.3. Resumé af de foreslåede ændringer

1.3.1. Der indgår tre elementer i forslaget:

- forslag, der skal give institutter, som er underlagt strenge sikkerhedskrav, mulighed for at anvende interne statistikmodeller til beregning af deres markedsrisici og dermed kapitaldækningskravene frem for den standardiserede metode, der er fastlagt i bilag I, II, III og VII. Der foreslås bl.a. et nyt bilag VIII;

- ændringer, der skal inddrage råvarerisici i kapitalgrundlagsdirektivet, bl.a. i form af et nyt bilag VII. Guld skal dog behandles som en valutaposition, og med dette for øje foreslås der ændringer til bl.a. kapitalgrundlagsdirektivets bilag III;

- en ændring, der skal afhjælpe den utilsigtede mangel ved kapitalgrundlagsdirektivet, at det i forbindelse med emission af ansvarlig kapital automatisk udelukker en emittents aktier fra at indgå i den aktiebeholdning, der opfylder betingelserne for en favorabel vægtning af den specifikke risiko på 2 %, selv om emittenten er særdeles kreditværdig.

1.3.2. De to førstnævnte elementer er de vigtigste og bygger på de foreslåede Basel-bestemmelser om markedsrisici. De analyseres i detaljer i de følgende punkter. I tråd med ånden i 1993-direktivet åbner dette forslag mulighed for, at markedsrisici, der er beregnet i overensstemmelse med de nye bilag VII og VIII, dækkes af den udvidede definition af egenkapital, der blev fastlagt i 1993-direktivet.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Behov for ændring af kapitalgrundlagsdirektivet

2.1.1. Nogle kreditinstitutter og investeringsselskaber anvender allerede nu interne modeller for at få et bedre billede af de risici, de udsættes for, og for at få et bedre grundlag for deres risikoovervågning og forvaltningen af instituttets kapitalbeholdning. Hvis det tillades at anvende interne modeller til beregning af de lovbestemte kapitalkrav, vil det opmuntre institutterne til at forbedre risikoindsigten og -kontrollen til gavn for alle. Dette er et vigtigt element, der vil være i tilsynsmyndighedernes, sparernes og aktionærernes interesse, eftersom der i den seneste tid har været en række finansielle skandaler, som har afsløret en utilstrækkelig risikoindsigt og -kontrol fra topledelsens side.

2.1.2. Emnet har også et konkurrencemæssigt aspekt. Ændringerne til Basel-aftalen vil træde i kraft ved udgangen af 1997. Fra det tidspunkt vil kreditinstitutter, der ikke er underlagt EU's lovgivning, kunne anvende interne modeller til beregning af kapitalkrav i forbindelse med markedsrisici. 1993-direktivet hindrer ganske vist ikke institutterne i at anvende interne modeller til beregning af de lovmæssige kapitalkrav, men det kræves, at det beregnede kapitalkrav ikke må være lavere end det krav, der nås frem til ved anvendelse af den standardiserede metode i 1993-direktivet. Hvorvidt et institut, der anvender interne modeller, vil være underlagt et lavere kapitalkrav end efter 1993-direktivet, afhænger af positionernes karakter, men det forventes, at kapitalkravene vil blive lavere i visse tilfælde. Denne nedsættelse er ikke udtryk for, at standarden sænkes, men betyder blot, at tilsynsmyndighederne erkender, at veludviklede modeller giver kreditinstitutter og investeringsselskaber bedre muligheder for at registrere, kontrollere og begrænse de økonomiske og finansielle risici, de pådrager sig (de nationale myndigheder skal lægge strenge kriterier til grund for godkendelsen af modeller). Det er en forudsætning, at institutterne investerer massivt i udvikling og indførelse af modeller samt den information af ledelsen og de procedurer, modellerne kræver. De potentielle fordele - forbedret risikoindsigt og -kontrol og muligheden for et kapitalkrav, der er skræddersyet efter den faktiske risiko - er også meget store. Eftersom medlemsstaterne imidlertid skal håndhæve i hvert fald de minimumskrav, der er fastsat i EU-lovgivningen, vil mange EU-institutter ikke være motiverede for at anvende interne modeller til beregning af kapitalkravene, medmindre modelberegningen godkendes gennem en ændring af kapitalgrundlagsdirektivet.

2.1.3. For såvel EU som EU's institutter har dette to vigtige konsekvenser:

- visse EU-institutter vil måske stå svagere i konkurrencen med tredjelandeinstitutter, fordi de skal opfylde strengere kapitalkrav, end hvis de anvendte interne modeller. Med disse krav forringes institutternes økonomiske effektivitet;

- EU-institutter - og EU-tilsynsmyndigheder - kan ikke integrere deres interne og de lovbestemte risikovurderinger. En sådan integrering ville tilskynde institutterne til konstant at søge at forbedre deres risikoberegning og risikostyringssystemer, således som ØSU påpegede det i sin udtalelse om Kommissionens forslag fra 1990. At EU's virksomheder er på forkant med udviklingen på sådanne punkter er ikke alene vigtigt, det bidrager også til at sikre et sundt finansielt system, og det tjener kundernes interesser.

Der er således et klart behov for hurtige fremskridt i behandlingen af forslaget.

2.1.4. Det er også nødvendigt at ændre kapitalgrundlagsdirektivet, så råvarer og råvarebaserede afledte instrumenter bringes ind under definitionen af handelsbeholdningen.

2.1.5. Kommissionen har begrænset forslaget til de minimumsændringer, der er nødvendige for at muliggøre fuld gennemførelse i EU af de internationalt vedtagne normer, så der sikres så hurtige fremskridt som muligt i lovgivningsproceduren. Dette må bifaldes, da det både vil være til gavn for EU's konkurrenceevne og styrke tilsynet med de risici, EU's finansielle institutter pådrager sig.

2.2. Fremtidige tekniske ændringer i lovgivningen om finansielle tjenesteydelser i EU - en lovgivning på forkant med udviklingen

2.2.1. Kommissionens forslag er meget teknisk og skal ses som en reaktion på de fremskridt, der gøres i internationale regeludstedende fora. Det skal bemærkes, at der fortsat føres drøftelser om andre tekniske elementer, der er relevante for forslaget, dels internt blandt tilsynsmyndighederne ved Den Internationale Betalingsbank og internt blandt tilsynsmyndighederne i IOSCO, dels mellem de to organer indbyrdes.

2.2.2. Især drøfter tilsynsmyndighederne fortsat den specifikke risiko i forbindelse med modeller () og mindstekapitalkravet for specifik risiko, der er fastsat til 50 % af det krav, der beregnes ved anvendelse af den standardiserede metode. Kommissionens forslag (bilag VIII, punkt 5) omfatter denne bestemmelse, som det kan blive nødvendigt at ophæve eller ændre inden for en overskuelig fremtid. Basel-komitéen for banktilsyn overvejer også at ændre kapitalaftalen i lyset af de erfaringer, der gøres med »backtesting«, f.eks. med hensyn til multiplikatorfaktoren.

2.2.3. Det er derfor påkrævet at sikre, at EU-lovgivningen i teknisk henseende holder trit med udviklingen, såvel på markederne som i andre regeludstedende fora. Det er indlysende, at udtømmende direktiver som det, der nu foreslås, ikke er noget oplagt middel hertil, eftersom lovgivningsproceduren er meget langvarig. Den omfattende procedure for fælles beslutningstagning, som skal anvendes i forbindelse med lovgivningsforslag, skulle heller ikke være nødvendig i forbindelse med ændringer af tekniske detaljer. Dette viser, at der er behov for udvalgsprocedurer.

2.2.4. ØSU anbefaler derfor, at der hurtigst muligt stilles forslag om at anvende udvalgsprocedurer i forbindelse med en sådan regelgivning, der i høj grad er teknisk. Hvis Kommissionen ikke finder det sandsynligt, at dette mål kan nås i en nær fremtid, kunne man som et alternativ vedtage en mindre præskriptiv ordlyd, der gav tilsynsmyndighederne et større råderum ved anvendelse af internationale normer og mulighed for hurtigt at foretage tekniske ændringer i de nationale love.

3. Særlige bemærkninger

3.1. De fleste af ændringerne i artikel 1, nr. 1-8, og bilag I er et resultat af beslutningen om at integrere positioner i råvarer og råvarebaserede afledte instrumenter i kapitalgrundlagsdirektivets anvendelsesområde og beslutningen om at give institutterne mulighed for at anvende interne modeller til beregning af kapitalkravene. Bilag I indeholder også hovedsageligt sådanne følgeændringer. En mere detaljeret oversigt over Kommissionens forslag er vedlagt som bilag til denne udtalelse.

3.1.1. De vigtigste ændringer er indeholdt i artikel 12, nr. 6, og bilag II. Bilag II indeholder de to nye bilag til kapitalgrundlagsdirektivet. Der er tale om et nyt bilag VII om råvarerisiko og et nyt bilag VIII om interne modeller. I artikel 1, nr. 6, foreslås en overgangsordning, som de kompetente myndigheder kan anvende i forbindelse med investeringsselskaber, der endnu ikke er i stand til at anvende interne modeller til beregning af kapitalkravene for råvarerisici i overensstemmelse med bilag VIII, men for hvem den standardiserede metode i bilag VII ikke skønnes velegnet.

For at lette forståelsen grupperes Kommissionens forslag i denne analyse i de to nævnte hovedkategorier, nemlig interne modeller og råvarer.

3.2. Interne modeller

3.2.1. Institutterne vil få mulighed for at anvende modeller til beregning af kapitalkrav i tilknytning til renterisici, aktierisici, valutarisici og råvarerisici. Anvendelsen af sådanne modeller forudsætter, at de på forhånd godkendes af de kompetente myndigheder, og at en række strenge kvalitative og kvantitative normer er opfyldt. Disse kvalitative og kvantitative normer følger de internationale bestemmelser, der er vedtaget i Basel.

3.2.2. Formålet med de kvalitative normer er at sikre, at institutter, der anvender modeller, opererer med sunde principper for styring af deres markedsrisici og gennemfører dem konsekvent. De kvalitative normer er fastsat i bilag VIII, pkt. 2-4. De er meget strenge for at sikre, at anvendelsen af interne modeller ikke underminerer lovgivningsnormerne, men er af tvingende årsager formuleret således, at de giver de kompetente myndigheder vidtgående skønsbeføjelser. Myndighederne har brug for denne skønsmargen for at kunne tage hensyn til det enkelte instituts karakteristika. Der lægges særlig vægt på, at instituttets bestyrelse og overordnede ledelse bærer et særligt ansvar, når det gælder om at sikre høje normer og en effektiv kontrol. Alle institutter forventes i sagens natur at opfylde høje kontrolnormer, men kontrollens art må nødvendigvis variere alt efter instituttets aktiviteter og geografiske udbredelse.

3.2.3. De kvantitative normer definerer de statistiske minimumsparametre for risikoberegningen. Disse normer er fastsat i bilag VIII, pkt. 9-11, og følger kravene i Basel-aftalen. Det ensidede konfidensinterval på 99 % betyder, at modellen skulle beregne en potentiel risikoværdi (»value-at-risk«), som svarer til eller overstiger handelsafkastet 99 gange ud af 100, dvs. at et institut, der anvender denne teknik, i 99 tilfælde ud af 100 ikke skulle kunne lide et tab, der overstiger den beregnede potentielle risiko (»value-at-risk«).

3.2.4. Et institut, der anvender interne modeller, skal opfylde et kapitalkrav, der svarer til den højeste af følgende værdier: enten den foregående dags potentielle risiko (»value-at-risk«) eller et gennemsnit af de daglige vurderinger af den potentielle risiko for hver af de foregående 60 arbejdsdage multipliceret med en faktor på tre. Hvis backtesting-proceduren viser, at der er svagheder ved modellen eller ved instituttets interne kontrol, kan multiplikatorfaktoren forhøjes til 4, idet der anvendes en plusfaktor. Multiplikatorfaktoren på tre, eventuelt forhøjet med en plusfaktor, betyder, at metoden er meget konservativ, og at der vil være en stor kapitalreserve til dækning af markedsrisici. Nogle finansielle institutter har fremført det synspunkt, at metoden er alt for konservativ, og at en multiplikatorfaktor på tre er overdrevet høj og vil resultere i, at en unødigt stor kapitalmængde allokeres til dækning af markedsrisici. Multiplikatorfaktoren kritiseres navnlig for at bevirke, at yderligere forbedringer ikke belønnes i rimeligt omfang: uanset, hvor god et instituts model måtte være, vil det stadig være underlagt kravet om en minimumsfaktor på tre. Der er i Basel givet løfte om, at dette emne tages op til revision på et senere tidspunkt, og fremtidige ændringer på området kan ikke udelukkes.

3.2.5. Det skal bemærkes, at volatilitetsskønnene skal baseres på en effektiv observationsperiode på mindst et år. Den historiske volatilitet kan dog være af begrænset nytte i visse situationer, f.eks. markeder, der er illikvide, inde i en liberaliseringsproces, i deres vorden eller præget af komplekse nye finansielle produkter. Under disse omstændigheder er det vigtigt, at institutterne opererer med data, der giver et troværdigt billede af de faktiske risici, og træffer andre kontrolforanstaltninger for at vurdere sådanne risikofaktorer. Teksten kunne gøres klarere på det punkt.

3.2.6. Institutterne skal også påvise, at deres modeller er nøjagtige ved at gennemføre en regelmæssig backtesting, hvor de sammenligner handelsafkastet for de aktiviteter, modellen dækker, med den potentielle risiko, der er beregnet ved hjælp af den. Der er en række problemer med Kommissionens forslag til backtesting (pkt. 7 i bilag VIII), som kan stille EU-institutter i en ringere position end konkurrenterne, uden at der til gengæld opnås nævneværdige fordele i form af øget investorbeskyttelse eller en styrkelse af det finansielle system.

3.2.7. Den daglige backtesting

Dette emne er af central betydning. Institutterne vil skulle gennemføre en daglig backtesting, hvor den potentielle risiko (»value-at-risk«) sammenholdes med såvel faktiske som hypotetiske () ændringer i porteføljeværdien. Dette er meget omkostnings- og arbejdskrævende og går videre end kravene i Basel-aftalen. I Basel-aftalen henstilles det kraftigt, at kreditinstitutterne sætter sig i stand til at gennemføre backtesting med begge faktorer, men det antages, at der vil være forskel på, hvor stor vægt tilsynsmyndighederne ønsker at lægge på hver af de to testformer.

3.2.8. ØSU mener, at Kommissionen bør lægge vægt på backtesting på grundlag af faktiske ændringer i porteføljeværdien og overlade det til de nationale tilsynsmyndigheder at afgøre, hvor stor vægt der skal lægges på backtesting på grundlag af hypotetiske ændringer i porteføljeværdien.

3.2.9. Backtesting på grundlag af hypotetiske ændringer svarer til en rent statistisk test af modellens holdbarhed. Backtesting på grundlag af faktiske ændringer viser derimod, i hvilken udstrækning modellen registrerer alle de handelsrisici, et institut udsættes for. Her testes modellens ydeevne i praksis.

3.2.10. Der er også et praktisk aspekt. Det er ikke nogen enkel sag at skulle foretage to forskellige former for backtesting hver dag. Det skal også bemærkes, at de kontrolforanstaltninger, der tjener til at sikre nøjagtigheden af oplysninger om faktiske ændringer, skal være betydeligt strengere, da disse også vil blive brugt til ledelsesformål, vedtægtsbestemte resultatopgørelser samt skatteformål. Hertil kommer, at det er meget omkostningskrævende (især med hensyn til databehandlingen) at aflede hypotetiske ændringer for hvert enkelt aspekt af et instituts handelstransaktioner på dagsbasis. I sidste instans er det selvsagt de faktiske ændringer, der er relevante, og som er afgørende for finansielle institutters solvens. Også af den grund bør backtesting på grundlag af faktiske ændringer stå i centrum for både institutternes og tilsynsmyndighedernes opmærksomhed.

3.2.11. Det skal bemærkes, at USA ved gennemførelsen af de pågældende bestemmelser i Basel-aftalen har valgt kun at fokusere på de faktiske ændringer i porteføljeværdien.

3.2.12. Kommissionens forslag må gøres klarere. Punktet er meget teknisk, men det er vigtigt for at sikre en sammenhængende backtesting, der kan tjene som reguleringsværktøj. I bilag VIII, pkt. 7, hedder det, at den potentielle risiko (»value-at-risk«), der beregnes ved hjælp af modellen, skal sammenholdes med ændringen i porteføljens værdi. Hvis dette ikke ændres, vil institutterne skulle sammenholde det kapitalkrav, der beregnes ved hjælp af modellen til dækning af en prisbevægelse over ti dage, med et gevinst- eller tabstal for en enkelt dag. Dette vil give vildledende resultater og dermed ikke være nogen troværdig test af de anvendte modeller.

3.2.13. I pkt. 3 i Basel-dokumentet om The Supervisory Framework for the use of »Backtesting« in conjunction with the internal models approach to Market Risk Capital Requirements påpeges det, at den beskrevne backtesting-procedure som følge af anvendelsen af daglige slutpositioner indebærer, at der skal anvendes risikovurderinger, der bygger på en 1-dagsækvivalent ihændehaverperiode. For at undgå enhver tvivl og sikre sammenhængen i backtesting-programmerne bør Kommissionen følge den linje, der er lagt i Basel, og gøre det klart, at der med henblik på backtesting skal anvendes 1-dagsækvivalente ihændehaverperioder.

3.2.14. Uklarhed omkring plusfaktoren

Når backtesting afdækker mangler ved et instituts interne model, som ikke er så graverende, at der sås tvivl om modellens grundlæggende egnethed, men ikke desto mindre er materielle, kan de kompetente myndigheder stille krav om anvendelse af en »plusfaktor«. Plusfaktoren ligger mellem 0 og 1 og lægges til multiplikatorfaktoren, så denne i virkeligheden forhøjes fra tre til fire.

3.2.15. Det fremgår ikke klart af Kommissionens tekst, hvilke »overskridelser« (eller undtagelser, som det hedder i Basel-aftalen) der »tæller med« i plusfaktorberegningen. I tråd med ovennævnte argumenter mener ØSU, at kun overskridelser, der konstateres ved backtesting på grundlag af faktiske ændringer i porteføljeværdien, bør betragtes som overskridelser i forbindelse med tabel 5.

3.2.16. Kommissionen tillader, at de kompetente myndigheder under særlige omstændigheder kan renoncere på kravet om, at der skal anvendes en plusfaktor. »Særlige omstændigheder« er imidlertid et strengt kriterium, der tillige er for uklart. Basel-bestemmelserne er betydeligt lempeligere, og i tilfælde, hvor et kreditinstitut har mellem 5 og 9 overskridelser inden for en periode på 250 arbejdsdage, overlades det til de kompetente myndigheder at træffe deres afgørelse qua en fortolkning af backtesting-resultaterne. Basel-komitéen bemærker, at der er en række grunde til, at modeller af samme kvalitetsstandard kan fremvise resultater med mellem 5 og 9 overskridelser over en sådan periode, og tilføjer, at det ikke er tanken, at plusfaktoren blot skal forhøjes automatisk. Kommissionens forslag afspejler Basel-komitéens intentioner med hensyn til modeller, der giver anledning til 10 eller flere overskridelser i løbet af de 250 observationer.

3.2.17. For at sikre, at EU-institutter opererer under samme vilkår som tredjelandeinstitutter, bør forslaget ændres, så det i højere grad afspejler Basel-bestemmelserne, hvor det hedder, at backtesting-resultater, der fremviser mellem 5 og 9 overskridelser, generelt må formodes at indebære en forhøjelse af multiplikatorfaktoren, medmindre kreditinstituttet kan påvise, at en sådan forhøjelse ikke er berettiget.

3.2.18. Det er ikke rimeligt at kræve, at overskridelser og årsagerne hertil skal indberettes »omgående«. Under normale omstændigheder må det være rimeligt at forvente, at institutterne den følgende arbejdsdag underretter de kompetente myndigheder om, at der muligvis foreligger en overskridelse. Et institut har imidlertid brug for tid til at undersøge, hvor problemet ligger, og hvorvidt overskridelsen er en egentlig overskridelse eller f.eks. skyldes fejl i de konstaterede faktiske ændringer, som så må beregnes på ny. Det ville være rimeligt at forvente, at instituttet forelægger tilsynsmyndigheden en detaljeret rapport inden for en uge.

3.2.19. Anvendelse af modeller i forbindelse med den specifikke risiko

I pkt. 5 i bilag VIII er det fastsat, at institutter, der anvender modeller, som ikke tager tilstrækkelig højde for den specifikke risiko, pålægges et særskilt kapitalkrav til dækning af den specifikke risiko i overensstemmelse med den standardiserede metode i kapitalgrundlagsdirektivet. Institutterne underlægges imidlertid under alle omstændigheder et mindstekapitalkrav for den specifikke risiko på 50 % af det standardiserede krav, selv om de beregner den specifikke risiko nøjagtigt.

3.2.20. Dette krav udgør en meningsløs byrde og sender institutterne de forkerte signaler. Den standardiserede specifikke risiko giver ikke nogen bonus for diversificering, som ellers er en alment anerkendt metode til at reducere risikoen, herunder ikke mindst den specifikke risiko. Det er en dyr løsning, dels på grund af de resulterende kapitalkrav, dels fordi edb-systemet skal beregne kapitalkrav efter to vidt forskellige metoder. Systemet giver heller ikke institutterne en rimelig bonus for forbedringer af deres model, og dermed svækkes incitamentet til at forbedre risikostyringen i finansielle institutter.

3.2.21. Dette element indgår ganske vist også i Basel-aftalen, men det er taget op til revision og kan meget vel blive ændret i den nærmeste fremtid. Nationale tilsynsmyndigheder bør derfor have mulighed for fuldt ud at godkende modeller til styring af den specifikke risiko, når blot modellerne er tilstrækkeligt nøjagtige.

3.3. Råvarer og råvarebaserede afledte instrumenter

Kommissionens forslag udvider kapitalgrundlagsdirektivets definition af handelsbeholdningen til også at omfatte positioner i råvarer og råvarebaserede afledte instrumenter. Dette er afgørende, hvis sådanne positioner skal behandles i overensstemmelse med direktivet.

3.3.1. Forslaget følger ændringen til Basel-aftalen, idet institutterne får mulighed for at vælge mellem tre metoder afhængigt af deres specialiseringsgrad og omfanget af deres råvaretransaktioner. Institutterne kan anvende enten interne modeller (se nedenfor), løbetidsmetoden (bilag VII, pkt. 13-16) eller en langt strengere forenklet metode, som kun er velegnet for institutter med et minimalt omfang af råvaretransaktioner (bilag VII, pkt. 17).

3.3.2. Løbetidsmetoden følger Basel-aftalen, hvor der ikke sondres mellem forskellige kategorier af råvarer. Guld behandles dog anderledes, nemlig som en valutaposition. Det skyldes, at guldets volatilitet i højere grad svarer til volatiliteten på valutamarkederne, og kreditinstitutter styrer guldpositioner på næsten samme måde som valutapositioner. Nr. 3, litra a), b) og c), i bilag I er en følge af dette.

3.3.3. Der er ikke taget højde for forskelle i volatilitetskarakteristika i forbindelse med andre råvarer (f.eks. forskelle mellem ædelmetaller og grundmetaller). Basel-komitéen bemærker (på side 29 i den engelske udgave), at det - selv om der er forskel på forskellige råvarers volatilitet - har valgt denne fremgangsmåde af forenklingshensyn, fordi kreditinstitutter normalt opererer med ret små, åbne råvarepositioner. Den bemærker også (side 28), at både den forenklede metode og løbetidsmetoden kun er velegnede til kreditinstitutter, der relativt set kun gennemfører råvaretransaktioner i et begrænset omfang. Institutter med større transaktioner forventes med tiden at anvende modelmetoden.

3.3.4. Kapitalgrundlagsdirektivet sigter imidlertid bredere end Basel-aftalen, da det også finder anvendelse på investeringsselskaber. Nogle investeringsselskaber udfører omfattende råvaretransaktioner i forhold til deres størrelse. Det er derfor nødvendigt at afvige fra Basel-strategien på visse punkter.

3.3.5. Kommissionen har fastslået, at disse investeringsselskaber kan få vanskeligt ved at anvende modeller umiddelbart efter direktivets ikrafttræden, og at de har brug for tid til at udvikle sådanne modeller og egnede tilhørende risikostyringssystemer. I artikel 1, nr. 6, foreslås det derfor, at medlemsstaterne skal have mulighed for indtil den 31. december 1999 at anvende løbetidsmetoden, der er fastlagt i bilag VII, men samtidig at fastsætte andre udsvings-, overførsels- og outright-satser end dem, der er fastsat i pkt. 13 og pkt. 16, afsnit ii) og iii).

3.3.6. Medlemsstaternes skønsbeføjelser begrænses stærkt af bestemmelserne i artikel 1, nr. 6, hvor det blandt andet kræves, at de kompetente myndigheder, der gør brug af disse bestemmelser, fremlægger empiriske data, der retfærdiggør deres afgørelser.

3.3.7. Bortset fra nedenstående bemærkning synes Kommissionens indfaldsvinkel til emnet at være gennemtænkt. Det er ønskeligt, at virksomhederne er motiverede for at udvikle egnede risikostyringsmodeller, men der må også tages hensyn til virksomhedernes legitime behov. Samtidig kan det ikke bestrides, at enhver form for forskelsbehandling mellem kreditinstitutter og investeringsselskaber må ophæves efter overgangsperioden.

3.3.8. Det volder imidlertid meget konkrete vanskeligheder at udvikle modeller for valutarisici som følge af markedets varierende likviditet og det forhold, at råvarepriser kan bevæge sig i pludselige ryk i stedet for at udvikle sig gradvist. Den tid, det vil kræve at udvikle egnede modeller og få dem blåstemplet af tilsynsmyndighederne, må ikke undervurderes. I betragtning af de beskedne konkurrenceforvridninger, der vil opstå mellem kreditinstitutter og investeringsselskaber, fordi kreditinstitutter, der anvender modeller, skal opfylde lavere kapitalkrav end investeringsselskaber under en overgangsordning, vil det være fuldt ud forsvarligt at fastsætte en længere overgangsperiode eller i det mindste at tage emnet op til revision ved udgangen af toårsperioden.

4. Konklusioner

4.1. ØSU bifalder Kommissionens forslag og henstiller, at Rådet og Europa-Parlamentet behandler forslaget hurtigst muligt. Dette er nødvendigt for at beskytte konkurrenceevnen hos de EU-institutter, der opererer på internationale, stærkt konkurrenceprægede markeder; det vil endvidere fremme tilsynet med kreditinstitutter og investeringsselskaber, hvilket naturligvis i sig selv er ønskeligt set fra et samfundspolitisk synspunkt. Samtidig vil det øge stabiliteten i EU's finansielle system og gavne de finansielle institutters kunder.

4.2. Det kan blive nødvendigt at tage en række punkter op til nærmere behandling, lige som visse ændringer kan vise sig påkrævede.

4.2.1. Det må overvejes, hvordan der kan foretages klart tekniske ændringer i lovgivningen om finansielle tjenesteydelser, så det kan sikres, at EU-lovgivningen ikke forældes i en international kontekst i stadig forandring. ØSU anbefaler, at der på dette område gøres øget brug af udvalgsprocedurer.

4.2.2. Kommissionens forslag om backtesting af interne modeller skal ændres på visse punkter, så de bringes på linje med de internationale lovgivende foras intentioner, og det undgås, at EU-institutter stilles ringere i konkurrencen på grund af overdrevne, ufravigelige krav. Især bør det ikke kræves, at finansielle institutter skal gennemføre daglig backtesting på to forskellige grundlag, og det bør gøres klart, på hvilket grundlag tilsynsmyndighederne vil skærpe kapitalkravene. I overensstemmelse med Basel-aftalen bør de nationale tilsynsmyndigheder også have større fleksibilitet end foreslået af Kommissionen, når de i kraft af plusfaktoren skærper kapitalkravene til institutter, der har haft mellem 5 og 9 overtrædelser inden for en periode på 250 arbejdsdage.

4.2.3. ØSU anbefaler, at der primært bør foretages backtesting på grundlag af de faktiske resultater, så det fastslås, hvordan modellerne fungerer i praksis.

4.2.4. Nationale tilsynsmyndigheder bør have beføjelse til at meddele fuld godkendelse af modeller til vurdering af den specifikke risiko i de tilfælde, hvor myndighederne er overbeviste om modellernes nøjagtighed.

4.2.5. ØSU støtter forslaget om, at der indføres en overgangsordning for investeringsselskaber med betydelige råvarepositioner, der endnu ikke er i stand til at anvende interne modeller til beregning af kapitalkravene. ØSU mener dog, at en overgangsperiode på to år muligvis vil være for kort, så en forlængelse kan blive påkrævet.

Bruxelles, den 29. oktober 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 240 af 6. 8. 1997, s. 24.

() Markedsrisikoen består af to komponenter: den generelle og den specifikke risiko. Den generelle markedsrisiko vedrører risikoen i forbindelse med bevægelser på markedet som helhed. Ved den specifikke risiko forstås risikoen for, at et individuelt instrument bevæger sig mere eller mindre end markedet som helhed i dag-til-dag-transaktioner, og den omfatter hændelsesspecifikke risici, dvs. risikoen for, at et individuelt instrument bevæger sig i et ryk i forhold til det samlede marked.

() Ved »hypotetiske ændringer i porteføljeværdien« forstås i denne forbindelse tænkte ændringer i porteføljens værdi i tilfælde, hvor slutpositionerne er uændrede fra dag til dag. (Hvad man end måtte mene om indholdet i ovenstående argumentation, vil det være nødvendigt at omformulere andet afsnit i punkt 7 i bilag VIII, så det bliver betydeligt klarere.)

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Bilaget viser i oversigtsform, hvordan forslaget ændrer direktivet fra 1993.

>TABELPOSITION>