KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 16.06.1995 
KOM(95) 219 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
Det Europæiske Fællesskabs støtte til regional økonomisk integration 
mellem udviklingslandene indbyrdes 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
Forkortelser og akronymer 
Resume 
Indledning og begrundelse 
I. 
Il. 
III. 
IV. Begrebsmæssig ramme 
EF's støtte til udviklingslandenes integrationsbestræbelser 
Hidtidige konklusioner 
1. 
2. 
3. Forhåndsbetingelser og successkabende faktorer i tilknytning 
til regional integration 
Den regionale integrations udformning 
Gennemførelsen af den regionale integration 
Henstillinger vedrørende den udefra kommende bistand til den 
regionale integration 
1. 
2. 
3. Handelspolitik 
Politik for udviklingssamarbejde 
Koordination mellem donorerne indbyrdes 
Tillæg A Oversigt over EF's støtte til regional integration mellem 
udviklingslande indbyrdes 
Tillæg B Liste over de vigtigste økonomiske samarbejds- og integra­
tionsgrupperinger og deres medlemslande 
2 3 
4 
6 
7 
12 
14 
14 
16 
18 
18 
19 
20 
22 
24 
32 
FORKORTELSER OG AKRONYMER 
ADB Den Afrikanske Udviklingsbank 
AEC African Economic Community 
ALADI Den Latinamerikanske Integrationssammenslutning 
AMU Arab Maghreb Union 
APEC Asia Pacific Economic Cooperation 
ASEAN Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien 
BEAC Banque des Etats d' Afrique Centrale 
CARICOM Det Caribiske Fællesmarked 
CBI Det Grænseoverskridende initiativ (Østafrika og det sydlige Afrika) 
CEAO Det Vestafrikanske Økonomiske Fællesskab 
CEMAC Communaute Economique et Monetaire de I' Afrique Centrale 
CEPGL Communaute Economique des Pays des Grands Lacs 
CMA Common Monetary Area (Rand zone) 
COMESA Common Market for Eastern and Southern Africa 
EAC Det Østafrikanske Fællesskab 
ECA Den Økonomiske Kommission for Afrika 
ECCAS Economic Community of Central African States 
ECO Economic Cooperation Organization 
ECOWAS Det Økonomiske Fællesskab af Vestafrikanske Stater 
EF Det Europæiske Fællesskab 
EU Den Europæiske Union 
GCA Global Coalition for Africa . 
GCC Golfens Samarbejdsråd 
IOC Indian Ocean Commission 
JUNAC Junta del Acuerdo de Cartagena 
MCCA Det Mellemamerikanske Fællesmarked 
MERCOSUR Mercado Comun del Sur 
NAFTA Den Nordamerikanske Frihandelsaftale 
OA U Den Afrikanske Enhedsorganisation · 
OECD Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling 
OECS Organization of East Caribbean States 
PT A Preferential Trade Area for Eastern and Southern Africa 
SAARC South Asian Association for Regional Cooperation 
SACU ' Southern African Customs Union 
SADC Southern African Development Community 
SADCC Southern African Dcvelopmcnt Coordination Conference 
SICA Sistema de lntegraci6n Centroamericano 
UDEAC Den Centralafrikanske Toldunion og Økonomiske Union 
UEMOA Union Economique et Monetaire Ouest africaine 
UMOA Union Monetaire Ouest Africaine 
3 
RESUME 
Begyndelsen af 1990'erne var kendetegnet af gradvis globalisering af den økono­
miske aktivitet og mere udtalt indbyrdes afhængighed mellem økonomierne i de forskel­
lige dele af verden. Et symptom herpå -og samtidig en reaktion på disse udviklingsfor­
løb -har været øget interesse for forstærket regional integration. 
I Europa er integrationen forstærket yderligere med gennemførelsen af program­
met for det indre marked og oprettelsen af Den Europæiske Union (EU). På det 
nordamerikanske kontinent er man nået til enighed om et frihandelsområde, der for første 
gang både omfatter industrialiserede markedsøkonomier og et udviklingsland. I de fleste 
udviklingslande har der også været stor interesse for de regionale.aspekter, til en vis grad 
som følge af ændringerne i Europa og Nordamerika, den regionale liberaliserings værdi 
som middel til at udvide markederne og indtjene effektivitets- og stordriftsgevinster samt 
den regionale integrations betydning som genvej til at integrere landene i verdensøko­
nomien. 
Selv om det må erkendes, at det regionale politiske samarbejde muligvis yder sit 
eget bidrag til fremme af fred og sikkerhed, omhandler denne meddelelse navnlig den 
regionale økonomiske integration. Desuden behandler den dette emne på baggrund af det 
overordnede koncept regionalt samarbejde. Medens det regionale samarbejde kan omfatte 
alle aktiviteter, hvor en gruppe lande tager sig af spørgsmål af fælles interesse, omfatter 
den regionale økonomiske integration eller udtrykt kortere den regionale integration i alt 
væsentligt kun formindskelse af de "policy"-bestemte hindringer for varernes, 
tjenesteydelsernes, kapitalens og arbejdskraftens bevægelighed. Den regionale integration 
omfatter fjernelse af toldmæssige og ikke-toldmæssige handelshindringer, fjernelse af 
hindringerne for regionale partneres investeringer hos hinanden og liberalisering af 
betalinger. Det regionale samarbejde i bredere forstand kan også omfatte andre 
spørgsmål såsom transport- og telekommunikationsinfrastruktur, uddannelse og forvalt­
ning af fælles ressourcer som f.eks. miljøet. 
Den regionale økonomiske integration er ikke et mål i sig selv. Den udgør snarere 
en del af en strategi, hvis formål er at koordinere den økonomiske politik og forbedre 
mulighederne for bæredygtig udvikling. Uden at de indenlandske politikkers rolle som 
vigtigste faktor bag ethvert lands økonomiske vækst skal forklejnes, udgør den regionale 
integration for mange udviklingslande, navnlig de mindre af dem, et vigtigt skridt hen 
imod bedre integrering i verdensøkonomien. 
Den øgede interesse for regionale aspekter optræder i en international kontekst 
kendetegnet af global liberalisering af samhandelen og kapitalbevægelserne. Den er 
tidligere benævnt "udadvendt" eller "åben regionalisme". I modsætning til de betænkelig­
heder, der sommetider er kommet til udtryk, har Marrakesh-akten (april 1994) bekræftet, 
at regional integration og multilateralt samarbejde i høj grad er forenelige størrelser. 
Samtidig har nævnte akt klarlagt og udbygget de betingelser, der skal være opfyldt, for 
at en regional gruppering kan hævde, at den har handlet i overensstemmelse med det 
multilaterale samarbejdes principper. 
4 
Trods forøgelsen af antallet af regionale integrationsinitiativer viser en bedømmel­
se af de indhøstede erfaringer, at forsøget i mange tilfælde er slået fejl. Oer bør drages 
vigtige konklusioner af erfaringerne, både succeserne og fiaskoerne. Først og fremmest 
lader den regionale integration sig lettere gennemføre i nogle regioner end i andre. Dette 
skyldes en lang række faktorer, navnlig omfanget af komplementaritet mellem økonomi­
erne, de geografiske vilkår, herunder de geografiske afstande, og det omfang, hvori der 
er tale om ensartet kulturel og historisk baggrund. For det andet kan der nævnes en . 
række vigtige forhåndsbetingelser og faktorer, som øver indflydelse på den regionale 
integrations succes. Blandt disse betingelser skal fremhæves politisk engagement, fred 
og sikkerhed, retssikkerhed, demokrati, "good governance" og makroøkonomisk 
stabilitet. Ud over disse forhåndsbetingelser forudsætter en vellykket regional integration 
et erhvervsvenligt økonomisk klima, åbenhed over for tredjelande, institutioner, der er 
tilstrækkelig stærke og har et klart mandat, passende ressourcer og politisk opbakning. 
En fleksibel institutionel ramme, der muliggør fremskridt i forskellige hastigheder 
("variabel geometri"), bred medvirken fra den private sektors og civilsamfundets side og 
en struktur, hvor ansvaret for behandlingen af et emne holdes så tæt som muligt på den 
berørte befolkning ("subsidiaritet/nærhed"), kan også opfattes som afgørende for et 
vellykket resultat, således som EU's erfaringer viser det. 
EU tager i høj grad hensyn til disse konklusioner i sine forbindelser med udvik­
lingslande og grupper af udviklingslande. Støtten til regional integration skal ydes som 
svar på et klart ønske herom fra partnerne. Desuden skal sigtet dermed være at anspore 
til realistiske og brugbare integrationsordninger. Endelig skal den udformes som en stra­
tegi med flere indbyrdes forbundne komponenter, da direkte støtte til integration både 
kan have form af udviklingssamarbejdspolitik og handelspolitik. 
Handelspolitikken kan på forskellige måder anvendes til at fremme effektiv regio­
nal integration mellem udviklingslande indbyrdes. Navnlig kan en kumulering af oprin­
delsesregler, der i øjeblikket indrømmes flere regionale grupperinger, anspo~e til øget 
produktion og samhandel inden for regionen. Desuden kan EU indrømme integrations­
grupperne handelsarrangementer, der betinges af, at partnergruppen har en effektiv 
integrationsstruktur. 
Derudover skal en udvikl ingssamarbejdspolitik have følgende generelle kompo­
nenter, hvis den effektivt skal fremme den regionale jntegration: 
1. kapacitetsopbygning (inkl. uddannelse og forskning) og faglig bistand (på områder 
såsom udformning af sektorpolitikker, harmonisering af normer osv.), som kan 
bistå de nationale og regionale forvaltninger med at gennemføre de regionale inte­
grations foranstaltninger 
2. tilpasning af støtten, så den bistår den private sektor med at udnytte de mt,liig­
heder, som den regionale integration frembyder 
3. i nogle regioner -særlig Afrika syd for Sahara -støtte til regeringer, der har 
afgivet tilsagn om at ville gennemføre regionale integrationsforanstaltninger., 
5 
INDLEDNING OG BEGRUNDELSE 
I de seneste fem år er der sket en bemærkelsesværdig stigning i den regionale 
integration og det regionale samarbejde som led i en strategi, der tager sigte på at 
forbedre udsigterne for den økonomiske vækst. Denne udvikling har været særlig mærk­
bar i Europa, hvor "indre marked" -programmet er afsluttet og Den Europæiske Union 
oprettet. Integrationen har været mindre gennemgribende i Nordamerika, hvor NAFTA, 
der er det første regionale arrangement, som både omfatter industrielle markedsøko­
nomier og et udviklingsland, blev oprettet. Der har også været mange forsøg på at 
oprette regionale ordninger i de fleste udviklingsområder, navnlig Latinamerika, Afrika 
og Asien. 
Den regionale integration kan indgå i en overordnet strategi, der har til formål 
at anspore til øget bæredygtig økonomisk vækst. Den regionale integration kan frembyde 
mange vigtige fordele. Dette emne vil dog ikke blive behandlet i detaljer i denne 
meddelelse. De vigtigste økonomiske fordele omfatter mere effektiv produktion i kraft 
af øget specialisering, lavere enhedsomkostninger som følge af stordriftsfordele, 
standardisering og nedbringelse af formaliteter, bedre forhandlingsposition over for 
resten af verden og konsolidering af de makroøkonomiske "policy"-reformer. Det er også 
påvist, at udadvendt regional integration er forenelig med multilateralt samarbejde. 
EU har -ved hjælp af dels sit eget eksempel, dels direkte bistand -bidraget til, 
at fremme mange af de nye regionale grupperinger i udviklingsområderne. Størstedelen 
af den støtte, som EU har ydet, er ydet på et individuelt grundlag og afspejler derfor de 
regionale aspekters uensartede karakter fra zone til zone og fra kontinent til kontinent. 
Sigtet med nærværende meddelelse er at tage initiativ til en debat, hvis formål er at øge 
effektiviteten af EU's fremtidige støtte til realistiske regionale integrationsordninger. 
Nærværende meddelelse har følgende indhold. Første afsnit omhandler den 
begrebsmæssige ramme for analysen og klarlægger nogle af grundbegreberne. Andet 
afsnit omhandler EU's hidtidige støtte til den regionale integration mellem udviklings­
lande indbyrdes. For kortheds skyld er de detaljerede oplysninger om denne støtte anført 
i tillæg A. Tredje afsnit indeholder et resume af de konklusioner, der kan drages af de 
tidligere indhøstede erfaringer. Disse erfaringer danner grundlag for henstillingerne i det 
sidste afsnit. Sigtet med disse henstillinger er at give EU og dens medlemsstater et 
grundlag for en strategi for deres støtte til den regionale integration i udviklingsområder­
ne. Til almindelig underretning indeholder tillæg B en liste over de vigtigste regionale 
integrationsgrupperinger og de lande, der er medlem deraf. 
6 
I. BEGREBSMÆSSIG RAMME 
De regionale aspekter bliver stadig mere fremherskende, selv om de dækker forskellige 
situationer 
Et af de centrale kendetegn ved Europas udvikling i det seneste tiår ud over sam­
menbruddet i de autoritære regimer med planøkonomi har været den forstærkede integra­
tion i Vesteuropa. Dette er både sket ved udvidelse af Det Europæiske fællesskabs geo­
grafiske territorium og udbygning af den indbyrdes afuængighed mellem dets medlems­
stater og har haft form af gennemførelse af "indre marked"-programmet, oprettelse af 
Den Europæiske Union og oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. 
Udviklingen i denne region har dog ikke været noget isoleret fænomen. Som følge 
af en kombination af teknologiske ændringer og øget indbyrdes afhængighed er de 
regionale initiativer begyndt at dukke op eller gøre sig stærkere gældende i forskellige 
dele af verden. I takt med kommunikationslinjernes udbygning er Øst/Vest- og 
Nord/Syd-forbindelserne ved at blive lige så vigtige som forbindelserne mellem de indu­
strialis~rede markedsøkonomier. Befolkningstilvækst, vandringer, forringelse af miljøet, 
den globale opvarmning, sikkerhedsspørgsmål og narkotikahandel er anliggender, der 
ikke kan afklares på nationalt plan, og som alle kræver internationalt samarbejde. 
Rent institutionelt har oprettelsen af Verdenshandelsorganisationen (WTO) og 
afslutningen af Uruguay-runden skabt ny interesse for de regionale aspekter. Samtidig 
har reviderede og mere præcise handelsbestemmelser virket til fremme af "åben regiona­
lisme". 
Det nye regionale samarbejde er dog markant forskelligt fra det regionale 
samarbejde i Europa. Selv om EU har afgivet tilsagn om at ville udbygge sine 
økonomiske forbindelser med naboerne i øst og syd, er EU i øjeblikket 4et eneste 
eksempel på en veludviklet regional integrationsordning med industrilande som 
medlemmer. Dette forhold gør sammen med klart påviselige historiske faktorer og et 
århundredgammelt fælles arvegods de europæiske landes integrationserfaringer til noget 
helt enestående. 
Modsat hvad der er tilfældet for det europæiske regionale samarbejde finder de 
regionale' initiativer, der tages eller genoplives i resten af verden, enten sted mellem 
industri- og udviklingslande eller kun mellem udviklingslande. Som drøftelsen nedenfor 
vil vise, er der stor forskel på de udfordringer, disse arrangementer indebærer. 
Afgrænsning af emnet 
Den regionale integration kan dække en bred vifte af spørgsmål. De regionale 
grupperinger rummer ofte en blanding af politiske og økonomiske elementer. Mange 
grupperingers bevæggrunde er politiske, også selv om de konkrete mål overvejende er 
økonomiske. Hidtil har den støtte, som EU har ydet til regionale integrationsbestræbelser 
i udviklingslandene, for det meste været begrænset til samhandel og udviklings­
samarbejde. Det er imidlertid blevet stadig tydeligere, at mange spørgsmål af politisk 
7 
karakter såsom forebyggelse af konflikter eller narkotikahandel kan løses bedre ved 
udbygning af det regionale samarbejde. Desuden indebærer Maastricht-traktaten, at EU 
har fået ny politisk kompetence: denne tendens kan meget vel blive endnu mere udtalt 
i fremtiden. Det er derfor ikke overraskende, at stadig flere udviklingslande anmoder EU 
om at yde bistand til den regionale integrations politiske aspekter. Som et eksempel kan 
nævnes Berlin-erklæringen fra september 1994, hvor SADC-landene og EU enedes om 
at samarbejde på en række områder, herunder forbedring af den regionale sikkerhed og 
formindskelse af international kriminalitet og narkotikahandel. 
Den regionale integrations politiske betydning må ikke undervurderes. Dog er der 
tale om et nyt aktivitetsområde, hvor EU endnu ikke har indhøstet ret mange erfaringer. 
For at denne meddelelses operationelle karakter og den derved skabte debat ikke skal be­
grænses for meget, er dækningsområdet begrænset til en analyse og en række henstill in­
ger vedrørende spørgsmål af relevans for den regionale økonomiske integration. 
Selv om der ikke findes nogen præcis definition af regionalt samarbejde og regio­
nal integration, er der bred enighed om, hvad begreberne betyder i praksis. Regionalt 
samarbejde er et almindeligt koncept, der omfatter alle de bestræbelser, som (i alminde­
lighed) nabolande udfolder for at afklare spørgsmål af fælles interesse. Disse bestræbel­
ser eller initiativer kan opdeles på to hovedgrupper: dem, hvis formål er at fjerne 
"policy"-skabte hindringer for varers, tjenesteydelsers og produktionsfaktorers bevægelig­
hed inden for gruppen (normalt benævnt "regional integration"), og dem, hvis formål er 
at formindske andre hindringer for bevægelserne inden for gruppen (såsom forbedring 
af transport- og kommunikationsinfrastrukturer), samt andre aktiviteter, der fører til for­
stærket indbyrdes atl1ængighed mellem økonomierne og bedre forvaltning af de fælles 
ressourcer (normalt benævnt "regionalt samarbejde"). 
Denne meddelelse fokuserer på den første hovedgruppe af aktiviteter. Dette er 
dog ikke ensbetydende med, at der kun behandles handelspolitiske aspekter. De regionale 
integrationsbestræbelser omfatter alle aktiviteter, der bidrager til oprettelsen af et enheds­
marked for varer og tjenesteydelser. Eksempelvis øver koordinationen af makro­
økonomiske politikker eller sektorpolitikker særdeles stor indflydelse på oprettelsen af 
et enhedsmarked og indgår derfor i den regionale integration som defineret ovenfor. 
Oprettelsen af et enhedsmarked har også tydelige retlige virkninger, f.eks. på områderne 
selskabsret og aftaler om normer. 
Regionalt samarbejde mellem industri- og udviklingslande 
De mest bemærkelsesværdige initiativer, der er taget af sådanne lande, er 
NAFTA, AS EAN og APEC. Nordamerika er rammen for oprettelsen af NAFTA som 
frihandelsområde. Desuden skyldes det USA's og Japans initiativ, at disse to lande sam­
men med en række mere avancerede udviklingslande i Stillehavsområdet har oprettet 
APEC. Dette løse, men gradvis tættere samarbejde mellem mange af landene i 
Stillehavsområdet inkl. visse latinamerikanske lande tager sigte på fjernelse af hindringer 
for samhandel og investeringer mellem medlemmerne inden for de to første årtier af 
næste århundrede. · 
8 
I Sydøstasien har AS EAN, der består af et nyindustrialiseret land, nemlig Singapo­
re, og en række mere tilbagestående lande såsom Indonesien og Filippinerne, særlig 
siden 1992 gjort en ekstra indsats for at videreudbygge samhandelen inden for regionen 
ved oprettelse af et ASEAN-frihandelsområde (AFTA); desuden forventes denne gruppe­
ring af få en række nye medlemmer i de kommende år. 
Forskellene mellem medlemmerne af disse grupperinger indebærer særlige udford­
ringer, som til en vis grad også er begrundelsen for deres modvilje mod at gå videre end 
til en frihandelsaftale. Betænkelighederne går bl.a. på, hvad der i europæisk 
integrationsterminologi er kendt som "samhørighed", dvs. både ønske om og evne til at 
benytte ikke-markedsmæssige instrumenter til at sikre en retfærdig fordeling af 
integrationens frugter. I takt med, at forskellene medlemmerne imellem forøges, vokser 
også omkostningerne ved samhørigheden. Initiativer af denne art vil derfor normalt 
udvikle sig til mere end handelspolitiske foranstaltninger sjældnere, end når der er tale 
om mere ligestillede partnere. Desuden går betænkelighederne på de risici, som 
miljømæssig og social dumping fra de mindst udviklede medlemmer menes at indebære 
for de mere avancerede lande i grupperingen. 
Medens begge disse betænkeligheder begrænser integrationsomfanget, taler den 
forholdsvis høje kvalitet af institutionerne hos selv de mindst avancerede medlemmer af 
disse grupperinger for, at integrationen bliver en succes. Den institutionelle formåen, der 
er kendetegnende for mellem- eller højindkomstlande, sikrer med andre ord et vist 
omfang af gennemførelse og succes i integrationsbestræbelserne, når først man har 
besluttet sig til at gå i den retning. 
Regionalt samarbejde mel lem udviklingslande indbyrdes 
Sideløbende med opprioriteringen af den regionale økonomiske integration i indu­
strilandene eller mellem disse og nogle udviklingslande er der for nylig sket (?n genop­
livning af regionalt samarbejde på andre udviklingslandes initiativ og en udvidelse af 
samhandelen inden for deres regionale grupperinger. I løbet af de seneste 25 år er ver­
dens samlede eksport blevet rundt regnet 12-doblet, medens samhandelen inden for 
regionale grupperinger af udviklingslande er blevet næsten 17-doblet. Denne vækst er så 
meget mere bemærkelsesværdig, som disse grupperinger først sidst i 1980'erne begyndte 
at overvinde den store institutionelle og handelsmæssige krise, som de konstant befandt 
sig i i 1980'erne. 
Udviklingen hen imod spredning og udbygning af de regionale initiativer har 
været mest udtalt i Latinamerika. Nye arrangementer såsom Mercosur har gjort meget 
'hurtige fremskridt med hensyn til gensidig afvikling af handelshindringerne. Samtidig er 
ældre organisationer såsom Andespagten endelig begyndt at føre de politiske bes.lutnin­
ger, der blev truffet år tilbage, ud i livet. Resultaterne i form af øget samhandel inden 
for regionen har i begge tilfælde været bemærkelsesværdige. På tilsvarende vis er det 
frihandelsområde, der allerede er oprettet af de mest integrationsvenlige medlemmer af 
Det Mellemamerikanske Fællesmarked, begyndt at bære frugt. I CARICOM har den 
intraregionale samhandel i de seneste år udgjort rundt regnet 10 % af den samlede 
samhandel efter i et langt tidsrum at have stagneret på et meget lavere niveau. 
9 
I Afrika er der i de seneste år sket en omfattende udvidelse af det regionale 
samarbejde, men dette har endnu ikke ført til nogen større vækst i den registrerede regio­
nale samhandel. Landene i Østafrika og det sydlige Afrika samt Det Indiske Oc_ean har 
undertegnet en traktat om Fællesmarkedet for Østafrika og det Sydlige Afrika 
(COMESA). I det sydlige Afrika har SADC vedtaget en ny klar dagsorden for integra­
tionen. Når Sydafrika er medlem, er SADC den regionale gruppering i Afrika, som har 
den højeste andel af intrar~gional samhandel. I Vest-og Centralafrika bestræber de 
forskellige valutaunioner sig på at udvikle sig til fuldblods økonomiske unioner (UEMOA 
og CEMAC). 
I Asien viser SAARC og ECO fornyet interesse for at udbygge deres integrations­
bestræbelser, idet den sidstnævnte gruppering nu omfatter en række lande, der tidligere 
var en del af Sovjetunionen. Blandt de øvrige regionale initiativer, der er begyndt at tage 
form i landene i det tidligere Sovjetunionen, kan fremhæves de initiativer, der omfatter 
landene ved Det Kaspiske Hav og Sortehavet. 
Sidst, men ikke mindst, skal nævnes, at det regionale samarbejde og den regio­
nale integration anses for at være grundstenen i fredsprocessen i Mellemøsten og den 
økonomiske udvikling i Middelhavsområdet og det vestlige Asien, også selv om disse 
bestræbelser stadig kun er i deres vorden. Golfens Samarbeidsråd og Arab Maghreb 
Union, der også er relevante for dette område, er eksempler på regionale ordninger, der 
stadig kun befinder sig på det første udviklingstrin. 
Selv i udviklingslandenes gruppe knytter der sig visse betænkeligheder til integra­
tionsordningerne. Med risiko for overgeneralisering kan det hævdes, at nogle af disse 
grupperinger som f.eks. grupperne i afrika syd for Sahara står over for særlig store van­
skeligheder. For det første er nogle af deres (potentielle eller faktiske) medlemslande selv 
kun svagt integrerede både i økonomisk og politisk henseende og derudover institutionelt 
svage. For det andet er nogle af deres medlemmers offentlige finanser i høj grad afhæn­
gige af toldindtægter: liberaliseringen i forbindelse med integrationsprocessen kan derfor 
skabe vanskeligheder for de offentlige finanser. For det tredje gør svagheder i den finan­
sielle sektor, herunder visse valutaers manglende konvertibilitet, det mere attraktivt at 
eksportere til industrilandene (som der kan opnås hård valuta fra) end til de regionale 
partnere. 
International støtte til regionale initiativer fra udviklingslandenes side 
Den fornyede interesse for regional integration mellem udviklingslande støttes 
aktivt af en lang række udviklingssamarbejdsagenturer. Dette er så meget mere 
bemærkelsesværdigt, som nogle af disse agenturer tidligere var tilbageholdende med at 
anerkende regionale integrationsinitiativers udviklingsværdi. Der blev således i deres 
tidligere støtte til nationale strukturtilpasningsprogrammer ofte i utilstrækkelig grad lagt 
vægt på disse landes regionale og subregionale forpligtelser. Desuden er der som 
hovedregel ikke taget hensyn til reformernes regionale dimension i strukturtilpas­
ningsprogrammerne. 
10 
Ved at betone, at regionalt samarbejde ikke er et alternativ til integration i 
verdensøkonomien, har Europa-Kommissionen påvirket både IMF og Verdensbanken, 
således at de nu er mere positivt indstillede over for regionale initiativer. Kommissionens 
støtte til det nye regionale samarbejde er rent konkret baseret på det synspunkt, at 
udadvendt eller åben regional integration både supplerer og fremmer den multi1aterale 
liberalisering af samhandelen. EU's bidrag har ofte vundet anerkendelse i mange 
regionale grupperinger og internationale organisationer og i donor-og modtagerkredse,' 
navnlig Global Coalition for Africa (GCA). 
På tilsvarende vis har OECD med interesse fulgt med i udviklingen i retning af 
øget regionalt samarbejde mellem udviklingslande indbyrdes. På DAC's (OECD's 
Komite for Udviklingsbistand) første møde nogensinde over dette tema, der blev holdt 
i 1992, ansporede medlemmerne donorsamfundet til at yde større støtte til dette arbejde. 
Til~varende har UNCTAD, der er den internationale institution, som er gået stærkest ind 
for disse initiativer, gjort sig til talsmand for, at der oprettes en form for samtaleforum, 
hvor donorer og regionale institutioner kan analysere og fremme støtten til initiativer til 
regional integration mellem udviklingslande indbyrdes. 
Regional integration og liberalisering af den multilaterale samhandel 
Indtil for nyl i,g var det et gennemgående træk ved spørgsmålet om regional 
integration mellem udviklingslande indbyrdes, at der kunne konstateres en bred kløft 
mel1em de gode forsætter og den hårde kendsgerning, at man var uvillig eller ude af 
stand til at føre målene ud i 1 ivet. Styrken i den nuværende indsats og en lang række af 
indsatsens elementer tyder på, at de tidligere vanskeligheder er ved at være overvundet 
i visse lovende fora; derimod er andre forsøg stadig tydeligt halvhjertede. Den vellyk­
kede integration kan i vid udstrækning tilskrives den globale liberalisering af samhande­
len og det forhold, at indrømmelserne nu er multilaterale. Nogle af liberaliserings­
initiativerne har været ensidige, også selv om de er taget på begæring af (og ei:idog efter 
pres fra eller på betingelser fastsat at) Bretton Woods-institutionerne. Andre har været 
taget som led i forhandlingerne i GA TI. Ikke overraskende er denne nye agproach med 
hensyn til regionalt samarbejde blevet benævnt "åben regionalisme". Et and~t kendetegn 
ved de vellykkede ordninger har været den indbyggede automatik i og de klare frister for 
afvikling af handelshindringer. 
Dlsse faktorer har tendens til at formindske mulige mangler med hensyn til 
omlægning af samhandel og andre effektivitetshæmmende faktorer samt til at sætte en 
stopper for forsøg på at bremse liberaliseringsprocessen. Samtidig kan de gøre den 
regionale integration mere forene I ig med det multilaterale samarbejde, så længe de er i 
overensstemmelse med minimumskravene i artikel XXIV i GATT. 
Som det allerede er anerkendt i Kommissionens seneste meddelelse, 
"Frihandelsområder: En vurdering", bekræftede Marrakesh-akten, hvorved Uruguay­
runden blev afsluttet, den regionale integrations forenelighed med multilateralt samar­
bejde, samtidig med at den forstærkede de betingelser, hvorpå regionale grupperinger 
kan hævde at have handlet i overensstemmelse med de multilaterale regler ved oprettelse 
eller geografisk udvidelse. Akten bekræftede på ny, at regionale integrationsinitiativer 
\ . 
11 
skal omfatte i alt væsentligt al samhandel. Desuden er det fastsat, at afviklingen af 
gensidige handelshindringer kun i ekstraordinære situationer må strække sig over mere 
end ti år. Desuden skal arrangementet, når det er fuldt ud gennemført, give sig udslag 
i gensidig og symmetrisk liberalisering af samhandelen. Inden for 
Verdenshandelsorganisationens (WTO) rammer skal de regionale integrationsinitiativer 
straks anmeldes med henblik på nærmere analyse, og de involverede parter skal med 
jævne mellemrum indsende rapporter om aftalens funktionsmåde. Meningsforskelle 
mellem WTO-medlemmer om regional integration kan forelægges WTO med henblik på 
bilæggelse af tvisterne. 
II. DET EUROPÆISKE FÆLLESSKABS STØTTE TIL UDVIKLINGS­
LANDENES INTEGRA TIONSBESTRÆBELSER 
Den Europæiske Union er "naturlig" forbundsfælle, når det drejer sig om regio­
nale initiativer. Desuden har dens succes som regional gruppering givet næring til 
udviklingslandenes ønsker om politisk og finansiel støtte til sådanne regionale initiativer. 
Det er derfor ikke overraskende, at EØF-og EU-dokumenter om udviklingspolitik ofte 
indeholder forslag om støtte til regional integration og regionalt samarbejde. 
Denne støtte kan spores tilbage til i hvert fald 1969, da det i Yaounde II-konven­
tionen blev fastsat, at der kunne ydes EF-støtte til konventionens signatarstaters regionale 
organisationer, og at der kunne gives afrikanske regionale virksomheder, som afgav 
tilbud vedrørende EF-finansierede kontrakter, en særlig fortrinsstilling, ligesom der blev 
åbnet mulighed for at yde præferentielle toldsatser ved import fra regionale grupperinger 
bestående af konventionens signatarstater. Fem år senere vedtog Rådet (udviklings­
samarbejde) på mødet i april 1974 en "resolution om regional integration mellem 
udviklingslande" 1, hvori Fællesskabet erklærede sig rede til at reagere positivt på 
anmodninger om udviklingsbistand fra lande, som havde taget initiativer til regional 
integration og regionalt samarbejde. 
Senere blev der på ny tillagt det regionale samarbejde stor betydning på Det Euro­
pæiske Råds møde i· Lissabon i 1992. På dette topmøde bekræftede stats-og 
regeringscheferne, at det var særdeles vigtigt at videreføre den integrationsfremmende 
politik i Latinamerika, ligesom de fastsatte, at støtte til en udvikling hen imod øget 
regional iptegration var en af de fem topprioriteter for Unionens aktivitet i Maghreb, og 
erklærede, at de var rede til at bidrage til det regionale samarbejde og den regionale inte­
gration i Central- og Østeuropa. Der er på flere topmøder siden da blevet refereret til 
den regionale integratjon i sammenhæng med EU's forbindelser med tredjelande. På Det 
Europæiske Råds seneste møde i december 1994 i Essen blev det således nævnt, at det 
· var nødvendigt at støtte Mercosurs integrationsarbejde, ligesom Kommissionens forslag 
om oprettelse af et frihandelsområde for hele Middelhavsområdet blev godkendt. 
"Fællesskabet vil reagere positivt på anmodninger om bistand fra udviklingslande 
eller grupper af udviklingslande, som er i færd med at skabe eller konsolidere et 
økonomisk samarbejde eller en regional integration, dersom det kan forventes at 
yde et mærkbart bidrag." 
12 
Støtte til regionalt samarbejde og regional integration har således været en af 
grundstenene i EU's udviklingspolitik, navnlig i de lande og områder, som har vist sig 
særlig interesserede i at modtage en del af deres bistand i denne form. 
Den interregionale dialog (Rio-gruppen/EU, San Jose, AS EAN/EU, SADC/EU) 
har også ydet et vigtigt bidrag derved, at den har højnet EU's regionale partneres 
politiske status og forbedret der~s økonomiske forhandlingsposition, hvilket har styrket 
deres ønske om at uddybe deres egne integrationsordninger og institutionalisere dem 
yderligere (Mercosur, ASEAN, SADC). 
Artikel 130U i Maastricht-traktaten indeholder en bestemmelse om, at politikken 
med hensyn til udviklingssamarbejde skal fremme "en harmonisk og gradvis integration 
af udviklingslandene i verdensøkonomien". En måde, hvorpå dette kan ske, er en regio­
nal integrationsproces, der kan bane vej for en multilateral integration. I kraft af konkur­
rencen på de regionale markeder kan udviklingslandene gradvis og harmonisk forbedre 
deres konkurrenceevne, således at de kan integreres i verdensøkonomien på en bære­
dygtig måde. 
I øjeblikket lægges der i alle større "policy"-dokumenter og tilkendegivelser fra 
Europa-Kommissionen vedrørende udviklingslandenes problemer og EU's forbindelser 
med dem særdeles stor vægt på støtten til regionale initiativer. Det fremgår af Lorne IV­
konventionen, hvor det som led i den igangværende midtvejsrevision er bekræftet, at den 
regionale integration har stor betydning som middel til at afhjælpe A VS-staternes 
udviklingsproblemer. Det fremgår også af 1992-retningslinjerne for samarbejdet med 
Latinamerika og Asien. Lignende overvejelser ligger til grund for de "policy"-doku­
menter, som Europa-Kommissionen i andet halvår 1994 udarbejdede vedrørende Middel­
havsområdet og Asien. 
Ovenstående overvejelser giver et generelt overblik over EU's store engagement 
til støtte for regionale initiativer mellem udviklingslande indbyrdes. Uanset hvilke 
instrumenter der er valgt (handelspolitik, finansielt og fagligt samarbejde, politisk 
dialog), har hovedsigtet med denne støtte indtil nu været at fremme udviklingsprocessen 
i disse lande. Som nogle af de seneste regionale initiativer, hvor EU har været inddraget, 
imidlertid har vist det, er det sidstnævnte aspekts betydning ændret i takt med, at 
Unionen er blevet aktiv partner i integrationsprocessen frem for stadig at være en støt­
tende og' interesseret, men i alt væsentligt passiv partner. Dette gælder for de nye 
regionale initiativer vedrørende EU og Mercosur og den nye strategi for Middel­
havsområdet. 
Denne udvikling har to vigtige virkninger, der sondrer disse seneste bestræbelser 
fra den tidligere EU-støtte til regionale initiativer mellem udviklingslande indbyrdes. For 
det første er disse initiativer, eftersom de er baseret på "partnerskabs "-tanken, et svar 
på interesser, der er af særlig betydning både for EU og gruppen af udviklingslande. For 
det andet indebærer de en forhandlingsproces og et politisk skift, ikke alene fra udvik­
lingslandenes side, men også fra EU's side. Selv om det måske er for tidligt i denne nye 
proces at drage nyttige konklusioner eller fremsætte henstillinger for fremtiden, er det 
dog vigtigt at skrive sig bag øret, at udfordringerne i forbindelse med disse initiativer 
13 
afviger fra de udfordringer, der opstod som led i den tidligere approach. Desuden 
forventes det ikke, at den ene approach vil erstatte den anden, men snarere, at de særlige 
forhold i de pågældende udviklingslande og EU's interesser vil bestemme, hvilken linje 
der vil blive fulgt. 
EU's arbejde med at fremme og støtte den regionale integration mellem udvik­
lingslandene må ikke fortolkes som et forsøg på at "eksportere" den europæiske integra­
tionsmodel. Der skal klart sondres mellem approach' en for integration og approach' en 
for økonomisk udvikling. Det må erkendes, at den europæiske model hænger meget nøje 
sammen med kontinentets historie og ikke let lader sig overføre til -og ej heller nødven­
digvis er velegnet i -andre regioner. På den anden side bør EU i den udstrækning, den 
europæiske integrationsmodel er blevet en uomgængelig "referencemodel" for praktisk 
taget alle regionale initiativer, delagtiggøre andre interesserede parter i sine erfaringer 
med, hvorledes de regionale institutioners funktionsmåde kan forbedres, hvorledes tilpas­
ningsomkostningerne som følge af afviklingen af handelshindringerne kan absorberes, 
og hvorledes de med integrationen forbundne fordele kan fordeles. 
Tillæg A indeholder detaljerede oplysninger om EU's bistand til fremme af regio­
nal integration mellem udviklingslande indbyrdes. 
III. HIDTIDIGE KONKLUSIONER 
Der kan drages en række konklusioner af erfaringerne med regional integration 
i forskellige dele af verden. De vigtigste konklusioner kan sandsynligvis drages af de 
europæiske erfaringer, ikke alene fordi de strækker sig over et forholdsvis langt tidsrum, 
men også fordi de i vid udstrækning kan anses for det hidtil eneste vellykkede eksempel 
på regional integration. En undersøgelse af de europæiske erfaringer bør imidlertid ikke 
begrænses til Den Europæiske Unions høje udviklingstrin efter Maastricht-traktatens 
vedtagelse. Det er den europæiske integrations udvikling over tiden og de måder, hvorpå 
de forskellige hindringer blev overvundet som led i processen, der er mest relevante, og 
ikke den særlige institutionelle opbygning. Ud over de europæiske erfaringer kan der 
drages vigtige konklusioner af en række relativt vellykkede regionale integra­
tionsinitiativer og et ikke helt lille antal fiaskoer i forskellige udviklingsområder. 
Konklusionerne kan opdeles på konklusioner vedrørende forhåndsbetingelser og 
successkabende faktorer, de regionale integrationsinitiativers form og deres gennem­
førelse. 
1. Forhåndsbetingelser og successkabende faktorer i tilknytning til regional inte­
gration 
Regional integration er ikke den eneste strategi, som udviklingslandene skal følge: 
for at det regionale samarbejde skal blive en succes, skal landene både være i stand til 
og villige til at arbejde for at opnå de med integrationen forbundne fordele og acceptere 
de omkostninger, der er forbundet dermed. Som følge heraf er chancerne for succes 
stærkt varierende og skal analyseres i hvert tilfælde for sig. Selv om det regionale 
samarbejde således kan fungere godt for visse lande, kan andre foretrække eller være 
14 \ 
nødt til at vælge andre arrangementer eller andre metoder til indpasning 
verdensøkonomien. 
Indledningsvis kan geografiske forhold spille en vigtig begrænsende rolle for 
integrationsbestræbelserne~ Fysiske barrierer som Andesbjergene eller Himalaya er 
enorme hindringer for samhandelen, og omkostningerne ved at overvinde dem kan Jå 
nabolande til at lede efter alternative partnere. 
Desuden kan der sondres mellem tre sæt forhånds betingelser og faktorer, der har 
betydning for succesen: 
a. Forhåndsbetingelser vedrørende de faktiske og de potentielle forbindelser mellem 
partnerne 
Der skal være tale om ægte fæJies interesser. Der kan være tale om sådanne 
fælles interesser på meget forskellige områder: en fælles grænse, et fælles flodbækken 
eller en fælles naturressource. I mange tilfælde hænger den fælles interesse sammen med 
nærhed, således at den regionale integration ofte indledes mellem nabolande. En fælles 
interesse kan også have form af reaktion mod en fælles trussel, da integrationen gør det 
muligt at sammenlægge ressourcer for bedre at kunne tage kampen op mod en given 
trussel, det være sig økonomisk eller politisk. Beskyttelsen af Amazonbækkenet, der 
førte til Amazonpagten, er et godt eksempel på en fælles interesse i forbindelse med en 
fælles naturressource. Det samme kan siges om regional anvendelse af vand som middel 
til at sikre fred og samarbejde i Mellemøsten. På tilsvarende vis kan kampen mod ørken­
dannelsen stimulere til øget integration mellem en række afrikanske lande i Sabel-områ­
det. Ligesom truslen om en udvidelse af det sovjetiske magtområde udgjorde en vigtig 
tilskyndelse til økonomisk integration i Vesteuropa, blev SADC oprettet for bedre at 
kunne modstå apartheid-regimets destabiliserende virkninger. Desuden blev både GCC 
og AS EAN oprettet med det formål at styrke samhørigheden på baggrund af en sikkcr­
hedspol i tisk trussel. 
Der skal være tale om indbyrdes forenelige historiske, kulturelle og politiske ud­
viklingsforløb. Fælles interesser eller endog fysisk nærhed er ikke nogen garanti for, at 
der vil finde en integration sted, eller at en sådan er den bedste løsning for alle lande. 
Som forbindelserne mellem naboer såsom landene i Sydamerika, Indien og Pakistan, 
' israelere og palæstinensere eller Iran og Irak viser, kan kultur og historie både fremme 
og forhindre regional integration. Genoplivelsen af ECO på grundlag af islamisk sol i­
daritet og Jugoslaviens opløsning er modsat rettede eksempler på den rolle, som en 
kulturel faktor soi;n f.eks. religion kan spille som bindemiddel eller opløsningsfaktor for 
regionale initiativer. 
b. Forhåndsbetingelser vedrørende den interne politiske og økonomiske situation i part­
nerlandene 
Politiske tilsagn: Integrationen forudsætter en stærk politisk vilje dertil. Desuden 
vil det være nødvendigt at opretholde denne politiske vilje, for at forehavendet kan være 
troværdigt for de økonomiske beslutningstagere og udløse selvopfyldende forventninger 
15 
i de brede befolkningslag. Politiske tilsagn er også ensbetydende med villighed til at dele 
visse aspekter ved suveræniteten. 
Fred og sikkerhed: Fremskridtene på områderne regional integration, fred, 
sikkerhed og stabilitet hos medlemmerne af grupperingen er snævert indbyrdes 
forbundne. Lande, der lider under civile stridigheder eller konflikter, kan ikke deltage 
effektivt i integrationsinitiativer, fordi de både mangler ressourcer og incitamenter til at 
gennemføre de nødvendige "policy"-reformer. Ud fra samme grundtanke vil politiske og 
økonomiske befolkningsvandringer vælte nogle af problemerne over på naboerne. 
c. Faktorer, der fremmer den regionale integrations succes 
Retssikkerhed, demokrati og "good governance" er nødvendige af hensyn til en 
meningsfyldt politisk dialog mellem partnerne, hvorved processen gøres irreversibel. 
Desuden er de nødvendige af hensyn til sikringen af den nødvendige tillid til politikkens 
forudsigelighed og af hensyn til erhvervslivet. Retssikkerhed og "good governance" er 
af stor betydning for de grundlæggende økonomiske institutioners funktion, medens den 
demokratiske legitimitet sikrer den fornødne politiske underbygning. Uden tillid til 
regeringen vil der ikke blive tale om langtidsinvesteringer, men snarere om kapitalflugt 
og udmarvning. 
-Makroøkonomisk stabilitet: Integrationen bør følges op med indbyrdes forenelige 
økonomiske "policy"-rammer. Disse omfatter rimeligt stabile valutakurser og inflations­
takter og passende styring af de offentlige finanser og betalingsbalancen. 
Det er ofte blevet hævdet, at der, når først integrationen er lykkedes, er store 
"feedback"-effekter, som bidrager til at sikre de ovennævnte• forhåndsbetingelsers opfyl­
delse. Med andre ord bliver det lettere for landene at opretholde sikkerhed og makroøko­
nomisk stabilitet, når integrationen virker efter hensigten. For EU's vedkommende var 
det kun muligt at påbegynde integrationen, fordi der var sikret fred, sikkerhed og 
demokrati i rimeligt omfang. Samtidig konsoliderede den europæiske integration 
imidlertid freden og sikkerheden yderligere, fordi det blev utænkeligt, at der atter kunne 
opstå alvorlige konflikter mellem EU's medlemsstater indbyrdes. 
De ovennævnte forhåndsbetingelser og successkabende faktorer kan i mange 
udvikling1lande ikke anses for at være konkret til stede. Det er derfor ikke overraskende, 
at integrationsbestræbelserne i disse tilfælde hidtil har givet skuffende resultater. 
2. Den regionale integrations udformning 
Der er to grundlæggende alter~ative approaches, nemlig regeringssamarbejde 
(intergovernmentalism) eller overnationalisme (supranationalism), der kan sikre en insti­
tutionel ramme for den regionale integration. Regeringssamarbejdet indebærer, at rege­
ringerne fortsat besidder deres fulde suverænitet, og at institutionerne kun oprettes med 
det formål at virke som sekretariat for forberedelsen og gennemførelsen af integrations­
politikken. Overnationalismen indebærer, at regeringerne beslutter via en institution at 
være fælles om visse særlige aspekter ved suveræniteten. Inden for overnationalismens 
16 
rammer har de retlige integrationsbestemmelser forrang frem for de nationale love, og 
disse bestemmelser kan om fornødent håndhæves via domstolene. I dette tilfælde fastsæt­
tes, gennemføres og kontrolleres budgettet for integrationspolitikkens gennemførelse af 
fælles institutioner. I situationen med regeringssamarbejde når staterne til enighed om 
fælles anliggender, der bliver en del af deres nationale lovgivning, men der findes ikke 
nogen fælles lovgivning. 
Den europæiske integration er en blanding af overnationalisme og regeringssam­
arbejde. Praktisk taget alle andre integrationsinitiativer, herunder udviklip.gslandenes, er 
næsten rent regeringssamarbejde, også selv om der kan nævnes enkelte undtagelser på 
valutaområdet (f.eks. CFA-zonen og CMA). 
De konklusioner, der kan drages vedrørende den regionale integrations form, er 
ikke, at organisationerne bør være overnationale eller et resultat af regeringssamarbejde, 
men at institutionerne bør have et realistisk mandat, uanset hvilken approach der vælges. 
Desuden bør de udstyres med passende ressourcer til at opfylde dette mandat. Det er en 
fordel, hvis der automatisk oppebæres egne indtægter i form af eksempelvis provenuet 
af en fælles toldtarif udadtil frem for midler fra de nationale budgetter. Det er sandsyn­
ligt, at langt de fleste integrationsinitiativer for udviklingslande vil blive ved med at være 
resultat af regeringssamarbejde. Integrationens komplekse karakter gør det dog nødven­
digt med institutioner, der kan forberede og gennemføre regionale politikker. De 
menneskelige og de finansielle ressourcer skal være i overensstemmelse med målene. 
Endelig må der ikke være tale om konflikter eller overlapninger mellem de forskellige 
institutioners mandater, således som det i øjeblikket er tilfældet i f.eks. Afrika syd for 
Sahara, fordi dette fører til ineffektivitet og ressourcespild. 
Andre konklusioner af de hidtidige erfaringer vedrører subsidiaritetsprincippet og 
den variable geometri. Subsidiaritetsprincippet indebærer, at ansvaret for behandlingen 
af et spørgsmål bør holdes så tæt som muligt på den befolkning, det vedrører. Dette 
princip er særdeles bæredygtigt, da det er vanskeligt for civilsamfundet at acceptere, at 
de beslutninger, som mest effektivt træffes på et lavt niveau, skal forelægges en 
mellemstatslig eller overnational myndighed. Dette princip kan også benyttes som rette­
snor ved fastlæggelsen af et realistisk og hensigtsmæssigt mandat for forskellige regio­
nale organisationer. 
' Desuden bør rammen for den regionale integration muliggøre tilstrækkelig fleksi-
bilitet til, at en udvikling i flere hastigheder er mulig. Hvis alle medlemsstaterne i en 
regional gruppering skal følge en udvikling i samme tempo, v,il dette tempo blive bestemt 
af den medlemsstat, der har den langsomste udvikling. I modsætning til dette indebærer 
princippet om variabel geometri, at nogle undergrupper af lande inden for en given grup­
pering kan følge en hurtigere udvikling end andre hen imod målene for integrationen. 
Den variable geometri gør det derfor muligt for en gruppering med et stort antal 
medlemsstater at rumme en eller flere undergrupper, der har et mere ambitiøst program, 
medens alle er fælles om det centrale program. Den variable geometri er ikke forenelig 
med indbyrdes overlappende grupperinger, da der i dette tilfælde vil forekomme 
inkonsistente faktorer i de politikker, der føres. 
17 
3. Gennemførelsen af den regionale integration 
En af de vigtigste konklusioner, der kan drages af den hidtidige begrænsede suc­
ces med integrationsbestræbelserne mellem udviklingslande indbyrdes, er, at der skal 
være tilstrækkelig åbenhed over for tredjelande. Selv om den regionale integration pr. 
definition indebærer præferencebehandling af partnerlandene, skal d~ regionale markeder 
fortsat holdes åbne. Der bør tilstræbes en vis balance mellem åbenhed og regional præfe­
rence. Erfaringerne viser, at succes -ikke skabes ved meget høje regionale beskyttelsesni­
veauer, som ansporer til kostbar omlægning af samhandelen. 
Desuden bør integrationen ikke udelukkende eller blot overvejende være en offi­
ciel affære. Den private sektor og civilsamfundet bør medvirke fuldt ud ved processen. 
Hvis integrationen ikke udtrykker den private sektors og civilsamfundets hensigter, har 
den kun ringe chancer for at blive en succes. 
Endelig vedrører et aspekt ved gennemførelsen, som der har været lagt megen 
vægt på, fordelingen af de fordele og ulemper, der knytter sig til integrationen, mellem 
de deltagende lande. Ligesom det er tilfældet for økonomisk liberalisering i almindelig­
hed, er der en tendens til, at ulemperne er koncentrerede og kortfristede, medens forde­
lene i højere grad er spredte og langsigtede. For EU's vedkommende er de regional- og 
socialpolitikker, der tager sigte på at fremme tilpasningen og nedbringe de med 
overgangen forbundne omkostninger, gradvis blevet mere omfattende. Disse politikker 
strækker sig helt til omfordeling fra Unionens mere velstående dele og grupper, der som 
hovedregel drager fordel af1det store europæiske indre marked, til mindre velstillede dele 
og grupper, som er nødt til at tilpasse sig for at nyde godt af integrationsmulighederne. 
Nogle af integrationsgrupperingerne i udviklingslandene har udformet en omfordelings­
politik (f.eks. CEAO i Vestafrika). I de fleste tilfælde har omfordelingspolitikkerne ikke 
været nogen succes. Alternativt kunne overgangen fremmes ved at indrømme lande, der 
står over for store tilpasningsomkostninger, længere overgangsperioder. Bistand udefra 
kan også spille en vigtig rolle. 
IV. HENSTILLINGER VEDRØRENDE DEN UDEFRA KOMMENDE BISTAND 
TIL DEN REGIONALE INTEGRATION 
På trods af de kendte fordele ved det regionale samarbejde og den omfattende 
' bistand udefra har mange af de tidligere integrationsinitiativer mellem udviklingslande 
ikke levet op til forventningerne. De ovenfor skitserede konklusioner bidrager til at 
forklare denne situation. Det spørgsmål, der derefter rejser sig, er, hvorledes EU's 
bistand til regional integration kan gøres mere effektiv. Et vigtigt aspekt er at undersøge, 
hvad der via udefra kommende bistand kan gøres ved de ovenfor beskrevne forhåndsbe­
tingelser, under skyldig hensyntagen til, at fremme af fred og sikkerhed, "good gover­
nance" og makroøkonomisk stabilitet ligger uden for denne meddelelses dækningsom­
råde. 
Henstillingerne nedenfor vedrører integrationsordningernes planlægning og gen­
nemførelse. De seneste initiativer til fremme af en mere effektiv regional integration 
18 
mellem udviklingslande indbyrdes, som EU har bidraget til, og som er medtaget i over­
sigten i tillæg A, indgår med stor vægt i disse henstillinger. 
Disse henstillinger er baseret på eksistensen af tre store kategorier integrations­
grupperinger for udviklingslande. For det første naboregioner, hvis egen regionale inte­
gration hænger nøje sammen med Den Europæiske Unions integration, f.eks. Middel­
havsregionen. For det andet de udviklingslande, der er mellemindkomstlande, overvejen­
de i Latinamerika og Asien, og som er forholdsvis langt fremme i integrationen. Og for 
det tredje de øvrige udviklingslande, navnlig i Afrika, hvor den regionale integration står 
over for en række vanskeligheder af økonomisk, institutionel og politisk art, selv om den 
er hårdt tiltrængt. 
· 1. EF's handelspolitik som middel til at fremme den regionale integration med 
og mellem udviklingslande 
Da den regionale integration overvejende består af nedsættelse eller fjernelse af 
toldmæssige og ikke-toldmæssige handelshindringer, er det af afgørende betydning for 
regionen, at den rent handelsmæssigt behandles rimeligt af EF, der er verdens største 
handelspartner. To dimensioner af handelspolitikken kan være særlig relevante i denne 
forbindelse: 
a) Indgåelse af frihandelsaftaler med udviklingslandene i en given region 
Der er vægtige argumenter for gradvis at følge en udvikling hen imod færre 
ensidige præferencer og mere udtalt gensidighed i ordningerne for samhandelen mellem 
industri- og udviklingslande. Et gensidigt arrangement øger gennemsigtigheden og frem­
mer den regionale integration og udviklingslandenes integrering i verdensøkonomien. Et 
gensidigt arrangement forbedrer også de politiske reformers troværdighed, hvilket er en 
klar forudsætning for, at der foretages langsigtede investeringer. 
Udsigterne til et frihandelsområde som det, der allerede er foreslået for Middel­
havsområdet, startende med bilaterale aftaler med Marokko, Tunesien og andre lande kan 
være et vigtigt incitament for partnerlandene til at formindske hindringerne for samhan­
delen mellem regionens lande for at nå frem til en interregional liberaliseringsaftale med 
EF. I tak,t med, at fredsprocessen vinder terræn, vil dette også komme til at gælde for 
Mellemøsten, og det overvejes også i forholdet mellem EU og Mercosur. Tilbuddet om 
en frihandelsordning skal naturligvis som hovedregel suppleres med en række foranstalt­
ninger, der tager sigte på øget konvergens på lovgivningsområdet, harmonisering af nor­
met og fremme af omstruktureringen af partnerlandenes økonomier, således at større 
fordelingsmæssige skævheder undgås. Dette forklarer, hvorfor den "policy" -pakke, der 
foreslås for Middelhavsområdet og Mercosur, omfatter fremme af europæiske investe­
ringer i regionen, teknologisk samarbejde, ansporing til oprettelse af flere små og 
mellemstore virksomheder og bistand til afbødning af liberaliseringspolitikkens sociale 
virkninger og til forbedring af de regionale infrastrukturer. 
19 
b) Indrømmelse af kumulative oprindelsesregler og andre indrømmelser inden for den 
generelle toldpræferenceordning 
Hverken Lorne-konventionen eller den generelle toldpræferenceordning har nogen 
betingelser om, at modtagerlandene skal deltage i en regional integration. Den generelle 
toldpræferenceordning åbner dog mulighed for kumulering af oprindelsesregler for regio­
nale grupperinger, der anmoder om denne begunstigelse. For Lorne-konventionens ved­
kommende gælder kumuleringen af oprindelsesreglerne automatisk for hele A VS-grup­
pen. Denne kumulering er ensbetydende med indirekte, men dog betydelig støtte til en 
liberalisering af samhandelen og investeringerne inden for en given region. Bestræbelser­
ne for at udvide og forbedre brugen deraf bør videreføres. Desuden har det vist sig, at 
nogle særlige GSP-ordninger såsom narkotikaordningen for Andeslandene og de mellem­
amerikanske lande også støtter disse landes integrationsbestræbelser. 
2. Politik for udviklingssamarbejde 
Bistanden udefra til regional integration i samarbejdspolitikkens regi kan opdeles 
på følgende hovedkategorier, der vil blive beskrevet nedenfor: a) støtte til kapacitetsop­
bygning og udbygning af institutionerne, b) støtte til den private sektor for at forbedre 
konkurrenceevnen og c) bistand til regeringerne til fremme af "policy"-reformen. 
a) Kapacitetsopbygning og udbygning af institutionerne 
Det er ikke noget let forehavende at udarbejde og gennemføre forslag til regional 
integration. Det kan ikke tages for givet, at den nødvendige kunnen er til stede; 
tværtimod skal en sådan opbygges. EF befinder sig i den særlige situation, at det kan 
tilbyde bistand og rådgivning baseret på egne erfaringer. Dette er klart kommet til udtryk 
i de anmodninger om faglig bistand, EF har modtaget fra bl.a. Mercosur, AS EAN, 
UEMOA, SADC og Andespagtens medlemslande. 
Opmærksomheden bør fortsat være koncentreret om faglig bistand og uddannelse 
med henblik på at øge de lokale muligheder for at fastlægge og gennemføre politikker 
for regional integration: Denne bistand bør både ydes til nationale og regionale forvalt­
ninger. Udveksling af personale mellem europæiske institutioner og udviklingslandenes 
institutioner til behandling af særlige tekniske spørgsmål kan have gunstig ·indvirkning 
0 • ' • • • • • pa mtegrat10nsm1t1at1verne. 
Det vil have væsentlig betydning for den regionale integrations succes, hvor godt 
det lykkes at "internalisere" foranstaltningerne. Dette er særlig relevant i Afrika, hvor 
det er afgørende, at der opbygges en lokal kapacitet, der kan påbegynde og gennemføre 
reformprogrammet. I UEMOA udgør bistanden til indførelse af en multilateral kontrol­
ordning et godt eksempel på, hvorledes dette kan gribes an. Tilsvarende udgør den 
bistand, som ydes til de nationale tekniske arbejdsgrupper i de lande, der deltager i Det 
Grænseoverskridende Initiativ, på et mere grundlæggende pl4n en nyttig model for, 
hvorledes der kan opbygges lokal kapacitet og skabes et "publikum" for reformerne. 
20 
Et andet aspekt ved kapacitetsopbygningen v~drører forskning. Endogen forskning 
vedrørende regional integration, som EF har støttet i årevis, navnlig i Latinamerika 
(f.eks. SELA (Sistema Econ6mico Latinoamericano) -ALADI), bør også nyde fremme 
i andre regioner. Dette bør navnlig ske i henhold til et forskningsprogram frem for en 
usammenhængende ad hoc-fremgangsmåde. Der bør også indføres programmer, hvis 
formål er at øge den private sektors og civilsamfundets (herunder fagforeningernes) 
agtpågivenhed og engagement på området regional integration. Der hør udvikles let til­
gængelige databaser vedrørende regionale forskrifter og procedurer til brug for det priva­
te erhvervsliv. 
b) Direkte støtte til den private sektor for at bistå virksomhederne med at udnytte de 
muligheder, som den regionale integration frembyder 
Som det er tilfældet for enhver liberaliseringsproces, vil den regionale integration 
uundgåeligt føre til tilpasninger i den private sektor. Nogle firmaer vil kunne ekspandere 
og udnytte de nye muligheder, og der vil opstå nye firmaer. Samtidig vil andre firmaer 
lide under den øgede konkurrence,og det vil måske være nødvendigt at lukke nogle af 
disse. Lobbyvirksomhed fra de kredse, som det går ud over, kan formindske den poli­
tiske vilje til at føre integrationen igennem. Det er derfor afgørende, at der ydes en form 
for tilpasningsbistand til den private sektor til støtte for integrationsindsatsen. På 
baggrund af det budgetmæssige pres bliver bistanden udefra vigtig, fordi de fleste 
regeringer i udviklingslandene ikke vil være i stand til at yde megen støtte. Dette gælder 
især for de fattige lande i Afrika syd for Sahara og _de Middelhavslande, der står over 
for den kolossale udfordring, det er at indgå en frihandelsaftale med EF. 
Bistanden på dette område kan udformes på mange forskellige måder, herunder 
f.eks. finansieringsmøder mellem erhvervsledere for at anspore til oprettelse af udvik­
lingsselskaber, oprettelse af rådgivnings- og informationscentre vedrørende afsætnings­
mulighederne, uddannelse med henblik på erhvervelse af ny kunnen og fremme· af aktivi­
teter på basis af iværksætterkapital og risikovillig kapital. EF har fillerede udviklet pro­
grammer efter disse retningslinjer for Latinamerika og Middelhavsområdet (AL-INVEST, 
MED-INVEST og ECIP). 
I regionen Det Indiske Ocean er der i øjeblikket som supplement til de "policy"­
reformer, der allerede er i gang som led i en overordnet regional integrationsproces, et 
pilotprojekt til fremme af den private sektor under opbygning. Projektet omfatter en 
kombination af mindre lån og tilskud til finansiering af tjenester, som virksomhederne 
kan have brug for ved omlægningen af deres aktiviteter. Der er et tilsvarende pilot.projekt 
under overvejelse for det sydlige Afrika. Sådanne projekter ventes at blive en vigtig 
bestanddel af en EF-strategi til støtte for de regionale integrationsbestræbelser i lande 
med en svag privat sektor. 
Mangelen på kompensationsmekanismer bevirker, at nogle lande eller sektorer få~ 
uforholdsmæssigt store tilpasningsomkostninger. Solidariteten inden for regionen kan 
suppleres med støtte fra donorerne, hvilket i høj grad virker befordrende på samhørig­
heden i en integrationsgruppering. 
21 
En anden vigtig måde, hvorpå den private sektor kan bistås med inte­
grationsprocessen, er at forbedre de finansielle tjenesteydelsers disponibilitet og 
effektivitet. I de fleste tilfælde er eksport fra nord til syd i passende omfang dækket af 
kreditgarantier. Det er imidlertid normalt både vanskeligt og kostbart at sikre finansiering 
af eksport fra syd til nord og i endnu højere grad for syd/syd-intraregional samhandel 
og investeringsaktivitet. I mange lande ser det således ud til, at den konkrete 
gennemførelse af øget grænseoverskridende økonomisk aktivitet i den private sektor 
hæmmes af svage finansielle systemer og betalingssystemer. Navnlig på baggrund af 
behovet for åbne integrationsbestræbelser frem for overdrevne regionale præferencer er 
det vigtigt, at der finder en forbedring sted af de finansielle instrumenter, der er 
tilgængelige for eksportører fra syd. Ellers vil virksomhederne i syd fortsat være 
særdeles ringe stillet i konkurrencemæssig henseende. En del af det arbejde, der udføres 
i CBI's regi, kan være nyttigt derved, at det udvikler projekter, der kan anvendes som 
led i andre integrationsbestræbelser. 
c) Betalingsbalance- og budgetstøtte som bidrag til at dække overgangsomkostningerne 
Den økonomiske liberalisering inden for en region kræver "policy"-reformer, som 
vil indebære belastninger for den offentlige sektor og betalingsbalancen i de lande, der 
deltager i integrationen. En af de vigtigste virkninger for de offentlige budgetter er en 
reduktion af toldindtægterne. Belastningerne optræder især på kort sigt og udlignes 
sandsynligvis af de gevinster, der følger af den forventede respons på udbudssiden. Det 
kan dog stadig være nødvendigt at opveje nedgangen i toldprovenuet ved forhøjelse af 
indirekte afgifter af en anden type (f.eks. indførelse af merværdiafgift). Under alle om­
stændigheder bidrager disse overgangsomkostninger til at forklare, hvorfor det i mange 
udviklingslande har skortet på politisk vilje til at gennemføre de beslutninger, som er 
truffet i tidligere forsøg på at sikre øget regional integration. 
Bistanden udefra kan spille en afgørende rolle i bestræbelserne for at få processen 
i gang. Dette er navnlig tilfældet for de mindste og fattigste udviklingslande, der i vid 
udstrækning er koncentreret i A VS-gruppen, og for hvilke det vil være vanskeligt at 
gennemføre den regionale integration uden overgangsstøtte udefra. Det Grænseoverskri­
dende Initiativ (i Østafrika, det sydlige Afrika og Det Indiske Ocean) har udviklet en 
approach, hvor der ydes betalingsbalance- og budgetstøtte til de lande, der giver sig i 
kast med, den regionale liberalisering, som supplement til deres nationale tilpasning. 
Denne approach kan også være relevant for andre udviklingsområder. 
3. Koordination mellem donorerne indbyrdes 
Det regionale samarbejde i almindelighed og den regionale integration i særdeles­
hed er områder, hvor donorerne ofte udfører deres arbejde på en ukoordineret og 
sommetider indbyrdes uforenelig måde. I nogle tilfælde støtter donorerne en bestemt 
organisation uden at tage hensyn til den bredere kontekst. Denne situation gør det mindre 
nødvendigt, at organisationerne selv harmoniserer og rationaliserer deres programmer. 
De anspores snarere til at indgive overlappende anmodninger på så mange områder som 
muligt for at maksimere deres egen finansiering udefra. Nogle kritikere mener endog, 
at den kraftige forøgelse af regionale institutioner i udviklingslandene (navnlig i Afrika) 
22 
skyldes den rolle, som donorerne spiller i bestræbelserne for at oprette disse og holde 
dem i gang. 
Der bør finde en mere effektiv koordination sted mellem donorerne indbyrdes på 
området fremme af regional integration. Kommissionen bør under henvisning . til 
Maastricht-traktaten tage initiativ til en forbedret koordination allerede på EU-plan. 
Kommissionen bør også fortsætte koordinationsindsatsen i andre fora såsom Verdens­
bankens, GCA's (Global Coalition for Africa), DAC's og UNCTAD's særlige bistands­
program for Afrika (SPA). 
Inden for rammerne af et mandat fra Global Coalition for Africa har Kom­
missionen taget initiativ til en udarbejdelse af henstillinger om at rationalisere og 
udbygge integrationsinstitutionerne i Afrika. Det kan være nyttigt at udføre et tilsvarende 
arbejde vedrørende andre udviklingsområder. 
Hvad angår koordinationen mellem donorerne indbyrdes, har EU stået for udvik­
lingen af en ny approach for Afrika. EU-medlemsstater med klare interesser på området 
har sammen med multilaterale organer og Kommissionen oprettet en række styringsgrup­
per (f.eks. i UEMOA). Der er her tale om en måde, hvorpå der kan sikres en koordi­
nation af de politikker, som er fremhævet i Maastricht-traktaten. EU har faktisk afgivet 
tilsagn om at ville sikre en koordination af medlemsstaternes og Unionens politik for 
udviklingssamarbejde og en overordnet sammenhæng mellem EU's politikker og målene 
for udviklingssamarbejdet. Dette gælder for alle aspekter ved politikken for udviklings­
samarbejde, også initiativerne på området støtte til regional integration og regionalt 
samarbejde. 
Det er også umagen værd at udvikle en mekanisme for underretning af alle EU's 
medlemsstater under et ved hjælp af en årsberetning, som udarbejdes af Kommissionen. 
Der knytter sig den yderligere fordel til en sådan beretning, at den holder offentligheden 
underrettet om udviklingen og om resultaterne af EF's støtte til integrationsbestræ­
belserne i udviklingslandene. 
23 
Tillæg A 
OVERSIGT OVER EF'S STØTTE TIL REGIONAL INTEGRATION 
MELLEM UDVIKLINGSLANDE INDBYRDES 
Den Europæiske Union har ydet støtte til regionale initiativer og projekter af 
enhver art uden at sondre mellem støtte til regionalt samarbejde og støtte til regional 
integration. I overensstemmelse med emnet for meddelelsen omhandler dette tillæg EU's 
støtte til regional integration frem for dens støtte til regionalt samarbejde i bred forstand. 
Hovedvægten lægges på initiativer af nyere dato, der er relevante for udarbejdelsen af 
henstillinger om, hvorledes bistanden udefra til regional integration kan gøres mere 
effektiv. 
a. Latinamerika 
Latinamerika er det udviklingsområde, som traditionelt har modtaget den største 
del af EF's udviklingsbistand i form af faglig og finansiel støtte til regionale initiativer. 
Der er to hovedårsager hertil: for det første har tanken om regional integration en stærk 
kulturel og politisk baggrund i Latinamerika, og for det andet er der tale om en region, 
der har vist sig stærkt interesseret i at modtage støtte til regionale initiativer som 
modstykke til nationale projekter. Støtten til regionale initiativer er især gået til følgende 
tre regionale grupperinger: Det Mellemamerikanske Integrationssystem (SICA), 
Andespagten og Mercosur. 
For så vidt angår Det Mellemamerikanske Fællesmarked, der er den mest synlige 
del af SICA, var EF den vigtigste eksterne partner i bestræbelserne for at puste nyt liv 
i dette, efter at det næsten var brudt sammen som følge af virkningerne af krig og 
gældskrise i regionen. En stor del af støtten har haft' form af politisk og økonomisk 
dialog med regionen (den såkaldte "San Jose-dialog") baseret på årlige møder på 
ministerplan og hyppigere møder på teknisk niveau. En samarbejdsaftale mellem EF og 
de mellemamerikanske lande har også fremmet det europæiske samarbejde med regionen 
og bidraget til at styrke den regionale indsats. Ud over den politiske støtte blev der i 
begyndelsen af 1990' erne ydet støtte i form af finansiering af den fornyede igangsætning 
af clearing-faciliteten for betalinger; denne finansiering blev gjort betinget af, at 
handelshindringerne inden for regionen blev fjernet. Da denne facilitet blev overflødig, 
blev de resterende midler overført til et program til fremme af de svageste medlemmers 
eksport dl lande inden for og uden for regionen. Ved at kanalisere forvaltningen af et 
antal regionale projekter gcrincm SICA 's institutioner og støtte det mellemamerikanske 
parlament har EF også bidraget til den institutionelle udbygning af grupperingen. 
På samhandelsområdet gav EF midt i 1980'erne Det Mellemamerikanske Fælles­
marked mulighed for regional kumulering af oprindelsesreglerne, hvorved produktion og 
samhandel inden for regionen blev stimuleret. Tilsvarende er integrationen blevet stimu­
leret derved, at der indrømmes alle SICA's medlemmer samme særlige præfe­
rencebehandling inden for EU's GSP-ordning. 
EF har efterhånden i mange år været donor for Andespagten. En stor del af 
bistanden har haft form af institutionel støtte, overvejende til JUNAC (Junta del Acuerdo 
24 
de Cartagena), der er gruppering ens udøvende organ: 85 % af de midler, der er ydet til 
denne gruppering, kommer fra EF. Støtten har haft form af både faglig bistand og finan­
siering af regionale projekter forvaltet af denne institution. Medens nogle af disse projek­
ter navnlig har taget sigte på regionalt samarbejde i almindelighed eller har bidraget til 
en udbygning af økonomien som helhed i regionen, har andre udtrykkelig lagt hoved­
vægten på produktions- og handelsforbindelser inden for regionen. De projekter, der er 
under forberedelse i øjeblikket, omfatter harmonisering af normerne i Andesområdet og 
bistand til indførelse af en fælles toldtarif for Andesområdet. 
Ligesom det er tilfældet for regionen Mellemamerika, har EF indgået en samar­
bejdsaftale med Andespagten frem for med de enkelte lande, hvorved det bidrager til at 
styrke den regionale identitet og de regionale institutioner. Der er også givet Andes­
pagten mulighed for at foretage regional kumulering af oprindelsesreglerne. Som svar 
på anmodninger fra regionen om at undgå tiltag-, der kan påvirke dens integrationsbestræ­
belser i negativ retning, har EF udvidet den særlige præferencebehandling, der indrøm­
mes organisationens øvrige medlemslande inden for GSP-ordningens rammer, til også 
at omfatte Venezuela (på trods af dette lands forholdsvis høje per capita-indkomst). 
Bistanden til Mercosur er EF's seneste regionale aktivitet i Latinamerika. Indtil 
for nylig var en stor del af støtten til denne gruppering politisk betinget og stærkt mål­
rettet både fra Mercosurs og Den Europæiske Unions synspunkt. Mercosur gjorde såle­
des sin officielle entre på den internationale scene i Bruxelles, da udenrigsministrene fra 
organisationens fire medlemslande besøgte Europa-Kommissionen og Rådet i april 1991 
og anmodede EF om at yde faglig bistand til styrkelse af deres nye regionale initiativ. 
EF har siden da været en engageret støtte for dette integrationsinitiativ, der mod al for­
ventning har fjernet de fleste hindringer for samhandelen inden for regionen på rekordtid. 
Selv om EF har indgået samarbejdsaftaler med hvert af Mercosurs medlemslande, 
er der på Mercosurs begæring indgået en særlig interinstitutionel aftale mellem .Kommis­
sionen og Mercosur, der har åbnet mulighed for finansiering fra EF's side af uddannelse 
og faglig bistand på højtprioriterede områder inden for den regionale integration samt 
indførelse af en konsultationsmekanisme. I øjeblikket yder EF støtte til Mercosur på tre 
hovedområder: koordination af visse vigtige aspekter ved landbrugspolitikken, toldvæsen 
og harmonisering af tekniske normer. EU har også ydet finansiel støtte til udbygning af 
nogle af Mercosurs institutioner i form af faglig bistand til "policy" -planlægning, 
forvaltning af de menneskelige ressourcer og bedømmelse af behovene for administrativ 
støtte. 
EU er nu i færd med yderligere at udbygge sine forbindelser med Mercosur ved 
indgåelse af en interregional aftale om samhandel og økonomisk samarbejde, i henhold 
til hvilken den aktuelle politiske dialog skal uddybes, EU's samarbejde med regionen skal 
udvides til også at omfatte strategiske områder af fælles interesse, der skal indføres en 
konsultationsmekanisme vedrørende handelsspørgsmål, og der skal foretages en gensidig 
liberalisering af samhandelen. Ifølge den aktuelle strategi over for Mercosur, der allerede 
er godkendt af Europa-Kommissionen og for tiden drøftes af Rådet, skal der i en mere 
fjern fremtid åbnes mulighed for at oprette et frihandelsområde for EU og Mercosur. 
25 
b. Middelhavsområdet {inkl. Mellemøsten) 
Selv om der er mange faktorer (historiske, kulturelle), der taler for, at Middel­
havsområdet bør betragtes som en sammenhængende region, er dette område alligevel 
kendetegnet af ringe indbyrdes økonomisk afhængighed landene imellem. Der har natur­
ligvis været taget en række politiske og økonomiske initiativer for at rette op på denne 
situation. Der har således været taget skridt til at oprette regionale grupperinger af de 
nordvestafrikanske lande (Maghreb'Arab Union -MAU), Golfstaterne (Golfens Samar­
bejdsråd) og på det seneste en række ikke-arabiske muslimske stater i Vest-og Central­
asien. 
I en meddelelse af nyere dato, hvori Kommissionen opfordrede til oprettelse af 
et Euro-Middelhavspartnerskab, blev det tillagt stor betydning, at der blev ansporet til 
øget regional integration og øget regionalt samarbejde i hele området. Efter 
Kommissionens opfattelse bør området udvikle sig til en zone med fred og stabilitet 
baseret på økonomiske arrangementer, herunder en frihandelsaftale, og omfattende øko­
nomisk samarbejde mellem EF og partnerne i Middelhavsområdet. 
Frihandelsaftalen, som bør være endeligt på plads omkring år 2010, skal sikre fri 
bevægelighed for færdigvarer, gradvis liberalisering af handelen med landbrugsvarer af 
interesse for begge parter, liberalisering af etableringsretten for selskaber, bestemmelser 
om grænseoverskridende tjenesteydelser samt fri bevægelighed for kapital. Der skal efter 
planen være stort set identiske oprindelsesregler i forholdet mellem parterne, gensidig 
anerkendelse af normer, højt beskyttelsesniveau for intellektuelle ejendomsrettigheder og 
bestemmelser om konkurrenceregler. 
De første skridt i denne proces er alJerede taget, idet forhandlingerne med en 
række lande næsten er afsluttede. Der vil i nær fremtid blive indledt forhandlinger med 
andre lande. Når disse forhandlinger er afsluttet, håber EU, at der vil blive ført forhand­
linger om tilsvarende frihandelsaftaler mellem Middelhavslandene indbyrdes og mellem 
disse og de europæiske lande, der ikke er medlem af EU. 
Processen hen imod frihandel vil efter planen blive suppleret med en omfattende 
samarbejdsindsats fra EF's side til fordel for disse lande, herunder bistand til modernise­
ring af den private. sektor, afbødning af de sociale effekter af overgangen til mere åbne 
økonomier og forbedring af de regionale infrastrukturer. 
Regional integration og regionalt samarbejde har en fremtrædende plads i EU's 
medvirken ved fredspr~cessen i Mellemøsten. EF støtter et fremtidigt frihandelsområde 
med deltagelse af Israel, Jordan, Egypten og de palæstinensiske områder med henblik på 
at drage fordel af de indbyrdes komplementære faktorer i regionen og udnytte dem som 
middel til at skabe stabilitet og vækst. 
Hvad angår Golfens Samarbeidsråd (GCC), er EU altid gået stærkt ind for den 
regionale integrationsproces. Denne støtte afspejler Golfregionens økonomiske og strate­
giske betydning. Et stærkere og bedre integreret GCC vil bidrage til at stabilisere Golf­
området og udgøre en institutionel ramme for et økonomisk, energipolitisk og sikkerheds-
26 
-I 
politisk partnerskab med EU. EU's støtte til GCC's regionale integration har hidtil rent 
konkret haft form af en samarbejdsaftale fra 1989 m~llem de to regioner og en iværksæt­
telse af et antal samarbejdsaktiviteter, hvis formål har været at styrke GCC's regionale 
integration, herunder faglig bistand til udvikling af en GCC-toldunion. Desuden er der 
forhandlinger i gang om en frihandelsaftale mellem de to regioner. 
EF's forbindelser med Economic Cooperation Organization (ECO), hvis aktivitet 
var stillet i bero indtil for ganske nylig, er stadig kun i deres vorden. EU har dog 
betydelig interesse i nøje at følge med i udviklingen inden for denne gruppering, der kan 
bidrage til at stabilisere denne geopolitisk ustabile region, og har erklæret sig rede til at 
bistå med udbygningen af dens institutioner og yde faglig bistand med henblik på at 
fremme dens økonomiske integration. 
Af alle udviklingsområder har Asien hidtil været det, der har været mindst 
interesseret i regional integration. De eksisterende grupperinger såsom SAARC og 
AS EAN er som hovedregel løse samarbejdsarrangementer snarere end egentlige integra­
tionsforehavender. I nogle tilfælde skyldes dette, at nogle af regionens lande har en for­
holdsvis stor økonomisk vægt og derfor ikke har brug for regional integration for at 
kunne udnytte stordriftsfordele. I takt med, at den nationale udvikling er blevet mere 
succesrig, navnlig i ASEAN-regionen, og at behovet for udvikling af landenes egne mar­
keder er blevet større, er incitamentet til øget regional integration på det seneste blevet 
større. Der er nu en udvikling i gang hen imod tættere integrationsarrangementer. Kom­
missionen understregede i sin seneste Asien-strategi, at den er rede til at støtte denne 
udvikling på de områder, hvor det er nødvendigt. 
Hvad angår South Asian Association· for Regional Cooperation (SAARC), gav 
denne sammenslutnings medlemmer for nylig udtryk for, at de agtede at omdanne den 
til et præferencehandelsområde. Selv om der stadig mangler at blive truffet afgørelse om 
en række vigtige operationelle spørgsmål, undertegnede sammenslutningens medlemssta­
ter en aftale derom i 1993 under betegnelsen SAPT A (South Asia Preferential Trade 
Arrangement). Dens første formelle kontakter med EU blev optaget så sent som i 1994. 
Resultatet af disse kontakter var, at Europa-Kommissionen gik ind for at bistå med 
udbygningen af SAARC's institutioner ved hjælp af faglig bistand og uddannelse af 
embedsmænd. 
Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien (ASEAN) blev oprettet i 1967 med det 
formål at anspore til øget økonomisk samarbejde mellem medlemsstaterne og at fremme 
fred og stabilitet i regionen. Ud over at styrke de indbyrdes politiske, sociale, kulturelle 
og generelle økonomiske forbindelser tog ASEAN form af et præferencehandelsområde. 
Der blev i 1992 indgået en aftale om at udbygge dette handelsarrangement til et ASEAN­
frihandelsområde (AFTA). Tidspunktet for denne udbygning var oprindelig fastsat til år 
2008, men Uruguay-rundens afslutning har fremskyndet dette til år 2003. 
Det formelle grundlag for forbindelserne mellem ASEAN og EF er en 
samarbejdsaftale mellem EU og ASEAN-landene betragtet som en gruppe. De overord-
27 
nede politiske og økonomiske forbindelser behandles på udenrigsministerniveau hvert 
andet år. EU deltager også sammen med de vigtigste "dialogpartnere" i den "postministe­
rielle konference" og i ASEAN's for nylig oprettede Regional Forum, der behandler 
sikkerhedspolitiske spørgsmål.. Disse periodiske møder har sammen med arbejdet i de 
blandede underudvalg, der er nedsat i henhold til samarbejdsaftalen, gjort det muligt at 
udbygge ASEAN's interne koordination på nogle af disse områder. Desuden ydes der i 
øjeblikket finansiel bistand til institutionel udbygning af ASEAN's sekretariat, hvorved 
dets struktur styrkes, og der knyttes forbindelse med EF og mange andre førende inter­
natiGrnale organisationer. Desuden l1ar EF allerede tilbudt at yde bistand til -og overvejer 
i øjeblikket et forslag til et projekt til støtte for -AFTA-integrationsordningen. Endelig 
nyder også ASEAN-landene på samhandelsområdet godt af regional kumulation ved 
anvendelsen af oprindelsesreglerne i sammenhæng med GSP. 
d. Afrika syd for Sahara 
Afrika syd for Sahara har lang tradition for regional integration og regionalt 
samarbejde. Der er siden 1960 oprettet en lang række regionale organisationer med dette 
formål. Desuden er der konstateret en tendens til "panafrikanisme" eksemplificeret i 
undertegnelsen i 1991 af Abuja-traktaten om et Panafrikansk Økonomisk Fællesskab. Det 
Panafrikanske Fællesskab kan betragtes som et langsigtet mål, der først kræver 
fremskridt i retning af øget integration på subregionalt plan. EU har lang tradition for 
støtte til regionale initiativer i Afrika syd for Sahara via Lorne-konventionens bestemmel­
ser om regionalt samarbejde. Hvad angår samarbejdsprojekter, har opmærksomheden 
først og fremmest været rettet mod grænseoverskridende infrastruktur, uddannelse og 
bekæmpelse af endemiske kvægsygdomme. 
Trnds den store interesse for regional integration i Afrika syd for Sahara har 
udviklingen hidtil været begrænset og stærkt skuffende. Global Coalition for Africa 
(GCA) har siden oprettelsen i 1991 på ny rettet søgelyset mod behovet for effektiv 
regional integration som afgørende del af en strategi, hvis formål er at overvinde de bin­
dinger, som de afrikanske økonomier står over for. I de seneste år har Kommissionen 
sammen med GCA fastlagt måder, hvorpå den regionale integration i Afrika kan gøres 
mere effektiv. Nedenstående korte oversigt illustrerer dette samarbejde. 
De regionale integrationsbestræbelser i Østafrika, det sydlige Afrika og Det 
Indiske Ocean har overvejende været udfoldet i følgende fire organisationer: Preferential 
Trade Area for Eastern and Southern Africa (PTA). Southern African Development 
Community (SADC), Southern African Customs Union {SACU) og Indian Ocean 
Commission {IOC). Desuden har der været taget skridt hen imod en genoplivning af det 
tidligere East African Community {EAC). PTA blev for nylig omdannet til Common 
Market of Eastern and Southern Africa {COMESA). 
EF's bistand til integrationsbestræbelserne i denne subregion har haft mange for­
skellige former. Af de ovennævnte institutioner har COMESA været den første til at 
udvikle en klar "køreplan" for integrationen. EU har støttet arbejdet på områder som 
f.eks. handelspræferencer, ikke-toldmæssige handelshindringer, transport- og forsikrings-
28 
,. 
dokumentation og regional betalings-clearing ved hjælp af undersøgelser og faglig 
bistand. 
Indtil 1992 koncentreredes EF's støtte til SADC om sektorsamarbejde, herunder 
især transportinfrastruktur. SADe's vigtigste målsætning er i øjeblikket at udvikle og 
gennemføre en "køreplan" for markedsintegrationen. EU har endnu ikke ydet nogen bety­
delig støtte til integrationen i SADe, men agter at gøre dette emne til et højtprioriteret 
område i fremtiden (i overensstemmelse med Berlin-erklæringen, der blev undertegnet 
af SADe og EU i september 1994). Der kan også ydes integrationsstøtte med det formål 
at fremme omstruktureringen af SAeU. 
Hvad angår roe, er denne organisations medlemmer nået til enighed om, at dens 
førsteprioritet i l 990'erne vil være handelsfremme på baggrund af regional integration. 
Der er et vigtigt projekt (PRlDE) under forberedelse, som skal gøre det muligt for den 
private sektor at omstille sig og forbedre sin konkurrenceevne på de regionale og de 
internationale markeder. 
Desuden har EF's støtte til regional integration i denne subregion siden 1992 
været koncentreret om et generelt initiativ til fremme af den regionale samhandel og de 
regionale investeringer og betalinger i Østafrika, det sydlig"e Afrika og Det Indiske Ocean 
. under betegnelsen Det Grænseoverskridende Initiativ (eBn. Dette initiativ henvender sig 
til medlemmerne af eOMESA, SADe og/eller roe. Formålet med det er at fremme den 
regionale integration på en ny og pragmatisk måde og at dække tilpasningens regionale 
dimension. Initiativet støttes af Den Afrikanske Udviklingsbank, Den Internationale 
Valutafond og Verdensbanken. Overvejelserne vedrørende initiativets videreudvikling har 
inddraget en række regionale og subregionale organisationer i Afrika. 
De deltagende lande blev anmodet om at nedsætte tekniske arbejdsgrupper med 
repræsentanter for både den offentlige og den private sektor. Disse arbejdsgrupper udar­
bejdede en fortegnelse over de største hindringer for det erhvervsmæssige samarbejde på 
tværs af grænserne. Desuden fremsatte de henstillinger om, hvorledes disse hindringer 
skulle fjernes. Hovedvægten har været lagt på at identificere de forskriftsmæssige bindin­
ger, der øger omkostningerne ved privat erhvervsmæssigt samarbejde på tværs af græn­
serne. Som eksempler på sådanne bindinger kan nævnes licenser og afgifter i forbindelse 
med import, komplicerede procedurer for tildeling af udenlandsk valuta og tidskrævende 
godkendelsesordninger for investeringer. Henstillingerne på de enkelte landes niveau blev 
samlet i et fælles handlingsprogram, som derefter blev godkendt på et ministermøde i 
august 1993 i Ugandas hovedstad Kampala. 
Mange af henstillingerne om at fjerne hindringerne for det erhvervsmæssige sam­
arbejde på tværs af grænserne omhandlede emner, der allerede var på de ovennævnte 
organisationers dagsorden. Den konkrete gennemførelse sakkede imidlertid agterud. em 
bistår derfor disse organisationer med at gennemføre deres arbejdsprogram. Selv om 
fjernelsen af forskriftsmæssige bindinger er prioriteret særlig højt, indebærer dette ikke, 
at det ikke også er særdeles vigtigt, at de fysiske hindringer gøres mindre (f.eks. på 
området transport- og kommunikationsinfrastruktur). Der bør gøres fremskridt på begge 
områder. En fjernelse af de forskriftsmæssige bindinger kan imidlertid meget hurtigt føre 
29 
til lidet omkostningskrævende resultater og bør ikke udsættes. Kommissionen har til 
hensigt at opretholde sin høje prioritering af fjernelsen af de fysiske hindringer for den 
grænseoverskridende økonomiske aktivitet via sit program for det regionale samarbejde. 
CBI's donorer, herunder EU, har erklæret sig rede til at støtte initiativet ved at 
bidrage til at dække de kortfristede overgangsudgifter, som dets gennemførelse fører med 
sig på nationalt plan. Der vil navnlig blive tale om betalingsbalancestøtte. Desuden er 
man i færd med at forberede supplerende støtteprojekter i samarbejde med de regionale 
organisationer. Nogle af disse projekter tager sigte på at fremme omstruktureringen af 
den private sektor, så den kan klare sig på de regionale markeder og ve(densmarkedet. 
Andre projekter vil tage sigte på at lette betalingerne ved hjælp af en eksport­
kreditgarantiordning. Endelig tager visse projekter sigte på at opbygge kapacitet -eller 
udvide eksisterende kapacitet -på området regional integration, navnlig i de regionale 
organisationer. 
Den vestafrikanske region er stærkt opmærksom på behovet for en dybtgående 
regional integration, og dette ansporede i 1990 Den Vestafrikanske Valutaunions 
(UMOA) syv medlemsstater til at omdanne deres valutaunion til en fuldblods økonomisk 
og monetær union (UEMOA). De vigtigste formål er at arbejde hen imod konvergerende 
makroøkonomiske politikker, at oprette en makroøkonomisk overvågningsmekanisme, 
at harmonisere den retlige og forskriftsmæssige ramme, at oprette et enhedsmarked og 
at vedtage fælles sektorpolitikker. Der ydes støtte til dette initiativ af EU, Frankrig, IMF 
og Verdensbanken. 
I henhold til initiativet skal denne integrationsordning gennemføres gradvis på 
grundlag af den eksisterende valutaunion. Den er åben for andre lande i regionen og er 
forenelig med de integrationsbestræbelser, som udfoldes af Det Økonomiske Fællesskab 
af Vestafrikanske Stater {ECOWAS). 
Ud over den integration, der finder sted som følge af den gensidige åbning af 
økonomierne, er den største nyskabelse i forbindelse med disse reformer den regionale 
multilaterale overvågningsmekanisme, der vil gøre det muligt at koordinere og harmoni­
sere den økonomiske politik. UEMOA's Kommission, der blev nedsat i begyndelsen af 
1995, ventes hurtigt at træffe afgørelser vedrørende gennemførelsen af de planlagte 
reformer, navnlig på områderne multilateral overvågning og oprettelse af en toldunion. 
Inden for rammerne af det regionale vejledende program under Lorne IV har den 
centralafrikanske region besluttet at fokusere på den økonomiske integrationsproces ved 
at bygge på et eksisterende regionalt initiativ, Den Centralafrikanske Toldunion og 
Økonomiske Union (UDEAC). UDEAC blev allerede oprettet i 1964 og nød fra starten 
godt af en valuta (CFA-franc'en). Som tiden gik, trak medlemmernes nationale politikker 
imidlertid al substans ud af unionen, og dette førte til opsplitning af det regionale 
marked. De negative virkninger heraf var især mærkbare for virksomhederne og slog 
igennem på de offentlige finanser, beskæftigelsen, investeringerne og den formelle 
økonomi i almindelighed. Under indtryk af denne situation vedtog UDEAC's seks 
statschefer i 1990 et regionalt reformprogram, der blev støttet af EF, Frankrig, Verdens­
banken og IMF. Sigtet med disse reformer var navnlig at genskabe toldunionen med en 
30 
fælles toldtarif udadtil samt at harmonisere den indre indirekte beskatning. Et andet 
reformområde, der direkte blev støttet af EU, omfattede mellemstatslig transitforsen­
delse. 
Efter CFA-franc'ens devaluering i begyndelsen af 1994 gav UDEAC's med­
lemmer udtryk for, at de ønskede at skabe en mere ambitiøs ramme for den økonomi'ske 
integration og undertegnede en traktat om oprettelse af Det Centralafrikanske 
Økonomiske og Monetære Fællesskab (CEMAC). CEMAC er stadig i sin vorden, men 
sigtet er at oprette en fuldblods økonomisk og monetær union i regionen. 
e. Vestindien 
Den vestindiske region er kendetegnet af stærkt uensartet historisk og etnisk bag­
grund for befolkningerne. Der har været taget flere regionale integrationsinitiativer i 
regionen. Organization of East Caribbean States (OECS) har de mindre og mindst 
udviklede engelsktalende vestindiske stater som medlemmer, og de har alle samme 
valuta. Næsten alle OECS's medlemmer er også medlemmer af Det Caribiske Fællesmar­
ked (CARICOM), der desuden har de fleste af de øvrige engelsktalende vestindiske stater 
som medlem. Association of Caribbean States (ACS) blev oprettet i I 994 og har alle 
vestindiske østater og de mellem- og latinamerikanske lande, der har kyst ud mod Det 
Caribiske Hav, som medlem. 
CARIFORUM er en gruppering af de vestindiske AVS-stater, dvs. CARICOM 
plus Den Dominikanske Republik og Haiti. Den fungerer navnlig som koordinationsorgan 
for det regionale samarbejde i henhold til Lorne-konventionen. En vigtig del af EU's 
samarbejde med de vestindiske Lorne-stater har siden 1992 været regional integration. 
De operative programmer er koncentreret om regional samhandel og udvikling af 
turismen. 
Mulighederne for regional integration inden for CARICOM begrænses af, at mar­
kedet har en befolkning af særdeles ringe størrelse (ca. 5 millioner). Der har dog været 
konstateret visse betydelige resultater, herunder styrkelsen af Vestindiens vægt i interna­
tionale fora, fælles eksportfremme med støtte fra EU og tiltrækning af investeringer via 
Den Caribiske Udviklingsbank. EU er i færd med at forberede et yderligere arbejde på 
området udvikling af samhandelen på det bredere CARIFORUM-niveau. , 
f. Den sydlige Stillehavsregion 
Den sydlige Stillehavsregion er stærkt uensartet, og afstandene er uhyre store 
sammenlignet med praktisk taget alle andre regioner. Dette er sandsynligvis forklaringen 
på, at der ikke findes nogen integrationsramme. Der findes dog visse løse regionale 
grupperinger, der overvejende har et samarbejdsbetonet formål. South Pacific Forum 
(SPF) har de fleste af regionens stater som medlem og spiller en vigtig rolle for gennem­
førelsen af det regionale samarbejde i Lorne-konventionens regi. En anden gruppering 
er Melanesian Spearhead Group. Mulighederne for en regional økonomisk integration i 
den sydlige Stillehavsregion i fremtiden vil i høj grad afhænge af den indsats, som gøres 
af Australien og New Zealand. 
31 
Appendix B 
LIST OF MAJOR ECONOMIC INTEGRATION GROUPINGS 
INVOLVING DEVELOPING COUNTRIES AND THEIR MEMBERSHIP 
A. AFRICA 
Arab Maghreb Union (UMA) 
Algeria, Libyan Arab Jamahiriya, Mauritania, Morocco, Tunisia 
Economic Community of West African states (ECOWAS) 
Benin, Burkina Faso, Cape Verde, C<.lte d'lvoire, Gambia, Ghana, Guinea, (iuinca-Bissau, 
Liberia, Mali, Mauritania, Niger, Nigeria, Senegal, Sierra Leone, Togo 
West African Econornic Cornrnunity (CEAO) 
Benin, Burkina Faso, Cate d'Ivoire, Mali, Mauritania, Niger, Senegal 
Preferential Trade Area for Eastern and Southern African States (PTA) 
Angola, Burundi, Comoros, Djibouti, Eritrea, Ethiopia, Kenya, Lesotho, Madagascar: Malawi, 
Mauritius, Mozambique, Namibia, Rwanda, Seychelles, Somalia, Sudan, Swaziland, Uganda, -­
Tanzania, Zambia, Zimbabwe 
Southern African Development Community (SADC) 
Angola, Botswana, Lesotho, Malawi, Mozambique, Namibia, South Africa, Swaziland, 
Tanzania," Zambia, Zimbabwe 
Southern African Custorns Union (SACU) 
Botswana, Lesotho, Namibia, Swaziland, South Africa 
Indian Ocean Commission (IOC) 
Comoros, Madagascar, Mauritius, Reunion, Seychelles 
B. ASIA AND THE PACIFIC 
Cooperation Council for the Arab States of the Gulf (GCC) 
Bahrain, Kuwait, Oman, Qatar, Saudi Arabia, United Arab Emirates 
Economic Cooperation Organization (ECO) 
Afghanistan, Azerbaijan, Islamic Republic of Iran, Kazakhastan, Kyrgystan, Pakistan, 
Tajikistan, Turkmenistan, Turkey, Uzbekistan 
South Asian Association of Regional Cooperation (SAARC) 
Banghladesh, Bhutan, India, Maldives, Nepal, Pakistan, Sri Lanka 
Association of South East Asian Nations (ASEAN) 
Brunei Darussalam, Indonesia, Malaysia, Philippines, Singapore, Thailand 
Melanesian Spearhead Group (MSG) 
Papua New Guinea, Salomon Islands, Vanuatu 
C. LATIN AMERICA AND THE CARIBBEAN 
Latin American Integration Association (ALADI) 
Argentina, Bolivia, Brazit, Chile, Colombia, Ecuador, Mexico, Paraguay, Peru, Uruguay, 
Venezuela 
Central American Integration System (SICA) 
Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Honduras, Nicaragua, Panama 
Central American Common Market (CACM) 
Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Honduras, Nicaragua 
Andean Group 
Bolivia, Colombia, Ecuador, Peru, Venezuela 
Southern Cone Common Market (rvfERCOSUR) 
Argentina, Brazil, Paraguay, Uruguay 
Caribbean Community (CARICOM) 
Antigua ,and Barbuda, Bahamas, Barbados, Belize, Dominica, Grenada, Guyana, Jamaica, 
Montserrat, St. Kitts and Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent and the Grenadines, Trinidad and 
-✓--" Tobago 
Organization of Eastern Caribbean States (OECS) 
Antigua and Barbuda, Dominica, Grenada, Montserrat, Saint. Kitts and Nevis, Saint Lucia, . 
Saint Vincent and the Grenadines 
D. OTHER GROUPINGS 
Asia Pacific Economic Cooperation (APEC) 
Australia, Brunei Darussalam, Canada, China, Hong Kong, Indonesia, Republic of Korea, 
Japan, Malaysia, Mexico, New Zealand, Papua New Guinea, Philippines, Singapore, Taiwan, 
Province of China, Thailand, United States of America 
North American Free Trade Area (NAFTA) 
Canada, Mexico, United States of America 
South Pacific Forum (SPF) 
Australia, Cook Islands, Federated States of Micronesia, Fiji, Kiribati, Marshall Islands, 
Nauru, New Zealand, Niue Island, Papua New Guinea, Western Samoa, Salomon Islands, 
Tonga, Tuvalu, Vanuatu 

ISSN 0254•1459 
KOM(95) 219 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 11 
Katalognummer : CB-C0-95-246-DA-C 
ISBN 92-77-89327-3 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
•