Forslag til RÅDETS DIREKTIV om ændring af direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (fremlagt i henhold til artikel 27 i direktiv 92/12/EØF)

(forelagt af Kommissionen)

BEGRUNDELSE

Konklusionen på Kommissionens rapport til Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedrørende anvendelsen af artikel 7 til 10 i direktiv 92/12/EØF [1] var, at det er nødvendigt at tydeliggøre visse bestemmelser i disse artikler med henblik på at fjerne tvetydigheden angående de deri indeholdte beskatnings- og procedureregler.

[1] Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (EFT L 76 af 23.3.92, s. 1), senest ændret ved rådets forordning (EF) nr. 807/2003 af 14. april 2003 (EUT L 122 af 16.5. 2003, s. 36).

Kommissionen foreslår derfor at ændre bestemmelserne vedrørende varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, og som derefter fragtes til en anden medlemsstat. Ændringerne følger de principper, der også fandt anvendelse i forbindelse med vedtagelsen af direktiv 92/12/EØF, dvs.:

- at punktafgiften skal betales i bestemmelsesmedlemsstaten, når den pågældende vare anvendes i erhvervsmæssigt øjemed

- at de generelle regler for det indre marked, dvs. at varer, der transporteres i ikke-erhvervsmæssigt øjemed af privatpersoner, udelukkende belægges med punktafgift i den medlemsstat, hvor de erhverves, finder anvendelse.

Bemærkninger til de foreslåede bestemmelser

Artikel 1 - Ændringer i direktiv 92/12/EØF

1) Ændringer i artikel 7

a) Ændring i artikel 7, stk. 1

Det foreslåede første afsnit omhandler princippet i den nuværende artikel 7, dvs. at for varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, men som oplægges til erhvervsmæssige formål i en anden medlemsstat, opkræves punktafgifterne i den medlemsstat, hvori varerne oplægges. Ordlyden i dette afsnit er imidlertid blevet forenklet.

Der tilføjes et andet afsnit, hvori det præciseres, at alle andre formål, end hvad der dækker privatpersoners egne behov, betragtes som erhvervsmæssige formål. De i stk. 4 og 5, andet afsnit, beskrevne procedurer skal udtrykkeligt anvendes i forbindelse med oplægning af varer, der erhverves af privatpersoner til andre formål end disses egne behov, og godtgørelse af punktafgiften i afgangsmedlemsstaten gøres i henhold til stk. 6 udtrykkeligt mulig. På nuværende tidspunkt indeholder direktivet ikke udtrykkeligt bestemmelser, om hvilke procedurer privatpersoner, der på lovlig vis ønsker at foretage sådanne operationer, skal følge. Med hensyn til udpegelsen af den afgiftspligtige person er det logisk, at det bør være den privatperson, som transporterer de pågældende varer eller på vegne af hvilken de pågældende varer transporteres. Hvad angår procedurerne må det anses for hensigtsmæssigt at behandle sådanne varebevægelser på samme måde som de i artikel 7 omhandlede bevægelser.

Princippet i første afsnit finder i fuldt omfang anvendelse på punktafgiftsbelagte varer, der sælges under transport i Fællesskabet, undtagen, og som det fremgår af Kommissionens meddelelse 99/08 [2], hvis varerne oplægges på en færge eller fly, der sejler/flyver mellem to medlemsstater, og varerne ikke må sælges, når færgen/flyet befinder sig på en af disse to medlemsstaters territorium. I sidstnævnte situation anses varerne ikke for at være oplagt til erhvervsmæssige formål i sidstnævnte medlemsstat. For at fjerne enhver tvivl om, hvorvidt denne mulighed foreligger, bør den udtrykkeligt nævnes i direktivet. Til dette formål føjes et tredje afsnit til stk. 1, hvori det præciseres, at varer oplagt på en færge eller i et fly, der sejler/flyver mellem to medlemsstater, men som ikke må sælges, når færgen/flyet befinder sig på en medlemsstats territorium, ikke betragtes som værende oplagt til erhvervsmæssigt formål i den pågældende medlemsstat.

[2] Meddelelse fra Kommissionen om de moms- og punktafgiftsregler, der fra den 1. juli 1999 skal anvendes ved salg af varer til rejsende om bord på færger og fly eller i lufthavne inden for Den Europæiske Union - 1999/C 99/08 (EFT C 99 af 10.4.1999, s. 20).

b) Ændring i artikel 7, stk. 2

Stk. 2 i artikel 7, hvori de bestemmelser, der allerede dækkes af stk. 1 og 3, udgår.

c) Ændring i artikel 7, stk. 3 til 9

Den nuværende ordlyd i stk. 3 giver medlemsstaterne betydelig fleksibilitet hvad angår fastlæggelse af, hvilke personer der kan gøres ansvarlige for betaling af punktafgifter i bestemmelsesmedlemsstaten. Denne fleksibilitet giver imidlertid visse medlemsstater problemer. På grund af udtrykket "alt efter tilfældet" er der ingen faste kriterier for, hvordan man kan fastslå om punktafgiften skal betales af afsenderen, modtageren eller eventuelt af en anden person (f.eks. transportøren).

I stk. 3 stilles der forslag om i forbindelse med punktafgiftsbelagte varer til erhvervsmæssige formål, der befinder sig i en anden medlemsstat end der hvor overgangen til forbrug skal finde sted, tydeligt at skelne mellem to situationer, og det angives utvetydigt, hvem der er ansvarlig for betalingen af punktafgiften i hver af disse situationer, og også hvem der skal overholde de i stk. 5 omtalte formaliteter. Hvad angår opfyldelse af formaliteter på bestemmelsesstedet bør man som den afgiftspligtige udpege den person, der er bedst egnet til at udføre denne opgave.

Den i stk. 3, første afsnit, omtalte situation vedrører varer til salg, der transporteres på en anden medlemsstats territorium af en erhvervsdrivende, der ikke er etableret i den pågældende medlemsstat. Der er tale om varer, som på det tidspunkt, hvor de indføres på en anden medlemsstats territorium, endnu ikke har været genstand for en handelstransaktion. Den pågældende ikke-etablerede erhvervsdrivende udpeges som punktafgiftspligtig i sådanne situationer.

Den i stk. 3, andet afsnit, omtalte situation vedrører varer, der anvendes i en anden medlemsstat til brug for en erhvervsdrivende eller et offentligretligt organ. I sådanne situationer er den generelle regel, at punktafgiften opkræves hos modtageren (den erhvervsdrivende eller det offentligtretlige organ, som gør brug af varerne), som er etableret i bestemmelsesmedlemsstaten. Hvis den udenlandske sælger i sådanne situationer ønsker at betale punktafgiften på bestemmelsesstedet (f.eks. fordi vedkommende regelmæssigt foretager leverancer under ordningen om betalt told i den pågældende medlemsstat) er der mulighed for, at vedkommende kan vælge at blive udpeget som afgiftspligtig i stedet for modtageren af varerne (denne mulighed er nævnt i stk. 3, tredje afsnit).

Som følge af bortfaldet af punktafgiftsindtrædelsen, der i øjeblikket er indeholdt i artikel 9, må der tilføjes et fjerde afsnit i artikel 7, stk. 3, hvor det tilføjes, at i andre tilfælde end de i første til tredje afsnit nævnte, betales punktafgiften af den person, som oplægger varerne til erhvervsmæssige formål. Denne bestemmelse erstatter andet afsnit i artikel 9, stk. 1, der udgår (se endvidere bemærkningerne nedenfor under punkt 3, litra a)).

En sidste ændring i stk. 3 vedrører udtrykket "erhvervsdrivende, der udøver selvstændig økonomisk virksomhed". I forslaget erstattes dette udtryk med udtrykket "erhvervsdrivende", da det jo er samtlige erhvervsdrivende, som berøres af disse bestemmelser. Udtrykket "erhvervsdrivende" er derfor tilstrækkeligt.

I stk. 4 tilføjes sætningen "undtagen i tilfælde, hvor den erhvervsdrivende, som ikke er etableret, identificeres som værende den punktafgiftspligtige". Det forenklede ledsagedokument, der er defineret i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3649/92 af 17. december 1992 [3] skal derfor ikke længere anvendes i sådanne situationer. Dette dokument erstattes af den i artikel 10, stk. 3, omtalte procedure for fjernsalg, som, samtidig med at den forenkler procedurerne for punktafgiftsbetaling på bestemmelsesstedet, giver de berørte medlemsstaters myndigheder mulighed for at udøve en mere effektiv kontrol med varebevægelser.

[3] EFT L 369 af 18.12.1992, s. 17.

Stk. 5 omhandler de forpligtelser, som de punktafgiftspligtige, der er defineret i stk. 3, skal overholde. Det første afsnit, som er nyt, indeholder en bestemmelse om, at de formaliteter, som den erhvervsdrivende, der ikke er etableret i den medlemsstat, hvor varerne oplægges, skal overholde, er identiske med de i artikel 10, stk. 3, omtalte formaliteter vedrørende fjernsalg. I andet afsnit nævnes de formaliteter, der i øjeblikket er indeholdt i stk. 5, idet der i den indledende sætning gøres opmærksom på, at disse formaliteter for fremtiden kun gælder de i stk. 3, andet og fjerde afsnit, nævnte situationer.

Ændringerne i stk. 6, 7 og 8 vedrører kun formen.

I øjeblikket indeholder stk. 9 en bestemmelse, der på bilateral basis tillader medlemsstaterne at indføre forenklede procedurer i tilfælde, hvor punktafgiftspligtige varer hyppigt og regelmæssigt transporteres fra et sted i en medlemsstat til et andet sted i den samme medlemsstat via en anden medlemsstats territorium. Da disse forenklingsprocedurer ikke har nogen konsekvenser for det i stk. 1 nævnte generelle beskatningsprincip ændres ordlyden i stk. 9, så der kan indføres forenklede procedurer blot ved hjælp af administrative aftaler. Dette skulle lette indgåelsen af bilaterale aftaler medlemsstaterne imellem.

2) Ændringer i artikel 8

I øjeblikket indeholder denne artikel kun et enkelt stykke. Ifølge forslaget foretages der ændringer i dette stykke og der tilføjes to nye stykker.

Det foreslåede stk. 1 indeholder det i den nuværende version af artikel 8 indeholdte princip. Sætningen "gælder ifølge princippet for det indre marked" udgår, da det er overflødigt at henvise til et generelt princip, der er afledt direkte af selve traktaten.

Den nuværende ordlyd i artikel 8 vedrører kun situationer, hvor transporten foretages personligt af erhververen af punktafgiftspligtige varer. Kommissionen mener, at en sådan restriktion af principperne for det indre marked ikke længere kan retfærdiggøres. Det foreslås derfor, at alle bevægelser, der vedrører varer, som er beregnet til en privatpersons egen brug, som foretages af eller på vegne af en privatperson, i kraft af deres natur skal anses for at værende af ikke-erhvervsmæssig art, og ligesom hvad der gælder for moms skal de pågældende varer kun beskattes i den medlemsstat, hvor de erhverves. I det foreslåede stk. 2 står der tydeligt, at det i stk. 1 nævnte princip også gælder for varer, der transporteres af en tredjemand på vegne af en privatperson, undtagen når der er tale om forarbejdet tobak. En fuldstændig anvendelse af dette princip på sådanne varer ville være i modstrid med traktatens sundhedspolitik, navnlig artikel 152, og med WHO-rammekonventionen om bekæmpelse af tobaksrygning [4], hvori det anbefales at anvende skatte- og eventuelt prispolitiske tiltag på tobaksprodukter med henblik på gradvist at nedsætte tobaksforbruget. Punktafgiften skal altså, som det også for øjeblikket er tilfældet, betales i bestemmelsesmedlemsstaten, når tobaksvarer erhverves hos en udenlandsk sælger og transporteres på vegne af en privatperson.

[4] Denne konvention blev vedtaget af Verdenssundhedsforsamlingen den 21. maj 2003 og blev undertegnet af Det Europæiske Fællesskab den 16. juni 2003.

I stk. 3 præciseres det, at princippet om beskatning i den stat, hvor varen erhverves, også gælder varer, der sendes fra en privatperson til en anden uden direkte eller indirekte modydelse (der er her navnlig tale om gavepakker). En sådan præcisering må anses for nødvendig med henblik på at fjerne enhver tvivl om, hvordan sådanne ikke-erhvervsmæssige varebevægelser skal behandles.

3) Ændringer i artikel 9

a) Ændring i artikel 9, stk. 1, første afsnit

Artikel 9, stk. 1, første afsnit, indeholder en bestemmelse om, at punktafgiften forfalder, når varer, der er overgået til forbrug i en medlemsstat, oplægges med handel for øje i en anden medlemsstat, under andre omstændigheder end de i artikel 6, 7 og 8 nævnte. Det foreslås, at denne bestemmelse udgår, idet den blot er en gentagelse af den allerede i artikel 7, stk. 1, nævnte punktafgiftsindtrædelse blot med den forskel, at den punktafgiftspligtige er den person, der oplægger varerne, og ikke de afgiftspligtige i de i artikel 7 omhandlede situationer. Med henblik på at dække de situationer, der for øjeblikket er omhandlet i artikel 9, er der til artikel 7, stk. 3, tilføjet et afsnit, som indeholder bestemmelse om, at i andre tilfælde end hvor der udtrykkeligt er udpeget en afgiftspligtig, er det den person, der oplægger varerne, der er afgiftspligtig. Der kan bl.a. være tale om varer, der oplægges af privatpersoner til andres brug eller varer, der oplægges af en erhvervsdrivende eller et offentligretsligt organ, som ikke har fulgt de i artikel 7, stk. 5, nævnte regler.

b) Ændring i artikel 9, stk. 2

I den indledende sætning i stk. 2 udgår henvisningen til artikel 8. Denne bestemmelse har til formål at fastsætte de kriterier, de kompetente myndigheder i medlemsstaterne skal tage hensyn til i alle situationer, hvor der er tale om oplægning af varer på deres territorium, og hvor der er tvivl om, hvorvidt de pågældende varer oplægges til erhvervsmæssig brug eller til brug for en privatperson.

Det andet afsnit i stk. 2 er ikke medtaget i forslaget. Dette afsnit giver medlemsstaterne mulighed for at operere med vejledende mængder, men kun som led i bevisførelsen for, at de i artikel 8 omtalte varer er bestemt for erhvervsmæssige formål. Myndighederne kan ikke nøjes med at henvise til disse vejledende restriktioner for at retfærdiggøre en beslutning om, at punktafgiftspligtige varer, der oplægges, er bestemt til erhvervsmæssige formål. Disse restriktioner må i øvrigt aldrig fortolkes som en form for "fritagelsestærskel", idet det er fastslået, at uanset om tærsklen er overskredet eller ej, skal kontrolmyndighederne i den pågældende medlemsstat, hvis den ønsker at forsendelsen betegnes som værende af erhvervsmæssig karakter, altid kunne fremlægge konkrete elementer til underbygning af en sådan påstand. Begrebet vejledende mængder giver altså kun mening i forbindelse med en administrations instrukser til sine ansatte om, at der f.eks. kun foretages kontrol af privatpersoner, når der er tale om en vis mængde varer. Da sådanne henstillinger imidlertid udelukkende henhører under medlemsstaternes kompetence, bør de ikke omtales i direktivets lovbestemmelser.

c) Ændring i artikel 9, stk. 3

Artikel 9, stk. 3 udgår. Kommissionen er ikke overbevist om nødvendigheden af at opretholde en skattemæssig bestemmelse, der giver medlemsstaterne mulighed for at fravige det generelle princip om fri bevægelighed i forbindelse med varebevægelser, der foretages af privatpersoner. Hvis der kan være tale om sikkerhedsproblemer i forbindelse med transport af mineralolier vil anvendelse af en bestemmelse om fravigelse af ovennævnte princip ikke kunne tilvejebringe en juridisk tilfredsstillende løsning på problemet. Der bør på ingen måde være sammenhæng mellem det faktum, at nationale lovgivninger eller fællesskabslovgivningen eventuelt underlægger transport af mineralolier strenge sikkerhedsbestemmelser og beskatningen i forbindelse med sådanne varebevægelser. Hvis sikkerhedsnormer ikke overholdes, kan man således konstatere, at der er sket en overtrædelse af gældende regler, men dette bør under ingen omstændigheder have nogen indflydelse på punktafgiftsproblematikken.

4) Ændringer i artikel 10

Ordlyden i stk. 1 identificerer ikke klart og tydeligt, hvilke varebevægelser der er tale om. Lovgiverens oprindelige hensigt, nemlig at indføre procedurer vedrørende salg, der foretages af en udenlandsk sælger, der direkte eller indirekte står for transporten af varer til en privatperson, der er etableret i en anden medlemsstat (fjernsalg) fremgår ikke tilstrækkeligt tydeligt. For at det klart kommer til at fremgå, at denne bestemmelse vedrører salg til privatpersoner erstattes "som anskaffes af personer, der ikke er godkendt oplagshaver, eller registreret eller ikke-registreret erhvervsdrivende" af "som anskaffes af personer, der handler som privatpersoner".

Stk. 2, hvori gentages bestemmelserne i stk. 1, udgår. Det erstattes af en bestemmelse, der i øjeblikket er indeholdt i stk. 3, og hvoraf det fremgår, at punktafgiften forfalder, når leveringen finder sted.

I stk. 3 defineres de forpligtelser, som de erhvervsdrivende, der beskæftiger sig med de i stk. 1 nævnte aktiviteter, skal overholde. Af rapporten fremgår det, at de erhvervsdrivende generelt ikke mener, at den nuværende betalingsprocedure er særlig tilfredsstillende. De væsentligste vanskeligheder for de erhvervsdrivende under den nuværende ordning er:

- Manglende harmonisering af procedurer. I sådanne tilfælde beslutter den enkelte medlemsstat egenhændigt, hvilke procedurer der skal anvendes i forbindelse med sikkerhedsstillelse og betaling af punktafgifter.

- Vanskelighederne med at overholde proceduren for sikkerhedsstillelse inden afsendelse af varer. Hvis denne procedure skal følges, kræver det rent faktisk, at sælgeren rent fysisk begiver sig til bestemmelsesmedlemsstaten, inden varerne afsendes.

- Udpegelsen af en repræsentant, som kræves af de fleste medlemsstater, hvilket medfører en yderligere finansiel byrde for sælgeren. Sælgerne mener, at denne byrde er ude af proportioner med værdien af de foretagne transaktioner.

- Den omstændighed, at begrebet fiskal repræsentant fortolkes yderst forskelligt i de forskellige medlemsstater, og at de konkrete forpligtelser i forbindelse hermed derfor kan være forskellige.

Da disse vanskeligheder, der i nogle tilfælde opleves som yderst besværende, navnlig for små og mellemstore virksomheder, erstattes proceduren i stk. 3 med en forenklet procedure. Denne procedure forenkler betalingen af punktafgifter i bestemmelsesmedlemsstaten, samtidig med at den giver myndighederne i den pågældende medlemsstat mulighed for at udøve en mere effektiv kontrol med varebevægelser. Bestemmelsesmedlemsstatens mulighed for at kræve, at der udpeges en fiskal repræsentant, bortfalder.

I stk. 4 henvises der ikke længere til stk. 2, men til stk. 1. Dette er en konsekvens af de i stk. 1 og 2 foreslåede ændringer.

I stk. 5 udgår ordene "under overholdelse af fællesskabsretten" og "som er i overensstemmelse med traktaten". Disse referencer er overflødige, da fællesskabsretten og traktatens bestemmelser under alle omstændigheder finder anvendelse.

5) Indføjelse af artikel 10a, 10b og 10c

Fraværet i direktivets bestemmelser af fællesskabsregler vedrørende tab og overtrædelser ved transport inden for Fællesskabet af punktafgiftspligtige varer, som allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, har skabt et juridisk tomrum. At der ikke findes bestemmelser til at fastslå, i hvilken medlemsstat punktafgiften skal erlægges, kan føre til interessekonflikter medlemsstaterne imellem og eventuelt til dobbeltbeskatning. Endvidere kan fraværet af fællesskabsbestemmelser på området føre til, at sager af samme natur behandles forskelligt i forskellige medlemsstater, hvilket så igen kan føre til konkurrenceforvridning mellem de erhvervsdrivende. Man bør derfor indføre et system til behandling af tab og overtrædelser i stil med det, der anvendes i forbindelse med tab og overtrædelser under suspensionsordningen for punktafgifter (se artikel 14 og 20 i direktivet).

Artikel 10a, stk. 1 og 2 indeholder bestemmelse om, at punktafgiftsbelagte varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, fritages for punktafgift i bestemmelsesmedlemsstaten, når der er tale om tab, der er sket under transport i erhvervsmæssigt øjemed inden for Fællesskabet. I disse tilfælde fastsættes betingelserne for denne fritagelse af den enkelte medlemsstat og vedrører såvel tab, der skyldes tilfældigheder eller force majeure som tab, der skyldes de transporterede varers karakter. Stk. 3 omhandler den fiskale behandling af mankoer, der ikke skyldes overtrædelser eller uregelmæssigheder, og hvor punktafgiftsfritagelsen i forbindelse med tab i stk. 1 og 2 ikke finder anvendelse.

Artikel 10b omhandler den fiskale behandling af punktafgiftsbelagte varer, i forbindelse med hvilke der er konstateret overtrædelser eller uregelmæssigheder under transport inden for Fællesskabet. Denne artikel fastsætter bl.a., hvor punktafgiften skal opkræves, samt hvem der skal erlægge punktafgiften i de forskellige situationer. Bestemmelserne i denne artikel minder om dem, der finder anvendelse i forbindelse med punktafgiftsbelagte varer, der transporteres under suspensionsordningen (se artikel 20 i direktiv 92/12/EØF).

Med henblik på at undgå dobbeltbeskatning indeholder artikel 10c en bestemmelse om, at afgangsmedlemsstaten godtgør den oprindeligt erlagte punktafgift i de i artikel 10a, stk. 3, og artikel 10b, stk. 1 til 4 nævnte tilfælde, så snart der foreligger bevis for, at punktafgiften er inddrevet i en anden medlemsstat. Artiklen indeholder endvidere bestemmelse om, at den sikkerhed, der er stillet i bestemmelsesmedlemsstaten i medfør af artikel 7, stk. 5, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra b), i sådanne tilfælde frigives.

6) Ændring af artikel 27

Anvendelsen af de i dette direktiv indeholdte ændringer skal på baggrund af en rapport fra Kommissionen gøres til genstand for en evaluering og en gennemgang i Rådet inden den 1. januar 2010.

2004/0072 (CNS)

Forslag til RÅDETS DIREKTIV om ændring af direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [5],

[5] EFT C [...] af [...], s. [...].

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet [6],

[6] EFT C [...] af [...], s. [...].

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg [7], og

[7] EFT C [...] af [...], s. [...].

ud fra følgende betragtninger:

(1) Artikel 27 i Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed [8] indeholder bestemmelse om, at Rådet inden den 1. januar 1997 på ny skal gennemgå artikel 7 til 10 med henblik på eventuelt at træffe beslutning om nødvendige ændringer. Disse artikler fastsætter bestemmelserne i forbindelse med varebevægelser inden for Fællesskabet, hvad enten de er af erhvervsmæssig eller privat art for varer, for hvilke punktafgiften allerede er erlagt i en medlemsstat. På daværende tidspunkt var omfanget af varebevægelser inden for Fællesskabet af varer, der allerede var overgået til forbrug i en medlemsstat, temmelig beskedent, og medlemsstaterne havde derfor ikke et tilstrækkeligt grundlag for at kunne bedømme relevansen af artikel 7 til 10 i direktiv 92/12/EØF.

[8] EFT L 76 af 23.3.1992, s. 1. Direktivet er senest ændret ved rådets forordning (EF) nr. 807/2003 af 14. april 2003 (EUT L 122 af 16.5. 2003, s. 36).

(2) Siden da har man kunnet konstatere, at selv om tallene for bevægelser inden for Fællesskabet af varer, for hvilke der er erlagt afgifter, stadig er forholdsvis beskedne, har flere og flere erhvervsdrivende og privatpersoner siden denne første undersøgelse forsøgt at fortolke bestemmelserne i artikel 7 til 10 på en sådan måde, at de kan legitimere en handelspraksis, der gør det muligt at erlægge punktafgiften i den medlemsstat, hvor varerne anskaffes. Desuden har stigningen i antallet af internettransaktioner samt afskaffelsen af det toldfrie salg for personer, der rejser inden for Fællesskabets grænser, ført til en øget anvendelse af de ovennævnte bestemmelser. Med udgangspunkt i en ny undersøgelse, der blev indledt i januar 2002, og som henvendte sig såvel til de nationale administrationer som de berørte dele af erhvervslivet, har Kommissionen udarbejdet en rapport om anvendelsen af artikel 7 til 10 i direktiv 92/12/EØF.

(3) I Kommissionens rapport konkluderes det, at det er nødvendigt at revidere visse af disse bestemmelser og tydeliggøre indholdet af andre, så resultatet bliver en utvetydig fortolkning af beskatnings- og procedurereglerne i artikel 7 til 10 i direktiv 92/12/EØF.

(4) Begrebet "erhvervsmæssige formål" bør defineres som værende "andre formål end privatpersoners egen brug", så det tydeligt fremgår, at princippet om opkrævning af punktafgift på varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, men som oplægges i erhvervsmæssigt øjemed i en anden medlemsstat samt de dertil knyttede procedurer, i fuldt omfang finder anvendelse i forbindelse med varer, der oplægges af privatpersoner til anden end egen brug.

(5) Princippet om opkrævning af punktafgifter finder anvendelse i fuldt omfang på punktafgiftsbelagte varer, der oplægges på en færge eller et fly, der sejler/flyver mellem to medlemsstater, med henblik på salg på disse ruter inden for Fællesskabet, undtagen hvis, som angivet i Kommissionens meddelelse 1999/C 99/08 [9], de pågældende varer ikke må sælges, når færgen/flyet befinder sig på en af de to pågældende medlemsstaters territorium. I sidstnævnte situation anses varerne ikke for at være oplagt i erhvervsmæssigt øjemed i sidstnævnte medlemsstat. For at fjerne enhver tvivl om, at denne mulighed foreligger, bør den udtrykkeligt nævnes i direktivet.

[9] Meddelelse fra Kommissionen om de moms- og punktafgiftsregler, der fra den 1. juli 1999 skal anvendes ved salg af varer til rejsende om bord på færger og fly eller i lufthavne inden for Den Europæiske Union - 1999/C 99/08 (EFT C 99 af 10.4.1999, s. 20).

(6) I artikel 7 skelnes der mellem forskellige situationer, hvor punktafgiftspligtige varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, oplægges i erhvervsmæssigt øjemed i en anden medlemsstat, men det fremgår ikke klart, hvem der er ansvarlig for erlæggelse af punktafgiften i bestemmelsesmedlemsstaten i de forskellige situationer. Man bør derfor for hver enkelt af de relevante situationer utvetydigt fastslå, hvem der er ansvarlig for erlæggelse af punktafgiften, samt hvilke forpligtelser der skal overholdes i bestemmelsesmedlemsstaten.

(7) I disse situationer bør man endvidere forenkle de forpligtelser, der skal overholdes af personer, der ikke er etableret i den medlemsstat, hvor varerne oplægges, men som er ansvarlige for erlæggelsen af punktafgiften, samtidig med at man giver de berørte medlemsstaters myndigheder mulighed for at udøve en mere effektiv kontrol med varebevægelser.

(8) Begrebet "erhvervsdrivende, der udøver selvstændig økonomisk virksomhed" erstattes med begrebet "erhvervsdrivende", da det jo er samtlige erhvervsdrivende, som er berørte.

(9) På grund af medlemsstaternes vanskeligheder med at indføre forenklede procedurer gennem bilaterale konventioner med udgangspunkt i artikel 7, stk. 9, bl.a. i forbindelse med rejser inden for Fællesskabet om bord på fly og færger, bør man tillade, at der kan anvendes forenklede procedurer blot gennem indgåelse af administrative aftaler.

(10) Artikel 8 omhandler det princip for det indre marked, der foreskriver, at for varer, der erhverves af privatpersoner til egen brug, og som de selv transporterer fra en medlemsstat til en anden, opkræves punktafgiften i den medlemsstat, hvor varerne erhverves. Dette princip bør udvides til også at omfatte varer, bestemt til en privatpersons egen brug, men som transporteres af tredjemand på vegne af en privatperson, under forudsætning af at det udelukkende drejer sig om varer til privatpersonens egen brug. Af sundhedsmæssige hensyn bør udvidelsen af princippets anvendelsesområde ikke finde anvendelse på forarbejdet tobak, der transporteres på vegne af en privatperson.

(11) Det skal præciseres, at princippet i artikel 8 ligeledes finder anvendelse på varer, der sendes af en privatperson til en anden uden direkte eller indirekte modydelse (det drejer sig navnlig om gavepakker), så der ikke længere kan være nogen tvivl om, hvordan sådanne ikke-erhvervsmæssige varebevægelser skal behandles.

(12) Stk. 1 i artikel 9 bør udgå, idet dette stykke blot er en gentagelse angående afgiftspligtens indtræden, der allerede er nævnt i artikel 7, stk. 1, med som eneste forskel, at den ansvarlige for erlæggelsen af punktafgiften er oplæggeren af varerne og ikke de i artikel 7 udpegede punktafgiftspligtige. Med henblik på at dække de situationer, der for øjeblikket er indeholdt i artikel 9, bør der til artikel 7, stk. 3, føjes et afsnit, således at det gøres klart, at det i andre tilfælde end dem, hvor den punktafgiftspligtige udtrykkeligt er udpeget, er den person, som oplægger varerne, der er punktafgiftspligtig.

(13) Medlemsstaternes mulighed for at operere med vejledende niveauer med henblik på at kunne fastslå, om varer oplægges i erhvervsmæssigt øjemed eller til privatpersoners egen brug, bør udgå. Disse vejledende restriktioner kan i øvrigt aldrig i sig selv af myndighederne bruges til at retfærdiggøre en beslutning om, at en oplægning af punktafgiftsbelagte varer er af erhvervsmæssig karakter. Vejledende restriktioner skal derfor kun ses som retningslinjer, som myndigheder giver deres embedsmænd i forbindelse med kontrol.

(14) Artikel 9, stk. 3, bør udgå, eftersom det ikke er formålstjenligt at bibeholde en fiskal bestemmelse, der giver medlemsstaterne mulighed for at fravige det i artikel 8 indeholdte princip i forbindelse med sikkerhed hvad angår transport af mineralolier.

(15) Det bør præciseres, at kun personer, der opererer som privatpersoner, er omfattet af den i artikel 10 omtalte situation (fjernsalg), eftersom varebevægelser beregnet på erhvervsdrivende og offentretlige organer udtrykkeligt er omfattet af bestemmelserne i artikel 7. Der bør i øvrigt i forbindelse med fjernsalg indføres en procedure for betaling af punktafgifter i bestemmelsesmedlemsstaten, som tager hensyn både til de erhvervsdrivendes rimelige ønsker om forenklinger og nødvendigheden af styrke kontrolmulighederne med sådanne operationer.

(16) Fraværet i direktivets bestemmelser af fællesskabsregler vedrørende tab og overtrædelser ved transport inden for Fællesskabet af punktafgiftspligtige varer, som allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, har skabt et juridisk tomrum, som kan føre til interessekonflikter medlemsstaterne imellem og eventuelt til dobbeltbeskatning. Sådanne tab og overtrædelser bør derfor underlægges en ordning, der svarer til ordningen for tab og overtrædelser under suspensionsordningen for punktafgifter.

(17) Anvendelsen af de i dette direktiv indeholdte ændringer skal på baggrund af en rapport fra Kommissionen gøres til genstand for en evaluering og en gennemgang i Rådet inden den 1. januar 2010.

(18) Direktiv 92/12/EØF bør derfor ændres -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

I direktiv 92/12/EØF foretages følgende ændringer:

1) I artikel 7 foretages følgende ændringer:

a) Stk. 1 affattes således:

"1. I tilfælde, hvor punktafgiftspligtige varer, der allerede er overgået til forbrug i en medlemsstat, oplægges i erhvervsmæssigt øjemed i en anden medlemsstat, opkræves punktafgiften i sidstnævnte medlemsstat.

Alle andre formål med varer end privatpersoners egen brug anses som brug i erhvervsmæssigt øjemed.

Dog anses varer om bord på færger eller et fly, der sejler/flyver mellem to medlemsstater, men som ikke må sælges, når færgen/flyet befinder sig på en medlemsstats territorium, ikke som værende oplagt i erhvervsmæssigt øjemed i den pågældende medlemsstat."

b) Stk. 2 udgår.

c) Stk. 3 til 9 affattes således:

"3. I de i stk. 1 omtalte situationer, dvs. når varerne er oplagt af en erhvervsdrivende, der ikke er etableret i bestemmelsesmedlemsstaten (herefter benævnt ikke-etableret erhvervsdrivende) med henblik på videresalg, opkræves punktafgiften hos den pågældende erhvervsdrivende.

Når varerne anvendes i en anden medlemsstat til brug for en erhvervsdrivende eller et offentligretligt organ, opkræves punktafgiften hos den erhvervsdrivende eller det offentretlige organ.

Når varerne leveres af en ikke-etableret erhvervsdrivende, kan denne træde i stedet for de i andet afsnit nævnte afgiftspligtige.

I alle andre tilfælde opkræves punktafgiften hos den person, der oplægger varerne i erhvervsmæssigt øjemed.

4. Når varer, der er omfattet af stk. 1, med undtagelse af dem, hvor den ikke-etablerede erhvervsdrivende er identificeret som værende den punktafgiftspligtige, transporteres mellem forskellige medlemsstaters territorier, medfølges de af et ledsagedokument, hvori er nævnt de vigtigste elementer i det i artikel 18, stk. 1, nævnte dokument.

Dokumentets form og indhold fastlægges efter fremgangsmåden i artikel 24, stk. 3 og 4.

5. Ikke-etablerede erhvervsdrivende skal følge de i artikel 10, stk. 3, nævnte forskrifter.

Erhvervsdrivende og offentligretlige organer, som nævnt i stk. 3, andet afsnit, og den i medfør af stk. 3, fjerde afsnit, afgiftspligtige person, skal overholde følgende forskrifter:

a) forud for afsendelsen af varerne indgive en angivelse til skattemyndighederne i bestemmelsesmedlemsstaten og stille sikkerhed for betaling af punktafgifterne

b) erlægge bestemmelsesmedlemsstatens punktafgifter efter de nærmere bestemmelser, der er fastsat af denne medlemsstat

c) acceptere enhver kontrolforanstaltning, der gør det muligt for myndighederne i bestemmelsesmedlemsstaten at sikre, at varerne faktisk er modtaget, og at de punktafgifter, de har krav på, er betalt.

6. Punktafgifter, der er erlagt i den i stk. 1 nævnte første medlemsstat, godtgøres i henhold til bestemmelserne i artikel 22, stk. 3.

7. Forsendes varer, der allerede er overgået til fri omsætning i en medlemsstat, til et bestemmelsessted i samme medlemsstat ad en hensigtsmæssig transportvej via en anden medlemsstat, skal det i stk. 4 omhandlede ledsagedokument anvendes.

8. I de i stk. 7 omtalte tilfælde, gælder følgende regler:

a) afsenderen indgiver forud for afsendelsen af varerne en angivelse til afgangsstedets skattemyndigheder med ansvar for punktafgiftskontrol

b) modtageren attesterer modtagelsen af varerne efter de regler, der er fastlagt af bestemmelsesstedets skattemyndigheder med ansvar for punktafgiftskontrol

c) afsender og modtager lader sig underkaste enhver form for kontrol, således at deres egne skattemyndigheder kan sikre sig, at varerne faktisk er modtaget.

9. Forsendes punktafgiftspligtige varer hyppigt og regelmæssigt på de i stk. 7 nævnte betingelser, kan medlemsstaterne på grundlag af bilaterale administrative aftaler tillade, at der benyttes en forenklet fremgangsmåde, som afviger fra bestemmelserne i stk. 7 og 8."

2) Artikel 8 affattes således:

"Artikel 8

I forbindelse med varer, der erhverves af privatpersoner til egen brug, og som transporteres fra en medlemsstat til en anden af privatpersonen selv, opkræves punktafgiften i den medlemsstat, hvor varerne erhverves.

Med undtagelse af forarbejdede tobaksvarer gælder bestemmelsen i stk. 1 også, når varetransporten foretages på vegne af privatpersonen.

Beskatning i den medlemsstat, hvor varerne erhverves, finder ligeledes anvendelse, når varer sendes fra en privatperson til en anden uden direkte eller indirekte modydelse."

3) I artikel 9 foretages følgende ændringer:

a) stk. 1 udgår

b) stk. 2 affattes således:

"2. For at kunne afgøre, om de i artikel 8 omhandlede varer er bestemt til erhvervsmæssige formål, skal medlemsstaterne tage hensyn til følgende:

a) den forretningsmæssige status hos den person, der er i besiddelse af varerne, og årsagerne hertil

b) stedet, hvor varerne befinder sig, eller i givet fald den anvendte transportform

c) ethvert dokument vedrørende varerne

d) varernes art

e) varernes mængde."

c) stk. 3 udgår.

4) Artikel 10 affattes således:

"Artikel 10

1. I forbindelse med varer, der allerede er overgået til forbrug, som indkøbes af personer, der handler som privatpersoner, og som fremsendes eller transporteres direkte eller indirekte af sælgeren eller på dennes vegne, opkræves punktafgiften i bestemmelsesmedlemsstaten.

Ved "bestemmelsesmedlemsstaten" forstås den medlemsstat, hvortil varerne ankommer efter forsendelse eller transport.

2. I det i stk. 1 nævnte tilfælde forfalder punktafgiften, når varerne leveres.

3. Den i bestemmelsesstaten skyldige punktafgift opkræves hos sælgeren.

Sælgeren skal overholde følgende forskrifter:

a) i et dokument, hvis form og indhold fastlægges i henhold til den i artikel 24, stk. 3 og 4, omhandlede procedure, være registreret hos skattemyndighederne i den medlemsstat, hvor han er etableret

b) inden varerne forsendes, stille garanti til dækning af betalingen af punktafgiften på det af bestemmelsesmedlemsstaten udpegede centrale skattekontor

c) af kontrolhensyn angive det under tredje afsnit nævnte identifikationsnummer i de handelsdokumenter, der ledsager forsendelsen af de punktafgiftspligtige varer

d) ved udløbet af en periode, der fastsættes af den enkelte medlemsstat, fremlægge et dokument for det centrale skattekontor med angivelse af de varemængder, der er leveret i løbet af den pågældende periode.

Bestemmelsesmedlemsstaten fastsætter bestemmelserne for, hvordan den i første afsnit, litra b), nævnte garanti skal beregnes. Når sælgeren stiller garantien, skal han fremlægge det i første afsnit, litra a), nævnte dokument. Bestemmelsesmedlemsstaten udleverer derefter et identifikationsnummer.

Formen og indholdet i det i første afsnit, litra d), nævnte dokument fastsættes i overensstemmelse med den i artikel 24, stk. 3 og 4, fastsatte procedure. Dette dokument skal attesteres af afgangsmedlemsstatens skattemyndigheder og eventuelt ledsages af de administrative og handelsmæssige dokumenter, der kræves af bestemmelsesmedlemsstaten. Punktafgiften betales efter de af bestemmelsesmedlemsstaten fastsatte procedurer.

4. I det i stk. 1 nævnte tilfælde godtgøres de punktafgifter, der er erlagt i den første medlemsstat, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 22, stk. 4.

5. Medlemsstaterne kan fastsætte specifikke gennemførelsesbestemmelser vedrørende stk. 1 til 4 for punktafgiftspligtige varer, der er omfattet af særlige nationale distributionsregler."

5) Som artikel 10a, 10b og 10c indsættes:

"Artikel 10a

1. Den i henhold til artikel 7, stk. 3, eller artikel 10, stk. 3, punktafgiftspligtige person nyder i bestemmelsesmedlemsstaten godt af en punktafgiftsfritagelse ved tab, der er sket i forbindelse med varetransporten, og som skyldes hændelige begivenheder eller force majeure, og som er konstateret af myndighederne i den enkelte medlemsstat.

Der indrømmes også fritagelse i bestemmelsesmedlemsstaten for tab under transporten, der skyldes de transporterede varers karakter. Den enkelte medlemsstat fastsætter betingelserne for at indrømme afgiftsfritagelse.

2. De under stk. 1 nævnte tab konstateres efter de i den pågældende bestemmelsesmedlemsstat gældende regler.

Den i henhold til artikel 7, stk. 5, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra b), stillede garanti frigøres helt eller delvist.

3. I tilfælde af mankoer andre end de i stk. 1 i denne artikel nævnte tab opkræves afgiften i henhold til de i den pågældende medlemsstat gældende takster på det tidspunkt, hvor tabet, som på behørig vis skal konstateres af de kompetente myndigheder, fandt sted, eller eventuelt hvor mankoen konstateres, jf. artikel 10, stk. 1.

Artikel 10b

1. Når der under varetransporter, der finder sted i overensstemmelse med artikel 7, stk. 4, eller artikel 10, stk. 1, finder uregelmæssigheder eller overtrædelser sted, som medfører, at punktafgiften skal erlægges, erlægges den i den medlemsstat, hvor uregelmæssigheden eller overtrædelsen fandt sted af den person, som har stillet garanti for betalingen af punktafgifter i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 7, stk. 5, litra a), eller artikel 10, stk. 3, litra b).

Når inddrivelsen af punktafgiften sker i en anden medlemsstat end afgangsmedlemsstaten, underretter den medlemsstat, der foretager inddrivelsen, de kompetente myndigheder i afgangsmedlemsstaten.

2. Når der i forbindelse med transport af varer, der finder sted i overensstemmelse med artikel 7, stk. 4, eller artikel 10, stk. 1, konstateres en overtrædelse eller uregelmæssighed, uden at det kan fastslås hvor den har fundet sted, anses den for at have fundet sted i den medlemsstat, hvor den er blevet konstateret.

3. Når varer ikke ankommer til bestemmelsesstedet, og det ikke er muligt at fastslå, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden har fundet sted, anses overtrædelsen eller uregelmæssigheden for at have fundet sted i afgangsmedlemsstaten.

4. Hvis det inden for udløbet af fristen på tre år fra udfærdigelsen af det i artikel 7, stk. 4, nævnte ledsagedokument eller den i artikel 10, stk. 3, litra c), nævnte dato for udfærdigelsen af handelsdokumentet lykkes at fastslå, i hvilken medlemsstat overtrædelsen eller uregelmæssigheden har fundet sted, foretager denne medlemsstat opkrævningen til den sats, der var i kraft på datoen for afsendelsen af varerne.

5. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at imødegå overtrædelser og uregelmæssigheder og at pålægge effektive sanktioner.

Artikel 10c

I de af artikel 10a, stk. 3, og artikel 10b, stk. 1 til 4, omfattede tilfælde skal den oprindeligt opkrævede punktafgift godtgøres og den i henhold til artikel 7, stk. 5, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra b), stillede garanti frigøres, så snart der foreligger bevis for, at inddrivelsen af punktafgiften har fundet sted i en anden medlemsstat end afgangsmedlemsstaten."

6) Artikel 27 affattes således:

"På grundlag af en rapport fra Kommissionen gennemgår Rådet på ny artikel 7 til 10c inden den 1. januar 2010 og foretager i overensstemmelse med artikel 93 i traktaten de nødvendige ændringer."

Artikel 2

1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den [...]. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse bestemmelser og en sammenligningstabel, som viser sammenhængen mellem de pågældende bestemmelser og dette direktiv.

Når medlemsstaterne vedtager disse love og administrative bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.

Artikel 3

Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.

Artikel 4

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

Udfærdiget i Bruxelles, den

På Rådets vegne

Formand