KOMVII SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(93) 576 ende I i g udg. 
Bruxelles, den 16. november 1993 
GRØNBOG 
om forbrugernes klagemuligheder og om bilæggelse af tvister 
pà forbrugeromrâdet inden for enhedsmarlcedet 
(forelagt af Kommissionen) 
INDHOLDSFORTEGNELSE 
Side 
I. PROBLEMET 
A. KLAGEMULIGHEDER 4 
B. FORBRUGERNES KLAGEMULIGHEDER 9 
1 . Baggrund 9 
i 
- Kommissionens meddelelser KOM(84)692 og KOM(87)210 
- Rådets resolutioner 
- Europa-Parlamentets beslutninger 
- Pilotprojekter 
2. Gennemførelsen af enhedsmarkedet og problemets 
nye dimension 14 
- "Indenlandske" og "grænseoverskridende" tvister 
- Europa-Parlamentets beslutning af 10. marts 1992 
- Konferencen i Lissabon (21., 22. og 23. maj 1992) 
og Rådets resolution af 13. Juli 1992 
- De seneste udtalelser fra Det Økonomiske og Sociale 
Udvalg (26.9.1991 og 24.11.1992) 
3. Suther land-rapporten og det strategiske program 
for det indre marked 17 
I I. SITUATIONEN I MEDLEMSSTATERNE 
A. INDLEDNING 19 
- Forenklet sagsbehandling 
- Udenretslig sagsbehandling 
- Administrative instanser 
- Varetagelse af kollektive interesser 
- Pilotprojekter 
B. RETSTILSTANDEN I MEDLEMSSTATERNE I ØJEBLIKKET 20 
- Belgien 21 
- Danmark 24 
- Tysk land 27 
- Grækenland 30 
- Spanien 32 
^ 
- 2 -
Frankr ig 35 
- Ir land 42 
I talien 45 
Luxembourg 50 
Nederlandene 51 
Portugal 54 
Det Forenede Kongerige 60 
III. EF-DIMENS IONEN 
A. BESKYTTELSEN AF DEN ENKELTES RETTIGHEDER 66 
1. De eksisterende fremgangsmåder 66 
a) Sagsbehandling ved domstolene 
b) Udenretslige former for sagsbehandling 
2. Grænseoverskridende tvister og 
internationale konventioner 72 
a) Konkrete yderligere hindringer 
b) De internationale konventioner 
c) De uløste problemer 
d) Mindre sager 
B. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 80 
1. De eksisterende fremgangsmåder 80 
- Forbrugerombudsmanden og andre administrative 
instanser 
- Forbrugerorganisationernes varetagelse af kollektive 
interesser 
- Søgsmål med påstand om ophør 
2. Vanskelighederne ved anvendelse af de eksisterende 
fremgangsmåder i tilfælde af grænseoverskridende 
handelspraksis 82 
- Grænseoverskridende handelspraksis 
- BruxeI les-konvent ionens artikel 24 
- Nærhedsprincippet 
C. BISTAND TIL JURIDISK RÅDGIVNING OG FRI PROCES 85 
1. Bistand til Juridisk lovgivning 
2. Fr i proces 
- 3 -
D. FÆLLESSKABSRET OG RETSMIDLER 87 
1. Forbindelsen mel lem materiel ret og retsmidler 
2. Retsmidlerne efter EF-lovgivningen 
IV. DEBATOPLÆG 96 
A. DEN FRI BEVÆGELIGHED FOR SØGSMÅL VED PASTAND OM OPHØR 96 
B. FRI PROCES 102 
C. FORENKLING AF BILÆGGELSEN AF GRÆNSEOVERSKRIDENDE TVISTER 102 
D. SELVDISCIPLIN OG DIALOGEN MELLEM FORBRUGERNE OG 
ERHVERVSDRIVENDE 105 
E. GRÆNSEOVERSKRIDENDE SAMARBEJDE 107 
V. KONKLUSIONER 109 
4 -
I. PROBLEMET 
I.A. KLAGEMULIGHEDER 
I en "retsstat" skal den lovgivende myndighed ved hjælp af generelle rets­
regler sørge for et afbalanceret forhold mellem den enkeltes rettigheder og 
pligter. Hvis rettigheder, som følger af den i dette øjemed etablerede rets­
orden, krænkes gennem overtrædelse af en sådan retsregel, må der nødvendig­
vis findes en (retslig eller administrativ) procedure, som yder borgerne 
retfærdighed samtidig med, at den genopretter den interesseligevægt, den 
lovgivende myndighed har villet sikre^. 
Hvis en sådan procedure ikke eksisterede eller ikke kunne bringes i anven­
delse af dem, hvis interesser retsordenen skal beskytte, ville der være en 
åbenlys uoverensstemmelse mellem lovgiverens intentioner og den virkelighed, 
borgerne oplever. Det problem, som her er sammenfattet under overskriften 
"klagemuligheder", vedrører netop den manglende overensstemmelse mellem 
lovgivningen og de faktiske forhold. 
Klagemuligheder er både en menneskerettighed<2> og en forudsætning for 
retsordenens effektivitet, og dette gælder enhver - altså også Fællesskabets 
- retsorden. For sidstnævntes vedkommende gør der sig dog særlige og hidtil 
ukendte forhold gældende med hensyn til spørgsmålet om dens effektivitet. 
Det er således kendetegnende for Fællesskabets retsorden, at den har skabt 
(1) Forskellen mellem "Juridiske" og "etiske" regler hænger netop sammen 
med de førstnævntes tvingende karakter. Overtrædelsesproceduren er 
blot en (obligatorisk) anvendelse af den generelle retsregel på det 
konkrete ti I fæ I de. 
(2) Artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, undertegnet 
i Rom den 4. november 1950. Princippet om lighed for loven, som 
genfindes i samtlige medlemsstaters forfatningsmæssige traditioner, 
indebærer en ligestilling for domstolene (vedrørende princippets 
rækkevidde henvises til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols 
domme i sagerne Neumeister mod Østrig (1968), Bônisch mod Østrig 
(1985) og Feldbrugge mod Nederlandene (1986). Hvad Fællesskabets 
tiltrædelse af konventionen angår, henvises til: 
- fælleserklæringen fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen af 
5.4.1977 (EFT nr. C 103 af 27.4.1977, s. 1); 
- Kommissionens meddelelse af 19.11.1990 (SEC(90) 2087 endelig udg.); 
- Traktaten om Den Europæiske Uniqn, artikel F, stk. 2. 
- 5 -
et sæt af regler, som for de flestes vedkommende ikke anvendes*3* af deres 
egen domstol*4*, men af de eksisterende nationale domstole, som normalt 
følger de procedurer, der finder anvendelse i medlemsstaterne*5*. 
Fællesskabsretten anvendes således normalt af et stort antal domstole og ved 
hjælp af mange forskellige procedurer. Denne mangfoldighed kendetegner også 
visse nationale retsordener (f.eks. Det Forenede Kongeriges), men i disse 
tilfælde "korrigeres" forholdet ved, at der findes en fælles, øverste rets­
instans (i Det Forenede Kongerige: overhuset), og dette er grunden til, at 
der her er tale om en situation uden fortilfælde. 
Det følger imidlertid af Traktatens artikel 7, at enhver borger - uanset 
nationalitet*7* - skal have adgang ti I de nationale domstole, og at i sig 
selv helt legitime forskelle mellem de eksisterende nationale procedurer 
ikke må føre til forskelsbehandling af EF-borgere, som - hver i deres land -
*^T§) For forordningers vedkommende direkte og for direktivers vedkommende v 
ved gennemførelse i national ret. 
(4) De Europæiske Fællesskabers Domstol prøver lovligheden af Rådets og 
Kommissionens retsakter (artikel 173) samt retmæssigheden af 
fortolkningen (Jf. artikel 177) og anvendelsen (Jf. artikel 169 og 
170) af fællesskabsretten, men yder ingen afhjælpning (direkte 
spørgsmål) i tilfælde af krænkelse af subjektive rettigheder i 
forhold mellem personer. Det påhviler de nationale domstole "at 
beskytte borgernes subjektive rettigheder i deres indbyrdes 
forbindelser" (TPI Automec Sri mod Kommissionen, sag T24/90, sml. 
1992-8, s. 2223, præmis nr. 85) jf. også Delimit is mod Henninger 
Brau, sag C-234/89, sml. 1991, I, s. 935, præmis 44. 
(5) Undtagelserne fra dette princip er behandlet i kapitel III.D.2. 
(7) Princippet om ikkeforskelsbe^andling gælder både fysiske og Juridiske 
personer. Forbrugerorganisationers og konkurrenters klagemuligheder 
er behandlet i grønbogens tredje led. 
j: 
l 
- 6 " 
påberåber sig en og samme fællesskabsforskrift*8*. 
Det er således de nationale domstole, som inden for rammerne af deres 
kompetence og under overholdelse af deres egne procedurer skal anvende EF-
rettens bestemmelser. Det vil derfor være til skade for EF-rettens effek­
tivitet (og ensartede anvendelse), hvis der lægges hindringer i vejen for 
klagemulighederne på nationalt plan. 
Det bør derfor overvejes, hvorledes alle de implicerede parter kan få de 
nødvendige oplysninger for at kunne drøfte spørgsmålet, uden at nationale 
mellemstatslige og kommunitære beføjelser af den grund tilsidesættes. Det er 
netop denne grønbogs formål, som falder i tråd med den fremgangsmåde, der 
anbefales i meddelelsen om "større åbenhed i Kommissionens arbejde"*9* og i 
Rådets resolution af 7. december 1992 "om den praktiske gennemførelse af det 
indre marked"*10*. 
Naturligvis er det ikke kun forbrugerne*11*, der stilles over for problemet 
vedrørende retsmidler; men når man har valgt at gå i gang med disse overve­
jelser ved at udsende en grønbog om forbrugernes klagemuligheder*12*, har 
dette to årsager, der kan sammenfattes som følger: 
I. For det første er der spørgsmålet om troværdigheden af de europæiske 
integrationsbestræbelser, således som de opleves af borgerne. 
(8) Ligebehandling "gælder ikke blot for så vidt angår den endelige 
konstatering af, at ... er overtrådt, men også for alle de rets­
midler, der kan bringes i anvendelse til at sikre en effektiv rets­
beskyttelse", som f.eks. muligheden for at opnå, at der træffes fore­
løbige forholdsregler ved hjælp af en hasteprocedure (uddrag af med­
delelsen om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole 
om anvendelse af EØF-Traktatens artikel 85 og 86 (93/C 39/05, EFT nr. 
C 39 af 13.2.1993, s. 7, punkt 11)). 
(9) 93/C 63/03, EFT nr. C 63 af 5.3.1993, s. 8. 
(10) 92/C 334/01, EFT nr. C 334 af 10.12.1992, s. 1. 
(11) F.eks. er eksistensen af effektive retsmidler til brug for virksom­
heder allerede omhandlet i to direktiver, hvorved der indføres sær­
lige procedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter 
(Jf. kapitel III, D.2). 
(12) Forbrugernes klagemuligheder er altid blevet behandlet selvstændigt i 
relation til det generelle problem. Sagens forhistorie, som går 
tilbage til 70'erne, er resumeret i kapitel I.B.1. Denne grønbog 
omhandler forbrugernes adgang til civilretligt søgsmål, samt den 
udenretslige bilæggelse af forbrugertvister. Analysen omfatter ikke 
forligs- eller ombudsmænd, som fører tilsyn med offentlige myndig­
heders virksomhed. 
- 7 -
Blandt de områder, som er omfattet af EF-lovgivning, er det forbrugerbeskyt­
telsen, der berører EF-borgerne - og det gælder dem alle - i deres daglige 
tilværelse, og som derfor gør de europæiske integrationsbestræbelser mere 
nærværende. Afstanden mellem de retlige og de faktiske forhold, der er 
sammenfattet under overskriften "klagemuligheder", er således udtryk for en 
afstand mellem de grundlæggende principper for et "borgernes Europa" og de 
europæiske borgeres dagligdag. 
II. For det andet: Hvis der er tvister, som helt klart skal bilægges inden 
for rammerne af enhedsmarkedets målsætning (og forvaltning), så er det 
naturligvis dem, der opstår som følge af dette markeds eksistens, og dermed 
i første række tvister med udgangspunkt i forbrugeraftaler*13*. 
I alle EF's medlemsstater findes der procedurer*14* til bilæggelse af 
tvister, der opstår som følge af misligholdelse af en aftale. Fra et økono­
misk synspunkt har dette også - og især - et præventivt sigte. I mangel af 
effektive procedurer vil antallet af tilfælde af misligholdelse vokse, og 
dette vil på lidt længere sigt påvirke markedets funktion. Findes der 
derimod hensigtsmæssige procedurer til bilæggelse af tvister, vil dette 
begunstige en "spontan" opfyldelse af de aftalemæssige forpligtelser*143*. 
y 
(13) Frie varebevægelser sker i henhold ti I en række aftaler (producent­
grossist, grossist-detaillist, detaillist-forbruger), men det er det 
sidste led i kæden, der er bestemmende for den økonomiske aktivitet, 
da det endelige forbrug er forudsætningen for både produktion og 
d istr i but ion. 
(14) I en retsstat skal tvister bilægges på lov|jq vis. 
(14a) Det økonomisko formål med en tv i stomaIsprocedure or at integrere om­
kostninger, som ellers ikke ville være integreret. Disse økonomiske 
aspekter er særlig betydningsfulde i forbindelse med forbruger tv is­
ter . Forbrugeren kan ofte intet stille op over for den erhvervsdri­
vende, ikke fordi han mangler dømmekraft, eller fordi den erhvervs­
drivende systematisk forsøger at opnå indtjening pa en svigagtig 
måde, men fordi forbrugeraftaler ofte drejer sig om små beløb. 
Forbrugerens tab kan derfor ikke begrunde, at der indledes en 
bekostelig procedure. 
- 8 -
Det samme gælder procedurer for bilæggelse af tvister inden for et "fælles" 
marked. 
I dette "område uden indre grænser" (traktatens artikel 8A) vil der dog 
stadig være Judicielle grænser, og enhedsmarkedets funktion (og dets parters 
tillid) vil være afhængig af et antal forskellige nationale procedurer. 
Det er derfor nødvendigt - ligesom det er tilfældet med procedurerne for 
offentlige indkøbsaftaler (se kapitel III.D.2) - at undersøge, hvilke pro­
cedurer, der finder anvendelse, når et stadig større antal grænseoverskri­
dende tvister skal bilægges. 
- 9 -
I.B. FORBRUGERNES KLAGEMULIGHEDER 
I.B.1 BAGGRUND 
Denne grønbog er en opfølgning af Kommissionens første meddelelse om forbru­
gernes ret til erstatning og afhjælpning af skader, som blev tilstillet 
Rådet i form af et memorandum den 4. Januar 1985 (K0M(84) 692 endelig udg.), 
samt af Europa-Parlamentets beslutning af 13. marts 1987 (EFT nr. C 99 af 
13.4.1987, s. 203). Den første meddelelse blev efterfulgt af en "suppleren­
de" meddelelse af 7. maj 1987 (K0M(87) 210 endelig udg.)*14b*. 
Rådets reaktion herpå kom til udtryk i dets resolution af 25. Juni 1987, der 
udelukkende drejede sig om "forbrugernes adgang til at søge domstolenes 
hjælp" (EFT nr. C 176 af 4.7.1987, s. 2), og hvori Rådet opfordrer Kommis­
sionen til at gå videre med analysen under hensyn til Fællesskabets udvi­
delse (der var i meddelelserne ikke gjort rede for situationen i Spanien, 
Portugal og Grækenland). 
Forbrugernes konkrete vanskeligheder ved at gøre deres rettigheder gældende 
og problemets fællesskabsdimens ion var allerede blevet erkendt i Rådets 
resolution af 14. april 1975 (Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs første 
program for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og -oplysning)*15*. 
I resolutionen opstilles der fem "kategorier af fundamentale forbrugerret­
tigheder", hvoraf den tredje er "retten til rimelig erstatning for skader 
gennem hurtige, effektive og lidet bekostelige fremgangsmåder" (punkt 3 og 
32). 
Procedurens varighed, omkostninger og effektivitet var således de tre fak­
torer, der blev foreslået analyseret (allerede i den første resolut ion) med 
henblik på at vurdere de eventuelle hindringer for forbrugernes retsmidler. 
(14b) De nævnte meddelelser kan rekvireres hos Tjenesten for Forbruger 
beskyttelse, dokumentat ionsgritlppen (arkivet). 
(15) EFT nr . C 92 af 25.4.1975, s.J 1-16. 
10 -
Disse principper blev på ny bekræftet i Rådets resolution af 19. maj 1981 
(andet program for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelsen og -oplys­
ning)*16* samt i Rådets resolutioner af 23. Juni 1986 om Det Europæiske 
Økonomiske Fællesskabs fremtidige politiske retningslinjer for forbruger­
beskyttelse og fremme af forbrugernes interesser*17* og af 9. november 1989 
om de fremtidige prioriteter for en intensiveret forbrugerbeskyttelsespoli-
tik*18*. 
I nævnte meddelelse K0M(84) 692, hvori der gøres rede for situationen i de 
ni medlemsstater*19* pr. 31.12.1982, bekræfter Kommissionen at: "sigtet er 
helt klart: nemlig at sikre, at forbrugerne i hele EF har samme muligheder 
for at opnå erstatning og afhjælpning". 
For at nå dette sigte, og "uden at udelukke muligheden for på længere sigt 
at nå frem ti I en bindende retlig løsning", forpligtede Kommissionen sig til 
"at støtte forsøgsordninger for på denne måde at finde ud af, hvorledes de 
problemer, der opstår i praksis ... og på basis af de således indhøstede 
erfaringer at foreslå konkrete løsninger". (Blandt disse nævnes: "ændringer 
i selve lovgivningen; indførelse af administrative eller udenretslige proce­
durer eller voldgifts- og mæglingsprocedurer; foranstaltninger med sigte på 
at forbedre rådgivning og oplysning af forbrugerne"). 
På grundlag af de retningslinjer, som var fastlagt i ovennævnte resolutio­
ner, begyndte Kommissionen derfor at støtte "pilotprojekter" på nationalt og 
lokalt plan med henblik på i praksis at kunne vurdere effektiviteten af nye 
procedurer*20* eller mulighederne for at forbedre de eksisterende proce­
durer*21*. 
I 1987 gjorde Kommissionen i sin supplerende meddelelse K0M(87) 210 rede for 
den seneste tids udvikling (herunder for Europarådets henstillinger på dette 
område) og drog "nogle foreløbige konklusioner" (pkt. 1 i bilaget) på grund­
lag af de fire pilotprojekter, Kommissionen havde ydet støtte til. 
I meddelelsen gav Kommissionen endvidere udtryk for, at den havde til hen­
sigt at undersøge "om det ville være hensigtsmæssigt at udarbejde et ramme­
direktiv, som indfører en generel ret for forbrugersammenslutninger til at 
varetage forbrugernes generelle interesser ved domstolene" (næstsidste 
afsni t, s. 3). 
(16) EFT nr. C 133 af 3.6.1981, s. 1-12. 
(17) EFT nr. C 167 af 5.7.1986, s. 1-2. 
(18) ÉFT nr. C 294 af 22.11.1989, s. 1-3. 
(19) Spanien, Portugal og Grækenland var ikke omfattet af analysen. 
(20) Eksempel: pilotprojektet i Dundee, Skotland (Det Forenede Kongerige) 
(21) Eksempol: pilotprojektet i Do inze og Mar chienne au Pont (Beloien). 
- 11 -
Sidstnævnte spørgsmål var også blevet rejst i den beslutning, som Europa-
Parlamentet vedtog den 13. marts 1987 (beslutning om forbrugernes ret til 
erstatning og afhjælpning ved skader)*22*, og hvori det opfordrer 
Kommissionen til "at fremsætte forslag ti I et direktiv om harmonisering af 
medlemsstaternes retsregler med henblik på beskyttelse af forbrugernes 
kollektive interesser, hvori forbrugersammenslutningernes mul ige retslige 
rolle til fordel for den gruppe, de repræsenterer, og de enkelte forbrugere 
anerkendes". 
(22) EFT C 99 af 13.4.1987, s. 203-205 
- 12 -
Efter at direktiv 84/450/EØF er blevet gennemført i de fleste medlemsstater 
har forbrugerorganisationerne nu søgsmåIskompetence i forbindelse med vild­
ledende reklame*2***. 
Den samme fremgangsmåde er for nylig blevet valgt i forbindelse med direktiv 
93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler*24*, som skal være 
gennemført senest den 31. december 1994. 
Kommissionen har endvidere gennem 80'erne og lige indtil nu fortsat analysen 
af de eksisterende procedurer*25* samt af mulighederne for at forbedre 
situationen, ved hjælp af talrige undersøgelser og en lang række pilotpro­
jekter . 
Metoden med pilotprojekter har lige fra starten været inspireret af nærheds­
princippet. I stedet for at foreslå en fælles standardløsning er forskellige 
forslag til forbedring blevet foreslået og afprøvet på nationalt eller 
lokalt plan, og valget af projekter har været baseret på tre grundlæggende 
kr i ter ier: 
decentral isering (projekterne har altid været forvaltet af forbruger­
organisationerne eller af de offentlige nationale eller lokale myndig­
heder); 
samfinansiering og samarbejde (i det omfang det har været muligt; i 
visse lande er der ikke afsat midler til offentlig finansiering af for­
brugerbeskyttelsen) med de kompetente nationale eller lokale myndighe­
der ; 
tiIpasning af initiativet til de retlige og socioøkonomiske forhold i 
det pågældende land. 
Resultaterne af analysen er sammenfattet i anden del af nærværende grønbog, 
hvori der også gives en oversigt over de projekter, som er blevet støttet 
siden 1987 (tidspunktet for vedtagelsen af den seneste meddelelse om 
spørgsmålet). 
(23) I visse lande var dette allerede tilfældet før udstedelsen af direk­
tivet, men i andre (f.eks. Italien) er det lovbestemmelserne til gen­
nemførelse af direktivet, som giver forbrugerorganisationerne søgs­
må Iskompetence. 
(24) EFT nr. L 95 af 21. april 1993, s. 29. 
(25) Uanset om disse indgår som led i retslige procedurer, eller om de er 
af selvregulerende art. 
- 13 -
ARBEJDET I EUROPARÅDET 
Den 8. januar 1993 vedtog Europarådet anbefaling R(93) 1 om ubemidledes 
klagemuligheder og retshjælp. Den følger efter en række andre anbefalinger, 
som er fremsat af Europarådet mellem 1978 og 1986. og som allerede er blevet 
behandlet i Kommissionens meddelelse KOM(87) 210. 
For øjeblikket forbereder en "projektgruppe vedrørende civilretlig effekti­
vitet og billighed" to udkast til anbefaling, hvoraf det første drejer sig 
om forbedring af retsmidlerne I civilsager. 
I 
14 -
I.B.2. GENNEMFØRELSEN AF ENHEDSMARKEDET OG PROBLEMETS NYE DIMENSION 
Tidligere blev bilæggelsen af tvister på forbrugeromrâdet betragtet som et 
problem, der næsten udelukkende gjorde sig gældende på nationalt plan. 
Ethvert forsøg på at gå i dybden med overvejelser på fællesskabsplan i dette 
spørgsmål blev imødegået med argumenter af følgende art: 
Gennemsnitsforbrugeren rejser ikke til udlandet for at gøre indkøb, og leve­
randører af tjenesteydelser skal som hovedregel åbne en filial i de lande, 
hvor de tilbyder deres tjenester, hvilket muliggør et "nationalt" tilsyn fra 
værtslandets side. 
På nuværende tidspunkt holder denne indvending kun vanskeligt stik, når man 
tager følgende i betragtning: 
a. Princippet med kontrol i værtslandet er på en række meget vigtige områ­
der blevet erstattet af princippet med kontrol i oprindelseslandet med 
henblik på fuldt ud at sikre den fri bevægelighed for tjenesteydelser-, 
b. Udbredelsen af nye teknikker for "fjernsalg og fjernservice" (vedrørende 
den juridiske definition og det kvantitative aspekt af denne form for 
salg henvises til det forslag til direktiv om dette spørgsmål, der er 
forelagt af Kommissionen*253*, samt til den begrundelse, som ledsagede 
det oprindelige forslag*25b* gør det nu muligt for varer at overskride 
de geografiske grænser uden en lokal forhandlers mellemkomst. Hvis der 
opstår problemer, har forbrugeren ikke nogen, han kan rette henvendelse 
til i sit hjemland; 
c. Forbrugernes fri bevægelighed bl.a. i grænseområder vil også på grund af 
grænsekontrollens afskaffelse og den nye momsordning for private komme 
til at udvikle sig betydeligt; 
d. Turismen inden for Fællesskabet berører (også af de ovennævnte årsager) 
et stadig større antal borgere*26*, og for de fleste af disse kan pro­
blemer i forbindelse med erhvervede goder eller leverede tjenesteydelser 
(hotel, transport, eurochecks) ikke bilægges under opholdet i 
(25a) K0M(93) 396 endelig udg. 
(25b) EFT C 156 af 23.6.1992, s. 14. 
(26) Rådets afgørelse (92/;421/EØF) af 13. Juli 1992 om en EF-hand I ingsp I an 
for turisme (EFT nr. (,L 231 af 13.8.1992, s. 26) understreger 
betydningen af at forbedre "turistinformation samt -beskyttelse på 
områder som (...) t i'me share, overbooking og klageprocedurer (punkt 4 
i bi laget). I 
- 15 -
besøgslandet. Hvis deres rettigheder er blevet krænket, og den erhvervs­
drivende nægter at yde omgående erstatning må problemet søges løst fra 
et andet land end besøgslandet*27*. 
i alle de ovennævnte tilfælde er forbrugeren bosiddende i et andet land end 
det hvor den erhvervsdrivende er etableret. 
Det er i øvrigt formålet med enhedsmarkedet at skabe "et område uden græn­
ser, med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital" 
(traktatens artikel 8A). 
Men i virkeligheden finder denne fri bevægelighed sted inden for et område, 
hvor der stadig er grænser mellem retssystemer, og derfor er tvister vedrø­
rende de ovenfor nævnte aftaler (tilfælde a, b, c og d) stadig grænseover­
skridende*28*. 
(27) Denne situation vedrører ikke blot turister. En national tjenestemand 
(eller ekspert, som rejser til Bruxelles for at deltage i et møde i 
Rådet (eller i et ekspertmøde) stilles over for de samme vanskelig­
heder, hvis hans bagage bliver stjålet i en hotel vestibule, eller 
hvis han kommer ud for overbooking eller køber en vare, som er 
behæftet med fejl. Opholdet er ikke tilstrækkelig langt til, at 
problemet kan løses inden afrejsen, undtagen hvis den erhvervs­
drivende indvilliger i omgående at yde erstatning. 
(28) Efter den definition, som her er foreslået, tales der om "grænseover­
skridende tvist" hvis sagsøgeren er bosiddende i et andet land end 
det, hvor sagsøgte er lovligt etableret. (Se kapitel III.A.2). 
I princippet kan der tænkes følgende "særlige" eller yder Iigere pro­
blemer som følge heraf: 
- den kompetente domstol er ikke beliggende I det land hvor forbru­
geren er bosiddende (tilfælde c og d); 
- beviserne skal fremskaffes (retsanmodning) fra et andet land end 
det, hvor den kompetente domstol er beliggende (tilfælde a, b, c og 
d); 
- dokumenterne skal notificeres og forkyndes i et andet land end det, 
hvor sagsøgeren befinder sig (tilfælde a, b, c og d); 
- der skal anmodes om opfyldelse af dommen i et andet land end det, 
hvor domstolen, der har afsagt den, er beliggende (tilfælde a og 
b). 
Andre vanskeligheder (el'ler "hindringer") kan f.eks. vedrøre over­
sættelsen af dokumenter, parternes personlige fremmøde og fri 
proces. De herom gældende internationale konventioner behandles i 
3., de I (kapitel III.A.2) i denne grønbog. 
- 16 -
På denne baggrund rejser der sig følgende spørgsmål: 
a. hvilke særlige og yderligere vanskeligheder (i forhold ti I en lignende 
"indenlandsk" tvist) følger af aftalens "grænseoverskridende" gennemfø­
relse; 
b. om, og i hvilket omfang disse vanskeligheder kan afholde forbrugerne (og 
de små og mellemstore virksomheder) fra at udnytte enhedsmarkedet. 
Disse spørgsmål vil derfor blive søgt besvaret i nærværende grønbog. 
For øjeblikket bør det erindres, at problemets ny dimension allerede i flere 
tilfælde har ført ti I en stillingtagen fra de kompetente institutioners 
side: 
Europa-Parlamentets beslutning af 10. marts 1992 
Rådets resolution af 13. juli 1992 
udtalelserne vedtaget af Det Økonomiske og Sociale Udvalg den 26. sep­
tember 1991 og den 24. november 1992. 
I sin udtalelse om "forbrugeren og det indre marked" af 26. september 1991 
udtaler Det Økonomiske og Sociale Udvalg at: 
"De problemer med adgang til domstolsbehandling, som oprettelsen af et euro­
pæisk område indebærer, overhovedet ikke er løst. I tilfælde a' •vister 
splittes det indre marked i tolv - eller endog flere - retssystemer, der 
hver især våger som høge over deres uafhængighed og suverænitet. Behand­
lingen af grænseoverskridende tvister er et problem, som EF's politisk 
ansvarlige skal tage op ti I overvejelse, da de ellers risikerer at skabe et 
mangelfuldt og usammenhængende økonomisk system. ØSU opfordrer Kommissionen 
til omgående at tage de nødvendige skridt med henblik på at undersøge, 
hvilke muligheder der findes for at afgøre grænseoverskridende tvister". 
Den 21., 22. og 23. maj 1992 samledes omkring 300 eksperter fra de tolv 
medlemsstater under det daværende formandskabs og Kommissionens auspicier 
til den "tredje europæiske konference om forbrugernes klagemuligheder"*29* 
i Lissabon. Der deltog også repræsentanter for en række EFTA-lande (proble­
met med grænseoverskridende tvister forekommer også - og i endnu højere 
(29) Den første "konference om forbrugernes klagemuligheder" fandt sted i 
Montpellier (Frankr/ig) i 1975, den anden i Gent (Belgien) i 1982. I 
meddelelse (84) 692 og (87) 210 gives der en resumé af konklusionerne 
fra disse konferencer, 
i 
17 -
grad - inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, der er oprettet 
ved fælles overenskomst mellem EØF og EFTA). 
De konklusioner, der nåedes til af de fire arbejdsgrupper (klagemuligheder 
og domstolsadgang; sagsbehandling ved domstolene; udenretslig sagsbehand­
ling; beskyttelse af kollektive interesser samt grænseoverskridende tvister) 
understreger berettigelsen af de betænkeligheder, som både Det Økonomiske og 
Sociale Udvalg og Europa-Parlamentet allerede har givet udtryk for. 
I.B.3 SUTHERLAND-RAPPORTEN OG DET STRATEGISKE PROGRAM FOR DET INDRE MARKED 
I marts 1992 anmodede Kommissionen en gruppe uafhængige fremtrædende person­
ligheder under ledelse af Peter Sutherland om at udarbejde en rapport vedrø­
rende det indre markeds funktion*3***. 
Rapporten ("Det Indre marked efter 1992 - nye udfordringer") blev forelagt 
Kommissionen den 26. oktober 1992 og af denne tilstillet Rådet, Europa-
Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 
Rapporten "undersøger på en tilbundsgående made de spørgsmål, der skal 
løses, for at EF-lovgivningen kan administreres på en retfærdig og effektiv 
måde" og "undersøger, hvad der kræves for at Indfri de forventninger , der 
findes hos forbrugerne og virksomhederne" (forordet, næstsidste og sidste 
afsnit). 
I betragtning af at "reglerne for det Indre marked skal have samme virkning 
overalt I Fællesskabet" (side 3, næstsidste afsnit) og at "det Ikke er nok 
at vedtage love og blot håbe på, at de vil blive anvendt ens I alle medlems­
stater" (side 5, andet afsnit) fremsættes der i rapporten en række "henstil­
linger" . 
For så vidt angår klagemulighederne (side 38-47) bekræftes det, at "der er 
us Ikkerhed om effektiviteten I beskyttelsen af forbrugernes rettIgheder. 
Fællesskabet bør snarest tage dette problem op til behandling" (henstilling 
nr. 22, side 38 i rapporten). 
I Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet af 2. december 
1992 (SEC(92) 2277 endelig udg., EF's indre marked efter 1992 - opfølgning 
af Suther land-rapporten) fastholdes henstilling nr. 22 (side 11, punkt 31, 
tredje led). 
(30) Følgende fremtrædende uafhængige personligheder blev opfordret ti I at 
være medlemmer af denne "gruppe på højt plan vedrørende det Indre 
markeds funktIon": Peter Sutherland (formand), Ernst Albrecht, 
Christian Babusiaux, Brian Corby, Pauline Green og Giuseppe 
Tramontana. 
- 18 -
I det arbejdsdokument "om et strategisk program for det indre marked" 
(KOM(93)256), som Kommissionen fremlagde i Juni 1993, erkendes nødvendig­
heden af at skabe en sammenhængende praktisk ramme for domstoisadgang. og i 
den sammenhæng iværksætte en række foranstaltninger, der tager sigte på at 
udbrede kendskabet til fællesskabsretten og dens anvendelse samt lette for­
ståelsen af den. 
Nærværende grønbog skal ses i den sammenhæng og er et forsøg på at foretage 
deis en analyse af de eksisterende procedurer i medlemsstaterne (behandlet i 
anden del), dels en analyse af vanskelighederne ved at anvende disse proce­
durer på "grænseoverskridende" tvister (behandlet i tredje del). 
I "Kommissionens anden treårige handlIngsplan for forbrugerpol It Ik" vedtaget 
den 28. Juli 1993*31* fastlægges der "særlige prioriterede områder med 
henblik på forbedring af forbrugerbeskyttelsen", herunder forbedring af 
klagemulighederne og af bilæggelsen af tvister (II del, punkt 36-39). 
Der bebudes en række nye initiativer, som "bl.a. vedrører bl læggel sen af 
tværnationale tvister". 
Grønbogens fjerde del omhandler de initiativer, der under tilbørlig hensyn­
tagen til nærhedsprincippet vil kunne tages i forbindelse med den treårige 
handlingsplan. 
En indgående høring af de berørte parter vil gøre det muligt blandt de 
forskellige muligheder, der er under overvejelse, at vælge virkefeltet for 
Fællesskabets initiativ. 
(31) K0M(93) 378 endelig udg 
19 -
••• SITUATIONEN I MEDLEMSSTATERNE 
I I.A INDLEDNING 
Da der i det foregående er gjort rede for Kommissionens tidligere meddelel­
ser (K0M(84) 692 og K0M(87) 210), vedrører den følgende analyse især udvik­
lingen siden 1987;*32* 
De allerede dengang eksisterende procedurer i forbindelse med forbruger­
tvister findes - såfremt de stadig gældende - anført i form af fodnoter til 
de nævnte meddelelser. 
Med henblik på at gøre fremstillingen overskuelig, er kapitlerne om de 
enkelte medlemsstater bygget op omkring fire aspekter, hvoraf de tre alle­
rede indgik i strukturen i meddelelse (84) 692, nemlig 
den sagsbehandling ved domstolene, som finder anvendelse på (indivi­
duelle) forbrugertvister; 
de udenretslige former for sagsbehandling, som specielt benyttes i 
sådanne tvister (voldgift behandles kun ud fra denne synsvinkel), her­
under de "mæglere" eller "ombudsmænd" (og lignende strukturer), som i 
den senere tid er indført inden for forskellige økonomiske sektorer; 
varetagelsen af kollektive interesser*33*, herunder enten forbruger­
organisationernes adgang til at optræde som part i sagen el ler visse 
administrative instansers kompetence (f.eks. forbrugerombudsmanden i 
Danmark, Director of Fair Trading i Det Forenede Kongerige); 
de nationale "pilotprojekter" i de lande, hvor der har været gennemført 
sådanne (en oversigt over de pilotprojekter, som er blevet støttet af 
Kommissionen, findes i bilaget til grønbogen); grænseoverskridende 
initiativer behandles i kapitel IV.E. 
Situationen i medlemsstaterne er blevet drøftet på et møde mellem nationale 
eksperter, som fandt sted i Bruxelles den 9. februar 1993. Efter mødet blev 
det foreløbige udkast til kapitlerne om de enkelte medlemsstater forelagt de 
nationale myndigheder, hvis bemærkninger har gjort det muligt at verificere 
og supplere disse kapitler. Herved har det været muligt at give et overblik 
over situationen pr. 30. april 1993. 
(32) Dette gælder ikke de medlemsstater, som endnu ikke var omfattet af de 
nævnte meddelelser (Spanien, Portugal og Grækenland). 
(33) Varetagelse af kollektive interesser for domstolene må ikke forveks­
les med kollektivt søgsmål til varetagelse af individuelle interes­
ser. Don såkaldte "class action" tilhører således ikko samme kate 
gor i . 
- 20 -. 
II.B RETSTILSTANDEN I MEDLEMSSTATERNE I ØJEBLIKKET 
. i 
- 21 -
BELGIEN 
1- SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Ved lov af 3. august 1992 om ændring af retsplejeloven (Moniteur belge, af 
31/08/1992) er adskillige bestemmelser om sagsbehandlingen blevet reformeret 
for at afskaffe de lange retslister og de urimelige forsinkelser i forbere­
delsen af sagerne (Jf. begrundelsen, første og andet afsnit). 
Betydningen af denne reform for behandlingen af forbrugersager beror bl.a. 
på ændringer, der vedrører: 
fredsdommernes kompetence "ratione summae" som udvides til at omfatte 
sager med en sagsgenstand på indtil 75.000 BEF (ca. 1.871 ECU), 
sagsgenstandens værdi i domme, der ikke kan ankes, der forhøjes til 
50.000 BEF (ca. 1.247 ECU) for så vidt angår sager, der påkendes af 
fredsdommerne, og ti I 75.000 BEF i sager, der påkendes af byretterne, 
indførelse af behandling af sager, hvori begge parter giver frivilligt 
møde, samt summarisk behandlede sager (denne form for behandling er den 
samme som i tilfælde, hvor loven foreskriver ind I ede I se af sagen ved 
stævning), 
summari ske domsforhandI inger , 
fristerne for nedlæggelse af påstande og reglerne om ugyldighed, 
sanktionerne (bøder) i anledning af "temerær eller forhalende" anke. 
Denne lov trådte i kraft den 1. Januar 1993. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Voldgiftsbehandling er blevet indført af forbrugerorganisationerne og de 
erhvervsdrivende inden for tre bestemte brancher, nemlig rejsebureauer, 
vaskerier og møbelhandlere. Afgørelserne er bindende for parterne som enhver 
anden voldgiftskendelse, og en forbruger, der beslutter sig til at indlede 
sag, skal betale et beløb, der fastsættes efter sagsgenstandens værdi. 
Justits- og økonomiministeren har officielt anerkendt rejsebureaubranchens 
ankenævn som værende en almennyttig instans og bl.a. stillet lokaler og 
- 22 
administrativt personale til dets rådighed. 
Inden for finanssektoren har de erhvervsdrivende indført visse former for 
behandling af tvister ("ombudsmanden" for Association Belge des Banques (Den 
Belgiske Bankforening), "ankenævnet" for Groupement des Banques d'Epargne 
(Sparekasseforeningen), "ombudsmanden" for forsikringsbranchen og "ombuds­
manden" for Børsen), men disses sagsbehandling fører ikke til bindende 
afgørelser. 
For så vidt angår visse offentlige servicevirksomheder (postvæsenet, tele­
fonvæsenet og Jernbanerne) er der ved lov af 21/03/1991 indført en mæglings­
instans. Mæglerne er blevet beskikket ved kongelige anordninger af 
22/12/1992 og kan efter anmodning fra parterne optræde som voldgiftsmænd. 
3. ADMINISTRATIVE MYNDIGHEDER 
Inspection générale Economique (Economische Algemene Inspectie) har udstrak­
te beføjelser med hensyn til oplysning samt forebyggelse, konstatering og 
forfølgning af overtrædelser af lovgivningen om økonomiske forhold. Ifølge 
lov af 14. Juli 1991 om handelspraksis (Moniteur belge af 29/08/1991) kan 
inspektoratets repræsentanter meddele lovovertræderen en "advarsel" med 
pålæg om at bringe overtrædelsen til ophør. Dersom denne advarsel ikke 
efterkommes, kan ministeriet: 
a) videresende rapporten (hvis indhold står til troende, Indtil det mod­
satte bevises)-ti I anklagemyndigheden, dersom der er tale om overtræ­
delse af straffeloven, eller 
b) anlægge sag ved handelsretterne med påstand om, at den retsstridige 
virksomhed bringes til ophør (artikel 95). 
Ministerens befuldmægtigede kan ligeledes tilstille lovovertræderen et 
bødeforlæg, og dersom bøden betales, bortfalder straffesagen (artikel 116). 
På levnedsmiddelområdet udøves tilsynet af levnedsmiddelkontrollen. 
4. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
De i artikel 95 i lov om handelspraksis (ovennævnte lov af 14. Juli 1991) 
omhandlede sager med påstand om, at det retsstridige forhold bringes til 
ophør kan ligeledes anlægges efter begæring fra "en sammenslutning, der har 
til formål at varetage forbrugernes interesser og er anerkendt som Juridisk 
person ved enten at være repræsenteret i forbrugerrådet eller godkendt af 
økonomiministeren" (artikel 98). Disse sager anlægges og forberedes ved 
- 23 -
handelsretterne efter reglerne om behandling af hastesager, og dommen kan 
straks tvangsfuldbyrdes uanset mulighed for anke, og uden mulighed for 
sikkerhedsst i I le Ise. 
Pålæg om ophør kan gives med hensyn til enhver - også strafbar - handling, 
der udgør en overtrædelse af bestemmelserne i ovennævnte lov, hvis anvendel­
sesområde er meget bredt (den regulerer bl.a. reklamevirksomhed i medfør af 
direktiv 84/450/EØF). Desuden suppleres dens "særlige" bestemmelser af 
"generalklausulen" i artikel 94, hvorefter "enhver handling, der strider mod 
redelig handelsskik, og hvorved en sælger krænker eller kan krænke en eller 
flere forbrugeres interesser, er forbudt". 
Andre former for søgsmål til varetagelse af kollektive interesser kan anlæg­
ges af en forbrugerorganisation inden for særlige områder, herunder bl.a.: 
lån, der ydes til forbrugere (lov af 12. juni 1991, Moniteur beige af 
9/7/1991), 
finansielle tjenesteydelser (lov af 4. december 1990, Moniteur belge af 
22/8/1990) og 
vildledende reklame inden for de liberale erhverv (lov af 21. oktober 
1992. Moniteur belge af 17/11/1992). 
5. PILOTPROJEKTER 
Kommissionen har fra 1984 til 1986 støttet to sideløbende pilotprojekter 
(Marchienne-au-Pont og Deinze), for hvilke der allerede er redegjort i 
"Supplerende meddelelse fra Kommissionen om forbrugerens ret til erstatning 
og afhjælpning ved skader" (K0M(87) 210 endelig udg.) i 1987. Disse projek­
ter var centreret om tilknytning af en Juridisk "rådgiver" for fredsdommer­
ne. 
Advokatsamfundet i Liège har oprettet et center med advokater, der har 
speciale i forbrugerret, og betaler en del af udgifterne hertil. Centrets 
honorarer er fastsat på forhånd, og ligger under de sædvanlige honorarer i 
alle sager, der drejer sig om højst 75.000 FB (ca. 1.871 ECU). 
Centret, der virker efter samme retningslinier som i det forsøg, der iværk­
sattes i 1981 af advokatsamfundet i Paris (se kapitlet om Frankrig), virker 
under samme benævnelse som dette (AARC: Avocat, Assistance et Recours du 
Consommateur). 
Et lignende initiativ, der benævnes ABC (Advocaat Bijstand Consument), er 
for nylig blevet taget af advokatsamfundet i Gent. 
- 24 -
DANMARK 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Forbrugersager ved domstolene behandles efter de almindelige regier om den 
borgerlige retspleje. 
De fleste forbrugersager behandles ved byretterne. Parterne er ikke pligtige 
til at give møde ved advokat for disse retter (retsplejelovens § 259), og 
retten har pligt til selv at vejlede en part, tier ikke møder ved advokat 
(retsplejelovens § 339, stk. 4). Dersom en forbruger sagsøges i en sag, der 
kan indbringes for et af de nedenfor omtalte nævn, kan han kræve sagen 
forelagt til dette (retsplejelovens § 361). Retten har pligt til at oplyse 
forbrugeren om denne ret. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Forbrugerklagenævnet, som er et offentligt nævn, har behandlet forbruger­
sager siden 1975. Nævnet behandler inden for visse beløbsrammer individuelle 
tvister vedrørende en lang række varer og tjenesteydelser. I 1992 behand­
lede nævnet 2.823 sager. 
Formanden for nævnet er en dommer, mens der blandt de øvrige medlemmer fin­
des repræsentanter for forbruger- og erhvervsinteresser. 
Nævnets afgørelser kan ikke tvangsfuldbyrdes, men de fleste af dem efterle­
ves af erhvervslivet. Dersom en afgørelse ikke efterkommes, kan den ind­
bringes for domstolene. Nævnets sekretariat bistår forbrugere hermed. For­
brugere med en årsindkomst under en bestemt grænse kan få bevilget fri 
proces i disse sager. 
Bortset fra et mindre gebyr, der betales af forbrugeren, dækkes omkostnin­
gerne ved domstolenes sagsbehandling af nævnet. 
Behandlingen af sagerne varer gennemsnitlig ca. 6 måneder regnet fra klagens 
indgivelse, indtil afgørelsen træffes. 
- 25 -
Forbrugerklagenævnet har godkendt en række private klagenævn, der er opret­
tet af erhvervsorganisationerne i samarbejde med forbrugerorganisationerne. 
En mere indgående beskrivelse af disse nævn findes i Kommissionens første 
meddelelse om forbrugerens ret til erstatning og afhjælpning ved skader (EF-
Bulletin, supplement 2/85). 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Forbrugerombudsmandsinstitutionen blev oprettet i 1975 med hjemmel i mar­
kedsfør ingsloven. 
Forbrugerombudsmanden har en almindelig markedsregulerende funktion med 
henblik på at beskytte alle forbrugere på grundlag af en gennemsnitsregel 
uden hensyn til den enkelte forbrugers situation eller konkrete retstvister 
Denne regulerende funktion har til hovedformål at forebygge fremtidige lov­
overtrædelser . 
Reglerne for forbrugerombudsmandens virksomhed er fastsat i markedsførings­
loven. kernen i reglerne er, at der ikke må foretages handlinger, som 
strider mod god markedsføringsskik eller anvendes vildledende angivelser. 
Overtrædelse af reglerne kan medføre offentligretlige sanktioner i form af 
bøde eller forbud. Derimod kan Forbrugerombudsmanden ikke påbyde en virksom­
hed civilretlig genoprettelse (f.eks. erstatning) over fer de enkelte 
kunder. 
Forbrugerombudsmanden skal gennem forhandlinger søge at påvirke erhvervs­
livet til at handle i overensstemmelse med markedsføringsloven. Sådanne 
forhandlinger kan resultere i udstedelse af vejledende regler for forret-
ningspraksis inden for bestemte områder, som f.eks. prismærkning, markeds­
føring af alkoholholdige drikke eller udstedeise af garantier. 
Forbrugerombudsmanden kan anmode Sø- og Handelsretten om at nedlægge forbud 
mod ulovlig markedsføring. I hastesager kan han selv nedlægge et foreløbigt 
forbud, som skal stadfæstes af Sø- og Handelsretten. 
Sædvanligvis fører forbrugerombudsmandens intervention til det ønskede 
resultat allerede forud for dette stadium. I 1992 blev der således kun 
- 26 -
anlagt fire forbudssager ved Sø- og Handelsretten, mens forbrugerombuds­
manden selv nedlagde ét forbud. 
Yderligere kan sag til nedlæggelse af forbud mod overtrædelse af markeds­
føringsloven anlægges af forbrugerorganisationer, der har en retlig inte­
resse i sagen. 
En mere detaljeret beskrivelse af markedsføringsloven og forbrugerombuds­
manden findes i ovennævnte meddelelse (EF-Bullet in, supplement 2/85). 
- 27 -
TYSKLAND 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
En forenklet sagsbehandling blev indført ved "Rechtspflege-Vereinfachungs-
gesetz" af 17/12/1990 (Bundesgesetzblatt I, 2847) og trådte I kraft den 1. 
april 1991. I medfør af den nye § 495a i Z i v MprozeBordnung (ZPO) (lov om 
den borgerlige retspleje), "kan retten behandle sagen efter sit eget skøn, 
dersom sagsgenstandens værdi ikke overstiger DM 1.000" (ca. 512 ECU). Den 1. 
marts 1993 blev denne beløbsgrænse forhøjet ti I DM 1.200 (ca. 615 ECU) ved 
"lov om aflastning af retsplejen" af 11/01/1993 (Bundesgesetzblatt I, s. 
50). 
Den almindelige sagsbehandling i forbindelse med krav, der hører under 
Amtsgerichts byrettens kompetence (indtil DM 10.000 - ca. 5.121 ECU) er dog 
under alle omstændigheder enklere end sagsbehandlingen ved de øvrige dom­
stole, idet: 
klagen kan indgives af vedkommende part selv og fremsendes til retten, 
idet den blot skal indeholde en sagsfremstilling og bevismateriale, 
sagen endog teoretisk kan rejses mundtligt (ZPO § 496) på rettens 
Justitskontor, hvorefter dette henviser den til den kompetente ret, 
- sagsøgte af retten anmodes om at meddele, hvorvidt han agter at give 
møde i sagen; undlader han at svare inden for to uger, kan retten afsige 
udeblivelsesdom, 
det ifølge ZPO § 279 påhviler retten på ethvert stadium af sagen at søge 
denne for i igt, 
der ikke er advokattvang i sagerne, 
sagerne normalt behandles i et enkelt retsmøde; som følge heraf varer 
sagsbehandlingen under 6 måneder i 80% af sagerne. 
En anden forenklet form for sagsbehandling, som kaldes "Mahnverfahren" (ZPO 
§ 688 ff) kan benyttes til inddrivelse af pengekrav. I en "Mahnverfahren" 
optræder forbrugeren normalt som sagsøgt (fremgangsmåden benyttes ikke af 
ham men imod ham). 
- 28 -
For så vidt angår forbrugeraftaler findes der særlige regler, som tillægger 
retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl eller opholdssted (lov om 
dørsalg og lov om fjernundervisning) enekompetence, og i -aImindelighed kan 
valg af værneting i forbrugersager kun ske, efter at tvisten er opstået (ZPO 
§ 38). 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Der findes adskillige alternative klagemuligheder, som allerede er kort 
omtalt i Kommissionens første meddelelse om forbrugerens ret til erstatning 
og afhjælpning ved skader (KOM(84) 692). Den vigtigste består i behandling 
af sagen ved industri- og handelskamrenes "Schlichtungsstellen", der behand­
ler ca. 10.000 sager om året (hvoraf 90% afgøres ved frivilligt forlig). 
For så vidt angår det tidligere DDR bestemmer "Einigungsvertrag", at visse 
DDR-love fortsat skal være gældende. Blandt disse er loven om kommunale 
klagenævn ("Gesetz Uber die Schiedsstellen in den Gerne inden", GB I DDR I, 
s. 1527), hvorved der indførtes et klagenævn (bestående af en formand og to 
bisiddere) udpeget af byrådet. 
I 1992 indførte Det Tyske Bankforbund (Bundesverband deutscher Banken) en 
"ombudsmandsordning". Individuelle forbrugerklager, der ikke er blevet 
afgjort inden for en måned af "kundereklamationskontoret" (som enhver bank 
bør oprette), forelægges ombudsmanden. Dersom det omhandlede beløb ikke 
overstiger DM 10.000 (ca. 5.120 ECU), er ombudsmandens afgørelse bindende 
for banken (men ikke for forbrugeren). Ordningen kan ligeledes benyttes af 
erhvervskunder (kunder, der handler i egenskab af erhvervsdrivende) for så 
vidt angår klager vedrørende grænseoverskridende betalinger. Ved grænse­
overskridende betaling forstås en betaling som omhandlet i EF-hensti I Iing 
90/109 (om gennemsigtighed med hensyn til bankvilkår for gennemførelsen af 
grænseoverskridende finansielle transaktioner). 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Forbrugerorganisationer har ret til at anlægge sag med påstand om forbud mod 
eller ophævelse af de former for urimelige aftalevilkår, som er opregnet i 
§§9-11 i loven om urimelige kontraktsbestemmelser (Allgemeine Geschëfts-
bedingungen Gesetz af 9/12/1976, Bundesgesetzblatt I, s. 3317). 
- 29 
Desuden kan forbrugerorganisationerne anlægge sager til nedlæggelse af for­
bud mod vildledende reklame og hermed forbundne former for "uredelig mar­
kedsfør ingspraksis" i medfør af § 13 i lov om uredelig konkurrence (Gesetz 
gegen den unlauteren Wettbewerb) af 1909 som ændret ved lov af 21/7/1965 
(Bundesgesetzblatt I, s. 675). 
Begge disse former for sagsbehandling kan indledes efter forgæves "Abmah-
nung" (advarsel), og i 1991 indledte Verbraucherschutzverein (sammenslut­
ningen af forbrugerorganisationer) 632 advarselssager; i 50% af disse blev 
advarslerne taget til efterretning. 
På samme måde fungerer Zentrale zur Bekåmpfung unlauteren Wettbewerbs e.V. 
og Verein zur Bekåmpfung der Wirtschaftskriminalitåt, som er erhvervs­
organisationer, der repræsenterer et bredt udsnit af tysk handel og indu­
stri. Hvor der er sammenfald mellem forbrugernes og erhvervslivets inte­
resser i tilfælde af uredelig konkurrence, handler de tillige indirekte på 
forbrugernes vegne. 
4. PILOTPROJEKTER 
Et pilotprojekt (rådgivning om forbrugerkredit), der blev gennemført i 
Hamburg, er allerede beskrevet i Kommissionens supplerende meddelelse om 
forbrugernes ret til erstatning og afhjælpning ved skader (K0M(87) 210). 
Et andet pilotprojekt, der blev gennemført i 1990-1991, drejede sig særlig 
om udvikling af et programmel til Juridisk og teknisk rådgivning om kredit­
forhold. Dette programmel findes nu i tre dele, nemlig edb-støttet låneråd-
givningsservice (CALS: rådgivning om kreditaftaler), edb-støttet rådgivning 
om gældsspørgsmål (CADAS: rådgivning for hårdt gældsatte husstande) og 
op lysningssystem vedrørende finansielle tjenesteydelser (FIS, en databank 
indeholdende relevant lovgivning og retspraksis). Siden 1992 har systemet 
været under tilpasning til forholdene i andre medlemsstater og skal for­
bindes med lignende systemer i disse. Programmellet benyttes nu af alle 
delstaters forbrugerorganisationer. 
Et tredje pilotprojekt, der har basis i Halle (det tidligere DDR), starter i 
1993 og vil yde bedre rådgivning til hårdt gældsatte forbrugere. 
- 30 -
GRÆKENLAND 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Artikel 466 til 472 i lov om den borgerlige retspleje omhandler en forenklet 
form for sagsbehandling, når sagsgenstandens værdi ikke overstiger 60.000 
drakmer (ca. 227 ECU). Parterne kan selv give møde i disse sager, sagsbe­
handlingen er mundtlig (referatet udarbejdes af fredsdommeren) og retten 
skal søge at forlige parterne, før den afsiger dom. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Ved lov nr. 1961/91 af 3/9/1991 er der indført lokale for Iigskommissioner 
bestående af en repræsentant for forbrugerne, en repræsentant for handels­
kammeret og en repræsentant for advokatsamfundet. Dersom mæglingsforsøg 
viser sig forgæves, vedtager disse kommissioner en udtalelse", som ikke er 
bindende for parterne, men skal tages i betragtning af den domstol, for 
hvilken sagen indbringes. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Ved lov nr. 2000/91 af 24/12/1991 er der indført et søgsmål til forfølgning 
af former for forretningspraksis i virksomheder, der udøver enerettigheder 
eller har særlige privilegier, for så vidt denne praksis er ti I skade for 
forbrugernes sundhed, sikkerhed eller økonomiske interesser (i lovens 
artikel 27, stk. 2, nævnes eksempelvis markedsføring af farlige produkter, 
vildledende reklame og urimelige betingelser). Ovennævnte søgsmål kan kun 
benyttes af sammenslutninger, der opfylder kriterierne i artikel 35 i lov 
nr. 1961/91, og som er godkendt af handelsministeriet. 
4. PILOTPROJEKTER 
I maj 1992 iværksattes med støtte af EF-Kommissionen et pilotprojekt, der 
har til formål at yde forbrugere retshjælp. Initiativet hertil blev taget af 
en forbrugerorganisation, som også sørger for dets gennemførelse. 
Inden for rammerne af dette projekt er der blevet åbnet fire "kontorer for 
Juridisk rådgivning" for offentligheden i fire græske byer (Athen, Kavala, 
Drama og Iraki ion) med det formål at yde forbrugeren den retshjælp, han har 
behov for i det konkrete tilfælde, i form af oplysning, mægling, forligs-
\v 
- 31 -
forhandlinger og (i tilfælde af varetagelse af offentlige interesser) sags­
anlæg. Projektet er betydningsfuldt, fordi ordningen for retshjælp er mindre 
udviklet i Grækenland end i de øvrige medlemsstater. Betingelserne for at 
være omfattet af ordningen er af en sådan art, at langt den overvejende del 
af borgerne ikke har adgang hertil. 
Der er endvidere blevet udarbejdet en række "vejledninger" til brug for 
offentligheden, hvoraf det også fremgår, hvilke rettigheder forbrugerne har 
i henhold til EF-lovgivningen. 
- 32 -
SPANIEN 
1. FORENKLET SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Mundtlig sagsbehandling ("Juicio verbal") er indført i tvister, hvor sags­
genstandens værdi ikke overstiger 80.000 PTA (ca. 519 ECU). Disse sager 
påkendes normalt af en fredsdommer ("Juzgado de paz"), og der er ikke advo­
kattvang. Sager om krav over 80.000 PTA påkendes af "Juzgados de primera 
instancia" under anvendelse af en af nedenstående tre former for sagsbe-
handling: 
"Juicio de cognicion" i sager om krav mellem 80.000 og 800.000 PTA (ca. 
5.190 ECU), 
"Juicio de menor cuantia" i sager om krav mellem 800.000 og 160.000.000 
PTA (ca. 1.038.140 ECU), 
"Juicio de mayor cuantia" i sager om krav over 160.000.000 PTA. 
Efter anmodning fra en af parterne kan retten forsøge mægling. Anmodningen 
kan fremsættes for retten på det sted, hvor sagsøgeren har bopæl, idet der 
herved gøres undtagelse fra reglen om denne rets stedlige kompetence 
(artikel 460 og 463 i lov om den borgerlige retspleje). 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
I Spanien er forbrugerbeskyttelsen omtalt i selve forfatningen. Ifølge 
dennes artikel 51 skal de offentlige myndigheder "ved effektive metoder 
beskytte forbrugernes og brugernes sikkerhed, sundhed og retmæssige økono­
miske interesser". 
På grundlag af dette forfatningsmæssige princip er der ved artikel 31 i lov 
nr. 26/1984 af 19. Juli 1984 (rammelov om beskyttelse af forbrugere og bru­
gere) indført et særligt voldgiftssystem for forbrugertvister. Ved de to 
første "tillægsbestemmelser" i lov nr. 36/1988 af 5. december 1988 om vold­
gift er det bestemt, at disse voldgiftssager er afgi ftsfr i. og regeringen 
bemyndiges til "ved bekendtgørelse af fastsætte regler om voldgiftsorga-
nernes benævnelse, beskaffenhed og stedlige kompetence samt vedrørende 
beskikkelse af deres medlemmer". 
En "real decreto" blev vedtaget af den spanske regering den 30. april 1993, 
hvorved der indføres et "SISTEMA ARBITRAL DE C0NSUM0" (VOLDGIFTSSYSTEM I 
FORBRUGERSAGER) ved hjælp af "JUNTAS ARBITRALES DE C0NSUM0" (FORBRUGERVOLD-
GI FTSNÆVN). 
"JUNTAS ARBITRALES DE CONSUMO" oprettes ved aftale mellem centraladmini­
strationen (der er enekompetent på voldgiftsområdet) og de 
33 
selvstyrende og lokale myndigheder (under hvilke Juntas arbitrales kommer 
t i I at henhøre). 
Der er tale om permanente organer, som varetager både administrative og 
sagsforberedende opgaver. Nævnene sørger for systemets funktion, modtager 
anmodninger om voldgift og afsiger kendelserne. 
Under dette organ skal der beskikkes "COLEGIOS ARBITRALES" med henblik på 
afgørelse af tvisterne. 
Disse "colegios arbitrales" består af en formand, der repræsenterer admini­
strationen, en repræsentant for forbruger- og brugerorganisationerne samt en 
repræsentant for de erhvervsdrivende, der er tilsluttet voldgiftsordningen. 
Sagsbehandlingen er gratis bortset fra omkostninger ved syn og skøn (som 
skal afholdes af rekvirenten). Voldgiftsanmodningen skal indgives skriftligt 
til JUNTA ARBITRAL, der tager stilling til spørgsmålet om sagens antagelse 
til påkendelse og kan forsøge mægling. 
Inden for rammerne af voldgiftsproceduren kan der indgås et forlig, som ned­
fældes i en "laudo". 
Kendelser, der afsiges af COLEGIO ARBITRAL, kan tvangsfuldbyrdes på samme 
måde som domme. 
De virksomheder, som tilslutter sig vol dg iftsordningen, modtager en 
"DISTINTIVO OFFICIAL" (en officiel mærkat), der gør det muligt for forbru­
gerne at genkende dem. Ved hvert voldgiftsnævn skal der oprettes og løbende 
ajourføres en fortegnelse over de virksomheder, der har modtaget denne 
"distintivo". 
For så vidt angår tvister mellem banker og brugere er der ved centralbanken 
oprettet et "reklamationskontor" (lov af 12/12/1988). For dette kontor kan 
indbringes enhver tvist, som ikke i løbet af to måneder er blevet afgjort af 
den pågældende banks rekIamationskontor. 
3. ADMINISTRATIVE MYNDIGHEDER 
Ved lov nr. 3/1981 af 6. april 1981 er der indført en "DEFENSOR DEL PUEBLO" 
til beskyttelse af de rettigheder, der er omhandlet i forfatningens første 
afsnit vedrørende misbrug fra administrationens side. 
Han udøver sine høringsbeføjelser enten ex officio eller efter anmodning fra 
en borger eller en organisation. Den "SUGERENCIA" (henstilling), han afgi­
ver, er ikke retligt bindende. 
4. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Ved lov nr. 3/1991 af 10. Januar 1991 (lov om illoyal konkurrence) er der 
tillagt forbrugerorganisationerne partsevne. I medfør af denne lov tillægges 
- 34 -
der forbrugerorganisationerne søgsmåIskompetence i sager anlagt i anledning 
af "illoyal konkurrence, der direkte berører forbrugernes interesser" (arti­
kel 19). 
Den "almindelige" definition på illoyal konkurrence (artikel 5) er meget 
bred, idet den dækker "enhver handling, der direkte strider mod kravet om 
rede Iighed". 
De sager, der kan anlægges af en forbrugerorganisation (artikel 18), har til 
formål : 
1* at "konstatere" tilfælde af illoyal konkurrence (anerkendeIsessøgsmål), 
2' at bringe sådanne tilfælde til ophør (søgsmål til pålæg om ophør) eller 
forbyde dem (forebyggende søgsmål), 
3" "ophævelse" af virkningerne heraf (genopret te Isessøgsmål) og 
4' berigtigelse af vildledende, urigtige eller svigagtige oplysninger. 
- 35 -
FRANKRIG 
1. FORENKLEDE FORMER FOR SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE OG PILOTPROJEKTET I 
DIJON-LE CREUSOT (MARTS-DECEMBER 1990) 
I midten af 80'erne blev spørgsmålet om forenkling af behandlingen af mindre 
sager ved domstolene genstand for overvejelser og udveksling af ideer mellem 
den franske regering (justitsministeriet og økonomiministeriet, særlig det­
tes generaldirektorat for konkurrence- og forbrugeranliggender samt bekæm­
pelse af svig) og EF-Kommissionen. 
Den 4. marts 1988 vedtog den franske regering anordning nr. 88-209 om indfø­
relse af nye former for sagsbehandling ved byretterne for mindre sager, nem­
lig erklæring indgivet til justitskontoret (en forenklet form for sagsanlæg) 
og påbud om handling. 
Samtidig besluttede EF-Kommissionen at finansiere oprettelsen af et rådgiv­
ningskontor med henblik på at lette gennemførelsen af de nye former for 
sagsbehandling i to "pilotbyer", nemlig Dijon og le Creusot. 
Det arrangement, der er indført ved byretterne for mindre sager i Dijon og 
le Creusot som led i pilotprojektet, kan kort beskrives som følger: 
der er oprettet et fast rådgivningskontor, som ledes af er: Jurist med 
speciale i forbrugerret i et særligt kontor med henblik på orientering 
af borgerne (oplysning om de forskellige mulige former for sagsbehand­
ling, bistand til anlæg af sagen, oplysning om sagens behandling ved 
retten og om tvangsfuldbyrdelse af afgørelser, orientering af borgerne 
om andre institutioner eller Juridisk sagkyndige, som kan medvirke til 
løsning af tvisten), 
udarbejdelse af "standardformularer" for sagsøgere og sagsøgte, 
indføreise af særlige retsmøder til forligsprøve i forbruger- og leje­
sager og 
oprettelse af en styringskomite. 
Pilotprojekterne har omfattet følgende former for sagsbehandling: 
a) for i igsprøve: en sagsøger, der ønsker forligsprøve, kan gratis anmode 
justitskontoret ved byretten for mindre sager herom, enten ved mundtlig 
erklæring eller ved almindeligt brev til justitskontoret (artikel 830, 
stk. 1, i den nye lov om den borgerlige retspleje). 
- 36 -
Justitskontoret underretter parterne om tid og sted for for Iigsprøven, 
og parterne er forpligtet ti I at give personligt møde (de kan ikke give 
møde ved fuldmægtig). Dersom parterne indgår forlig, anmoder de retten 
om at føre dette til protokols; protokollatet underskrives af parterne 
og dommeren og kan herefter forsynes med påtegning om, at det kan 
tvangsfuldbyrdes, uden at der på ny anlægges sag. 
b) forenklet sagsanlæg (kan benyttes i sager om krav, der ikke overstiger 
13.000 FF, - ca. 1.973 ECU), hvor indstævningen ved stævningsmand*34* 
erstattes af en erklæring, der afgives direkte til justitskontoret, som 
selv indkalder parterne. I erklæringen (som efter artikel 847, stk. 1, 
første afsnit, i den nye lov om den borgerlige retspleje kan være 
skriftlig eller mundtlig), anføres parternes identitet og sagsgenstanden 
tillige med en kort sagsfremstilling, og den indkaldelse, som justits­
kontoret foretager af sagsøgte, sidestilles med en indstævning. 
c) påbud om handlIng: ved denne fremgangsmåde kan fordringshaveren ifølge 
en aftalemæssig forpligtelse, som er misligholdt af skyldneren, (ved 
indgivelse af en formløs begæring) anmode retten om at påbyde natural-
opfyldelse af denne forpligtelse (der er således tale om opnåelse af 
hurtig opfyldelse af aftalen i stedet for erstatning). Dersom anmodnin­
gen findes begrundet, afsiger retten en kendelse, som ikke kan kæres, og 
hvorved det pålægges skyldneren at handle (sagsøgte kan gøre sine indsi­
gelser gældende under retsmødet), og hvorved parterne tilsiges ti I et 
retsmøde (hvis et sådant er påkrævet, da det kun afholdes, dersom ford­
ringen bestrides af sagsøgte). Dersom påbudet siddes helt eller delvis 
overhørigt, afgør retten sagen efter at have forsøgt at forlige parter­
ne. 
Byretterne for mindre sager, der er oprettet ved præsidentens anordning af 
22. december 1958, kan påkende alle tvister i sager vedrørende fordringer og 
løsøre, hvori sagsgenstandens værdi andrager indtil 30.000 FF (ca. 4.553 
ECU) (uden mulighed for anke, dersom værdien er 13.000 FF eller derunder, og 
med mulighed for anke, dersom værdien overstiger dette beløb). Dette kompe­
tenceområde dækker således de fleste borgerlige forbrugersager. 
For forbrugeren er der det særlige ved byretten for mindre sager, at han 
ikke behøver at antage advokat, idet parterne selv kan give møde. 
(34) anslåede omkostninger i 1988: ca. 200 FF (30 ECU) i sager om krav 
indtil 13.000 FF (ca. 1.973 ECU). 
37 -
Et andet særligt træk ved denne ret er den forudgående forligsprøve (på 
begæring af en af parterne), som, hvis den lykkes, fører ti I et indenrets-
Iigt forlig, der har samme retskraft som en dom. 
I anordningen af 4. marts 1988 fastslås det på ny, at byretten for mindre 
sager "i sin egenskab af repræsentant for et let tilgængeligt, effektivt, 
billigt, brugervenligt, menneskeligt og tilstrækkeligt hurtigt domstols­
system" har kompetence i alle mindre tvister og ikke blot i forbrugersager. 
Pilotprojektet har til formål i de to byer at lette anvendelsen af de nye 
former for sagsbehandling, der er omhandlet i anordningen (og sideløbende 
hermed genindføre den tidligere eksisterende forligsprøve) samt at vurdere 
deres betydning navnlig for forbrugernes klagemuligheder. 
I perioden fra den 10. marts 1988 til den 31. december 1990 blev der regi­
streret 787 for Iigsprøver (hvoraf 564 i Dijon og 233 i le Creusot). For så 
vidt angår de to fremgangsmåder, som er indført ved anordningen af 4. marts 
1988, viser statistikken for perioden fra 1. Januar 1989 (datoen for indfø­
relsen af disse fremgangsmåder) til den 31. december 1990 362 tilfælde af 
forenklede sagsanlæg og udstedelse af 93 påbud om at handle. 
For så vidt angår for Iigsprøveme har resultatet været betydningsfuldt. 
Alene i Dijon registreredes 170 forligssager i 1988, 191 i 1989 og 203 i 
1990 i forhold ti I 51 sager i 1987 (dvs. før igangsætningen af projektet). 
Sagerne blev endelig afgjort i løbet af gennemsnitlig 43 dage efter sagens 
indbringelse for retten, og sagsøgeren blev kun meget sjældent (i 7 tilfælde 
i alt) dømt til at betale sagsomkostninger. 
For så vidt angår den forenklede sagsbehandling (afgivelse af erklæring til 
justitskontoret) registreredes 362 sager, hvoraf 142 i 1989 og 220 i 1990. I 
58% af sagerne afsagdes der dom til fordel for sagsøgeren, mens 11,8% førte 
til frifindelse. 21,5% af sagerne blev hævet af sagsøgerne, 5% af retten, og 
3,5% forligtes. Retsmødet afholdtes gennemsnitlig 56 dage efter registrerin­
gen af erklæringen på justitskontoret, og endelig afgørelse blev gennemsnit­
lig truffet 116 dage efter datoen for registrering (men i de tilfælde, hvor 
sagerne ikke henvistes til almindelig behandling, varede de gennemsnitlig 
kun tre måneder). 
Derimod har påbud om at handle forholdsvis sjældent været anvendt (46 sager 
i 1989 og 47 sager i 1990), og i mange sager (44 i alt) er der sket 
- 38 -
frifindelse. Rettens afgørelse er blevet afsagt i løbet af gennemsnitlig 11 
dage, og endelig afgørelse er gennemsnitlig blevet truffet i løbet af 93 
dage. Den sjældne brug af påbud om at handle kan forklares ved, at denne 
fremgangsmåde skal benyttes i "enkle" sager om opfyldelse af kontraktlige 
forpligtelser, som ikke bestrides og ikke kan bestrides. 
I 1990 behandlede byretterne for mindre sager i alt 506.154 sager. Den 
gennemsnitlige behandlingstid var 4,3 måneder. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
1) Postboks 5000 
Der er her tale om en fælles adresse (indført i 1977), hvortil forbru­
gerne kan sende deres reklamationer eller anmodninger om oplysninger. 
Sekretariatsfunktionen, som i hvert enkelt departement varetages af 
DDCCRF (Direction Départementale de la Concurrence, Consommation et de 
la Répression des Fraudes), det departementale direktorat for konkur­
rence, forbrug og bekæmpelse af svig, fordeler posten efter sagernes 
beskaffenhed og sørger for, at de følges op, enten direkte (f.eks. hvis 
henvendelsen vedrører strafbare forhold) eller ved fremsendelse af sagen 
til den berørte erhvervsorganisation eller en forbrugerorganisation. 
Systemet opfylder sit formål, nemlig at give forbrugerne én enkelt 
adresse, som er let at huske. 
2) Forligsmænd med speciale i forbrugersager 
Forligsmanden har til opgave "udenretsligt at bistå parterne med at 
bilægge tvister vedrørende rettigheder, hvorover de frit kan råde" 
(artikel 1 i anordning af 20. marts 1978), uden hensyn til sagsgenstan­
dens værdi eller beskaffenhed (tvister vedrørende personers retsstilling 
og retsevne, skilsmisse og i almindelighed ethvert spørgsmål, hvori det 
offentlige har interesse falder uden for forligsmændenes kompetence). 
Hans stedlige kompetence omfatter en eller flere kantoner, og forligs­
institutionens væsentligste karaktertræk er dens absolut formløse be­
handling af sagerne. 
Forligsmændene beskikkes af præsidenten for appel retten og har kontorer 
på rådhusene. Der kan rettes henvendelse til dem skriftligt, pr. telefon 
eller ved personligt fremmøde. Dersom en af parterne nægter at møde, 
råder forligsmanden dog ikke over tvangsmidler. 
- 39 -
Dersom en sag forliges (helt eller delvis), opretter forligsmanden et 
dokument herom. Dette dokument gøres kun eksigibelt, dersom begge parter 
anmoder herom. I modsat fald har forliget kun karakter af en aftale. 
Ved anordning nr. 93-254 af 25. februar 1993 (om ændring og supplering 
af ovennævnte anordning nr. 28-381) indføres "forligsmænd, der alene har 
til opgave at bilægge tvister mellem erhvervsdrivende og forbrugere". 
Disse forligsmænd skal have mindst fem års juridisk erfaring, "erhvervet 
inden for forbrugeromrâdet eller inden for en godkendt forbrugersammen­
slutning" (artikel 1). Den ved anordning nr. 28-381 indførte form for 
sagsbehandling er ikke blevet ændret, men forbrugerne "kan give møde 
sammen med en af dem selv valgt person" (der kan være tale om en repræ­
sentant for en forbrugerorganisation eller enhver anden person). 
3) Ankenævn 
De departementale forbrugerudvalg (der er ligeligt sammensat af repræ­
sentanter for forbrugerne og for erhvervslivet) har medvirket til under­
skrivelse af adskillige aftaler om indførelse af en "commission pari­
taire de conciliation" (et paritetisk ankenævn) bestående af repræsen­
tanter for de erhvervsdrivende inden for den i aftalen omhandlede 
branche og repræsentanter for de underskrivende forbrugerorganisationer. 
Sagerne indbringes for ankenævnene enten gennem en underskrivende orga­
nisation eller en underskrivende erhvervsdrivende, hvilket begrænser 
rækkevidden af denne form for bilæggelse af tvister, idet den enkelte 
forbruger ikke selv kan indbringe sager for nævnet. 
4* Udvalgene for bistand til hårdt gældsatte skyldnere 
Ved lov af 31. december 1989 om forebyggelse af vanskeligheder i forbin­
delse med tyngende gæld er der indført et organ for frivillig gældsord-
ning i form af et udvalg, der er oprettet i hvert enkelt departement, og 
som består af repræsentanter for staten, pengeinstitutterne og forbru­
ger- eller familieorganisationer. Udvalgenes sekretariatsfunktioner 
varetages af Banque de France. 
Disse udvalg har til formål at opgøre den gældstyngede skyldners for­
pligtelser og søge at opnå forlig mellem parterne med henblik på udar­
bejdelse af en aftale om frivillig afvikling af gælden. Dersom en sådan 
aftale ikke opnås, kan skyldneren eller fordringshaverne rette henven­
delse til byretten for mindre sager med henblik på opnåelse af en rets-
I i g gældsordning. 
- 40 -
3. RETSHJÆLP TIL UDNYTTELSE AF KLAGEMULIGHEDER 
Den retshjælp til udnyttelse af klagemuligheder, der blev indført ved 
lov nr. 91-647 af 10. Juli 1991, omfatter bistand til Juridisk rådgiv 
ning (ved at give den berettigede oplysninger om hans pligter og ret­
tigheder, rådgivning om, hvorledes han kan gøre sine rettigheder gæl­
dende, og bistand til oprettelse af Juridiske dokumenter) samt bistand 
under sager, der hverken behandles af forvaltningsmyndighederne eller 
ved domstolene, men f.eks. af ovennævnte udvalg for bistand til hårdt 
gældsatte skyldnere. Denne lov, der indebærer talrige nyskabelser, ud­
fylder således hullerne i den traditionelle retshjælp, som (I de fleste 
tande) normalt ikke åbner mulighed for bistand i sager, der behandles af 
forvaltningsmyndighederne (med henblik på opnåelse af en afgørelse eller 
udnytte en obligatorisk forudgående administrativ klagemulighed), og kun 
kan benyttes i sager, der behandles af domstolene. 
4. AARC-TJENESTEN 
AARC (Avocat Assistance et Recours du Consommateur) er et rådgivnings-
og ankecenter, der blev oprettet i 1981 af advokatsamfundet i Paris med 
henblik på at nedbringe omkostningerne ved "mindre forbrugersager". 
Der er etableret et fast vagtordning med advokater, der arbejder mod 
forudfastsatte honorarer (200 FF for almindelig rådgivning, 450 FF for 
indgåelse af forlig eller udarbejdelse af en "argumentation" til vejled­
ning for forbrugere, som Ønsker selv at give møde for byretten for 
mindre sager, og 900 FF for anlæggelse af sager). 
Siden oprettelsen har AARC behandlet 500 sager og ydet (gratis) rådgiv­
ning pr. telefon i ca. 4.500 sager. 
5. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER OG SØGSMÅL TIL FÆLLES VARETAGELSE 
AF INTERESSER 
Ved lov nr. 88-14 af 5. Januar 1988 (der ophæver artikel 46 i lov nr. 
73-1193 af 27. december 1973) er der tillagt "godkendte" forbrugerorga­
nisationer ret til ved de civile retter eller kriminalretter, der på­
kender borgerlige krav, at nedlægge påstand om, at "sagsøgte eller til­
talte, om fornødent under anvendelse af tvangsbøder, tilpligtes at 
ophøre med ulovlige former for virksomhed, eiler at det pålægges dem at 
ophæve en ulovlig bestemmelse i den aftale eller type af aftale, der 
indgås med forbrugere" (samme påstand kan nedlægges, dersom organisa­
tionen intervenerer ved de borgerlige retter, når der under hovedsagen 
påstås erstatning for en skade, der er lidt af en eller flere forbrugere 
som følge af ikke strafbare handlinger). 
- 41 -
Der er således tale om søgsmål til varetagelse af kollektive interesser, 
som indledes af en organisation til forsvar for interesser, der "over­
skrider" den enkeltes interesser. 
Området er for nylig blevet udvidet ved lov nr. 92-60 af 18, Januar 
1992, hvorved der indføres søgsmål til fælles varetagelse af interesser. 
Når flere forbrugere hver især har lidt skader, som er forvoldt af en og 
samme erhvervsdrivende og har fælles oprindelse, kan enhver godkendt 
organisation, der er anerkendt som værende repræsentativ, hvis den er 
bemyndiget hertil af mindst to af de berørte forbrugere, på disses vegne 
anlægge erstatningssag for enhver ret. 
Ifølge artikel 12 i loven skal der "udarbejdes en kodeks om forbruger­
forhold", som "skal indeholde samtlige ved lov og administrativt fast­
satte bestemmelser om individuelle elier kollektive retsforhold mellem 
forbrugere og erhvervsdrivende, herunder bl.a. bestemmelserne om rede­
lighed i forretningsforhold og sikkerhed i forbindelse med produkter og 
tjenesteydelser". 
Udarbejdelsen af denne kodeks er nu afsluttet, og den behandles i øje­
blikket i Conseil de l'Etat. 
- 42 -
IRLAND 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
En særlig form for behandling af mindre forbrugersager blev officielt 
indført i december 1991 (District Court — small claims procedure — Rules, 
1991). 
Denne form for sagsbehandling, som i øjeblikket sker på pilotbasis i Dublin, 
Cork, Siigo og Swords, skal gradvis udvides ti I at omfatte den øvrige del af 
landet. Ved en mindre forbrugersag forstås enhver borgerlig retssag, der 
anlægges af en forbruger mod en sælger i anledning af køb af varer eller 
tjenesteydelser, og hvori sagsgenstandens værdi ikke overstiger IRL 500 (ca. 
625 ECU), og som ikke angår krav, der henhører under den irske lovgivning om 
afbetalingskøb eller misligholdelse af en lejeaftale. 
Ved hver af de deltagende byretter findes en Justitssekretær for mindre 
sager, der særlig har til opgave at gennemgå sagen og iværksætte behandlin­
gen af denne. Han bistår forbrugeren med at udfylde formularen (der er 
udarbejdet særlige formularer) og behandle kravet, hvilket hovedsagelig 
består i at registrere det og sende den udfyldte formular til sagsøgte. 
Dersom sagsøgte anerkender kravet og er villig til at indgå en betalings­
ordning, udfylder han blot formularen og sender den tilbage til justits­
sekretæren. 
Dersom sagsøgte bestrider kravet eller fremsætter modkrav, skal han gøre 
dette på den dertil bestemte formular inden 15 dage efter modtagelsen af 
denne. 
Hvis sagsøgte ikke har svaret inden 15 dage, behandles kravet uden videre 
som ubestridt, og byretten afsiger kendelse om betaling af beløbet inden for 
en fastsat frist (og hertil kommer, at justitssekretæren vil bistå ved 
tvangsfuldbyrdelsen, dersom betaling ikke finder sted). 
Hvis sagsøgte meddeler, at han bestrider kravet, søger justitssekretæren at 
forlige parterne. Han kan høre begge parter og/eller opfordre dem til at 
drøfte kravet indbyrdes. 
Dersom forlig ikke opnås, henviser justitssekretæren sagen til behandling 
ved byretten. Den først betalte retsafgift (IRL 5, ca. 6 ECU) dækker 
43 -
omkostningerne ved denne behandling ved retten, og kravet kan rejses uden 
advokatbistand. Justitssekretæren overværer retsmødet og redegør kort for 
parternes standpunkter. 
I tidsrummet fra midten af december 1991 til midten af oktober 1992 regi­
streredes der 646 mindre krav inden for rammerne af ordningen (450 i Dublin, 
99 i Cork, 39 i Siigo og 5 i Swords). I 379 af sagerne (58,7%) blev der ind­
gået forlig uden henvisning til retten, mens 78 sager (12,1%) blev henvist, 
og 189 (24,3%) endnu ikke var afgjort. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Der er blevet indført flere forskellige former for udenretslig sagsbehand­
ling på initiativ af en række sektorer inden for erhvervslivet, heriblandt 
ombudsmandsordningen for forsikr ingsvæsenet og for pengeinstitutterne. Med­
lemskab af begge disse ordninger er frivilligt, men de selskaber, som er 
tilsluttet dem, er bundet af ombudsmandens afgørelser. Derimod kan forbruge­
ren altid indbringe sagen for domstolene. 
Krav, der forelægges ombudsmændene, kan ikke overstige IRL 100.000 (ca. 
124.965 ECU), når der er tale om forsikringer, og IRL 25.000 (ca. 31.240 
ECU), når det drejer sig om pengeinstitutter. 
Parlamentets ombudsmand (der udnævnes af den irske præsident) undersøger 
klager fra alle (fysiske eller Juridiske personer), der mener sig uretfær­
digt behandlet af offentlige institutioner. Selv om ombudsmandens afgørelse 
ikke er bindende, er hans henstillinger hidtil alle blevet fulgt. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE/OFFENTLIGE INTERESSER 
Direktoratet for forbrugeranliggender (oprettet i henhold til loven om for­
brugeroplysning af 1978) er hovedansvarlig for håndhævelse af forbrugerlov­
givningen. 
Ifølge loven er det uafhængigt og har en række beføjelser til at skride ind 
over for falsk eller vildledende reklame, vildledende prisangivelser m.v. 
- 44 -
I denne egenskab kan det give pålæg om "at ophøre med og afstå fra" enhver 
praksis, der er i strid med loven om forbrugeroplysning. Det tager ligeledes 
initiativ til private adfærdskodekser (som f.eks. reklamekodeksen). 
4. PILOTPROJEKTER 
Et pilotprojekt, der benævnes "Consumer Personal Service" (CPS) er blevet 
kørt af den irske forbrugersammenslutning siden juni 1990. 
Projektet har til formål "at oplyse, rådgive og bistå forbrugere, der har 
problemer med varer og tjenesteydelser, de køber". Forbrugeren betaler et 
fast gebyr på IRL 19 (ca. 24 ECU) for bistanden, uanset hvor langt sagen 
føres. 
Hovedformålet er at nå frem ti I en udenretslig bilæggelse, men om fornødent 
ydes der i fuldt omfang retshjælp ved domstolene. 
I tidsrummet fra Juni 1990 til maj 1993 modtog CPS 780 klager. Ca. 100 sager 
blev indbragt for domstolene, heraf 40 for afdelingen for mindre sager. 
- 45 -
ITALIEN 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Loven om den borgerlige retspleje er for nylig blevet ændret ved lov nr. 353 
af 26/11/1990 (om hasteforanstaltninger inden for den borgerlige retspleje) 
og lov nr. 374 af 21/11/1991 (om indførelse af fredsdommere). 
Ikrafttrædelsen af ovennævnte bestemmelser er blevet delvis opsat ved lov 
nr. 477 af 4/12/1992, hvorfor reformen først vil få fuld virkning fra den 
3. Januar 1994. 
De vigtigste virkninger af loven fra forbrugerens/brugerens synspunkt kan 
sammenfattes som følger: 
a) indførelsen af fredsdommere 
Sagsbehandlingen for fredsdommerne er reguleret ved særlige bestemmelser 
(artikel 316 ff i loven om den borgerlige retspleje), der delvis er hen­
tet fra bestemmelserne om sagsbehandlingen for "giudice 
conciIiatore"*35* (byretten for mindre sager). 
Der er tale om en forenklet form for sagsbehandling, for så vidt som: 
- sagen kan anlægges blot ved afgivelse af erklæring til retten, der 
udfærdiger et protokollat og indkalder parterne (stævnevarslerne er 
nedsat til det halve af de almindelige stævnevarsler), 
- fredsdommeren hører parterne under et retsmøde og søger sagen afgjort 
ved forlig. Dersom parterne indgår forlig, nedfældes dette skriftligt 
og kan tvangsfuldbyrdes, 
- dersom for Iigsprøven viser sig forgæves, opfordrer dommeren parterne 
til at redegøre nærmere for sagens omstændigheder, fremlægge dokumen­
ter og i givet fald angive, hvilke beviser de ønsker at føre, 
- nyt retsmøde berammes kun, dersom det kræves af hensyn til sagens for­
beredelse, 
- dommen skal afsiges senest 15 dage efter domsforhandlingen. 
Den allerede i bestemmelserne vedrørende "giudice conciIiatore" omhand­
lede begæring om "mægling inden selve sagsbehandlingen" kan også 
(35) Fredsdommeren, som samtidig får øgede beføjelser, skal træde i stedet 
for den tidligere "giudice conciIiatore". 
- 46 -
fremsættes for fredsdommere uden hensyn til sagsgenstandens værdi. Dog 
kan forliget mellem parterne kun tvangsfuldbyrdes, dersom sagen hører 
under fredsdommerens kompetence. 
Fredsdommerens kompetence efter sagsgenstandens værdi er fastsat til 
5.000.000 lire (ca. 2.790 ECU), men dette beløb forhøjes til 30.000.000 
(ca. 16.732 ECU) i tvister om erstatningsansvar for skader forårsaget af 
motorkøretøjer og skibe. Kompetenceområdet dækker således de fleste 
forbrugersager. 
Parternes fritagelse fra at give møde ved advokat er dog begrænset til 
sager, hvori sagsgenstanden ikke overstiger 1.000.000 lire (ca. 558 
ECU), og dom "efter ret og billighed" kan kun afsiges i sager om indtil 
2.000.000 (ca. 1.115 ECU). 
b) foreløbige retsmidler 
Alle retter i første instans (fredsdommer, "pretore" og byret) kan an­
vende foreløbige retsmidler ("anticipatorie") i forbindelser med sager, 
der er anlagt efter den 2/1/1993. Afgørelsen om anvendelse af disse 
retsmidler træffes i form af en kendelse om udlevering ("ingiunzione di 
consegna") eller påkrav om betaling. 
c) frister 
De nye regler om forældelsesfrister (herunder bl.a. ændringen af arti­
kel 184 i loven om den borgerlige retspleje) skulle gøre det muligt at 
nedbringe den gennemsnitlige varighed af sagerne, som er særdeles lang i 
Italien*36*. 
Disse nye regler træder i kraft i 1994. 
d) tvangsfuldbyrdelse uanset anke 
Tvangsfuldbyrdelse uanset anke af domme afsagt i første instans (hvilket 
hidtil har været en undtagelse) bliver nu reglen i alle sager, der er 
anlagt siden den 2. januar 1993. Beslutning om udsættelse af tvangsfuld­
byrdelsen kan kun træffes af appelretten, når der foreligger reelle og 
vægtige grunde (§ 283 i loven om den borgerlige retspleje). 
(36) 538 dage ved "Preture", 1.166 dage ved byretterne og 1.119 dage ved 
appel retterne. 
Kilde: Justitsministeriet, Document'! Giustizia 1-2/1993, s. 269. 
statistikken angår samtlige borgerlige sager i 1991). 
47 
Formålet med denne ændring er at nedsætte antallet af ankesager, der 
alene anlægges med det formål at trække sagsbehandlingen i langdrag 
("forhalende" appel). 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
På grund af de omkostninger, der er forbundet med voldgift, udgør denne 
form for sagsbehandling sjældent et alternativ, der økonomisk kan bæres af 
den enkelte borger. I de fleste tilfælde benyttes den derfor kun af virk­
somheder. Denne form gør det i øvrigt muligt at opnå en bindende afgørelse 
langt hurtigere end ved de almindelige domstole. 
Der er indført en særlig voldgiftsbehandling af sager, der vedrører telekom­
munikationstjenesterne. Den bygger på en aftale, der er indgået (den 
24. juli 1989) mellem SIP (telekommunikationsvæsenet) og 12 forbruger­
organisationer. 
Dette projekt blev lanceret som et forsøg i Lombardiet og på Sicilien og er 
senere blevet udstrakt til 6 andre regioner. Det er for nylig blevet ud­
strakt ti I at gælde hele Italien, og reglementet for sagsbehandlingen er 
blevet revideret. 
Sagsbehandlingen omfatter to adskilte faser. Efter at have udtømt klage­
mulighederne inden for SIP kan abonnenten indbringe klage for voldgifts­
retten, som på regionalt plan består af en af SIP udpeget repræsentant og en 
repræsentant udpeget af forbrugerorganisationerne. Mæglingsstadiet afsluttes 
med konstatering af, at der er eller ikke er indgået forlig. Dersom forlig 
ikke er indgået, kan abonnenten kræve spørgsmålet afgjort af en opmand (der 
vælges af SIP og de underskrivende organisationer i fællesskab), og hvis 
kompetence er begrænset til sager, der højst drejer sig om 3.000.000 lire. 
Opmanden træffer sin afgørelse "efter ret og billighed", og sagsomkost­
ningerne pålægges den tabende part, men der er fastsat en øvre grænse for 
opmandens honorar. 
I banksektoren er der for nylig blevet indgået en "overenskomst om opret­
telse af et rekIamationskontor og indførelse af en ombudsmand for bankerne" 
under ABI's (Den Italienske Bankforenings) auspicier. 
Ifølge denne overenskomst skal der i hver bank eller kreditinstitut senest 
den 15. april 1993 oprettes et rekIamationskontor. Fra samme dato kan en 
landsdækkende "ombudsmand" for hele banksektoren (et kollegialt organ med 
sæde i Rom og bestående af 5 medlemmer) behandle sager indbragt af enhver 
forbruger, som har udtømt mulighederne for intern reklamation (der er herfor 
fastsat en frist på 60 dage for behandlingen af sagerne). Det er gratis at 
klage til ombudsmanden, og den af ham trufne afgørelse er bindende for ban­
ken (mens forbrugeren frit kan gå til domstolene) inden for den beløbsgrænse 
(5.000.000 lire), der er fastlagt ved overenskomsten. 
- 48 -
For så vidt angår reklame blev der allerede i 1966 oprettet "G I UR I Dl 
AUTODISCI PL INA PUBBLICITARIA", der i alt har truffet 1.076 afgørelser. Den 
af "Giuri" anvendte kodeks for selvjustits på reklameområdet ajourføres 
hyppigt. Den 19. version af den trådte i kraft den 15. Juni 1993. 
For så vidt angår forholdet mellem borgerne og myndighederne findes der i 
hver region en "DIFENSORE CIVICO" (ombudsmand), der sørger for oplysning, 
rådgivning og bistand til alle borgere (eller borgerorganisationer), som 
anmoder herom. Disse ombudsmænds beføjelser er fastlagt ved regionale love 
(der er 20 regioner i Italien), men deres udtalelser er sædvanligvis ikke 
(retligt) bindende for myndighederne. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Principielt har organisationer, der repræsenterer kollektive interesser 
(ifølge den fremherskende fortolkning) ikke den "søgsmålsinteresse", der 
kræves efter artikel 100 i loven om den borgerlige retspleje. 
Ved den nyere lovgivning er der dog tillagt dem søgsmåIsret inden for 
bestemte områder. 
Hvad angår forbrugernes kollektive interesser (som ikke varetages af nogen 
offentlig italiensk myndighed, i modsætning til f.eks. den danske forbruger­
ombudsmand eller den irske Director of Consumer Affairs) er følgende blevet 
vedtaget: 
lovdekret nr. 74 af 15. Januar 1992 om gennemførelse af direktiv 
84/450/EØF om vildledende reklame og 
lov nr. 287 af 10. oktober 1990 om "beskyttelse af konkurrencen og mar­
kedet", som anerkender forbrugernes kollektive interesse (og tillige 
forbrugerorganisationernes søgsmålsinteresse) i tilfælde af fusioner, 
misbrug af dominerende stilling eller konkurrencebegrænsende handels­
praksis. 
Der er ved iov nr. 462 af 7. august 1986 om "forebyggelse og bekæmpelse af 
forfalskning af levnedsmidler" tillagt forbrugerorgan i sat ionerne mul ighed 
for at give møde som borgerlig part under straffesager. 
4. PILOTPROJEKTER 
Et projekt kaldet "forbrugernes klagemuligheder", der er fremsat af en for­
brugerorganisation og finansieret af EF-Kommissionen, er forsøgsvis blevet 
iværksat i Milano i Januar 1991. De tjenester, der ydes inden for projektets 
rammer, er fuldstændig gratis, og sekretariatet råder over et lokale, der er 
åbent fra klokken 13 til klokken 19 på alle hverdage. 
49 -
Denne tjeneste har først og fremmest til opgave at oplyse forbrugerne om 
gældende lovgivning og den løsning, denne kan føre til i det konkrete til­
fælde. Dersom reklamationen skønnes begrundet, og det kræves af forbrugeren, 
kan der gøres et udenretsligt forsøg på bilæggelse af tvisten gennem ind­
gåelse af et udenretsligt forlig. 
Dersom forsøget mislykkes, kan der inden for det eksisterende system ydes 
forbrugeren bistand i alle sager, som hører under byretten for mindre sager 
(for hvilken der ifølge gældende lovgivning ikke skal gives møde ved advo­
kat). Dersom tvisten ikke henhører under byretten for mindre sager, opford­
res forbrugeren ti I at henvende sig til sin advokat eller advokatsamfundet. 
Det væsentligste særlige træk ved dette projekt består \ ar\vende\sen &1 er\ 
udenretslig form for sagsbehandling (artikel 321 i loven om den borgerlige 
retspleje), som ligeledes er omhandlet i loven om indførelse af fredsdom­
mere. Denne fremgangsmåde blev i vidt omfang overset i praksis. 
I perioden fra november 1991 til oktober 1992 modtog den eksisterende orga­
nisation 1.302 anmodninger om oplysninger og/eller indgriben. Efter en nær­
mere undersøgelse af hvert enkelt tilfælde blev der anlagt 357 retssager. 
Takket være den udenretslige fremgangsmåde blev 119 af disse endeligt af­
sluttet ved forlig med modparten, og 18 blev afsluttet ved sagens indbrin­
gelse for byretten for mindre sager (15 afsluttedes ved udenretslig sags­
behandling og 3 ved indenretslig sagsbehandling). 
Pr. 31/10/1992 verserede der 220 sager, hvoraf 25 for byretten for mindre 
sager. 
Det gode resultat, der er opnået ved dette pilotprojekt, har ført til åbning 
af endnu et center med henblik på at vurdere virkningen af dette initiativ i 
en anden socio-økonom i sk kontekst (byen For I i). 
Et andet projekt, der er iværksat af en forbrugerorganisation (og bygger på 
den i pkt. 2 beskrevne sagsbehandling med mægling og voldgift), har haft til 
formål at uddanne repræsentanter til mæglings- og voldgiftsnævnene på tele-
kommunikat ionsområdet. 
- 50 -
LUXEMBOURG 
1. FORENKLET SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Der findes to former for forenklet sagsbehandling, der har til formål at 
lette inddrivelsen af fordringer, nemlig fremsættelse af betalingspåkrav (§§ 
48-58 i loven om den borgerlige retspleje) og udlæg i løn (anordning af 
11/11/1970, Mémorial 1970, s. 1314). 
I betragtning af deres formål benyttes den anden af disse former for sags­
behandling aldrig og den første næsten aldrig af forbrugeren, som normalt er 
den, de benyttes imod. 
Der findes ingen form for forenklet sagsbehandling (som f.eks. det franske 
påbud om handling) i tilfælde, hvor det er forbrugeren, der kræver opfyl­
delse af en aftale. 
Den såkaldte "hastesagsprocedure" gør det dog mul igt at anvende foreløbige 
foranstaltninger i hastetilfælde ("bevarende foranstaltninger"), dvs. sikre 
dækning af en fordring, indtil der er truffet afgørelse i hovedsagen. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Udover den almindelige voldgiftsbehandling (som normalt er kostbar i forhold 
til sagsgenstandens værdi i forbrugersager) findes der ingen udenretslige 
fremgangsmåder til opnåelse af afgørelser, der er retligt bindende for de 
erhvervsdr i vende. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
For så vidt angår forbrugerorganisationerne er der tillagt dem søgsmåIsret 
til varetagelse af kollektive interesser i sager om urimelige aftalebetin­
gelser (§ 5 i lov af 25/08/1983) og i sager om uredelig handelspraksis (§ 21 
i lov af 27/11/1986). Denne søgsmålsadgang er forbeholdt "forbrugerorganisa­
tioner, der er repræsenteret i priskommissionen" i Storhertugdømmet. 
- 51 -
NEDERLANDENE 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Den 30. december 1991 blev der indført en ny form for sagsbehandling ved 
Kantongerecht (en underafdeling af byretterne), som har kompetence i sager 
vedrørende: 
a) krav, der ikke overstiger HFL 5.000 (ca. 2.284 ECU) og 
b) krav i henhold til huslejeaftaler eller afbetalingskontrakter, uanset 
beløbets størrelse. 
Som led i denne nye form for sagsbehandling kan stævningen tilstilles sag­
søgte ved anbefalet brev (med henblik herpå skal sagsøgeren udfylde en 
formular) i stedet for at blive forkyndt ved stævningsmand. Sagsøgte kan 
vælge selv at tage mundtligt til genmæle i retten eller indgive et svar­
skrift (der er ingen advokattvang). Dersom sagsøgte ikke svarer i sagen, 
afsiges der dom til fordel for sagsøgeren, medmindre kravet er ubegrundet. 
Retten kan tillige (på begæring eller endog ex officio) søge at mægle forlig 
mellem parterne. Med henblik herpå kan den pålægge dem begge at give person­
ligt møde ("comparitie", jf. § 19 i loven om den borgerlige retspleje). 
Der er indført en særlig bestemmelse vedrørende sager, der rejses af for­
brugere, hvorefter en forbruger selv kan anlægge sag ved retten på det sted, 
hvor han bor (§ 98, stk. 3 i loven om den borgerlige retspleje). Valg af 
værneting er kun tilladt, efter at tvisten er opstået (§ 100). I § 116 åbnes 
der (i hastetilfælde) mulighed for opnåelse af foreløbig dom. 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
De såkaldte "ombudsmænd", der er blevet indført i visse sektorer (som f.eks. 
Iivsforsikringssektoren og sparekassesektoren), kan ikke i egentlig forstand 
bilægge tvister, idet deres "henstillinger" ikke er bindende. 
Derimod kan de såkaldte "geschiIlencommissies" (ankenævn) afgive bindende 
henstillinger ("bindend advies"), der skal opfyldes på samme måde som af­
taler. Når parterne er enedes om at forelægge tvisten for et sådant nævn, 
betragtes manglende overholdelse af dets henstilling som misligholdelse af 
en aftale. 
- 52 
"GeschiIlencommissies" skal godkendes af økonomiministeren efter en sagsbe­
handling, hvorunder han kan undersøge, om visse betingelser med hensyn til 
f.eks. processuelle garantier og uvildighed er opfyldt. 
Så godt som samtlige disse nævn hører under en paraplyorganisation, der blev 
oprettet i samarbejde mellem erhvervsorganisationerne og Consumentenbond 
(forbrugersammenslutningen). 
En geschiIlencommissie består af en repræsentant for forbrugerne, en repræ­
sentant for den pågældende brancheorganisation og en neutral formand. For­
brugeren (der skal have forsøgt at bilægge tvisten med leverandøren, før han 
indleder sagen) skal betale et gebyr, der varierer mellem HFL 27,50 (ca. 
12,55 ECU) og HFL 150 (ca. 69 ECU). Sagsbehandlingen er hovedsagelig skrift­
lig, men mundtlig høring kan finde sted efter begæring fra en af parterne. 
I 1991 modtog de ankenævn, der er tilsluttet paraplyorganisationen, 5.162 
klager (hvoraf 1.867 blev forelagt rejsebureauankenævnet). Sagsbehandlingen 
varede gennemsnitlig 4,2 måneder. 
En lignende bindende henstilling kan afgives af visse disciplinære organer, 
heriblandt tilsynsrådet under Det Hollandske Advokatsamfund, Det Kongelige 
Notarsamfund og lægestandens disciplinærråd (som alle er reguleret ved be­
stemmelser i lovgivningen) og byggebranchens ankenævn (som ikke er lovregu­
leret). 
På reklameområdet blev der i 1964 oprettet en organisation under navnet 
"STICHTING RECLAME CODE". Den omfatter de største annoncører, forbrugerorga­
nisationer og medierne (med undtagelse af TV, som står under tilsyn af et 
særligt offentligt organ). Organisationen driver "RECLAME CODE COMMISSIE", 
hvis afgørelser kan indbringes for "college van beroep". Selvjustitssystemet 
har dermed udviklet to retsinstanser. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Forbrugerorganisationerne har en almindelig søgsmålret til varetagelse af 
forbrugerinteresser ved domstolene. Hidtil har denne ret hovedsageligt 
hvilet på retspraksis, men der foreligger nu et forslag til bekendtgørelse 
- 53 -
(forslag nr. 22.486) om endelig anerkendelse af denne søgsmåIsret. 
Efter den nuværende retspraksis kan forbrugerorganisationerne kun nedlægge 
påstand om påbud eller forbud, og de skal være "repræsentative" (denne 
temmelig vage betingelse kan give anledning til problemer for domstolene). 
Retten til at påstå forbud mod eller berigtigelse af vildledende reklame er 
tillagt forbrugerorganisationerne ved § 6/196 i ci vi I lovbogen. Regeringen 
yder økonomisk støtte i sager, der anlægges i anledning af vildledende 
reklame. 
En lignende form for søgsmål er omhandlet i § 6/240 med hensyn til "de al­
mindelige betingelser, der benyttes eller er bestemt til at skulle benyttes 
i aftaler med personer, hvis interesser varetages af den juridiske person". 
- 54 -
PORTUGAL 
1. FORENKLET SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Den portugisiske lov om den borgerlige retspleje (artikel 793c ff) inde­
holder bestemmelser om en forenklet form for behandling af "mindre sager" 
("processo sumarissimo"). 
Denne form for sagsbehandling finder ikke blot anvendelse på såkaldte "for­
brugersager", men på alle borgerlige sager, hvor sagsgenstandens værdi ikke 
overstiger et bestemt beløb (250.000 escudos, - ca. 1.333 ECU), og som angår 
opfyldelse af pengekrav, skadeserstatning og udlevering af løsøre (artikel 
462, nr. 1). 
Der er ikke advokattvang, og sagsomkostningerne (herunder den vindende parts 
advokatomkostninger, hvis han har valgt at lade sig repræsentere ved advo­
kat) bæres af den tabende part. 
I 1990 iværksatte justitsministeriet programmet "borgerne og retsvæsenet" 
(Citadåo e Justiça), der skal skabe større gennemsigtighed i forholdet til 
forvaltningen samt forbedre borgernes oplysning og uddannelse og deres 
deltagelse i samfundslivet og give dem mulighed for at udøve deres rettig­
heder og gå til domstolene. Forbrugerbeskyttelsen indgår som led i borgernes 
klagemu Iigheder. 
Inden for rammerne af dette program er der ved lovdekret nr. 211 af 14. Juni 
1991 indført en form for forenklet sagsbehandling, der består i en fælles 
begæring fra parterne og medfører færre formaliteter, kortere frister og 
lavere sagsomkostninger. 
Ved den lov om domstolenes ordning, der er udstedt som tillæg til forfatnin­
gen (lov nr. 38 af 1987 som ændret ved lov nr. 24/92 af 20. august 1992), er 
der indført "byretter for mindre sager" (bekendtgørelse nr. 446 af 8. Juli 
1988 og præamblen til anordning nr. 214 af 17. Juli 1986 om fastsættelse af 
regler for gennemførelsen af loven om domstolenes ordning). Indførelsen af 
disse retter kræver en regulering, som er under forberedelse. 
For så vidt angår for Iigsprøven kan denne "finde sted under hele sagens 
behandling, når retten skønner det hensigtsmæssigt, men parterne kan kun 
indkaldes én gang alene med henblik herpå" (artikel 509, nr. 4 i loven om 
den borgerlige retspleje). 
Forligsprøve er dog ikke påbudt undtagen ved behandlingen af "mindre sager", 
hvor den foregår i begyndelsen af det retsmøde, hvor dommen afsiges 
55 -
(artikel 796, nr. 3, i loven om den borgerlige retspleje) eller i et forbe­
redende retsmøde for så vidt angår de øvrige former for almindelig sagsbe­
handling og kun, når retten skønner det muligt at få sagen afgjort uden 
forberedelse (§§ 508 og 787 i loven om den borgerlige retspleje). 
Tvangsfuldbyrdelse af domme uanset anke*. 
Domme kan i almindelighed tvangsfuldbyrdes uanset anke, idet anke ikke 
har opsættende virkning (artikel 47, nr. 1, 693, nr. 2, og 740 i loven 
om den borgerlige retspleje). 
Foreløbige retsmidler: 
Loven om den borgerlige retspleje rummer en række foreløbige retsmidler, 
der kan anvendes inden anlæggelsen af hovedsagen (artikel 381 ff i loven 
om den borgerlige retspleje). 
Sanktioner i anledning af forhalende manøvrer: 
Forhalende manøvrer under sagen anses for uredelige og kan medføre, at 
retten ikender den pågældende part en bøde og tilpligter ham at betale 
erstatning til modparten (artikel 456, nr. 1 og 2, i loven om den 
borgerlige retspleje). 
Retshjælp og fri proces for udenlandske statsborgere: 
Fri proces, der kan omfatte både fritagelse fra at betale sagsomkostnin­
ger og vederlagsfri bistand til den, der ikke selv råder over tilstræk­
kelige økonomiske midler, er reguleret ved lovdekret nr. 387-B/87 af 29. 
december 1987 og omfatter udenlandske statsborgere i medfør af den 
grundsætning i forfatningen, hvorefter enhver "der har ophold eller 
bopæl i Portugal nyder de samme rettigheder og er underkastet de samme 
pligter som portugisiske statsborgere (forfatningens artikel 15, nr. 1, 
Jf. artikel 1 i lovdekret nr. 391/88 af 26. oktober 1988). 
EF-borgere nyder således godt af denne bistand, selv om de ikke har 
bopæl i Portugal, men blot har ophold dér. 
Denne ret til fri proces er en af bestanddelene i den retsbeskyttelse, 
der sikres ved de Juridiske rådgivningskontorer, som er oprettet for­
skellige steder i landet ved aftale mellem Justitsministeriet og advo­
katsamfundet (lovdekret nr. 391/88). 
- 56 
2- UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING OG PILOTPROJEKTER 
Visse større virksomheder og offentlige institutioner har allerede ensidigt 
indført "mægIingsmænd", der skal modtage og finde en mindelig løsning på 
reklamationer fra kunderne eller forbedre serviceforholdene. Dette gælder 
f.eks. Post- og Telekommunikationsvæsenet og Lissabon kommune. 
Tendensen på landsplan går i retning af oprettelse af almindelige frivillige 
voldgiftsnævn, der tager stilling i forbrugersager. 
Disse institutioner må endnu betragtes som værende på forsøgsstadiet, selv 
om den i Lissabon nu har eksisteret i ca. 4 år. De behandles derfor nedenfor 
under "pilotprojekter". 
Udover disse almindelige voldgiftsnævn opstår der nu lidt efter lidt andre 
private ankenævn inden for forskellige sektorer, f.eks. inden for automobil-
reparat ionsbranchen. 
a) Pilotorolektet I Lissabon 
Lissabon kommune, INDC (Det Nationale Institut for Forbrugerbeskyttelse), 
Lissabons Handelsstandsforening og DECO (Den Portugisiske Forbruger-
beskyttelsesforening) indgik den 28. oktober 1988 en aftale om forsøgsvis 
oprettelse af et voldgiftsnævn i forbrugersager. 
INDC, Lissabon kommune og EF-Kommissionen har finansieret igangsætningen af 
dette eksperiment. 
Ved justitsministeriets cirkulære (despacho) nr. 155/90 af 23.2.90 gives der 
tilladelse til oprettelse af voldgiftsnævnet, og ved cirkulære nr. 103/91 af 
8.3.1991 udstedt af samme ministerium er der givet fuldstændig fritagelse 
for retsafgifter i forbindelse med tvangsfuldbyrdelse af voldgiftsnævnets 
kendelser. 
Dette forsøg har således været muligt takket være et snævert samarbejde 
mellem de forskellige deltagere (regeringen, kommunen, handelsstandsfore­
ningerne, forbrugerforeningerne og EF). Nævnet, (der har egne lokaler, som 
er stillet til disposition af Lissabon kommune) er organiseret med: 
et modtage Iseskontor, hvor der er ansat to Jurister, 
en di rektør, 
en voldgiftsmand, der er udpeget af det øverste dommerråd. 
- 57 -
Modtage Iseskontoret modtager forbrugernes rekIamationer, og hvis disse efter 
et første gennemsyn synes at kunne antages til behandling, nedskrives de på 
særlige formularer og bilægges sagens akter. 
Herefter opfordrer nævnet skriftligt de to parter ti I at møde ti I en for-
Iigsforhandling. Forlig, der indgås ved et dokument undertegnet i over­
værelse af en af nævnets Jurister, stadfæstes herefter af voldgiftsmanden og 
har herefter samme retskraft som en dom. 
Dersom forlig ikke opnås, forelægges sagen for voldgiftsmanden, bilagt et 
svarskrift fra den erhvervsdrivende og de bevisligheder, han agter at påbe­
råbe sig. Efter undersøgelse af beviserne afsiger voldgiftsmanden straks 
kendelse, medmindre det er nødvendigt at lade foretage syn og skøn elier 
nærmere undersøgelser. Vidner indkaldes normalt af parterne. 
I medfør af artikel 26 i lov nr. 31/86 af 29.8.1986 har voldgiftsmandens 
kendelse samme retskraft som en dom afsagt af en almindelig byret, og for­
anstaltningerne til eventuel tvangsfuldbyrdelse træffes af denne. 
Voldgiftsmandens kompetence omfatter forbrugersager, i hvilke sagsgenstan­
dens værdi ikke overstiger 500.000 escudos (ca. 2.665 ECU), og han er sted­
lig kompetent inden for Lissabons grænser (afgørende er det sted, hvor 
aftalen er indgået). Denne service er gratis og hurtig, uanset på hvilket 
stadium den benyttes. 
I tidsrummet fra den 20. november 1989 (datoen for påbegyndelsen af nævnets 
virksomhed) til den 19. november 1992 har nævnet behandlet 3.160 sager (der 
har ofte været tale om anmodninger om oplysninger), 600 sager er blevet 
afgjort ved for Iigsmægling, og i 390 er der afsagt voldgiftskendelse. Kun 6% 
af de parter, der er indkaldt på for Iigsprøvestadiet, er udeblevet. Gennem­
snitlig går der under 40 dage fra klagen indgives til kendelsen afsiges. 
En ny overenskomst blev undertegnet den 15. marts 1991. Voldgiftsnævnet be­
finder sig nu ikke længere på forsøgsstadiet og anerkendes som fast vold­
gi ltsnævn i forbrugersager. For nylig er nævnet blevet omdannet til en selv­
ejende institution og betragtes herefter som en Juridisk person med egen 
administration og økonomi, idet sidstnævnte sikres ved en ny protokol, som 
er indgået med ministerierne. 
Den 11. marts 1992 blev der underskrevet en aftale mellem Lissabon og Madrid 
kommuner. I henhold til denne kan forbrugeren reklamere over indkøb foreta­
get i Madrid eller Lissabon i den by, hvor han har sin bopæl. 
- 58 
Reklamationen tilstilles den kompetente instans (Junta Arbitral de Madrid 
eller voldgiftsnævnet i Lissabon) på det sted, hvor købet har fundet sted, 
og forbrugeren kan (for at spare rejseomkostninger) lade sig repræsentere af 
en forbrugerorganisation. 
b) Pilotprojektet i Coimbra 
Oprettelsen af voldgiftsretten/voldgiftsnævnet i Coimbra er sket ved den 
protokol, som blev undertegnet den 15. april 1992 mellem Justitsministeriet, 
Det Nationale Institut for Forbrugerbeskyttelse, Coimbra kommune, Den 
Portugisiske Forbrugerbeskyttelsesforening og Foreningen af Handels- og 
Industridrivende i Coimbra. Senere har andre forbrugerorganisationer og 
erhvervsorganisationer tilsluttet sig ankenævnet, som er fuldt operativt. 
Institutionens vedtægter, organisation og virke er udformet på samme måde 
som ved voldgiftsnævnet i Lissabon, dog med følgende grundlæggende forskel­
le: Voldgiftsnævnets stedlige kompetence kan udvides til at omfatte 
Coimbra's nabokommuner, og en af disse, nemlig Figue ira da Foz, har allerede 
besluttet at tilslutte sig ordningen. Som følge heraf sker modtagelsen af 
klagerne og oplysningen af forbrugerne samt eventuelt for Iigsmæglingen 
mellem parterne i tvisten på kommunalt plan gennem allerede eksisterende 
lokale organisationer (CIAC), der fungerer som en form for første instans og 
er tilsluttet det fælles voldgiftsnævn, som har til opgave at stadfæste 
indgåede forlig eller afgøre tvister, dersom forlig ikke «tpnàs. Ligesom i 
Lissabon, kan de af voldgiftsmanden stadfæstede forlig eller de af ham 
afsagte kendelser tvangsfuldbyrdes. 
Nævnet er kompetent med hensyn til krav på indtil 500.000 Esc. Beløbet 
ajourføres hvert år på grundlag af det almindelige forbrugerprisindeks, 
Ganske på samme måde som projektet i Lissabon støttes projektet i Coimbra 
økonomisk af EF-Kommissionen. 
C. Pilotprolektet i Qporto og Vale do Ave 
Forbrugervoldgiftsnævnet i Oporto er oprettet ved en lignende protokol, der 
blev undertegnet den 14. september 1992, og nævnet påbegynder snart sin 
v i rksomhed. 
Nævnets stedlige kompetence, som oprindelig var begrænset til selve Oporto 
by, kan udstrækkes til at omfatte hele storbyområdet (og således dække de 
nabokommuner, der indgår i dette). 
- 59 -
Voldgiftsnævnet i Oporto henter inspiration i erfaringerne fra de to andre 
voldgiftsnævn; fra Lissabon på den måde at det både modtager klager og 
oplyser forbrugerne, og fra Coimbra på den måde at dets virkeområde kan 
udstrækkes til et større område end selve byen Oporto. Endelig er der til 
nævnet i Oporto knyttet en tjenestegren, der ud over at give forbrugerne 
oplysninger om retsregler skal informere dem om almindelige markedsforhold. 
Forbrugervoldgiftsnævnet i Vale do Ave, som har hjemsted i Guimaraes, er 
oprettet ved protokol af 15. marts 1993 med deltagelse af de samme offent­
lige centrale og lokale myndigheder (forbundet af kommuner i Vale do Ave) og 
de lokale repræsentative forbruger- og leverandørsammenslutninger. Dets 
kompetenceområde er interkommunaIt og omfatter således principielt samtlige 
kommuner i Vale do Ave. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
I artikel 12 og 14 i lov nr. 29 af 22. august 1981 er der tillagt de portu­
gisiske forbrugerforeninger visse rettigheder. Men selv om der bl.a. er 
tillagt dem ret til at intervenere på anklagemyndighedens side i borgerlige 
sager til varetagelse af kollektive interesser (artikel 13, litra h), sam­
menholdt med artikel 10, nr. 3), synes udformningen af procedurebestemmel­
serne ikke at give indehaverne af disse interesser søgsmåIskompetence (uan­
set om de er identificeret eller ej). v 
Ifølge Det Nationale Institut for Forbrugerbeskyttelse er der tale om "en 
undladelse, som udtrykkeligt må afhjælpes for at bringe retsplejereglerne 
(særlig for så vidt angår søgsmåIskompetencen) i overensstemmelse med denne 
positive ret". 
Der findes ikke i portugisisk ret noget kollektivt søgsmål, der er egnet til 
at bringe vildledende reklame til ophør. Der findes således ingen foran­
staltninger af den type, som er omhandlet i artikel 4, litra a, i Rådets 
direktiv 84/450 af 10. september 1984. 
I forfatningens artikel 52 omhandles en "folkelig søgsmåIsret", og der ar­
bejdes i øjeblikket i parlamentet med bestemmelser til gennemførelse heraf. 
- 60 -
DET FORENEDE KONGERIGE 
1. SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
Det Forende Kongerige er opdelt i tre forskellige områder med egne retssy­
stemer, nemlig England og Wales, Skotland og Nordirland. 
I hvert af disse er der indført en særlig form for sagsbehandling af mindre 
krav. Denne kan kort beskrives således: 
a) England og Wales: Som mindre krav anses krav på højst UKL 1.000 (ca. 
1.285 ECU), der indbringes for en almindelig byret. Stævning i sager om 
mindre krav kan indgives uden advokatbistand. Justitsministeriet har udar­
bejdet særlige formularer og vejledninger, som er enkle og brugervenlige. 
Retsafgiften afhænger af sagsgenstandens værdi*37*. Retten tilstiller sag­
søgte en genpart af stævningen og en svar formular. Sagsøgte har 14 dages 
fr ist til at svare. 
Dersom sagsøgte ikke svarer, kan retten anmodes om at tilstille ham et beta­
li ngspåkrav (afsige udeblivelsesdom). Dersom sagsøgte bestrider kravet, hen­
vises sagen automatisk ti I en distriktsdommer. 
I procesreglementet for byretterne af 1981 hedder det, at den mundtlige be­
handling "skal være uformel, og de strenge bevisregler skal ikke finde an­
vendelse". Parterne kan give møde ved advokat, men dette vanskeliggøres på 
grund af reglerne om sagsomkostninger, hvorefter den part, der vinder sagen, 
normalt ikke er berettiget til at få godtgjort sine 
advokatomkostninger*38*. Møde ved lægmænd er blevet tilladt ved Lay 
Representatives (Right of Audience) Order 1992. Det anslås, at der i 1989 
blev behandlet ca. 12.500 forbrugersager efter reglerne om behandlingen af 
mindre krav. 
b) Skotland: En fremgangsmåde for behandling af mindre krav blev indført 
ved Act of Sederunt (Small Claims Rules) 1988 og Small Claims (Scotland) 
Order 1988, som bygger på resultaterne af et EF-pilotprojekt i Dundee. 
(37) 10 pence for hvert pund indtil UKL 500 og en fast afgift på 60 pund 
for beløb mellem UKL 500 og UKL 1000). 
(38) Byretten kan dog tilkende sådanne omkostninger, dersom modparten har 
handlet ur i mel igt. 
- 61 -
Som mindre krav anses krav på højst UKL 750 (ca. 965 ECU), der fremsættes 
for en Sheriff Court (i modsætning til i England og Wales, hvor der er en 
vis valgfrihed, skal alle sager om krav, der falder ind under definitionen 
af mindre krav, efter disse regler anlægges ved denne ret). Denne form for 
sagsbehandling kan også benyttes i sager om større beløb, dersom begge 
parter er enige herom. 
Sagsbehandlingen svarer helt til den engelske. 
c) Nordirland: En fremgangsmåde for behandling af mindre krav blev indført 
i 1979 (sektion 97 i Judicature NI Aet 1978). 
Ved et mindre krav forstås et krav på indtil UKL 1.000 (ca. 1.285 ECU), der 
fremsættes for en County Court. 
Til forskel fra Skotland omfatter den nordirske sagsbehandling ikke noget 
indledende retsmøde, og som følge heraf behandles 98% af sagerne inden for 
12 uger efter at stævningen er indgivet til Justitskontoret. 
Et andet særligt træk er muligheden for at benytte et "Enforcement for 
Judgments Office" (kontor for tvangsfuldbyrdelse af domme). 
2. UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
En lang række andre ordninger til opnåelse af erstatning eller afhjælpning 
er blevet indført. De fleste af disse er specielt tilpasset bestemte sekto­
rer . 
I store træk kan disse ordninger inddeles i tre grupper: 
a) Forligs- og voldgiftsordninger 
Consumer Arbitration Agreements Act 1988 giver forbrugerne ret til at vælge 
voldgift som alternativ til at indbringe sager for domstolene. Med henblik 
på at tilsikre et frit valg hedder det i denne lov, at aftalebestemmelser 
ikke kan berøve forbrugerne deres ret til at gå til domstolene. 
62 -
De fleste forbrugervoldgiftssager behandles på grundlag af voldgiftsordnin­
ger, der er indeholdt i adfærdskodekser udfærdiget af erhvervsorganisationer 
i samråd med Office of Fair Trading (OFT). I medfør af § 124, stk. 3, i Fair 
Trading Act 1973 påhviler det OFT's generaldirektør at "tilskynde de pågæl­
dende erhvervsorganisationer til at udarbejde og blandt deres medlemmer 
udbrede adfærdskodekser, der giver vejledning om beskyttelse og fremme af 
forbrugernes interesser i Det Forenede Kongerige". 
Siden 1974 er der blevet udarbejdet 29 kodekser af denne art i samarbejde 
med Office of Fair Trading, der har fastsat en standardprocedure for be­
handl ing af klager. 
I tilslutning til de af OFT godkendte ordninger er der blevet indført en 
række andre billige voldgiftsordninger. Det største problem i forbindelse 
med disse er ukendskabet til deres eksistens. En vigtig undtagelse herfra er 
den ordning, der er indført af Association of British Travel Agents (756 
voldgiftssager i 1989). 
Dersom der ikke ved mægling gennem brancheorganisationen nås en tilfreds­
stillende løsning, kan forbrugeren ifølge de fleste kodekser indbringe sagen 
for en uafhængig voldgiftsret. I så fald skal der betales et gebyr, hvortil 
der dog ydes tilskud, og som er lavere end de sædvanlige gebyrer i vold­
giftssager og tilbagebetales, hvis forbrugeren vinder sagen. Voldgifts­
mandens afgørelse er bindende for begge parter, og sagsbehandlingen er ude­
lukkende skriftlig (ingen mundtlige høringer). 
I medfør af Financial Services Aet 1986, hvorefter ethvert selvejende eller 
anerkendt fagligt organ skal have "effektive fremgangsmåder til behandling 
af klager", er der indført en række voldgiftsordninger inden for sektoren 
for finansielle tjenesteydelser. 
b) "Ombudsmandsordninger" inden for den private sektor 
Disse "ombudsmandsordninger" er forskellige i enkeltheder, men har dog visse 
fælles træk. I almindelighed er "ombudsmanden" en uvildig tredjemand, der 
har til opgave at bilægge tvister mellem virksomhederne og deres kunder, 
ideelt set ved mægling eller forlig, men i sidste instans ved en afgørelse. 
- 63 -
Denne afgørelse er normalt bindende for virksomheden (forsikr ingsombuds-
manden og bankombudsmanden), hvis dennes tilslutning til ordningen er fri­
villig, men hvis tilslutningen er obligatorisk (byggesektorens ombudsmand og 
ombudsmanden for juridiske tjenesteydelser), er ombudsmandens afgørelse ikke 
bindende. 
i modsætning til voldgiftsordningerne er ombudsmandsordningerne aldrig bin­
dende for forbrugeren. Hvis denne er utilfreds med afgørelsen, kan han altid 
gå ti i domstolene. En anden forskel består i, at kunden ikke skal betale 
nogen form for gebyrer. Den eneste betingelse er, at de almindelige reklama-
tionsmuligheder i den tilsluttede virksomhed er udtømt. 
Disse træk er formentlig forklaringen på ordningens stadig større succes (i 
1989 modtog forsikr ingsombudsmanden 10.215 forespørgsler, og i samme periode 
modtog bankombudsmanden 3.915). Med henblik på forebyggelse af mulige mis­
brug af ombudsmandsbetegnelsen har OFT for nylig krævet indført "minimums-
normer" for adgangen til denne funktion. 
c) Ordninger ved de offentlige tjenester 
De fleste offentlige tjenester er for nylig blevet privatiseret. Med henblik 
på beskyttelse af forbrugernes interesser er der ved lovene om privatisering 
indført en offentlig instans med betegnelsen "director general", som har 
til opgave at regulere forholdene inden for den pågældende tjenestesektor. 
Kun de færreste af disse "director generals" har dog mulighed for at 
tvangshåndhæve deres afgørelser (en undtagelse er elektricitetsvæsenet). I 
det nylig udgivne "Citizens' Charter" bebudes der yderligere lovgivning til 
forbedring af situationen. 
3. VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
Ved Fair Trading Act af 1973 indførtes Director General of Fair Trading 
(generaldirektør for redelig handelspraksis), hvem det påhviler at beskytte 
forbrugerne ved at sikre, at handelsskikkene bliver så redelige som muligt 
og ved at fremme konkurrencen mellem virksomhederne. Hans kontor (OFT: 
Office of Fair Trading) har siden 1974 virket i nært samarbejde med handels-
og industriministeriet, de lokale myndigheders afdelinger for handelsstan­
darder samt med selvejende institutioner. 
- 64 -
OFT er uafhængigt og ikke underlagt noget ministerium. Hovedformålet med 
dets afdeling for forbrugersager er at fremme og beskytte forbrugernes 
interesser. Under udøvelsen af sine regulerende funktioner administrerer det 
en række bestemmelser i Consumer Credit Act 1974 (forbrugerkreditloven), 
Estate Agents Act 1979 (lov om ejendomsmæglervirksomhed) og Control of 
Misleading Advertisements Regulations 1988 (bestemmelser om kontrol med 
vildledende reklame). OFT foreslår og arbejder for ændringer af lovgivning 
og praksis, hvis denne er ti I skade for forbrugernes interesser, og udgiver 
oplysende materiale først og fremmest i form af brochurer med gode råd. 
I medfør af §§ 35 og 38 i Fair Trading Act kan Director General of Fair 
Trading anlægge sager ved Restrictive Practices Court mod fysiske eller 
juridiske personer, der (i erhvervsmæssig sammenhæng) "har udvist en adfærd, 
som (a) er skadelig for forbrugernes interesser i Det Forenede Kongerige, 
hvad enten disse interesser er økonomiske eller har at gøre med sikkerhed, 
sundhed eller andre forhold, og som (b) må betragtes som uredelig overfor 
forbrugerne" i medfør af bestemmelserne i § 34. Inden han anlægger sag, 
"skal han bestræbe sig mest muligt for at opnå en fyldestgørende skriftlig 
forsikring" om, at den erhvervsdrivende fremover vil afholde sig fra denne 
eller nogen lignende adfærd i det pågældende erhverv. Sag kan anlægges, 
dersom "director general" ikke kan opnå en sådan skriftlig forsikring, eller 
en sådan ikke er blevet efterlevet. Ved "uredelig adfærd" forstås en adfærd 
i strid med straffelovgivningen og/eller den borgerlige lovgivning (med 
undtagelse af kontraktsretten). Ved afgørelsen af, om denne fremgangsmåde 
skal følges, skal der tages hensyn til forbrugerklager (§ 34, stk. 4, i Fair 
Trading Act). Sådanne klager udgør det bevisgrundlag, som gør det muligt for 
"director general" at anlægge sag, men hans beføjelser i medfør af Fair 
Trading Act åbner ikke mulighed for at skaffe den enkelte forbruger hans 
ret. 
- 65 -
Efter den nuværende lovgivning i Det Forenede Kongerige kan forbrugerorgani­
sationerne ikke handle som repræsentanter for den enkelte forbruger. 
4- PILOTPROJEKTER 
Et EF-finansieret pilotprojekt er blevet gennemført i Dundee (Skotland). 
Dette er beskrevet i Kommissionens første meddelelse om forbrugerens ret til 
erstatning og afhjælpning ved skader (K0M(84) 692). Projektet er blevet 
fulgt op, og der er blevet taget hensyn til det i den i afsnit 1 omhandlede 
Small Claims Order 1988 (bekendtgørelse om behandling af mindre krav i 
Skotland). 
- 66 -
I I I EF-DIMENS IONEN 
I I I.A. BESKYTTELSEN AF DEN ENKELTES RETTIGHEDER 
III.A.1 DE EKSISTERENDE FREMGANGSMADER 
Ved en "sammenlignende" analyse af de eksisterende fremgangsmåder i medlems­
staterne kan man fastslå, at forsøgene på at forbedre bilæggelsen af indivi­
duelle tvister har fulgt to veje, nemlig: 
dels forenkling af domstolenes behandling af "mindre sager" (inden for 
rammerne af en mere almindelig reform eller i form af en "målrettet" 
foranstaltning, som vil blive omtalt nedenfor) og 
dels indførelse af udenretslige former for sagsbehandling (forlig, mæg­
ling og voldgift), der er særlig beregnet på bilæggelse af forbruger­
sager (på initiativ af offentlige myndigheder eller hyppigere erhvervs-
og forbrugerorganisationer). 
I ét land er der skabt en tredje mulighed ved indførelse af søgsmål til 
fælles varetagelse af interesser, således at forbrugerorganisationerne kan 
handle på vegne af forbrugere, der har "lidt individuelle tab ved handlin­
ger, der er begået af en og samme erhvervsdrivende, og som har samme årsag" 
(Frankrig: artikel 8 i lov nr. 92/60 af 18. Januar 1992). 
Denne søgsmålsret hviler på en udtrykkelig bemyndigelse, som skal gives 
skriftligt af hver enkelt af de berørte forbrugere. Der er ikke tale om et 
søgsmål til varetagelse af kollektive interesser, men i højere grad om 
kollektiv udøvelse af individuelle søgsmålsrettigheder. 
Den forening af konnekse sager, som er omhandlet i de fleste medlemsstaters 
lovgivning, opfylder delvis samme formål (at undgå flere, eventuelt indbyr­
des modstridende afgørelser, når flere sager anlægges mod samme sagsøgte ti 
opfyldelse af ensartede krav, der bygger på de samme forhold). 
Om sager skal forenes, er dog helt overladt til rettens SKØN, og sker først 
efterfølgende, hvorimod et fælles søgsmål gør det muligt samtidig at forbe­
rede og påkende en række sager, som allerede fra begyndelsen er forenet til 
én sag (forkyndelser og meddelelser ti I de parter, der giver fuldmagt, ret­
tes allerede fra begyndelsen til den sammenslutning, der er mandatar). 
- 67 -
I I I.A.1.a SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE 
For så vidt angår forenklingen af sagsbehandlingen ved domstolene kan de 
konstaterede ændringer af lovgivningen inddeles på følgende måde: 
I. Reform af loven om den borgerlige retspleje, ikke blot med henblik på 
at forenkle afgørelsen af "mindre sager", men tillige på at forbedre 
sagsbehandlingens effektivitet i almindelighed og afvikle de lange 
retslister (Belgien: lov af 3. august 1992, Italien: lov nr. 353 af 
26. november 1990 og lov nr. 374 af 21. november 1991 og Tyskland: lov 
af 11. januar 1993), 
II. Indførelse af "forenklede former for" sagsbehandling (Jf. dog præcise­
ringerne i det følgende vedrørende betydningen af dette udtryk) i 
borgerlige sager, hvor sagsgenstandens værdi ikke overstiger et vist 
beløb (Frankrig: anordning nr. 88/209 af 4. marts 1988, Nederlandene: 
lov af 30. december 1991, Portugal: anordning nr. 211/91 af 14. Juni 
1991 og Det Forenede Kongerige: Act of Sederunt - Small Claims Rules -
1988), og 
III. Indførelse af en særlig (forenklet) form for sagsbehandling, der alene 
kan benyttes i forbrugersager, hvori sagsgenstandens værdi ikke over­
stiger et bestemt beløb (Irland: District Court - Small Claims 
Procedure - Rules 1991). 
Udtrykket "forenklet sagsbehandling" har indtil nu været benyttet i en meget 
bred betydning, som i højere grad har refereret til det af lovgiverne for­
fulgte formål end ti I de procestekniske regler, hvor det har givet sig ud­
tryk. Selv om det af lovgiverne udtalte formål næsten overalt er det samme 
(at effektivisere sagsbehandlingen, give borgerne lettere adgang til at gøre 
deres rettigheder gældende ved domstolene og afskaffe de lange retslister), 
har dette formål nemlig kunnet forfølges ved foranstaltninger, der varierer 
efter medlemsstaternes retstraditioner. 
I samtlige medlemsstater afgøres tvister, hvor sagsgenstanden ikke oversti­
ger et bestemt beløb*39*, dog ved en særlig form for sagsbehandling, der 
som et minimum er karakteriseret ved: 
1. forenklede regler for sagens anlæg (indbringelse for retten ved anbe­
falet brev eller blot ved erklæring, der nedfældes i et dokument udfær­
diget af dommeren eller Justitssekretæren) og ved 
2. at der ikke er advokattvang og. ved 
3. en forudgående forligsprøve (som er obligatorisk i de fleste lande) og 
som foretages af den dommer, der behandler sagen. 
(39) I syv medlemsstater svarer dette ti I en rets kompetence efter 
sagsgenstandens værdi mens der i de øvrige stater er tale om et 
"loft", der er afgørende for anvendelsen af forenklede former for 
sagsbehandling ved retterne i første instans. 
- 68 -
Derimod er der tale om betydelige forskelle med hensyn til maksimumsbeløbet 
for anvendelsen af den forenklede sagsbehandling. 
Pkt. 1., 2. og 3. er fælles for behandling af nedenstående sager med den i 
hvert enkelt tilfælde anførte værdi af sagsgenstanden*40*: 
Belgien: 
Danmark: 
Tysk land: 
Grækenland: 
Neder landene: 
Portugal : 
England: 
Nord ir land: 
Skot land: 
Spanien: 
Frankr ig: 
Ir land: 
Italien*: 
*(der er dog 
LIT) Fredsdommer 
Byret 
Amtsgericht 
Fredsdommer 
Kantonger icht 
Processo summarissimo 
Small claims scheme 
Smal I claims scheme 
Smal I claims scheme 
Fredsdommer 
Forenklet sagsanlæg 
Small claims scheme 
Fredsdommer 75.000 FB 
500.000 DKR 
10.000 DM 
60.000 Drakmer 
5.000 HFL 
250.000 Escudos 
1.000 pund 
1.000 Pund 
750 Pund 
80.000 Pesetas 
13.000 FF 
500 IRL 
5.000.000 LIT 1.871 ECU 
66.836 ECU 
5.121 ECU 
227 ECU 
2.284 ECU 
1.333 ECU 
1.285 ECU 
1.285 ECU 
965 ECU 
519 ECU 
1.973 ECU 
625 ECU 
2.789 ECU 
advokattvang, dersom sagsgenstandens værdi overstiger 1.000.000 
I beløbsmæssig henseende varierer begrebet "mindre sager" således enormt, 
men der synes dog inden for Fællesskabet at findes et almindeligt princip, 
der er fælles for samtlige medlemsstater, og som kort kan formuleres som 
følger: Omkostningerne ved sagsbehandlingen (retsafgifter, advokathonorarer 
og omkostninger ved syn og skøn) MA IKKE stå i misforhold til sagsgenstan­
dens værdi. 
Dette princip skulle således kun fraviges i tilfælde, hvor disse klart er 
begrundet i sagens komplicerede karakter. Den Europæiske Menneskerettig­
hedsdomstol har i øvrigt udviklet et ganske tilsvarende princip for så vidt 
angår fortolkningen af begrebet "rimelig frist" som omhandlet i artikel 6 i 
Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. 
Der er her tale om et princip, som gælder ikke blot til fordel for en af 
parterne (sagsøgeren eller sagsøgte) og ej heller for en bestemt gruppe af 
borgere. Antallet af formaliteter ved sagsbehandlingen nedskæres med henblik 
på at gøre omkostningerne ved denne "rimelige" (i forhold til sagsgenstan­
dens værdi) for alle (virksomheder og forbrugere, sagsøgere og sagsøgte) 
samt for Justitsvæsenet som sådant. 
Reglen om ligebehandling overholdes, og samtidig varetages hensynet til 
statsf inanserne. 
(40) Omregningen til ECU er sket på grundlag af den fastsatte kurs, SOM 
anvendtes af Kommissionen i Juni 1993. 
- 69 -
Den rolle, som "for Iigsprøven" kan spille under ovennævnte former for sags­
behandling er ganske betydelig. I adskillige lande understreges denne 
rolle af selve det "navn", man har givet den kompetente ret (i Belgien, 
Grækenland, Italien og Spanien taler man om en fredsdommer, og i Frankrig 
har byretterne for mindre sager ligeledes genoptaget den tidligere "freds­
dommers" funkt ioner). 
Mulighederne for et heldigt udfald af en forligsprøve er nemlig så meget 
større, som for Iigsmæglingen foretages af selve den dommer, der (medmindre 
der indgås forlig) har beføjelse ti I at afgøre sagen. Denne "forligsmands" 
troværdighed sikres desuden ved hans uafhængige og uvildige "status". 
Bortset fra denne "fællesnævner" er forskellene mellem de "almindelige" for­
mer for sagsbehandling meget store, idet den måde, hvorpå sagen anlægges og 
fristerne beregnes, sagsomkostningernes størrelse, opkrævningen af omkost­
ningerne ved syn og skøn, rettens rolle med hensyn til bevisførelsen og 
betingelserne for bevilling af fri proces (kort sagt: "strukturen" i sags­
behandlingen) er resultatet af en historisk udvikling, som er forskellig for 
hvert enkelt land, og set under ét er afvigelserne af en sådan art, at man 
kun kan forestille sig en gradvis og meget forsigtig harmonisering. 
En "fælles" tendens, som synes at herske i medlemsstaterne, vedrører tvangs­
fuldbyrdelse uden hensyn til anke af domme afsagt af retterne i første 
instans. For så vidt angår de lande, hvor denne ordning for nylig er indført 
(som f.eks. Italien), er der tale om en foranstaltning, der skal afholde 
parterne fra "forhalende anke" (anke, der alene har til formål at trække 
sagen i langdrag; i visse lande, som f.eks. Belgien, kan en sådan anke endda 
straffes med bøde). 
Den tid, der medgår til behandlingen af almindelige sager, varierer stærkt 
fra stat til stat. Behandlingstiden for borgerlige sager med en sagsgenstand 
på mellem 3.000 og 4.000 ECU var gennemsnit I i g fra 4,3 måneder i Frankrig 
(ved byretterne for mindre sager) og 38,9 måneder (1.166 dage) i Italien 
(ved de almindelige byretter)*41*. 
I et retsfællesskab bør princippet om ligebehandling også finde anvendelse 
for så vidt angår borgere, der kræver overholdelse af de samme EF-retlige 
bestemmelser for de nationale domstole. 
III.A.I.b UDENRETSLIGE FORMER FOR SAGSBEHANDLING 
Sideløbende med sagsbehandlingen ved domstolene er der på nationalt plan 
indført en lang række sær I ige "udenretslige former for sagsbehandling" til 
afgørelse af forbrugersager. Disse er kort omtalt i anden del (kapitlerne om 
retstilstanden i de enkelte medlemsstater). 
(41) Kilde: det franske og det italienske Justitsministeriums officielle 
stat ist ikker. 
- 70 -
I forhold til sagsbehandlingen ved domstolene er der ofte tale om alterna­
tive former for sagsbehandling (voldgift i forbrugersager)*42*, men der er 
som oftest tale om supplerende foranstaltninger elier foranstaltninger, der 
danner forløbere for retssager (mægling og/el 1er forligsprøve)*43*. 
For så vidt angår de sager, der kan behandles efter disse procedurer er man 
i de fleste medlemsstater gået sektorvis til værks. Normalt er procedurerne 
et resultat af initiativer, som er taget inden for en bestemt erhvervssektor 
(banker, forsikringsselskaber, telekommunikationsvæsen, m.v.). De indføres 
somme tider under en offentlig myndigheds auspicier*44*, andre gange på 
ensidigt initiativ, og i atter andre tilfælde efter forhandling med forbru­
gerorganisationerne. 
I visse medlemsstater er det organ, som skal behandle tvisterne, en offent­
lig myndighed (f.eks. Forbrugerklagenævnet i Danmark), men i de fleste lande 
er der tale om private organer (stående eller nedsat ad hoc, kollegialt 
eller bestående af en enkelt person). 
Andre forskelle vedrører reglerne for udpegelse af medlemmerne af det pågæl­
dende organ (hvor der er tale om kollegiale organer, består disse normalt 
bl.a. af en repræsentant for forbrugerorganisationerne og en repræsentant 
for virksomhederne) samt den retlige karakter af virksomhedernes tilslutning 
(der er sædvanligvis tale om en tilslutning tilfælde for tilfælde, men der 
kan være tale om en forhåndsforpligtelse for de virksomheder, som forlods 
accepterer ordningen). 
Også for så vidt angår det "retlige udfald" af sagen er der store forskelle: 
En almindelig "henstilling" (som afgives af de fleste private "ombudsmænd"), 
en "afgørelse", der er bindende for den erhvervsdrivende, men ikke for for­
brugeren (f.eks. fra bankombudsmanden i de fleste medlemsstater) eller en 
"afgørelse", der er bindende for begge parter (voldgift). 
(42) Juntas arbitrales i Spanien, forbrugervoldgiftsnævn i Portugal og 
geschi Ilencommissie i Nederlandene. 
(43) Af og ti I er der i virkeligheden tale om en kombination af disse to 
foranstaltninger, idet parterne kan begære sagen behandlet ved 
voldgift efter forgæves for IigsmægIing. 
(44) Som f.eks. i Det Forenede Konger ige. 
- 71 
Et så stort antal initiativer (og den succes, mange af disse har fået) må 
ses som et udtryk for, at kravet om Justits i forbindelse med forbrugersager 
ikke er tilgodeset i en række medlemsstater ved domstolenes nuværende sags-
behandl ing. 
Fra brugernes synspunkt - dette gælder både forbrugere og virksomheder -
står omkostningerne ved og varigheden af sagsbehandlingen ved domstolene 
ofte i misforhold til værdien af det omtvistede. Dette er forklaringen på, 
at der er opstået alternative (eller supplerende) metoder til bilæggelse af 
tvisterne side om side med (eller forud for) domstolenes sagsbehandling. 
Medmindre der tages skridt til at lette adgangen til den "offentlige" 
Justits, vil denne udvikling brede sig mere og mere. Ud fra et økonomisk 
synspunkt tilgodeser den et "behov". 
Men det er også et spørgsmål, i hvilket omfang uafhængighed (eller i det 
mindste upartiskhed), der er karakteristisk for domstolene i en retsstat, 
vil kunne sikres af disse nye "dommer«", som i stadig højere grad vil få til 
opgave at bilægge tvister udenretsligt*443*. 
(44a) Jf. også kapitel iV.D. 
- 72 -
II I-A.2 "GRÆNSEOVERSKRI PENDE" TVISTER 
I I I.A.2.a KONKRETE YDERLIGERE HINDRINGER 
I kapitel I.B.2 er behandlet de tilfælde, hvori aftaler mellem erhvervs­
drivende og forbrugere i stigende grad kan give anledning ti I et "grænse­
overskridende" problem. I denne forbindelse er de "grænseoverskridende 
tvister" blevet nævnt. 
I denne grønbog og uden at udelukke muligheden for mere præcise defini­
tioner anvendes udtrykket "GRÆNSEOVERSKRIDENDE TVIST" i alle tilfælde, hvor: 
sagsøgeren (en fysisk person) har sin bopæl i et andet land end det, 
hvor sagsøgte (en erhvervsdrivende) har sit hjemsted ifølge lovgiv­
ningen, el 1er : 
sagsøgeren (en erhvervsdrivende) har sit hjemsted ifølge loven i et 
andet land end det, hvor sagsøgte (en fysisk person) har bopæl*45*. 
I forhold til løsningen af en lignende "indenlandsk" tvist kompliceres 
løsningen af en grænseoverskridende tvist ved en række konkrete yderligere 
vanskeligheder. 
I almindelighed forekommer disse "komplikationer" i forbindelse med: 
1. Spørgsmålet om lovvalg både med hensyn ti I de materielle regler (lex 
causae) og valg af værneting (lex fori) (for i hvert fald én af parterne 
vil der i alle tilfælde være tale om en "fremmed" lov, hvorfor det er 
nødvendigt at antage advokat, selv i tilfælde, hvor der ikke er 
advokattvang efter lovgivningen), 
(45) I den foreslåede definition er benyttet begreberne "bopæl" og "hjem­
sted") i overensstemmelse med Bruxelles-konvent ionen. Terminologien i 
de internationale konventioner er nemlig ikke den samme: 
- for så vidt angår fysiske personer benyttes til tider "bopæl" (på 
fransk: "domicile") (artikel 13 i Bruxelles-konvent ionen), til 
tider (på fransk: "résidence habituelle", men på dansk bopæl) 
(artikel 5 i Rom-konventionen og Haagerkonventionen af 1973 om 
lovvalg ved produktansvarssager) eller "har sit opholdssted" 
Haagercivi I proceskonvent ionen af 1954. 
- for så vidt angår Juridiske personer benyttes til tider betegnelsen 
"hjemsted" (artikel 16 i BruxeI les-konvent ionen) eller "hovedfor­
retningssted" (artikel 4 i ovennævnte Haagerkonvention af 1973) 
eller "en filial, et agentur eller en lignende virksomhed" (artikel 
5 og 13 i Bruxelles-konvent ionen). 
- 73 -
2. Den kompetente ret (for i hvert fald én af parternes vedkommende vil der 
i alle tilfælde være tale om en "fremmed" ret, hvorfor der må antages 
endnu en advokat, der virker ved den ret, for hvilken sagen indbringes), 
3. Tilstillelse eller forkyndelse af dokumenter i sagen (som altid skal 
passere en grænse, hvorfor der bliver tale om formaliteter, som kan være 
langt mere omfattende, og frister, der kan være betydeligt længere, end 
dem der gælder for forkyndelse af dokumenter inden for samme land), 
4. Oversættelse af dokumenter (fra den part, som har sin bopæl i et andet 
land end domstol s I andet, hvorfor der bliver tale om yderligere udgifter 
for denne part); 
5. Bevismateriale (for så vidt dette skal fremskaffes fra et andet land end 
domstols landet, hvorfor der bliver brug for yderligere frister i forbin­
delse med udførelsen af "retsanmodninger"). 
6. Tvangsfuldbyrdelsen af dommen (dersom den tabende part har sin bopæl i 
et andet land end domstols landet, skal den udenlandske rets afgøre i se 
"anerkendes", før den kan fuldbyrdes). 
Kort sagt er der tale om yderligere og konkrete hindringer, som i tilgift 
ti I de allerede eksisterende hindringer i forbindelse med indenlandske 
tvister (omkostninger, langvarig behandling og selve sagens komplicerede 
karakter tillige med de psykologiske følgevirkninger) i høj grad kan besvær­
liggøre i hvert fald privates klageadgang. Stillet overfor alle disse 
hindringer vil gennemsnitsborgeren ofte opgive at gøre sine rettigheder 
gældende. 
III.A.2.b DE INTERNATIONALE KONVENTIONER 
Med henblik på at forbedre denne retstilstand har medlemsstaterne indgået en 
række konventioner, både inden for Fællesskabets rammer (Traktatens artikel 
220) og inden for rammerne af Haagerkonferencen om den internationale pri­
vatret . 
I øjeblikket er dog ingen af disse konventioner gældende inden for hele 
Fællesskabet, idet 
udstrækkelsen af Bruxelles-konvent ionen af 27. september 1968 om retter­
nes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, 
herunder handelssager, til at gælde Spanien og Portugal er blevet for­
sinket på grund af manglende ratifikation fra fire signatarstater, 
- 74 -
udstrækkelsen af Rom-konventionen af 19. Juni 1980 om, hvilken lov der 
skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, til at omfatte Spanien og 
Portugal er blevet forsinket som følge af manglende ratifikation fra 
samtlige medlemsstaters side med undtagelse af Nederlandene, 
Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af 
retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle 
spørgsmål ganske vist er blevet undertegnet af samtlige medlemsstater, 
men endnu ikke er blevet ratificeret af en af disse. 
Haagerkonventionen af 10. marts 1970 om bevisoptagelse i udlandet i 
sager om civile eller kommercielle spørgsmål er ratificeret af otte 
medlemsstater, men ikke af de øvrige. 
Andre konventioner (som f.eks. Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om 
lettelse af de internationale muligheder for at gå til domstolene) er endnu 
kun undertegnet af nogle få medlemsstater. 
For så vidt angår de konventioner, som er undertegnet af SAMTLIGE Fællesska­
bets medlemsstater kan det forventes, at de snart vil træde i kraft på hele 
enhedsmarkedet, hvilket allerede vil udgøre et klart fremskridt. 
Når samtlige lande har ratificeret, vil vanskelighederne i forbindelse med 
en "interkommunitær" tvist blive mindre end i andre "grænseoverskridende" 
tvister, og dette kan kun blive til gavn for handlen mellem medlemsstaterne. 
Behovet for "retssikkerhed" for de erhvervsdrivende og deres kunder kræver 
imidlertid, at man gør sig tanker om en række problemer, der ikke er løst 
ved de eksisterende konventioner. 
III.A.2.c DE ULØSTE PROBLEMER 
Hvad først angår den lov, der finder anvendelse, gælder Rom-konventionen 
alene kontraktlige forpligtelser (men med adskillige undtagelser, jf. arti­
kel 1), og spørgsmål om ansvar uden for kontraktforhold reguleres derfor ved 
medlemsstaterne internationalprivatretlige regler, hvilket kan føre til ind­
byrdes modstridende løsninger. 
For eksempel er der sket en vis harmonisering med hensyn til produktan­
svar*46* (direktiv 85/374/EØF), men alligevel er der fortsat betydelige 
forskelle for så vidt angår: 
(46) I TMCS-sagen (C-26/91, Sml. I-3967, 1992), der vedrører et direkte 
sagsanlæg af den, der har købt en genstand, mod producenten, har EF-
domstolen for nylig - med henblik på kvalifikation af sagen for 
derved at fastlægge det kompetente forum - bekræftet at sagen ikke 
havde kontrakts I i g karakter. 
- 75 -
den øvre grænse, der kan være fastsat for tab som følge af dødsfald 
eiier legemsskade (artikel 16) 
udelukkelsen af landbrugsvarer (artikel 15, litra a) 
de "udviklingsris ici", der kan gøres gældende som indsigelser (artikel 
15, I itra b) 
erstatning for svie og smerte m.v. (9. betragtning). 
Følgelig vil anvendelse af et lands lov frem for et andet lands lov bevirke 
store forskelle, men hverken direktivet eller Rom-konventionen giver svar på 
spørgsmålet om, hvilket lands lovgivning der skal finde anvendelse. En kon­
vention herom blev undertegnet i Haag den 2. oktober 1973, men kun fire 
medlemsstater ud af tolv har ratificeret den. 
For det andet gik der forud for undertegnelsen af aftalen om indførelse af 
et Europæisk Økonomisk Samarbejdsområde en konvention (Lugano 1988), der gør 
det muligt at udstrække Bruxelles-konvent ionen ti I at omfatte EFTA-medlems-
staterne, men der er ikke truffet bestemmelse om nogen udstrække I se af Rom­
konventionen*463*. Som følge heraf er spørgsmålet om lovvalget i retsfor­
hold mellem EF-borgere og EFTA-borgere henvist til løsning ved 72 (12 gange 
6) kombinationer af bilaterale overenskomster og/eller internationalprivat­
ret Iige regler. 
Derimod sikrer Bruxelles-konvent ionen, hvad man kunne kalde "fri bevægelig­
hed for domme"; dog indebærer de fem tilfælde, hvori der nægtes eksekvatur 
ifølge artikel 27 (særlig det første og det andet tilfælde) en yderligere 
kontrol ved den ret, for hvilken sagen indbringes. F.eks. kræver artikel 27, 
nr. 2, i konventionen, at den ret, for hvilken sagen indbringes, skal under­
søge spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen eller meddelelsen er sket "i så 
god tid, at ...", selv når retten i oprindelseslandet efter en særskilt 
(46a) Der er indledt overvejelser herom inden for rammerne af det euro­
pæiske politiske samarbejde. 
- 76 -
kontradiktorisk ført sag alierede har fundet, at forkyndelsen har opfyldt 
reglerne. Den ret, for hvilken anerkendelsesspørgsmålet indbringes, er 
således ikke bundet af det skøn, som er udøvet af retten i 
oprindelseslandet*47*. 
Endvidere skabes der usikkerhed i retsanvendelsen som følge af henvisningen 
til nationale regler vedrørende begrebet sagsanlæg. Både i tilfælde af 
litispendens (artikel 21)*47a* og i tilfælde af konneksitet (artikel 22) 
hører afgørelsen under den ret, "ved hvilken sagen først er anlagt", men 
spørgsmålet om "udgangspunktet" er ikke fastlagt ved konventionen, hvorfor 
der er risiko for kompetencekonflikter (i visse lande anses sagen for 
"verserende" fra tidspunktet for stævningens forkyndelse for sagsøgte, men 
i andre lande skal stævningen være registreret på Justitskontoret. I ét 
land anses sagen for verserende fra tidspunktet for kravets antagelse til 
påkendelse, og i et andet lægger man vægt på datoen for stævningens afsen­
delse til sagsøgte fra Justitskontoret). 
(47) Fast retspraksis (se bl.a. dom af 16. Juni 1981, Klamps mod Michel, 
Sml. 1981, s. 1.593) 
(47a) EF-Domstolen, sag 144/86 Gubisch Maschinenfabrik mod Pal umbo, Sml. 
1987, s. 4861, og sag C-351/89 Overseas Union Insurance mod New 
Hampshire Insurance, Sml, 1991, s. 3317. 
77 -
I I I.A.2.d "MINDRE SAGER" 
I betragtning af det ovenfor anførte er en grænseoverskridende tvist fortsat 
meget kompleks, selv hvor der er tale om en tvist inden for Fællesskabet. De 
hindringer, som kort er opregnet i begyndelsen (punkt 1-6) er således fort­
sat så store, at de er uoverstigelige, dersom sagsgenstandens værdi ikke 
retfærdiggør de yderligere omkostninger, der følger af sagens grænseover­
skridende eller "intrakommunitære" karakter. 
Hvis man betragter de forenklede former for sagsbehandling, som er indført i 
medlemsstaterne (kapitel I.B), finder man nemlig, at de er meget vanskelige 
at anvende, når sagsøgeren har bopæl i en anden medlemsstat end sagsøgte, 
idet: 
de "forkortede" frister ikke kan finde anvendelse*46*, 
fritagelsen fra at give møde ved advokat (en fritagelse, som allerede er 
ret "teoretisk" inden for rammerne af de "nationale" former for sagsbe­
handling) bliver her illusorisk, når man betragter den indviklede karak­
ter af de (både materielle og formelle) problemer, der er tale om i en 
"transnational" sag, og 
for Iigsprøven (for mindst én af parternes vedkommende) indebærer rejse­
omkostninger, som ofte overstiger sagsgenstandens værdi, da forligs-
prøven forudsætter, at begge parter giver personligt møde. 
De forsøg på forenkling af de former for sagsbehandling, som anvendes i 
"mindre sager", der er foretaget på nationalt niveau i samtlige medlems­
stater, kan således ikke få virkning ud over grænserne for retternes virke­
område. Men da borgeren ikke kan benytte nogen fremgangsmåde, der er 
"afstemt" efter sagsgenstandens værdi, opgiver han at gøre sine rettigheder 
gældende, og som følge heraf er der for tiden sandsynligvis ingen "mindre" 
grænseoverskridende sager på enhedsmarkedet. Men i så tilfælde vil der på 
lidt længere sigt ikke mere findes grænseoverskridende forbrugere, og lig­
ningen "ingen sager - ingen problemer" er illusorisk, idet de forbrugere, 
der har "opgivet" at føre en grænseoverskridende sag, snart vil "opgive" 
enhver form for grænseoverskridende handel. 
(48) Lovene om den borgerlige retspleje fastsætter en længere frist, når 
forkyndelsen skal ske i udlandet. Handlinger som led i forberedelsen 
skal følge proceduren for de såkaldte "retsanmodninger", og bilagene 
/ sagen skal oversættes. 
- 78 -
Fra forbrugernes synspunkt er begrebet "mindre" sager vildledende, idet en 
sag kan være (forholdsvis) lille for en virksomhed, men ikke for den enkelte 
borger. Det beløb, der er fastsat for begrebet i medlemsstaterne med henblik 
på anvendelse af forenklet sagsbehandling (aritmetisk gennemsnit: ca. 1.800 
ECU) overstiger ofte en borgers månedsløn. For gennemsnitsborgerens vedkom­
mende er denne sag således lige så "ubetydelig" som en måneds omsætning for 
en virksomhed*4^*. 
Fra virksomhedernes synspunkt bliver det samlede beløb for "mindre sager" 
økonomisk af ganske stor betydning. Da enhver transaktion kan give anledning 
til tvist (der er tale om en "fysiologisk" procentsats, som endog gøres til 
genstand for overslag), er fremgangsmåderne for bilæggelse af (selv 
"mindre") tvister af største betydning både for dem og for forbrugerne. Uden 
effektive former for sagsbehandling kan man hverken tale om retssikkerhed 
eller økonomisk sikkerhed. 
Fra retsvæsenets synspunkt ligger begrebet "mindre sager" (i henseende til 
sagsgenstandens værdi) til grund for en "forenkling" af sagsbehandlingen med 
det formål at "forlige" en pligt (øve retfærdighed) og et økonomisk krav 
(omkostningerne ved sagens behandling). Dersom sagen er "grænseoverskri­
dende", er dette kompromis vanskeligere*50*. 
Fra et retsfællesskabssynspunkt er det vanskeligt at acceptere, at private 
såvel som erhvervsdrivende udsættes for forskelsbehandling, som er forbundet 
med den "intrakommunitære" karakter af de økonomiske forbindelser, de har 
indgået. De har jo netop indgået disse forbindelser i tillid til løftet om 
et "område uden indre grænser" (Traktatens artikel 8A). 
Den indviklede karakter af behandlingen af sager, hvori flere medlemsstater 
er berørt, hænger nemlig sammen med de (retlige og retslige) grænser, som 
endnu findes. 
En nedbrydning af disse grænser kan måske aftales ved andre konventioner, 
men på mellemlangt sigt vil behandlingen af sager, der berører flere stater 
(49) Herudover er advokathonoraret, retsafgifterne og omkostninger ved syn 
og skøn i en grænseoverskridende sag langt højere end i en lignende 
national sag. Dersom borgeren ikke har nogen "retshjælpsforsikring", 
skal han lægge disse omkostninger ud på forhånd, men mangler ofte 
tilstrækkelig "likviditet". 
(50) Til de "sædvanlige" omkostninger ved enhver behandling af sager ved 
domstolene skal lægges omkostningerne ved oversættelse og oversen­
delse af dokumenter, eventuelle retsanmodninger og særlig den tid, 
som behandlingen af disse sager tager for Justitskontorer, stævnings­
mænd og til ti der till ige dommere. 
- 79 -
i Fællesskabet, fortsat være meget høje, både for Justitsvæsenet og. for 
borgerne*5**3*. 
Spørgsmålet bliver derfor, om der findes andre midler, og i hvilket omfang 
disse vil kunne anvendes på grænseoverskridende tvister. 
Begrebet "class action" (et kollektivt søgsmål, der udøves af en enkelt 
borger, en gruppe af borgere eller en organisation, der handler på en grup­
pes vegne) kendes i de fleste "Common I aw"-1 ånde, men indgår ikke i rets-
traditionerne i flertallet af EF-medlemsstater. 
Søgsmålet til fælles varetagelse af interesser (på grundlag af en udtrykke­
lig, og ikke underforstået bemyndigelse fra borgere, som er blevet skadet 
ved sagsøgtes adfærd) synes at ligge de almindelige regler om fælles be­
handling af sager i medlemsstaterne langt nærmere, men i øjeblikket er denne 
form for søgsmål kun blevet indført i én medlemsstat (Frankrig). 
En almindelig forening af konnekse sager giver anledning til tekniske pro­
blemer i tilfælde af grænseoverskridende tvister. Disse problemer er omtalt 
i dette kapitel (begrebet "den ret, ved hvilken sagen først er anlagt"). 
I kapitel III.B.1 og I N.B.2 behandles derfor en anden kategori af frem­
gangsmåder, nemlig brugen af instrumenter, der gør det muligt enten at 
forebygge el ler at påbyde ophør med retsstridig adfærd*51* fr3m for (og 
inden) "opgørelse af skaderne"*52*. 
(50a) Bistand til Juridisk konsultation (oplysning og rådgivning) samt 
retsbistand (ved domstolene) er behandlet i kapitel I I.C. 
(51) (Søgsmål til ophør anlagt til varetagelse af kollektive interesser). 
(52) (individuelle eller kollektive erstatningssager). 
- 80 -
III.B VARETAGELSE AF KOLLEKTIVE INTERESSER 
III.B.1 DE EKSISTERENDE FREMGANGSMADER 
Begrebet kollektiv interesse i de nationale lovgivninger er af temmelig ny 
dato. Det er gradvis blevet anerkendt i løbet af dette århundrede, og dom-
stolsbeskyttelsen varetages ved foranstaltninger, der varierer fra medlems­
stat til medlemsstat. 
Ikke desto mindre anerkendes nu i samtlige de undersøgte nationale lovgiv­
ninger eksistensen af en kategori af interesser, hvis udstrækning er 
større end den enkeltes interesser (idet disse varetages for domstolene 
ved den individuelle søgsmåIsret), men 
mere begrænset end almenhedens interesser (hvis varetagelse er overladt 
til anklagemyndigheden). 
Den særegne beskaffenhed af den interesse, som beskyttes af lovgiverne (den 
materielle ret), har således nødvendiggjort en tilpasning af de eksisterende 
former for sagsbehandling ved domstolene eller indførelse af nye former 
herfor. 
For så vidt angår forbrugernes kollekti ve interesser har bestræbelserne på 
at opstille nærmere regler vedrørende former for sagsbehandling, der passede 
til disse interesser, givet sig udslag i ændringer (af nyere eller ældre 
dato) af lovgivningen, som nu er gennemført i alle EF-medlemsstaterne. 
Den største forskel i lovgivningsteknisk henseende vedrører ikke eksistensen 
af et "søgsmål til varetagelse af kollektive interesser" (der gør det muligt 
at gøre den beskyttede interesse gældende ved domstolene), men snarere kri­
terierne for fastlæggelsen af den repræsentative gruppe, der tillægges søgs-
målsret. I visse medlemsstater er varetageisen ved domstolene af kollektive 
interesser overladt til sammenslutninger (forbruger- og erhvervsorganisa­
tioner), mens den i andre medlemsstater er overladt ti I en offentlig myndig­
hed. I det følgende gives en kort oversigt over de nationale lovgivninger: 
I tre medlemsstater er varetagelsen af kollektive interesser overladt ti I en 
autonom eller uafhængig administrativ myndighed (Director General of Fair 
Trading i Det Forenede Kongerige ved Fair Trading Act, 1973, forbruger­
ombudsmanden i Danmark ved markedsføringsloven af 1975, og Director of 
Consumer Affairs i Irland ved Consumer Information Act, 1978). 
I otte medlemsstater er der tillagt forbrugerorgan i sat ionerne søgsmåIskompe-
tence (Tyskland: Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1909 som ændret i 
1965 og lov af 9/12/1976 om urimelige betingelser; Grækenland: lov nr. 2000 
af 24/12/1991; Spanien: lov nr. 3 af 10/1/1991 ; Frankrig: lov nr. 14 af 
- 81 
5/1/1988 og lov nr. 60 af 18/1/1992; Italien: lov nr. 287 af 10/10/1990 og 
lovdekret nr. 74 af 25/1/1992; Luxembourg: lov af 21/8/1983 og lov af 
27/11/1986; Nederlandene: §§ 6/196 og 6/240 i den nye civil lovbog; Portugal: 
lov nr. 29 af 22/8/1981). 
I én medlemsstat er varetagelsen af kollektive interesser ved domstolene 
overladt til både forbrugerorganisationerne og en administrativ myndighed 
(Belgien, artikel 95 og 98 i lov af 14/7/1991 om handelsskikke, og lov af 
12/6/1991 om forbrugerkredit). 
For så vidt angår sagsgenstanden (PETITUM) er der ved alle de ovennævnte 
love tillagt organisationerne eller den administrative myndighed ret til at 
påstå ophør (pålæg eller forbud) med en retsstridig eller uredelig forret-
ni ngspraksi s (uden hensyn til, om retsbruddet hører under den borgerlige 
ret, strafferetten eller forvaltningsretten). 
Hvad angår definitionen af begrebet "retsstridig" eller "uredelig" forret-
ni ngspraks i s (CAUSA PETENDI) er der i visse lovgivninger indført en "gene­
ralklausul" (i tilslutning til hvilken der normalt er anført en række 
eksempler), mens andre har valgt en udtømmende "opregning" (f.eks. vild­
ledende reklame, urimelige betingelser og misbrug af dominerende stilling). 
Det væsentlige er imidlertid, at der i samtlige medlemsstater er indført et 
SØGSMÅL TIL OPHØR med visse former for handelspraksis, der "er skadelige" 
for markedets rette funktion. Der er her tale om en "regulator", som gør det 
muligt (for forbrugere og for konkurrerende erhvervsvirksomheder) at fore­
bygge (i stedet for at råde bod på) konsekvenserne af visse former for 
misbrug. 
Det præventive formål med søgsmålet til ophør sikres ved særlige regler for 
sagernes behandling. Sagen anlægges og forberedes i den form, som gælder for 
hastesager (hurtig retsforfølgning), og dommene kan normalt tvangsfuldbyrdes 
uanset anke*53*. 
Beklageligvis er der her tale om en "regulator", som er udformet af hver 
enkelt medlemsstat inden for dens egne retlige rammer. 
På enhedsmarkedet kan handelspraksis frit udbredes, men reglerne for sager­
nes behandling standser ved den grænse, hvor HVER ENKELT stats retsområde 
ophører; her gælder lex fori. 
(53) I visse lande kan kendelsen om ophør ledsages af tvangsbøder og/eller 
offentliggørelse af afgørelsen. 
- 82 -
I N.B.2 VANSKELIGHEDERNE VED ANVENDELSE AF DE EKSISTERENDE FREMGANGSMADER 
I TILFÆLDE AF GRÆNSEOVERSKRIDENDE HANDELSPRAKSIS 
I medfør af Fair Trading Act (§§ 35 og 38) udøver Director General of Fair 
Trading sine beføjelser over for enhver form for handelspraksis, der "er til 
skade for forbrugernes interesser i Det Forenede Kongerige". 
Hvis danske forbrugere "udsættes for markedsføring" ved skriftlig hen­
vendelse fra et engelsk selskab, og dersom markedsføringen er "unfair" 
efter Fair Trading Act såvel som efter dansk ret, kan Director of Fair 
Trading ikke udøve sine beføjelser (og handler "ULTRA VIRES", dersom han 
gør det), og den danske forbrugerombudsmand vil have meget svært ved at 
udøve sine beføjelser (medmindre han påbyder åbning af al post fra Det 
Forenede Kongerige, hvilket kunne være i strid med andre retsregler). 
Hvis engelske forbrugere bliver ofre for bedragerier i forbindelse med 
en timeshare-erhvervelse i Spanien eller indkøb af alkoholholdige drikke 
i Caiais, kan Director of Fair Trading kun rette henvendelse til sin 
(eventuelle) kollega i Spanien eller Frankrig eller til forbrugerorgani­
sationerne i disse lande, men disse kan ikke godtgøre nogen "søgsmåls­
interesse" for de nationale domstole. 
Hvis franske forbrugere, der har lånt penge i en engelsk bank, er blevet 
ofre for en overtrædelse af "Consumer Credit Act 1974". kan de hverken 
få bistand fra de franske eller de engelske organisationer (idet der i 
Det Forenede Kongerige alene er tillagt Director of Fair Trading søgs-
mâlsret). 
De kollektive søgsmål, som er omhandlet i Luxembourgs lovgivning, kan kun 
anlægges af "en forbrugerorganisation, som er repræsenteret i priskommis­
sionen" i Storhertugdømmet (og i denne kommission er der kun repræsenteret 
ÉN forbrugerorganisation). 
Dersom en vildledende tv-reklame, der sendes fra Luxembourg, (alene) er 
rettet ti I de belgiske tv-seere, er der ingen organisation, som kan 
kræve denne reklame bragt til ophør, idet de belgiske organisationer er 
udelukket, da de ikke er repræsenteret i Storhertugdømmets "priskommis­
sion", og den luxembourgske organisation er udelukket, fordi den ikke 
har nogen "interesse i at handle" i retlig forstand. 
Dersom de almindelige kontraktsbestemmelser, der anvendes af de luxem­
bourgske banker, indeholder urimelige betingelser, kan tyske sparere, 
- 83 -
som har åbnet en konto i Luxembourg, kun forlade sig på ovennævnte 
luxembourgske organisation (idet de tyske organisationer ikke er repræ­
senteret i den luxembourgske priskommission), og hvis visse bestemmelser 
kun gælder for "udenlandske" kunder, har denne ingen interesse i at 
handle (stadig i retlig forstand). 
Dersom franske forbrugere udsættes for en ulovlig handelspraksis (efter 
luxembourgsk og fransk lov), som har udgangspunkt i Luxembourg, kan 
deres organisationer ikke anlægge sag ved domstolene i Storhertugdømmet, 
og den luxembourgske organisation kan ikke godtgøre nogen interesse i at 
handle i medfør af lex fori. 
De kollektive søgsmål, som er omhandlet i fransk lovgivning, er forbeholdt 
"lovligt anmeldte sammenslutninger (...), der er godkendt med henblik 
herpå", men den godkendelse, som de pågældende organisationer skal have for 
at have partsevne, er forbeholdt FRANSKE sammenslutninger (anordning nr. 88-
586 af 6. maj 1988). 
Hvis tyske forbrugere er blevet ofre for en (efter fransk ret) ulovlig 
handelspraksis i Frankrig, kan den tyske forbrugerorganisation ikke 
anlægge sag ved de franske domstole. Dersom den pågældende handels­
praksis (f.eks. et fransk firmas postordresalg) har fundet sted i 
Tyskland og er retsstridig efter tysk ret, kan organisationen eventuelt 
anlægge sag ved de tyske domstole og senere kræve dorp^n fuldbyrdet i 
Frankrig, men en "hurtig" retsforfølgning ville være en umulighed. 
Hvis italienske forbrugere har været udsat for samme handelspraksis i 
Italien, har de end ikke denne mulighed, idet der i italiensk ret alene 
findes en kollektiv søgsmåIsret i anledning af vildledende reklame. 
Sådanne eksempler er legio. 
Alligevel gør søgsmål til ophør det ofte muligt at undgå en række (indivi­
duelle) erstatningssager. Der er både tale om en "forebyggende" rolle og om 
et instrument, der muliggør betydelige "besparelser" inden for retsvæsenet. 
På et enhedsmarked med fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser burde 
grundsætningen om "fri bevægelighed" også finde anvendelse på de retsmidler, 
der gør det muligt at få ulovlig handelspraksis bragt til ophør. 
- 84 -
I Bruxelies-konventionens artikel 24 hedder det nemlig, at "de foreløbige, 
herunder bevarende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lov­
givning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, 
selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er 
kompetent til at påkende sagens realitet". 
I hastende sager kan sagsøgeren således principielt henvende sig til retten 
på det sted, hvor foranstaltningen skal træffes. Der er tale om et "nær­
heds"- (og effektivitets-)princip, der kunne blive et fremragende instru­
ment, dersom organisationerne (eller myndigheden) på det sted, hvor skaden 
forvoldes*54* "kunne indbringe sagen for retten på det sted, hvor foran­
staltningen skal træffes". 
I øjeblikket er paradokset følgende: 
Organisationerne/myndighederne på det sted, hvor skaden forvoldes, har 
ikke SØGSMALSKOMPETENCE (idet denne er "forbeholdt" de "nationale" 
organisationer ved domstols landets ret), og 
organisationerne/myndighederne på det sted, hvor foranstaltningen skal 
træffes har ingen INTERESSE (i processuel forstand) i at kræve dem 
anvendt (idet de "nationale" forbrugeres interesser ikke er berørt af en 
forretningspraksis, som alene er rettet mod "udenlandske" forbrugere). 
På denne baggrund er det tilstrækkeligt at "flytte" udgangspunktet for den 
retsstridige praksis til et sted, hvor domstols landets ret ikke gælder, for 
at være praktisk talt beskyttet mod søgsmål med påstand om ophør. Formålet 
med Bruxelles-konvent ionen (artikel 24) omgås, og princippet om forbud mod 
forskelsbehandling (Traktatens artikel 7) synes kompromitteret, for så vidt 
domstolsstedet forbeholder "nationale" organisationer søgsmåIsretten. 
Under alle omstændigheder kan ovennævnte paradoks vanskeligt accepteres med 
henblik på enhedsmarkedets rette funktion*543*. 
(54) Kommissionen har modtaget talrige klager (42) over vildledende 
reklame, som er tilstillet en kundekreds udelukkende med bopæl uden 
for tysk område (bl.a. i Frankrig) af et tysk firma. 
De franske domstole har i 1989 domfældet dette selskab i både 
straffesager og borgerlige sager, men ingen af disse afgørelser har 
hidtil kunnet eksekveres. En begæring indgivet den 29. Januar er 
blevet forkastet af Justitskontoret ved den kompetente tyske ret med 
den begrundelse, at rekvisitus havde skiftet adresse, og at det var 
umuligt at nå ham. I mellemtiden har et tysk selskab ved navn "Chance 
Vertrieb" (der benytter samme postboks som "Home Vertrieb") fortsat 
spillet ved at tilstille franske forbrugere reklamer, der fuldstændig 
ligner dem, som allerede var blevet kendt ulovlige ved de franske 
domstole. 
(54a) Jf. kapitel IV.A. 
- 85 -
C. BISTAND TIL JURIDISK RÅDGIVNING OG FRI PROCES. 
Cl. BISTAND TIL JURIDISK LOVGIVNING 
De pilotprojekter, som Kommissionen har støttet (Jf. bl.a. de igangværende 
projekter i Irland, Italien og Grækenland), viser, at en meget betydelig 
procentdel af forbrugertvisterne kan reguleres i den fase, der går forud for 
domstolsbehandling, i det omfang forbrugeren har adgang til rådgivning 
(enten gratis eller i hvert fald "overkommelig" på baggrund af hans ind­
komst). 
I Det Forenede Kongerige finansierer de lokale myndigheder næsten 1 000 
Citizen's Advice Bureaus" (rådgivningskontorer for borgerne), hvor råd­
givningen i hovedsagen sker ved ulønnede medarbejdere. 
I Frankrig er der ved lov nr. 91-67 af 10. juli 1991 ved siden af fri 
proces indført bistand til Juridisk lovgivning, som gør det muligt for 
de bistandssøgende at få oplysninger om deres rettigheder og pligter, 
råd om hvorledes de skal gøre deres rettigheder gældende samt bistand 
med henblik på anlæggelse af søgsmål. 
Der er således talrige eksempler (de ovenanførte er ikke udtømmende), som 
kan give anledning til overvejelser vedrørende grænserne for den "klassiske" 
fri proces. Denne er forbeholdt egentlige retstvister. mens den bistands-
søgende måske blot har behov for almindelig rådgivning (hvilket ikke er 
muligt i den overvejende del af de gældende ordninger)*5432*. 
C.2. FRI PROCES 
Medlemsstaternes bestemmelser om fri proces varierer meget. Forskellene 
vedrører på en og samme gang: 
(54a2) I den sammenhæng henvises til henstilling nr. R(93)1 vedrørende helt 
ubemidlede personers rets- og domstolsadgang vedtaget af Europarådet 
den 8. Januar 1993. 
Som led i "handlingsprogrammet på mellemlang sigt til bekæmpelse af 
marginalisering og til fremme af solidaritet" (1994-1999) udarbejdet 
af Kommissionen omtales også drøftelserne vedrørende ubemidledes 
retsadgang, domstolslignende metoder til konfliktløsning og deres 
adgang til domstolene. Blandt de overvejelser og de retningslinjer, 
som vil kunne foreslås, skal nævnes: 
- udvikling og finansiering af centre eller tjenester for Juridisk 
rådgivning for offentligheden 
- adgang til mægling og forlig 
- domstolsadgang 
- muligheden for NGO og almennyttige sammenslutninger til at anlægge 
sag til fordel for personer, som ikke selv kan forsvare sig som 
følge af afhængighed og mangel på midler. 
- 86 -
betingelserne for bevilling (indkomstgrænser og af og til formuegrænsen 
samt i visse lande en summarisk vurdering af "berettigelsen" af det 
pågældende søgsmål), 
det af ordningen dækkede område (udenretslig sagsbehandling, som f.eks. 
voldgift og forvaltningssager er f.eks. kun i de færreste medlemsstater 
dækket af ordningerne), og 
reglerne om anvendelsen (bl.a. muligheden for selv af vælge advokat). 
Betydningen af fri proces i tilfælde af grænseoverskridende tvister er over­
ordentlig stor. Omkostningerne ved disse sager er ofte større end omkostnin­
gerne ved en lignende sag i hjemlandet (se kapitel III.A.2), og på grund af 
de indviklede retsspørgsmål, der er tale om i sagerne, er det uomgængeligt 
nødvendigt at antage advokat, selv i tilfælde, hvor advokatbistand teoretisk 
er fakultativ ("small claim" procedurer, fredsdommere). 
Der tages i betingelserne for bevilling af fri proces, herunder bl.a. det 
indkomstniveau, som gælder herfor, ikke hensyn til denne side af problemet, 
men i realiteten er selv en borger, som normalt ville kunne afholde udgif­
terne til advokat (eller selv give møde for retten) i en "almindelig" sag, 
ofte ude af stand til at bære omkostningerne (eller selv give møde for 
retten) i en lignende, men grænseoverskridende sag*543*. 
På denne baggrund og for at øge kendskabet til den øjeblikkelige situation 
er Rådet for Advokater i Det Europæiske Fællesskab af Kommissionen blevet 
anmodet om at gennemføre et forskningsprojekt, der har dannet grundlag for 
udarbejdelsen af: 
(54a) I Cowan-sagen udtalte Domstolen følgende: 
"Forbudet mod forskelsbehandling, som navnlig er indeholdt i 
Traktatens artikel 7, skal fortolkes således, at en medlemsstat 
ikke over for personer, som efter fællesskabsretten frit kan 
indrejse i den pågældende medlemsstat, navnlig som modtagere af 
tjenesteydelser, kan lade udbetalingen af en erstatning fra staten, 
der skal sikre genopretning af det tab, en person har lidt i den 
pågældende stat på grund af en voldsforbrydelse, som har medført 
legemsskade, være betinget af, at vedkommende er i besiddelse af et 
opholdsbevis eller er statsborger i et land, med hvilket den 
pågældende medlemsstat har indgået en aftale om gensidighed." 
(Præmis nr. 20 i dom af 2. februar 1989, sml. s. 195-222). 
- 87 -
A) et udkast til en "vejledning vedrørende fri proces" 
B) en rapport til Kommissionen indeholdende de gældende bestemmelser om fri 
proces i medlemsstaterne 
Ovennævnte forskningsprojekt vil desuden gøre det muligt at indlede over­
vejelser på fællesskabsplan om bevilling af fri proces i grænseoverskridende 
sager, og inden for rammerne af disse overvejelser vil også spørgsmålet om 
bevilling af fri proces til Juridiske personer, der ikke virker med økono­
misk formål, blive taget op. 
D. FÆLLESSKABSRET OG RETSMIDLER 
D.1 FORBINDELSEN MELLEM MATERIEL RET OG RETSMIDLER 
I sin dom af 19. november 1991 (forenede sager C-6/90 og C-9/90; Sml. 1991, 
s. 5357) bekræftede De Europæiske Fællesskabers Domstol, "at det efter Dom­
stolens faste praksis påhviler de nationale retter, som led I deres forplig­
telse til at anvende fællesskabsretten Inden for deres kompetenceområde, at 
sikre fællesskabsrettens FULDE VIRKNING og at beskytte de rettigheder, som 
denne tillægger private. FÆLLESSKABSRETTENS FULDE VIRKNING VILLE BLIVE 
AFSVÆKKET, OG BESKYTTELSEN AF DE I FÆLLESSKABSRETTEN ANERKENDTE RETTIGHEDER 
VILLE BLIVE FORRINGET, SÅFREMT PRIVATE VAR AFSKÅRET FRA AT OPNÅ ERSTATNING 
FOR EN KRÆNKELSE AF DERES RETTIGHEDER SOU FØLGE AF EN TILSIDESÆTTELSE AF 
FÆLLESSKABSRETTEN.' 
Forbindelsen mellem materiel ret og retsmidler ("UBI JUS, IBI REMEDIUM") 
understreges klart af denne dom. Hvis det ikke er muligt at opnå erstatning, 
når rettigheder, der er anerkendt ved en EF-retsakt, krænkes, går det ud 
over selve EF-rettens effektivitet. 
EF-Domstolen finder, at iværksættelsen af disse retsmidler for medlems­
staterne udgør en forpligtelse, som "endvidere har hjemmel I traktatens 
artikel 5, hvorefter medlemsstaterne skal træffe alle al minde/Ige eller 
særlige foranstaltninger , som er egnet til at sikre opfyldelsen af de for­
pligtelser , der påhviler dem efter fællesskabsretten", idet der "hertil også 
må regnes forplIgtelsen til at bringe ulovlige følgevirkninger af en til­
sidesættelse af fællesskabsretten til ophør (Jf. vedrørende den 111 svarende 
bestemmelse I EKSF-traktatens artikel 86, dom af 16.12.1960, sag 6/60, 
Humblet, Sml. 1954-1964, s. 207)." 
Imødekommer den blotte eksistens af ét retsmiddel - uanset dettes indhold og 
procesreglerne - så denne forpligtelse? 
- 88 -
Det mener Domstolen ikke, for selv om det 'så længe der Ikke er udstedt EF-
regler på området, tilkommer hver enkelt medlemsstat I sin Interne retsorden 
at udpege de kompetente retter og fastsætte procesreglerne for søgsmål". så 
må "DE FORMELLE OG MATERIELLE BETINGELSER I medlemsstaternes nationale lov­
givning for erstatning af tab Ikke være mindre gunstige end de betIngelser, 
der gælder for tI/svarende søgsmål på grundlag af national ret, og de må 
Ikke være udformet således, at de I PRAKSIS GØR DET UMULIGT ELLER URIMELIGT 
VANSKELIGT AT OPNÅ ERSTATNING". Under alle omstændigheder skal disse regler 
"sikre den FULDE beskyttelse af borgernes rettIgheder efter fællesskabs­
retten. " 
Selv i mangel af fællesskabsforskrifter vil BETINGELSERNE for klageadgang 
således også være omfattet af en forpligtelse i henhold til EF-retten. Dette 
blev bekræftet af Domstolens dom af 9. november 1983, sag 199/82 (Sml. 
s. 3595), der drejede sig om en medlemsstat, hvis ankeprocedurer i forbin­
delse med tilbagebetaling af afgifter, der var opkrævet i strid med EF-
retten, var udformet "på en måde, som gør det overordentlig vanskeligt at få 
erstatning". 
EF-Domstolens retspraksis i den sammenhæng (Jf. bl.a. dommene af 19.11.1991 
og 9.11.1983) kan sammenfattes som følger: 
EF-retsordenens anerkendelse af en materiel ret implicerer altid anerken­
delsen af en søgsmåIskompetence (uden hvilken den "fulde virkning" af EF-
retten ikke ville være sikret). Eksistensen af passende retsmidler henhører 
således under EF-retten. 
Medlemsstaternes iværksættelse af disse retsmidler er således en forpligtel­
se efter traktatens artikel 5, nemlig forpligtelsen ti I at "bringe ulovlige 
følgevirkninger af en tIIsldesættelse af fællesskabsretten til ophør". 
Medlemsstaterne er således ikke frit stillet med hensyn ti I de nærmere 
betingelser for klageadgang. Selv når der ikke foreligger fællesskabsbestem­
melser, kan de nærmere formelle og materielle betingelser, som fastsættes i 
medlemsstaternes lovgivning, ikke: 
- 89 -
være mindre gunstige end dem, der gælder, for tilsvarende klager i natio­
nal ret, el 1er 
tilpasses på en sådan måde, at de gør det praktisk umuligt eller overor­
dentlig vanskeligt at opnå erstatning, 
og de skal 
yde fuld garanti for borgernes rettigheder i henhold til fællesskabs­
retten. 
Det påhviler Kommissionen i dens egenskab af fællesskabsrettens "vogter" 
(Rom-traktatens artikel 155) at overvåge, at disse bestemmelser overholdes 
og (i givet fald i medfør af traktatens artikel 169) at kræve, at medlems­
staterne træffer de nødvendige foranstaltninger i dette øjemed. 
D.2 RETSMIDLERNE EFTER EF-LOVGIVNINGEN 
"Så længe, der Ikke er udstedt EF-regler på området, tilkommer det hver 
enkelt medlemsstat Is/n Interne retsorden at udpege de kompetente retter og 
fastsætte procesreglerne for søgsmåI(54t>)'". Domstolen udelukker således 
ikke, at det er muligt ved hjælp af EF-regler at udpege den kompetente ret 
eller fastsætte nærmere bestemmelser om klage inden for et bestemt område 
f.eks. ved hjælp af et direktiv. 
Dette er der allerede flere eksempler på i EF-lovgivningen. 
1) Rådets direktiv 92/13/EØF af 25.2.1992. 
Retsgrundlag: artikel 100A. 
Dette direktiv (vedrørende samordning af bestemmelserne om anvendelse af EF-
reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energi­
forsyning samt transport og telekommunikation) drejer sig næsten helt og 
holdent om "at stille passende klageprocedurer til rådighed for leverandører 
eller entreprenører I tilfælde af overtrædelse af fællesskabsretten eller af 
de nationale regler til gennemførelse af denne ret". 
(54b) EF-Domstolens førnævnte dom af 19. november 1991 (Sml. 1991, 
s. 5357). 
- 90 -
Fællesskabets lovgivningsmyndighed har ikke indskrænket sig til at pålægge 
medlemsstaterne at sørge for en særlig klageprocedure, men har også fore­
skrevet enkelthederne vedrørende: 
den retlige interesse (artikel 1, stk. 3); 
midlertidige foranstaltninger, herunder suspension (artikel 2, stk. 1, 
I itra a)); 
annullering af ulovlige beslutninger (artikel 2, stk. 1, litra b)); 
"andre foranstaltninger" såsom krav om betaling (artikel 1, stk. 1, 
I i t r a c ) ) -, 
skadeserstatning (artikel 2, stk. 1, litra d)); 
bevisbyrden (artikel 2, stk. 7); 
"effektiv" gennemførelse af afgørelsen (artikel 2, stk. 8); 
begrundelse af afgørelserne (artikel 2, stk. 9); 
appelordningen (artikel 2, stk. 9); 
og endog en forligsprocedure, som fastsættes i alle detaljer i direktivet 
(artikel 9-11). 
Det siger sig selv, at et sådant direktiv - selv om dets sigte vedrører den 
materielle ret (markedsgennemsigtighed og garantier mod forskelsbehandling) 
- i høj grad berører medlemsstaternes retspleje, og det kan heller ikke være 
anderledes, da dette er den eneste måde, hvorpå man kan sikre de påtænkte 
foranstaltningers fulde virkning. 
"Betragtningerne" indeholder endvidere en utvetydig begrundelse for valget 
af instrument i relation til det tilsigtede mål: 
"Rådets direktiv 90/531/EØF ... fastsætter regler for tilbudsgivning, 
der skal sikre mulige leverandører og entreprenører rimelige chancer, 
men det Indeholder Ikke specifikke bestemmelser, som kan sikre en 
effektiv anvendelse"; 
"de nuværende mekanismer på såvel nationalt plan som fællesskabsplan til 
sikring af denne anvendelse er ikke altid 111 strækkelIge"; 
"det forhold, at der Ikke findes effektive klagemuligheder, eller at de 
eksisterende klagemuligheder er ut11 strækkelIge, vil kunne afholde virk-
somheder I Fællesskabet fra at afgive tilbud"; 
- 91 -
"adgang til på fællesskabsplan at konkurrere om offentlIge kontrakter I 
den pågældende sektor kræver, at der vedtages bestemmelser med henblik 
på at stille passende klageprocedurer ti I rådighed for leverandører 
eller entreprenører I tilfælde af overtrædelse af fællesskabsretten 
eller af de nationale regler til gennemførelse af denne ret"; 
"det er nødvendigt at foreskrive en betydelig udvidelse af garant lerne 
for gennemsigtighed og Ikke-forskelsbehand11ng, og for at den kan få 
konkrete virkninger, er det vigtigt, at der findes effektive og hurtige 
kIagemu11gheder". 
2) Rådets direktiv 89/665/EØF af 21.12.1989. 
Retsgrundlag: artikel 100A. 
Ligeledes i forbindelse med indgåelse af offentlige aftaler er der indført 
tilsvarende (men mindre detaljerede) bestemmelser ved direktiv 89/665/EØF om 
"samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af 
klageprocedurerne I forbindelse med Indgåelse af offentlIge Indkøbs- samt 
bygge- og anlægskontrakter" (i dette tilfæfde optræder ordet "klageproce­
dure" ligefrem i direktivets titel). 
Også i dette tilfælde valgte Rådet artikel 100A som retsgrundlag, selv om 
direktivets (primære) formål var at etablere en klageprocedure. 
Der er ikke tale om noget ANDET retsgrundlag end det, der ligger til grund 
for målsætningen i Traktaten. I det omfang bestemmelserne vedrørende den 
materielle ret ikke er tilstrækkelige til at nå målet, stilles der krav om 
de nødvendige "proceduremæssige" bestemmelser i analogi med de førstnævnte. 
3) Rådets direktiv 84/450/EØF af 10.9.1984 (retsgrundlag: artikel 100 og 
92/28/EØF af 31.3.1992 (retsgrundlag: artikel 100A) og 93/13/EØF af 
5.4.1993 (retsgrundlag: artikel 100A). 
I direktiv 84/450/EØF (indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og 
administrative bestemmelser om vildledende reklame) følges en lignende 
fremgangsmåde for så vidt angår forbindelsen mellem den interesse, der skal 
varetages, og retsmidlerne. 
- 92 -
Direktivet bestemmer, at der skal sørges for "tilstrækkelige og effektive 
muligheder for kontrol med vildledende reklame af interesse for forbrugerne 
såvel som konkurrenterne og offentligheden i almindelighed" (artikel 4, 
stk. 1). 
Det bestemmes således i artikel 4, stk. 2, at der skal tillægges domstolene 
(eller de administrative myndigheder) beføjelse til at påbyde (eller at 
indlede passende retsforfølgning for at få påbudt): 
indstilling af vildledende reklame; 
forbud mod vildledende reklame, dersom den endnu ikke er nået ud til 
offentligheden, men offentliggørelsen heraf er umiddelbart forestående. 
Desuden skal disse foranstaltninger kunne træffes ved en fremskyndet 
procedure, og artikel 6 indeholder en bestemmelse om omvendt bevisbyrde 
i forbindelse med "rigtigheden af de faktiske forhold, der gøres gæl­
dende i reklamen". 
Artikel 12 i direktiv 92/28/EØF om reklame for humanmedicinske lægemidler 
indeholder tilsvarende bestemmelser. 
Der er for nylig i direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbru­
geraftaler sket en bekræftelse af denne fremgangsmåde, idet direktivet inde­
holder procedurebestemmelser (artikel 7), hvilket er noget nyt i forhold til 
lovgivningen i en række medlemsstater. 
I alle tre tilfælde (ligesom i forbindelse med offentlige aftaler) er ind­
førelsen af klagemuligheder samt den nærmere fastlæggelse af en række proce­
duremæssige bestemmelser genstand for fællesskabsforskrif ter med henblik på 
at sikre den fulde virkning af den beskyttede interesse (gennemsigtighed og 
ikke-forskelsbehandling ved indgåelse af offentlige aftaler; beskyttelse af 
forbrugere og konkurrenter mod vildledende reklame eller urimelige kontrakt­
vilkår). 
4) Rådets direktiv 89/552/EØF af 3.10.1989 
Retsgrundlag: artikel 57 (stk. 2) og 66. 
Direktiv 89/552/EØF omhandler "samordning af visse love og administrative 
bestemmelser I medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radfospredn/ngs-
vlrksomhed". 
- 93 
I forbindelse med denne samordning indføres der ved artikel 23 en "ret til 
berigtigelse" for "alle fysiske og juridiske personer uanset nationalitet, 
hvis retmæssige interesser, herunder navnlig ære og rygte, er blevet krænket 
ved en ukorrekt påstand i et tv-program". 
Fællesskabets retsorden har her skabt en formelig regresret med henblik på 
at sikre en beskyttet materiel ret. 
Medlemsstaternes forpligtelse ti I at sørge for ret til berigtigelse over for 
tv-radiospredningsorganer er fastsat i direktivets artikel 23, stk. 3, 
hvorefter "medlemsstaterne træffer de foranstaltninger, der er nødvendige 
for at gennemføre retten til berigtigelse eller tilsvarende foranstalt­
ninger, og fastlægger den procedure, der skal gælde for udøvelsen heraf. De 
skal særlig sikre, at fristen for udøvelse af retten til berigtigelse eller 
tilsvarende foranstaltninger er tilstrækkelig, og at de nærmere regler er af 
en sådan art, at denne ret eller disse foranstaltninger på passende måde kan 
udøves af de fysiske eller Juridiske personer, som er statsborgere eller 
bosiddende i andre medlemsstater". 
Endelig indeholder direktivets artikel 23, stk. 5. forskrifter om domstols­
kontrol med retten til berigtigelse: "Der skal fastsættes bestemmelser for 
indbringelse for domstolene af stridigheder om udøvelse af retten til berig­
tigelse eller andre foranstaltninger." 
- 94 -
5) Rådets direktiv 93/7/EØF af 15.3.1993 
Retsgrundlag: artikel 100A 
Efter vedtagelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 3911/92 af 9. december 1992 
om udførsel af kulturgoder er der i Rådets direktiv 93/7/EØF af 15. marts 
1993 (i artikel 5) blevet truffet bestemmelse om sagsøgning "med henblik på 
tilbagelevering af et kulturgode, som på ulovlig vis" er fjernet fra 
en medlemsstats område. 
Søgsmålet kan anlægges af den medlemsstat (den sagsøgende medlemsstat), fra 
hvis område godet ulovligt er fjernet, over for ejeren (eller, hvis dette 
ikke er muligt, den, som opbevarer godet) ved den kompetente ret i den 
medlemsstat, på hvis område kulturgodet befinder sig (den sagsøgte medlems­
stat). 
Forældelsesfristen for "adgang til at anlægge sag om tilbagelevering" fast­
sættes for alle medlemsstaterne i selve direktivet (artikel 7), som også 
omhandler vilkårene for antagelse til påkendelse (artikel 7, stk. 2), den 
erstatning, der skal tildeles en besidder, der har udvist "den nødvendige 
agtpågivenhed" ved erhvervelsen (artikel 9), tilfælde af gave eller arv 
(artikel 9, stk. 3) samt udgifterne i forbindelse med fuldbyrdelsen (arti­
kel 10). 
Efter artikel 4, litra 6), kan de kompetente myndigheder i den ansøgte 
medlemsstat også med forbehold af artikel 5 "lette iværksættelsen af en 
voldgiftsprocedure i henhold til den ansøgte medlemsstats nationale lovgiv­
ning, såfremt den ansøgende medlemsstat samt besidderen/indehaveren giver 
deres tilslutning dertil". 
Direktivet (retsgrundlag: artikel 100A) anerkender således en reel søgsmåls-
kompetence (locus standi) ikke til fordel for ejeren af godet, men for den, 
som repræsenterer den (almindelige) interesse, som er blevet skadet ved den 
(ulovlige) udførsel af det pågældende gode. 
I den sammenhæng bør det understreges, at den ansøgende medlemssat, som 
efter direktivet har interesse i og kompetence til at indbringe sagen for 
domstolene i den ansøgte medlemsstat, ikke behøver at være ejer af kultur­
godet (størstedelen af disse goder tilhører private samlinger). Søgsmåls-
kompetencen er ikke betinget af en materiel ret (ejendomsretten til godet) 
men af varetagelsen af den almene interesse (beskyttelse af kulturarven). 
- 95 -
Dette eksempel bekræfter nok en gang forbindelsen mel lem den beskyttede 
interesse og retsmidlerne (søgsmåIskompetence), uden hvilke beskyttelsen 
efter materiel ret ikke ville være effektiv; dette kommer klart til udtryk i 
common law-princippet "UB I REMEDIUM, IB I I US". 
KONKLUSIONER 
Fællesskabslovgiverens "bidrag" til retsplejen skal ses på baggrund af: 
a) Nødvendigheden af at "sikre en effektiv anvendelse" af fællesskabsretten 
(direktiv 92/13/EØF og 89/665/EØF), og dermed af dens "effektivitet" 
(direktiv 92/28/EØF og 84/450/EØF). 
b) Det hensigtsmæssige i at "enhver, hvis retmæssige interesser er blevet 
krænket ... faktisk kan påberåbe sig disse rettigheder" (direktiv 
89/552/EØF). 
c) Forbindelsen mellem varetagelsen af en interesse, som er beskyttet af 
retsordenen, og en søgsmåIskompetence, som gør det muligt at "reagere" 
over for en tilsidesættelse af den retsregel, som beskytter den vare­
tagne interesse (direktiv 93/7/EØF). 
Det fremgår af dette sidste eksempel, at: 
1. Fællesskabets retsorden ikke kun beskytter individuelle interesser; 
2. forbindelsen mellem den af lovgiveren beskyttede interesse og retsmid­
lerne (som skal sikre effektiviteten) indebærer, at den (ikke altid 
fysiske person), som varetager den beskyttede interesse, har søgsmåls-
kompetence. 
Naturligvis - og under hensyn til nærhedsprincippet - må fællesskabslov­
giverens mellemkomst for så vidt angår retsmidlerne være en undtagelse. I 
princippet indebærer anerkendelsen af en subjektiv ret (eller kollektiv 
interesse) i Fællesskabets retsorden ikke, at der skabes andre retsmidler 
(eller procedurebestemmelser) end dem, der i forvejen findes i hver enkelt 
medlemsstat. 
- 96 -
I de ovennævnte tilfælde var det dog nødvendigt at harmonisere visse proce­
durer (eller skabe et særligt retsmiddel) i det omfang, de eksisterende 
nationale procedurer ikke kunne sikre en effektiv (og ensartet) anvendelse 
af de omhandlede bestemmelser. 
Rådet valgte som retsgrundlag henholdsvis: 
artikel 100 (direktiv 84/450/EØF af 10.9.1984) 
artikel 57 og 66 (direktiv 89/552/EØF af 3.10.1989); 
artikel 100A (direktiv 89/665/EØF af 21.12.1989, 92/13/EØF af 25.2.1992, 
92/28/EØF af 31.3.1992, 93/7/EØF af 15.3.1993 og 93/13/EØF af 5.4.1993). 
IV. DEBATOPLÆG 
A) DEN FRI BEVÆGELIGHED FOR SØGSMÅL VED PASTAND OM OPHØR 
Konkurrenceret og forbrugerret er de to grundpiI ler for enhver markedsøko­
nomi, som gør det muligt at nå hovedmålet: fri markedsadgang for virksom­
hederne og frit valg for forbrugerne*56*. 
Disse friheder bygger i alle medlemsstater på to niveauer af regler: 
et første niveau (materiel ret), som sigter mod at fastsætte det nødven­
dige minimum af "spilleregler" (uden disse vil det ikke være den bedste, 
men den mindst samvittighedsfulde spiller, som går af med sejren)*57*; 
(56) Den indbyrdes afhængighed mellem disse to friheder er også nedfældet 
i Traktatens artikel 85 og 86. I en række medlemsstater er der tale 
om en og samme tilsynsmyndighed: Office of Fair Trading i Det 
Forenede Kongerige, Direction Générale de la Concurrence, de la 
Consommation et de la Répression des fraudes i Frankrig; Ministère 
des Affaires Economigues i Belgien; Autorité Garante délia 
Concorrenza e del Mercato i Italien. 
(57) For de virksomheder, som overholder spillets regler, medfører en 
overtrædelse af forbrugerretten også en fordrejning af konkurrencen 
til fordel for den virksomhed, som gør sig skyldig i overtrædelsen. 
Vildledende reklame er et eksempel herpå. 
- 97 -
- et andet niveau (søgsmåIsret), hvor der er fastsat en "regulator" og 
procedurer til forebyggelse og/eller sanktion af overtrædelser af de 
nævnte regler*56*. 
I Fællesskabet er der på det første niveau sket en "indbyrdes tilnærmelse" 
af de nationale bestemmelser. Der findes således et minimum af "spille­
regler", som har muliggjort det indre marked, men deres effektive anvendelse 
(dvs. markedets funktion) bygger på en lang række forskellige nationale 
procedurer og "regulatorer". 
I kapitel III.A.2 og I N.B.2 er der foretaget en gennemgang af problemerne 
med "bevægelighed" mellem de eksisterende nationale procedurer og de mulige 
følger heraf. 
Det er også for at undgå sådanne følger, at der i forbindelse med konkur­
renceretten lige fra starten har været fastsat et "dobbelt niveau" af fæl­
lesskabsbestemmelser i traktaten. Spillereglerne er fastsat i artikel 85 og 
86, og vedtagelsen af "de fornødne forordninger eller direktiver om anven­
delsen" af disse principper er omhandlet i artikel 87, som danner retshJern-
mel for en række procedureregler*59*. 
(58) I medlemsstaterne kan disse procedurer kræves anvendt enten af 
forbrugerorganisationerne, af sammenslutninger af virksomheder eller 
af den offentlige myndighed, der har til opgave at sørge for 
markedets funktion. 
(59) Rådets forordning nr. 17/62 af 6. februar 1962 - Kommissionens 
forordning nr. 27/62 af 3. maj 1962 - Kommissionens forordning nr. 
99/63 af 25. Juli 1963 - Rådets forordning nr. 19/65 af 2. marts 1965 
og senere forordninger. På dette område er der ikke blot tale om en 
fællesskabsprocedure, men også "regulatoren" er en 
fællesskabsregulator. (Kommissionen). 
- 98 -
Hvad angår de andre områder, hvor der er sket en indbyrdes tilnærmelse af 
den materielle ret, er der undertiden blevet indført særlige procedurebe­
stemmelser med hjemmel i artikel 100A (de direktiver, hvor denne fremgangs­
måde er blevet fulgt, er behandlet i kapitel III.D.2). Artikel 100A er så­
ledes blevet indført ved Den europæiske fælles akt for ved kvalificeret 
flertal i stedet for enstemmighed, Jf. artikel 100, at lette "den indbyrdes 
tilnærmelse af medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte 
bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse*6*** og funk­
tion*61*". 
Ethvert markeds funktion afhænger - og dette bekræftes af medlemsstaternes 
lovgivning - af eksistensen af en "regulator" og en "procedure", som gør 
det muligt at sørge for overholdelse af spillets regler (og i mangel af 
hvilke disse regler ville blive negligeret) ikke kun i forbrugernes, men 
også i de indbyrdes konkurrerende virksomheders interesse. 
Hvad ulovlig handelspraksis angår (f.eks. vildledende reklame, urimelige 
aftalevilkår), kan de eksisterende nationale procedurer ikke få virkning 
(og de nationale regulatorer ikke opfylde deres funktion), hvis den ulov­
lige praksis tager sit udgangspunkt i en anden medlemsstat (de praktiske 
eksempler herpå er behandlet i kapitel I N.B.2). 
(60) Materiel ret. 
(61) Eftersom enhedsmarkedets funktion afhænger af en lang række 
forskellige procedurer, henhører de proceduremæssige "hindringer" 
under artikel 100 A, stk. 1. Dette fremgår også af stk. 2 i samme 
artikel, hvorefter "STK. 1 IKKE FINDER ANVENDELSE PA FISKALE 
BESTEMMELSER, BESTEMMELSER VEDRØRENDE DEN FRIE BEVÆGELIGHED FOR 
PERSONER OG BESTEMMELSER VEDRØRENDE ANSATTES RETTIGHEDER OG 
INTERESSER". Procedurebestemmelser er ikke omtalt blandt de områder, 
der er medtaget. 
- 99 -
Endvidere giver den nuværende situation undertiden anledning til problemer 
med forskelsbehandling*62*. 
På baggrund af det foregående er det nødvendigt af hensyn til enhedsmarke­
dets funktion at princippet om fri bevægelighed også finder anvendelse på 
søgsmål, der tager sigte på at få ulovlig (grænseoverskridende) praksis 
bragt t i I ophør. 
I den sammenhæng er der kun tre mulige løsninger: 
enten må der skabes en EF-"regulator"," som anvender en fællesskabsproce­
dure*63*; 
eller der må stilles en fællesskabsprocedure til rådighed for de natio­
nale regulatorer (harmonisering af søgsmål med påstand om ophør); 
eller man tillader simpelthen, at de nationale procedurer (uden at de 
harmoniseres) får de tilsigtede virkninger (gensidig anerkendelse af 
"locus standi"). 
Disse forskellige muligheder må undersøges i relation til subs id i ar itets-
princippet. hvorefter Fællesskabet - på de områder, der ikke hører ind under 
dets enekompetence - kun handler, "hvis og i det omfang målene for den 
påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne 
og derfor, på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger, bedre 
kan gennemføres på fællesskabsplan" (artikel 3B, stk. 2, i traktaten «~>m Den 
Europæiske Union). 
(62) Hvad angår søgsmål til varetagelse af kollektive interesser, 
forbeholder de nationale lovgivninger, som indeholder bestemmelser 
herom, helt og holdent denne mulighed ti I de nat ionale organisationer 
(Jf. kapitel III.B.1 og III.B.2.). Traktatens artikel 7 forbyder "al 
forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet" (stk. 1) 
og bestemmer (stk. 2), at "Rådet på forslag af Kommissionen med 
kvalificeret flertal og i samarbejde med Europa-Parlamentet kan give 
forskrifter med henblik på at forbyde sådan forskelsbehandling". 
(63) Der er her tale om den løsning, som blev valgt i forbindelse med 
konkurrenceretten. I Suther land-rapporten foreslås en lignende 
løsning i form af en "ombudsmand, som har til opgave at undersøge de 
problemer, der rejses af forbrugerne". 
- 100 r 
Dette betyder i realiteten, at behovet for enhver ny 
fællesskabsforanstaltning skal kunne påvises. I den forbindelse er der 
tre spørgsmål, som skal besvares: 
Hvad er problemets EF-dimens ion? 
Hvad er den mest effektive løsning, hvis man sammenligner de midler, EF 
råder over? 
Hvilke fordele frembyder en EF-foranstaltning i forhold til individuelle 
foranstaltninger truffet af de enkelte medlemsstater? 
Foruden denne påvisning af nødvendigheden skal det for enhver fællesskabs­
foranstaltning - uanset om den er omfattet af en enekompetence - ifølge 
artikel 3B, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union undersøges, om den 
står i forhold til målet. I den sammenhæng skal der i forbindelse med en 
fællesskabsforanstaltning indrømmes medlemsstaterne den størst mulige 
handlefrihed i forbindelse med gennemførelsen. Sammenfattende kan det siges, 
at fællesskabslovgiverens (Rådet og Parlamentet) handling i henhold til 
subsidiaritetsprincippet skal begrænses ti I det strengt nødvendige. 
! det foreliggende tilfælde finder Kommissionen, at den første af de ovenfor 
nævnte løsninger (skabelsen af en "EF-regulator") ikke er berettiget på 
nuværende tidspunkt. Det forhold, at der i medlemsstaterne allerede findes 
talrige mekanismer på nationalt og lokalt plan, gør, at tilføjelsen af en 
"regulator" på fællesskabsniveau ikke nødvendigvis i sig selv vil forbedre 
den øjeblikkelige situation. Derimod bør den anden og den tredje mulighed 
(harmonisering af søgsmål med påstand om ophør; gensidig anerkendelse af 
"locus standi") undersøges nærmere, og en sådan undersøgelse vil i henhold 
til princippet om forholdsmæssighed kunne indskrænkes ti I de hindringer, som 
for øjeblikket står i vejen for "sagsbehandlingens fri bevægelighed". 
På denne baggrund kan de muligheder, der kommer på tale, sammenfattes som 
følger : 
Første mulighed: Et "minimum" af harmonisering, som sigter mod de bet in-
- 101 -
gelser*64*, der gælder for sagsanlæg med påstand om 
ophør, og som i hver medlemsstat kan iværksættes af den, 
som repræsenterer*65* den interesse, der er blevet 
krænket ved en ulovlig handelspraksis. Denne foranstalt­
ning bør være ledsaget af en gensidig anerkendelse af 
den søgsmåIskompetence, som organisationerne har i hen­
hold til den nationale lovgivning*66*. 
Anden mulighed: Gensidig anerkendelse af igangværende sagsanlæg med på­
stand om ophør, således at der tilkendes den, som repræ­
senterer den krænkede interesse, søgsmåIskompetence 
svarende til den, som allerede (ved lex fori) gælder på 
"nationalt" plan*67*. 
I begge de ovennævnte tilfælde overlades det i overensstemmelse med subsidi­
aritetsprincippet til medlemsstaterne at fastlægge kriterierne for "repræ­
sentativitet" (søgsmåIskompetence). Afhængigt af de retlige traditioner i 
det enkelte land kan dette ske ved en administrativ procedure (godkendelse) 
eller ved domstolenes anvendelse af generelle kriterier for repræsentati­
vitet . 
i 
Den, som repræsenterer den krænkede interesse i en medlemsstat, vil således 
kunne indgive søgsmål mod ulovlig handelspraksis ved en domstol i det land, 
hvor afgørelsen skal fuldbyrdes. Der er her tale om nærhedskri teriet, Jf. 
artikel 24 i Bruxelles-konvent ionen (se kapitel I N.B.2), som tiiiadAr, at 
"hastende" foranstaltninger kan få virkning (exequatur-proceduren tilsigter 
(64) I de fleste medlemsstater er disse betingelser sammenfattet i 
begrebet "retlig interesse". 
(65) Forbrugerorganisationer og brancheorganisationer. 
(66) En tysk organisation (som efter tysk domstolspraksis repræsenterer 
forbruger- eller virksomhedsinteresser) ville således kunne indgive 
søgsmål med påstand om ophør i Frankrig, hvis den ulovlige praksis 
har sin oprindelse dér, og en (efter fransk lov) godkendt 
organisation i Frankrig ville kunne indgive søgsmål i Tyskland mod en 
praksis, der har sin oprindelse dér. 
(67) F.eks. ville den danske forbrugerombudsmand (eller en 
brancheorganisation) kunne indgive søgsmål efter engelsk ret i Det 
Forenede Kongerige mod en ulovlig handelspraksis, som er rettet mod 
danske forbrugere, men som udgår fra Det Forenede Kongerige. Analogt 
hermed ville den danske forbrugerombudsmand kunne indgive søgsmål ved 
en fransk domstol (hvis en ulovlig handelspraksis, der udgår fra 
Frankrig, er rettet mod danske forbrugere), og de "godkendte" franske 
organisationer ville have adgang til retssystemet i Det Forenede 
Kongerige (hvis en ulovlig handelspraksis, der udgår fra Det Forenede 
Kongerige, er rettet mod franske forbrugere). 
- 102 -
ikke denne form for afgørelser; finder fuldbyrdelsen ikke sted omgående, vi 
søgsmålet ikke længere have nogen nyttevirkning. 
Den præventive rolle, som allerede nu i national lovgivning tillægges søgs­
mål med påstand om ophør, ville således kunne få virkning, bortset fra det 
land, hvorfra den ulovlige praksis udgår, og gennemførelsen af Bruxelles­
konventionen (artikel 24) ville dermed blive lettet. Det er nødvendigt af 
hensyn til enhedsmarkedets funktion, at der snarest træffes afgørelse her­
om*66*. 
B. FRI PROCES 
Erfaringerne fra medlemsstaterne viser, at det er illusorisk at træffe 
bestemmelse om søgsmåIskompetence, hvis den, som har denne kompetence, ikke 
har midier til at udøve den. Dette gælder ikke kun fysiske, men også Juri­
diske personer. 
Søgsmål med påstand om ophør fører ikke til nogen erstatning. Tværtimod 
skal den sammenslutning, som tager skridt hertil, afholde omkostningerne 
(til advokat, ekspertbistand og domstolsbehandling), og disse udgifter vil 
i grænseoverskridende sager sandsynligvis være uoverkommeligt høje. 
Ofte har forbrugerorganisationerne end ikke de nødvendige midler ti I at 
varetage de opgaver, der tilkommer dem efter national lovgivning, og det 
vil være endnu vanskeligere for dem i tilfælde af grænseoverskridende ulov-
Iig praksis. 
Dette problem må behandles samtidig og i forbindelse med de overvejelser, 
som er nævnt under punkt 1, hvis ikke søgsmåIskompetencen skal reduceres 
til noget rent symbolsk. 
Med hensyn til spørgsmålet om fri proces for fysiske personer er Kommissio­
nen for tiden ved at gennemgå den rapport, som netop er blevet udarbejdet 
af Rådet for Advokater i Det Europæiske Fællesskab (se kapitel I I I.C.2). 
Rapporten vil kunne lægges til grund for en mere indgående behandling af 
spørgsmålet. 
C) FORENKLING AF BILÆGGELSEN AF GRÆNSEOVERSKRIDENDE TVISTER 
Søgsmålenes præventive funktion vil utvivlsomt begrænse antallet af "indi 
viduelle" tvister, men det vil være utopisk at tro, at de helt vil kunne 
br inges t i I ophør. 
(68) Også Suther land-rapporten (s. 40, henstilling nr. 21) går ind for, at 
"medlemsstaterne bør indføre en forbedret domstolsadgang - uden 
diskrimination - til fordel for forbrugerorganisationerne". 
- 103 -
Problemerne i forbindelse med bilæggelsen af grænseoverskridende tvister kan 
imidlertid betyde en alvorlig hindring for gennemførelsen af enhedsmarkedet. 
De særlige og yderligere hindringer, som påvirker bilæggelsen af sådanne 
tvister (Jf. kapitel III.A.2) kan i realiteten få forbrugerne og de små og 
mellemstore virksomheder til at opgive at drage fordel af den fri bevægelig­
hed. 
Det fremgår klart af Eurobarometer-undersøgelsen 38.1 af 23. december 1992, 
hvad de europæiske borgere forventer af EF's institutioner: På spørgsmålet 
"Mener De, at forbrugerbeskyttelsen bør være den samme i alle EF's medlems­
stater?", svarede 88,9% ja (mod 5,2% nej og 5,9% ved ikke). Der er her tale 
om et flertal, som EF's institutioner må tage hensyn til. Hvis der i for­
bindelse med andre EF-politikker hersker en meget delt opfattelse, som 
varierer fra medlemsstat til medlemsstat, ønsker et markant flertal (84 til 
92,8% af de adspurgte) i medlemsstaterne under ét*69*, at Fællesskabet skal 
beskytte forbrugerne. 
I den første meddelelse om "forbrugerens ret til erstatning og afhjælpning 
ved skader" (K0M(84) 692) bekræftede Kommissionen, at "det egentlige sigte 
er helt klart: nemlig at sikre, at forbrugerne i hele Fællesskabet har samme 
muligheder for at opnå erstatning og afhjælpning (andet afsnit i resumeet). 
I artikel 57, stk. 3, i Bruxelles-konvent ionen*70* omhandles muligheden for 
"bestemmelser, som på særlige områder fastsætter regler for retterr»es kompe­
tence samt for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser, og som er 
eller vil være indeholdt i retsakter vedtaget af De Europæiske Fællesskabers 
institutioner". På bestemte områder vil en EF-retsakt således kunne regulere 
visse procedurebestemmelser (hvilket heller ikke er udelukket efter artikel 
K i traktaten om Den Europæiske Union, hvis bestemmelser finder anvendelse 
"uden at det i øvrigt berører Det Europæiske Fællesskabs beføjelser", Jf. 
artikel K.1, stk. 1). 
84% i Tyskland (69) 88,2% i Belgien 85,5% i Danmark 
91,4% i Grækenland 90% i Spanien 88,9% 
88,1% i Irland 92,5% i Italien 85,8% 
92,8% i Neder I an- 86,5% i Portugal 90,6% 
dene 
(70) Tilføjet ved artikel 25, stk. 1 i tiltrædelseskonventionen af 1978. Frankr ig 
Luxembourg 
Det Forenede Kongerige 
- 104 -
I øvrigt muliggør den nye institutionelle ramme for det retlige samarbejde 
ikke blot aftaler, men også andre former for samarbejde, f.eks. vedtagelse 
af fæl les foranstaltninger. Efter at traktaten om Den Europæiske Union er 
trådt i kraft, har Kommissionen til hensigt i videst mulige udstrækning at 
gøre brug af de nye muligheder, som traktatens afsnit VI giver med hensyn 
til samarbejde på det civilretlige område. 
Inden der gås ind på spørgsmålet om (Fællesskabets, den interguvernementale 
eller nationale) kompetence, er det dog nødvendigt I FORVEJEN at vide, 
hvilke initiativer, der skal fremmes. 
Der bør derfor skabes et system for tilsyn med grænseoverskridende tvister, 
som i første omgang skal indkredse de problemer, der forekommer i praksis, 
og derefter foreslå prioriteringer. Valget af INSTRUMENTER (kompetence-
spørgsmål) kan ikke ske, før man har foretaget en analyse af målsætningen 
(harmonisering, gensidig anerkendelse, tættere samarbejde mellem medlems­
staterne) . 
Et sådant tilsynssystem vil kunne bestå af dommere og uafhængige eksperter 
(en eller flere for hver medlemsstat), som får i opdrag at udarbejde en 
rapport om, hvorledes procedurerne for bilæggelse af grænseoverskridende 
tvister på det civilretlige område fungerer. På grundlag af denne rapport 
vil Kommissionen kunne opstille en liste over prioriterede foranstaltninger 
(uden hensyn til kompetencespørgsmål), der vil blive forelagt Rådet, Europa-
Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg. 
Mere generelt vil et forum, hvor dommere fra medlemsstaterne kan mødes, være 
en nødvendighed, hvis der ønskes skabt en europæisk "retskultur", som er en 
forudsætning for oprettelsen af et europæisk retsligt samarbejdsområde. Et 
sådant kontaktforum vil muliggøre en informationsudveksling, der tager sigte 
på behandlingen af tilfælde, der forekommer i praksis, og det vil imødekomme 
et ufravigeligt krav, nemlig at knytte dommere til opgaven med det retslige 
samarbejde; det er nemlig dem, der til daglig og i alle lande øver ret og 
dermed i praksis skal konkretisere resultaterne af dette samarbejde. 
- 105 -
D) SELVDISCIPLIN OG DIALOGEN MELLEM FORBRUGERE OG ERHVERVSDRIVENDE 
De beløb, der står på spil i flertallet af forbrugertvister, er for små til, 
at private vil kunne afholde omkostningerne' ved en grænseoverskridende 
retslig sagsbehandling. Også for virksomhederne står omkostningerne ofte i 
misforhold til tvistens genstand. Der er her tale om en situation, som er 
til skade for tilliden hos de økonomiske beslutningstagere i det indre 
marked. 
Derfor kan udenretslige procedurer spille en betydningsfuld rolle ved bilæg­
gelsen af grænseoverskridende tvister. 
Forbrugerens tillid til "selvdisciplinære" organer er imidlertid endnu ikke 
rodfæstet. Selv i det land, som har den bedst udbyggede private "ombuds-
mandsordning" (Det Forenede Kongerige) vurderer de offentlige myndighe­
der*71*, at "det nok vil være en fordel, hvis ombudsmandsordningerne selv 
fulgte visse minimumsnormer"*72*. 
Skabelsen af en adfærdskodeks og selve definitionen af "mægler/ombudsmand" 
bør gøres til genstand for indgående overvejelser. Ifølge en undersøgelse 
foretaget af National Consumer Council*73* gav flertallet af de adspurgte 
personer*74* udtryk for, at "de interne klageprocedurer, som de først 
måtte følge, inden de henvendte sig til ombudsmanden, var komplet tids-
spiId". 
Udarbejdelsen af en sådan adfærdskodeks er en nødvendig forudsætning for 
enhver etablering af forbindelser mellem de eksisterende strukturer med 
sigte på udenretslig bilæggelse af grænseoverskridende tvister. 
Dette indebærer ikke nødvendigvis en intervention fra lovgiverens side. De 
minimumsbetingelser, som skal være opfyldt for at få en "ombudsmandset iket" 
vil kunne drøftes mellem forbrugerorganisationerne og de berørte erhvervs­
sektorer (i givet fald under Kommissionens auspicier). 
(71) "Consumer redress mechanisms: a report by the Director General of 
Fair Trading into systems for resolving consumer complaints", 
november 1991. 
(72) Side 10 i ovennævnte rapport. 
(73) "Ombudsman Services: Consumers' views of the office of the Building 
Societies Ombudsman and Insurance Ombudsman", Juni 1993. 
(74) 1 637 forbrugere, hvis klager var blevet behandlet i 1991 og 1992. 
- 106 -
Pilotprojektet i Lissabon, det danske Forbrugerklagenævn og den nederlandske 
GeschiIlencomissie er beviser på, at forbrugerne kan have tillid til andre 
instanser end domstolene, hvis og i det omfang deres organisationer er 
repræsenteret eller (i det mindste) taget med på råd ved fastlæggelsen af de 
kriterier, som skal sikre procedurens gennemsigtighed. 
En hvilken som helst anden fremgangsmåde risikerer at blive opfattet som en 
form for "vildledende reklame", som på længere sigt vil kunne kompromittere 
selve ideen om en "alternativ" retspleje ("alternative disputes resolu-
t ion"). 
Hvad grænseoverskridende overførsler angår, vedtog Kommissionen den 14. 
februar 1990 en henstilling*75*, og det sjette princip i denne fastsætter 
følgende: 
1. Hvert af de institutter, der er involveret i en grænseoverskridende 
finansielle transaktion, bør hurtigt kunne behandle klager, der er 
fremsat af ordregiveren eller modtageren, og som vedrører effektuering 
af eller afregning for transaktionen. 
2. Dersom en klage ikke tages til følge, eller der ikke gives svar herpå 
inden for en frist på tre måneder, kan klageren rette henvendelse ti I et 
i en medlemsstat etableret organ, som behandler klager fra brugere. En 
fortegnelse over alle sådanne nationale organer med angivelse af deres 
adresse skal på forlangende fremlægges af ethvert inst'tut, rier fore­
tager grænseoverskridende finansielle transaktioner. 
En lignende fremgangsmåde vil kunne følges inden for andre sektorer, hvor 
hyppigheden af grænseoverskridende transaktioner (under tilbørlig hensyn­
tagen til subsidiaritetsprincippet) gør en intervention fra Fællesskabets 
side berettiget. Ved hjælp af henstillinger vil der kunne gives de berørte 
sektorer en tilstrækkelig manøvremargen til at tage højde for situationen i 
de enkelte lande, og en "sektorvis" fremgangsmåde vil gøre det muligt at 
tage hensyn til særlige problemer i forbindelse med en række former for 
transaktioner (fjernsalg, salg af biler, pakkerejser). 
(75) Kommissionens henstilling 90/109 af 14. februar 1990 om gennemsigtig­
hed med hensyn til bankvilkår for gennemførelsen af grænseoverskri­
dende finansielle transaktioner (EFT nr. L 67 af 15.3.1990, s. 39). 
- 107 -
E) GRÆNSEOVERSKRIDENDE SAMARBEJDE 
Det er erkendelsen af markedets fællesskabsdimens ion, der ligger til grund 
for fire initiativer, som skal fremme det grænseoverskridende samarbejde med 
henblik på imødegå illoyal eller ulovlig handelspraksis. I to tilfælde er 
der tale om pilotprojekter støttet af Kommissionen. 
Det ville være ønskeligt at konsolidere disse initiativer, så samtlige med­
lemsstater dækkes (hvilket endnu ikke er tilfældet). 
1. Samarbejdet mellem de nationale myndigheder om grænseoverskridende han­
delspraksis 
Der er for nylig blevet oprettet et internationalt net for kontrol med 
markedsføring" (International Marketing Supervision Network) mellem de 
nationale myndigheder, som varetager forbrugerbeskyttelsen i OECD's tyve 
medlemslande. 
I henhold til den protokol, parterne vedtog på mødet i London (den 26. og 
27. oktober 1992) er nettets vigtigste mål at "tilskynde til praktiske 
foranstaltninger med henblik på at forhindre uhæderlig praksis i den grænse­
overskridende handel". Formålet er altså at beskytte forbrugernes økonomiske 
interesser. 
I dette øjemed sørger nettet for regelmæssige kontakter (bl.a. cennem en 
årlig konference), og der samarbejdes om at forhindre uhæderlig handelsprak­
sis. Et formandskab (som går på omgang) varetager sekretariatsfunktionerne 
og tilrettelægger den årlige konference. For tiden beklæder Frankrig for­
mandskabet . 
2. Samarbejdet mellem de organer, som skal sørge for selvdisciplin i for­
bindelse med grænseoverskridende reklame 
European Advertising Standards Alliance, som er oprettet med henblik på at 
øge den faglige selvdisciplin inden for reklamebranchen på europæisk plan, 
har for nylig iværksat en procedure for behandling af klager vedrørende 
grænseoverskridende reklame (reklame indrykket af annoncører, der ikke har 
hjemland som målgruppen). 
Proceduren bygger på en gensidig accept af de adfærdskodekser, som gælder i 
de enkelte lande, samt af de afgørelser, der træffes af de enkelte nationale 
organer for selvdisciplin. Klagerne behandles af organet i det land, hvor 
reklamen er blevet udsendt, og dette undersøger klagen i henhold til sine 
egne regler og pålægger sine egne sanktioner. 
Organerne for selvdisciplin forpligter sig til at træffe de fornødne foran­
staltninger til overholdelse af de afgørelser, der træffes af de tilsvarende 
organer i det land, hvor udsendelsen er sket. I tilfælde af samtidig udsen-
- 108 -
delse i flere lande forbliver hvert enkelt organ kompetent med hensyn til 
det område, det dækker, idet nationale kulturelle særpræg kan føre til, at 
der træffes afvigende afgørelser alt efter det land; hvor udsendelsen er 
sket. 
3. Samarbejdet mellem forbrugerorganisationerne i grænseområder 
Der blev i slutningen af 1991 iværksat et pilotprojekt med støtte fra Kom­
missionen med henblik på at fremme samarbejdet mellem forbrugerorganisatio­
nerne i forbindelse med behandlingen af grænseoverskridende tvister, 
i dette øjemed blev der udsendt et spørgeskema med det formål at registrere 
de grænseoverskridende tvister, der hyppigst forekom i praksis. På grundlag 
af resultaterne af denne undersøgelse blev der afholdt en række bilaterale 
seminarer mellem Jurister fra forbrugerorganisationer i de enkelte grænse­
områder for at sammenligne lovgivning og gældende retspraksis i hvert land i 
forbindelse med de valgte emner. Dette videreuddanne Isesti I tag skulle gøre 
det muligt for Juridiske rådgivere "ved grænserne" at give forbrugerne i 
"deres" land en første orientering om den "fremmede" lovgivning på den anden 
side af grænsen. 
Seminarerne gjorde det muligt for hvert grænseområde at udarbejde en række 
"juridiske emnekort", som behandler de problemer, som i praksis hyppigst 
opstår i det pågældende område. Oplysningskortene er blevet stillet til 
rådighed for alle interesserede organisationer, herunder de europæiske agen­
turer for forbrugerinformation. 
I projektet har der indtil nu deltaget 8 forbrugerorganisationer fra 5 med­
lemsstater . 
4. Samarbejdet mellem rådgivende organer i låne- og gældsætningsspørgsmål 
Med udgangspunkt i et projekt, som blev startet i Tyskland (Jf. afsnittet om 
Tyskland, punkt 4) er der udviklet software, som nu bruges i flere medlems­
stater (B, F, IR og UK) med henblik på at lette arbejdet for rådgivere i 
låne- og gældsætningsspørgsmål. 
- 109 -
Der er med udgangspunkt i samme basisformat oprettet databaser, hvori 
man kan indlæse de oplysninger, der er særlige (lovgivning, domspraksis 
mv.) for den enkel te medlemsstat. Ved hjælp af dette programmel er det 
bl.a. muligt at efterprøve berettigelsen og i givet fald "lovligheden" 
af fordringer om tilbagebetaling (i særdeleshed den anvendte lånesats), 
som forbrugerne stilles overfor, og at foreslå denne en 
gældssaneringsplan. De grundlæggende data, som oprindelig er leveret af 
medlemsstaten, kan nu udveksles mellem organisationerne i forskellige 
V. KONKLUSIONER 
Kommissionen foreslår, at der gives tilskyndelse ti I en drøftelse mellem 
alle interesserede parter på grundlag af de retningslinjer, som er skitseret 
i nærværende grønbog, og som kan sammenfattes som følger: 
1) Drøftelse af det rets instrument, der kan tjene til iværksættelse af 
artikel 24 i Bruxelles-konvent ionen, specielt hvad angår de søgsmål med 
påstand om ophør, som vil kunne indgives af de offentlige myndigheder 
og/eller forbrugerorganisationerne samt af de faglige sammenslutninger 
til imødegåelse af ulovlig grænseoverskridende handelspraksis (jf. 
kapitel IV.A); 
2) Tilvejebringelse af finansielle midler (fri proces, tilskud fra EF, 
medlemsstaten eller fra anden side) for at ovennævnte organisationer kan 
afholde omkostningerne ved grænseoverskridende procedurer (jf. kapitel 
IV.B); 
3) Skabelse af et system for tilsyn med grænseoverskridende klager, som 
skal have til opgave at registrere de problemer, der stødes på i prak­
sis. I dette øjemed bør der gennemføres en undersøgelse blandt de euro­
pæiske forbrugere, for bedre at kende klagernes art og "tilfredsheds­
graden" med hensyn til mulighederne for at behandle disse klager (jf. 
kapitel IV.C); 
4) Fremme af adfærdskodekser på fællesskabsplan, hvis minimumskriterier vil 
kunne gøres til genstand for en henstilling fra Kommissionen med henblik 
på at forbedre og belyse de ombudsmands- og mæglerordninger, som har til 
opgave at behandle forbrugertvister (Jf. kapitel IV.D); 
5) Intensivering af kontakterne mellem de forskellige for Iigsorganer i 
forbrugersager med henblik på en gensidig udveksling af synspunkter om 
emnet. I den sammenhæng foreslås det at foretage en dyberegående under­
søgelse af visse organers rolle (f.eks. handels- og industrikamrene) for 
tilvejebringelsen af frivillige for Iigssystemer, enten på sektorbasis 
eller på regionalt plan (jf. kapitlerne om udenretslige procedurer i 
Tyskland, Spanien og Portugal); 
- 110 -
6) Styrkelse af de eksisterende initiativer til grænseoverskridende 
samarbejde med henblik på at sikre dækning i alle medlemsstater, 
sideløbende med at der lanceres andre pilotprojekter til fremme af 
dialogen mellem forbrugerne og erhvervskredse vedrørende 
bilæggelse af forbrugertvister (Jf. kapitel IV.E). 
Det er sigtet med nærværende grønbog at åbne en debat mellem alle berørte 
parter. De udgangspunkter for overvejelse, der her er sammenfattet, er ikke 
udtømmende, og under alle omstændigheder kan de ikke dække samtlige aspekter 
af et så omfattende emne som bilæggelse af tvister. 
De kommentarer, bemærkninger og andre bidrag, som Kommissionen forventer at 
modtage, vil skabe et bedre kendskab til de interesserede parters forvent­
ninger og hensigtsmæssigheden af at lade Fællesskabet træffe foranstalt­
ninger under tilbørlig hensyntagen til nærhedsprincippet. 
Bidrag bedes senest den 31. maj 1994 sendt til: 
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber 
Tjenesten for Forbrugerbeskyttelse 
Generaldirektøren 
Rue Joseph I 1, 70 
B-1040 BRUXELLES 
Der vil i løbet af Juni 1994 kunne arrangeres et møde med deltagelse af de 
parter, som rettidigt har fremsendt skriftlige bidrag, med henblik på at 
fastlægge eventuelle konkrete retningslinjer. 
ISSN 0254-1459 
KOM(93) 576 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 06 io 
Katalognummer : CB-CO-93-614-DA-C 
ISBN 92-77-61509-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg