Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Status over EØSU's erfaringer med at evaluere indvirkningen af EU's strukturreformer på det økonomiske og sociale område og på beskæftigelsen"

(2004/C 32/23)

Europa-Parlamentet besluttede den 27. marts 2003 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Bruno Vever til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 16. oktober 2003.

Det Europæiske Sociale og Økonomiske Udvalg vedtog på sin 403. plenarforsamling den 29. og 30. oktober 2003 (mødet den 30. oktober) med 74 stemmer for, 27 imod og 26 hverken for eller imod følgende udtalelse.

Den 27. marts 2003 blev Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg af Europa-Parlamentet anmodet om at evaluere indvirkningen af EU's strukturreformer på det økonomiske og sociale område og på beskæftigelsen. EØSU indbød sine socioøkonomiske partnere og kontakter i de forskellige EU-lande til at bidrage til denne evaluering. Som led i denne inddragelse af det økonomiske og sociale liv organiserede EØSU med henblik på nærværende udtalelse og en udtalelse om Lissabon-strategien, som Kommissionen har anmodet om - en konference i Bruxelles den 8.-10. oktober 2003 ("Det organiserede civilsamfunds bidrag til Lissabon-processen. For et EU med større inddragelse af borgerne"). På baggrund heraf fremsætter EØSU følgende bemærkninger:

1. Resumé

1.1. EØSU bekræfter sin støtte til strukturreformerne i EU-landene, som er blevet igangsat navnlig på baggrund af Lissabon-mandatet. Reformernes formål er at styrke Europas konkurrenceevne og sikre bæredygtigheden i EU's model for økonomisk og social udvikling. Udvalget peger også på, at der er tale om en krævende udfordring: det drejer sig ikke kun om at præstere bedre end før, men især bedre, end man gør andetsteds. Udvalget er imidlertid bekymret over, at der er et voksende spænd mellem de mål, der er opstillet for reformerne, og den faktiske implementering af mange af dem, ligesom det står stadig værre til med væksten og beskæftigelsen i Europa. Hvis ikke der sker en ændring til det bedre, risikerer man, at denne reformstrategi udvikler sig til en boble, hvor der går inflation i målsætninger, idéer og deltagende stater, samtidig med at der er mangel på medansvar, gennemførelse og virkning.

1.2. Udvalget understreger i første række det nødvendige i, at der skabes større troværdighed omkring Lissabon-mandatet hos de europæiske borgere, lige som usikkerheden i befolkningen med hensyn til, hvad Lissabon-processen reelt indebærer, og hvad den koster samfundsmæssigt, må forjages. Det må præciseres klarere, at vi med god ret kan nære den ambition sammen at blive de første, der nyder godt af fordelene ved verdens største "hjemmemarked", lige som det må være klart, at de planlagte reformer er afgørende for, hvordan vores europæiske model for udvikling former sig i fremtiden i en åben økonomi.

1.3. EØSU er stærkt bekymret over, at der i øjeblikket ikke tegner sig noget solidt vækstperspektiv for de europæiske borgere. Det komplicerer i høj grad gennemførelsen af reformerne, skaber usikkerhed og svækker den sociale sammenhængskraft. Udvalget er derfor enigt i, at der er brug for et europæisk vækstinitiativ. Der har været en række konvergerende forslag til et sådant initiativ (fra det italienske EU-formandskab, Kommissionen, Sapir-rapporten og den fransk-tyske fælleserklæring), og initiativet støttes af Det Europæiske Råd, som samledes den 16. og 17. oktober 2003. Udvalget anbefaler, at man bl.a. gennem lån og offentlige/private partnerskaber på europæisk niveau fremmer transnationale forsknings- og infrastrukturinvesteringer, som spiller en afgørende rolle for vores fremtid. I den forbindelse må der ikke slækkes på den disciplin, som stabilitetspagten kræver, at der er på de nationale budgetter.

1.4. Udvalget beklager især mangelen på en fælles økonomisk politik på linje med europolitikken. Det må snarest afhjælpes, bl.a. ved at indlede en tilnærmelse og forenkling af skattereglerne i EU. Integrering af retningslinjerne for beskæftigelsen og de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik i forbindelse med et mere effektivt policymix ville betegne et nyttigt skridt hen imod en bedre økonomisk og social styring på EU-niveauet.

1.5. Udvalget konstaterer, at det indre marked stadig langt fra er fuldendt nu, hvor det står over for at skulle vokse betydeligt i størrelse. Det drejer sig om at styrke det indre markeds identitet, sammenhængskraft og sikkerhed. Det kræver bl.a., at der føres transnationale EU-inspektioner, at der er en fælles toldforvaltning ved de ydre grænser, at de små og mellemstore virksomheder tilbydes en særlig europæisk statut, og at der på områder, hvor forholdene måtte tale for det, endog etableres almennyttige tjenesteydelser på europæisk niveau. En bedre lovkvalitet og en ægte regelforenkling i Europa (flere konsekvensanalyser, som udvalget er rede til at bidrage til, mere selvregulering i erhvervene og på arbejdsmarkedet) stiller krav om nye initiativer.

1.6. Udvalget er ligeledes bekymret over, at Unionen er bagud på forskningsområdet. Dette er problematisk, eftersom konkurrenceevnemålsætningen, som den blev formuleret i Lissabon, netop forudsætter en vidensøkonomis styrkepositioner. Hertil kræves bl.a. en opprioritering af budgetmidlerne til FTU-rammeprogrammet, så det kan komme op på den kritiske værdi med hensyn til effektivitet. Samtidig skal programmet centreres om egentligt europæiske teknologiprogrammer. Større konvergens mellem forsvarspolitikkerne inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvori bl.a. indgår en gensidigt mere effektiv åbning af offentlige indkøb på området, vil kunne yde et stort bidrag til den teknologiske innovation i Europa.

1.7. Udvalget peger på, at gennemførelsesgraden af de forskellige strukturreformer, der gerne skulle indgå et indbyrdes samspil, varierer meget fra det ene land til det andet på de forskellige områder, dvs. åbning af markederne, finansieringsadgang, balance i de offentlige udgifter, stimulering af innovationsprocessen, tilpasninger på arbejdsmarkedet, modernisering af den sociale beskyttelse, styrkelse af uddannelses- og undervisningsområdet, regelforenkling og konsolidering af bæredygtig udvikling. Udvalget konstaterer desuden, at reformerne generelt har gjort størst fremskridt i de medlemsstater, som iagttager stabilitetspagtens krav om disciplin. Udvalget efterlyser en informationsstrøm, der giver et mere præcist indblik i opgaveløsningen i de forskellige lande, og foreslår, at man på Europa-webstedet opretter en database, som peger på bedste praksis i forbindelse med Lissabon-strategiens reformer.

1.8. For udvalget har det organiserede civilsamfunds aktører en central rolle at spille for reformernes vellykkede gennemførelse, og det beklager, at dette indlysende forhold, som udtrykkeligt er nævnt i Lissabon-mandatet, fortsat ikke står helt klart for samtlige medlemsstater. De enkelte landes regeringer bør systematisk drøfte forberedelsen af forårstopmøderne med erhvervslivet, arbejdsmarkedets parter og civilsamfundets øvrige aktører. Civilsamfundets initiativer bør opmuntres i højere grad og indgå i medlemsstaternes og Kommissionens årlige rapporter og i den database, som udvalget anbefaler med henblik på udveksling af bedste praksis i forbindelse med implementeringen af Lissabon-reformerne. Udvalget agter for sin del at bidrage direkte til en forbedring af informationsindsatsen.

1.9. Afslutningsvist peger udvalget på det nødvendige i, at strukturreformerne ledsages af en øget økonomisk vækst, hvilket skal opnås gennem fuldendelsen af det indre marked, og en udvikling af de transeuropæiske investeringer, og at reformerne debatteres og fordeles bedre mellem alle dem, der tager del i opgaveansvaret, samt at alle parter får en bedre forståelse for reformerne. Reformerne skal ikke kun bæres af politikerne, men også kanaliseres videre af det økonomiske og sociale livs aktører. Udvalget er overbevist om, at en bedre synergi mellem politiske beslutningstagere og civilsamfundets aktører er afgørende for, om de strukturreformer, der nu er indledt i Unionen, bliver en succes eller en fiasko.

2. Strukturreformerne i EU

2.1. De forskellige strukturreformer

2.1.1. Den økonomiske og sociale udvikling giver løbende anledning til tilpasninger i reformerne. Under indtryk af samfundets udvikling, det handelsmæssige og kulturelle samkvem, teknologiske forandringer, den europæiske integrationsproces samt globaliseringen af økonomien er disse reformer imidlertid taget til i omfang i den senere tid. Der er således i løbet af de sidste ti år blevet iværksat mange "reformprocesser" på det økonomiske og sociale område og på beskæftigelsesområdet i EU med henblik på at retablere konkurrenceevnen, styrke den økonomiske vækst, rette op på beskæftigelsen og sikre en holdbar udvikling og et bæredygtigt miljø i EU. Visse af disse reformer (f.eks. bestræbelserne på at åbne op for det indre marked, indførelsen af euroen osv.) er i det væsentligste blevet iværksat på EU-plan med EU-institutionerne som vigtigste drivkræfter. Andre reformer er blevet iværksat af de enkelte medlemsstater på rent nationalt plan på baggrund af indenlandske politiske prioriteringer (jf. liberaliseringen af økonomien i Storbritannien) eller som led i et snævert samarbejde med arbejdsmarkedets parter (jf. Wasenaar-kontrakten i Holland mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter). I de senere år er strukturreformerne taget til i omfang i samtlige medlemsstater på baggrund af fælles retningslinjer, der er fastsat af de 15 og ført ud i livet i de enkelte medlemsstater. Skønt reformerne har afsæt i en ramme af fælles målsætninger og er omfattet af periodiske, komparative evalueringer, er der - eftersom forholdene varierer fra medlemsstat til medlemsstat - overladt den enkelte medlemsstat et bredt råderum med hensyn til initiativ og implementering, således at der kan tages højde for specifikke nationale forhold. Der er i forbindelse med reformerne opstået mange former for samspil mellem de forskellige kompetenceniveauer og mellem medlemsstaterne.

2.1.2. Sammen med Maastricht-traktaten i 1993 og indførelsen af den fælles mønt kan stabilitetspagten og den årlige vedtagelse af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik nævnes som en væsentlig økonomisk reform. I juni 1998 vedtog de 15 medlemsstater i Cardiff også at indlede strukturreformer til tilpasning og åbning af vare-, tjeneste- og kapitalmarkederne.

2.1.3. Hvad angår beskæftigelse, kompletterede man med Amsterdam-traktaten i 1997 - samtidig med, at det blev præciseret, at stabilitetspagten også omfattede en vækstmålsætning (deraf den officielle betegnelse "vækst- og stabilitetspagten") - de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer med udarbejdelsen af retningslinjer for beskæftigelsen, som senere blev lagt mere præcist fast med Luxembourg-processen i november 1997. På Det Europæiske Råd i Køln blev der endvidere i juni 1999 udarbejdet henstillinger som led i en europæisk beskæftigelsespagt.

2.1.4. Med Lissabon-strategien, som blev vedtaget af de 15 medlemsstater i marts 2000, er der efterfølgende blevet iværksat en bred vifte af strukturreformer. Med afsæt i et ambitiøst mål om, at EU inden 2010 skal indtage en førende position i verden med hensyn til konkurrenceevne ved at satse på vidensøkonomiens nye muligheder, lægger denne strategi grundlaget for et opsving i det indre marked (navnlig for så vidt angår de finansielle tjenesteydelser, intellektuel ejendomsret og åbning af energimarkedet samt infrastruktur) og en række økonomiske, sociale og administrative reformer i medlemsstaterne (navnlig for så vidt angår uddannelse, forskning, arbejdsmarked, social beskyttelse og forenkling af administrative procedurer). Lissabon-strategien ligger i logisk forlængelse af dels det femten år gamle program "1992", som "Delors I"-Kommissionen fremlagde i 1985 med det formål at fuldføre gennemførelsen af det indre europæiske marked med denne deadline, dels den hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, som "Delors II"-Kommissionen fremlagde i 1993 med henblik på at øge gennemslagskraften af programmet for det indre marked.

2.1.5. De 15 medlemsstater udbyggede dette instrumentarium af reformer i Gøteborg i juni 2001, idet de besluttede sig for en global tilgang for at imødekomme kravet om en bæredygtig udvikling i alle EU's politikker.

2.1.6. Endelig iværksatte Kommissionen i 2003 en integreret cyklus på baggrund af en beslutning på Det Europæiske Råd i Barcelona i marts 2002. Initiativet skal forbedre samspillet mellem de forskellige økonomiske, sociale og beskæftigelsespolitiske reformer. Det Europæiske Råds forårstopmøde, men også andre kvartårlige europæiske topmøder og forskellige rådssammensætninger over året har fået en central rolle at spille i den forbindelse. Tidsperspektivet for justeringen af disse reformer er udvidet til tre år.

2.2. Målene med strukturreformerne

2.2.1. Det overordnede mål, man har sat sig med reformerne, er at styrke den økonomiske konkurrenceevne i et EU, som i høj grad er åben over for omverdenen, samtidig med at EU's sociale model, der bygger på gensidig dialog og en "sokkel" af sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder, skal befæstes og tilpasses. EU's bæredygtige økonomiske og sociale udvikling i en verden i hastig udvikling stiller krav om disse strukturreformer, som bestemmer fremtiden.

2.2.2. Den europæiske økonomi konkurrerer i dag med vores største industripartnere inden for højteknologi, navnlig USA og Japan, og nye vækstøkonomier, der kan producere billigt. De vigtigste strukturændringer vedrørende europæisk økonomis konkurrenceevne hænger sammen med:

2.2.2.1. Stadig hurtigere teknologiske forandringer i hele verden, som går hånd i hånd med en hurtigere forældelse af produkter og teknikker, en skærpet globaliseret konkurrence og betydelige udflytninger til lande med lavere kostpriser. Mange af disse lande gør i øvrigt konstant fremskridt på undervisnings- og uddannelsesområdet og inden for erhvervsmæssig opkvalificering og teknologisk opgradering;

2.2.2.2. WTO's handelsforhandlinger, som vil fortsætte trods fiaskoen på ministerkonferencen i Cancún i september 2003 og som gradvis skal iværksætte Doha-dagsordenen, der drejer sig om et omfattende program for støtte til den internationale udvikling og åbning af økonomien på verdensplan og omfatter såvel industrivarer som tjenesteydelser og landbrug; til regulering af disse områder skal der indføres nye regler hvad angår konkurrence, intellektuel ejendomsret, folkesundhed og miljø;

2.2.2.3. Adfærdsændringer i samfundet, navnlig hvad angår beskæftigelse og arbejdsmarked, med fortsatte bestræbelser på i de senere år at nedsætte den årlige arbejdstid, som ofte kan forvaltes på en mere fleksibel og individualiseret måde;

2.2.2.4. Befolkningens aldring, som berører samtlige EU-lande, og som rejser en række spørgsmål dels om en bedre forvaltning af de forskellige aldersgrupper på arbejdsmarkedet og dels om finansieringen af den sociale beskyttelse.

2.2.3. Et væsentligt mål med reformerne er at styrke EU's samhørighed, når det drejer sig om det indre marked - et mål, som tager til i vigtighed, når EU i 2004 udvides til at omfatte 25 lande.

2.2.4. Det er også vigtigt at følge euroens indførelse op med en konvergerende økonomisk politik i medlemsstaterne, som opfylder kriterierne i stabilitets- og vækstpagten.

2.2.5. Endelig skal nævnes behovet for at sikre, at den økonomiske og sociale udvikling i Europa er bæredygtig, for så vidt angår ligevægt på de offentlige budgetter, varige arbejdspladser - konkurrenceevne, uddannelse, mobilitet - et social beskyttelsessystem i finansiel balance - navnlig, når det drejer sig om pensioner og sundhedsydelser - styrkelse af den sociale samhørighed samt miljøbeskyttelse.

2.3. Offentlighedens opfattelse af reformerne

2.3.1. Hvad angår disse forskellig mål, er der blevet rejst en vis tvivl om meningen med reformerne, deres effektivitet, ja endog deres gennemførlighed. Det skyldes den kraftige afdæmpning i den økonomiske vækst, de seneste to års uro på de finansielle markeder og på børserne og den stigende arbejdsløshed. Især forekommer det meget ambitiøse mål, som blev fastsat i Lissabon, om inden 2010 at gøre Europa til den mest konkurrencedygtige økonomi i verden, mange at være for optimistisk. Dette mål er da også opstillet i marts 2000 på et tidspunkt, hvor væksten i Europa drevet af den "den ny økonomi" endelig syntes på vej ud af en krise, der havde stået på i et kvart århundrede, for atter - og nogle så frem til, at det ville blive over en lige så lang periode - at opvise årlige vækstrater, som endog overgik vækstraterne for Irland. Men denne konjunktur slog hurtigt om, da der gik hul på teknologiaktieboblen og børsudviklingen vendte, med nye internationale spændinger til følge. I øvrigt kan målet om maksimal konkurrenceevne, som det blev formuleret i Lissabon, give anledning til ængstelse, eftersom befolkningen måske vil spørge sig selv, hvor meget den er rede til at betale for at nå dette mål, da vi jo står over for konkurrenter i udviklingslandene, hvis lønomkostninger og sociale beskyttelsesniveau er langt lavere end vores - idet de mest fremtrædende vækstøkonomier blandt dem, så som Kina, på én og samme tid kan fremvise et fremragende produktivitets-, industrialiserings-, investerings- og teknologiniveau. Sådanne tvivl må ikke undervurderes og kan, hvis de står ubesvaret hen, medvirke til at bringe gennemførelsen af de processer, der er indledt, i fare.

2.3.2. EØSU har stadig fuld tillid til reformernes mål, også til det mål om konkurrencedygtighed på verdensplan, som man satte sig i Lissabon - forudsat at målene håndteres på den rette måde. Udvalget ser i Lissabon-målet grundlæggende et udtryk for en klar vilje fra de 15's side til at sikre vækst og beskæftigelse samt bæredygtighed i deres model for økonomisk og social udvikling ved hjælp af reformer, der er forenelige med de voksende bindinger, der kendetegner en åben økonomi i international konkurrence, ved at støtte sig til vores bedste reelle eller potentielle styrkepositioner, navnlig undervisning og uddannelse, iværksætterlyst og innovationsevne og forening af vores vigtigste ressourcer. Det er fuldt legitimt og realistisk, at Europa, dets virksomheder og dets borgere stræber efter at blive de første, som nyder godt af verdens største "hjemmemarked" - bestående af en halv million forbrugere med forskellig, men generelt høj købekraft - når deres udvidede fælles indre marked først er fuldført og forbedret. Dette faktum bidrager til at øge Lissabon-målets troværdighed, også selv om dets opfyldelse indebærer en række udfordringer af forskellig art.

2.3.3. EØSU undervurderer ikke den beslutsomhed og den udholdenhed, som i dag er nødvendig for at sikre en effektiv gennemførelse af reformerne. Der er allerede gjort betydelige fremskridt, men de virkeligt store anstrengelser, som må udfoldes, hvis man skal gøre sig håb om at realisere de opstillede mål, udestår. Hertil kræves bedre metoder.

3. EØSU's bemærkninger vedrørende metoderne til gennemførelse af strukturreformerne

3.1. De vigtigste fremskridt i forbindelse med metoderne til gennemførelse af reformerne

3.1.1. Lissabon-strategien har givet de 15 medlemslande den "køreplan", som de hidtil havde manglet. I og med at Lissabon-strategien for perioden frem til 2010 udlagde en række mål, der skal nås, og satte tidsfrister for gennemførelsen af reformerne, fastlagde den en flerårig operationel tidsplan for, hvordan vi forener vores kræfter og sammen opbygger et attraktivt, åbent og konkurrencedygtigt Europa. På baggrund af den årlige gennemgang af, hvor langt man er med gennemførelsen af strategien, som hvert år foretages i forbindelse med et forårstopmøde, kan der gøres status, foretages sammenligninger og i lyset heraf ske en ajourføring af prioriteringen.

3.1.2. Den åbne koordinationsmetode, som i vid udstrækning er blevet valgt med henblik på at igangsætte reformerne i de forskellige medlemsstater, medfører en ny synsvinkel på subsidiaritetsprincippet, som ikke længere kan fungere som påskud for en skarp opdeling mellem EU's kompetencer og nationale kompetencer. En korrekt anvendelse af subsidiaritetsprincippet bør tværtimod lægge op til, at der skabes nyttige forbindelser og bygges bro mellem det europæiske og de nationale niveauer - og eventuelt regionale og lokale niveauer - samtidig med at der skabes grobund for en gensidig peer-evaluering af politikken fra det ene land til det andet, og dermed opmuntres til udveksling af bedste praksis landene imellem.

3.1.3. Desuden er det ikke kun de offentlige myndigheder, hvad enten disse er europæiske, nationale eller sågar regionale, der berøres af reformerne. Også den private sektor, arbejdsmarkedets parter og hele det organiserede civilsamfund har en rolle at spille som motor, hvilket meget udtrykkeligt fremgår af Lissabon-mandatet. Det skal bemærkes, at UNICE og EFS har spillet en aktiv rolle i forberedelsen af forårstopmøderne ved at fremlægge deres bidrag forud for hvert topmøde og ved sammen med Kommissionen at deltage i arbejdsmarkedets parters forberedende topmøder på indbydelse af rådsformandskabet. UNICE, CEEP, UEAPME og EFS har for nylig fundet sammen om en flerårig dagsorden for tilrettelæggelsen af deres sociale dialog og dermed bekræftet deres vilje til fuldt ud at spille deres autonome og kontraktmæssige rolle i definitionen og iværksættelsen af strukturreformer på europæisk plan. Dette forhold illustrerer, at det ikke blot er den traditionelle "vertikale" dimension (Europa, stater, regioner), der er vigtig, men at subsidiaritetsprincippets "horisontale" dimension (med en fordeling af ansvar mellem offentlige myndigheder, organisationer i civilsamfundet og den private sektor) også får øget betydning.

3.1.4. Adskillige nationale erhvervsorganisationer har for nylig taget initiativ til direkte på forårstopmødet at fremlægge deres egen kritiske og begrundede evaluering af status for gennemførelsen af disse reformer, herunder deres selvstændige eller kontraktmæssige initiativer til at fremme gennemførelsen. Dette kommer tydeligt til udtryk i de detaljerede nationale rapporter, som er udarbejdet af UNICEF's medlemsorganisationer. Rapporterne omhandler hver af de femten EU-medlemsstater samt Norge og Tyrkiet og er udarbejdet i forbindelse med det sidste forårstopmøde i Bruxelles i marts 2003(1).

3.1.5. Samspillet mellem de overordnede økonomiske retningslinjer, retningslinjerne for beskæftigelsen, fuldførelsen af det indre marked og strukturreformerne er også tydeligt og er siden starten af 2003 blevet sat i fokus i og med Kommissionens samtidige fremlæggelse af sine årsberetninger for disse forskellige områder i form af en overordnet "gennemførelsesrapport".

3.2. Reformmetodernes største svagheder

3.2.1. Koordinationen mellem de forskellige økonomiske, sociale og miljømæssige processer, som Kommissionen indledte i 2003, er stadig på sit spæde stadium, for så vidt som den stadig er af formel art og ikke afgørende påvirker den nationale politikprioritering. Koordinationen er endnu ikke blevet fulgt op af et tilstrækkeligt permanent samarbejde mellem Rådets forskellige sammensætninger og medlemsstaterne indbyrdes, hvilket i alle tilfælde vil kræve en "indkøringsperiode" for procedurer og rutiner, navnlig i løbet af denne koordinations første treårige cyklus (2003-2006).

3.2.2. Det er især beklageligt, at der på hvert forårstopmøde kan konstateres en tydelig mangel på konkrete oplysninger fra medlemsstaterne om de nationale reformers faktiske gennemførelsesstatus. Medlemsstaterne har hidtil syntes at prioritere fornyede drøftelser af de mål, der allerede er fastsat i Lissabon, for bagefter - uden klare begrundelser - at tilføje nye forskrifter, i stedet for at bidrage til en sammenlignende evaluering af de nationale reformer, som Kommissionen på grund af dette manglende samarbejde med staterne har svært ved at foretage.

3.2.3. Denne mangel på information fra staternes side ledsages som oftest af forsinkelser i gennemførelsen og manglende disciplin fra staternes side. I den forbindelse kan nævnes mange af medlemsstaternes voksende vanskeligheder med at opfylde stabilitetspagtens krav om balance på de offentlige finanser, vedvarende problemer med at gennemføre direktiver og et stigende antal overtrædelser af bestemmelserne for det indre marked.

3.2.4. Der skal også gøres opmærksom på, at arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet i mange medlemsstater i utilstrækkelig grad inddrages i såvel fastlæggelsen og gennemførelsen af reformerne som i udarbejdelsen af rapporterne om reformernes fremskridt. Denne situation har desuden været en medvirkende årsag til, at UNICE's medlemsorganisationer på det sidste forårstopmøde fremlagde deres egne nationale rapporter.

4. EØSU's bemærkninger vedrørende resultaterne af strukturreformerne

4.1. De strukturreformer, som hovedsageligt via Lissabon-strategien, er indledt i EU, har i det væsentligste omfattet følgende områder, som forudsættes at indgå i et indbyrdes samspil:

- fortsatte bestræbelser på at åbne markederne

- forbedret adgang til finansiering

- balance i de offentlige udgifter, uden at skattetrykket øges

- fremme af innovation

- tilpasning af arbejdsmarkedet

- modernisering af den sociale beskyttelse

- styrkelse af undervisning og uddannelse

- forenkling af de mange bestemmelser

- konsolidering af den bæredygtige udvikling.

4.2. Hvad angår åbningen af markederne, vedrører de vigtigste fremskridt telekommunikationssektoren og, i mindre grad og med visse forsinkelser, energi-, gas-, og elsektoren, hvor priserne stadig ofte er for høje. Postsektoren, som oftest hører under den offentlige sektor, er stadig i høj grad afskærmet trods de første, begrænsede europæiske initiativer til åbning af denne sektor. Der er stadig forsinkelser i sammenkoblingen, udstyringen og moderniseringen af transportinfrastrukturerne, hvilket især skyldes de alt for hyppige udsættelser af den praktiske gennemførelse af projekterne vedrørende transeuropæiske net.

4.3. Hvad angår adgangen til finansiering, kan de fremskridt, der er gjort, og som er i gang vedrørende integrering af det europæiske finansielle marked, i høj grad tilskrives indførelsen af euroen. I flere lande er der ligeledes truffet en række foranstaltninger med henblik på at fremme iværksættervirksomheders og små og mellemstore virksomheders adgang til finansiering. Men adgangen til risikovillig kapital er stadig helt utilstrækkelig i Europa, især i sammenligning med USA, hvilket reducerer SMV'ernes og de innovative virksomheders muligheder på det europæiske marked. Desuden er harmoniseringen af det europæiske finansielle marked fremdeles alt for afhængig af bestemmelser - som lader vente på sig. Her kunne initiativer til fremme af selvregulering i sektoren i højere grad kunne være blevet fremmet.

4.4. Hvad angår underskuddet på de offentlige finanser, kan det konstateres, at situationen varierer meget fra land til land: I Kommissionens og Rådets rapporter er det blevet understreget, at mens visse medlemsstater kan glæde sig over overskud på deres offentlige finanser (Danmark, Finland, Irland, Luxembourg, Sverige), er underskuddet i andre lande steget faretruende (Tyskland, Frankrig, Italien og indtil for nylig Portugal), så det nu når eller overskrider de grænseværdier, der er fastsat i stabilitetspagten. Disse lande, som i dag har betydelige offentlige underskud, er også samtidig dem, der sammenligningsvis opviser de største forsinkelser med hensyn til gennemførelsen af strukturreformerne. De lande, som har bedre balance på de offentlige budgetter, har som hovedregel også været bedre til at implementere deres strukturreformer, om end en række af disse lande, navnlig i Nordeuropa, også har et højt skattetryk.

4.5. Hvad angår fremme af innovation, har udbredelsen af internet og virksomhedernes udvidede adgang til ny teknologi gjort det muligt i vid udstrækning at øge kvaliteten af produkter og tjenesteydelser og sikre en stor fremgang i produktiviteten. Denne udvikling ledsages ofte af en international arbejdsdeling, som tager højde for de komparative fordele, herunder de lønmæssige, med en stigning i anvendelsen af underleverancer og udflytning af produktion (tøj, elektronik, legetøj, osv.) og af tjenesteydelser (selskabernes bogholderi) til vækstøkonomier uden for Europa til følge. Skønt forskningsudgifterne i mange lande (f.eks. Finland, Sverige og Frankrig) er betydelige, er de i flere lande stadig utilstrækkelige og ligger langt under de 3 % af BNP, som er målet i Lissabon-strategien. De er ligeledes ikke i fase indbyrdes eller med EU's rammeprogram for FoU. Endelig er manglen på en egentlig tilnærmelse mellem økonomiske og forsvarsteknologiske ressourcer, for så vidt angår udenrigs- og sikkerhedspolitikken, i væsentlig grad et problem for Europas situation på dette område og for afledte sektorer (nye materialer, elektronik osv.). Hvad angår udstedelse af patenter, opretholder visse lande et pænt nationalt niveau (f.eks. Finland og Sverige), men Europa er generelt langt bagud i forhold til lande som USA og Japan. Indtil den politiske aftale, som for nylig er blevet indgået om et EF-patent, bliver omsat til praksis, vil situationen forblive vanskelig, fordi et sådant patent mangler.

4.6. Hvad angår forbedringen af arbejdsmarkedet, er situationen meget forskellig fra land til land, som det fremgår af tabellerne i bilaget. Skønt ingen lande kan sige sig fri for problemer på dette område, er der i visse lande et generelt højt beskæftigelsesniveau, mens andre lande oplever en strukturel underbeskæftigelse og en foruroligende arbejdsløshed. Der er igangsat store reformer for at forbedre arbejdsmarkedets funktion og ikke mindst sikre større fleksibilitet og overensstemmelse mellem udbud og efterspørgsel, samtidig med at der tages højde for befolkningens aldring. Høringer af arbejdsmarkedets parter og forhandlingerne med dem og mellem dem indbyrdes har især til formål at sikre, at nye ændringer reelt giver mulighed for en forbedring af beskæftigelsen og af beskæftigelsesbetingelserne, så man kan tage udfordringen fra den internationale konkurrence op. I f.eks. Frankrig er der taget nogle interessante initiativer for at opmuntre arbejdssøgende til at etablere egen virksomhed ved at lette de administrative procedurer og sikre, at de pågældende ikke - i det mindste i en første tid - mister den sociale beskyttelse, de havde som jobsøgende.

4.7. Hvad angår moderniseringen af den sociale beskyttelse, er der igangsat mange reformer for at genskabe finansiel balance og dermed forberede sig på befolkningsaldringen, som berører alle EU-medlemsstaterne. Det drejer sig navnlig om at tilpasse bidragsindbetalingsperiodens længde til den øgede forventede levetid, ændre både offentlige og private pensionsordninger, så de afspejler bedste praksis i såvel privat som offentligt regi, samt sikre, at ældre arbejdstagere ikke føler sig opmuntret - eller værre, tvunget - til at forlade arbejdsmarkedet før tid(2). Der tilskyndes til at gøre brug af supplerende forsikringsordninger og pensionsfonde. Selv om disse reformer er i udvikling, er der problemer med deres gennemførelse og effektivitet, ikke mindst på grund af, at der fortsat er udbredt tilbøjelighed til tidlig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet (f.eks. i Belgien, Frankrig og Grækenland).

4.8. Hvad angår undervisning og uddannelse, er der i de fleste EU-lande meget effektive og højt udviklede undervisningssystemer (særlig i Nordeuropa), men de er undertiden stadig for lukkede over for de økonomiske behov og realiteter. Der er for nylig taget initiativer - på lovgivningsområdet, gennem tværfaglige aftaler og udvekslingsprogrammer - til at gøre uddannelserne mere erhvervsrettede og udvikle nye former for lærepladser (f.eks. i Frankrig, Luxembourg, Spanien, Italien og Portugal). Den udbredte adgang til internettet er også medvirkende til at erhvervsrette uddannelserne.

4.9. Hvad angår regelforenkling, er det et fælles behov i alle EU-landene, om end man i visse lande (f.eks. Danmark, Finland, Det Forenede Kongerige og Sverige) har været hurtigere end andre til at indføre programmer og metoder til at afhjælpe denne situation. Generelt vægtes det højest at forenkle procedurerne for virksomhedsetablering og i forhold til de små virksomheder, hvilket skyldes SMV'ernes betydning for den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen. Denne nødvendige forenkling af administrative rutiner og administrativt papirarbejde bør ledsages af en mere effektiv bekæmpelse af sort arbejde, der risikerer at antage et endnu større omfang efter udvidelsen. Det vægtes også højt at øge gennemførelsen af EU-direktiver, som ifølge de komparative resultattavler, som Kommissionen offentliggør hvert halve år, er et område, hvor situationen varierer meget fra land til land, men hvor de lande, som er længst bagud (f.eks. Frankrig, Grækenland og Italien), ikke desto mindre forventes at nedbringe deres forsinkelser som følge af de målrettede foranstaltninger, som deres regeringer har truffet.

4.10. Hvad angår bæredygtig udvikling, træffes der i de forskellige lande foranstaltninger til gennemførelse af Kyoto-aftalen med meget varierende resultater til følge. Miljøbeskyttelse er traditionelt mest rodfæstet i de nordlige landes lovgivning, programmer og adfærdskodekser, men der er i de øvrige EU-lande truffet nye foranstaltninger som følge af udvekslingen af god praksis, som gør det muligt at hente inspiration fra de vellykkede forsøg, andre lande har gjort (f.eks. frivillige kodekser, god virksomhedsledelse, miljøbeskyttelseschartre, garantietiketter, kontrol med og tildeling af emissionstilladelser osv.).

5. EØSU's konklusioner vedrørende effekten af strukturreformerne

5.1. EØSU konstaterer først og fremmest, at alle EU-landene har indledt strukturreformer med afsæt i fælles mål for at styrke deres konkurrenceevne, øge væksten, forbedre beskæftigelsen og sikre en bæredygtig økonomisk og social udvikling.

5.2. De største fremskridt, der er gjort, og som giver grund til at bevare tilliden til Lissabon-strategiens gennemførlighed, trods forsinkelserne, vedrører:

5.2.1. En øget bevidsthed - der går på tværs af traditionelle politiske skel - om kravet om reformer i lyset af den skærpede konkurrence og de demografiske og teknologiske ændringer;

5.2.2. Udvikling af et antal initiativer - som gradvist skal øges - fra de erhvervsmæssige og faglige kredse, navnlig på EU-plan, med henblik på at sikre gennemførelse af reformerne;

5.2.3. Herunder navnlig inddragelse af arbejdsmarkedets parter i udviklingen af reformer på områder, som berører erhvervslivet og samfundet (f.eks. uddannelse, arbejdsmarked, social beskyttelse);

5.2.4. Øget fart i udbredelsen af informationsteknologi og i internetadgang som følge af åbningen af telekommunikationssektoren;

5.2.5. Øget hensyn til bæredygtighed og til fremtiden (f.eks. styring af de offentlige finanser, reformer af den sociale beskyttelse, forbrugersikkerhed, miljøbeskyttelse).

5.3. De væsentligste forsinkelser, som skal indhentes, og som vil gøre det muligt navnlig at genskabe den økonomiske vækst, vedrører:

5.3.1. Fuldførelseaf det indre marked på områder som energi, transportinfrastruktur og tjenesteydelser, herunder finansielle, med henblik på at sikre bedre serviceleverancer og sænke omkostningerne; udvalget beklager, at Europa i alt for mange år har undladt at satse primært på sit indre marked for at sikre sin vækst;

5.3.2. Bedre balance på de offentlige finanser - under betingelser, der begunstiger vækst og investeringer - og en begyndende EU-harmonisering af de vigtigste skatteregler, der er direkte forbundet med det indre marked og dets virkemåde;

5.3.3. En reel europæisk dynamik inden for teknologiforskningen, som i dag er et område, der ikke er udviklet tilstrækkeligt i forhold til Lissabon-ambitionerne;

5.3.4. Forenkling af reguleringen, men med skærpede krav til gennemførelsen af direktiverne i national lovgivning.

5.4. EØSU understreger endvidere, at:

5.4.1. Status for gennemførelsen af reformerne varierer meget fra land til land:

5.4.1.1. Samlet set er de komparative indikatorer bedst i de nordlige EU-lande (f.eks. åbning af markederne, balance på de offentlige finanser, produktivitet, uddannelse, forskning, beskæftigelse, miljø), om end disse landes fremskridt går hånd i hånd med et højt skattetryk og de bindinger, dette indebærer.

5.4.1.2. Landene i syd, som for de flestes vedkommende er mere forsinkede, har truffet foranstaltninger for at afhjælpe denne situation, men de har brug for så meget desto mere tid til at overvinde hindringerne, som ofte har rødder langt tilbage og er kulturelt betingede.

5.4.1.3. Situationen for de nationale offentlige finanser er ofte en indikator på reformsituationen, eftersom et øget underskud ofte er tegn på forsinkelser i gennemførelsen af reformerne.

5.4.2. I dag er selv de lande, der klarer sig bedst i EU, fortsat mindre effektive end deres største internationale konkurrenter (hvor det for de europæiske lande, ud over fremskridtene og forsinkelserne fra år til år, nu ikke så meget gælder om at klare sig bedre end før, men om at klare sig bedre end i andre lande).

5.4.3. Reformerne får ofte en blandet for ikke at sige kritisk modtagelse i offentligheden, hvilket skyldes frygten for at miste velerhvervede rettigheder uden nogen synlig kompensation i form af en forbedret beskæftigelsessituation eller en bæredygtig social beskyttelse, eftersom disse positive virkninger lader vente på sig (jf. faldende vækst, fornyet stigning i arbejdsløsheden). Udvalget er imidlertid bekymret over, at der er et voksende spænd mellem de mål, der er opstillet for reformerne, og den faktiske implementering af mange af dem, ligesom det står stadig værre til med væksten og beskæftigelsen i Europa. Den europæiske reformstrategi bør ikke udvikle sig til en "boble", hvor der går inflation i målsætninger, idéer og deltagende stater, samtidig med at der er en mangel på medansvar, gennemførelse og reel virkning.

6. EØSU's henstillinger med henblik på at øge effekten af strukturreformerne

6.1. Strukturreformernes nuværende utilstrækkelige indvirkning på det økonomiske og sociale område og på beskæftigelsen har givet offentligheden yderligere grund til at sætte spørgsmål ved projektet. Det har fået EØSU til at fremsætte følgende henstillinger:

6.2. EØSU bemærker først og fremmest, at skønt EU, ikke mindst på Lissabon-topmødet, har defineret de vigtigste strukturreformer, der skal indføres på EU-plan og nationalt plan, mangler der stadig i vid udstrækning at blive indført en "god styring af reformerne". EØSU kan derfor ikke insistere nok på vigtigheden af bedre metoder til gennemførelse af strukturreformerne. EØSU fremhæver i den forbindelse følgende prioriteter:

6.2.1. En afgørende betingelse for vellykkede reformer er, at der udvikles et oplysningsarbejde om de mål, der efterstræbes: Det er især vigtigt at forbedre opfattelsen og forståelsen af, hvad der er på spil. Forberedelsen af forårstopmøderne bør i de forskellige medlemsstater give anledning til reelle debatter, som også involverer repræsentanter for civilsamfundets organisationer.

6.2.2. Dette krav er ensbetydende med en bedre høring af de erhvervsmæssige og faglige organisationer om de reformer, der skal indføres, deres fremtidsudsigter, virkninger, betingelser samt gennemførelsesstatus. Via sådanne høringer vil det også være hensigtsmæssigt at optimere fordelingen af de nødvendige bidrag og indføre et øget medansvar for gennemførelsen af reformerne. Ikke blot de lovgivende og de offentlige myndigheder, men også civilsamfundets aktører spiller en vigtig rolle (initiativer fra de socioøkonomiske grupperinger, aftaler mellem arbejdsmarkedets parter osv.). Medlemsstaterne bør derfor yderlige tilskynde civilsamfundets aktører til i fuldt omfang at påtage sig deres ansvar i forbindelse med gennemførelsen af reformerne, ved at der i videst muligt omfang uddelegeres opgaver til dem på områder, hvor primært disse aktører skal inddrages, frem for på de områder, der henhører under de offentlige myndigheder.

6.2.3. Det bør præciseres tydeligere i medlemsstaternes og Kommissionens årsberetninger, som fremlægges på forårstopmødet, hvor langt man er med gennemførelsen af reformerne, og det bør ikke blot anføres, hvilke foranstaltninger de offentlige myndigheder har truffet, men også hvilke initiativer de socioøkonomiske grupperinger og arbejdsmarkedets parter har iværksat i forbindelse med disse reformer.

6.2.4. På baggrund af den mere fokuserede opfølgning og evaluering af processerne, som blev indført i starten af 2003 i og med Kommissionens årlige fremlæggelse af en sammenfattende rapport, skal det sikres, at det gensidige samspil mellem processerne bliver reelt. Man kunne således integrere de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og retningslinjerne for beskæftigelsen bedre, og dermed ikke blot synkronisere dem indbyrdes. Dette ville bidrage til en hensigtsmæssig forenkling af EU's årlige fastlæggelse af økonomiske og sociale retningslinjer.

6.2.5. Det vil også være hensigtsmæssigt at øge effektiviteten af benchmarkingen for dermed bedre at kunne formidle bedste praksis. Til det formål vil det være hensigtsmæssigt i regi af Lissabon-strategien at oprette en database vedrørende strukturreformerne i EU på webstedet Europa og tilskynde medlemsstaterne og civilsamfundets aktører til at bidrage med alle relevante informationer med henblik på at udvikle webstedet. Udvalget vil bidrage direkte til, at der informeres bedre om de reforminitiativer, der tages af civilsamfundets aktører.

6.2.6. Det er især vigtigt at sikre optimal inddragelse af de ti nye medlemsstater fra Centraleuropa og Middelhavsområdet - samt at involvere de øvrige kandidatlande. I den forbindelse skal der selvsagt tages højde for landenes nationale karakteristika og navnlig det udviklingsefterslæb, de fleste af dem har i forhold til de nuværende 15 medlemsstater - hvilket ikke er til hinder for, at også nye medlemsstater på visse punkter kan være foran med reformerne. Disse lande bør opfordres til på det næste forårstopmøde i marts 2004 at fremlægge deres reformprogrammer og redegøre for de fremskridt, der er gjort.

6.3. Hvad angår reformernes anvendelsesområde og indhold, ønsker EØSU især at fremhæve følgende prioriteter:

6.3.1. Det bliver mere og mere klart, at indførelsen af den fælles valuta stiller krav om en fælles finanspolitisk styring. En sådan har medlemsstaterne afvist - når bortses fra samordningen fra Bruxelles, som fortsat er på sit spæde stadium. En fælles styring vil selvsagt kræve en tilnærmelse af skatteordningerne med det hovedformål at fjerne enhver form for dobbeltbeskatning. Der må indføres en fælles ordning som afløsning for de forskelligartede, indviklede bilaterale dobbeltbeskatningsaftaler, således at skattereglerne for handelen inden for Unionen forenkles og beskatningsgrundlagene harmoniseres. Udvalget er i færd med at udarbejde en udtalelse om disse skattespørgsmål.

6.3.2. Stabilitetspagten om modvirkning af offentlige underskud er en nyttig sikkerhedsmekanisme og samtidig et klart udtryk for den solidaritet, der binder alle de lande, der deltager i eurosamarbejdet, sammen. Bestemmelserne bør derfor overholdes. Stabilitetspagten må imidlertid ikke bevirke, at målet om vækst tabes af syne. Væksthensynet er således også en del af pagtens ånd og bogstav, og grundene til utilfredshed på dette område er mindst lige så vægtige som utilfredsheden omkring underskud: Det vil være en fejl varigt og energisk at rette skytset mod medlemsstaternes underskud på de offentlige finanser uden i fællesskab at fastlægge en europæisk politik, som frembyder reelle vækstperspektiver. Det vil i lige så høj grad være en fejl at tro, at de ofte restriktive strukturreformer kan gennemføres med succes, hvis de europæiske borgere ikke kan fæste lid til positive og troværdige vækstperspektiver.

6.3.3. Dette betyder, at der skal lægges mere energi og større beslutsomhed i at bruge det indre marked som privilegeret vækstfaktor for den europæiske økonomi, da det vil medføre, at landene hurtigere åbner sig mod hinanden, hvilket er nødvendigt for at fuldende det indre marked, og at der stilles strengere krav til gennemførelsen af direktiverne i de nationale lovgivninger. En sådan forstærket forvaltning af det indre marked er på grund af udvidelsen fra 15 til 25 medlemsstater i 2004 mere nødvendig nu end nogensinde. Det indre markeds samhørighed, identitet, fleksibilitet og sikkerhed skal sikres bedre. Dette begrunder, at der såvel i samarbejde som i komplementaritet med de nationale administrationer indføres:

6.3.3.1. Egentlige EU-revisioner af det indre marked,

6.3.3.2. En fælles forvaltning af det europæiske toldvæsen ved de ydre grænser,

6.3.3.3. En bedre koordination af de offentlige tjenesteydelser på tværs af landene, hvilket på visse områder, hvor forholdene måtte tale derfor, kunne bane vejen for indførelsen af almennyttige offentlige tjenesteydelser på EU-plan.

6.3.4. Man bør også opfordre et større antal virksomheder af alle størrelser til i praksis at bruge det store europæiske marked som det, det jo i virkeligheden er, nemlig et stort hjemmemarked og at positionere sig herudfra. Udvalget minder om sine forslag til en forenklet europæisk statut, der retter sig som et tilbud til små og mellemstore virksomheder, og anmoder atter en gang Kommissionen om at fremlægge et forslag til statut efter disse retningslinjer(3).

6.3.5. En anden vigtig reform i forhold til den europæiske økonomi er, som det også med rette anføres i Lissabon-strategien, fremme af vidensøkonomien; EU-landene investerer ikke tilstrækkeligt i fremtidsteknologi, eller også er deres investeringer for spredte. EU's rammeprogram for FoU, hvis beskedne budget (knap 5 % af de nationale forskningsbudgetter tilsammen) i alt for høj grad spredes mellem staterne, bør opprioriteres, så det dels når op på den krævede effektivitetstærskel dels i højere grad koncentreres om ægte europæiske teknologiprogrammer, som understøtter væksten i EU-landene. Fastlæggelsen af en mere sammenhængende strategi på forsvarsområdet inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal - på dens forskellige indsatsområder (tilstedeværelse i rummet, våbenharmonisering, nye teknologier med både civil og militær anvendelse, osv.) - sammen med en gensidigt mere effektiv åbning af de offentlige indkøb spille en nøglerolle med henblik på at bibringe den teknologiske udvikling i Europa denne nye dimension.

6.3.6. En genoprettelse af beskæftigelsessituationen forudsætter især fornyet vækst drevet af økonomiske reformer (styrkelse af det indre marked i dybden, fremme af initiativer fra markedsoperatørernes side, tiltag for at tiltrække investeringer osv.). Sociale reformer til fremme af beskæftigelsen (undervisning og uddannelse, beskæftigelsesegnethed, større fleksibilitet på arbejdsmarkedet) skal udformes således, at de går hånd i hånd med de økonomiske reformer og optimerer deres indvirkning på beskæftigelsen. Den forbedrede beskæftigelse i Nederlandene, Det Forenede Kongerige, Irland og Danmark er gode eksempler herpå.

6.3.7. Udvalget går ind for et europæisk vækstinitiativ, som foreslået i juli 2003 af det italienske EU-formandskab, Kommissionen og den højtstående ekspertgruppe med André Sapi som formand. Frankrig og Tyskland fremlagde i september 2003 også fælles retningslinjer i den retning. Det Europæiske Råd den 16.-17. oktober 2003 støtter initiativet, hvis nærmere udformning der vil blive truffet beslutning om på Det Europæiske Råd den 12.-13. december 2003. For EØSU drejer det sig om på EU-niveauet at indkredse og iværksætte nye vækstincitamenter, som mobiliserer investeringer i såvel forskning som ny teknologi (jf. ovenfor) som i transnational infrastruktur - transport, energi, telekommunikation og miljø - som er nødvendige af hensyn til det udvidede indre markeds funktionsevne. Ved at øge Den Europæiske Investeringsbanks lån til og finansiering af sådanne investeringer, ved at inddrage private investorer som led i nye offentlige/private partnerskaber, og ved - bl.a. herigennem - at genskabe de forskellige aktørers tillid til den europæiske økonomi ville man opveje de kortsigtede negative effekter, som stabilitetspagtens nødvendige strenghedskrav til de nationale budgetter, kan have på væksten.

6.3.8. Reformerne af den sociale beskyttelse, som skal sikre finansiel ligevægt i de forskellige sociale ordninger (arbejdsløshed, sundhed, pensioner), er især vigtige på grund af befolkningens aldring, det offentliges udgifter til sundhedsydelser og den øgede strenghed i forvaltningen af de offentlige finanser. Som det også er tilfældet for de sociale reformer til fremme af beskæftigelsen, medfører reformerne af den sociale beskyttelse et tæt samarbejde med arbejdsmarkedets parter, som gennem politikken for indgåelse af overenskomster, kan komme til at spille en afgørende rolle i forbindelse med de foranstaltninger, der skal træffes.

6.3.9. Det vil endvidere være hensigtsmæssigt at højne kvaliteten og øge forenklingen af de lovgivningsmæssige og administrative bestemmelser - et område, hvor der stadig står meget tilbage at gøre, når bortses fra den række af positive initiativer, Kommissionen har taget (f.eks. kodifikation, hvidbogen om nye styreformer, tiltag annonceret i forbindelse med det europæiske forenklingsprogram, etc.). Dette indebærer:

6.3.9.1. En ny kultur for administrative forenklinger, som retter sig efter brugerens behov, dels på EU-planet - adfærdskodeks for EU-institutionerne - dels i medlemsstaterne - som skal indgå sideløbende forpligtelser og sætte dem i værk på det nationale plan - og kan fremvise hurtige, konkrete og målelige resultater;

6.3.9.2. Bedre konsekvensanalyser af nye forslag til regelgivning, der sikrer reglernes uafhængighed og kvalitet; udvalget lægger stor vægt på sådanne analyser og er parat til som led i sin rådgivende funktion at bidrage til, at de udbygges.

6.3.10. Endelig er det vigtigt at fremme initiativer fra de socioøkonomiske aktører, som er afgørende for Europas tilpasning til det nye økonomiske og sociale miljø. Disse initiativer skal på en mere konsekvent måde ledsage de økonomiske og sociale strukturreformer og øge deres positive virkning. De skal understøttes bedre af de offentlige myndigheder på såvel EU-plan som på nationalt plan. Dette indebærer navnlig:

6.3.10.1. Mere plads til frihed og ansvar, navnlig på EU-plan, men således, at den opstrammende regelgivning håndhæves mere effektivt overalt.

6.3.10.2. Øget brug af selvregulering og samregulering som led i partnerskab med de offentlige myndigheder, især i forbindelse med den sociale dialog, anerkendelse af erhvervserfaring, tjenesteydelser, miljøbeskyttelse, handel og forbrugerspørgsmål.

6.4. Afslutningsvist peger udvalget på det nødvendige i, at de strukturreformer, der er nødvendige af hensyn til Unionens konkurrenceevne, ledsages af øget økonomisk vækst, hvilket skal opnås gennem fuldendelsen af det indre marked, en udvikling af de transeuropæiske investeringer, og at reformerne debatteres, forstås og fordeles bedre mellem de politiske beslutningstagere og civilsamfundets aktører. Det drejer sig om at optimere den europæiske økonomi ved at skabe bedre betingelser for selvstændig vækst og sikre en bedre fordeling af den nødvendige indsats i denne forbindelse. Hvis effekten af disse reformer skal sikres gennemslagskraft i en vanskelig økonomisk og social kontekst, er det ikke tilstrækkeligt, at de politiske ledelser vedtager dem og "trækker dem fremad" ved hjælp af love og administrative bestemmelser - det er også og især nødvendigt, at det økonomiske og sociale livs aktører i deres specifikke egenskab af overenskomstmæssige partnere og skabere af initiativer "kanaliserer" dem videre.

Bruxelles, den 30. oktober 2003.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) www.unice.org/lisbon.

(2) Jf. EØSU's udtalelse om "Ældre arbejdstagere", EFT C 14 af 16.1.2001 (SOC/039).

(3) Jf. EØSU's udtalelse om "Europæisk statut for SMV'er", EFT C 125 af 27.5.2002 (INT/109).