Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Cuba« (97/C 56/17)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 23. november 1995 under henvisning til forretningordenens artikel 23 at udarbejde en udtalelse om »Forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Cuba«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Ramón Baeza til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. juli 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 339. plenarforsamling af 30. og 31. oktober 1996, mødet den 31. oktober 1996, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Cuba var den sidste store europæiske koloni i Latinamerika, der opnåede uafhængighed (1898). Derefter blev landet - indtil 1909 - administreret af USA, som tvang cubanerne til i deres forfatning at indskrive USA's ret til intervention (Enmienda Platt, 1902). Indtil revolutionen i 1959 øvede USA en kraftig indflydelse på Cubas økonomi og politiske liv.

1.2. Efter 1959 ønskede landet udenrigspolitisk uafhængighed og en ny økonomisk kurs, hvilket blev indledningen til en voldsom konfrontation med USA, som fik betydelige konsekvenser. Fra dette tidspunkt begyndte Cubas tætte forbindelser til Sovjetunionen og landene med den såkaldte »reelt eksisterende socialisme« at etablere sig. Fra 1960 begyndte der endvidere at dukke andre træk op, som skulle karakterisere den enestående cubanske model: ingen politisk demokrati, økonomisk centralisme og et højt niveau af social sikring i forhold til de omgivende lande.

2. Den cubanske økonomiske models krise

2.1. Det var i vid udstrækning Cubas tætte integration i den socialistiske blok, der muliggjorde landets økonomiske specialisering og vækstdynamik. Tilknytningen til denne blok gjorde, at landet kunne ignorere en betydelig del af de internationale markeders vilkår. På denne måde drog Cuba indtil 1989 fordel af en forudsigelig efterspørgsel, høje sukkerpriser, handelsgarantier, fordelagtige finansieringsaftaler og støtte fra COMECON-landene.

2.2. På den anden side blev den cubanske økonomi ekstremt sårbar pga. den beskedne spredning i udenrigshandelen (omtrent 85 % af samhandelen foregik med COMECON-landene og over 50 % med Sovjetunionen), afhængigheden af importerede produktionsinput og energi samt en udpræget specialisering - krævet af COMECON - for så vidt angår eksportprodukter (i det væsentlige sukker, tobak og nikkel, og i mindre omfang citrusfrugter og fisk). På paradoksal vis tjente støtten fra de østeuropæiske lande også til at skjule de opløsningstendenser og den manglende effektivitet, der kendetegnede visse sektorer i Cubas økonomi.

2.3. Den krise, Cuba i øjeblikket gennemlever, er langt hen ad vejen udtryk for, at den position, landet siden begyndelsen af tresserne har villet indtage i den internationale økonomi, har spillet fallit. Østblokkens hurtige opløsning var et alvorligt slag for Cuba, der uden varsel og på én gang mistede den internationale støtte, landet havde vænnet sig til, sine eksportmarkeder og leverandørerne af de grundlæggende input (i 1992 udgjorde samhandelen med de tidligere kommunistiske lande i Europa kun 7 % af det tidligere niveau).

2.4. Manglen på energi og reservedele gik hårdt ud over transportsektoren og var en medvirkende årsag til, at industriens kapacitet faldt med 85 %. Eksportindtægterne faldt fra 5 324 mio. $ i 1989 til 1 800 mio. i 1993, mens importkapaciteten faldt fra 8 000 mio. $ i 1989 til 2 200 mio. i 1992. Samtidig blev bruttonationalproduktet (BNP) reduceret med over 35 % mellem 1989 og 1992. Således betød den markante nedgang i sukkerrørsproduktionen (4 mio. ton i 1993/94 mod 7,1 mio. ton i 1991/92), at Cuba mistede indtægter for 500 mio. $, hvilket bidrog til en skærpelse af likviditetskrisen.

2.5. Faldet i importen fra 1990 betød, at det samlede udbud faldt. Og den deraf følgende mangel på halvfabrikata førte til en voldsom nedgang i den interne produktion af varer og tjenesteydelser. Da alle var ansat i staten, kom produktiviteten ud i et frit fald. For at opretholde de nominelle lønningers købekraft måtte regeringen rationere forbrugsvarerne. Da cubanerne var forhindret i på lovlig vis at forbruge hele deres disponible løn, opstod der et parallelt (illegalt) marked for varer og tjenesteydelser, hvor udbuddet delvis kom fra svigagtig bortledning af en del af statsproduktionen. De officielle priser var fastfrosset, men priserne på det sorte marked steg drastisk, og de to år 1990 og 1991 var i udstrakt grad præget af inflation.

2.6. Turistindustrien var en dynamisk faktor i processen. Med hjemmel i loven om udenlandske investeringer fra 1982 gjorde turistsektorens ekspansion det muligt at beskæftige en del af arbejdskraften i produktive stillinger og skaffede dermed valutaindtægter til landet. I henhold til cubansk lov kunne denne beskæftigelse ikke foregå ved direkte aftale mellem arbejdstagerne og de udenlandske investorer. De udenlandske investorer måtte gå via myndighederne og »købe« den ønskede arbejdskraft. Da turistvirksomhederne ikke kunne belønne de ansatte med penge, måtte de gøre dette med forhåndenværende naturalydelser (køkkenredskaber, rengøringsartikler osv.). Hertil skal tilføjes artikler, der blev indført af turister (tøj, toiletartikler osv.). Dermed opstod der en stigende strøm af usynlig import, som blev afsat på det sorte marked.

2.7. Da regeringen var bekymret over inflationstakten - og på grund af de økonomisk-politiske instrumenters stivhed - blev pengeudbuddet holdt under streng kontrol. Det stigende antal transaktioner, der var en konsekvens af den usynlige importstrøm inden for turistsektoren, skabte en almindelig deflationær tendens. Den nåede et foruroligende omfang i de første måneder af 1993, da pengeøkonomien brød næsten totalt sammen, og naturaløkonomien, der var forbundet med enorme transaktionsomkostninger og lagde beslag på en stor del af den almindelige cubaners tid, bredte sig tilsvarende.

3. Sociale forhold og arbejdsmarkedsforhold

3.1. Mange politiske iagttagere forudsagde, at den desperate økonomiske situation ville føre til en hurtig social eksplosion, der ville betyde det cubanske styres endeligt. Uden at forklejne betydningen af ambassadebesættelsen i 1991 eller krisen med bådflygtninge i 1994 må det konstateres, at forudsigelserne ikke blev opfyldt. I en vis udstrækning kan dette forklares med befolkningens frygt for at miste en række sociale goder, navnlig med hensyn til uddannelse og sundhed, som har været revolutionens vigtigste kendemærke.

3.2. Sundhedsydelser er gratis, herunder - indtil for et år siden - endog kosmetiske operationer. Der findes én læge for hver 240 indbyggere, sundhedssystemet omfatter også landdistrikterne, børnedødeligheden er 9,4 ‰, den forventede levealder 76 år, og 95 % af alle børn er vaccineret. Alt dette giver Cuba en exceptionel placering blandt udviklingslandene. Imidlertid har den økonomiske krise i betragtelig grad nedsat adgangen til medicin, hvilket besværliggør hospitalsbehandling.

3.3. 94 % af cubanerne kan læse og skrive, 50 % har gennemgået sekundær uddannelse, 20 % erhvervsuddannelse og 10 % en universitetsuddannelse. Således kan det konstateres, at cubanerne hører til de bedst uddannede befolkninger i udviklingslandene.

3.4. De cubanske kvinder deltager i vid udstrækning i landets sociale, økonomiske og kulturelle liv, hvilket hænger sammen dels med den gældende lovgivning, dels med en høj skoleprocent og tidlig skolestart. 41 % af arbejderne er kvinder, og disse er i flertal i uddannelses- og sundhedssektoren. Endvidere udgør kvinder 23 % af medlemmerne af nationalforsamlingen (ANPP). Alligevel har den cubanske kvindebevægelse (»Federación de Mujeres Cubanas«, FMC) for nylig kritiseret, at kvinder fortsat overvejende er beskæftiget med arbejde i hjemmet, og at det fortrinsvis er mænd, der sidder på de ansvarsfulde poster i virksomhederne, selv i de sektorer, hvor mænd i øvrigt er i mindretal. Endvidere er det bekymrende, at prostitutionen stiger i takt med den voksende turisme. I den forbindelse opfordrer ØSU medlemsstaterne til at indføre lovgivning, der gør det muligt at retsforfølge deres statsborgere, der praktiserer sexturisme, som involverer mindreårige. Samtidig bifalder ØSU sluterklæringen fra Verdenskongressen mod seksuel udnyttelse af mindreårige (28. august 1996), der blev vedtaget enstemmigt af 1301 repræsentanter fra 125 lande.

3.5. En anden meget vigtig forudsætning for regimets opretholdelse er den stærke nationalfølelse hos en betydelig del af den cubanske befolkning. Nok er cubanerne kritiske over for styret, men man vil ikke acceptere ændringer, der kan udlægges som en afgivelse af national suverænitet. I denne forbindelse bør man heller ikke undervurdere den systematiske undertrykkelse af forsøg på åbent at udfordre regeringens politik.

3.6. I modsætning til hvad der er tilfældet for de økonomiske aspekter, er det vanskeligt at skaffe oplysninger, som gør det muligt nøjagtigt at beskrive det cubanske arbejdsmarked, som det ser ud i dag. Dog kan det slås fast, at antallet af beskæftigede er steget fra 2,5 mio. i 1975 til 4,5 mio. i 1994. Officielt er arbejdsløsheden på ca. 3 % af den erhvervsaktive del af befolkningen, men den skjulte arbejdsløshed er meget højere.

3.7. Arbejdsmarkedet er meget opsplittet.

3.7.1. De, der er beskæftiget i offentlige (statslige, regionale eller lokale) virksomheder, udviser i vid udstrækning en lav arbejdsmoral på grund af den vedvarende krise, som i en række sektorer gør det vanskeligt at videreføre produktionen. Dertil kommer, at den cubanske peso ikke er til megen nytte i forbrugsøjemed, hvilket også går ud over arbejdsmoral og foranlediger, at de bedst kvalificerede siger op og søger anden beskæftigelse, som kan kaste udenlandsk valuta af sig.

3.7.2. Udenlandske virksomheder kan ikke umiddelbart ansætte cubansk arbejdskraft, men skal gå via et statsligt formidlingskontor. Dette forhold er gentagne gange blevet kritiseret af europæiske investorer, som også har tilkendegivet deres utilfredshed med, at arbejdstagernes løn skal erlægges i dollars til dette formidlingskontor, mens arbejdstagerne selv bliver betalt i pesos. Nok nyder cubanere, som er ansat i virksomheder med udenlandsk kapital, godt af visse fordele (delvis betaling i hård valuta eller naturalier), men de har ingen forhandlingsrettigheder i forhold til virksomheden eller formidlingskontoret. Denne situation vil forværres yderligere, hvis der etableres frizoner.

3.7.3. I 1993 kom der en lov om selvstændig erhvervsvirksomhed, hvormed udøvelsen af op mod to hundrede erhvervsaktiviteter blev lovliggjort. Resultatet har været betydeligt, idet antallet af selvstændigt erhvervsdrivende steg fra 210 000 i 1988 til næsten 1 000 000 i 1995. Denne meget dynamiske sektor har formået at opsuge et betragteligt antal arbejdsløse eller delvist arbejdsløse og har således bidraget til at begrænse det offentlige underskud. Nettet af selvstændigt erhvervsdrivende kan være kimen til fremtidige små og mellemstore virksomheder, hvis og når de lovgivningsmæssige forhindringer for deres erhvervsudøvelse forsvinder.

3.8. Den eneste lovlige fagforening i Cuba er CTC (»Confederación de Trabajadores Cubanos«). Den er stærkt indflettet i statsapparatet, hvorfor dens holdning til den igangværende reformproces har mindre betydning end hærens og kommunistpartiets. Overenskomstforhandlinger findes ikke, og lønningerne fastsættes af statskomitéen for arbejde og socialsikring (»Comité Estatal de Trabajo y Seguridad Social«). I henhold til den cubanske forfatning er strejker ulovlige.

4. Den igangværende økonomiske reformproces

4.1. Opløsningen af den kommunistiske blok fik den cubanske regering til at vedtage en række økonomiske reformer. De første indgik i et nationalt nødprogram, benævnt »Período Especial en Tiempo de Paz« (økonomisk undtagelsestilstand i fredstid) fra 1990, hvor man gik så vidt som til at overveje muligheden af en fuldstændig afbrydelse af alle økonomiske forbindelser med omverdenen. Programmet omfattede tre hovedakser:

- Nedsættelse og omfordeling af befolkningens konsum, ved at hver især fik tildelt et minimumskvantum af produkter og tjenesteydelser. Drastisk nedsættelse af energiforbruget.

- Koncentration af ressourcerne i traditionelle eksportsektorer (primært nikkel og sukker) og i tre arbejdsprogrammer med henblik på at sikre fødevareforsyningen og øge indtægterne i hård valuta: fødevareprogram, bioteknologi- og medicinalindustriprogram og turismeprogram.

- Rationalisering af de økonomiske forbindelser med omverdenen: gradvis decentralisering af beføjelserne til im- og eksportsektorerne, søgning efter nye markeder, etablering af alternative aftaleformer og stimulering af de udenlandske investeringer.

Da disse foranstaltninger ikke fik de store resultater, besluttede den cubanske regering at iværksætte en ny serie mere dybtgående reformer, der skulle løse op for den interne og eksterne strangulering af økonomien. De beskrives nærmere nedenfor.

4.2. Intern konvertibilitet

4.2.1. Med loven om lovliggørelse af privatpersoners besiddelse af fremmed valuta (»Decreto Ley 140/93«) tog regeringen i august den største og mest vidtgående beslutning i retning af økonomisk liberalisering. Officielt var loven udtryk for en erkendelse af en situation, der allerede var en kendsgerning, og et middel for den cubanske regering til at opnå øget valutatilstrømning. Det blev lettere for eksilcubanere at sende penge til deres slægtninge i Cuba, som derpå kunne anvende denne hårde valuta i de statsdrevne turistbutikker. Men lovens virkning rakte imidlertid langt ud over disse begrænsede målsætninger.

4.2.2. Den stiltiende legalisering af transaktioner i hård valuta banede vej for en gradvis forøgelse af pengeudbuddet, som fra da af var tosidet, idet det både omfattede cubanske pesos og amerikanske dollars. De parallelle markeder fik en likviditetsmæssig saltvandsindsprøjtning, som gav dem nyt liv. Der opstod et uformelt (omend lovligt) valutamarked med en valutakurs mellem dollars og pesos (CUP), der afviger fra den officielle kurs (der siden revolutionen har været én-til-én, 1 CUP = 1 dollar), og som er en overordentlig vigtig indikator for de økonomiske aktører, når de skal nyorientere deres aktiviteter. Cubanerne, som nu ikke længere skulle bruge alle deres kræfter på at manøvrere i naturaløkonomien, kunne dermed koncentrere sig om produktive aktiviteter og om gradvis at komme ud af det økonomiske morads.

4.2.3. Samtidig har den såkaldte »dollarisering« af Cubas økonomi øget ligheden mellem cubanerne, idet alle nu frit kan handle med udenlandske besøgende. Endvidere er det en fordel for regeringen, at den har fået en økonomisk indikator i form af den uformelle kurs mellem dollaren og pesoen, da den derved i en vis grad kan kontrollere sine tiltag. Således har faldet i den uformelle valutakurs (én dollar kostede i august 1994 120 CUP) foranlediget, at man har taget foranstaltninger til en styrkelse af pesoen i forhold til dollaren.

4.2.4. Generelt kan man iagttage en ny udvikling i Cubas økonomi efter lovliggørelsen af privatpersoners besiddelse af fremmed valuta. Efter denne beslutning kan regeringen ikke slå bak i de økonomiske reformer uden at fremskynde et fald i pesoens værdi i forhold til dollaren. Og den kan ikke ophæve den pengemæssige dualitet (peso/dollar) uden at fremprovokere et deflationært sammenbrud i lighed med det, der truede i 1993. Samtidig med at man med al mulig kraft bør advare de cubanske myndigheder om den risiko for tilbageskridt, der ligger i en eventuel ophævelse af den pengemæssige dualitet, før den økonomiske liberaliseringsproces er ført til ende, bør man ikke undervurdere den reformindsats, der har ført Cuba til at være en af de få økonomier i verden, hvor man har, hvad man med en teknisk term kan kalde intern pengekonvertibilitet. Kigger man frem i tiden, synes det dobbelte pengeomløb af pesos og dollars at være den bedste garanti for en videreførelse af den hidtidige liberaliseringsproces.

4.3. Delvis privatisering af økonomien

4.3.1. Den grundlæggende tanke i denne nye økonomiske politik - og hjørnestenen i liberaliseringsprocessen - er, at i betragtning af det forhåndenværende udbud af dollars i den cubanske økonomi (et udbud, der på kort sigt er forholdsvis uelastisk) vil enhver stigning i de indenlandske transaktioner fordre en øget pengemængde, som kun vil kunne leveres i form af cubanske pesos (hvis udbud er mere elastisk, da der eksisterer en betydelig opsparing i form af bankindskud). På baggrund af denne antagelse vil pesoen have tendens til at stige i værdi i forhold til dollaren, samtidig med at regeringen opretholder tilstrækkelig kontrol med økonomien. På grund af de begrænsninger, statsproduktionen er underlagt, har regeringen for at opfylde denne makroøkonomiske målsætning måttet ty til en stimulering af de private transaktioner.

4.3.2. Således har man lovliggjort selvstændig erhvervsaktivitet på en række områder inden for industri og tjenesteydelser (»Decreto Ley 141/93«), samtidig med at der blev gennemført en decentralisering af landbrugsproduktionen ved etablering af landbrugskooperativer (»Unidades Básicas de Producción Agropecuaria«, basisenheder for kvægproduktion).

4.3.3. Endvidere har regeringen hævet prisen på visse statsligt leverede varer (maj 1994), indført betaling for alle offentlige tjenesteydelser (undtagen uddannelse og sundhed), som indtil da havde været gratis (juli 1994), og indført en mekanisme for tilpasning af arbejdsstyrken i statssektoren, hvilket indebærer frigørelse af overflødig arbejdskraft og indførelse af lange understøttelsesperioder for de berørte (august 1994), idet cubanerne opmuntres til at forlade statssektoren og starte privat, selvstændig virksomhed.

4.3.4. Endelig har man genetableret de fri landbrugsmarkeder (»mercados libres campesinos«, »Decreto Ley

191/94«), som havde været afskaffet siden 1989.

4.3.5. De fri landbrugsmarkeder har haft helt afgørende betydning for udviklingen af landbrugskooperativerne. Hensigten med kooperativerne er at indføre selvstyre, idet kooperativerne på ubestemt tid får brugsretten til jorden, som staten dog fortsat har ejendomsretten til. I starten var de forpligtet til at sælge al deres produktion til staten. Men efter indførelsen af de fri kødmarkeder er landbrugskooperativerne nu blot kontraktmæssigt forpligtet til at levere en del af produktionen til staten, mens de kan afsætte den overskydende produktion på det fri marked. Disse ændringer har ført til, at Cubas landbrug er blevet betydelig mere effektivt, og den cubanske befolkning har fået lettere adgang til landbrugsprodukter.

4.3.6. Resultatet af disse reformer i retning af en - spæd og langt fra fuldstændig - privatisering af den cubanske økonomi er, at pesoen igen benyttes til private transaktioner og er i omløb på lige fod med dollaren, i forhold til hvilken den er steget betydeligt i værdi (ifølge den uformelle notering kostede én dollar i begyndelsen af 1996 25 CUP og 22 CUP i juli 1996).

4.4. Reform af statsadministrationen

4.4.1. Ved hjælp af indskrænkninger og sammenlægninger af forskellige instanser gennemføres en omorganisering og forenkling af statsapparatet (»Decreto Ley 147/94«) for at nedbringe de offentlige udgifter.

4.4.2. Visse sektorer decentraliseres, og de statsdrevne virksomheder indrømmes større selvstændighed.

4.5. Andre foranstaltninger

4.5.1. Særlig bemærkelsesværdig er den indsats, de cubanske myndigheder har gjort for at tiltrække udenlandsk kapital. Fra 1990 fremmede man etableringen af blandede selskaber, ophævede restriktionerne for udenlandske investorers hjemtagning af fortjeneste og indførte fritagelse for betaling af afgifter og skat af overskud. Cuba nød godt af ny teknologi, nye markeder og ca. 50 % af virksomhedernes overskud.

4.5.2. I september 1995 vedtog man en ny lov (77/95) om investeringer, som kommer en del af de udenlandske erhvervsfolks vigtigste ønsker i møde, herunder garanti mod beslaglæggelse af udstyr og ejendom. En investor kan være enebesidder af al kapitalen i en virksomhed, der opererer i Cuba, og virksomheder med udenlandsk kapital kan operere i alle sektorer undtagen forsvar, sundhed og uddannelse.

4.5.3. Som nævnt tidligere har den cubanske regering peget på turistindustrien som en af de vigtigste motorer, der skal drive den økonomiske omstillingsproces. Den nylige omlægning og specialisering af sektoren virker befordrende for en hurtig ekspansion. I dag står turistindustrien for en betydelig del af landets valutaindtægter (600 mio. dollars i 1994) og beskæftiger direkte 70 000 cubanere. I 1995 tog Cuba imod over 750 000 turister, og i 1994 var der blevet oprettet 145 blandede virksomheder i sektoren med deltagelse af europæiske, canadiske og latinamerikanske firmaer. Betydelige er også de canadiske investeringer i nikkelsektoren og de spanske investeringer i tobaksindustrien. I begge tilfælde har deltagelsen af udenlandske selskaber betydet, at distribution og afsætning af cubanske produkter er blevet styrket.

4.5.4. Efter fire år, hvor bruttonationalproduktet faldt med over 10 procentpoints årligt, synes tendensen at have vendt. På det seneste er væksten blevet positiv, med en BNP-stigning på 0,7 % for 1994, 2,5 % for 1995 og en anslået BNP-stigning på 5 % for 1996.

5. Den politiske situation og menneskerettighederne

5.1. Siden Fulgencio Batistas fald har størstedelen af magten været samlet i hænderne på Fidel Castro, der beklæder posterne som formand for statsrådet (»Consejo de Estado«), formand for ministerrådet (»Consejo de Ministros«), førstesekretær for Cubas kommunistiske parti (PCC) og øverste chef for de væbnede revolutionære styrker (»Fuerzas Armadas Revolucionarias«, FAR). Denne magtkoncentration, som ikke er genstand for nogen effektiv kontrolmekanisme, går hånd i hånd med en stor politisk aktivitet og en offentlig allestedsnærværelse, der gør, at Fidel Castro stadig har en betydelig karisma i Cuba.

5.2. Det politiske system i Cuba er et etpartisystem med PCC som det eneste anerkendte parti. Følgende er statsapparatets vigtigste politisk-administrative organer:

- »Asamblea Nacional del Poder Popular« (ANPP, den nationale forsamling for folkets magt). Det øverste organ for folkets vilje med grundlovgivende og lovgivende myndighed. Samles officielt to gange om året.

- »Consejo de Estado« (statsrådet). Kollegialt organ, som besidder de vigtigste beføjelser på nationalt og internationalt plan. Medlemmerne vælges blandt de deputerede i nationalforsamlingen (ANPP), som det repræsenterer mellem samlingerne.

- »Consejo de Ministros« (ministerrådet). Dets medlemmer udnævnes af nationalforsamlingen (ANPP) på forslag af formanden for statsrådet.

5.3. Indtil nu har de politiske reformer været meget mere beskedne end de økonomiske. Langt de fleste iagttagere er enige om, at det cubanske styre kommer til at stå over for konsekvenserne af de sociale spændinger og de latente kriser, som altid vil opstå i et samfund, der befinder sig i en forandringsproces. Krisen slider fra dag til dag på regimets interne troværdighed. Dog er der siden 1991 foretaget visse ændringer i det politisk-institutionelle system, som fortjener at blive fremhævet.

5.4. I 1991 blev den religiøse diskrimination ophævet, hvorved det blev muligt for troende at blive optaget i kommunistpartiet. I 1992 blev over halvdelen af artiklerne i forfatningen ændret, bl.a. med det resultat, at der hvert femte år afholdes hemmelige og direkte valg til ANPP (nationalforsamlingen).

I 1995 blev der afholdt kommunalvalg, hvor kandidaterne var blevet foreslået af bydelsråd, som alle borgere uden restriktioner kunne deltage i. Imidlertid har Europa-Parlamentet bemærket, at »cubanerne kalder dette politiske system for demokratisk deltagelse, men det sikrer ikke i fuldt omfang forenings-, menings- og ytringsfrihed eller retten til at tilkendegive holdninger, der ikke er integreret i enhedspartiet« (). Det Økonomiske og Sociale Udvalg deler denne opfattelse.

5.5. Det bør også nævnes, at Ricardo Alarcón Quesada, forhenværende udenrigsminister med stor anseelse både i og uden for Cuba, er blevet formand for ANPP. Sammen med udpegelsen af unge politikere til ledende poster i udenrigsministeriet og til posten som næstformand for ministerrådet bestyrker Quesadas udnævnelse den opfattelse, at moderate reformtilhængere er ved at vinde terræn i statsapparatet og partiet. Imidlertid kan man ikke se bort fra, at der i statsapparatet er indflydelsesrige grupper, der ønsker at vanskeliggøre eller forsinke reformprocessen. Den politiske situation i Cuba er således karakteriseret ved en vis dynamik, der dog ikke er uden usikkerhedsmomenter som følge af den underliggende kamp mellem reformtilhængere og tilhængere af status quo.

5.6. En anden faktor, man bør være opmærksom på, er, at de væbnede styrker - blandt de mest magtfulde i Latinamerika - er præget af en betydelig stabilitet. Til dato har de ikke vist tegn på splittelse og har accepteret såvel omfattende budgetnedskæringer som de øvrige tiltag på det økonomiske område, som også påvirker de virksomheder, de driver.

5.7. Endvidere er de politiske reformer kendetegnet ved, at der ikke findes en massiv og homogen intern opposition. Det bør bemærkes, at hovedparten af dem, der udgør oppositionen, ønsker en gradvis overgang til demokrati og ikke går ind for voldsanvendelse.

5.8. Størstedelen af den politiske opposition befinder sig uden for Cuba, navnlig i Florida (USA), hvor der findes adskillige grupper, som er imod Castro. Man kan opdele denne eksterne opposition i på den ene side de grupper, der ønsker at samarbejde med det cubanske styre om indførelse af politiske reformer, og på den anden side de grupper, der gør sig til talsmand for et radikalt brud med regimet, og som ikke udelukker muligheden af en militær intervention. Det skal bemærkes, at der i de seneste år er blevet etableret vigtige kommunikationskanaler mellem den cubanske regering og de moderate eksilcubanere. I 1993 mødtes Cubas udenrigsminister i New York med 150 medlemmer af det cubanske samfund i USA, og dette møde blev fulgt op året efter med konferencen »Nación y Emigración«, der blev afholdt i Havanna med deltagelse af 225 eksilcubanere. I 1994 mødte udenrigsministeren tillige ledende medlemmer af »Cambio Cubano« (»cubansk forandring«), »Comisión Cubana de Derechos Humanos« (»Cubas menneskerettighedskommission«) og »Comité Cubano para la Democracia« (»Cubas komité for demokrati«). Med disse møder har den cubanske regering implicit anerkendt eksistensen af oppositionsgrupper, der går ind for politiske reformer ad forhandlingsvejen og går imod USA's handelsembargo. Imidlertid skal det understreges, at mens den cubanske regering har søgt at stable en dialog med oppositionen uden for Cuba på benene, har den ikke vist samme imødekommenhed over for den indenlandske opposition, som den systematisk forfølger.

5.9. Det er vigtigt at notere sig, at Cuba endnu ikke har ratificeret de vigtigste internationale aftaler på menneskerettighedsområdet. For så vidt angår forenings- og ytringsfriheden er man i Cuba langt fra det niveau, der kendetegner demokratiske lande, hvilket ØSU beklager dybt. Endvidere findes der flere hundrede politiske fanger, hvis indsættelsesvilkår svarer til ordinære fangers. Der findes ingen dokumentation for, at indsatte har været udsat for fysisk vold, men der er blevet fremført klager over anvendelse af psykiske pressionsmidler og ikke-uvildig retspleje.

6. Forbindelserne mellem Cuba og NAFTA

6.1. Cuba og De Forenede Stater

6.1.1. En stor del af de vigtigste beslutninger, som de cubanske myndigheder har truffet siden revolutionen, har været påvirket af den permanente spænding, der har karakteriseret landets forhold til USA. USA's handelsembargo mod Cuba, som har varet i over 30 år, har påført Cubas økonomi stor skade. Washingtons stadige forsøg på at isolere, svække eller styrte den cubanske regering har været den cubanske ledelses vægtigste argument imod en politisk opblødning og mere konkret imod indførelsen af et flerpartisystem.

6.1.2. USA's holdning til Cuba har både med hensyn til målsætninger og indhold stort set været uændret siden 1960, hvor forbindelserne blev afbrudt, handelsblokaden iværksat, bistanden standset og USA's import af cubansk sukker bragt til ophør. En anden vigtig kilde til politiske spændinger har været den omstændighed, at USA - trods Cubas protester - har opretholdt sin militærbase i Guantánamo, altså på cubansk territorium. Det eneste tidspunkt, hvor der har kunnet spores en svag afspænding i forholdet mellem de to lande, var i Jimmy Carters præsidentperiode.

6.1.3. USA's sanktioner blev strammet med »Cuban Democracy Act« fra 1992, bedre kendt som »Torricelli Act«. Denne lov giver USA's præsident beføjelser til at indføre sanktioner over for lande, der støtter Cuba, den forbyder udenlandske filialer af amerikanske virksomheder at handle med Cuba (værdien af denne samhandel faldt fra 718 mio. dollars i 1991 til næsten nul), og den forbyder fartøjer, som har lagt til i Cuba, adgang til havne i USA i en periode på seks måneder. Sidstnævnte foranstaltning rammer især den græske handelsflåde, som transporterer 85 % af de cubanske produkter, der fragtes ad søvejen.

6.1.4. Med Bill Clintons indtræden i Det Hvide Hus undergik forholdet mellem Cuba og USA visse forandringer. Det blev strafbart for eksilcubanere, der opholder sig i USA, at forberede væbnede angreb mod cubanske mål. Hindringerne for den humanitære hjælp blev mindre, end det havde været tilfældet under de tidligere præsidenter. Samtidig blev den økonomiske støtte til de radioudsendelser, som eksilcubanere udsender med henblik på modtagelse på øen, reduceret. Imidlertid skønnede Bill Clinton ikke, at de igangværende økonomiske reformer var tilstrækkelige til at begrunde en slækkelse af embargoen.

6.1.5. USA's stilling er langt hen ad vejen bestemt af den indflydelse, som gøres gældende af det betydelige cubansk-amerikanske samfund, der overvejende er imod Castro og konservativt. Den vælgermæssige koncentration (i Florida og New Jersey) gør, sammen med den økonomiske og administrative magt, som visse af disse eksilcubanske foreninger sidder inde med (navnlig »Asociación Nacional Cubano Americana«), denne befolkningsgruppe til en vigtig politisk pressionsgruppe. På denne baggrund kan det konstateres, at det cubanske spørgsmål i Washington mere betragtes som et indenrigs- end som et udenrigspolitisk anliggende. Alene dette kan forklare, at USA som det eneste land i NAFTA-aftalen opretholder sanktioner mod Cuba, at USA har taget konfrontationen med EU om Torricelli- og Helms-Burton-lovene, og at man opretholder handelsembargoen, samtidig med at man ophævede en lignende embargo over for Vietnam i 1994. Ikke så få iagttagere mener, at embargoen er en anakronisme efter afslutningen på den kolde krig, og at den virker stik mod hensigten, idet den går ud over den menige cubaner og samtidig legitimerer de cubanske lederes urokkelighed.

6.1.6. Imidlertid bør man ikke undervurdere den aftale, som Cuba og USA indgik i 1994 om regulering af udvandringen fra Cuba til USA. Ud over aftalens konkrete indhold kan det blotte faktum, at der for første gang i ti år har fundet direkte forhandlinger mellem de to lande sted, være et signal om en styrkelse af dialogen i tiden fremover.

6.1.7. USA's holdning til Cuba har på det seneste fulgt to tendenser. Visse spæde signaler fra udenrigsministeriet har tydet på en vilje til at styrke de bilaterale forbindelser (), men Kongressen synes i samme tidsrum at have trukket i modsat retning. Nedskydningen af to civile amerikanske fly, som ifølge de cubanske myndigheder havde krænket det cubanske luftrum, ændrede med ét situationen. Præsident Clinton indvilligede til sidst i at undertegne den såkaldte Helms-Burton Act (»Cuban Liberty and Democracy Solidarity Act of 1995«), som han tidligere havde nedlagt veto imod.

6.1.8. Hensigten med Helms-Burton-loven er at internationalisere embargoen gennem ekstraterritoriale bestemmelser, som skal forhindre virksomheder fra tredjelande i at handle med Cuba. Samtidig forværres tvisten om eksproprieringen af USA-ejendom i Cuba. Europa-Parlamentet fordømte på sin plenarforsamling i marts 1996 såvel nedskydningen af de to fly som USA's modforholdsregler. Samtidig har Rådet for Den Europæiske Union på baggrund af Helms-Burton-loven erklæret, at det »finder denne lov dybt beklagelig og særdeles skuffende, da den strider mod international ret og anfægter EU's rettigheder og interesser på handels- og investeringsområdet«. Også Jacques Santer rettede på EU/USA-mødet i juni en voldsom kritik mod loven, idet han sagde: »Vi anser det hverken for rimeligt eller effektivt, at et land søger at påtvinge andre lande sin taktik og truer sine venner som led i forsøget på at skade sine fjender«. Kommissionen har allerede konstateret, at gennemførelsen af loven har haft negative konsekvenser for europæiske virksomheder. USA's myndigheder har for nylig offentliggjort den første sorte liste over europæiske virksomheder med interesser i Cuba.

6.1.9. EU's udenrigsministre fordømte på et rådsmøde den 15. juli 1996 enstemmigt Helms-Burton-loven (en fordømmelse, der blev gentaget på det uformelle EU-topmøde i Tralee, Irland, den 8. september 1996) og anmodede Kommissionen om at formulere en række mulige modforholdsregler. Denne kraftige reaktion fra EU's side har uden tvivl været medvirkende årsag til, at Clinton har udskudt ikrafttrædelsen af lovens mest omstridte bestemmelser til januar 1997.

6.1.10. Den 29. oktober 1996 vedtog EU's Ministerråd enstemmigt en forordning og en fælles aktion for så vidt angår lovene Helms-Burton og d'Amato. Forordningen, hvis formulering på tidspunktet for nærværende udtalelses vedtagelse var under behandling af juristlingvisterne, indeholder en række modforanstaltninger, som skal beskytte virksomhederne i EU mod bestemmelser, som USA måtte gøre gældende med ekstraterritorial virkning.

6.1.11. ØSU tilslutter sig EU-institutionernes enige afvisning af Helms-Burton-loven og opfordrer til, at der opretholdes en beslutsom modstand mod denne lov eller enhver anden lignende lov (D'Amato-loven f.eks.). ØSU tvivler på, at Helms-Burton-loven er et effektivt middel til at nå de opstillede mål, og finder, at den skaber unødige spændinger i det transatlantiske forhold.

6.2. Cubas forhold til Canada og Mexico

6.2.1. Trods den gensidige fjendtlighed, der præger forholdet mellem USA og Cuba, har de to andre lande i NAFTA-aftalen i betragtelig grad forstærket deres økonomiske samkvem med Cuba og dermed trodset den opfattelse, som deres fælles aftalepartner har søgt at trumfe igennem. Dertil kommer, at Canada og Mexico har styrket den politiske dialog med Havanna og erklæret deres modstand mod Helms-Burton-loven.

6.2.2. Mexico er det eneste latinamerikanske land, der aldrig har brudt de diplomatiske forbindelser med Cuba. Værdien af Mexicos import af varer fra Cuba er blevet tidoblet mellem 1988 og 1993. Landets engagement i olie- og telekommunikationssektoren gør det til den vigtigste udenlandske investor.

6.2.3. Canada er en af de vigtigste handelspartnere, den vigtigste turistkilde (100 000 canadiere besøger hvert år Cuba, hvilket er 20 % af det samlede antal turister) og den vigtigste investor på områderne minedrift, gas og olieboring.

7. Cubas forhold til det øvrige Latinamerika

7.1. Cubas forhold til det øvrige Latinamerika er blevet stadig tættere siden begyndelsen af 1990'erne, idet samhandelen (især Cubas eksport af vacciner og farmaceutiske produkter) med Venezuela, Brasilien, Colombia, CARICOM (Det Caribiske Fællesskab) og Den Dominikanske Republik er blevet styrket væsentligt.

7.2. Den øgede samhandel er blevet ledsaget af en styrkelse af de politiske forbindelser. Alle disse lande har på forskellig vis taget initiativer med henblik på at hjælpe Cuba med hurtigt at blive integreret i regionens politiske strukturer, med at overvinde de alvorlige økonomiske vanskeligheder, og med at bidrage til en fredelig politisk forandringsproces. Samme lande har forsøgt at bedre forholdet mellem Cuba og USA ved at arbejde for en ophævelse af handelsembargoen. Det skal også bemærkes, at samtlige medlemsstater af OAS (»Organisationen af Amerikanske Stater«) - bortset naturligvis fra USA - på et møde i juni 1995 kritiserede Helms-Burton-loven. For nylig er Cuba blevet fuldgyldigt medlem af AEC (Sammenslutningen af Stater i Caribien), som med 200 mio. indbyggere og et BNP på i alt 500 mia. dollars er den fjerdestørste økonomiske blok i verden, større end MERCOSUR.

7.3. Uden for det amerikanske kontinent bør det nævnes, at Cuba har indgået aftaler med Kina, Iran og Vietnam med henblik på at styrke samhandelen.

8. Cuba og Den Europæiske Union

8.1. Cubas vanskelige økonomiske og sociale situation vækker stadig stigende bekymring i Den Europæiske Union, der frygter konsekvenserne af et eventuelt voldeligt politisk oprør. Der ligger historiske, kulturelle og humanitære forhold til grund for denne følelse, ligesom visse medlemsstater har en umiddelbar interesse i at opretholde stabiliteten i Caribien, hvor de fortsat har territoriale besiddelser (Storbritannien, Frankrig og Nederlandene). Imidlertid er Cuba det eneste land i Latinamerika, der ikke har indgået en samarbejdsaftale med EU, og det på trods af at landets økonomiske og politiske forbindelser med hovedparten af EU-landene er blevet betydeligt styrket i de seneste år.

8.2. EU er Cubas vigtigste handelspartner. EU's eksport udgøres især af fødevarer. Cubas eksport (hovedsagelig tobak, nikkel og fisk) er for 80 procents vedkommende omfattet af den generelle præferenceordning, hvilket er en af de højeste udnyttelsesgrader for Latinamerika.

8.3. Da der ikke findes nogen aftalemæssig ramme for forholdet mellem Cuba og EU, har de bilaterale forbindelser fået stor betydning. Spanien (som har meget tætte historiske og familiemæssige bånd til Cuba) er Cubas vigtigste handelspartner og udenlandske investor. De øvrige store handelspartnere i Europa er Frankrig, Italien og Nederlandene, alle med en andel på mellem 10 % og 20 % af samhandelen. Endvidere bør man nævne Storbritannien, som siden 1994 har styrket sine politiske forbindelser til Cuba væsentligt (). De britiske investeringer vedrører navnlig turistsektoren, bioteknologi, olieboringer og afsætning af landbrugsprodukter.

8.4. Op til begyndelsen af 1990'erne blev europæiske NGO-aktiviteter i Cuba begrænset af, at det var en udbredt opfattelse, dels at der i landet ikke var megen plads til NGO-organisationernes arbejde, dels at der var andre lande i Latinamerika, der havde mere brug for udviklingsstøtte. I de seneste år er europæiske NGO'ers deltagelse i udviklingsprojekter i Cuba vokset eksponentielt. Hovedparten af de gennemførte projekter vedrører fødevareproduktion, egnsudvikling, sundhed, uddannelse, miljø og kvindespørgsmål. Europæiske NGO'ers indsats har været medvirkende årsag til, at der er blevet dannet parallelle organisationer i Cuba, hvilket igen har ført til, at det civile samfund har fundet nye måder at indrette sig på, og at Europas tilstedeværelse i Cuba er blevet styrket. Siden 1993 har der været afholdt vigtige møder mellem europæiske og cubanske NGO'er, nogle af dem endda med deltagelse af NGO'er fra Canada og USA.

8.5. EU har været den vigtigste (nærmest den eneste) yder af officiel udviklingsstøtte og humanitær bistand. I perioden 1980-1992 stod EU og dens medlemsstater for 75 % af samarbejdet med Cuba med i gennemsnit 10 mio. dollars om året (). Der erindres om, at eftersom Cuba ikke er medlem af OAS (»Organisationen af Amerikanske Stater«), har landet ikke adgang til de midler, der stilles til rådighed gennem Den Interamerikanske Udviklingsbank (IDB).

8.6. Siden 1993 har Europa-Kommissionen udviklet et humanitært bistandsprogram, der forvaltes af ECHO, og som har til formål at lette situationen for særligt udsatte befolkningsgrupper (syge, børn og ældre). Bistanden kanaliseres direkte via europæiske NGO'er. Både Europa-Parlamentet og Kommissionen har understreget den usædvanlig høje effektivitet, der karakteriserer dette program i Cuba. I 1994 beløb bistanden sig til 14 mio. ecu. og i 1995 til 15 mio. ecu.

8.7. Der er med støtte fra Kommissionen blev iværksat et antal bemærkelsesværdige økonomiske samarbejdsinitiativer med henblik på at fremme den igangværende reformproces. Eksempelvis har 120 cubanere takket være uddannelsesprogrammet for erhvervsfolk fået mulighed for at lære om principperne i markedsøkonomien. Cuba nyder endvidere godt af programmerne AL-INVEST (program for virksomhedssamarbejde og investeringsfremme), ALFA (»América Latina - Formación Académica«), ALURE (rationel energiudnyttelse) og ECIP (investeringsprogram). Man har fremhævet betydningen af den konference, der blev afholdt i december sidste år i Havanna, og som havde deltagelse af europæiske erhvervsfolk, højtstående cubanske embedsmænd og repræsentanter for Kommissionen og Europa-Parlamentet. På konferencen diskuterede man, i hvilket tempo den økonomiske reformproces kan gennemføres, hvor dybtgående reformerne bør være, hvordan samarbejdet på virksomhedsplan mellem EU og Cuba kan fremmes, og hvordan man udpeger de mest oplagte områder for økonomisk samarbejde.

8.8. I juni 1995 udarbejdede Kommissionen en meddelelse (), hvor der peges på, at hvis den økonomiske og politiske reformproces på Cuba skal kunne foregå på fredelig vis, må landet etablere nye forbindelser til omverdenen. Endvidere henledes opmærksomheden på den centrale rolle, Den Europæiske Union kan spille i denne proces. I oktober samme år erklærede Rådet, at EU's mål var at fremme en fredelig overgang til demokrati og økonomisk åbning i Cuba gennem en uddybning af forbindelserne med Cuba.

8.9. Det Europæiske Råd i Madrid anmodede i december 1995 »Kommissionen om i første halvår 1996 at forelægge et udkast til forhandlingsmandat med henblik på en aftale om økonomisk og handelsmæssigt samarbejde, som Rådet skal tage stilling til på baggrund af den politiske og økonomiske udvikling på Cuba«.

8.10. Europa-Parlamentet vedtog i januar 1996 en beslutning, der understreger den vigtige rolle, EU kan spille i forbindelse med den politiske udvikling i Cuba, og som støtter den tidligere citerede kommissionsmeddelelse.

8.11. Dialogen mellem Kommissionen og den cubanske regering videreføres, hvilket kan ses af kommissær Maríns besøg i Havanna i marts måned d.å. og den cubanske viceudenrigsminister, Isabel Allendes besøg i Bruxelles i maj. Imidlertid har Kommissionen ikke under det italienske formandskab villet fremlægge et forhandlingsmandat, idet der fortsat hersker usikkerhed om videreførelsen af reformprocessen i Cuba. Såvel Kommissionen som de cubanske myndigheder understreger, at samarbejdet og dialogen fortsætter, og parterne har en fælles vilje til at nå frem til en aftale hurtigst muligt, men man har ikke villet fastlægge en bindende frist, der ville kunne forstyrre det nuværende forhold.

9. Konklusion

9.1. Siden Østblokkens opløsning har Cuba søgt at finde sin nye rolle i det internationale samfund. EU er sandsynligvis den partner, som økonomisk, politisk og kulturelt er bedst placeret til at hjælpe Cuba til en velfunderet og mangesidig international genintegrering, en afgørende forudsætning for landets videre udvikling. Det er blevet godtgjort med tilstrækkelig tydelighed, at forsøgene på at isolere Cuba internationalt ikke har virket reformfremmende, men at de derimod har været vand på reformmodstandernes mølle. Dertil kommer, at tættere forbindelser mellem Cuba og EU vil kunne forbedre forholdet mellem Cuba og USA og dermed tage presset af de nuværende politiske spændinger.

9.2. Cuba nyder godt af en fordelagtig geografisk beliggenhed tæt på USA og de vigtigste lande i Caribien. Landet råder endvidere over en betydelig infrastruktur - navnlig på transportområdet - og en af de bedst uddannede arbejdsstyrker i Latinamerika. Alt dette sammen med den omstændighed, at landet mangler udenlandske investeringer, og at det cubanske marked regnes for at være lovende på kort og mellemlang sigt, gør Cuba til et land, som det vil være særdeles hensigtsmæssigt at styrke de økonomiske forbindelser til.

9.3. Selv om man ikke skal undervurdere rækkevidden af de igangværende reformer, er der fortsat mange sektorer i den cubanske økonomi, der lider under betydelige strukturelle problemer. EU vil kunne yde et effektivt bidrag til moderniseringen af det cubanske produktionsapparat, idet EU er den internationale aktør, der har størst erfaring med at yde støtte og bistand til omstilling af stærkt centraliserede økonomier.

9.4. Kommissionen støtter europæiske virksomheders og investorers aktiviteter i Cuba og bidrager til oprettelse af kommunikationskanaler mellem disse og de cubanske myndigheder. Samtidig støtter den europæiske NGO'ers aktiviteter i Cuba med de positive resultater, der er nævnt ovenfor, med hensyn til programmer for såvel humanitær bistand som udviklingssamarbejde. ØSU bifalder begge initiativer og opfordrer til, at de styrkes yderligere fremover. Endvidere ser ØSU gerne, at man fremmer deltagelsen af små og mellemstore virksomheder - herunder kooperativer - arbejdstagere og landmænd som bidrag til den igangværende omstilling i markedsøkonomisk retning, ud fra den overbevisning at denne type kontakter på mere direkte vis påvirker de kollektiver, der nyder godt af samarbejdet, og øger det senere udbytte for Europa.

9.5. Den Europæiske Union kan således spille en fremtrædende rolle i den nyligt igangsatte reformproces i Cuba og i samme åndedrag oven i købet styrke sin position i Latinamerika. Indgåelsen af en aftale om økonomisk og handelsmæssigt samarbejde, baseret på gensidig nedsættelse af toldsatserne og ledsaget af foranstaltninger vedrørende udviklingssamarbejde (som navnlig bør tage sigte på at tilfredsstille de dårligst stillede befolkningsgruppers basale behov), synes at være det mest hensigtsmæssige skridt, da man derved vil systematisere, styrke og effektivisere de eksisterende forbindelser mellem EU og Cuba. Optagelse af Cuba i Lomé-konventionen har hverken opbakning fra de cubanske myndigheder eller fra AVS-landene. Heller ikke Kommissionen mener, at dette vil være et hensigtsmæssigt tiltag i forholdet mellem Cuba og EU.

9.6. I henhold til traktaten om Den Europæiske Union og i overensstemmelse med de seneste samarbejdsaftaler, som Rådet har indgået med tredjelande, bør samarbejdsaftalen mellem EU og Cuba baseres på, at menneskerettighederne og de demokratiske principper overholdes, hvilket begge parter bør forpligte sig til hver især.

9.7. Målsætningerne for samarbejdsaftalen bør være at bidrage til en økonomisk modernisering i Cuba - uden at dette går ud over det eksisterende niveau af social beskyttelse - og at fremme reformprocessen i landet, i overensstemmelse med det cubanske folks vilje og inden for rammerne af de interventionsområder, der blev fastlagt i Kommissionens dokument »Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne fra Rom- til Maastricht-traktaten og i tiden fremover« (). Efterhånden som reformerne skrider frem, kunne man også indføje bestemmelser om politisk dialog.

9.8. ØSU finder endvidere, at samarbejdsaftalen bør tilskynde til, at der træffes de nødvendige foranstaltninger for at sikre retten til at danne fagforeninger og indgå overenskomstforhandlinger i overensstemmelse med ILO's konventioner 87 og 98.

9.9. ØSU anser det for ønskeligt, at der hurtigst muligt bliver fremlagt et forhandlingsmandat, idet man derved vil bidrage til at styrke de mest reformvenlige dele af den cubanske administration og forbedre befolkningens velfærd. Man skal heller ikke undervurdere den betydning, som indgåelsen af en samarbejdsaftale kan få for en konsolidering af den økonomiske og sociale reformproces og dermed et ikke-voldeligt systemskifte i Cuba, hvilket efter de fleste iagttageres opfattelse er nært forestående og uundgåeligt.

Endelig er indgåelsen af en samarbejdsaftale måske den mest passende reaktion på tredjelandes forsøg på at påtvinge EU deres lovgivning.

9.10. Samarbejdsaftalen kunne bl.a. omfatte følgende elementer:

- Styrkelse af handelssamkvemmet ved gensidig lettelse af markedsadgangen. På landbrugsområdet bør toldforanstaltningerne være forenelige med den fælles landbrugspolitik og WTO-bestemmelserne. Råtobak, håndrullede cigarer, fiskeprodukter, rom og tropiske produkter bør være omfattet af aftalen. Den kan imidlertid ikke ventes at omfatte rørsukker (Cubas vigtigste eksportartikel) på grund af de internationale forpligtelser, EU allerede har indgået på dette område.

- Fremme og beskyttelse af investeringer med henblik på at tilvejebringe gunstige og stabile betingelser, der kan øge investeringerne til gensidig gavn. Midlerne i denne henseende er: identifikation af investeringsmuligheder, garanti for ikke-konfiskering af udstyr og ejendom, fastlæggelse af regler for hjemtagning af fortjenester, fastlæggelse af regler for klage og eventuel erstatning og etablering af et gennemsigtigt system for deltagelse af udenlandske partnere.

- Fremme af kontakter og samarbejde mellem arbejdsmarkedets og samfundslivets aktører med henblik på at udvikle arbejdsmarkedets og samfundslivets infrastrukturer. Til denne ende bør uddannelsen af virksomhedsledere (navnlig fra små og mellemstore virksomheder) forstærkes, så de kan tilpasse deres aktivitet til den teknologiske innovation og de samfundsøkonomiske forandringer, der er i gang. Endvidere bør man sørge for, at arbejdsmarkedets aktører får en bedre forståelse for grundprincipperne for relationerne mellem arbejdsmarkedets parter i en markedsøkonomi.

- Teknisk-videnskabeligt samarbejde. Gennemførelse af fælles aktioner, der letter teknologioverførsel, samarbejde mellem de berørte industrisektorer og udveksling af forskere. Dette samarbejde kunne især vise sig frugtbart inden for bioteknologi, farmaceutisk industri og sundhedssektoren generelt.

- Samarbejde på uddannelsesområdet, navnlig erhvervsuddannelse, med særlig opmærksomhed om de nye, spirende sektorer i Cubas økonomi. Dette omfatter bl.a. aftaler mellem uddannelsescentre og organismer med ansvar for undervisning.

- Fremme af samarbejdet mellem uddannelsesinstitutioner og andre institutioner, der beskæftiger sig med erhvervsmæssig efteruddannelse, med henblik på at tackle de sociale og økonomiske forandringer og med særlig vægt på de teknologiske aspekter og følgevirkningerne i øvrigt af en ny måde at tilrettelægge arbejdet på.

- Samarbejde på miljøområdet med særlig vægt på beskyttelse af bymiljøet, beskyttelse af havmiljøet og havets økosystemer, forebyggelse af industriens forurening og bekæmpelse af den turismebetingede forurening. Aftalen bør indebære en erklæret vilje til at opstille et kriterium om bæredygtighed for enhver produktionsaktivitet, som EU yder støtte til.

- Samarbejde på energiområdet, navnlig om etablering af en lovgivningsmæssig ramme for energisektoren, vedvarende og alternativ energi (sukkerørsrester) og energiforsyning til landområderne. Fremme af teknologioverførsel og deltagelse af økonomiske aktører fra begge parter i fælles projekter vedrørende energiproduktion og infrastrukturer til distribution af energi.

- Stimulering af joint venture-partnerskaber i shippingbranchen.

- Samarbejde om omstilling af landbrugsstrukturerne i Cuba. Dette kan ske ved, at der ydes teknisk bistand, uddannelse og materiel hjælp med henblik på at diversificere produktionen og øge produktiviteten i landbruget med det sigte at styrke fødevareforsyningen.

- Støtte til fælles programmer og aktioner inden for fiskeri og akvakultur, herunder forskning, nye teknologier, nye afsætningsmetoder. Sigtet hermed er både at styrke fødevareforsyningen i Cuba og at fremme eksporten.

- Fremme af turismen gennem erfaringsudveksling.

- Toldmæssigt samarbejde, navnlig programmer for bekæmpelse af narkohandlen.

- Inddragelse i programmet for fødevaresikkerhed gennem fødevarehjælp på grundlag af counterpartmidler.

9.11. Efterhånden som den politiske udvikling tillader det, vil forbindelserne mellem arbejdsmarkedets og samfundslivets organisationer i EU og deres spirende modstykker i Cuba uden tvivl blive intensiveret. ØSU kan spille en vigtig rolle i denne proces. ØSU kan nemlig med sin erfaring bidrage til en konsolideret strukturering af det civile samfund i landet og til at skabe bånd, der kan styrke EU's tilstedeværelse i en region, hvis udviklingsperspektiver er åbenbare.

Bruxelles, den 31. oktober 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Europa-Parlamentets beslutning om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Cuba (Begrundelse), januar 1996.

() Ifølge en meget omtalt artikel i »New York Times« (17. maj 1995) skulle disse signaler hænge sammen med konklusionen i en rapport udarbejdet af Pentagon. Rapporten konstaterer, at Cuba skulle have indledt en overgangsproces, hvor Fidel Castro spiller en helt afgørende rolle. USA's strategiske interesser bliver - stadig ifølge rapporten - bedre tilgodeset ved støtte til de økonomiske og politiske reformer end ved en fortsat sanktionspolitik.

() Den 12. oktober 1992 vedtog Storbritannien en lov om, at de filialer af amerikanske virksomheder, som befinder sig på britisk territorium, ikke er omfattet af Torricelli-loven.

() Dette tal, som er fra før 1995, vedrører EU med tolv medlemsstater. Hvis Finlands, Sveriges og Østrigs samarbejdsbidrag lægges til, vil tallet nå op på over 90 %.

() Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet - Forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Cuba, 28. juni 1995, KOM(95) 306.

() Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet, KOM(95) 567 endelig udg., 22. november 1995.