Udtalelse om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Albanien (95/C 236/25)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 19. oktober 1993 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at fremsætte udtalelse om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Albanien.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU' Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Ettore Masucci til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 11. april 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på den 326. plenarforsamling af 31. maj og 1. juni 1995, mødet den 31. maj 1995, med et flertal af stemmer for, 1 imod og 2 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Albaniens betydning for Den Europæiske Union

1.1. Skønt Albanien er et lille land (med lidt over 3 mio. indbyggere), er der mange ikke uvæsentlige grunde til at styrke forbindelserne med EU.

1.2. Albanien gennemgår i øjeblikket en demokratiseringsproces, der i løbet af tre år har forandret landet.

Processen vanskeliggøres imidlertid af en økonomi, der hviler på et skrøbeligt grundlag. Hvis de økonomiske og sociale forhold skulle blive utålelige for befolkningen, der nu har fået et andet sammenligningsgrundlag end i de mørke årtier med diktatur og isolationistisk selvstyre, ville det have alvorlige konsekvenser for det unge albanske demokrati og måske ligefrem bringe det i fare.

Alene støtten til demokratiseringsprocessen er derfor tilstrækkelig motivation for en effektiv EU-indsats til fordel for Albanien. Det ville desuden være en passende lejlighed til at bevise, at Europas vigtigste målsætning, både i Øst- og Sydeuropa, er at udbrede de demokratiske værdier og ikke at skabe stabilitet for enhver pris, end ikke med ikke-liberale regimers garantier.

1.3. Hertil kan føjes andre væsentlige argumenter, som skyldes Albaniens geografiske placering.

Albanien grænser op til to EU-medlemsstater (Grækenland og Italien) og udgør således EU's sydvestlige port til Balkanhalvøen.

Det er tydeligt, at denne placering spiller en rolle for EU af flere grunde: strategiske og geopolitiske hensyn, dels på grund af risikoen for en optrapning af de etniske og religiøse konflikter på Balkanhalvøen, konsekvenserne af en eventuel forværring af den politiske, økonomiske og sociale situation i Albanien og endelig den positive rolle, Albanien kan spille i området.

1.3.1. Med hensyn til de strategiske og sikkerhedsmæssige aspekter må man ikke glemme, at Albanien, med rette eller urette, føler sig truet.

Landet har derfor forsøgt at indgå alliancer til alle sider eller rettere, der hvor det har fået respons. Efter sin tiltrædelse af CSCE, som fandt sted i demokratiseringsprocessens begyndelse, indgik Albanien således en militær alliance med Tyrkiet i sommeren 1992. Denne aftale understreger Tyrkiets rolle som indirekte mellemmand for USA. I virkeligheden betragter den albanske regering USA som sin nærmeste partner på militært plan, specielt efter at Albanien blev nægtet medlemskab af NATO (Albanien anmodede som det første af østlandene om medlemskab). I månederne efter det amerikanske militærs tilstedeværelse i Den tidligere jugoslaviske republik Makedonien (FYROM) begyndte man igen at tale om, at USA kunne benytte de albanske militærbaser. Med amerikanske delegationer har man drøftet programmer for teknisk assistance, man har talt om placeringen af to CIA-rekognosceringsfly på albanske baser. Vigtigst er præsident Clinton's memorandum, hvori han bekræfter, at USA vil yde militær støtte til Albanien, også i form af våbeneksport. Den albanske forsvarsministers besøg i Pentagon i juni 1994 har styrket disse forbindelser. Man har sågar indgået aftaler med Malaysia om et militærteknologisk samarbejde.

1.3.1.1. EU er ikke at finde i dette net af strategiske alliancer, bortset fra et memorandum om militært samarbejde med UK, som blev underskrevet i juni 1994. Det er bekymrende, idet den slags udeladelser ofte koster dyrt i andre sammenhænge på grund af den indbyrdes afhængighed mellem strategiske beslutninger og økonomiske og politiske aftaler. Den ovenfor skitserede situation har umiddelbart to negative konsekvenser. For det første er Albanien nu fuldstændig indlemmet i den ene af de to strategiske lejre, som står over for hinanden på Balkanhalvøen. Dette er naturligvis i modstrid med opfattelsen af Albanien som værende om ikke ubevæbnet så dog upartisk og således i stand til at spille en væsentlig rolle for fredsprocessen i ex-Jugoslavien. Dette vil kun være muligt i det omfang, der er tale om en udvidelse af EU's tilsvarende, mere overordnede strategiske rolle og således også om materiel støtte fra EU.

Den anden negative konsekvens af den nuværende strategiske situation er, at Tyrkiet, der stræber efter at fremstå som en regional magtfaktor, med sin indtræden på scenen ikke alene optager en plads, som med rette kunne have været Grækenlands (i kraft af dets position som eneste EU-medlemsstat i området og dets økonomiske udviklingstrin), men også har tilskyndet Grækenland til at gå over til den modsatte strategiske akse.

Hvis EU engagerer sig og bidrager med sin egen strategi, vil Grækenland få mulighed for at spille den aktive rolle, det har krav på, som i aftalerne med Bulgarien og Rumænien.

1.3.2. Under den nuværende ustabile situation på Balkanhalvøen kunne Albanien komplicere den geopolitiske orden yderligere.

Man må ikke glemme, at ca. 3 millioner albanere lever i stater, der grænser op til Albanien, i en etnisk og sproglig enhed. Dette gælder især i Kosovo (92 % af den samlede befolkning er albanere) og i FYROM (25 % ifølge oplysninger fra Skopje og 40 % ifølge albanerne), men også i Serbien og Montenegro. Selvbestemmelsesbevægelserne i disse samfund svarer til politiske strømninger i Albanien, der kæmper for en genforening af alle albanere i én stat. For at forene bestræbelserne oprettede man i december 1992 et koordineringsudvalg for alle albanere på Balkanhalvøen.

Hidtil har den albanske regering og præsident Berisha udvist stor forsigtighed og mådehold på dette område, specielt af hensyn til risikoen for en eventuel udvidelse af den jugoslaviske konflikt til Kosovo, hvor Albanien vil kunne risikere at blive involveret. I den henseende har den albanske regering støttet de direkte forhandlinger mellem lederne fra Kosovo og myndighederne i Beograd. Denne holdning har indbragt det albanske diplomati en række positive resultater til gavn for Kosovosagen (resolutioner og erklæringer fra FN, CSCE og USA).

Ligeså prisværdig er den forsigtighed, man i den seneste tid har udvist i spørgsmålet om FYROM-regeringens tiltag mod det albanske mindretal (lukningen af det albansktalende universitet i Tetova i begyndelsen af december 1994) og selvstyretilhængerne i Kosovo. Det kan dog ikke på forhånd udelukkes, at en eventuel forværring af situationen i Albanien i form af politisk ustabilitet og/eller en alvorlig økonomisk krise vil få lederne til, som det så ofte sker, at forsøge at genvinde befolkningens tilslutning, som den har tabt på grund af interne problemer, ved at rette opmærksomheden mod syndebukke i udlandet. Det ville i dette tilfælde være virkeliggørelsen af drømmen om et etnisk Stor-Albanien, hvilket, alt andet taget i betragtning, er behæftet med den fejl, at noget sådant kun lod sig gøre under 2. Verdenskrig takket være Aksemagterne. Hvis det skulle ske, ville det få voldsomme konsekvenser for stabiliteten i området, ikke kun mod nord i retning af Serbien, men også mod syd og mod øst. En amputation af den albanske del ville bringe selve FYROM's overlevelsesmuligheder i fare og medføre en kædereaktion i Bulgarien og Grækenland.

1.3.2.1. På det geopolitiske område må man ligeledes være opmærksom på, at Albanien i juni 1992 i sin higen efter alliancer i sin fulde omkreds var med til at underskrive en aftale om oprettelsen af et økonomisk samarbejdsområde ved Sortehavet (CEN) med Tyrkiet i spidsen. Selve målsætningen, at oprette et fælles marked ved Sortehavet på mellemlang sigt bestående af 200 millioner indbyggere, kan kun opfattes positivt, navnlig hvis det indgår i det strategiske samarbejdsområde mellem Europa og Middelhavslandene, som ØSU længe har slået til lyd for, og hvis det inden for rammerne af en flercentret struktur supplerer den europæiske integration og den fælles udvikling i Middelhavsregionerne.

Albaniens medlemskab af CEN, der på det økonomiske plan kan retfærdiggøres af integrationen af Balkanhalvøens sydlige del langs øst-vestaksen, skal opvejes af en rimelig udbygning af Albaniens og Tyrkiets politiske og økonomiske forbindelser til EU.

1.3.3. Med hensyn til etniske konflikter ville en svækkelse af det albanske demokrati forværre allerede eksisterende spændinger i forbindelse med det græske mindretal i de sydlige områder og dermed med Grækenland, der aktivt støtter dem. Baggrunden for disse spændinger er ikke blot mindretallets berettigede forsøg på at opnå anerkendelse af sproglige og kulturelle rettigheder eller det politiske udtryk for disse krav i form af bevægelsen »Omonia«, der går ekstremt langt i sin påberåbelse af »græskheden« i den sydligste del af Albanien, hvilket i øvrigt ikke støttes af den græske regering. Spændingerne er derimod blevet forværret af et stigende antal diplomatiske kontroverser mellem Grækenland og Albanien, som tog sin begyndelse i 1993 og kulminerede i sommeren/efteråret 1994. Efter retssagen mod fem medlemmer af »Omonia« (de blev dømt for spionage, tilskyndelse til separatisme og ulovlig våbenbesiddelse) lukkede den græske regering således grænsen til Albanien og udviste 70 000 illegale albanske indvandrere (30 000 var allerede blevet udvist i forbindelse med den diplomatiske krise i 1993). Den anti-albanske og anti-græske propaganda nåede hidtil uhørte højder i de to lande. Der blev udvekslet hidtil ukendte beskyldninger og trusler. Der blev opstillet tropper på begge sider af grænsen, ambassadører blev tilbagekaldt, og der har været flere tilfælde af diplomatiske og økonomiske repressalier. I EU's Ministerråd blokerede grækerne fortsat for et betalingsbalancetilskud, som er af vital betydning for den albanske økonomi. Modstanden er imidlertid delvist opløst nu.

I den seneste tid er der heldigvis sket en forbedring af forholdet mellem Grækenland og Albanien, specielt efter strafnedsættelsen for de fem medlemmer af »Omonia«, der sandsynligvis snart bliver løsladt. Foruden genoprettelsen af de diplomatiske forbindelser var Grækenlands hjælp i forbindelse med den akutte energikrise i Albanien for nylig et tydeligt tegn på den positive udvikling.

Efter de sidste tre års spændinger og dårlige forhold på højeste niveau mellem de to parter er vejen nu banet for et bedre samarbejde. Der er i dag et gunstigere klima for iværksættelse af initiativer, som kan føre til en aftale om illegal indvandring. Klimaet er tillige gunstigt for øgede investeringer fra Grækenland - og generelt fra EU - i Albanien, hvilket dog kræver fælles handling og bistand gennem en samordnet planlægning.

1.3.3.1. Den græsk-albanske krises forløb giver anledning til forskellige overvejelser. På den ene side kan man konstatere, at den albanske præsidents nationalistiske udspil ikke er blevet mødt med hele befolkningens udelte begejstring, idet bekymringen for krisens praktiske, negative følger vakte langt større bekymring (man har beregnet, at pengeforsendelserne fra emigranter i Grækenland beløber sig til 900 mio. dollar). Da den samlede internationale bistand til landet i perioden 1991-1993 var på under 1,227 milliard ECU, er det klart, at gode forbindelser mellem Albanien og Grækenland er af afgørende betydning for den økonomiske udvikling - og dermed også for den sociale og politiske udvikling i Albanien. På den anden side vil de nationalistiske gruppers stilling i begge lande og deres modstridende territoriale krav på henholdsvis »det nordlige Epiros« og »Tsameria« (de nationalistiske albaneres navn for det græske Epiros) tage af i styrke, efterhånden som de politiske forbindelser mellem de to lande afklares.

EU kan under ingen omstændigheder risikere, at en ny etnisk konflikt blusser op på Balkanhalvøen (en fare, der i øjeblikket er gået i sig selv, men for hvor længe), som oven i købet ville involvere en af dens medlemsstater direkte.

1.3.4. I øjeblikket er der ingen egentlige religiøse konflikter i Albanien, men ovennævnte geopolitiske og etniske udvikling og disses tilknytning til religiøse spørgsmål, skaber en eksplosiv situation, som ikke kun truer sameksistensen mellem befolkningens forskellige religioner (70 % muslimer, 20 % ortodokse, 10 % katolikker og et lille jødisk mindretal), men hele Balkanhalvøen.

1.3.4.1. Forskellige faktorer spiller ind i den forbindelse. For det første støtter Vatikanet og den ortodokse kirke hver især modsatte strategiske fronter i balkanstriden. Den ortodokse kirkes pro-serbiske holdning bringer for eksempel de ortodokse albanere i splid med deres hjemlands ønske om at støtte den modsatte lejr. Desuden har man, og det gælder også den græske part i sagen, fejlagtigt givet næring til den opfattelse, at den ortodokse befolkning (300 000-400 000 personer) er et græsk mindretal (ved en folketælling i 1989 var der færre end 59 000).

1.3.4.2. Der er endnu større grund til bekymring over de spændinger, som kan opstå på grund af det store flertal af muslimer blandt albanerne. Man bør på den ene side ikke undervurdere virkningerne af den kampagne, som føres af tilhængerne af de etniske krige i det tidligere Jugoslavien (serbere, kroater og især bosniske serbere), og som lægger de forskellige kulturers og religioners uforenelighed snarere end etniske, nationalistiske og økonomiske motiver til grund for konflikterne. Skønt stat og kirke stort set er adskilt i Albanien, fremstilles landet som et »muslimsk land«, der ikke kan garantere en fredelig sameksistens med de andre religiøse minoriteter. EU bør gøre en indsats for, at den bosniske situation ikke gentager sig. Her blev en ikke-religiøs befolkning grobund for den islamiske fundamentalisme.

På den anden side har Albanien tætte strategiske, politiske og økonomiske forbindelser til muslimske lande og organisationer. Det gælder ikke alene de tidligere omtalte forbindelser til Tyrkiet, men også Albaniens tilslutning til organisationen Islamisk Konference i 1992, åbningen i Tirana af et imponerende hovedsæde for Den Islamiske Udviklingsbank, som arbejder aktivt for at kanalisere økonomisk støtte fra de muslimske lande, og den nylige oprettelse af et betydningsfuldt saudiarabisk holding-selskab for investeringer i Albanien (IAIDC).

Det ville være forkert at hævde, at disse faktorer i sig selv giver de folk, der agiterer mod »den muslimske trussel« i Balkanområdet vind i sejlene (at fremstille det, som om konflikten er et sammenstød mellem kristne og muslimer, vil kun skærpe den ustabile situation i regionen).

Der er dog rimelig grund til at frygte, at denne del af det decentraliserede, økonomiske samarbejde, som er rettet mod Albaniens islamiske samfund og iværksættes af religiøse organismer, hvor iranerne er specielt aktive, vil kunne sætte fart i den islamiske fundamentalismes udbredelse. Denne risiko ville forøges, hvis der i den muslimske befolkning opstod en følelse af at være svigtet af resten af Europa. EU må under alle omstændigheder undgå en gentagelse af hændelserne i Bosnien, hvor en dybt verdslig, muslimsk befolkningsgruppe nu er blevet frugtbar grobund for den islamiske fundamentalisme.

1.3.4.3. Den Europæiske Union bør på alle mulige måder bidrage til at styrke de processer, som kan føre til dialog og kommunikation mellem de forskellige etniske, religiøse og politiske grupper i Albanien. Albanien bør ses som en enestående lejlighed til at fremme dialogen mellem de forskellige trossamfund, religioner og kulturer.

De religiøse konflikter kan undgås, hvis de lokale kræfter og myndigheder, som ønsker fred og fremgang, får rettidig støtte på beslutsom og effektiv vis.

Det et Den Europæiske Unions pligt at støtte alle de politiske og sociale kræfter i Albanien, som ikke ønsker at føre Europa og Balkan ind i en æra eller et klima med religionskrige. Det er vigtigt at fremme forskellige former for samarbejde og fælles aktioner mellem ortodokse, katolikker og jøder i Albanien på alle niveauer, men særligt inden for programmer beregnet på unge, og at fremme samarbejdsånd, accept og sameksistens mellem disse samfund og det islamiske samfund, dets religion og dets ungdom.

1.3.5. Risikoen for en eventuel destabilisering af det unge, albanske demokrati er desuden forbundet med mafiaens og den organiserede kriminalitets udvikling, som hjælpes på vej af det albanske samfunds klanstruktur. Undersøgelser foretaget af de vigtigste europæiske politiinstanser og fremlagt af Observatoire Géopolitique des Drogues i Paris har vist, at narkotikahandelen på Balkanhalvøen, som også er knyttet sammen med våbenhandelen, i de seneste år har været Kosovo-mafiaorganisationens domæne. Den har siden fået tilslutning fra den kroatiske mafiaorganisation, der på sin side er forbundet med den sicilianske mafia. De albanske mafiaorganisationer er først for nylig trådt ind på scenen i forbindelse med de såkaldte »nye balkanruter«, hvor tyrkiske skibe losser heroin i de albanske havne. Narkotikaen kanaliseres videre gennem Kosovo og Beograd til Ungarn. Herfra fordeles den til hele Europa, men først og fremmest til Schweiz, hvor de albanske net nu omtrent har fået monopol på heroinhandelen. Størstedelen af de våben, som indføres i det tidligere Jugoslavien af de samme organisationer, kommer også fra Schweiz. Det italienske retsvæsens seneste efterforskning har bragt en ny smuglerrute for dagen, hvor narkotika transporteres direkte fra Albanien til Italien (specielt til Rom) og losses langs Puglias kyster. Også her er det den albanske mafia, som står bag.

Lige så stor bekymring vækker den nye form for illegal handel, som de albanske mafiaorganisationer tilsyneladende giver sig af med i samarbejde med mafiaen i Puglia og den napolitanske camorra: illegal eksport af arbejdskraft til Italien (arbejdere uden arbejds- og opholdstilladelse, der lever under slavelignende forhold) og prostituerede (til indbringende foretagender i Italien, næsten alle drevet af albanske organisationer). Desuden er der tilsyneladende nære forbindelser mellem de albanske mafiaorganisationer og de islamiske bevægelser, der med udgangspunkt i Tyskland breder deres indflydelsesrige net ud over Europa.

Den mest indlysende risiko for Albanien er, at mafiaorganisationerne styrkes yderligere og således bliver i stand til at infiltrere det politiske liv (der mangler ikke eksempler herpå i Europa og Amerika) og dermed true selve demokratiet, hvilket ville få uforudsigelige følger ikke blot for Albanien, men også for EU. Derfor er det helt i EU's interesse at hjælpe det unge, albanske demokrati med at vinde fodfæste og rive det mafiøse onde op ved roden for at afværge, at Albanien bliver en slags ingenmandsland, hvor store internationale smuglerkarteller og narkotika- og våbenhandlere har frit spil.

1.3.6. Det er ligeledes i EU's interesse at imødegå risikoen for, at den økonomiske og sociale situation forværres, hvis det økonomiske opsving i Albanien udebliver, eller hvis den albanske økonomi udvikler sig i den forkerte retning. De øjeblikkelige følger ville være en mere omfattende udvandring, som nødvendigvis kun kan være illegal efter vedtagelsen af Det Europæiske Råds seneste resolution. Skulle dette ske, ville det ikke alene komplicere forholdet mellem Albanien og Grækenland, hvor der bor mellem 250 000 og 350 000 illegale, albanske indvandrere, men det ville også falde tilbage på de øvrige EU-lande, først og fremmest Italien. I oktober 1994 sås foruroligende tegn herpå i forbindelse med endnu en masseflugt til Italien (med mindelser om begivenhederne i 1991), som kun delvis blev bremset af det albanske politi i havnen i Durazzo. Den tilspidsede situation skyldtes på daværende tidspunkt, at den græske regering gennemførte restriktioner og udvisninger. Men man må sige, at strømmen af udvandrere til Italien ikke på noget tidspunkt er taget af inden for de sidste tre år.

1.4. Denne lange række af problemer og risici, som udviklingen i Albanien kunne indebære for EU, leder tilbage til udgangspunktet for denne analyse: nødvendigheden af at styrke det albanske demokrati gennem støtte til demokratiseringsprocessen og den økonomiske og sociale udvikling. De demokratiske værdiers fuldstændige rodfæstelse i det politiske liv, i økonomien og i samfundet er den eneste modvægt mod geopolitiske, etniske og religiøse konflikter og mod risikoen for en destabilisering af situationen i Albanien.

Det er ligeledes forudsætningen for, at Albanien kan spille en positiv, »europæisk« rolle på Balkanhalvøen og således blive EU's forpost på mellemlang sigt i bestræbelserne for at skabe fred på Balkan og for at udvikle nye samarbejdsformer med udgangspunkt i en ny integrationstanke for hele området.

2. Overgangsproblemer

2.1. Den ovenfor begrundede nødvendighed af at styrke forbindelserne mellem Albanien og EU skal først og fremmest føre til konkrete løsninger på Albaniens nuværende problemer. De tre vigtigste problemer er: overgangsfasen, gennemførelsen af stabiliserende foranstaltninger og makroøkonomiske justeringer, samt de udviklingsmæssige problemer.

Problemerne i forbindelse med overgangen til demokrati og markedsøkonomi er ikke i sig selv specielt anderledes end dem, de øvrige central- og østeuropæiske lande gennemlever. De er imidlertid langt voldsommere og mere omfattende, hvilket dels skyldes det diktatoriske regimes ideologiske brutalitet i dets 50-årige regeringstid, dels det isolationistiske selvstyre, Albanien har været henvist til.

De væsentligste problemer vedrører den politiske overgangsfase og demokratiseringsprocessen, hertil kommer overgangen til markedsøkonomi og økonomisk demokrati, og endelig indarbejdelsen af den enkelte samfundsborgers rettigheder og pligter.

2.2. Den politiske overgangsfase og demokratiseringsprocessen

2.2.1. I løbet af kun tre år har Albanien gjort betydelige fremskridt i retning af etableringen af politisk demokrati. Alle borgere er sikret grundlæggende politiske rettigheder, der afholdes frie valg til parlamentet og lokalvalg, og man har indført et parlamentarisk flerpartisystem. Det gamle centralistiske regime er erstattet af administrativ decentralisering, idet man har oprettet 37 kantoner og 310 kommuner. Som modvægt til denne decentralisering blev der dog for nylig dannet 12 præfekturer, hvis præfekter udnævnes af regeringen. Man har udskiftet embedsmændene i nogle af den offentlige administrations og sikkerhedstjenestens nøglepositioner. Men frem for alt har man gennemført en afmilitarisering af landet ved at skære ned på militær- og politistyrkerne.

Flere udenlandske observatører oplyser samstemmende, at man specielt inden for det sidste år har set tegn på et politisk tilbageslag. Der er en tendens til, at repræsentanter for Det Demokratiske Parti (flertalsparti med 60 % af stemmerne ved det sidste valg i 1992) »overtager« hele den offentlige administration. Færre og færre beslutninger træffes på et passende niveau, og man afventer i stedet direktiver fra oven. Man er således vidne til en ny politisk centraliseringsproces, hvor magten samles hos republikkens præsident.

Kløften mellem det formelle og det reelle demokrati, der er et velkendt fænomen også i EU, og som i nogle medlemsstater kan risikere at blive uddybet, giver anledning til megen ængstelse i Albanien på grund af demokratiets alt for korte levetid til, at det er fuldstændig rodfæstet i samfundet og i det politiske liv. Faktisk har man i løbet af 1993 og 1994 oplevet en form for degeneration i det politiske liv: interne stridigheder i Det Demokratiske Parti, nye partiers oprettelse, alarmerende tilfælde af politisk vold, og frem for alt myndighedernes autoritære og brutale måde at tackle politiske begivenheder på (i adskillige tilfælde er socialistpartiet, dvs. oppositionen, blevet forhindret i at afholde demonstrationer).

Disse tilbagegangstendenser i det albanske politiske liv synes affødt af premierministerens og præsidentens dalende popularitet på grund af det økonomiske og sociale opsvings vanskelige start. Mange observatører forklarer overgangsfasens retssager mod førende politiske skikkelser som et forsøg på at vende stemningen i befolkningen mod de nærmeste syndebukke.

Det skal desuden påpeges, at der stadigt oftere sker voldsomme politiske sammenstød mellem flertallet og oppositionen, fordi de traditionelle konflikter mellem klanerne kommer til udtryk på denne måde, men også konflikterne mellem dem, der har opnået fordele, og dem, der er blevet straffet (eller hvis forventninger ikke er blevet indfriet) af de måske overilede økonomiske reformer.

2.2.2. Siden 1990 er der blevet gennemført en række juridiske reformer for at sikre albanske borgere grundlæggende frihedsrettigheder og borgerlige rettigheder. Man ratificerede FN's menneskerettigheder i oktober 1991, og i maj 1992 indsattes forfatningsdomstolen. I marts 1993 vedtog det albanske parlament en vigtig grundlov om menneskerettighederne. Religionsfriheden er sikret, og enhver trosretning har fået mulighed for at organisere sig og modtage støtte fra udlandet. Foreningsfriheden, som er underlagt regler om registrering og autorisation fra det offentlige, har i løbet af tre år ført til oprettelsen af 27 politiske partier (endnu flere er blevet tilladt inden for de sidste måneder), 80 politiske og ikke-politiske sammenslutninger samt 25 fagforeninger. Pressefriheden garanteres ved lov; hidtil er 330 aviser og tidsskrifter blevet godkendt. Etableringen af en uafhængig presse støder dog på voldsomme økonomiske og politiske vanskeligheder (størstedelen af den albanske presse holdes i live med støtte fra udlandet, især fra USA; radio og tv er i hænderne på Det Demokratiske Parti).

På grund af det forværrede politiske klima har man i løbet af 1994 ifølge Amnesty International registreret krænkelser af menneskerettighederne, politivold ved politiske demonstrationer, processer for lukkede døre mod politiske topfolk og arrestation af 4 journalister for meningsforbrydelser (blev senere løsladt efter pres fra EU).

Disse begrænsninger af de grundlæggende frihedsrettigheder og menneskerettighederne har kunnet lade sig gøre, fordi man i det omfattende arbejde med etableringen af et demokratisk, juridisk system endnu mangler at vedtage to grundlæggende tekster: den nye forfatning og straffeloven. Den nye straffelov står omsider for at skulle underskrives efter lange parlamentariske forhandlinger. Helsinki-Komiteen i Albanien har givet udtryk for sin principielle godkendelse af straffeloven, men påpeger samtidig, at anvendelsen af dødsstraf bør indskrænkes, og at homoseksualitet bør afkriminaliseres.

Vedtagelsen af den nye forfatning blev som bekendt midlertidigt standset efter forkastelsen ved folkeafstemningen den 6. november 1994. Teksten, der var udarbejdet af et tværpolitisk udvalg med regeringschefen som formand, var ikke blevet forelagt parlamentet forinden (krav om flertal i henhold til forfatningsloven af 1992). Oppositionen afviste først og fremmest forslaget, fordi det var befolkningen og ikke parlamentet, der skulle tage stilling til forfatningen. Andre væsentlige kritikpunkter var, at forfatningen ville lægge for mange beføjelser i hænderne på præsidenten.

De politiske kræfter i Albanien ønsker en snarlig afklaring på det forfatningsmæssige spørgsmål (et nyt tværpolitisk udvalg har fået til opgave at udarbejde en ny tekst), selv om problemet vedrørende godkendelsesprocedurerne endnu ikke er løst (godkendelse af parlamentet, folkeafstemning eller begge dele).

2.2.3. Menneskerettighedsloven af marts 1993 garanterer, at mindretallenes rettigheder respekteres. Det græske mindretal i det sydlige Albanien udgør det vanskeligste problem, fordi det giver anledning til kontroverser med Grækenland.

Da en delegation fra ØSU i maj 1994 besøgte Albanien, forsikrede viceudenrigsministeren, at dette mindretals rettigheder generelt var blevet respekteret i de to foregående år. Dette blev desuden officielt bekræftet både af højkommissæren for nationale mindretal under CSCE, som Albanien er medlem af, og senest af repræsentanter fra Europarådet. I det pågældende område har det græske mindretal sine egne skoler, hvis regler og læseplaner er fastlagt efter aftaler mellem undervisningsministeren og det græske mindretal. I Gjizokaster findes en læreanstalt, der uddanner græsktalende lærere.

Den græske regerings krav om flere skoler til mindretallet svarer ikke til byggetætheden i regionen, som er blevet kraftigt udtyndet på grund af udvandringen. Som følge af affolkningen har mange landsbyer i det sydlige Albanien nu klasser med 4-5 elever (mod 50 i de nordlige regioner), så det ville være mere fornuftigt at lægge klasserne sammen. Derfor kan man fra albansk side ikke forstå, hvorfor den græske regering i maj 1994 i EU's Ministerråd brugte dette argument, da den blokerede for betalingsbalancestøtten. Alligevel fremhævede viceudenrigsministeren den politiske vilje til at tage yderligere skridt til at sikre den størst mulige respekt for det græske mindretals rettigheder. Man forberedte specielt en lov om flere midler til de græske skoler og med mulighed for at oprette privatskoler, hvilket én gang for alle skulle kunne løse problemet dels med opsplitningen af undervisningen i de mindste klasser og gøre det muligt at fortsætte undervisningen på græsk efter de første otte års skolegang.

2.2.4. Hvad kan EU gøre for at hjælpe Albanien med at gennemføre de sidste faser af demokratiseringsprocessen og specielt med at overvinde de nuværende vanskeligheder?

Det, man først og fremmest bør undgå, er at bruge de nuværende mangler i demokratiseringsprocessen som et damokles-sværd, når støtten skal tildeles. Denne firkantede og helt igennem negative måde at stille betingelser på udløser sjældent den ønskede positive virkning. I stedet har det hyppigt en tendens til at fremprovokere en stædig tilbagetrækning, hvor landet retter opmærksomheden mod partnere andre steder end i Europa. Når man stiller betingelser, bør man i stedet anlægge en ny, positiv indfaldsvinkel, der har som udgangspunkt, at demokratiseringen allerede næsten er fuldført og konkret »forpligter« den albanske regering til at overvinde manglerne gennem et samarbejde.

Man kan ligeledes overveje, om den strenge vurdering af Albanien ud fra »en demokratisk målestok«, som har forsinket landets optagelse i Europarådet (og således udsat det for en anderledes behandling end de andre østlande), har bragt det tættere på det fuldendte demokrati, end det ville være kommet, hvis det havde været medlem og havde deltaget i de aktioner, Europarådet gennemfører for at styrke de demokratiske værdier og de grundlæggende rettigheder i Europa. ØSU kan imidlertid kun glæde sig over, at højtstående repræsentanter fra Europarådet har erklæret, at den manglende forfatning ikke må betyde en total udelukkelse af Albanien.

2.2.5. EU's positive indsats til fordel for demokratiseringsprocessen i Albanien bør foregå på flere planer. Man må især undgå, at de økonomiske betingelser destabiliserer det politiske liv og forsinker demokratiseringsprocessen. I Albaniens tilfælde er den økonomiske støtte derfor stadig af afgørende betydning for bevarelsen og styrkelsen af demokratiet, selv om der ikke længere er tale om en nødsituation.

2.2.6. Direkte og indirekte foranstaltninger til styrkelse af det politiske demokrati og respekten for frihedsrettighederne og de grundlæggende menneskerettigheder er imidlertid ikke tilstrækkeligt. Hvis EU vil hjælpe Albanien til at opnå et reelt og ikke blot formelt demokrati, kan man ikke nøjes med en perfekt demokratiseringsproces, der i praksis viser sig at være tømt for demokratisk indhold. Man bør sikre, at folkestyrets frie udfoldelse ikke trues af bureaukratiets og det politiske og økonomiske enevældes eventuelle genopståen. Præsident Berisha's seneste handlinger (navnlig den seneste regeringsomdannelse i »oprydningens« og effektivitetens navn) peger tilsyneladende i den rigtige retning og viser en oprigtig vilje til at bekæmpe korruptionen, der er et af de største onder i den offentlige administration og det politiske liv i Albanien. Det er et af de problemer, som er årsag til størst bekymring i befolkningen. Udryddelse af korruptionen er en nødvendig betingelse for opbygningen af et så ungt demokrati som det albanske. Men som man har erfaret i visse europæiske lande, er det ikke i sig selv tilstrækkeligt, fordi der efter en bølge af populistisk retshåndhævelse kan udvikle sig nye former for totalitarisme.

2.2.7. For at undgå dette må man sætte sig demokratiseringen af økonomien og samfundet som mål.

De vestlige demokratiers vej til en demokratisering af samfundet og økonomien og de svar, man i den forbindelse har fundet frem til på spørgsmålet om den demokratiske stats såkaldte legitimeringskrise, koncentrerer sig om fire hovedmål: styrkelse af det civile samfund i pluralistisk retning, udvidelse af de borgerlige rettigheder (navnlig indarbejdelsen af den enkelte samfundsborgers pligter og rettigheder), økonomisk demokrati og udvikling af en kultur baseret på medbestemmelse.

Disse målsætninger er så almengyldige, at man kan finde det fristende at overføre dem til den albanske virkelighed. Men man må ikke glemme, at der er tale om et land, der indtil for få år siden ikke blot var uden et demokrati, men også et civilt samfund. Derfor må de tidligere omtalte mål forfølges samtidig med overvindelsen af problemerne i den økonomiske og sociale omstillingsfase.

2.2.8. Som allerede nævnt har Albanien gjort væsentlige fremskridt hen imod en styrkelse af det civile samfund i pluralistisk retning gennem sikring af grundlæggende rettigheder, adskillelse af de forskellige magtinstanser og decentralisering af magten. Man har desuden skabt de nødvendige juridiske forudsætninger for friheden til at drive virksomhed, for markedsøkonomi, autonome og pluralistiske interesseorganisationer og udbredt anvendelse af forhandlinger som et middel til at forlige interessekonflikter, dvs. alle væsentligste kendetegn for det pluralistiske, civile samfund. Selve iværksættelsen, der er tæt forbundet med allerede vedtagne og kommende foranstaltninger i overgangsfasen, har imidlertid givet anledning til en hel del modsigelser og problemer. Hjælper man den albanske regering og de albanske borgere med at finde passende løsninger på disse problemer, giver man Albanien mulighed for at foretage de væsentligste skridt i retning af en demokratisering af samfundet og økonomien.

2.3. Overgangen til markedsøkonomi og økonomisk demokrati

2.3.1. Den radikale liberalisering af engros- og detailpriserne og disses tilnærmelse til internationale priser, som regeringen indledte i 1992 efter Den Internationale Valutafonds anvisning, er nu næsten gennemført. Foranstaltningerne kom så overrumplende, at de førte til en usædvanlig stigning i inflationen med gennemsnitlige prisstigninger i 1993 på 85 %. Skønt den i 1994 blev begrænset til 24 %, fik det enorme sociale konsekvenser. Da lønstigningerne var langt lavere, og ca. 25 % af arbejdsstyrken står uden arbejde, har det albanske samfund ikke alene oplevet et generelt fald i levestandarden, men også en omfattende og uretfærdig omfordeling af indkomsterne. Fagforeningerne skønner, at ca. 40 % af befolkningen er dårligere stillet end under det gamle regime.

En ny undersøgelse fra det statistiske kontor i Albanien viser, at forskellen på rig og fattig bliver større. En familie anses for at være fattig, hvis den månedlige indtægt ikke overstiger 14 dollar, et beløb der næsten udelukkende anvendes på fødevarer. De velhavende familier har en indtægt, der overstiger 60 dollar (hvoraf 70 % går til fødevarer).

2.3.2. Liberaliseringen af udenrigshandelen har afgjort givet befolkningen (eller rettere en del af den) adgang til forbrugsgoder, som var utænkelige under det gamle regime. Først i juni 1994 indførte regeringen et told- og afgiftssystem for at ændre de kaotiske, ureglementerede forhold, som liberaliseringen havde fundet sted under. Situationen havde skabt grobunden for en omfattende, ulovlig økonomi, nyrige kom til, og nye magtgrupper opstod. Ved at indføre disse foranstaltninger blev det desuden muligt at nedbringe efterspørgslen efter visse forbrugsgoder, f.eks. biler (i løbet af 2 år importerede man omkring 150 000 biler, hovedsagelig brugte).

Den værste konsekvens af denne form for liberalisering har dog uden tvivl været, at landets egen industri er blevet trængt ud af markedet. Den kan ikke konkurrere med importerede produkter, hverken på kvalitet eller priser, på grund af en totalt forældet teknologi og forældede organisationsformer - nogle fabriksanlæg stammer fra slutningen af det forrige århundrede.

Dette er således den albanske økonomis største paradoks: med en paralyseret industri og en stadig større efterspørgsel efter udenlandske forbrugsgoder producerer landet nu langt mindre end tidligere.

2.3.3. I sin iver efter at etablere en markedsøkonomi er Albanien slået målrettet ind på privatiseringens vej. Den har imidlertid vist sig at være stenet og fuld af forhindringer.

2.3.3.1. Privatiseringen i landbruget, som indledtes i 1991, er nu næsten bragt til ende. Al jord, som tilhørte de såkaldte kooperativer, er blevet overdraget til de tidligere ansatte. En del statsbedrifter, specielt fødevarevirksomheder, er endnu ikke privatiseret.

Man har specielt fra den albanske regerings side gjort meget ud af at understrege i hvor høj grad, privatiseringen af landbrugsjorden har været med til at sætte gang i landbrugsproduktionen.

I 1991 og 1992 styrtdykkede landbrugsproduktionen som følge af den statslige strukturs opløsning (et fald på 30 % i 1992 i forhold til 1990). Dog skal det bemærkes, at landbrugsproduktionen i 1994 på trods af en betydelig stigning i 1993 (15 %) og 1994 (19 %) stadig var ca. 10 % lavere end i 1990, hvor man havde det kollektiviserede landbrug, der som bekendt ikke er et forbillede, hvad effektivitet og produktivitet angår.

Der er mange forskellige grunde til, at det er vanskeligt at genfinde det tabte. Den væsentligste er, at man blot har omfordelt retten til landbrugsjorden uden at gennemføre en rigtig landbrugsreform, der tager højde for vanskelighederne i forbindelse med omstruktureringen af produktions- og afsætningssystemet. Den hast, hvormed privatiseringen er blevet gennemført, har tværtimod ødelagt det tidligere system. For eksempel har enkeltpersoners tilegnelse af kollektive infrastrukturer, f.eks. vandingsanlæg, i mange tilfælde ført til, at de helt er sat ud af funktion.

Den største hindring for hele produktionssystemets effektivitet er dog de nye familiebrugs størrelse, der gennemsnitligt ligger på 1,4 hektar. Det betyder, at størstedelen af det albanske landbrug drives til den enkeltes underhold. Mange landmænd vælger at flytte til byerne og søge andre beskæftigelsesmuligheder, hvilket fører til en stigende flugt fra landområderne og en ustruktureret urbanisering, der f.eks. er ved at fylde hovedstaden til bristepunktet. Beviset på, at de små landbrug giver en urentabel produktion, er de store utilstrækkeligt opdyrkede arealer især på de frugtbare sletter. Regeringen har derfor indført en afgift på 30 dollar pr. hektar om året i det håb, at det kan tilskynde ejerne til at udnytte deres jord produktivt.

I virkeligheden har man gennemført privatiseringen på denne måde for at opfylde to målsætninger. For det første ville man opnå den politiske tilslutning fra 60 % af befolkningen (den del, som lever i landområderne), og parolen »al jord til bønderne« vinder altid tilslutning. For det andet ville man fastholde denne befolkningsgruppe i landområderne og landbrugsegnene, omend i skjult arbejdsløshed, for at undgå en forværring af landets sociale situation.

Spørgsmålet er, om ikke disse mål kunne være nået ved at gribe privatiseringen og landbrugsreformen anderledes an, især så det ikke gik ud over landbrugssektorens fremtidige produktivitet og effektivitet. Nu da skaden er sket, mangler man kun det omfattende arbejde, som regeringen allerede har påbegyndt, for at få landbrugene til at slutte sig sammen i et servicenetværk på kooperativ basis.

2.3.3.2. Privatiseringen af små og mellemstore virksomheder er også næsten fuldendt. Den private sektor tæller ca. 2 500 virksomheder først og fremmest inden for handel, tjenesteydelser, transport og byggeri.

De største problemer er forbundet med knowhow og infrastrukturer. Det nationale privatiseringsselskab, der blev oprettet i 1992 som led i et PHARE-projekt, kan ikke imødekomme den private sektors enorme behov for teknisk assistance og uddannelse.

2.3.3.3. Privatiseringen af de store statsejede virksomheder (med over 300 ansatte) viser sig endnu mere problematisk. Størstedelen af disse virksomheder er teknologisk forældede levn fra det gamle regimes tid, som kræver en gennemgribende omstrukturering, hvis de skal kunne privatiseres. Regeringen har i samarbejde med Verdensbanken oprettet en fond til genopbygning af virksomheder. Det, der undrer mest, er, at man med disse tiltag udelukkende satser på at gøre de enkelte virksomheder mere rentable uden at bekymre sig om etableringen af nye virksomheder for at forbedre den vertikale og horisontale integration af de forskellige produktionsled. Dette ville ikke blot være en sund økonomisk strategi, men ville også gøre det muligt at genansætte de 60-70 % af arbejdsstyrken, som omstruktureringerne gør overflødige.

Perspektiverne er ikke særlig opmuntrende, når man tænker på, at den offentlige sektor allerede nu har skaffet sig af med 50 % af de ansatte, og at de fleste af disse stadig er arbejdsløse.

Det giver desuden anledning til en del betænkeligheder, at man har så travlt med at gennemføre nogle af privatiseringerne. Det afslører dels manglen på økonomisk planlægning, dels en overvejende ideologisk indfaldsvinkel. For eksempel kan salget af offentlige tjenesteydelser som vand, elektricitet og telekommunikation til private investorer på kort sigt få statskassen til at svulme, men det synes ikke at være en løsning, der er i offentlighedens interesse.

2.3.3.4. En overgang til markedsøkonomi på denne måde gør det ikke muligt samtidig at gå over til økonomisk demokrati, hvor de økonomiske beslutninger på forskellige niveauer træffes med deltagelse af alle erhvervs- og samfundslivets aktører.

De albanske fagforeninger påpeger stærkt manglen på økonomisk demokrati, navnlig i forbindelse med privatiseringerne, hvor de foreslår indførelsen af medarbejderaktier. Kun lidt over halvdelen af de privatiserede små og mellemstore virksomheder er overdraget til arbejdstagerne. Fagforeningerne klager over, at de ikke har haft mulighed for at deltage i udarbejdelsen og gennemførelsen af privatiseringspolitikkerne, og især at de har været udelukket fra privatiseringsudvalgene. Regeringen har end ikke været imødekommende eller villig til at etablere et samarbejde mellem arbejdstagerne og virksomhedslederne om økonomipolitiske spørgsmål.

2.3.3.5. Af ovenstående fremgår det tydeligt, at overgangen fra centralistisk økonomi til markedsøkonomi i Albanien som i de øvrige central- og østeuropæiske lande foregår for hurtigt og uden tilstrækkelig hensyntagen til de økonomiske og sociale følgevirkninger. EU bør i denne overgangsfase forsøge at lægge en dæmper på de overdrevne liberalistiske bestræbelser og ved en mere realistisk holdning skabe en modvægt til Den Internationale Valutafonds alt for ideologiske indstilling.

For blot at nævne ét eksempel: en mere gradvis og en mere selektiv liberalisering af handlen skulle sætte Albanien i stand til at omstrukturere den eksisterende industri og beskytte den fremvoksende.

2.4. Den sociale holdningsændring

2.4.1. Overgangen fra de centralistiske regimers overdrevne beskyttelse af borgerne og fratagelsen af ethvert socialt ansvar, til indarbejdelse af den enkelte samfundsborgers pligter og rettigheder, dvs. udøvelsen af de borgerlige rettigheder, betyder, at man må gøre op med såvel borgernes som statens holdninger. I Albanien eksisterer begrebet arbejdsmoral næsten ikke. Folk udebliver systematisk fra arbejdspladserne, der eksisterer ikke noget tillidsforhold mellem erhvervslederne og arbejdstagerne, den hierarkiske samfundsopfattelse er en del af kulturen og mentaliteten, og klanernes interesser går ofte forud for almene interesser. Man forventer normalt stadig, at alt kommer fra øverste sted. Undertiden, når ikke en gang det mest fornødne kommer fra øverste sted, føler den enkelte sig berettiget til at »sørge for sig selv« uden om den almindelige moralkodeks. Alt dette er en del af arven efter 45 års diktatur. Hvis man skal gøre op med denne arv, må der lægges enorme kræfter i uddannelse, overenskomstforhandlinger og social- og arbejsdmarkedspolitikken.

2.4.2. Albanien skal bistås i tilpasningen af uddannelsessystemerne, så der kan skabes en ny kultur baseret på værdier som ansvarlighed, respekt for den personlige udvikling, social retfærdighed og medbestemmelse. Man bør desuden støtte udviklingen af et omfattende program for investering i menneskelige ressourcer med henblik på at udvikle en arbejds- og virksomhedskultur.

2.4.3. Man undgår bedst, at klanerne udelukkende plejer egne interesser, ved at fremme et solidarisk netværk på tværs af samfundsgrupperne, der på et pluralistisk grundlag varetager de store befolkningsgruppers interesser, navnlig fagforeningerne og arbejdsgiverorganisationerne.

2.4.3.1. Den forhastede og uorganiserede oprettelse af private virksomheder og deres begrænsede størrelse har hidtil gjort det umuligt at organisere arbejdsgiverne, der spiller en vigtig rolle i det albanske samfund. Desuden har fagforeningerne endnu ikke tilstrækkelig vægt og repræsenterer ikke alle interesser på arbejdsmarkedet. Det skyldes problemer med autonomien (i forhold til partierne eller regeringen), repræsentativiteten og manglen på demokratiske strukturer.

2.4.4. De store befolkningsgruppers organisationer kan imidlertid udvikle sig, hvis konflikter ikke blot løses af staten, men ved hjælp af overenskomstforhandlinger og trepartsforhandlinger. Det er først og fremmest arbejdstagerne, der må forstå, at en væsentlig del af de sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder bedst opnås gennem en indsats fra fagforeningernes side og gennem overenskomstforhandlinger. Det er imidlertid nødvendigt, at dette understøttes og anerkendes gennem en arbejdsmarkedslovgivning.

Der er sket betydelige fremskridt i Albanien med hensyn til arbejdsmarkedslovgivningen og retten til arbejde, men der er stadig lang vej igen. Det er især nødvendigt, at regeringen sætter sig ud over ethvert forbehold, støtter overenskomstforhandlingerne og garanterer arbejdstagernes fagforeningsmæssige rettigheder, først og fremmest retten til at strejke.

3. Problemer i forbindelse med den makroøkonomiske stabilisering og regulering

3.1. I begyndelsen af 1992 var den albanske økonomi næsten brudt sammen: et fald i BNI på 40 % i forhold til 1989, en inflation på 10-15 %, en stærkt devalueret valuta, ingen eksport og et frit fald i landbrugsproduktionen.

Situationen er utvivlsomt blevet betydeligt mere stabil i forhold til tidligere: den årlige inflationsrate stabiliseredes omkring 25 % i 1994, væksten i BNI var på 11 % i 1993 og 8 % i 1994. Valutaen er stabil.

3.2. Ændringen i inflationsudviklingen skyldes især IMF's retningslinjer, der indebar en drastisk beskæring af de offentlige udgifter (som i 1992 udgjorde 41 % af BNI og 12 % i 1993).

En ikke uvæsentlig konsekvens af disse foranstaltninger har imidlertid været industriproduktionens sammenbrud. I virkeligheden skyldes den begyndende vækst især landbrugssektoren, hvilket dog ikke ville have været muligt uden pengeoverførsler fra udlandet, først og fremmest i form af bistand og pengeoverførslerne fra albanske emigranter.

3.3. Der er stadig underskud på handelsbalancen. Regeringen regner med, at underskuddet på de løbende poster ikke vil nå under 20 % af BNI i løbet af 1994-1996.

Da emigranterne ofte slår sig ned i værtslandet, vil disses overførsler ikke i længden kunne udfylde pladsen som Albaniens vigtigste indtægtskilde. Forbindelserne mellem Albanien og Grækenland, det land i Den Europæiske Union, som ligger nærmest Albanien, er selvfølgelig påvirket af, at ca. 350 000 illegalt indvandrede albanere i dag arbejder i Grækenland, og at deres overførsler til Albanien i 1993 beløb sig til 900 millioner dollar.

Landet kan derfor ikke undgå at sætte sig i gæld til udlandet. Det er allerede sket. Ud over en gæld på 480,3 millioner dollar, som er gået i arv fra det gamle regime, er udlandsgælden vokset med yderligere 638 millioner dollar i løbet af 1992/1993.

3.4. Den albanske økonomi er således langt fra stabiliseret, men derimod særdeles skrøbelig. Alene det, at importen består af forbrugsgoder og ikke kapitalgoder, viser at der endnu ikke er et tilstrækkeligt grundlag for en ændring af tendensen.

3.5. De makroøkonomiske, stabiliserende og regulerende foranstaltninger har endnu ikke løst den albanske økonomis problemer, men har derimod forværret de sociale problemer.

Der er sket en eksplosion i arbejdsløsheden. 400 000 har mistet deres arbejde, og mange af disse er emigranter. Ifølge Verdensbanken var arbejdsløsheden i første halvdel af 1994 omkring 25 %. Arbejdsløsheden er særlig voldsom i byerne. Ifølge det albanske statistiske kontor i Tirana er 60 % af befolkningen i den arbejdsdygtige alder arbejdsløs.

Fastfrysningen af lønningerne i den del af befolkningen, der endnu har arbejde, har bidraget til en generel forværring af levevilkårene.

3.6. Under sådanne vilkår er hjælpen fra udlandet endnu uundværlig. Netop derfor er det nødvendigt, at EU hurtigst muligt iværksætter den løbende udbetaling af betalingsbalancestøtten på 35 millioner ECU, som er fastsat af Rådet.

4. Udviklingsmæssige problemer

4.1. Albanien er ikke blot et land, som skal bistås i overgangen fra diktatur og centralistisk økonomi til demokrati og markedsøkonomi. Det er alt i alt et tilbagestående land, som på mange områder er stærkt underudviklet.

Hjælpen fra udlandet er mest effektiv, hvis regeringen foretager de rigtige strategiske valg i forhold til den økonomiske vækst.

Disse valg er i øjeblikket koncentreret om nogle nøglesektorer: minedrift, energi, landbrug, fødevareindustri og turisme. De enkeltstående beslutninger er uomtvistelige. Den økonomiske model, som fremkommer, og som hovedsagelig er eksportorienteret, giver imidlertid anledning til en del forvirring. Udviklingen inden for disse sektorer kan enten ikke fuldføres på kort tid (her behøver man blot tænke på, hvor uundværlig infrastrukturen er for turismen), eller også støder den på strukturelle problemer, for eksempel landbrugets opsplitning i mindre enheder. Fremskaffelsen af de umådelige økonomiske ressourcer, som omstruktureringen af mineindustrien eller udbedringen af infrastrukturen kræver, udgør et uoverstigeligt problem. Samtidig er Albanien fortsat nødt til at importere alle befolkningens almindelige forbrugsgoder (med undtagelse af fødevarer). Det er derfor nødvendigt, at man i stedet for IMF's mere end abstrakte »export led«-model fremmer en integreret udvikling, som ud over at være eksportorienteret sigter mod produktion af forbrugsgoder til hjemmemarkedet med udgangspunkt i landets egne ressourcer (uden at man derfor går over i den modsatte grøft til »import substitution«).

Hvis en sådan industri skal blive til noget, kræver det naturligvis en vis periode med selektiv, ekstern beskyttelse.

4.2. »Export led«-modellen« ville på grund af samhandelens asymmetri medføre, at Albanien blev afhængig af EU, og især af Italien, der er landets vigtigste importkilde. En mere afbalanceret integrationsmodel ville derimod skabe komplementaritet i forhold til EU, ikke kun med hensyn til handlen inden for bestemte sektorer (i dette tilfælde råvarer til gengæld for forbrugsgoder), men også på interindustrielt plan (hvor EU's bidrag først og fremmest ville være knowhow og F& U).

4.3. Et andet element, man bør tage hensyn til i hjælpen til den albanske udvikling, er muligheden for økonomisk integration på Balkanhalvøen. Det er klart, at de alvorlige konflikter i området er en hindring for en sådan udvikling. Alligevel vil det på langt sigt være tilrådeligt, at Albanien ikke kun satser på integration med og individuel tilslutning til EU, men også udnytter de eksisterende muligheder for integration med nabolandene og de perspektiver, der ligger i det økonomiske modspil, som hele området kan få fra både EU og de sydlige og østlige Middelhavslande.

5. En ny samarbejdspolitik for EU og Albanien

5.1. Fra teknisk assistance til udviklingsstøtte

5.1.1. I tidsrummet 1991-1993 har Albanien modtaget international støtte svarende til 1 227 millioner ECU, hvoraf 44 % gik til nødhjælp, først og fremmest fødevarehjælp, 42 % til økonomisk omstrukturering, 10 % til betalingsbalancen og 6 % til eksportkredit.

EU har været den vigtigste donor: 326 millioner ECU, svarende til 27 % af den samlede hjælp. De øvrige donorer har været Italien (24 %), Tyrkiet (7 %), USA (7 %), Grækenland (5 %). Hjælpen koordineres af 24-landegruppen.

Nu hvor nødhjælpsfasen er overstået, tildeles EU's støtte hovedsagelig gennem PHARE-programmet, der er rettet mod fire områder: sektorbestemt omstrukturering (landbrug, sundhed, SMV, turisme), udbygning af infrastrukturen (transport, energi, miljø), udvikling af de menneskelige ressourcer (gennem TEMPUS) og institutionernes opbygning (offentlig administration og hjælp til koordineringen af støtten).

5.1.2. Interventionerne under PHARE er uden tvivl vigtige og nødvendige, men i betragtning af Albaniens strukturelle tilbageståenhed er et samarbejde som PHARE, der overvejende er koncentreret om teknisk assistance, i høj grad utilstrækkeligt i forhold til landets behov.

Albanien har brug for umådelige investeringssummer, og PHARE kan ikke imødekomme dette behov i sin nuværende udformning, selv om Det Europæiske Råd i København besluttede at hæve investeringsbeløbet med 15 %.

Albanien kan slet ikke sammenlignes med de øvrige central- og østeuropæiske lande, og EU's politik over for landet bør derfor fokusere på konkret udviklingsstøtte.

Denne politik må dog ikke være en efterligning af Verdensbankens »projekt-for-projekt-model«, men bør indsættes i en større sammenhæng.

5.1.3. Derfor mener ØSU, at Albanien bør integreres i middelhavspolitikken, idet det hører til både blandt de central- og østeuropæiske lande og tredjelandene ved Middelhavet. Samarbejdet med Albanien ville således kunne indarbejdes i en bredere, fælles udviklings- og partnerskabspolitik for Europa og Middelhavsområdet. Man ville desuden kunne supplere den nuværende tekniske assistance under PHARE med andre samarbejdsinstrumenter, der i højere grad svarer til den albanske udvikling, for eksempel middelhavspolitikken.

5.2. Økonomisk støtte

5.2.1. EU's økonomiske støtte bør således sættes ind i en bredere sammenhæng og udvides til at omfatte investeringer, og støtten bør i så fald rettes mod følgende områder:

- Økonomisk omstrukturering og sektorbestemt udvikling: ud over de sektorer, som i dag omfattes af PHARE (landbrug, SMV, turisme og sundhed) bør investeringerne desuden rettes mod omstruktureringen af mineindustrien og energisektoren.

- Infrastruktur: transport, energi, miljø.

- Private EU-investeringer i Albanien: etablering af et gunstigt økonomisk miljø, joint ventures, støtte til risikovillig kapital, fremme af EU's investeringer (udvidelse af det finansielle instrument »EC-Investment-Partners (ECIP)« til også at omfatte Albanien.

- Skabelse af arbejdspladser: udnyttelse af erfaringer fra allerede iværksatte projekter i EU og Middelhavsområdet, oprettelse af regionale kontorer for integreret udvikling og centre til støtte og opbakning for SMV. Programmer og netværk for SMV bør udstrækkes til Albanien.

- Udvikling af menneskelige ressourcer: først og fremmest lederuddannelser for både virksomheder og den offentlige administration samt erhvervs- og fagforeningsuddannelser.

- Decentralistisk samarbejde: mellem decentrerede enheder (lokalsamfund, universiteter, forskningsinstitutter), mellem arbejdsmarkedets parter og mellem det civile samfunds organisationer. Et første skridt kunne umiddelbart være at udstrække MED-programmerne til Albanien.

- Tværregionalt samarbejde: de midler, der er afsat til tværregional udvikling mellem EU og de central- og østeuropæiske lande samt INTERREG II (EF-initiativ vedrørende grænseområder), giver mulighed for at udvikle programmer for tværregionalt samarbejde. Det sker på baggrund af målsætningerne for udvikling og fysisk planlægning med henblik på at knytte forbindelser mellem EU og hele Balkanhalvøen. Ud over infrastrukturer (f.eks. aksen Puglia - Durazzo - FYROM - Bulgarien - Rumænien, hvortil der er afsat 20 mio. ECU) bør man intensivere de projekter, som kan skabe økonomisk komplementaritet mellem EU's regioner, Albanien og de andre regioner på Balkan, og det er vigtigt at fremme skibsfartsforbindelserne i Det Adriatiske Hav (De Dalmatiske Kyster, Albanien, Igoumenitsa, Korfu), da det er en vigtig rute for udviklingen af turismen og transporten af varer.

- Regionalt samarbejde på Balkan: først og fremmest på miljøområdet, men også med henblik på integration af samfundsøkonomierne og markederne. Udviklingen af regionale samarbejdsprogrammer med Albanien som omdrejningspunkt vil, når de politiske omstændigheder tillader det, kunne danne grundlaget for et bredere, multilateralt og ikke kun bilateralt samarbejde mellem EU og Balkanhalvøen.

5.3. Samarbejde og dialog

5.3.1. Der er ingen tvivl om, at handelssamarbejdet med Albanien skal gå ud over den nuværende aftale om handel og handelssamarbejde. Skabelsen af et frihandelsområde og en toldunion kan på lang sigt kun nås, hvis man fastlægger tidsfrister, udvælger produktkategorier og tager højde for skævheder, således at den albanske produktion til hjemmemarkedet og de regionale markeder sikres.

5.3.2. Den tekniske assistance i overgangsfasen, som allerede er iværksat under PHARE-programmet, skal bekræftes og styrkes.

Samarbejdet bør generelt intensiveres inden for følgende områder:

- Industrielt samarbejde: teknologioverførsel, joint venture osv.

- Samarbejde om miljøspørgsmål: beskyttelse af Middelhavet, forureningsbekæmpelse, genbrug af ressourcer, integreret forvaltning af kyststrækninger. Udformning og gennemførelse af konkrete forsknings- og udviklingsprogrammer med udsendelse af europæiske videnskabsfolk og forskere til Albanien.

- Videnskabeligt samarbejde: EU's F& U-programmer udvides til Albanien.

- Socialt samarbejde: social- og arbejdsmarkedspolitik, oprettelse af et moderne fagforeningssystem. Arbejdsmarkedets parter skal medvirke ved iværksættelsen af samarbejdsprogrammerne. Der bør oprettes en social protokol for EU og Albanien med henblik på at fastsætte sociale og arbejdsmarkedsmæssige minimumsregler.

- Migrationssamarbejde: som et led i samarbejdet bør det gøres klart, i hvor høj grad EU kan hjælpe Albanien ved at modtage et bestemt antal albanske arbejdere. Aftaler om regulering og kontrol med emigrationen og aftaler mellem EU og Albanien vedrørende social beskyttelse af emigrerede arbejdstagere.

- Kulturelt samarbejde: det kulturelle samarbejde, navnlig på ungdomsområdet, bør styrkes, ved hjælp af konkrete programmer beregnet på den albanske ungdom på et tværkulturelt og tværreligiøst grundlag samt på et balkansk og europæisk grundlag.

- Samarbejde om styrkelse af demokratiet og de grundlæggende rettigheder: PHARE-projekter til fremme af demokratiet skal intensiveres med henblik på opstillingen af et program vedrørende retten til statsborgerskab. Den demokratiske dimension og de grundlæggende rettigheder skal indarbejdes i samtlige samarbejdsprogrammer.

5.3.3. Styrkelsen af den politiske dialog mellem EU og Albanien bør indebære en tilnærmelse af fælles værdier, fælles strategiske rammer og en definition af fælles målsætninger med henblik på forsoning og samarbejde.

EU bør fremskynde sine procedurer for associering med Albanien og fremme den politiske, sociale og kulturelle dialog i det albanske samfund, ikke mindst blandt de unge. EU bør især:

- gøre en indsats for at forbedre de eksterne betingelser, som ofte er til skade for landets interne politiske stabilitet,

- gå fuldt og helt ind for Albaniens indlemmelse i de internationale organer, så det kan deltage som fuldgyldigt medlem i internationale samarbejdsprogrammer vedrørende menneskerettigheder, kultur, narkotikabekæmpelse, bekæmpelse af organiseret kriminalitet osv.

5.3.4. Den sociale dialog mellem EU og Albanien kan ikke udsættes længere. Man bør kunne danne et forum for et regelmæssigt samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter i EU og Albanien.

Derfor foreslår ØSU, at der oprettes et paritetisk rådgivende udvalg bestående af arbejdsmarkedets kræfter i EU og Albanien, der skal fremme dialogen og samarbejdet.

6. Nye aftalerammer for EU og Albanien

6.1. I betragtning af ovennævnte analyse af situationen i Albanien og de foreslåede muligheder for udvikling af forholdet til EU er den nuværende aftale om handel, handelssamarbejde og økonomisk samarbejde utilstrækkelig.

Det punkt er således nået, hvor man må arbejde hen imod indgåelsen af en Europa-aftale svarende til aftalen med andre central- og østeuropæiske lande.

Styrkelsen af de politiske, økonomiske og kulturelle bånd mellem EU og Albanien skal foregå i et tempo, der er afstemt efter forholdene i Albanien, krisen i området og Adriaterhavets betydning som en af Nordeuropas vigtigste udfaldsporte til Middelhavet.

Procedurerne for Albaniens associering med EU skal fremskyndes. Albanien skal på enhver mulig måde hjælpes til at tilvejebringe forudsætningerne for en sådan associering. I den forbindelse bør EU undersøge muligheden for at iværksætte et særligt program for modernisering af den albanske økonomi og det albanske samfund.

Albanien hører til i Europa på grund af dets geografiske placering, dets historie og dets kultur. En Europa-aftale ville på den ene side styrke den albanske befolknings europæiske identitet (et ikke uvæsentligt mål, hvis man tænker på, hvordan Middelhavsområdet flere steder er slået ud af kurs i politisk og kulturel henseende), og på den anden side ville det styrke Albaniens muligheder for at spille en »europæisk rolle« i forhold til det hårdt plagede Balkan.

Bruxelles, den 31. maj 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag, som fik mindre end en fjerdedel af de afgivne stemmer, blev forkastet under den generelle debat:

Punkt 1.3.4.1

Punkt 1.3.4.1 foreslås erstattet med følgende sætning:

»EU bør fremskynde sine procedurer for associering med Albanien og fremme den politiske, sociale og kulturelle dialog i det albanske samfund, ikke mindst blandt de unge.«

Begrundelse

Den foreslåede ændring er nødvendig, fordi:

a) sandheden skal gengives - der eksisterer ikke noget modsætningsforhold mellem den katolske og den ortodokse kirke i Albanien (jf. pavens seneste rundskrivelse med titlen LYSET I ØST og den ortodokse kirkes officielle meddelelser);

b) Albaniens Autokefale Kirke tilhører ikke den græske kirke - den hører under Patriarken i Konstantinopel;

c) der ikke eksisterer noget modsætningsforhold mellem muslimer og kristne (katolikker og ortodokse) i Albanien;

d) de ortodokse i Albanien har ikke givet udtryk for solidaritet med de ortodokse i det tidligere Jugoslavien.

Afstemningsresultat

21 stemmer for, 26 stemmer imod, 9 stemmer hverken for eller imod.

Punkt 2.2.3

Teksten slettes fra anden sætning (»Det Græske mindretal ...«) til og med slutningen.

Begrundelse

a) Det er under lavmålet, når mindretal i en tekst fra en EU-institution betegnes som »det vanskeligste problem«.

b) Teksten herefter tilfører ikke udtalelsen noget indhold af betydning, idet den kun udgør en generel og vag gengivelse af indholdet dels i en lov, som man er ved at afskaffe, dels i en anden lov, som man er ved at udfærdige og som effektivt skal løse problemet med de mindste klasser uden at definere dette problem eller gøre sig klart, på grundlag af hvilke principper problemet skal løses.

c) Under den seneste tids positive udvikling i forbindelserne mellem Grækenland og Albanien er man enedes om at lade uddannelsesspørgsmål behandle i et særligt underudvalg.

Afstemningsresultat

17 stemmer for, 27 stemmer imod, 10 stemmer hverken for eller imod.