Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Ellevte årsberetning om Strukturfondene"

(2001/C 221/15)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 24.-25. januar 2001 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, på afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. maj 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 382. plenarforsamling af 30.-31. maj 2001, mødet den 30. maj 2001, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. I medfør af artikel 16 i rammeforordningen for strukturfondene (EØF) nr. 2052/88 har Kommissionen udarbejdet den ellevte årsberetning om strukturfondene, som dækker 1999.

1.2. Formålet med årsberetningen er at redegøre "for anvendelsen [...] af strukturfondsforordningerne og navnlig for iværksættelsen af programmerne under strukturfondenes mål nr. 1 -nr. 6 og EF-initiativerne". Siden den syvende årsberetning (1995) har det været besluttet, at hver årsberetning også skal omhandle et tværgående emne, som i den foreliggende beretning er ligestillingen mellem kvinder og mænd.

1.3. Ud over at omtale de vigtigste begivenheder på strukturfondsområdet i 1999 giver beretningen et detaljeret overblik over de væsentligste elementer i de enkelte medlemsstaters anvendelse af støtten under de enkelte mål.

1.4. Beretningen afsluttes med nogle interessante kapitler om evaluering og analyse af strukturfondenes virkninger, additionalitetskontrol, samordning med de øvrige finansielle instrumenter, forenelighed og synergi med de øvrige fællesskabspolitikker og endelig den interinstitutionelle dialog og dialogen med arbejdsmarkedets parter og de økonomiske interesseorganisationer.

2. Resultaterne i programmeringsperioden 1994-1999

2.1. 1999-beretningen er den sidste i programmeringsperioden 1994-1999 og derfor særlig vigtig. Den kan for så vidt betragtes som en egentlig afsluttende beretning om anvendelsen af støtten i nævnte periode, før de nye forordninger - der blev vedtaget den 21. juni 1999 - trådte i kraft med virkning fra år 2000.

2.2. Med 610 interventioner under strukturfondenes prioriterede mål og 524 programmer under EF-initiativerne er der i alt gennemført 1134 programmer; de blev afsluttet i 1999, og der blev derfor i det år kun igangsat meget få interventioner.

2.3. Det afsluttende år i programmeringsperioden 1994-1999 var kendetegnet ved følgende resultater:

- en kraftigt accelererende bevillingsudnyttelse, lige som det var tilfældet i 1997 og 1998, således at mange af de forsinkelser, der var opstået i de første år af programmeringsperioden, blev indhentet;

- hvad angår EFSR'erne/EDP'erne var der ved årets udgang disponeret over 99 % af de samlede forpligtelsesbevillinger;

- der var disponeret over 75 % af betalingsbevillingerne, og resten af betalingerne kan foretages indtil udgangen af 2001;

- mål nr. 1 og nr. 3 havde de bedste udnyttelsesgrader, idet næsten alle forpligtelsesbevillinger og 78 % af betalingsbevillingerne blev udnyttet; i forbindelse med mål nr. 2, 4 og 5 b) måtte man derimod konstatere store forsinkelser i betalingerne;

- det var hovedmodtagerne fra Samhørighedsfonden, der opnåede den højeste udnyttelsesgrad, mens de mest velstillede lande var de mindst effektive;

- for EF-initiativernes vedkommende var udnyttelsen af forpligtelsesbevillingerne også god (95 %), mens resultatet var knapt så positivt for betalingsforpligtelsernes vedkommende (57 %).

2.4. Hvis vi ser på de enkelte mål, peger beretningen i retning af vidt forskellige situationer og resultater. Som i de foregående år tegnede mål nr. 1 sig i 1999 for de bedste udnyttelsesgrader, idet 100 % af forpligtelsesbevillingerne og 78 % af betalingsbevillingerne blev udnyttet.

2.4.1. Resultaterne er særligt positive i Spanien, Portugal, Irland og Tyskland, hvor udnyttelsesgraden lå over gennemsnittet, mens Belgien, Nederlandene og Det Forenede Kongerige måtte notere mindre gode resultater. Italien havde indhentet en stor del af den forsinkelse, der tidligere havde hobet sig op, idet 100 % af forpligtelsesbevillingerne blev udnyttet, mens landet stadig haltede bagud med hensyn til betalingsbevillingerne.

2.5. Der havde været nogle problemer i forbindelse med mål nr. 2, idet nogle af programmerne først blev vedtaget ved udgangen af 1997 eller endog i 1998, og de blev derfor først sat i gang i 1999. Som følge deraf var udnyttelsesgraden for betalingsbevillingerne lavere, nemlig på 60 %.

2.6. Under mål nr. 3 (menneskelige ressourcer og arbejdsmarked) skete der i de sidste måneder af 1999 en række omfordelinger af bevillinger med henblik på at fordele midlerne efter kriterier, der stemmer bedre overens med målsætningerne i den europæiske beskæftigelsesstrategi, især foranstaltninger til fordel for unge arbejdsløse, langtidsledige og personer truet af udstødelse fra arbejdsmarkedet. Under mål nr. 3 var der ved udgangen af 1999 disponeret over 80% af forpligtelses- og betalingsbevillingerne.

2.7. Under mål nr. 4, der sigter mod at forbedre beskæftigelsesmulighederne i forbindelse med industrielle forandringer og produktionssystemer, fortsatte den forbedring, som var startet i 1998, idet forpligtelsesbevillingerne blev udnyttet fuldt ud, og udnyttelsen af betalingsbevillingerne kom op på 69 %.

2.8. Under mål nr. 5 a) (tilpasning af landbrugs- og fiskeristrukturerne) kunne der noteres forbedringer, som gav sig udtryk i en udnyttelse af forpligtelsesbevillingerne på henholdsvis 96 % (landbrug) og 100 % (fiskeri) og af betalingsbevillingerne på henholdsvis 70 % og 73 %.

2.9. I forbindelse med mål nr. 5 b) (udvikling af landdistrikter) skete der i 1999 en meget kraftig forøgelse i udnyttelsen, der nåede op på 99 % for forpligtelsesbevillingernes vedkommende og på 68 % for betalingsbevillingernes vedkommende.

2.10. Hvad angår EF-initiativerne, førte den omfordeling af bevillingerne, som fandt sted i 1998 efter anmodning fra Europa-Parlamentet, til en klar fremskyndelse af iværksættelsen. Ved udgangen af 1999 var der disponeret over 95 % af de samlede forpligtelsesbevillinger og 57 % af betalingsbevillingerne.

2.11. Med hensyn til det tværgående emne, ligestilling, peges der i beretningen på de senere års fremskridt i bestræbelserne på at fjerne alle de hindringer, der er i vejen for reel ligestilling mellem kvinder og mænd på arbejdsmarkedet og med hensyn til deltagelse i politik og samfundsliv. Der er dog stadigvæk en række grundlæggende problemer, som i 1996 ført til en rådsresolution om integrering af kønsdimensionen i strukturfondsinterventionerne.

2.12. I 1997 og 1998 blev der gennemført undersøgelser af, hvordan princippet om lige muligheder kunne anvendes i strukturfondsinterventionerne, lige som der blev fremsat forslag til god praksis. Disse undersøgelser har bl.a. styrket forankringen af ligestillingsprincippet i de nye strukturfondsforordninger for perioden 2000-2006.

3. Generelle bemærkninger

3.1. Som ØSU også har påpeget de foregående år(1), kan det ikke tilslutte sig, at Kommissionen begrænser sig til at "forelægge" ØSU beretningen uden formel høring.

3.1.1. Da det drejer sig om ét af de vigtigste områder af EU-politikken, og ØSU har en traktatfæstet rolle at spille i forbindelse med økonomisk og social samhørighed, benytter ØSU lejligheden til at kræve, at det formelt høres om fremtidige strukturfondsberetninger.

3.2. Den foreliggende beretning er uden tvivl udtømmende, når det gælder informationer, evalueringer og talmateriale. Det havde dog været hensigtsmæssigt i stedet at præsentere oplysningerne, så de fremstod som en samlet beretning om hele programmeringsperioden 1994-1999.

3.2.1. Kommissionen har bebudet, at en sådan samlet beretning vil blive offentliggjort. Skal beretningen evalueres grundigt, bl.a. med programmeringsperioden 2000-2006 for øje, må den imidlertid udarbejdes hurtigst muligt. ØSU håber, at arbejdet med beretningen fremskyndes mest muligt, så man kan udlede analyse- og evalueringselementer, der kan være nyttige for de kommende år.

3.3. Den foreliggende beretning rummer bestemt værdifulde sammenfatninger af de enkelte landes "resultater", men det lykkes ikke at give et klart, overordnet billede af strukturfondsforvaltningen, af de problemer, den volder for de enkelte lande og for EU som helhed, og af de resultater, der er opnået på beskæftigelsesområdet og med hensyn til økonomisk og social samhørighed. Der savnes en samlet oversigt over de resultater, der er opnået gennem strukturfondsindsatsen i det beskrevne år og i den samlede programmeringsperiode, der blev afsluttet med 1999.

3.4. En første bemærkning gælder beretningens indhold og disposition. Beretningen indeholder således en overvældende mængde talinformationer, men kun ganske få analyser og en utilstrækkelig evaluering af resultaterne.

3.5. Trods mangfoldigheden af informationer i beretningen, er informationerne ikke fyldestgørende, og virkningerne af strukturpolitikken i EU og i de enkelte medlemsstater belyses ikke tilstrækkelig klart.

3.6. Når det gælder måling af det enkelte måls gennemførelse, fokuserer Kommissionen især på de finansielle aspekter, altså forpligtelses- og betalingsbevillingerne, uden at evaluere, hvilken indvirkning bevillingerne har haft på udviklingen og på den økonomiske og sociale samhørighed i EU som helhed og i de enkelte medlemsstater.

3.7. Kommissionens største bekymring synes at være at kontrollere, om strukturfondene forvaltes effektivt, og ikke, om interventionerne har haft den tilsigtede effekt. Der foretages faktisk udelukkende finansielle analyser, selv om det er vigtigt at vide, hvilke hindringer der står i vejen for en bedre udnyttelse af bevillingerne, om der har været mangler i programlægningen og gennemførelsen, om forordningerne og beretningsaflæggelsen som helhed har fungeret godt eller har været årsag til forsinkelser eller ligefrem til en mangelfuld udnyttelse af midlerne.

3.8. Alt i alt synes Kommissionen med sine beretninger snarere at sigte mod at opfylde formelle krav end mod at dække et behov hos borgerne, der burde sættes i stand til at foretage en indgående evaluering af de beslutninger, der er truffet af Kommissionen og de nationale og regionale myndigheder.

3.9. Kommissionens overvejende "bogholderimæssige" indfaldsvinkel fremgår klart af både den foreliggende og de tidligere beretninger, idet hele indholdet bygger på to nøgleelementer, nemlig udnyttelsesgraderne for henholdsvis forpligtelsesbevillingerne og betalingsbevillingerne, uden at der i øvrigt redegøres tilfredsstillende for årsagerne til de mere eller de mindre opmuntrende resultater.

3.9.1. Man har således ingen mulighed for at forstå, hvorfor "samhørighedslandene" har kunnet notere den højeste udnyttelsesgrad for betalingsbevillingerne, mens "nogle af de mest velstående EU-medlemsstater [har] haft en bevillingsudnyttelse, der ligger under EF-gennemsnittet".

3.10. Man kan heller ikke gennemskue, om grunden til, at de mindre velstående lande har bedre resultater end de andre, skal søges i et større finansieringsbehov, en bedre planlægning eller mere effektiv implementering, eller måske en kombination af disse og andre faktorer.

3.10.1. Disse vigtige aspekter burde bestemt udforskes og forklares nærmere samt belyses med eksempler, hvilket der end ikke er ansats til i beretningen.

3.11. Der savnes også omtale af effektiviteten af forordningerne, som jo blev ændret ved den reform, der blev vedtaget i Luxembourg i juni 1999. Den sidste beretning for perioden 1994-1999 ville være en oplagt lejlighed for Kommissionen at se kritisk (og måske selvkritisk) på kontrol- og rapporteringsprocedurerne.

3.12. Kommissionen begrunder manglen på en samlet evaluering med, at dette vil kræve, at man råder over samtlige data for betalingerne, der kan foretages helt frem til udgangen af 2001. Dette argument forekommer dog ikke acceptabelt, eftersom der sagtens kan foretages en pålidelig evaluering af de opnåede resultater på grundlag af oplysninger om 70 % af betalingerne.

3.13. Kommissionen kunne indføre mere forenklede og sammenfattende former for beretningen, som kunne udarbejdes hurtigere. De kompetente, modtagende institutioner ville herved kunne foretage deres evaluering på et tidligt tidspunkt, tilkendegive deres synspunkter og foreslå ændringer.

3.14. Med hensyn til resultaterne mangler der en række fysiske data, som ville være særdeles nyttige for vurderingen af tiltagenes effektivitet og virkning. Eksempler: Hvor store landbrugsarealer er blevet overrislet i kraft af fondene? I hvilket omfang kan en BNP-vækst på nationalt og regionalt plan tilskrives strukturfondene? Hvordan har forbruget og opsparingen i den pågældende region ændret sig?

4. Særlige bemærkninger

4.1. Beskæftigelsen

4.1.1. Der skal navnlig peges på, at man savner en evaluering af jobskabelsen og -bevarelsen, af de største fremskridt i de forskellige sektorer, der berøres af målene, af de hyppigst forekommende eller de største vanskeligheder, man er stødt på i de forskellige lande.

4.1.2. Til gengæld er det svært at se nødvendigheden af stort set hele kapitel 1, hvor den del, der omhandler fremtiden (programmeringsperioden 2000-2006), lægger beslag på betydeligt mere plads end den del, der omhandler det, der er sket og gjort (i 1999). Kommissionen beretter faktisk vidt og bredt om hele forberedelsen af programmeringsperioden 2000-2006 og om de nye fondes og de nye forordningers karakteristika.

4.1.2.1. Man føler, at der nærmest er tale om en rituel pligt, som Kommissionen opfylder efter et forudbestemt mønster, uden at beretningens opbygning eller indhold på nogen måde beriges fra år til år. Den uddybning af de prioriterede samhørighedstemaer, der foretages i punkt 1.2, er til gengæld meget vigtig for en mere fyldestgørende evaluering af strukturfondenes virkning.

4.2. Afsnittene om den europæiske beskæftigelsesstrategi, om det nye regionalstøttekort og om den europæiske perspektivplan for fysisk planlægning (ESDP) er en vigtig referenceramme, når man vil danne sig et overblik over samspillet og synergien mellem de forskellige EU-politikker for økonomisk og social fremgang.

4.3. Også oplysningerne om de lokale og regionale beskæftigelsespagter, som er et af de mest interessante og nyskabende initiativer i de seneste år, byder på nyttige evalueringselementer.

4.4. I virkeligheden giver Kommissionen selv et eksempel på, hvordan beretningen kunne have taget sig ud, nemlig i den del, der omhandler mål nr. 2, og hvor der redegøres for konklusionerne i en uafhængig evaluering, der dækker perioden 1989-1999.

4.5. I denne analyse belyses de vigtigste omstillingsstrategier og de strategiske valgmuligheder i forbindelse med støtte til specifikke prioriterede felter (jobskabelse, forskning og udvikling, miljø og lige muligheder).

4.6. Undersøgelsen af mål nr. 2 viser følgende:

- Der er i de seneste ti år sket væsentlige fremskridt, især hvad angår de strategiske valgmuligheder, inddragelse af organisationer og fokusering på strategiske prioriteter.

- Der er plads til yderligere forbedringer.

- Begrænsningerne har ligget i opsplitningen af ansvaret for programforvaltningen, den manglende uddannelse og information samt den utilstrækkelige formidling af eksempler på bedste praksis.

4.7. Også hvad angår EFS-initiativerne inden for mål nr. 1, 3 og 4 og EF-initiativerne ADAPT og IMPLOYMENT er evalueringen blevet lagt ud til eksterne bedømmere, der er udvalgt af medlemsstaterne. Det har således affødt en række interessante bemærkninger:

- projekternes tværnationale ambitioner og indhold bør fremmes mest muligt;

- de administrative rutiner bør forenkles;

- der bør etableres et tættere samarbejde mellem aktørerne i de nationale arbejdsmarkedssystemer og de ansvarlige for EF-initiativerne;

- strategierne for bedre infomationsspredning skal styrkes allerede på projektniveau;

- der bør udvikles overvågningsprocedurer og et system med overvågningsindikatorer til støtte for evalueringsprocesserne.

4.8. Der foreligger også evalueringer af programmerne for udvikling af landdistrikter og LEADER II. Endelig indeholder beretningen nogle interessante overvejelser om resultaterne af de tematiske evalueringer af virkningerne af investeringerne i transportinfrastrukturer i mål nr. 1-regioner i en række lande.

4.9. I lighed med analysen af mål nr. 2 havde det været meget nyttigt at foretage en indgående, systematisk analyse af de resultater, der er opnået med strukturfondsmidlernes anvendelse inden for samtlige mål i hele perioden 1994-1999. En sådan analyse ville som nævnt gøre det muligt at foretage en mere fuldstændig evaluering af hele EU's politik og desuden bringe borgerne, virksomhederne og forskningsinstitutterne tættere på Kommissionens beslutninger.

4.10. Additionalitet

4.10.1. Et andet vigtigt aspekt er spørgsmålet om additionalitet. Kommissionen understreger, at additionalitetskontrollen er meget vigtig for at "forhindre, at strukturfondsmidler blot erstatter medlemsstaternes strukturstøtte".

4.10.2. Beretningen indeholder imidlertid ingen specifikke oplysninger om additionalitetskontrollen og begrænser sig til at gengive bemærkningerne i Revisionsrettens særberetning om additionalitet, der blev offentliggjort i begyndelsen af 2000. I denne beretning peger Revisionsretten på mangler i anvendelsen af additionalitetsprincippet, især manglen på sanktioner, som Kommissionen givetvis ikke kan bebrejdes for.

4.10.3. Man må dog undre sig over følgende udtalelse: "Kommissionen har derfor stillet meget mere pragmatiske krav til metode [...] og har således taget hensyn til de specifikke forhold i hver enkelt medlemsstat".

4.10.4. Denne udtalelse, der ikke konkretiseres med eksempler, synes at afspejle en form for "fleksibilitet" fra Kommissionens side, som burde forklares nærmere og ikke mindst begrundes.

4.11. Ligestilling

4.11.1. I denne beretning er ligestilling det gennemgående tema, og Kommissionen hævder at ville belyse forbedringen af "integreringen af denne politiske prioritet i strukturfondsprogrammerne".

4.11.2. Beretningen indeholder nyttige oplysninger af generel karakter om de eksisterende kønsskævheder på arbejdsmarkedet. Under gennemgangen af de enkelte medlemsstater beskriver Kommissionen endvidere de forskellige tiltag til fremme af ligestillingen mellem mænd og kvinder i de støtteberettigede regioner.

4.11.3. Med hensyn til værdien af disse tværgående analyser bemærkes følgende generelt: Beslutningen - der går tilbage til 1995-beretningen - om at udvælge et tværgående tema, hvor man gennemløber alle strukturfondsinitiativerne med dette tema in mente, er utvivlsomt af stor betydning og kan skabe en stor merværdi.

4.11.4. Men de potentielle resultater nås ikke, fordi temaet behandles alt for generelt og ikke analyseres tilstrækkeligt indgående med brug af kvantitative data.

4.11.5. Uden at bygge på et solidt fundament definerer Kommissionen nogle af målsætningerne i de enkelte staters ligestillingsstrategi, og giver ikke fyldestgørende taloplysninger om de opnåede resultater. Målsætningerne fremstår blot som en form for hensigtserklæring, når hverken de tilstræbte resultater eller de opnåede virkninger analyseres.

4.11.6. Effektiviteten evalueres intetsted, og der siges intet om de opnåede resultater eller eventuelt manglen på samme. Det lykkes altså ikke at fremdrage den årsagssammenhæng mellem de strukturpolitiske tiltag og de økonomiske og sociale forandringer, som ellers turde være den meste interessante oplysning. Det lykkes heller ikke at sammenligne de forskellige produktionssektorer og de forskellige sociale grupper for at finde ud af, hvorvidt og i givet fald hvorfor der er tale om forskellige resultater og effektivitet.

4.11.7. Der kastes ikke lys over de elementer, der hæmmer eller fremmer ligestillingen. Det vurderes heller ikke, hvilke virkninger deltidsarbejde eller midlertidigt arbejde har. Endelig leder man forgæves efter oplysninger om, hvor mange kvindelige iværksættere der støttes af strukturfondsfinansierede ligestillingstiltag, osv.

4.11.8. Det ville også have været nyttigt, om Kommissionen havde kommenteret nogle af de vigtigste problemer, som blot antydes i beretningen, når Kommissionen taler om ligestilling som produktionsfaktor og erklærer, at arbejdsmarkedet fortsat er "meget kønsopdelt", og at lønforskellen mellem kønnene fortsat er meget stor (28 % i gennemsnit på EU-plan)(2).

4.12. Partnerskabet

4.12.1. En andet nøgleelement er partnerskabet, som ikke vies megen opmærksomhed i beretningen, selv om det er en af de afgørende faktorer for en vellykket strukturpolitik.

4.12.2. Der er mange ubesvarede spørgsmål: Hvor mange og hvilke aktører har været involveret i anvendelsen af strukturfondene? I hvilke faser af udvælgelsen af prioriterede tiltag, og i hvilke faser af forberedelsen og af gennemførelsen af de strukturpolitiske tiltag? Hvordan er partnerskabet gået i spænd med subsidiaritetsprincippet?

4.12.3. Og ligeledes: Var partnerne dem, der var tættest på slutmodtagerne, så hver enkelt aktør fik mulighed for at udnytte sit potentiale fuldt ud inden for rammerne af strategien for et fælles udviklingsmål?

4.12.4. Også i dette tilfælde ville en redegørelse for data om og kvaliteten af partnerskaberne have givet mulighed for at foretage en mere dybdegående evaluering af strukturfondenes indvirkning på den økonomiske og sociale udvikling, ligesom man kunne vurdere de strukturfondsbetingede ændringer i produktionsstrukturerne og den samlede virkning af EU's samhørighedspolitik.

4.13. Strukturfondene og EU's politikker

4.13.1. Det kapitel, der omhandler foreneligheden og synergien med de øvrige fællesskabspolitikker, er særdeles interessant, fordi det ser på sammenhængene mellem strukturfondsindsatsen og EU's sektorpolitikker.

4.13.2. I dette tilfælde ligger problemet ikke så meget i beretningsmetoden, men derimod i sagens natur. Foreneligheden og/eller synergien mellem EU's politikker er ofte mere formel end reel. I nogle regioner er der mangel på sammenhæng mellem EU's politikker, som har forskellige målsætninger samt forskellige planlægningsmetoder og -perioder for forskellige områder.

4.13.3. Det er ikke overraskende, at det forholder sig sådan, fordi politikker som reformen af den fælles landbrugspolitik, indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, udviklingen af det indre marked osv. alle er udformet med henblik på at opfylde bredere politiske målsætninger.

4.13.4. Når det er sagt, er det imidlertid også vigtigt, at anvendelsen af strukturfondene betragtes som et af de vigtige midler, der kan tjene til at afbøde de negative følger af disse politikker i ugunstigt stillede regioner. Uden strukturfondsindsatsen kunne disse brede politiske målsætninger meget vel have en skadelig virkning i sårbare samfund, og dette skal der tages højde for, når man overvejer den fremtidige samhørighedspolitik.

4.13.5. Det sker, at forskellige EU-programmer gennemføres i samme område uden at være koordineret, og det giver anledning til både forvirring og overlapning.

4.13.6. Samtidig må det erkendes, at denne samordning ikke er nogen let opgave, da indsatsen under strukturfondene og de forskellige sektorpolitikker vedrører et væld af aktører, interesser og socioøkonomiske situationer, som til stadighed ændrer sig og til tider er indbyrdes modstridende.

5. Konklusioner

5.1. ØSU fremsætter, som det sig hør og bør, en række kritiske bemærkninger til beretningens metode og indhold, men erkender, at Kommissionen yder en stor indsats for at formidle data og andre elementer til evaluering af strukturfondsforvaltningen og -politikken.

5.2. ØSU mener, at udarbejdelsen af disse beretninger ikke må have karakter af en nærmest rituel pligtopfyldelse, som Kommissionen hvert år gennemfører efter et forudbestemt mønster, uden at beretningens opbygning eller indhold på nogen måde beriges. I stedet bør der lægges større vægt på resultatevaluering og analyser, og Kommissionen bør i den forbindelse være særlig opmærksom på jobskabelse og -bevarelse, innovationseffekten, resultaterne inden for ligestilling og endelig partnerskab. En sådan fremgangsmåde vil give bedre muligheder for at overvåge strukturpolitikkens effektivitet.

5.3. Et andet nøgleelement, der bør analyseres grundigt, er partnerskabet, som er en af de afgørende faktorer for en vellykket strukturpolitik.

5.4. I sin egenskab af repræsentant for arbejdsmarkedets parter, der er direkte berørt af og involveret i strukturfondsforvaltningen, kan ØSU yde et nyttigt bidrag i løbet af programmeringsperioden og ikke alene i forbindelse med den endelige beretningsaflæggelse.

5.4.1. ØSU understreger, at det vil være hensigtsmæssigt, at det høres formelt om fremtidige strukturfondsberetninger, og at det har en ret til at blive hørt.

5.5. ØSU gentager, at det er parat til at gå ind i enhver form for tæt samarbejde med Kommissionen med henblik på at optimere struktur- og samhørighedspolitikkerne.

5.6. ØSU håber, at beretningen for hele programmeringsperioden 1994-1999 fremskyndes, så evalueringen kan foretages inden udgangen af 2001.

5.7. ØSU mener endvidere, at en langtidsevaluering af strukturfondene ville være meget nyttig, også i forbindelse med den forestående udvidelse af EU.

5.8. Anvendelsen af strukturfondene vil have afgørende strategisk betydning for de kommende medlemsstater og deres økonomi. Det ville derfor være formålstjenligt, om erfaringerne fra den hidtidige strukturfondsforvaltning i form af eksempler på både vellykket og mislykket forvaltning kunne stilles til rådighed for dem, der skal forvalte omfattende strukturfondsmidler i de kommende år, så de kan tage ved lære af positiv metode og praksis og undgå at gentage fortidens fejl.

5.9. ØSU mener, at additionalitetsprincippet skal respekteres, fordi det, som Kommissionen påpeger, er "et generelt princip for strukturfondenes virke". ØSU bifalder derfor Kommissionens bestræbelser på at sikre en stringent gennemførelse af princippet.

5.10. ØSU vil undersøge, om det kan lade sig gøre at gennemføre et offentligt initiativ i samarbejde med Kommissionen, Europa-Parlamentet og Regionsudvalget, som skal omfatte alle de aktører, der berøres af strukturfondsforvaltningen, og ligeledes inddrage repræsentanter for ansøgerlandene.

Bruxelles, den 30. maj 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 268 af 19.9.2000.

(2) EFT C 155 af 29.5.2001.