DA Den Europæiske Unions Tidende C 228/141

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om resultaterne af forhandlingerne vedrørende de samhørighedspolitiske strategier og programmer for programmeringsperioden 2007-2013

KOM(2008) 301 endelig

2009/C 228/26

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 14. maj2008 under henvisning til EF-traktatens artikel 93 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

»Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om resultaterne af forhandlingerne vedrørende de samhørighedspolitiske strategier og programmer for programmeringsperioden 2007-2013«

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Carmelo CEDRONE til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 5. marts 2009.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 452. plenarforsamling den 24. - 25. marts 2009, mødet den 25. marts 2009, følgende udtalelse med 40 stemmer for, ingen imod og 1 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og henstillinger

1.1 Lissabonstrategien: Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg er positivt stemt over for en kobling mellem strukturfondene og Lissabonstrategien, og navnlig finansieringen af en række politikker under strategien, men på de betingelser, som er anført i punkt 5.1.2. Det bør imidlertid undgås, at Lissabonstrategien ender med ikke at have nogen selvstændig finansieringskilde.

1.2 Frister: Der er vigtigt at gøre alt for at overholde fristerne for gennemførelsen af programmerne, så man undgår overlapninger og forsinkelser, der i sidste ende gør det umuligt at opfylde de fastsatte mål. Der bør desuden tages hensyn til de forskellige frister for fællesskabsprogrammerne.

1.3 Frister og instrumenter: Det bør vurderes, om det er hensigtsmæssigt at standardisere fristerne, ved at forlænge dem til 10 år. I den forbindelse minder EØSU endnu en gang om, at det er nødvendigt med henblik på en fælles og koordineret anvendelse af de instrumenter, som kan anvendes på de forskellige niveauer af de enkelte aktører, at præcisere de nævnte problemer og hindringer nærmere (retsgrundlag, tematisk specialisering, geografiske områder, gennemførelsesforanstaltninger), og navnlig hvorvidt projekterne er tværnationale eller ej, hvorvidt fristerne for igangsætning er indbyrdes afstemt, hvorledes de økonomiske tilskud anvendes og tildeles, samt mulighederne for at opdele et samlet projekt i en række underprojekter.

1.4 Parametre: Der bør fastlægges flere parametre end BNP, således at man har en mere objektiv evalueringsramme, hvad angår de territoriale behov (punkt 5.9).

1.5 Integreret tilgang: EØSU finder det nødvendigt at vurdere EU's finansielle overslag – med det sigte at øge fondenes økonomiske midler – og at lægge større vægt på medfinansiering fra medlemsstaterne og andre europæiske institutioner. Disse beløb forekommer i dag uforholdsmæssigt små i forhold til de milliarder af euro, der er afsat til redning af bankerne. EØSU finder det absolut nødvendigt at styrke den integrerede tilgang, der bør være obligatorisk, og at genindføre en strategisk tilgang til samhørighedspolitikken.

1.6 Samordning: EØSU anbefaler en bedre samordning mellem de samhørighedspolitiske strategier og programmer og EU's rammeprogrammer for forskning og udvikling (RP7) og programmet for innovation og konkurrenceevne (CIP) samt en styrkelse af strategiernes og programmernes tværnationale og internationale netværksmekanismer med henblik på at fremme konkurrenceevne, innovation og beskæftigelse. Det er absolut nødvendigt at etablere permanente grænseflader mellem de samhørighedspolitiske og de forsknings- og innovationspolitiske mål og procedurer.

1.7 Resultater: EØSU mener, at ikke kun den finansielle kontrol, men også kvaliteten af de opnåede resultater fra og med perioden 2000-2006 bør vises større opmærksomhed, specielt hvad angår den vækst og beskæftigelse, som iværksættelsen af programmerne skaber.

1.8 Evaluering: Med henblik på yderligere at forbedre samhørighedspolitikkens effektivitet og funktion finder EØSU det hensigtsmæssigt at foretage en nærmere udvælgelse af interventionerne for at opnå bedre udviklingsfremmende resultater i marken og at styrke opfølgnings- og evalueringsprocessen, navnlig gennem oprettelse af uafhængige og supranationale ad hoc-udvalg dér, hvor sådanne endnu ikke findes. Kontrol- og evalueringsmekanismerne i de forskellige faser, som kendetegner samhørighedspolitikken, bør være gennemsigtige og tilgængelige for de pågældende økonomiske og sociale aktører.

1.9 Åbenhed og kommunikation: EØSU mener, at det er yderst vigtigt at sikre åbenhed omkring fondene og at informere og oplyse den lokale offentlighed om beslutninger og resultater. Det er den måde, hvorpå man bedst kan sikre synlighed og bringe borgerne tættere på EU. Åbenhed bør være et prioriteret mål for EU i alle samhørighedspolitikkens faser.

1.10 Enhed: Det er absolut nødvendigt at bevare en entydig vision, en sammenhæng mellem fondenes forskellige faser: forberedelse, iværksættelse, anvendelse, overvågning, opfølgning og evaluering.

1.11 Forenkling: Det bør alvorligt overvejes at forenkle procedurerne, som ofte er årsag til forsinkelser og manglende gennemførelse af programmerne, idet opmærksomheden rettes mod evalueringen af resultaterne ved hjælp af klare og effektive systemer, og det overvejes at indføre sanktioner over for dem, der ikke respekterer metode, indhold og frister, f.eks. ved i første række ikke at tilbageføre ikke-anvendte tilskud til medlemsstaterne, eftersom fællesskabsbudgettet er begrænset.

1.12 Multiplikatoreffekt: Samhørighedspolitikken bør sammen med EU's og medlemsstaternes økonomiske politik ikke begrænse sig til at fordele ressourcer, men bør søge at skabe en multiplikatoreffekt på det territoriale plan og tiltrække andre investeringer med henblik på at fremme udvikling, konkurrenceevne og beskæftigelse ved gennem en ekspertisestrategi at fremme forskning og innovation og i første række sigte mod at forbedre de »offentlige goder« (vand, affaldshåndtering, ældreomsorg, uddannelse, vuggestuer m.v.) med henblik på at gøre de pågældende regioner mere tiltrækkende.

1.13 Som følge af den internationale finanskrise og dens følger og i lyset af den plan, som Det Europæiske Råd godkendte den 11. - 12. december 2008 med henblik på at imødegå den økonomiske recession, herunder forslagene om at ændre forskellige forordninger vedrørende fællesskabsfondene mener EØSU, at tidspunktet er kommet for en gennemgribende revision af de mekanismer, der regulerer ressourcerne til samhørighedspolitikken, således at disse kan målrettes mod vækst og genopretning af EU's økonomiske politik.

1.14 Finansieringsteknik: Det bør undgås at sprede støtten. Det er nødvendigt at gennemføre en gennemgribende ændring af fondenes finansieringsteknik, navnlig ved at sikre videreførelse af kreditfaciliteter til især SMV (1) og lokale myndigheder, gennem valg af bedre egnede politikker med tilføjelse af bidrag fra Den Europæiske Investeringsfond (EIF) og EIB.

1.15 Klientelisme: Kommissionen bør indføre instrumenter, som kan fjerne de forskellige former for klientelisme, der præger samhørighedspolitikken. Det er især nødvendigt at fjerne eller i det mindste reducere de forskellige former for underleverance for at undgå sløseri og misbrug.

1.16 Social og samhørighedspolitik: Det er desuden nødvendigt igen at sætte socialpolitikken i centrum for samhørighedspolitikken som et af dennes hovedmål, så meget mere som den økonomiske og sociale krise, der har fulgt i kølvandet på den finansielle krise, nu har alvorlige følger for de svageste befolkningsgrupper.

1.17 Arbejdsmarked: Samhørighedspolitikken bør fremme en øget integrering af det europæiske arbejdsmarked, især hvad angår kvinderne, bl.a. gennem indførelse af nye former for arbejdsmarkedsrelationer, der styrker vækst og beskæftigelse.

1.18 God praksis: Kommissionen bør fremme udbredelsen af de programmer, som har gjort det muligt at opnå de bedste resultater i de forskellige europæiske regioner. Det vil heller ikke være uden nytte også at sprede kendskabet til de programmer, der ikke har haft de forventede virkninger, for at undgå at gentage dem.

1.19 Små og mellemstore virksomheder: Små og mellemstore virksomheder, herunder socialøkonomiske virksomheder, bør altid være i centrum for samhørighedspolitikken som hovedmodtagere med henblik på udvikling og øget konkurrenceevne. De små og mellemstore virksomheder udgør i realiteten nøglen til vækst og beskæftigelse. Det er derfor afgørende vigtigt at lette disses adgang til kredit under den nuværende recession.

1.20 Partnerskab: Kommissionen bør udvise spørgsmålet om socialt partnerskab større opmærksomhed. Sidstnævnte må ikke begrænse sig til en rent formel fortolkning af forordningens artikel 11, men bør afspejle substansen i partnerskabskonceptet, der er kernen i den europæiske sociale kultur. Partnerskabet bør ikke praktiseres som en koncession, som en ren og skær formalitet, men bør snarere tage form af et reelt samråd om procedurer samt indhold, gennemførelse og evaluering af programmerne samt åbenheden omkring disse.

1.21 Det politiske Europa: Der resterer en enkelt anbefaling i tilslutning til de ovennævnte, som imidlertid er den vigtigste: Kommissionen, medlemsstaterne, regionerne og arbejdsmarkedets parter kan og bør stadig gøre mere for at forbedre samhørighedspolitikken. De bør ikke spare anstrengelserne for at nå dette resultat.

1.22 EØSU bør hjælpe EU med at træffe fremtidsorienterede beslutninger og fastlægge de retlige og politiske instrumenter, som er nødvendige for at blive udrustet med beslutningskompetence omkring bestemte politikker med henblik på at effektivisere indsatsen og gøre op med illusionen om at være forskånet for alt og fortsat at kunne indtage rollen som blot og bar tilskuer.

2. Forslag

2.1 Udstede regler til forbedring af institutionel »governance« og indføre procedurer, der letter etableringen af effektive partnerskaber med henblik på samrådet med arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet, samt fastlægge kriterier for samrådsprocedurer, navnlig på basis af de eksisterende erfaringer, med det sigte at drøfte og forhandle om programmer, indhold, procedurer osv.

2.2 Indføre nye evalueringskriterier for at hjælpe operatørerne i sektoren, således at der gennem ad hoc-udvalg sikres en mere objektiv evaluering af interventionernes resultater og kvalitet, idet disse kriterier gælder for alle lande, og at effektivitet gøres til et instrument til måling af samhørighedspolitikkens virkninger.

2.3 Derfor fremme en fælles europæisk uddannelse for samhørighedspolitiske strateger, der er i stand til at intervenere med samme metode i alle faser af fondenes anvendelse. Man bør desuden udvide anvendelsen af mekanismerne for teknisk bistand, såsom Jaspers, til alle konvergensregioner og alle berørte instanser.

2.4 Forenkle og smidiggøre procedurerne for alle fondens etaper, således som EØSU har opfordret til flere gange, men næsten altid forgæves.

2.5 Indføre sanktioner for ikke-opfyldelse og/eller utilfredsstillende resultater for at undgå spild, gentagelse af fejl og forskellige former for klientelisme.

2.6 Iværksætte en sikkerhedsmekanisme for de fattigste og mindst strukturerede regioner for at udnytte de ressourcer, der tilføres dem, bedst muligt.

2.7 Fremme et mere inklusivt borgerskab og større økonomisk og social samhørighed for alle ved hjælp af samhørighedspolitikken med bidrag fra de nationale politikker.

2.8 EØSU anmoder om, at der indføres en sondring mellem det institutionelle partnerskab mellem Kommissionen, medlemsstaterne og regionerne på den ene side og arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet på den anden. Sidstnævnte skal praktiseres aktivt på alle niveauer: europæisk, nationalt og regionalt med reel - dvs. ikke bare formel - inddragelse af parterne.

2.9 Oprette et udvalg (en arbejdsgruppe) bestående af repræsentanter for de forskellige EU-institutioner (Kommissionen, Parlamentet, EØSU og Regionsudvalget) til at overveje og foreslå en radikal revision af de mekanismer, som regulerer samhørighedspolitikken i dag.

3. Baggrund

3.1 Princippet om social samhørighed er en af hjørnestenene i EU's politikker – traktatens artikel 158 – som i Lissabontraktaten er blevet udvidet til at omfatte de territoriale politikker. Der er tale om en slags sammensmeltning mellem økonomisk samhørighed og social samhørighed, der udgør selve kernen i EU's grundlag. Et ofte glemt princip, som bør anvendes på alle situationer overalt og i alle politikker. Samhørighed og politisk solidaritet bør kendetegne alle EU's aktiviteter, hvilket ofte ikke er tilfælde, således som de seneste begivenheder i tilknytning til den finansielle krise har vist.

3.2 Samhørighedspolitikken – således som den foreligger – fremstår fortsat som en ren og skær udligningspolitik og ikke som en merværdi til den økonomiske politik, den monetære politik og det indre marked, der kan slå bro over kløften mellem regionerne og landene og ikke giver næring til en ødelæggende konkurrence.

3.3 Samhørighedspolitikkens begrænsninger, som klart fremgår af læsningen af meddelelsen, skyldes ikke alene det begrænsede budget, men også den manglende integration mellem samhørighedspolitikken og de øvrige økonomiske politikker, der stadig styres af medlemsstaterne, og hvor EU's indsat generelt ikke består i andet end at samordne EU's og de enkelte medlemslandes politikker. Meddelelsen er præget af sådanne svagheder, der desværre er indbygget i beslutningssystemet og dermed i selve Kommissionens beslutningsevne.

3.4 Kommissionen nøjes i dag med at spille rollen som »vogter« og at påse, at procedurerne fungerer, og repræsentere de formelle aspekter (slet og ret »overensstemmelse med traktaten«), mens den i stedet burde påtage sig rollen som en mere målrettet vejleder, der er mere indstillet på at opnå konkrete og effektive resultater, og være i stand til at genskabe samhørighedspolitikkens originale ånd, hvor Kommissionen varetog en vejledende funktion med henblik på at højne professionalismen hos dem, der skulle anvende midlerne.

3.5 Meddelelsen har i denne forbindelse sammen med den femte samhørighedsrapport en symbolsk betydning. EØSU bør følgelig bestræbe sig på atter at tilføre samhørigheden en strategisk tilgang og formulere konkrete forslag, men bør især sætte alt i værk for at disse bliver godtaget.

3.6 Denne udtalelse sigter ikke mod at inddrage alle samhørighedens aspekter, således som det allerede er gjort ved talrige lejligheder. Den begrænser sig til grundlæggende bemærkninger og til fremsættelse af en række operationelle forslag.

4. Meddelelse fra Kommissionen: resumé

4.1 Efter afslutningen af hørings- og forhandlingsprocessen på forskellige niveauer vedrørende programmeringsperioden 2007-2013 offentliggjorde Kommissionen en rapport, som understreger de »positive resultater«, der er opnået ved forhandlingerne, uden at pege på nogen negative aspekter.

4.2 Der gøres i rapporten rede for de kvantitative aspekter (investeringer på 347 mia.) og de »kvalitative« sider af de foretagne valg, gennemgående meget formelt, med »perfekte« skemaer og diagrammer. Samhørighedspolitikken 2007-2013 er centreret omkring fire hovedelementer til gennemførelse af de fastsatte mål: — samhørighedspolitikken og Lissabondagsordenen — globaliseringen og strukturforandringer — den demografiske udvikling, arbejdsmarkedet, samfund og økonomier, der sætter yderligere skub i integrationen — bæredygtig udvikling, klimaændringer og energi. Rapporten omhandler også temaet »governance« og forhandlingernes forløb (metoden).

4.3 I rapporten nævnes programmernes specifikke mål, talstørrelser, fordelingen af de økonomiske midler (2) mv. I korte træk: — forskning og innovation prioriteres højest (86 mia.) med 25 % af de allokerede ressourcer — 15 mia. til tjenester og infrastruktur — 27 mia. (8 %) til støtte til SMV — 26 mia. til undervisning — beskæftigelsesfremmende politikker, specielt for de unge, kvinder, migranter mv. — bistand til personer, der lever under fattigdomstærsklen, og som det ikke er lykkedes at komme ind på arbejdsmarkedet — 102 mia. til miljø og bæredygtig udvikling.

5. EØSU’s bemærkninger

5.1 Politikkerne

5.1.1 Den første del af Kommissionens meddelelse henviser til Lissabonstrategien, der betragtes som et centralt samhørighedspolitisk element. EØSU mener, det vil være svært i dag at finde en national eller international institution, som ikke fuldt ud anerkender en økonomisk-politisk strategi, der er centreret omkring opnåelsen af en tilfredsstillende økonomisk vækst, som går i spænd med en høj beskæftigelsesfrekvens. Selv om dette ikke var forudset, berører Kommissionen imidlertid intetsteds i meddelelsen spørgsmålet om, hvorledes en sådan strategi bør gennemføres i et EU, som er kendetegnet ved 27 meget forskellige lande, hvad angår disponible økonomiske, finansielle og sociale ressourcer, og især en meget uensartet territorial udvikling.

5.1.2 Lissabonstrategien bør for at kunne accepteres nødvendigvis tilpasses de forskellige territoriale forhold, der tjener som pejlemærker for samhørighedspolitikken. For hvert af disse forhold bør der fastlægges politisk-økonomiske foranstaltninger, som på basis af de disponible ressourcer (menneskelige, infrastrukturer mv.) i regionen, er i stand til at fremme væksten i indkomster og beskæftigelse. Dette kræver ikke kun et kort- og mellemsigtet syn på disse territoriers udvikling (med henblik på at diversificere og omlægge produktionen, styrke de lokale institutioner, kortlægge og uddanne den menneskelige kapital, som er nødvendig for styringen af ændringen, tiltrække nye investeringer mv.), men også en kapacitet til at anvende både lovgivningsmæssige og operationelle politisk-økonomiske instrumenter, som er i stand til at frembringe de forventede virkninger på de territoriale økonomiske systemer.

5.1.3 Meddelelsen indeholder desuden en meget generel omtale af de positive resultater, der begrænser sig til en oplistning af de økonomiske midler, som samhørighedspolitikken allokerer til hvert af indsatsområderne (det indre markeds tilgængelighed, udgifter til F&U og innovation, iværksætterånd, arbejdsmarked, miljø mv.). Det ville have været hensigtsmæssigt at referere til tidligere hændelser eller hændelser i de seneste år i de 12 nye medlemsstater eller oplysninger om den faktiske udgiftskapacitet, som de forskellige regioner og lokalområder har udvist, og om de anvendte fællesskabsmidlers indvirkning på de vigtigste makroøkonomiske variabler (vækst i indtægter og investeringer, øget beskæftigelse og lavere inflationsrate).

5.1.3.1 Det er en absolut betingelse for ændringer, at der er ressourcer til rådighed for et specifikt mål, men dette er ikke tilstrækkeligt til at sikre gennemførelsen. Det ville desuden have været oplagt også at nævne de negative punkter i forbindelse med forvaltningen af samhørighedspolitikken på grund af de komplekse procedurer i forbindelse med styringen af fællesskabsprogrammerne og at nævne de forværrede internationale makroøkonomiske rammer, der bestemt ikke har fremmet de svageste europæiske regioners udvikling.

5.1.4 En simpel kendsgerning kaster i øvrigt en skygge over samhørighedspolitikkens gode resultater. I de seneste år har de europæiske landes udviklingstakt – trods det at strukturfondene i perioden 2000-2006 har investeret betydelige beløb (260 mia. euro) – været langt lavere end de vigtigste konkurrerende landes (USA, Canada og til dels Japan), og dette fænomen har været særlig markant i de regioner, som afviger mest fra fællesskabsgennemsnittet. I de to første år af den nye programmeringscyklus (2007-2013) har vi således som følge af den yderligere forværring af den økonomiske og finansielle krise været vidne til en fortsat opbremsning i væksten – for ikke at tale om stagnation – i flere europæiske regionale økonomier.

5.1.5 På grundlag af disse observationer mener EØSU, at samhørighedspolitikken for perioden 2007-2013 burde have indeholdt – ikke en enkelt strategi, der uden skelnen anvendes på alle medlemsstater, og som tjener til opfyldelsen af tre fællesskabsprogrammeringsmål (konvergens, regional konkurrenceevne og europæisk territorialt samarbejde) - men en dobbelt strategi, hvor den ene primært tager sigte på de europæiske regioner, der afviger mest fra fællesskabsgennemsnittet (dvs. regionerne i de 12 lande, som indgik i den seneste udvidelse), og den anden tager sigte på de regioner, der – selv om de fortsat er langt fra gennemsnittet – i de senere år har udvist betydelige fremskridt hen imod en større konvergens med EU's mere udviklede regioner.

5.1.5.1 Forslaget om en diversificeret strategi på grundlag af udviklingsforholdene i de 27 medlemsstaters regioner er begrundet i nødvendigheden af stærkt forskellige interventions- og aktionslinjer for de regioner, der ligger langt under tærsklen på 75 %, og for de regioner, som placerer sig tættere på fællesskabsgennemsnittet. At betragte dem som »regioner under konvergensmålet« fremmer ikke forståelsen af forskellene med hensyn til intensitet, tilgang og fleksibilitet, der bør kendetegne de foreslåede interventionspolitikker.

5.1.5.2 De samme betragtninger kan anvendes på regionerne under målet »konkurrenceevne« og »territorialt samarbejde«. En differentieret analyse for hver af regionerne understøttet af mere repræsentative udviklingsindikatorer end dem, der anvendes i samhørighedspolitikken (således som EØSU allerede har anført i sin udtalelse om den fjerde rapport om den økonomiske og sociale samhørighed), kunne medføre en væsentlig omlægning af fordelingen af ressourcerne for de enkelte mål og dermed forskellige karakteristika for de udviklingspolitikker, der fastlægges for hver af regionerne. Der burde tages større hensyn til denne betragtning i Kommissionens åbne debat om samhørighedspolitikkens prioriteter, tilrettelæggelse og »governance«.

5.1.6 For at sikre en mere funktionel og effektiv anvendelse af fællesskabsressourcerne ville det have været på sin plads, om Kommissionen indførte en vis form for »erstatnings- og/eller integrationsintervention« i fuld respekt for subsidiaritetsprincippet, navnlig for de regioner, der ikke har kunnet anvende de ressourcer, som er stillet til rådighed under samhørighedspolitikken, korrekt, eller som fortsat befinder sig i en overgangsfase.

5.1.6.1 Der henvises i denne forbindelse til de eventuelle risici i de fattigste og mindst strukturerede regioner (institutionelt, politisk og kulturelt) i forbindelse med »forvaltningen« af fællesskabsressourcerne, hvor der dels er tale om ineffektive anvendelser af ressourcerne, dels om refusion af allokerede, men ikke anvendte ressourcer, med alvorlige økonomiske og sociale ulemper for de befolkninger, som er modtagere af fondenes ydelser.

5.1.6.2 For de regioner, som befinder sig i denne situation, ville en »sikkerhedsmekanisme«, der aktiveres med Kommissionens hjælp til sikring af en mere effektiv forvaltning af fællesskabsressourcerne socialt og økonomisk være meget vigtigere end at risikere, at disse ressourcer går tabt som følge af en dårlig forvaltning eller refunderes.

5.1.7 En anden betragtning vedrører Den Europæiske Socialfonds investeringer til forbedring af kvaliteten og udbuddet af uddannelser. EØSU mener, at øgede kompetencer, bedre integration af de forskellige fællesskabsinstrumenter og en højere erhvervsfrekvens vil blive nødvendige for at sikre en bedre konkurrenceevne og en øget produktivitet i de lokale økonomiske og territoriale systemer.

5.1.7.1 De resultater, der er opnået på dette område, har været ringere end forventet, således som det har kunnet læses flere steder i fællesskabsdokumenter. Også hér er der grund til at justere de uddannelsesprogrammer og kompetenceforbedrende programmer, som er iværksat i en række europæiske regioner.

5.1.7.2 Der er afsat store ressourcer til denne sektor for den nye programmeringsperiode, og risiciene for, at de ikke udnyttes optimalt, ansporer til at indføre korrigerende tiltag med henblik på at bevare de lokale forvaltningers selvstændighed, når der foreligger en tilstrækkelig grad af professionalisme og administrativ organisation. Det er desuden nødvendigt at udnytte de disponible ressourcer, men også at fremlægge erstatningsforslag (indføre færre uddannelsestilbud på lokalt plan og flere på det »centrale« plan ved fællesskabsinstitutionerne, knytte bedre og bredere kontakter til nationale og udenlandske undervisningsinstitutioner, iværksætte fælles initiativer med partnere, der er kvalificeret til at formidle eksempler på »bedste praksis« mv.), hvis der ikke er de nødvendige betingelser til sikring af en effektiv styring af uddannelsesprogrammerne.

5.2 Desuden indfører programmet en ændret approach i forhold til de oprindelige samhørighedspolitiske principper, som er fastlagt i traktaten, der udgør retningslinjer, som bør fastholdes. På initiativ af de nationale regeringer er vi vidne til en slags delegitimering af disse principper under påskud af at gå efter »nyhedsværdien« og imødegå eventuelle »udfordringer«.

5.3 Man risikerer således at gøre samhørighedspolitikken til et finansieringsinstrument for andre europæiske programmer eller politikker, der ikke er ledsaget af nogen fonde, som en menu, der skifter afhængig af øjeblikkets behov. Samhørighedspolitikken er således ved at blive en politik til omfordeling af økonomiske midler til skade for en strategisk tilgang.

5.4 Idéen om en spredning af støtten er således et afsluttet kapitel, mens det havde været eller snarere var nødvendigt at foretage en gennemgribende ændring af fondenes finansieringsteknik for at fremme multiplikatoreffekten gennem mere egnede politiske valg med tilføjelse af bidrag fra Den Europæiske Investeringsfond (EIF) og EIB for at sikre virksomhederne kredit.

5.5 Samhørighedspolitikken bør sættes i stand til at bidrage til en øget vækst og konkurrenceevne i de berørte regioner ved gennem en ekspertisestrategi at fremme forskning og innovation og i første række sigte mod at forbedre de »offentlige goder« (vand, affaldshåndtering, ældreomsorg, uddannelse, vuggestuer m.v.) med henblik på at gøre de pågældende regioner mere tiltrækkende.

5.6 De valg, der foreslås på det nationale og regionale plan, bør ikke påduttes ovenfra ved »top-down-mekanismer«, der ikke tager hensyn til behov og forhold på det territoriale plan og ofte anvender forenklinger, som risikerer at hæmme en lang række regioner, udvide udviklingskløften og kuldkaste Fællesskabets økonomiske indsats. Samhørighedspolitikkens kendetegn er derimod netop at tilpasse sig territoriernes reelle behov uden at glemme innovative aktioner og samordning med de andre fællesskabsprogrammer.

5.7 Kommissionen har spillet en vigtig rolle i samhørighedspolitikkens indledende fase. Den har hjulpet staterne og regionerne med at forbedre deres metode og indsats med hensyn til valg og mål. Det lader i dag til, at denne metode er udartet, så formen har fået forrang frem for indholdet med et uforholdsmæssigt stort forbrug af energi og midler, hvilket er med til i samme grad at mindske investeringerne.

5.8 EØSU mener, at kontrol er vigtig, men ikke på bekostning af indhold. Der bør skelnes mellem uregelmæssigheder og svig (hvilket Revisionsretten også burde gøre), og det bør undgås, at denne kontrol er Kommissionens eneste tanke, idet Kommissionen og andre institutioner ofte beskyldes for at være inkvisitorisk. Man kan desuden ikke indføre to vægtenheder eller to mål afhængig af, hvilken EU-politik der er tale om.

5.9 BNP bør ikke være det eneste kriterium for, om en region har et udviklingsefterslæb eller ej. Dette gælder så meget desto mere efter udvidelsen mod øst. Der bør tages hensyn til andre parametre såsom væksttendens, konkurrenceevne, beskæftigelsesgrad, de offentlige tjenesters funktion, universitets- og uddannelsessystemet, aldringstakt, unges og kvinders situation, erhvervs- og arbejdsløshedsfrekvens, medlemsstaternes generelle situation mv.

6. Metoden: governance og partnerskab

6.1 EØSU mener, at det ville være mere formålstjenligt at foretage en klar sondring mellem det institutionelle partnerskab eller »governance«, som ikke slår til, og den egentlige forhandling med arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet. Den måde, hvorpå dette er beskrevet i meddelelsen, giver indtryk af, at der er tale om en og samme foreteelse.

6.2 Lige så uklart er spørgsmålet om partnernes og de øvrige interesserede parters inddragelse i samhørighedspolitikken, idet det er, som om det participatoriske »demokrati« afhang af antallet af organisationer, der deltager i møderne, og at møderne afholdes for mødernes skyld. Kort sagt er den nuværende governance- og partnerskabsprocedure helt utilfredsstillende. Den bør undergå gennemgribende ændringer. Det er vigtigt, at kravet om deltagelse af et bredt partnerskab i planlægning, gennemførelse og evaluering af strukturfondsprogrammerne som angivet i forordningen for strukturfondene (1083/2006, art. 11) gennemføres på en effektiv måde. Proceduren for styring og samarbejde bør derfor evalueres med henblik på en revision, der kan føre til større og reel deltagelse af det organiserede samfund.

6.3 Det socioøkonomiske partnerskab udgør »en værdi«, en mulighed, en nødvendighed, og ikke en koncession eller en særlig gunst, der tildeles partnerne. Hvis partnerskabet og forhandlingen respekteres og praktiseres aktivt på alle niveauer og i de forskellige etaper, lykkes det næsten altid at forbedre valgene, programmerne, projekterne og resultaterne. Dette bidrager desuden til en bedre information af borgerne og til en større tilslutning til samhørighedspolitikkerne fra de lokale og nationale samfund.

6.4 Ud over procedurerne har det desværre med få undtagelser indtil nu ikke forholdt sig således, hvilket kan udledes af meddelelsen. Der har ofte blot været tale om en høring, om informationsmøder og ikke om et ægte samråd med henblik på at indlede forhandlinger. Flere gange har arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet heller ikke været inddraget, da man har foretrukket at »henvise« til ofte ikke-eksisterende eller ikke-anvendte nationale praksisser. Man kunne også - således som det f.eks. er gjort i Frankrig og i Portugal - inddrage de nationale økonomiske og sociale råd for at sikre og styrke forhandlingsprocessen. Gode eksempler på inddragelse af arbejdsmarkedets parter og civilsamfundsorganisationer findes også i andre lande, f.eks. i Sverige.

6.5 Der bør også gøres opmærksom på de store eksisterende eller nyopdagede forskelle mellem de forskellige lande, navnlig de lande, der indgik i den seneste udvidelse, hvor fagforeningerne og virksomhedslederne praktisk talt ikke har været inddraget i processen. EØSU mener, at forhandlingsprocessen bør tilpasses de forskellige nationale situationer og smidiggøres, forudsat at den er reel og konkret, og at forhandlingerne føres med repræsentative organisationer. Man kan således ikke begrænse sig til en »dialog« alene, til en simpel høring, selv om der er objektive vanskeligheder, eller til såkaldte »partnerfora«. EU »bør« fremme partnerskabet, føre reelle forhandlinger med arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet på alle niveauer, af velkendte grunde først og fremmest på europæisk plan.

6.6 Man burde i forbindelse med forberedelsen af de operationelle programmer have vurderet gyldigheden af et samråd med partnerne, men det er netop på det punkt, at der helt klart har været problemer: — manglende sammenhæng mellem den korte tid, der er afsat til høring af partnerne, og den lange periode, som er afsat til programgennemførelsen — manglende kontrol med høringsprocessen uden nærmere begrundelse for de foretagne ændringer — manglende formelle partnerskabsaftaler, især på det regionale plan — et kaotisk høringssystem (forhandlingssystem?) og en udbredt fornemmelse af, at der sjældent tages hensyn til de fremførte argumenter; utilstrækkelig inddragelse i programgennemførelsen, specielt på regionalt plan — nødvendigheden af at styrke arbejdsmarkedsparternes kapacitet og forbedre deres ekspertise (i forskellige lande) med henblik på forhandlingerne med institutionerne.

6.7 Her dukker spørgsmålet om repræsentanters og partneres deltagelse i forhandlingerne op igen. EØSU mener, at der, som anført i Europa-Parlamentets betænkning, skal tages hensyn til arbejdsmarkedets parter (arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationerne) og civilsamfundet, som skal inddrages i processen ud fra deres særlige interesser og repræsentativitet. Medlemsstaterne bør forpligtes til at praktisere et korrekt og reelt partnerskab mellem alle berørte parter.

6.8 Partnerskabet bør desuden anvendes på de forskellige niveauer, både det europæiske, det nationale og det regionale, og på det horisontale og vertikale plan samt på alle programetaper (forberedelse, gennemførelse, kontrol af programmer, projekter og resultater). Den metode, der er indført for Den Europæiske Socialfond, bør med de relevante tilpasninger også tjene som eksempel for de regionale politikker og de øvrige fonde.

6.9 Således som dette allerede er sket ved tidligere lejlighed, bør Kommissionen fremme en uddannelse, navnlig for arbejdsmarkedets parter og de berørte ngo′er, som kan sikre, at deres indsats er produktiv - et initiativ, der navnlig bør tages i regionerne og i de nye medlemsstater.

Bruxelles, den 25. marts 2009 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Se kommissionsprogrammet Jeremie.

(2) Se bilaget.