KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 06.11.1996 
KOM(96)560 endelig udg. 
BERETNING OM KONVERGENS I DEN EUROPÆISKE UNION 
11996 
(udarbejdet i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 1, i traktaten) 
(forelagt af Kommissionen) 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
1. INDLEDNING side 
2. DE NATIONALE LOVGIVNINGERS FORENELIGHED MED 
TRAKTATEN OG MED ESCB-STATUTTEN 7 
2.1 Tilpasninger af de nationale lovgivninger siden undertegnelsen af traktaten 
2.2 De vigtigste bestemmelser i traktaten og ESCB-statutten 
2.3 Gennemgang af de nationale lovgivninger 
2.4 Aktuelle lovinitiativer 
Boks: Gennemgang af centralbanklovgivningerne: illustrative eksempler 
3. PRISSTABILITET 19 
3.1 Traktatens bestemmelser 
3.2 Prisstabilitet vurderet ved hjælp IlCP'er 
3.3 Inflationsudviklingen under anden fase af ØMU 
3.4 Holdbarheden af priskonvergensen 
Boks: Beregning af inflationsreferenceværdien 
Boks: Forskelle mellem IlCP'er og CPI'er 
4. DEN OFFENTLIGE BUDGETSTILLING 32 
4.1 Uforholdsmæssigt store underskud 
4.2 Budgetudviklingen i 1996 
4.3 Budgetkonsolideringen i anden fase af ØMU 
4.4 Budgetkonvergensens holdbarhed 
Boks: Proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud 
5. VALUTAKURS 45 
5.1 Traktatens bestemmelser 
5.2 Yderligere analyse af valutakursstabiliteten 
6. LANGFRISTEDE RENTESATSER 50 
6.1 Rentekonvergens 
6.2 Den seneste udvikling i de lange renter 
6.3 Forklarende faktorer og vurdering 
Boks: Data og referenceværdi for rentekonvergenskriteriet 
7. SUPPLERENDE OPLYSNINGER 59 
7.1 Ecuens udvikling 
7.2 Resultaterne af markedsintegrationen 
7.3 Situationen for og udviklingen i betalingsbalancens løbende poster 
7.4 Undersøgelse af udviklingen i enhedslønomkostningerae og andre prisindeks 
8. RESUME 72 
8.1 Generel vurdering 
8.2 Resumé for hver enkelt medlemsstat 
TABELLER 
3.1 Inflationskonvergens 
3.2 Den gennemsnitlige inflationstakt 
3.3 Privatforbrugsdeflator og forbrugerprisindeks 
3.4 Inflationskonvergens i henhold til alternative metoder for beregning af referenceværdien 
IICP 
3.5 Forskellen mellem IlCP'er og CPI'er 
3.6 Inflationskonvergens ved brug af IlCP'er og CPI'er 
4.1 Det offentlige underskud 
4.2 Den offentlige bruttogæld 
4.3 Ændringer i forhold til tidligere år i det faktiske og det konjunkturkorrigerede offentlige 
underskud 
4.4 Konjunkturkorrigerede offentlige underskud i 1996 
4.5 Andre gældsforøgende faktorer end underskuddet (stock/flow-korrektion) 
4.6 Indtægts- og udgiftskvoter, 1993 og 1996 
4.7 Offentlige investeringer og offentligt underskud 
4.8 Mål for den offentlige sektors underskud i 1997 
6.1 Konvergens i medlemsstaternes lange renter 
6.2 Udviklingen i de lange renter 
6.3 Seneste udvikling i de lange renter 
7.1 Betalingsbalancens løbende poster 
7.2 Arbejdskraftomkostninger 
7.3 Importprisintlation 
7.4 Importprisernes bidrag til ændringer i deflatoren for endelig anvendelse 
7.5 Ændringer i de nominelle effektive valutakurser i forhold til 23 industrilande 
7.6 Forbrugerprisernes følsomhed over for ændringer i de indirekte skatter 
8.1 Udviklingen i medlemsstaterne i relation til konvergensen i 1996 
FIGURER 
3.1 IICP for EUR 15 og medlemsstater 
3.2 Midlertidige forbrugerprisindekser (IICP) 
4.1 Det offentlige underskud 
4.2 Den offentlige bruttogæld 
4.3 Offentlige underskuds- og gældskvoter, 1993-96 
4.4 Det faktiske og det konjunkturkorrigerede offentlige underskud - EUR 
5.1 ERM-spænd 
5.2 Udsving inden for ERM-båndet 
5.3 Stabilitet i valutakursen i forhold til DEM 
6.1 Seneste udvikling i de lange renter 
6.2 Konvergens i de lange renter 
6.3 Gennemsnit af statsobligationsafkastet i EU 
7.1 Internationale råvarepriser 
1. INDLEDNING 
Denne beretning er udarbejdet i overensstemmelse med traktatens artikel 109 J, stk. 1, der 
fastsætter, at Kommissionen aflægger beretning til Rådet om medlemsstaternes opfyldelse af deres 
forpligtelser med hensyn til virkeliggørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU). Det 
Europæiske Monetære Institut (EMI) skal ligeledes aflægge beretning til Rådet. 
Disse beretninger er de første skridt i proceduren i artikel 109 J, der fører til, at Rådet, i sin 
sammensætning af stats- og regeringscheferne, med kvalificeret flertal den 31. december 1996 skal 
afgøre, om et flertal af medlemsstaterne opfylder de nødvendige betingelser for indførelsen af en 
fælles valuta, og om det er hensigtsmæssigt for Fællesskabet at gå over til tredje fase af Den 
Økonomiske og Monetære Union. 
I praksis har det været klart i nogen tid, at et flertal af medlemsstaterne, på trods af nogle 
medlemsstaters betydelige fremskridt med alle aspekter af konvergens og andre forberedelser til 
ØMU, endnu ikke har nået en tilstrækkelig høj grad af vedvarende konvergens. Dette skyldes 
navnlig, at mange medlemsstater endnu ikke har nået en tilfredsstillende situation med hensyn til 
holdbare offentlige finanser. Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995 kom allerede frem til 
den konklusion, at betingelserne sikkert vil hindre en hurtig start på tredje fase, men bekræftede, at 
tredje fase af ØMU vil blive indledt den 1. januar 1999. Det Europæiske Råd i Firenze i juni 1996 
bekræftede denne aftale om startdatoen. Beslutningerne om, hvilke medlemsstater der vil være med 
i den første gruppe, som indfører den fælles valuta, vil blive truffet så hurtigt som muligt i 1998. 
Ud over at opfylde de formelle krav i traktaten er formålet med nærværende beretning således for 
det første at undersøge den aktuelle konvergenssituation og de nationale lovgivningers forenelighed 
med traktatforpligtelseme og, for det andet, at gennemgå de fremskridt, der er gjort siden 
begyndelsen af anden fase af ØMU den 1. januar 1994. 
Strukturen i beretningen følger den struktur, der findes i artikel 109 J, stk. I. I kapitel 2 undersøges, 
om medlemsstaternes nationale lovgivninger (herunder de nationale centralbankers statutter) er 
forenelige med traktatens artikel 107 og 108 samt med ESCB-statutten. I de følgende fire kapitler 
(kapitel 3-6) undersøges konvergensudviklingen i medlemsstaterne i relation til hvert af de fire 
kriterier vedrørende prisstabilitet, offentlig budgetstilling, valutakurser og langfristede rentesatser. I 
kapitel 7 ses på udviklingen på flere andre områder, der skal tages i betragtning i Kommissionens og 
EMTs beretninger: udviklingen for ECU, enhedslønomkostninger og andre prisindekser. I det sidste 
kapitel (kapitel 8) gives et resumé af beretningens konklusioner. 
I Edinburgh-aftalen erklærede Danmark, at det ikke vil deltage i tredje fase af ØMU, men at det 
fortsat vil deltage fuldt ud i det økonomiske og monetære samarbejde i anden fase af ØMU. På 
denne baggrund er udviklingen i Danmark medtaget i denne beretning. 
På lignende måde har Det Forenede Kongerige meddelt Rådet i overensstemmelse med stk. 1 i 
protokol nr. 11, at det ikke agter at gå over i tredje fase i 1997, men at det kan ske senere, og 
udviklingen i Det Forenede Kongerige er derfor også medtaget i denne beretning. 
På grundlag af denne beretning og beretningen fra EMI forelægger Kommissionen særskilt Rådet en 
henstilling med henblik på Rådets vurdering i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 2. 
2. DE NATIONALE LOVGIVNINGERS FORENELIGHED MED TRAKTATEN OG 
MED ESCB-STATUTTEN 
Ifølge andet punktum i traktatens artikel 109 J, stk. 1, skal de beretninger, der udarbejdes i henhold 
til denne artikel, "omfatte en undersøgelse af hvorvidt hver medlemsstats nationale lovgivning, 
herunder den nationale centralhanks statut, er forenelig med artikel 107 og 108 i denne traktat 
samt medESCB-statutten". 
Denne undersøgelse foretages i dette kapitel. Første afsnit giver et sammendrag af tilpasningerne af 
de nationale lovgivninger siden undertegnelsen af traktaten om Den Europæiske Union i 
februar 1992. Andet afsnit indeholder en sammenfatning af de relevante bestemmelser i traktaten og 
ESCB-statutten. Tredje afsnit resumerer resultaterne af en gennemgang af de nationale 
centralbanklovgivninger i lyset af disse bestemmelser; i afsnittet peges der på de typer af 
bestemmelser, som stadig anses for at være uforenelige med kravene i traktaten eller statutten, og 
som forventes at blive ændret inden oprettelsen af ESCB. Fjerde afsnit omhandler de 
lovgivningsreformer, der planlægges i øjeblikket i lyset af tredje fase. 
2.1 Tilpasninger af de nationale lovgivninger siden undertegnelsen af traktaten 
Siden undertegnelsen af traktaten om Den Europæiske Union og dens ikrafttræden er statutterne for 
mange af de nationale centralbanker blevet tilpasset for at komme i overensstemmelse med 
traktaten. 
Nogle af disse ændringer sigtede på at opfylde bestemmelserne i artikel 104, der forbyder 
centralbanklångivning til den offentlige sektor, og med artikel 104A, der forbyder privilegeret 
adgang for centralregeringer eller andre offentlige myndigheder til finansielle institutioner. Disse 
regler har været i kraft siden begyndelsen af anden fase. Medlemsstaterne har tilpasset deres regler 
til disse krav på en tilfredsstillende måde, sådan at der ikke er opstået større vanskeligheder. 
Statutten for Banque de France blev ændret i 1993. Ansvaret for formuleringen og 
implementeringen af pengepolitikken er blevet overført til et "pengepolitisk råd", der ikke må søge 
eller modtage instrukser fra regeringen eller andre organer, mens alt andet ledelsesansvar i banken 
varetages af et "generelt råd". Bankens hovedopgave, som er at sikre prisstabilitet, er endvidere 
blevet nyformuleret. 
Den retlige ramme for Banco de Espana blev tilpasset i 1994. Loven fastsatte prisstabilitet som 
hovedmålet for pengepolitikken, der formuleres og implementeres af banken. Hverken regeringen 
eller andre offentlige myndigheder må give instrukser til banken vedrørende målene for eller 
implementeringen af pengepolitikken. 
I Belgien blev der i 1993 indført en ændring, der begrænser regeringsrepræsentantens og 
finansministerens muligheder for at gribe ind i nationalbankspørgsmål vedrørende fastlæggelse og 
implementering af pengepolitikken, valutapolitiske transaktioner, beholdningen og styringen af 
udenlandske valutareserver samt fremme afbetalingssystemers smidige funktion. 
I Italien blev beføjelsen til at bestemme diskontoen overført fra finansministeren til guvernøren for 
Banca d'Italia i 1992. Banca d'Italia fik desuden ansvaret for at fastsætte reservekrav inden for visse 
grænser og for at føre tilsyn med betalingssystemer. 
I Portugal blev der i 1995 foretaget ændringer i loven om Banco de Portugal. Loven omdefinerer 
bl.a. hovedmålet for banken, dvs. at opretholde prisstabilitet under hensyntagen til regeringens 
samlede økonomiske politik. 
2.2 De vigtigste bestemmelser i traktaten og ESCB-statutten 
Artikel 107 i traktaten sikrer, at ESCB gennemfører sine opgaver uden instrukser fra tredjeparter. 
Den lyder således: 
"Under udøvelsen af de beføjelser og gennemførelsen af de opgaver og pligter, som de har fået 
frilagt ved denne traktat og ESCB-statutten, må hverken ECB, de nationale centralbanker eller 
medlemmerne af disses besluttende organer søge eller modtage instrukser fra 
fællesskabsinstitutioner eller -organer, fra medlemsstaternes regeringer eller fra nogen anden 
side. Fællesskabets institutioner og organer samt medlemsstaternes regeringer forpligter sig til at 
respektere dette princip og til ikke at søge at øve indflydelse på, hvordan medlemmerne af ECB's 
eller af de nationale centralbankers besluttende organer udfører deres opgaver. " 
Artikel 108 i traktaten forpligter medlemsstaterne til at tilpasse de nationale lovgivninger i 
overensstemmelse med ØMU-kravene: 
"Senest på tidspunktet for oprettelsen af ESCB sørger hver medlemsstat for, at dens nationale 
lovgivning, herunder statutterne for den nationale centralbank, er forenelig med denne traktat og 
ESCB-statutten". 
Artiklen vedrører de nationale lovgivningers forenelighed med traktatbestemmelserne i 
almindelighed. Dette omfatter forenelighed med artikel 105, stk. 1, i traktaten, der definerer målene 
for ESCB, og hvor de to første punktummer lyder således: 
"Hovedmålet for ESCB er at fastholde prisstabilitet. Uden at målsætningen om prisstabilitet 
derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at 
bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2". 
Statutten for ESCB1 indeholder følgende bestemmelser om embedsperioden i artikel 14.2: 
Se protokol nr. 3 til traktaten. 
"Statutterne for de nationale centralbanker skal især tilsikre, at embedsperioden for en chef for en 
national centralbank er mindst 5 år. 
En centralbankchef kan kun afskediges, hvis vedkommende ikke længere opfylder de betingelser, 
som er nødvendigefor udførelsen af dennes pligter, eller hvis vedkommende har begået en alvorlig 
forseelse..." 
Hver af disse fire bestemmelser lægger en begrænsning på lovgivningen om de nationale 
centralbanker: 
• De forbud og forpligtelser, der er formuleret i artikel 107, gælder både ECB og de nationale 
centralbanker for så vidt angår ESCB-relaterede opgaver. Mens forbuddene i første 
punktum i artikel 107 er rettet til de nationale centralbanker og til disses besluttende 
organer, ser det ud til, at tredjeparters rettigheder til at give instrukser i en eller anden form 
er uforenelige med forbuddene. Nationale bestemmelser, der sigter på eller bevirker, at 
regeringen skal søge at påvirke medlemmerne af de nationale centralbankers besluttende 
organer i udførelsen af deres opgaver, skal derfor bringes på linje med andet punktum i 
artikel 107. Begrebet "besluttende organer" betyder organer under en national centralbank, 
hvis beslutninger kan påvirke udførelsen af ESCB-relaterede opgaver. 
Hovedmålet, der er formuleret i artikel 105, stk. 1, vedrører ESCB, som efter artikel 1.2 i 
statutten består af ECB og de nationale centralbanker. Derfor skal målet for hvert medlem 
af ESCB være foreneligt med artikel 105, stk. 1. 
• Artikel 14.2 i ESCB-statutten er udelukkende rettet til de nationale centralbanker; hvis de 
heri anførte krav ikke er opfyldt, er det nødvendigt at foretage tilpasninger af de nationale 
love. 
• Bortset fra disse særlige bestemmelser i traktaten og statutten, som kræver forenelighed, vil 
der sandsynligvis være en række nationale bestemmelser - ofte af teknisk karakter - som kan 
vise sig at stride mod ECB's prærogativer over for de nationale centralbanker, og som bør 
ophæves, således at de nye forenelige bestemmelser træder i kraft ved starten af tredje fase 
for medlemsstater uden dispensation og ved starten af deres fulde deltagelse i Den 
Monetære Union for medlemsstater, der oprindeligt havde dispensation eller en særlig 
status. 
Det er værd at minde om nogle bestemmelser vedrørende tidsrammen for tilpasning af de nationale 
lovgivninger og vedrørende den geografiske lovgivning og den nationale dækning af de respektive 
regler. Allerede fra etableringen i begyndelsen af 1998 skal ECB træffe beslutninger, der 
forudfastlægger dens pengepolitik fra 1. januar 1999. Artikel 108 fastsætter derfor, at der senest på 
dette tidspunkt skal være indført forenelighed. Under den anden fase skal hver medlemsstat i givet 
fald indlede den proces, der skal føre frem til dens centralbanks uafhængighed, jf. artikel 109 E, 
stk. 5. 
I relation til anvendelsen af traktatens artikel 107 om centralbankuafhængighed og traktatens 
artikel 108 om tilpasning af de nationale lovgivninger og de nationale centralbankers statutter gør 
10 
traktaten ikke nogen forskel mellem medlemsstater med eller uden dispensation (jf. traktatens 
artikel 109 K, stk. 3). 
Danmark vil blive behandlet som en medlemsstat med dispensation (artikel 2, protokol nr. 12). Den 
danske centralbanks reglement skal derfor være foreneligt med artikel 107 og 108. 
Hvis Det forenede Kongerige ikke deltager i tredje fase, undtager artikel 2 i protokol nr. 11 Det 
Forenede Kongerige fra at anvende artikel 107 og 108 i traktaten. Indtil det meddeler, at det agter 
at gå over til tredje fase, er Det Forenede Kongerige derfor på baggrund af artikel 109 E, stk. 5, 
undtaget fra forpligtelsen til at indlede den proces, der fører til dets centralbanks uafhængighed. 
Det gøres klart i artikel 107, at kravene om forenelighed med traktaten og statutten kun vedrører 
ESCB-relaterede opgaver. De grundlæggende opgaver, der skal udføres af ESCB, og som er fastsat 
i traktatens artikel 105, stk. 2, og statuttens artikel 3.1, er at formulere og gennemføre Fællesskabets 
monetære politik, at foretage transaktioner i udenlandsk valuta i overensstemmelse med 
bestemmelserne i traktatens artikel 109, at besidde og forvalte medlemsstaternes officielle 
valutareserver og at fremme betalingssystemernes smidige funktioner. 
2.3 Gennemgang af de nationale lovgivninger 
Centralbankstatutterne afspejler forskellige nationale traditioner og institutionelle rammer og 
varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat med hensyn til mange af deres karakteristika 
såsom centralbankens retlige form, definitionen af dens mål og opgaver, pengepolitiske 
instrumenter, relationerne til det nationale parlament og de socioøkonomiske grupper, strukturen og 
sammensætningen af de besluttende organer og finansielle regler. I forhold til traktatens artikel 105 
og 107 og ESCB-statuttens artikel 14.2 viser en gennemgang af de nuværende lovgivninger i 
medlemsstaterne, at mange karakteristika i de nationale lovgivninger ligger inden for EU-reglerne. 
Men i en række tilfælde er det dog nødvendigt at foretage tilpasninger. Man er allerede kommet 
langt i flere medlemsstater med lovinitiativerne til disse tilpasninger (jf. afsnit 2.4). 
I nogle fa medlemsstater er der lovhjemmel til, at andre organer kan give centralbanken instrukser i 
pengepolitiske spørgsmål. Dette er uforeneligt med kravet i tredje fase af ØMU. 
I mange medlemsstater er der andre lovregler, der betyder, at tredjeparter næsten har ret til at give 
direkte instrukser. Sådanne bestemmelser kan bl.a. være følgende: andre organers ret til at gribe ind 
i en beslutning, der er truffet af ECB, en ret til at deltage i afstemningen om pengepolitikken, en ret 
til at blive hørt, inden centralbanken træffer en beslutning, utilstrækkelig finansiel selvstændighed for 
centralbanken eller medlemskab i centralbankens besluttende organer eller i organer uden for ESCB. 
I nogle tilfælde er det vanskeligt at drage grænsen mellem forenelige og ikke-forenelige 
bestemmelser; men det er klart, at hovedparten af de bestående bestemmelser af denne type skal 
ændres. 
11 
I nogle få medlemsstater er bestemmelserne om centralbankchefens embedsperiode ikke forenelige 
med bestemmelserne i ESCB-statuttens artikel 14.2. 
I boksen om "Gennemgang af centralbanklovgivningerne: illustrative eksempler" gives eksempler på 
bestemmelser i de nationale lovgivninger, som tjener til at illustrere problematikken. 
2.4 Aktuelle lovinitiativer 
I Irland, Luxembourg, Nederlandene, Finland og - med en mere omfattende revision end i 1993 - i 
Belgien er man godt i gang med det forberedende arbejde i forbindelse med ændringerne af den 
nationale lovgivning om centralbanken. 
I Irland indeholder lovudkastet om Central Bank of Ireland bestemmelser om bankens deltagelse i 
betalingssystemer, indsamling af statistikker, finanstilsyn og den stilling, som medlemmerne i de 
besluttende organer har, herunder direktørens embedsperiode, der er fastsat til fem år. 
I Luxembourg blev der i parlamentet i december 1993 fremsat et lovforslag om Institut Monétaire 
Luxembourgeois om Luxembourgs monetære status. Lovforslaget, der stadig ikke er vedtaget, 
omfatter bl.a. IML's mål og opgaver. 
I Nederlandene er man nået langt med diskussionerne mellem finansministeriet og Nederlandsche 
Bank med henblik på at tilpasse centralbanklovgivningen til kravene i ØMU. 
I Finland omhandler lovudkastet navnlig parlamentstilsynsrådets fremtidige rolle i pengepolitikken, 
nationalbankchefens embedsperiode og afskedigelsesgrunde. 
1 Belgien planlægger regeringen at fremsætte en omfattende reform af centralbanklovgivningen i den 
nærmeste fremtid. Lovudkastet tager sigte på forenelighed mellem traktaten og ESCB-statutten på 
den ene side og statutten for Belgiens nationalbank på den anden side. 
12 
GENNEMGANG AF CENTRALBANKLOVGIVNINGERNE: 
[LLUSTRATIVE EKSEMPLER 
Overensstemmelse med traktatens artikel 107 
Følgende rettigheder for tredjeparter ser ud til at stride mod eller kollidere med forbuddene og 
forpligtelserne i artikel 107: 
a. En generel ret til at give instrukser 
Bestemmelser, hvorefter de nationale centralbanker er underlagt instrukser, strider mod den 
forpligtelse, der er pålagt dem til ikke at søge eller modtage instrukser. 
Paragraf 4 i Bank of England Ae? 
"Finansministeriet kan fra tid til anden, efter høring af nationalbankdirektøren, give 
banken sådanne direktiver, som det finder nødvendige i offentlighedens interesse. " 
Retten til at give instrukser er også uforenelig med traktaten i den situation, hvor 
centralbanken kan gøre indvendinger, men til sidst er nødt til at give efter. 
Artikel 26 i loven om De Nederlandsche Bank 
"1. Ministeren kan, efter høring af bankrådet, give bankledelsen sådanne direktiver, som 
han finder nødvendige, for at bankens politik kan blive ordentligt samordnet med 
regeringens penge- og finanspolitik. Bankledelsen skal efterkomme sådanne direktiver, jf. 
dog stk. 2 nedenfor. 
2. Hvis bankledelsen ønsker at fremsætte indvendinger mod de i stk. 1 nævnte direktiver, 
kan den fremsende disse indvendinger til regeringen i skriftlig form indenfor en frist af 
tre dage efter at have modtaget direktiverne. Regeringen træffer beslutning om, hvorvidt 
direktiverne skal følges. 
3. (...) 
2 Som allerede nævnt fritager bestemmelserne i protokol nr. 11 Det Forenede Kongerige fra at anvende 
artikel 107, medmindre Det Forenede Kongerige meddeler, at det agter at gå over i tredje fase. 
13 
4. Hvis regeringen beslutter, at direktiverne skal efterkommes, skal bankledelsens 
indvendinger og regeringens beslutninger offentliggøres i Nederlandsche Staatscourant, 
medmindre regeringen finder, at dette strider mod den nationale interesse. " 
Artikel 15 i loven om Finlands nationalbank 
"Bankens administration og herunder forretningsledelsen er underkastet tilsyn af 
parlamentstilsynsrådet i overensstemmelse med denne lov og de af parlamentet bekræftede 
forordninger" 
Artikel 17 i samme lov 
"Det er parlamentstiIsynsrådets pligt at fastsætte bankens basisrente og bankens andre 
rentesatser og grænserne herfor". 
b. En ret til at godkende, suspendere, annullere eller udskyde en national centralbanks 
beslutning 
Sådanne bestemmelser udgør en ret til at give instrukser af en speciel type; vurderingen er 
den samme som for generelt formulerede rettigheder til at give instrukser. 
Artikel 13, stk. 2, i loven om Bundesbank 
"Medlemmerne af forbundsregeringen kan deltage i møderne i centralbankrådet. De har 
ikke ret til at stemme, men de kan fremsætte forslag. På deres anmodning kan en 
beslutning udskydes op til to uger. " 
c. En ret til at bremse beslutninger af retlige grunde 
En regerings ret til at kontrollere lovligheden af en centralbanks beslutninger ser ud til at 
være uforenelig med artikel 107. Dette gælder også, når regeringens ret kun kan udøves 
indirekte. 
Artikel 43 i loven om organiseringen af Banco de Portugal 
"1. Nationalbankdirektøren har en afgørende stemme i de møder, hvor han fører forsædet, 
og kan suspendere gyldigheden af beslutninger, der er truffet af bestyrelsen eller af 
forretningsudvalg, og som efter hans bedømmelse strider mod loven eller mod landets eller 
bankens interesser. 
2. Suspensionen anmeldes via finansministeren til regeringen og betragtes som opgivet, 
hvis kabinettet ikke bekræfter den inden femten dage efter dens indførelse. " 
14 
Ret til at deltage i en national centralbanks besluttende organer med stemmeret. 
Tredjeparters ret til at deltage i afstemning om afgørelser vedrørende ESCB's opgaver som 
defineret i artikel 105, stk. 2, er ikke i overensstemmelse med deres forpligtelse til ikke at 
søge at påvirke sådanne afgørelser. 
Artikel 14 i Central Bank Act of Ireland 
"Banken ledes i overensstemmelse med denne lov af en bestyrelse, der består af a) en 
bankdirektør og b) et sådant antal andre direktører (højst ni og aldrig mere end lo 
afdelingsdirektører), som ministeren træffer beslutning om Afdelingsdirektørerne 
udnævnes af ministeren og kan til enhver tid afskediges af ministeren. " 
Ret til at blive hørt inden en national centralbank træffer beslutning 
Traktatens artikel 107 udelukker selvfølgelig ikke samarbejde og dialog mellem en national 
centralbank og regeringen, parlamentet eller andre statslige organer. Faktisk omhandles 
sådanne kontakter og rapporteringer i en række bestemmelser. Spørgsmålet er, om 
regeringen benytter sig af en formel mekanisme, som har til formål at påvirke den nationale 
centralbanks endelige beslutning. En udtrykkelig pligt til at høre politiske organer, inden der 
træftes beslutning, indebærer en sådan mekanisme og forekommer ikke at være forenelig 
med andet punktum i artikel 107. 
Artikel 42 i loven om Sveriges Riksbank 
"Inden Riksbanken træffer beslutning af større pengepolitisk betydning, skal der ske 
samråd med den minister, som regeringen bestemmer. Kan et sådant samråd ikke komme i 
stand, og er der tale om ekstraordinære grunde, træffer Riksbanken beslutning uden 
samråd " 
Ret til ex ante at kontrollere centralbankens budget 
Ligesom for det foregående punkt er grænsedragningen mellem de begrænsninger, som de 
nationale centralbanker skal underkastes, og forsøgene på at påvirke medlemmerne af deres 
besluttende organer i udførelsen af deres opgaver vanskelig at foretage i hvert enkelt 
tilfælde. En national centralbank skal selvfølgelig være finansielt ansvarlig. På den anden 
side kan kravet om, at budgettet skal godkendes på forhånd, skabe en situation, hvor en 
national centralbank ikke er i stand til autonomt at udnytte de mest hensigtsmæssige midler 
til at opfylde sit mandat. 
15 
Artikel 4.2 i loven om Banco de Espanas uafhængighed 
"Bankens forslag til budget for driftsudgifter og investeringer skal, når del er godkendt af 
bankens styrelsesråd i overensstemmelse med artikel 21.1 g), forelægges regeringen, som 
sender det til det spanske parlament til godkendelse. Bankens budget skal have karakter af 
et overslag og må ikke konsolideres med andre budgetter i den statslige sektor. " 
g. Situationen, hvor besluttende organers medlemmer er medlemmer i organer uden for ESCB 
Medlemskab i eksterne organer kan medføre interessekonflikter mellem pligterne over for 
en national centralbank (for direktører også over for ECB) og den eksterne funktion. Det 
synes imidlertid at være vanskeligt at opstille en generel regel med hensyn til et sådant 
medlemskabs forenelighed eller manglende forenelighed med artikel 107. Det relevante 
spørgsmål er, om medlemmet af centralbankorganet udøver andre opgaver, som kan true 
hans personlige uafhængighed. 
Artikel 22 i loven om Ôsterreichische Nationalbank 
"(3) Kun personer med østrigsk statsborgerskab, som ikke har mistet retten til al blive 
valgt til nationalrådet (Nationalral), kan blive medlemmer af del almindelige rad. 
Medlemmerne af det almindelige råd skal være prominente personer inden for forskellige 
økonomiske sektorer eller jurister eller økonomer. Medlemmerne skal repræsentere 
følgende: 
1. bankvæsen 
2. industri 
3. handel og små virksomheder 
4. landbrug 
5. lønmodtagerne. 
(4) Personer, der gør aktiv tjeneste for forbundsrepublikken eller en delslat, eller som er 
medlem af Nationalral, forbundsregeringen eller en delstats regering, kan ikke blive 
medlemmer af det almindelige råd. Begrænsningen med hensyn til personer i aktiv tjeneste 
for forbundsrepublikken gælder ikke for universitetsprofessorer i jura og økonomi. Højst 
fire medlemmer af det almindelige råd må som hovedbeskæftigelse være medlemmer af 
bankdirektioner, og sådanne personer må hverken være formænd eller næstformænd i 
banken. 
Overholdelse af artikel 14.2 i ESCB-statutten 
Artikel 14.2 i statutten omhandler centralbankchefers embedsperiode og afskedigelsesbetingelser. 
16 
a. Centralbankchefernes embedsperiode 
Artikel 14.2 i statutten fastsætter en minimumsembedsperiode for centralbankchefer på fem 
år. Vedtægter, der fastsætter en kortere embedsperiode, skal derfor ændres. 
Vedtægter, der ikke udtrykkeligt fastsætter en minimumsembedsperiode, opfylder 
minimumsbetingelserne, såfremt grundene til afskedigelse begrænses til de tilfælde, der er 
specificeret i staruttens artikel 14.2, andet stykke (jf nedenfor). 
Artikel 29 i vedtægterne for den græske nationalbank 
"Nationalbankchefen og vicenationalbankchefen... udnævnes af regeringen for en periode 
af fire år efter forslag fra Bankens bestyrelse.... " 
Vedtægten for Banca d'Italia indeholder ikke bestemmelser om centralbankchefens 
embedsperiode eller afskedigelsesgrunde. 
Artikel 19 i vedtægten for Banca d'Italia 
"Bestyrelsen kan udpege og afskedige centralbankchefen, den administrerende direktør og 
de to stedfortrædende administrerende direktører. " 
Artikel 7, stk 3, i loven om Bundesbank 
"Formanden, næstformanden og de øvrige medlemmer af direktionen udnævnes af 
forbundspræsidenten på forslag af forbundsregeringen. Forbundsregeringen skal i 
forbindelse med sine forslag høre centralbankrådet. Medlemmerne af direktionen udpeges 
for otte år og undtagelsesvis for en kortere periode, men dog mindst for to år. " 
b. Grunde til at afskedige en centralbankchef 
Artikel 14.2 i statutten søger at undgå, at de myndigheder, der har været involveret i 
udpegelsesproceduren, kan foretage en vilkårlig afskedigelse af centralbankchefen. Da 
statutten indeholder et udtrykkeligt krav om indholdet i de nationale lovgivninger, skal alle 
bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med statutten, derfor ændres. 
17 
Artikel 12, stk. 3, i loven om oprettelse af Institut Monétaire Luxembourgeois 
"Regeringen kan forelægge storhertugen forslag om afskedigelse af ledelsen, hvis der er en 
fundamental uenighed mellem regeringen og ledelsen om instituttets politik og udførelsen 
af dets opgaver. Forslaget om afskedigelse omfatter ledelsen kollektivt. Regeringen kan på 
samme måde forelægge storhertugen forslag om afskedigelse af et medlem af direktionen, 
som permanent er ude af stand til at udøve sine pligter. Inden et forslag forelægges 
storhertugen, skal regeringen høre instituttets råd" 
Artikel 44 i vedtægterne for Belgiens nationalbank 
"Nationalbankdirektøren udnævnes og kan afskediges eller suspenderes af kongen. " 
Overensstemmelse med traktatens artikel 105 
Kravet om, at målene for alle ESCB's medlemmer skal være i overensstemmelse med artikel 105, 
stk. 1, indebærer ikke, at ordlyden af dette stykke på alle punkter skal overføres i de nationale 
vedtægter. Formuleringen af centralbankens mål varierer faktisk meget mellem de forskellige 
medlemsstater. Dette afspejler i en vis udstrækning det forhold, at vedtægterne for centralbankerne 
stammer fra forskellige årtier. Men ingen formuleringer må give anledning til tvivl om, at den 
pågældende bank er bundet af hovedmålet som fastsat i traktaten. 
Artikel 1 i lov nr. 116 om Danmarks Nationalbank^ 
"Danmarks Nationalbank... har... til opgave ...at opretholde et sildært pengevæsen her i 
landet samt at lette og regulere pengeomsætning og kreditgivning. " 
3 Da Danmark har meddelt Rådet, at det ikke vil deltage i tredje fase, er der ikke behov for at tilpasse Danmarks 
Nationalbanks reglement i denne henseende. 
18 
Yderligere lovkrav, der skal opfyldes, for at de nationale centralbanker kan blive en integrerende del 
af ESCB 
De nationale centralbanker udgør en integreret del af ESCB og skal udføre deres funktioner i 
overensstemmelse med ECB's retningslinjer og instrukser, jf. statuttens artikel 14.3. Omfanget af de 
nødvendige nationale lovtilpasninger - enten i centralbankvedtægterne eller i andre dele af 
lovgivningen - som følger af dette princip, vil fremgå klarere i løbet af det forberedende arbejde med 
lovrammen for ESCB. Det er klart, at der fortsat kan være tale om nationale særegenheder, for så 
vidt effektiviteten og ensartetheden i euro-pengepolitikken ikke påvirkes heraf. 
Et eksempel, hvor de nationale lovbestemmelser ikke respekterer ECB's prærogativer, er regler, der 
giver statslige organer kompetence i forbindelse med udstedelse af banksedler. 
19 
3. PRISSTABILITET 
3.1 Traktatens bestemmelser 
Kriteriet for prisstabilitet er defineret i traktatens artikel 109 J, stk. 1, første led: "En høj grad af 
prisstabilitet [...] vil fremgå af en inflationstakt, som ligger tæt op ad inflationstakten i de højst tre 
medlemsstater, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet. " 
I protokol nr. 6 om konvergenskriterierne præciseres artikel 109 J, stk. I, idet det i artikel I 
fastsættes, at en medlemsstat opfylder konvergenskriterierne med hensyn til inflation, hvis den "har 
en holdbar prisudvikling og en gennemsnitlig inflationstakt, som betragtet i en pericxie på et år før 
undersøgelsen ikke overstiger inflationstakten i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste 
resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 1,5 procentpoint. Inflationen måles ved 
hjælp af forbrugerprisindekset på et sammenligneligt grundlag, der tager hensyn til forskelle i 
nationale definitioner. " 
De enkelte landes forbrugerprisindekser (CPI) divergerer i høj grad med hensyn til begreber, 
metoder og praksis. For at opfylde kravet i protokol nr. 6, hvorefter inflationen skal måles på et 
sammenligneligt grundlag, vedtog Rådet derfor den 23. oktober 1995 en rammeforordning 
(nr. 2494/95) om harmonisering af de nationale forbrugerprisindekser i to etaper. 
Første etape med henblik på den beretning, der er omhandlet i artikel 109 J, stk. 1, dvs. nærværende 
dokument, var udarbejdelsen af et sæt såkaldte "midlertidige forbrugerprisindekser" (IICP) i marts 
1996, justeret med det formål at reducere de konstaterede forskelle i dækningen af varer og 
tjenesteydelser i de eksisterende nationale indekser. 
De månedlige IlCP'er er blevet offentliggjort fra og med januar 1996 med tidsrækker gående tilbage 
til januar 1994. Som første etape i harmoniseringsprocessen medtager HCP'erne ikke de kategorier 
af de nationale indekser, hvor den eksisterende praksis afviger mest markant fra den ene 
medlemsstat til den anden. Som sådan medregner UCP'erne ikke lejeværdi af egen bolig, sundheds-
og uddannelsesområdet samt flere andre poster som feks. rentebetalinger på realkreditlån, 
finansielle tjenesteydelser, forsikring, pakkeferier og visse kommunale tjenesteydelser. På den anden 
side indeholder IlCP'erne visse komponenter, som f.eks. alkohol- og tobakspriser, som ikke indgår i 
de nationale CPI'er i en række medlemsstater. Selv om de ikke er fiildt sammenlignelige, anses 
UCP'erne for øjeblikket for at udgøre et mere sammenligneligt grundlag for en vurdering af 
inflationskonvergensen i medlemsstaterne end de nationale CPI'er. 
Anden etape, der er planlagt til januar 1997, er lanceringen af sammenlignelige harmoniserede 
indekser (HCPI'er) baseret på fælles definitioner og metoder såsom fælles dækning af goder og 
tjenesteydelser for alle medlemsstater og harmonisering af referenceperioden, standarder for 
prøveudtagning, hyppigheden af ajourføring af vægtninger, demografisk og geografisk dækning osv. 
20 
3.2 Prisstabilitet vurderet ved hjælp IlCP'er 
3.2.1 Den seneste udvikling 
Tidsrækkerne for UCP'erne foreligger kun fra januar 1994. Som følge heraf kan analysen af 
inflationsudviklingen på basis af dette indeks ikke starte før januar 1995. Siden begyndelsen af 1995 
har der været en generel tendens til lavere og mere konvergerende inflation. Inflationen i 
Fællesskabet som helhed som målt ved IICP (procentvis ændring i forhold til et år tidligere) lå på 
2,8% i januar 1995 og faldt til 2,4% i september 1996. Dette tal er uhørt lavt og ikke langt fra et 
niveau, der kunne betegnes som prisstabilitet. 
I de syv medlemsstater, hvor den årlige inflationstakt var under 2,5% i januar 1995 (Belgien, 
Danmark, Tyskland, Frankrig, Luxembourg, Nederlandene og Finland), tog prisstigningerne enten 
yderligere af eller stabiliseredes på et lavt niveau i de efterfølgende tyve måneder (jf. graf 3.1). I tre 
af de fire lande, hvor den årlige inflationstakt lå mellem 2,5% og 3% i begyndelsen af 1995 (Irland, 
Østrig og Sverige, med Det Forenede Kongerige som undtagelsen), bevægede den sig gradvis ned 
under 2% i midten af 1996. Den faldende tendens var mest udpræget i Sverige, hvor den årlige 
inflationstakt har ligget på under 1% siden august i år. I Det Forenede Kongerige har udviklingen 
hen imod prisstabilitet vist sig at være gradvis og noget ustadig, men den nedadgående tendens er 
bekræftet i løbet af 1996 til trods for et vedvarende opsving og et tidligere nedadgående pres på 
pundet. 
I de øvrige medlemsstater er der sket tydelige fremskridt med hensyn til inflationen, men 
prisstabiliteten og priskonvergensen er endnu ikke tilfredsstillende. Spanien og Italien oplevede en 
foruroligende opadgående tendens i inflationen i første halvår 1995 både som følge af den 
voldsomme stigning i importpriserne efter det markante fald i deres valutaer i foråret og 
stigningerne i den indirekte beskatning. I begge lande toppede inflationen imidlertid i midten af 
1995, og derefter har der været tale om en klar nedadgående tendens. Inflationen lå på 3,5% i Italien 
og på 3,6% i Spanien i september i år. I Spanien er faldet i inflationen dog standset i de seneste 
måneder, selv om den underliggende inflation (undtagen priser på uforarbejdede levnedsmidler og 
energi) fortsat er faldet. Der skete ligeledes et opsving i inflationen i Portugal i foråret i år, men det 
var meget mindre og vendte hurtigere end i de to førnævnte lande. Efter at være faldet til omkring 
2% i marts i år er inflationen imidlertid taget til i de seneste måneder og nåede 3,2% i september. I 
Grækenland er inflationen faldet fra 10,9% i januar 1995 til 8,1% i september 1996, men den ligger 
stadig et godt stykke over EU-gennemsnittet. 
21 
22 
Tabel 3.1 
Inflationskonvergens 
(inflation målt ved den procentvise 
ændring i IICP) 
Midlertidige 
forbrugerprisindekser 
De tre 
medlemsstater, December September 
der har nået de 1995(1) 19960) 
bedste 
resultater 
B 1.4 
D - 1.3 
NL II 1.2 
FIN LO 0.9 
Reference- 2.7 2.6 
værdi@) 
Medlemsstater, der overholder 
referenceværdien 
Antal: I 9 I 10 
ud af: 15 15 
B 1.4 1.6 
DK 2.3 2.2 
D 1.5 1.3 
F 1.7 2.1 
IRL (3) 2.4 2.1 
L 1.9 1.3 
NL 1.1 1.2 
A 2.0 1.7 
FIN 1.0 0.9 
_S | - | 1.6 
( 1 ) Målt ved den procentvise ændring i det 
aritmetiske gennemsnit af tolv 
månedlige indekser i forhold til det 
aritmetiske gennemsnit af de tolv 
månedlige indekser i den foregående 
periode. 
(2) Definition gældende for denne 
beretning: aritmetisk gennemsnit af de 
tre lande, der har nået de bedste 
resultater med hensyn til inflation, plus 
1,5 procentpoint. 
(3) Målt på grundlag af kvartårlige data. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 3.2.2 Priskonvergens målt i forhold til en referenceværdi 
I denne beretning er der anvendt følgende operationelle 
definitioner (for en nærmere redegørelse henvises til 
boksen om "Beregning af inflationsreferenceværdien"). En 
medlemsstats inflation måles ved den procentvise ændring 
i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i 
forhold til det aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige 
indekser i den foregående periode1. Referenceværdien 
beregnes som det aritmetiske gennemsnit af 
inflationstakterne i de tre medlemsstater, der har nået de 
bedste resultater, plus 1,5 procentpoint. 
I den periode, for hvilken der kan beregnes en 
referenceværdi2, faldt referenceværdien marginalt fra 2,7% 
i december 1995 til 2,6% i september 1996 (jf. tabel 3.1). 
I den pågældende periode ændredes sammensætningen af 
referencegruppen bestående af de tre lande med de bedste 
resultater kun lidt. Nederlandene og Finland har konstant 
været med i gruppen, hvorimod Tyskland afløste Belgien 
fra juni 1996. 
I september 1996 havde ti medlemsstater en gennemsnitlig 
inflationstakt under referenceværdien (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Frankrig, Irland3, Luxembourg, Nederlandene, 
Østrig, Finland og Sverige), mens den gennemsnitlige 
inflationstakt i to andre lande (Portugal og Det Forenede 
Kongerige) lå 0,4 procentpoint over referenceværdien. I 
Spanien og Italien oversteg den gennemsnitlige 
inflationstakt referenceværdien med henholdsvis 1,2 og 
2,1 procentpoint. For Grækenlands vedkommende 
udgjorde forskellen i forhold til referenceværdien 
5,8 procentpoint (jf. tabel 3.2). 
Der gøres opmærksom på, at dette mål adskiller sig fra det, der sædvanligvis betragtes som inflationstakten 
(beregnet som den procentvise ændring i et indeks i den seneste måned i forhold til indekset tolv måneder 
forinden), og som er anvendt i afsnit 3.2.1 og graf 3.1. 
Der foreligger kun tidsrækker for IICP fra januar 1994. Den tidligste referenceværdi, der kan beregnes, er 
derfor referenceværdien for december 1995. 
For Irlands vedkommende foreligger IICP og det nationale CPI kun kvartalsvis. 
23 
Tabel 3.2 
Den gennemsnitlige inflationstakt 
(målt ved IICP; procentvis ændring) 
Midlertidige 
forbrugerprisindekser 
December September 
(i) (i) 
1995 1996 
B 1.4 1.6 
DK 2.3 2.2 
D 1.5 1.3 
EL 9.0 8.4 
E 4.7 3.8 
F 1.7 2.1 
IRL (2) 2.4 2.1 
I 5.4 4.7 
L 1.9 1.3 
NL 1.1 1.2 
A 2.0 1.7 
P 3.8 3.0 
FIN 1.0 0.9 
S 2.9 1.6 
UK 3.1 3.0 
EUR ~~ 3.0 2.7 
(1) Målt ved den procentvise ændring i det 
aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige 
indekser i forhold til det aritmetiske 
gennemsnit af de tolv månedlige indekser 
i den foregående periode. 
(2) Målt på grundlag af kvartårlige data. 
Kilde. Kommissionens tjenestegrene. Konvergenssituationen var bedre i september 1996 end 
i december 1995, hvor ni lande havde en gennemsnitlig 
inflationstakt, der lå under referenceværdien, og hvor 
afstanden fra referenceværdien i de øvrige lande var 
større end på nuværende tidspunkt. 
Figur 3.2 Midlertidige forbrugerprisindekser (IÏCP) 
ill (Aritmetik cKrørøtåuf tøfc m&Kxtø$o 
aritmetiske jjcnnejWimftof de taft iH&K*!%^ij l<?) 
WÊ-
lilllr-
1111 
il •Dec. 1995 
BSep. 1996 
K D EL S F m. f LÏ&À P U S W 
H^mHM&dtâa tre tørté*. <kr tøojOTa^ de bedste j'eBHitâW, * t,5 fxu&dtpwå. 
j'^itffitiïiiiiiigSai'WWHtWWiiia 
24 
3.3 Inflationsudviklingen under anden fase af ØMU 
Det begrænsede tidsrum, der dækkes af UCP'erne, gør det ikke muligt at se den seneste udvikling i 
inflationen i perspektiv. For at sikre en dækkende og afbalanceret undersøgelse af graden af 
prisstabilitet og holdbarheden af inflationsudviklingen, må der tages hensyn til en række andre 
inflationsindikatorer, herunder privatforbrugsdeflatorer og CPI'er. I boksen om "Forskelle mellem 
IlCP'er og CPI'er" undersøges størrelsen af sådanne forskelle. 
Udviklingen med hensyn til privatforbrugsdeflatorer og CPI'er bekræfter, at der er sket et betydeligt 
fremskridt i inflationskonvergensen i EU siden indledningen af anden fase af ØMU den 1. januar 
1994. Mellem 1993 og 1995 faldt inflationen for EU som helhed fra 4% til 3% målt med 
privatforbrugsdeflatoren, og fra 3!/2% til 3% målt med CPI. Den nedadgående tendens er fortsat i 
1996, hvor den gennemsnitlige inflation i EU forventes at ligge lige over 2!/2% efter begge 
målemetoder i år (jf. tabel 3.3). 
På landeniveau svarer det billede, der tegnes af udviklingen i privatforbrugsdeflatoren og CPI til det, 
der fremgår af IlCP'erne. Faldet i inflationen gør sig gældende i alle EU-landene, om end i forskellig 
grad. Under fase to har de medlemsstater, der i lang tid har deltaget i valutakursmekanismen (ERM) 
(Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg og Nederlandene), konsolideret deres 
allerede gode indledende inflationsresultater, mens de tre nye medlemsstater (Østrig, Finland og 
Sverige) med hensyn til prisstabilitet har nærmet sig denne første gruppe. 
I Det Forenede Kongerige påvirkes CPI-udviklingen stærkt af bevægelser i realkreditrenten. 
Sidstnævnte forklarer i høj grad faldet til 1,6% i 1993 og den efterfølgende stigning til 3,5% frem til 
1995. Det meste af faldet i CPI-inflationen i første halvdel af 1996 skyldes igen faldet i 
realkreditrenten. Privatforbrugsdeflatoren viste imidlertid et fald i inflationen fra 3,5% i 1993 til 
2,6% i 1995, og den forventes at ligge en smule lavere i 1996. 
25 
Tabel 3.3 
Privatforbragsdeflator og forbrugerprisindeks 
(national valuta, procentvis ændring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
VK 
VKERM 
VK 
Ikkc-ERM Privatforbrugsdeflator 
1993 
3.0 
0.3 
3.9 
13.7 
5.5 
2.2 
1.9 
5.4 
7.0 
2.1 
3.4 
7.1 
4.2 
5.7 
3.5 
4.1 
0.73 
0.62 
0.59 1994 
3.2 
1.7 
2.7 
10.8 
4.9 
2.1 
2.6 
4.6 
2.4 
2.7 
3.0 
4.8 
1.4 
3:1 
2.5 
3.3 
0.63 
0.35 
0.59 1995 
1.6 
2.1 
2.0 
9.3 
4.7 
1.7 
2.0 
5.8 
2.0 
0.9 
2.3 
4.2 
0.2 
2.7 
2.6 
3.0 
0.75 
0.48 
0.76 1996 
(D 
2.0 
2.0 
1.8 
8.5 
3.6 
1.9 
2.0 
3.9 
1.7 
1.9 
2.0 
3.3 
0.9 
1.7 
2.5 
2.6 
0.66 
0.34 
0.63 Forbrugerprisindeks 
1993 
2.8 
1.3 
3.6 
14.4 
4.6 
21 
1.4 
4.5 
3.6 
2.6 
3.6 
6.4 
2.2 
4.6 
1.6 
3.4 
0.85 
0.49 
0.81 1994 
2.4 
2.0 
2.7 
10.9 
4.7 
1.7 
2.3 
4.0 
2.2 
2.8 
3.0 
5.2 
1.1 
2.2 
2.5 
3.1 
0.68 
0.40 
0.63, 1995 
1.5 
2.1 
1.8 
9.3 
4.7 
1.8 
2.6 
5.2 
1.9 
1.9 
2.2 
4.1 
1.0 
2.5 
3.4 
3.1 
0.66 
0.41 
0.67 Sep. 9 
(2) 
1.8 
2.0 
1.6 
8.6 
3.8 
2.1 
1.8 
4.6 
1.3 
1.9 
1.8 
3.3 
0.5 
1.2 
2.6 
2.7 
0.74 
0.43 
0.66 
(1) Økonomiske prognoser efterår 1996. 
(2) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af 
tolv månedlige indekser i forhold til det aritmetiske gennemsnit af 
de tolv månedlige indekser i den foregående periode. 
VK =Variationskoefificient (forholdet mellem standardafvigelsen og 
dataenes middelværdi) 
VK ERM er variationskoefficienten for: B, DK, D, E, F, IRL, L, NL, P 
for 1993 og 1994. A er medtaget i 1995 og 1996. FIN er medtaget i 
1996. 
Dcke-ERM omfatter EL, I, UK for 1993 og 1994. FIN og S er medtaget i 
VK ikke-ERM for 1995 og S ligeledes for 1996. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. I de øvrige medlemsstater 
(Spanien, Grækenland, Italien og 
Portugal) er der konstateret en 
klar forbedring siden 1993, men i 
Spanien og Portugal blev den 
nedadgående tendens i 
inflationen afbrudt i foråret 1996. 
Det generelle fald i inflationen i 
EU er ledsaget af en indsnævring 
i inflationsforskellene mellem 
medlemsstaterne. Et tegn på, 
hvordan inflationstakterne i 
medlemsstaterne har nærmet sig 
hinanden, er 
variationskoefEcienten4, et 
statistisk mål for spredning. 
Variationskoefficienten for 
inflationen, målt med 
privatforbrugsdeflatoren, faldt fra 
0,73 i 1993 til 0,66 i 1996 for 
EU som helhed. 
Konvergensprocessen har været 
endnu større inden for ERM-
gruppen, hvor 
variationskoefficienten er faldet 
fra 0,62 i 1993 til 0,34 i 1996. På 
den anden side er inflationen 
inden for ikke-ERM-gruppen 
fortsat præget af en betydelig 
større foranderlighed. 
Variationskoefficienten viser spredningen i de enkelte medlemsstaters inflation omkring den gennemsnitlige 
inflationstakt for hvert år; jo højere værdi jo større er inflationsspredningen i et givet år. 
26 
3.4 Holdbarheden af priskonvergensen 
Den proces hen imod inflationskonvergens, der har kunnet konstateres i EU i mere end et årti, 
skyldes hovedsagelig en række fundamentale ændringer i alle økonomiske aktørers holdning til 
inflationen. 
Den vigtigste strukturændring har uden tvivl været det forhold, at pengepolitikken konsekvent har 
været orienteret mod prisstabilitet. Flere medlemsstater har vedtaget eksplicitte inflationsmål, eller 
indirekte målsætninger (f.eks. et mål for væksten i pengemængden eller en målsætning for 
valutakursen), og de har således ført en troværdig pengepolitik. 
Institutionelle ændringer såsom forbuddet mod centralbankfinansiering af budgetunderskud og 
forbuddet mod at give den offentlige sektor særadgang til finansielle institutioner (som trådte i kraft 
ved indledningen af anden fase) samt indrømmelse af uafhængighed til centralbankerne (som krævet 
i traktaten ved afslutningen af anden fase, jf. kapitel 2) har bidraget til at styrke effektiviteten og 
troværdigheden af en stabilitetsorienteret pengepolitik i medlemsstaterne. 
Foruden den direkte indvirkning på inflationen har pengepolitikken også en dæmpende virkning på 
prisstigningerne gennem dens indflydelse på de økonomiske agenters adfærd. Ved at fastholde en 
inflationsbekæmpende politik øger pengemyndighederne troværdigheden af målsætningerne for 
prisstabilitet og bidrager stærkt til at holde inflationsforventningerne nede. Der er i de seneste ti år 
gradvis opnået nominel løntilbageholdenhed (jf. afsnit 7.4.1). Denne udvikling antyder, at 
arbejdsmarkedets parter i stigende grad har inkorporeret målsætningerne for prisstabilitet i deres 
lønaftaler. 
Andre centrale strukturelle faktorer har imidlertid ydet et stort bidrag til den lave inflation, der i 
øjeblikket præger EU. Gennemførelsen af det indre marked har haft - og vil fortsat have - en 
dæmpende virkning på prisinflationen på virksomheds- og sektorniveau, hovedsagelig på to 
områder. For det første har fjernelsen af de nationale hindringer for samhandelen øget konkurrencen 
på mange markeder for varer og tjenesteydelser med et efterfølgende pres på overnormale profitter 
som følge af en ufuldkommen markedssituation. For det andet har den større konkurrence også 
medført en mere effektiv ressourcefordeling inden for EU, som har fremmet effektiviteten på 
udbudssiden. Produktionsomkostningerne er således blevet reduceret med en klar nedadgående 
virkning på priserne. 
Siden 1980'erne har de fleste medlemsstater omlagt deres budgetpolitik. Brugen af vilkårlige 
budgetinstrumenter til at regulere den økonomiske aktivitet er i stigende grad blevet anset for 
ineffektiv og endog skadelig, idet vedholdende uforholdsmæssigt store underskud og 
akkumuleringen af offentlig gæld har været ledsaget af alvorlige negative virkninger på udbudssiden 
og for inflationen. Til at begynde med var budgetkonsokderingspolitikken mere eller mindre 
vellykket, men i de seneste år er bestræbelserne på at nedbringe budgetunderskuddene blev 
forstærket og har vist sig at være mere troværdige, jf. kapitel 4. Omlægningen hen imod større 
budgetdisciplin med henblik på en afbalanceret position på mellemlang sigt har affødt lave og stabile 
inflationsforventninger og derved gjort det lettere for pengepolitikken at opnå og fastholde 
prisstabilitet med lavere rentesatser. 
27 
Foruden de strukturelle faktorer har konjunkturerne bidraget til at opnå den nuværende gunstige 
inflationsudvikling i EU. Det forhold, at produktionsniveauerne konstant har ligget under fuld 
kapacitet, har i høj grad faet virksomhederne til at være tilbageholdende med at hæve priserne eller 
tillade væsentlige lønstigninger. 
28 
BEREGNING AF INFLATIONSREFERENCEVÆRDIEN 
Det hedder i protokol nr. 6, at inflationsreferenceværdien beregnes på grundlag af "en 
gennemsnitlig inflationstakt i en periode på et år i de højst tre medlemsstater, der har nået de 
bedste resultater". 
Med hensyn til gennemsnittet foretrækkes der i denne beretning et aritmetisk gennemsnit i 
modsætning til et geometrisk, idet det er den mest almindeligt anvendte metode. Endvidere er 
forskellen mellem det aritmetiske og geometriske gennemsnit meget lille, navnlig hvis inflationen er 
lav. 
Hvad angår perioden på et år er der to hovedmuligheder: enten anvendes den årlige ændring i en 
månedlig indikator (feks. september 1996/september 1995) eller den gennemsnitlige ændring i de 
sidste tolv måneder i forhold til de foregående tolv måneder. Fordelen ved den første metode er, at 
den er ligetil og let at forstå. Ulemperne vejer imidlertid tungere end denne fordel. Resultaterne kan 
nemlig variere meget fra måned til måned på grund af eventuelle basisvirkninger, der feks. skyldes 
ændringer i de indirekte skatter. Eftersom kriteriet skulle tjene til at vurdere holdbarheden af 
prisstabiliteten og inflationskonvergensen, synes det mere hensigtsmæssigt, at der tages en længere 
periode i betragtning. 
Angående antallet af lande, der skal medtages ved beregningen af referenceværdien, kan der tænkes 
flere forskellige metoder. I den første gruppe af metoder beregnes referenceværdien på grundlag af 
et enkelt land: 
Metode l: det land, der har nået del bedste resultat i 1,5 procentpoint. 
Metode 2: det land, der har nået det næstbedste resultat + 1,5 procentpoint. 
Metode 3: det land, der har nået det tredjebedste resultat + 1,5 procentpoint. 
I den anden gruppe af metoder tages et gennemsnit af to eller tre lande: 
Metode 4: et uvægtet gennemsnit af de to lande, der har nået de bedste resultater 
+1,5 procentpoint. 
Metode 5: det uvægtede gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater 
+1,5 procentpoint. 
Metode 6: et vægtet gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater 
+1,5 procentpoint. 
29 
Tabel 3.4 
Inflationskonvergens i henhold til alternative metoder for 
beregning af referenceværdien IICP 
1. Del land, der har nået det 
bedste resultat 
+ 1,5 procentpoint 
2. Det land, der har nået det 
næstbedste resultat 
+1,5 procentpoint 
3. Det land, der har nået det 
tredjebedste resultat 
+1,5 procentpoint 
4. De to lande, der har nået de 
bedste resultater, uvægtet 
gennemsnit +1,5 procentpoint 
5. De tre lande, der har nået de 
bedste resultater, uvægtet 
gennemsnit +1,5 procentpoint 
6. De tre lande, der har nået de 
bedste resultater, vægtet(2) 
gennemsnit +1,5 procentpoint December 1995(1) 
Reference 
værdi 
2.5 
2.6 
2.9 
2.5 
2.7 
2.7 Antal medlems­
stater, der 
overholder 
reference­
værdien (3) 
9 
9 
9 
9 
9 
9 September 1996(,) 
Reference 
værdi 
2.4 
2.7 
2.8 
2.6 
2.6 
2.8 Antal medlems­
stater, der 
overholder 
reference­
værdien (3) 
10 
10 
10 
10 
10 
10 
(1) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhol 
til del aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode. 
(2) Vægtet i henhold til privatforbrugets andele i 1995 i løbende priser, KKP. 
(3) 9 lande overholder referenceværdien i december 1995: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FTN. 
10 lande overholder referenceværdien i september 1996: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FIN, S. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
Der er beregnet en referenceværdi i henhold til disse seks metoder både for december 1995 og 
september 1996. Med henblik på denne beretning har Kommissionen anvendt metode 5. Tabel 3.4 
viser, at antallet af lande med inflation under referenceværdien er det samme både i december 1995 
og i september 1996, uanset den anvendte metode. 
Disse resultater kan forklares ud fra to faktorer. For det første er der en vigtig gruppe af lande, som 
har opnået en konstant lav og konvergent inflation. Som følge heraf har hverken antallet af lande, 
der tages i betragtning, eller sammensætningen af referencegruppen en større indvirkning på 
referenceværdiens størrelse. For det andet ligger inflationsudviklingen i de øvrige medlemsstater 
stadig alt for langt fra lavinflationsgruppen, således at mindre ændringer i referenceværdien ikke 
giver disse lande mulighed for at komme under referenceværdien. 
30 
FORSKELLE MELLEM IICP'ER OG CPFER 
Forskellene mellem IlCP'er og CPI'er afhænger i høj grad af de nationale CPI'ers eksisterende 
struktur. 
I lande, hvor CPI'erne indeholder sådanne poster som sundhedsområdet eller lejeværdi af egen 
bolig, vil IlCP'erne sandsynligvis være lavere end CPI'erne, idet priserne på disse poster er tilbøjelige 
til at stige hurtigere end priserne på varer, der omsættes internationalt. I lande, hvor alkohol- og 
tobakspriserne ikke medregnes i CPI'erne, vil forskellen i forhold til IlCP'erne på den anden side 
være positiv, idet prisstigninger på disse varer typisk ligger over gennemsnittet. Lande, hvor 
realkreditlån indgår i de nationale CPI'er, vil udvise uregelmæssige forskelle. På EU-plan og i en 
række lande er forskellene mellem CPI og IICP ubetydelige, idet de afviger med omkring 0,1 til 
0,3 procentpoint (jf. tabel 3.5) I nogle lande svinger forskellene imidlertid fra omkring et halvt 
procentpoint til næsten I procentpoint (Irland, Nederlandene, Finland, Sverige og Det Forenede 
Kongerige). 
Tabel 3.5 
Forskellen meUem IlCP'er og CPI'er 
(procentvis ændring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL (3) 
l 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1995(1) 
IICP 
1.4 
2.3 
1.5 
9.0 
4.7 
1.7 
2.4 
5.4 
1.9 
1.1 
2.0 
3.8 
1.0 
2.9 
3.1 
3.0 CPI 
1.5 
2.1 
1.8 
9.3 
4.7 
1.8 
2.6 
5.2 
1.9 
1.9 
2.2 
4.1 
1.0 
2.5 
3.4 
3.1 Forskel 
IICP-CPI 
-0.1 
0.2 
-0.3 
-0.3 
0.0 
-0.1 
-0.2 
0.2 
0.0 
-0.8 
-0.2 
-0.3 
0.0 
0.4 
-0.3 
-0.1 Marts 1996^ 
IICP 
1.7 
2.3 
1.4 
8.9 
3.4 
2.5 
2.1 
4.4 
1.3 
1.5 
1.8 
2.1 
1.1 
1.5 
3.0 
2.7 CPI 
2.0 
2.1 
1.7 
9.1 
3.4 
2.3 
2.0 
4.5 
1.2 
2.1 
1.8 
2.4 
0.6 
1.5 
2.7 
2.7 Forskel 
IICP-CPI 
-0.3 
0.2 
-0.3 
-0.2 
0.0 
0.2 
0.1 
-0.1 
0.1 
-0.6 
0.0 
-0.3 
0.5 
0.0 
0.3 
0.0 Se 
IICP 
2.1 
2.5 
1.3 
8.1 
3.6 
1.6 
2.2 
3.5 
1.5 
1.4 
2.2 
3.2 
1.2 
0.6 
2.9 
2.4 »tember 1996a) 
CPI 
1.9 
2.3 
1.4 
8.5 
3.6 
1.6 
1.4 
3.4 
1.4 
2.0 
2.0 
3.4 
0.6 
-0.1 
2.1 
2.3 Forskel 
IICP-CPI 
0.2 
0.2 
-0.1 
-0.4 
0.0 
0.0 
0.8 
0.1 
0.1 
-0.6 
0.2 
-0.2 
0.6 
0.7 
0.8 
0.1 
(1) Årlig procentvis ændring. 
(2) Procent i forhold til et år tidligere, T7T-12. 
(3) Målt på grundlag af kvartårlige data. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
31 
Tabel 3.6 
liiflationskonvci'KCiis ved brag af IlCP'er og CPI'er 
(procentvis ændring) 
De tre lande, 
der har nået 
de bedste 
resultater 
B 
D 
F 
NL 
L 
FIN 
S 
Reference­
værdi (2) Midlertidige 
forbrugerprisindekser 
(1) 
Dec. 
1995(1) 
1.4 
1.1 
1.0 
2.7 Sep. 
(i) 
1996 
1.3 
1.2 
0.9 
2.6 Forbrugerprisindeks 
(1) 
Dec. 
1995(1) 
1.5 
1.8 
1.0 
2.9 Sep. 
(i) 
1996 
1.3 
0.5 
1.2 
2.5 
Medlemsstater, der overholder referenceværdien 
Antal: 
ud af: 
B 
DK 
D 
F 
IRL (3) 
L 
NL 
A 
FIN 
S 9 
15 
1.4 
2.3 
1.5 
1.7 
2.4 
1.9 
1.1 
2.0 
1.0 10 
15 
1.6 
2.2 
1.3 
2.1 
2.1 
1.3 
1.2 
1.7 
0.9 
1.6 10 
15 
1.5 
2.1 
1.8 
1.8 
2.6 
1.9 
1.9 
2.2 
1.0 
2.5 10 
15 
1.8 
2.0 
1.6 
2.1 
1.8 
1.3 
1.9 
1.8 
0.5 
1.2 
(1) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske 
gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhold til det 
aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den 
foregående periode. 
(2) Definition gældende for denne beretning: aritmetisk 
gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater 
med hensyn til inflation, plus 1,5 procentpoint. 
(3) Målt på grundlag af kvartårlige data. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Eftersom inflationskriteriet er defineret i 
relative tenner og ikke i absolutte 
termer, påvirker brugen af IlCP'erne ikke 
resultaterne i væsentlig grad. Som 
angivet i tabel 3.6 er der ingen forskel på 
antallet af lande, der overholder 
referenceværdien, hvis CPI anvendes i 
stedet for IICP. Gruppen af de tre lande 
med de bedste resultater er imidlertid 
forskellig. 
32 
4. DEN OFFENTLIGE BUDGETSTILLING 
4.1 Uforholdsmæssigt store underskud 
Opfyldelsen af kriteriet om holdbare offentlige finanser fordrer - således som det er præciseret i 
artikel 109 J, stk. 1 - at medlemsstaten har opnået en offentlig budgetstilling, der ikke udviser et 
uforholdsmæssigt stort underskud som fastslået i henhold til artikel 104 C, stk. 6. Protokol nr. 6 om 
konvergenskriterierne fastslår endvidere i artikel 2, at: 
"Kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling som nævnt i traktatens artikel 109 J, stk. 1, andet 
led, betyder, at medlemsstaten på tidspunktet for undersøgelsen ikke er omfattet af en rådsqfgørelse 
som omhandlet i traktatens artikel 104 C, stk. 6, om, at den pågældende medlemsstat har et 
uforholdsmæssigt stort underskud. " 
Formålet med denne beretning er derfor ikke at foretage en særskilt vurdering af, om 
medlemsstaterne p.t. opfylder kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling. Det er allerede slået 
fast i Rådets afgørelser om uforholdsmæssigt store underskud. I dette kapitels første afsnit beskrives 
anvendelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud i anden fase af ØMU 
og de afgørelser om uforholdsmæssigt store underskud, der er gældende på nuværende tidspunkt. I 
de efterfølgende afsnit af dette kapitel gennemgås den seneste budgetudvikling i medlemsstaterne. 
Bestemmelserne for proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (artikel 104 C 
med undtagelse af stk. 1, 9, 11 og 14, men sammen med den tilhørende protokol (nr. 5)) har fundet 
anvendelse siden begyndelsen af anden fase af ØMU i januar 1994. Siden da har det været almindelig 
praksis for Kommissionen og Rådet at gennemføre proceduren én gang om året. Hvert år er de 
forskellige skridt i proceduren blevet gennemført efter medlemsstaternes indberetning af forskellige 
budgetdata i marts måned (som foreskrevet i Rådets forordning (EF) nr. 3605/93). Den indrammede 
tekst om "proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud" indeholder en beskrivelse 
af hovedtrækkene ved proceduren i anden fase. 
I forbindelse med den første anvendelse af proceduren i 1994 traf Rådet, i overensstemmelse med 
artikel 104 C, stk. 6, afgørelse om1, at der forelå et uforholdsmæssigt stort underskud i ti af de 
daværende tolv medlemsstater. Kun Irland og Luxembourg blev ikke gjort til genstand for en sådan 
afgørelse. I Irland lå det offentlige underskud under referenceværdien på 3% af BNP, og den 
offentlige gældskvote, som ganske vist lå over referenceværdien på 60% af BNP, var faldet 
betydeligt. I Luxembourg var der overskud på statens finanser, og gældskvoten lå langt under 
referenceværdien. Alle de øvrige ti medlemsstater opfyldte enten ingen eller kun et enkelt af de to 
kriterier vedrørende offentligt underskud og offentlig gæld. 
I 1995 blev proceduren for første gang anvendt på de tre nye medlemsstater (Østrig, Finland og 
Sverige), og Rådet traf afgørelse om2, at der forelå et uforholdsmæssigt stort underskud i alle tre 
Rådets afgørelser af 26. september 1994. Ingen af dokumenterne vedrørende anvendelsen af proceduren er 
blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. 
Rådets afgørelser af 10. juli 1995. 
33 
lande. I overensstemmelse med artikel 104 C, stk. 12, traf Rådet samtidig afgørelse om3 at ophæve 
afgørelsen vedrørende Tyskland, da det offentlige underskud i Tyskland var faldet til under 
referenceværdien i 1994 og forventedes at forblive dér i 1995, og da den offentlige gældskvote 
fortsat lå under referenceværdien. 
I forbindelse med anvendelsen af proceduren i 1996 traf Rådet en ny afgørelse4 om forekomsten af et 
uforholdsmæssigt stort underskud i Tyskland, da det nu viste sig, at det offentlige underskud i 
Tyskland var steget til over referenceværdien i 1995, og at det forventedes at forblive over 
referenceværdien i 1996. Rådet traf også afgørelse om at ophæve afgørelsen vedrørende Danmark5. 
Det offentlige underskud i Danmark var faldet til et godt stykke under referenceværdien i 1995, og 
det forventedes at forblive lavt i 1996, og den offentlige gældskvote, som ganske vist stadig lå over 
referenceværdien, var faldet betydeligt i 1994 og 1995. 
Således er tolv medlemsstater i dag omfattet af en rådsafgørelse om, at de har et uforholdsmæssigt 
stort underskud. På nuværende tidspunkt er kun tre medlemsstater (Danmark, Irland og 
Luxembourg) ikke omfattet af en sådan afgørelse, og det er altså kun disse tre lande, der opfylder 
kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling. 
m Det offentlige underskud 
Kiide: KtarirnSsMonen» tjenestegrene. 
4.2 Budgetudviklingen i 1996 
Bestræbelserne på at konsolidere budgetterne i 1996 har fundet sted i en kontekst kendetegnet ved 
en pause i den økonomiske vækst. Kommissionens tjenestegrene skønner, at BNP i faste priser vil 
stige med 1,6% i år for EU som helhed, men det forventes, at vækstraten i Belgien, 
Rådets afgørelse af 10. juli 1995. 
Rådets afgørelse af 27. juni 1996. 
Rådets afgørelse af 27. juni 1996. 
34 
Tyskland, Frankrig, Italien og Østrig vil ligge under dette gennemsnit. Trods det ugunstige 
økonomiske klima forventes det, at det vil lykkes næsten alle medlemsstaterne at reducere deres 
offentlige underskud i 1996. Ifølge de seneste beregninger foretaget af Kommissionens tjenestegrene 
(se tabel 4.1 og figur 4.1) er det kun i Tyskland, at det offentlige underskud formentlig vil stige i 
1996.1 alle andre medlemsstater og i EU som helhed forventes underskuddet at falde (i Luxembourg 
vil overskuddet sandsynligvis blive mindre). Særlig store mindskelser af underskuddet på mere end 
1% af BNP er sandsynlige i Grækenland, Spanien, Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland, Sverige 
og Det Forenede Kongerige. 
Tabel 4.1 
Det offentlige underskud 
(%afBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(2) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
7.5 
3.9 
3.5 
14.2 
6.8 
5.6 
2.4 
9.6 
-1.7 
3.2 
4.2 
6.9 
8.0 
12.3 
7.8 
6.2 1994 
5.1 
3.5 
2.4 
12.1 
6.3 
5.6 
1.7 
9.0 
-2.6 
3.4 
4.4 
5.8 
6.2 
10.8 
6.8 
5.4 1995 
4.1 
1.6 
3.5 
9.1 
6.6 
4.8 
2.0 
7.1 
-1.5 
4.0 
5.9 
5.1 
5.2 
8.1 
5.8 
5.0 1996 (1) 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 
(1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. 
(2) Et minustegn angiver et overskud. 
Kilde; Kommissionens tjenestegrene 
helhed (se tabel 4.2 og figur 4.2). I Belgien, Danmark, 
Portugal og Sverige forventes gældskvoten dog at falde i Ifølge de nuværende beregninger er det 
sandsynligt, at det i 1996 også vil lykkes 
Nederlandene at reducere sit underskud 
til under referenceværdien på 3% af 
BNP. Nederlandene vil dermed slutte sig 
til de tre andre medlemsstater, der 
allerede har opfyldt dette mål, nemlig 
Danmark, Irland og Luxembourg (der 
har et overskud). To medlemsstater 
(Belgien og Finland) vil formentlig ende 
med et underskud på mellem 3% og 
V/2% af BNP i år, og andre seks 
medlemsstater (Tyskland, Spanien, 
Frankrig, Østrig, Portugal og Sverige) 
forventes at ende med et underskud på 
under 4!/2% af BNP. 
De vedholdende offentlige underskud og 
den forholdsvis lave stigning i BNP i 
løbende priser (som følge af både en 
beskeden realvækst og gode eller 
forbedrede inflationstal) tyder på, at den 
offentlige bruttogældskvote alt andet lige 
sandsynligvis vil stige i adskillige 
medlemsstater i 1996 og i EU som 
Grækenland, Irland, Italien, Nederlandene, 
o 
ar. 
35 
[Tabel 4.2 
B 
DK (2) 
D(3) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Den offentlige bruttogæld 
(%afBNP) 
1993 
137.0 
80.1 
48.2 
111.8 
60.5 
45.6 
94.5 
119.3 
6.2 
80.8 
62.8 
68.2 
57.3 
76.0 
48.5 
66.1 Niveau. 
1994 
135.0 
76.0 
50.4 
110.4 
63.1 
48.4 
87.9 
125.5 
5.7 
77.4 
65.1 
69.6 
59.5 
79.3 
50.4 
68.1 1995 
133.7 
71.9 
58.1 
111.8 
65.7 
52.8 
81.6 
124.9 
6.0 
79.7 
69.0 
71.7 
59.2 
78.7 
54.1 
71.3 1996 (l) 
130.6 
70.2 
60.8 
110.6 
67.8 
56.4 
74.7 
123.4 
7.8 
78.7 
71.7 
71.1 
61.3 
78.1 
56.3 
73.5 Ændring 
94/93 
-2.0 
-4.1 
2.2 
-1.4 
2.6 
2.8 
-6.6 
6.2 
-0.5 
-3.4 
2.3 
1.4 
2.2 
3.3 
1.9 
2.0 95/94 
-1.3 
-4.1 
7.7 
1.4 
2.6 
4.4 
-6.3 
-0.6 
0.3 
2.3 
3.9 
2.1 
-0.3 
-0.6 
3.7 
3.2 96/95 
-3.1 
-1.7 
2.7 
-1.2 
2.1 
3.6 
-6.9 
-1.5 
1.8 
-1.0 
2.7 
-0.6 
2.1 
-0.6 
2.2 
2.2 
(1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. 
(2) Indeståender på statens konto i Nationalbanken, Den Sociale Pensionsfond 
beholdning af private obligationer og offentlige virksomheders gæld 
udgjorde ca. 18% af BNP i 1995. 
(3) Den skarpe stigning i den tyske gældskvote i 1995 skyldtes hovedsagelig 
statens overtagelse af ikke-budgetførte forpligtelser forbundet med 
genforeningen, hvoraf den væsentligste var Treuhandanstalts gæld. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene Kommissionens tjenestegrene 
forventer, at gældskvoten i 
slutningen af 1996 vil ligge 
under referenceværdien på 
60% af BNP i tre 
medlemsstater, nemlig 
Frankrig, Luxembourg og Det 
Forenede Kongerige. 
Gældskvoten vil formentlig 
stige til lige over 60% i 
Tyskland og Finland og ligge 
mellem 60% og 70% af BNP i 
også Spanien. I Danmark, 
Irland, Nederlandene, Østrig, 
Portugal og Sverige vil 
gældskvoten sandsynligvis 
ligge mellem 70% og 80% af 
BNP. Endelig vil gældskvoten 
i tre medlemsstater (Belgien, 
Grækenland og Italien) 
forblive højere end 110% af 
BNP. 
Figur 4.2 
Bea offentlige bruttogæld 
(%afBNI») 
a D-K !> PilliliiSiilili: 
tateaasse&ttatttaiaaiaa jaaMOaoaaao^aajaaaaaaaaajjjojjûaatta^^ 
36 
4.3 Budgetkonsolideringen i anden fase af ØMU 
Ved begyndelsen af anden fase af ØMU var budgetstillingen i de fleste medlemsstater alvorligt ude af 
balance. Underskuddet var i mange tilfælde steget til et rekordhøjt niveau i 1993 som følge af den 
alvorlige økonomiske krise, og gældskvoterne bevægede sig opad i samtlige medlemsstater med 
undtagelse af Irland og Luxembourg. 
De sidste tre år har medlemsstaterne over en bred front intensiveret deres bestræbelser på at 
konsolidere deres budgetter. Der har hersket en stigende erkendelse af, at ukorrigerede 
budgetuligevægte indebærer store risici for inflationsudviklingen, renteudviklingen og den 
økonomiske vækst og skaber gældstendenser, der er vanskelige at vende. I denne periode har de 
finansielle markeder haft en klarere tendens til at knytte en risikopræmie til lande med uløste 
budgetproblemer. Desuden har budgetkonsolideringsbestræbelserne i medlemsstaterne hentet støtte 
fra behovet for en høj grad af konvergens med henblik på indførelsen af den fælles valuta. 
Alle medlemsstater med store underskud har vedtaget ambitiøse programmer for en konsolidering af 
deres budgetter på mellemlang sigt. Mindskelsen af budgetuligevægtene indgår som et helt central 
element i de konvergensprogrammer, som medlemsstaterne har fremlagt på EU-plan. 
Skønt der i adskillige tilfælde ikke er blevet gjort så hastigt fremskridt som oprindeligt planlagt, og 
skønt der har været et par tilbageslag, er udviklingen siden i 1993 i de fleste medlemsstater gået i 
retning af en gradvis indsnævring af det offentlige underskud (se tabel 4.1 og figur 4.3). De eneste 
undtagelser er Tyskland, hvor underskuddet, efter at være faldet i 1994, igen er vokset i såvel 1995 
som 1996, Spanien, hvor underskuddet voksede i 1995, før det faldt igen i 1996, Nederlandene, hvor 
underskuddet voksede i 1994 og 1995, før det begyndte at falde i 1996, og Østrig, hvor 
underskuddet også fortsatte med at stige i 1994 og 1995, før det begyndte at falde i 1996. 
Overskuddet i Luxembourg har varieret fra år til år. 
Belgien, Grækenland, Finland og Sverige har i årene 1993-96 formået at reducere deres underskud 
med så meget som 4% af BNP eller mere, mens det er lykkedes Danmark, Spanien, Italien, Portugal 
og Det Forenede Kongerige at mindske deres underskud med mellem 2% og 4% BNP. Mange af 
disse lande lagde imidlertid ud med meget store underskud og er endnu ikke nået ned på et 
tilfredsstillende niveau. Skønt der på kort sigt fokuseres på at bringe underskuddene ned på 3% af 
BNP, skal dette betragtes som blot et første skridt i retning af en genetablering af sunde offentlige 
budgetstillinger. Som det har fremgået af de seneste diskussioner vedrørende en stabilitetspagt, som 
Kommissionen vedtog forslag om den 16. oktober 1996, skal underskudsreferenceværdien på 3% af 
BNP ikke betragtes som et mål, men som et loft. På mellemlang sigt ville det være passende for 
medlemsstaterne at sigte mod en budgetstilling, der er omtrent i balance, eller som udviser et 
overskud, for derigennem at fremme væksten og beskæftigelsen. 
37 
38 
4.3.1 Virkningen af de økonomiske konjunkturer 
Ligesom underskuddene i 1993 blev forværret af den økonomiske krise, så kan en del af forbedringen 
af underskuddene siden da tilskrives det økonomiske genopsvings positive virkninger for forbruget 
og skatteprovenuet. I 1994 og 1995 kunne over halvdelen af underskudsreduktionen i EU som 
helhed tilskrives disse konjunkturpåvirkninger ifølge den forsigtige konjunkturkorrigeringsmetode, 
Figur 4.4 
det ïtonjHttkrwfc&rrigeretfe GÔentBge underskud - 1UR 
må-•Faktisk underskud 
-••Konjunkturkorrigeret underskud 
•U 
tm tm P£i WÊ wm 
Kilde: x<mém<mi®$m^mti> 
som Kommissionens tjenestegrene benytter (se tabel 4.3 og figur 4.4). Mellem midten af 1995 og 
midten af 1996 var der en pause i væksten, som generelt svækkede BNP-vækstraterne for 1996, og 
som i adskillige lande havde en skadelig indflydelse på budgetbalancen. Ifølge de seneste beregninger 
forventes det offentlige underskud i EU som helhed at falde med 0,6% af BNP i 1996, men 
konjunkturerne har haft en negativ indflydelse på dette tal svarende til 0,2% af BNP, hvorfor faldet i 
det konjunkturkorrigerede underskud forventes at blive på 0,8% af BNP. 
39 
Tabel 4.3 
Ændringer i forhold til tidligere år i det faktiske og 
det konjunkturkorrigerede offentlige underskud 
(%afBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(l) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Ændring i det faktiske 
underskud 
1994 
-2.3 
-0.4 
-1.0 
-2.1 
-0.4 
0.0 
-0.7 
-0.5 
-1.0 
0.2 
0.2 
-1.1 
-1.8 
-1.5 
-1.0 
-0.7 1995 
-1.0 
-1.8 
1.1 
-3.0 
0.3 
-0.8 
0.3 
-1.9 
1.1 
0.7 
1.5 
-0.7 
-1.0 
-2.7 
-1.0 
-0.4 1996 
-0.8 
-0.2 
0.5 
-1.2 
-2.2 
-0.8 
-0.4 
-0.5 
0.6 
-1.4 
-1.6 
-1.1 
-1.9 
-4.1 
-1.1 
-0.6 Ændring i det 
konjunkturkorrigerede 
underskud 
1994 
-2.0 
1.1 
-0.8 
-2.2 
-0.6 
0.5 
0.1 
-0.2 
n.a. 
0.7 
0.7 
-1.7 
0.1 
-0.4 
-0.1 
-0.2 1995 
-1.0 
-1.3 
0.9 
-2.9 
0.6 
-0.6 
2.8 
-1.2 
1.5 
0.4 
1.2 
-0.7 
1.0 
-1.3 
-0.7 
-0.2 1996 
-1.0 
-0.3 
0.0 
-0.9 
-2.3 
-1.2 
0.4 
-0.9 
0.3 
-1.4 
-2.0 
-1.0 
-1.7 
-3.8 
-1.1 
-0.8 
Et minustcgn/plustcgn angiver henholdsvis et fald/en 
stigning i underskuddet. 
(1) Luxembourg har et overskud, hvorfor et 
minustegn/plustegn angiver henholdsvis en 
stigning/et fald i landets overskud. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene; tallene for 
1996 stammer fra de økonomiske prognoser 
fra efteråret 1996. Tabel 4.4 
Konjunkturkorrigerede offentlige 
underskud i 1996 
r%afBNPÏ 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Offentligt 
underskud 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 Konjunkt 
ur-
kompon­
ent 
0.6 
0.2 
0.5 
0.4 
0.9 
0.6 
-2.0 
0.4 
0.4 
0.3 
0.2 
0.8 
1.1 
0.9 
0.6 
0.5 Konjunkt 
ur-
korrigeret 
offentligt 
underskud 
2.7 
1.2 
3.5 
7.5 
3.5 
3.4 
3.6 
6.2 
-1.3 
2.3 
4.1 
3.2 
2.2 
3.0 
4.0 
3.9 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene; 
økonomiske prognoser fra efteråret 
1996. 
På grund af recessionen i begyndelsen af 
1990'erne og det tøvende opsving siden da 
ligger BNP i 1996 stadig under trenden i 
samtlige medlemsstater med undtagelse af 
Irland. Et sådant negativt output-gab implicerer, at det konjunkturkorrigerede underskud ikke er så 
stort som det registrerede underskud. Benyttes Kommissionens konjunkturkorrigeringsmetode, er 
der tre medlemsstater (Belgien, Finland og Sverige), som i år sandsynligvis vil registrere et underskud 
på over 3% af BNP, men som vil få et konjunkturkorrigeret underskud på eller under 3% af BNP (se 
tabel 4.4)6. 
Denne metode er dog forholdsvis forsigtig: ifølge f.eks. tal fra IMF offentliggjort i World Economie 
Outlook fra oktober 1996 skønnes det, at blandt medlemsstaterne med underskud på over 3% af BNP i år vil 
det strukturelle underskud ligge på eller under 3% i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Nederlandene, 
Portugal og Det Forenede Kongerige. 
40 
Tabel 4.5 
Andre gældsforøgcndc faktorer 
end underskuddet 
(stock/flow-korrcktion) 
(%afBNP) 4.3.2 Gældskvotens udvikling 
Skønt der er blevet gjort store fremskridt med at nedbringe budgetunderskuddene, er det kun i nogle 
få tilfælde, at dette har været tilstrækkeligt til klart at vende den stigende tendens i gældskvoten (se 
tabel 4.2 og figur 4.3). I Belgien er gældskvoten faldet hvert år fra det meget høje niveau på 137% af 
BNP i 1993, og den forventes at falde til 130,6% i 1996. Der 
samme er tilfældet i Danmark, hvor gældskvoten toppede på 
80,1% af BNP i 1993, og hvor den nu forventes at blive på 70,2% 
i 1996. Det tidligere fald i gældskvoten i Irland har varet ved siden 
1993, hvor den lå på 94,5% af BNP. I år forventes den at ligge på 
74,7%. 
I Grækenland forventes gældskvoten i 1996 at ligge på 110,6%, 
dvs. under niveauet i 1993.1 Nederlandene forventes gældskvoten 
i 1996 også at ligge under 1993-niveauet. 
Andre steder er gældskvoterne steget betydeligt de sidste tre år. 
Gældskvoten er steget med mindst 5% af BNP i Tyskland, 
Spanien, Frankrig, Østrig og Det Forenede Kongerige. Efter en 
kraftig stigning i 1994 faldt gældskvoten i Italien en anelse i 1995, 
og den forventes at gøre det samme i 1996. Efter et mindre fald i 
1995 forventes gældskvoten i Finland at stige igen i år. I Sverige 
faldt gældskvoten i 1995, og det samme vil ske i år, men ikke 
desto mindre ligger den over niveauet i 1993. B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1989-93 
Årsgenncm-
snit 
1.0 
3.7 
2.1 
8.1 
2.8 
0.9 
1.7 
1.8 
2.5 
0.1 
1.4 
3.4 
7.6 
5.1 
-0.4 
0.9 1994-96 
Årsgennem-
snit 
-1.4 
-2.0 
2.9 
1.7 
0.6 
0.5 
-0.3 
1.3 
2.6 
-0.7 
0.8 
0.6 
-0.5 
-2.9 
-0.6 
0.6 
Kilde: Kommissionens 
tjenestegrene Ændringen i det absolutte niveau for den offentlige bruttogæld 
påvirkes ifølge traktatens definitioner ikke blot af låntagningen til 
finansiering af det offentlige underskud hvert år, men også af en 
række andre faktorer, som afspejles i statens passiver. Således kan 
værdien opgjort i et lands nationale valuta af gæld denomineret i 
en udenlandsk valuta ændre sig på grund af valutakursbevægelser; 
gælden kan blive forøget for at finansiere videreudlåning til andre 
sektorer af økonomien; indtægterne fra privatiseringer eller frasalget af finansielle aktiver kan 
benyttes til at mindske bruttogælden osv. Hidtil har disse faktorer i de fleste medlemsstater 
sammenlagt haft tendens til regelmæssigt at forøge gældens størrelse. I 1989-93 forøgede de således 
gældsniveauet med mere end 2 procentpoint af BNP om året i otte medlemsstater og havde en 
mærkbart forøgende effekt i samtlige medlemsstater med undtagelse af Nederlandene og Det 
Forenede Kongerige (se tabel 4.5). I gennemsnit i de tre år fra 1994 til 1996 er disse øvrige faktorers 
årlige indflydelse på gælden aftaget sammenlignet med den forudgående periode i næsten alle 
medlemsstaterne, dog med undtagelse af Tyskland, hvor staten har pådraget sig en betydelig gæld i 
forbindelse med genforeningen. Faktisk har den gennemsnitlige effekt på årsbasis været negativ (dvs. 
mindsket gælden) i syv medlemsstater i den seneste periode, og kun i fire medlemsstater har den 
positive effekt overskredet 1% af BNP om året. Der kan gives en række forklaringer på denne 
forandring, herunder mindre valutauro efter 1993 og mindre behov for nødfinansiering af 
41 
bl.a. banker, som tidligere har været nødvendig i flere lande. Der er imidlertid også noget, der tyder 
på, at eftersom der her i anden fase holdes nøjere øje med bruttogældskvoten, har medlemsstaterne 
været mere opmærksomme på deres balancer. 
4.3.3 Kilderne til budgettilpasning 
For EU som helhed er mindskelsen af det offentlige underskud på 1,8% af BNP mellem 1993 og 
1996 blevet tilvejebragt gennem en mindskelse af den andel, som de offentlige udgifter (ekskl. 
rentebetalinger) udgør af BNP. Mellem disse to år de løbende indtægters og rentebetalingernes andel 
af BNP forblevet næsten uændret (se tabel 4.6). 
Tabel 4.6 
Indtægts- og udgiftskvoter, 1993 og 1996 
(%afBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Løbende indtægter 
1993 
49.2 
58.3 
46.4 
34.4 
42.8 
49.5 
37.8 
47.4 
44.7 
52.9 
49.4 
37.7 
53.8 
60.3 
35.9 
46.2 1996 (1) 
50.5 
58.8 
45.7 
38.0 
40.3 
50.6 
34.7 
46.3 
41.7 
48.3 
48.2 
41.5 
55.3 
63.0 
37.7 
46.2 Ændring 
96/93 
+1.3 
+0.5 
-0.7 
+3.6 
-2.5 
+1.1 
-3.1 
-1.1 
-3.0 
-4.6 
-1.2 
+3.8 
+ 1.5 
+2.7 
+1.8 
+0.0 Andre udgifter end 
rentebetalinger 
1993 
45.9 
54.5 
46.6 
35.7 
44.4 
51.7 
33.8 
44.9 
42.5 
49.9 
49.4 
38.1 
57.2 
66.4 
40.8 
47.1 1996 (1) 
45.3 
53.8 
45.9 
34.1 
39.4 
50.9 
31.8 
42.4 
40.4 
45.3 
48.0 
41.0 
52.8 
59.4 
38.6 
45.2 Ændring 
96/93 
-0.6 
-0.7 
-0.7 
-1.6 
-5.0 
-0.8 
-2.0 
-2.5 
-2.1 
-4.6 
-1.4 
+2.9 
-4.4 
-7.0 
-2.2 
-1.9 Rentebetalinger 
1993 
10.8 
7.8 
3.3 
12.8 
5.2 
3.4 
6.5 
12.1 
0.4 
6.2 
4.3 
6.8 
4.6 
6.2 
2.9 
5.4 1996 (1) 
8.5 
6.4 
3.8 
11.9 
5.4 
3.8 
4.5 
10.5 
0.3 
5.6 
4.5 
4.9 
5.9 
7.5 
3.8 
5.4 Ændring 
96/93 
-2.3 
-1.4 
+0.5 
-0.9 
+0.2 
+0.4 
-2.0 
-1.6 
-0.1 
-0.6 
+0.2 
-1.9 
+ 1.3 
+1.3 
+0.9 
+0.0 
(1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene 
Billedet er mere varieret, når man ser på de enkelte medlemsstater. De fleste medlemsstater har nydt 
fordel af lavere rentesatser. Medlemsstaterne med støt faldende gældskvoter har set deres 
rentebetalinger falde mærkbart (Belgien, Danmark, Irland), og andre har haft fordel af faldende 
nominelle rentesatser, som også har beskåret deres rentebetalinger (Grækenland, Italien, 
Nederlandene, Portugal). I de fleste øvrige medlemsstater har den stigende gældskvote opvejet de 
positive virkninger af lavere nominelle rentesatser, og rentebetalingernes andel af BNP er steget -
særlig skarpt i Finland og Sverige. 
Den andel, som de offentlige udgifter (ekskl. rentebetalinger) udgør af BNP, er faldet mellem 1993 
og 1996 i samtlige medlemsstater med undtagelse af Portugal. Særligt store fald på over 4% af BNP 
er blevet registreret i Spanien, Nederlandene, Finland og Sverige. 
42 
Flere af medlemsstaterne har forøget beskatningen for at tilpasse deres budgetter. De løbende 
offentlige indtægters andel af BNP er steget mellem 1993 og 1996 i Belgien, Danmark, Grækenland, 
Frankrig, Portugal, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige. Andre steder er denne andel faldet, 
særligt skarpt i Irland, Luxembourg og Nederlandene. 
I de fleste medlemsstater stammer hovedparten af budgettilpasningen imidlertid fra en mindskelse af 
den samlede udgiftskvote. Nogle medlemsstater har benyttet næsten alle eller en del af 
udgiftsbesparelserne til at finansiere en lavere beskatning. Til gengæld har andre medlemsstater 
suppleret deres besparelser med en forhøjelse af skatterne. Mindskelsen af underskuddet mellem 
1993 og 1996 opnået gennem større indtægter har været mindst lige så stor som mindskelsen af 
underskuddet opnået ved hjælp af en lavere samlet udgiftskvote i Grækenland, Frankrig og Det 
Forenede Kongerige. Portugal adskiller sig fra de øvrige medlemsstater i denne periode, idet det har 
benyttet en kraftig stigning i skatteprovenuet (ganske vist fra et relativt lavt niveau) til at finansiere 
både en stigning i udgiftskvoten og en mindskelse af underskuddet. 
4.3.4 Underskud og faste investeringer 
Som led i sin overvågning af budgetudviklingen inden for rammerne af proceduren i forbindelse med 
uforholdsmæssigt store underskud skal Kommissionen - ud over at undersøge, om medlemsstaterne 
overholder kriterierne vedrørende det 
offentlige underskud og den offentlige 
gældskvote - også tage hensyn til, om det 
offentlige underskud overstiger de 
offentlige investeringsudgifter. Tabel 4.7 
viser tallene for den offentlige sektors 
faste bruttoinvesteringer i 1995 og de 
seneste skøn for 1996 i hver af medlems­
staterne, og disse tal sammenlignes med 
de tilsvarende tal for de offentlige 
underskud. 
I de medlemsstater, hvor det offentlige 
underskud stadig ligger over 
referenceværdien på 3% af BNP, er 
underskuddet større end det offentliges 
faste investeringer (med undtagelse af 
Portugal i 1996). I alle andre 
medlemsstater end dem, der allerede har 
et lavt underskud (Danmark, Irland, Tabel 4.7 
Offentlige investeringer og offentligt underskud 
(%afBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(2) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Offentlige faste 
investeringer 
1995 
1.3 
2.0 
2.5 
2.9 
3.6 
3.0 
2.3 
2.3 
4.6 
2.7 
3.1 
4.0 
2.7 
3.3 
1.8 
2.6 1996 
1.2 
2.0 
2.3 
2.9 
3.2 
3.1 
2.3 
n.a. 
4.8 
2.7 
3.1 
4.3 
2.7 
3.2 
1.5 
2.5 (3) Offentligt underskud 
1995 
4.1 
1.6 
3.5 
9.1 
6.6 
4.8 
2.0 
7.1 
-1.5 
4.0 
5.9 
5.1 
5.2 
8.1 
5.8 
5.0 1996 m 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 
(1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. 
(2) Et negativt tal er udtryk for et overskud. 
(3) Ekskl. Italien. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene 
43 
Luxembourg), finansieres de løbende offentlige udgifter delvis ved hjælp af låntagning (dvs. at den 
offentlige opsparing i de fleste medlemsstater er negativ). 
4.4 Budgetkonvergensens holdbarhed 
Bestræbelserne på at konsolidere budgetterne er blevet forstærket i løbet af 1996. De fleste 
medlemsstater, herunder alle dem med et underskud, der stadig ligger over referenceværdien på 3% 
af BNP, satser på en yderligere mindskelse af deres underskud i 1997. De budgetplaner, der hidtil er 
blevet fremlagt i løbet af efteråret 1996, har 
tydeliggjort, hvordan de pågældende regeringer agter 
at nå dette mål. Tabel 4.8 viser de mål, som 
medlemsstaternes regeringer har sat sig for det 
offentlige underskud i 1997, jf deres seneste 
konvergensprogrammer eller budgeterklæringer af 
nyere dato. Tabel 4.8 
Mål for den offentlige sektors underskud 
i 1997 
(%aTBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK(,) 2.9 
0.6 
2.5 
4.2 
3.0 
3.0 
<3 
3.0 
n.a. 
2.2 
3.0 
2.9 
1.4 
2.6 
3 
(1) Finansåret 1997/98. 
Kilde: Nationale konvergensprogrammer eller 
senere budgeterklæringer Det forventes, at underskuddet i adskillige 
medlemsstater vil ligge klart under 3% i 1997. En 
anden gruppe af medlemsstater satser næste år på et 
underskud i nærheden af de 3%. Kun Grækenland 
regner med et underskud på over 3% af BNP i 1997. 
Grækenland har i sit reviderede konvergensprogram 
sat sig som mål at bringe underskuddet ned under 
referenceværdien i 1998. 
Hvad årene efter 1997 angår, satser mange 
medlemsstater allerede nu på en yderligere mindskelse 
af deres budgetunderskud, og deres mål på mellemlang 
sigt er ofte at skabe balance eller overskud på 
budgettet. Sunde og holdbare budgetstillinger, der kan 
føre til faldende gældskvoter i de lande, hvor den er for 
høj, er en vigtig forudsætning for bevarelsen af 
stabilitet, lave rentesatser, produktionsvækst og større 
beskæftigelse. Kommissionens forslag til en stabilitetspagt indebærer en håndfast implementering af 
traktatens bestemmelser for at opretholde budgetdisciplinen i tredje fase. 
44 
PROCEDUREN I FORBINDELSE MED UFORHOLDSMÆSSIGT 
STORE UNDERSKUD 
Proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud, der er beskrevet i traktatens 
artikel 104 C og i den tilhørende protokol nr. 5, fastsætter de skridt, der skal følges for at kunne 
træffe en rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud. 
Ifølge artikel 104 C, stk. 2, skal Kommissionen overvåge udviklingen i medlemsstaternes 
budgetsituation og i deres offentlige gæld med henblik på at identificere alvorlige fejl. Den skal 
navnlig undersøge, om budgetdisciplinen overholdes på grundlag af følgende to kriterier: 
"a) hvorvidt den procentdel, som det forventede eller faktiske offentlige underskud udgør af 
bruttonationalproduktet, overstiger en given referenceværdi (der i protokollen er fastsat til 
3%), medmindre 
- denne procentdel er faldet væsentligt og vedvarende og har nået et niveau, der ligger 
tæt på referenceværdien 
- eller overskridelsen af referenceværdien er exceptionel og midlertidig, og nævnte 
procentdel fortsat ligger tæt på referenceværdien 
b) hvorvidt den procentdel, som den offentlige gæld udgør af bruttonationalproduktet, 
overstiger en given referenceværdi (der i protokollen er fastsat til 60%), medmindre denne 
procentdel mindskes tilstrækkeligt og nærmer sig referenceværdien med en tilfredsstillende 
hastighed. " 
Kommissionen skal udarbejde en rapport, hvis en medlemsstat ikke opfylder kravene i forbindelse 
med et af eller begge disse kriterier. I rapporten skal der også tages hensyn til, om det offentlige 
underskud overstiger de offentlige investeringsudgifter, samt til andre relevante forhold, herunder 
medlemsstatens økonomiske og budgetmæssige situation på mellemlang sigt (stk. 3). 
De efterfølgende skridt i proceduren omfatter en udtalelse fra Det Monetære Udvalg om 
Kommissionens rapport (stk. 4); en udtalelse fra Kommissionen til Rådet, hvis Kommissionen finder, 
at der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud (stk. 5); en afgørelse truffet af Rådet efter en 
generel vurdering af, om der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud (stk. 6). Fastslås det, at 
der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud i en medlemsstat, retter Rådet endelig henstil­
linger (der ikke offentliggøres) til den pågældende medlemsstat med henblik på at bringe denne 
situation til ophør inden for en given frist (stk. 7). Rådet kan senere offentliggøre sine henstillinger, 
hvis det konstaterer, at de ikke er blevet fulgt op af virkningsfulde foranstaltninger inden for den 
fastsatte frist (stk. 8). Hvis det uforholdsmæssigt store underskud i den pågældende medlemsstat 
efter Rådets opfattelse er blevet korrigeret, ophæver Rådet sin afgørelse (stk. 12). Bestemmelserne i 
artikel 104 C, stk. 9 og 11, finder ikke anvendelse i anden fase af ØMU. 
45 
5. VALUTAKURS 
5.1 Traktatens bestemmelser 
Valutakurskriteriet er i traktatens artikel 109 J, stk. 1, tredje led, fastsat som "overholdelse af de 
normale udsvingsmargener i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme i mindst to år 
uden devaluering overfor andre medlemsstaters valutaer". Fjerde led i samme artikel omtaler "den 
varige karakter af den konvergens, medlemsstaten har opnået, samt af dem deltagelse i det 
europæiske monetære systems valutakursmekanisme, som afspejlet i de langfristede rentesatser". 
Derudover fastsætter artikel 3 i protokollen (nr. 6) om konvergenskriterierne, at "kriteriet 
vedrørende deltagelse i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme som nævnt i 
traktatens artikel 109 .1, stk. 1, tredje led, betyder, at en medlemsstat har overholdt de normale 
udsvingsmargener i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme uden alvorlige 
spændinger i mindst de seneste lo år før undersøgelsen. Medlemsstaten må især ikke i samme 
periode på eget initiativ have devalueret sin valutas bilaterale centralkurs over for en anden 
medlemsstats valuta". 
Elleve valutaer deltager på nuværende tidspunkt i ERM. Den østrigske schilling tilsluttede sig ERM i 
begyndelsen af 1995 og er fortsat blevet handlet inden for dens traditionelle og meget snævre bånd i 
forhold til DEM. Den finske mark tilsluttede sig ERM den 14. oktober 1996. Drakmen og den 
svenske krone er forblevet uden for ERM, mens liren og det britiske pund ikke igen har tilsluttet sig, 
efter at de forlod ERM i september 1992. 
Figur 5.1 
MÉL 1994 4 
KonKSis^ofæos $enestøgrea& 
'" "^^ 1111 
MMttttttttttttttttttttt HK 
mtættmcutteutettt& 
46 
47 
1 første halvår af 1995 opstod der valutakursspændinger på internationalt plan, der primært havde sin 
forklaring i finanskrisen i Mexico og handelsspændinger mellem USA og Japan; dette fremkaldte en 
alvorlig svækkelse af den amerikanske dollar, hvilket - kombineret med specifikke problemer i lande i 
Europa - afstedkom en styrkelse af DEM i forhold til mange af ERM-valutaerne og øgede 
volatiliteten i disse valutaer. Som følge heraf opstod der spændinger inden for ERM, som førte til en 
kursjustering den 6. marts 1995. Efter anmodning fra de spanske myndigheder besluttede ministrene 
og centralbankcheferne at devaluere pesetaen med 7%, og samtidig blev escudoen devalueret med 
3,5%. 
Spændinger inden for ERM ses afspejlet i spændet mellem de stærkeste og de svageste ERM-
valutaer, jf. graf 5.1. Spændet øgedes til omtrent 12% i februar 1995. Efterhånden som de 
internationale kapitalmarkeder stabiliseredes, indsnævredes spændet til blot 4% i sensommeren 1995. 
Efter en midlertidig forøgelse af spændet i september, der primært skyldtes den amerikanske dollars 
svage stilling, reduceredes spændet på ny ved udgangen af 1995. I juni 1996 var spændet på under 
2%. Denne opløftende tendens er fortsat frem til efteråret. Generelt har ERM på trods af midlertidige 
spændinger været præget af en høj grad af stabilitet i det meste af 1996. 
Inden for ERM-båndet (se graf 5.2) har DEM, gylden, schilling og den belgiske franc stået stærkt 
gennem hele toårsperioden. I 1995 genvandt peseta hurtigt sin styrke i de to måneder, der fulgte efter 
devalueringen, og den har stået stærkt i 1996. Derimod blev det irske pund under indflydelse af 
udviklingen i dollar- og sterlingkursen svækket kraftigt i første kvartal af 1995, og det blev på trods 
af en vis styrkelse liggende under centralkursen frem til maj 1996, men siden da er det blevet kraftigt 
styrket. Den franske franc blev igennem det meste af toårsperioden handlet i underkanten af båndet, 
men på det seneste er den franske franc blevet styrket og ligger tættere på centralkursen. Escudoen 
og den danske krone holdt sig generelt tæt på centralkursen. 
Alt i alt har på nuværende tidspunkt ni valutaer været medlem af ERM i mere end to år, nemlig DKK, 
BEF, DEM, ESP, FRF, IEP, LUF, NLG og PTE. Den østrigske schilling har ved udgangen af 1996 
været medlem i to år. Hvis man ser bort fra ESP og PTE, er disse valutaers ERM-centralkurs ikke 
blevet ændret gennem de seneste to år, og selv om der har været kraftige udsving inden for båndet, 
kan ingen af disse otte valutaer siges at have været udsat for alvorlige spændinger. Pesetaens 
centralkurs blev devalueret i marts 1995 efter de spanske myndigheders ønske. Den portugisiske 
escudos centralkurs blev også justeret nedad efter beslutningen om at ændre den spanske valutas 
centralkurs1. Siden midten af oktober 1996 har den finske mark også været medlem af ERM. 
5.2 Yderligere analyse af valutakursstabiliteten 
Et tilsvarende billede aftegner sig, hvis stabiliteten i valutakurserne vurderes ud fra 
variationskoefficienten2 , hvorved det er muligt at foretage sammenligninger mellem forskellige 
valutaer. Figur 5.3 afbilder variationen i forhold til DEM. 
1 EU-kommuniké, 6. marts 1995. 
2 Defineret som standardafvigelsen divideret med middelkursen. 
48 
Det fremgår heraf, at efter uroen i første halvår af 1995 faldt udsvingene i de fleste valutaer tilbage til 
det tidligere niveau. Desuden var udsvingene mellem ERM-valutaerne mindre end mellem valutaerne 
uden for; igennem toårsperioden har de fem valutaer, der har stået uden for ERM, også været de 
valutaer, der har udvist de største udsving; blandt disse valutaer har den finske mark fluktueret mindst 
og har været forholdsvis stabil i 1995 og 1996. Liren og den svenske krone har været de mest volatile 
valutaer. Inden for ERM har gylden, schilling og den belgiske franc udvist minimale udsving, og det 
samme har været gældende for den danske krone fra november 1995. Udsvingene mellem de øvrige 
ERM-valutaer har i 1996 haft en tendens til at være mindre end i tidligere år. 
Blandt de indenlandske årsager til valutauro kan nævnes skepsis med hensyn til landenes evne eller 
regeringernes vilje til at sikre den høje grad af konvergens, der kræves for at indføre en fælles valuta. 
Derudover har udviklingen i de økonomiske nøgletal, primært de offentlige finanser og inflationen, 
men også ledigheden, haft en direkte indvirkning på valutakursudviklingen. En vis indflydelse, 
hovedsagelig i retning af appreciering og stabilitet, sås udøvet på den finske mark og den italienske 
lire som et resultat af forventningerne om, at disse valutaer ville tilslutte sig ERM. 
I 1996 var der en række faktorer, der bidrog til at lette spændingen på valutamarkederne. Først og 
fremmest spillede den amerikanske dollars fornyede styrke en særdeles betydningsfuld rolle i denne 
forbindelse. Fra en kurs på under 1,40 DEM ved udgangen af 1995 steg dollarkursen til ca. 
1,54 DEM i juni 1996; dollaren trak især det britiske og det irske pund med sig op og styrkede 
generelt de svagere europæiske valutaer i forhold til gruppen af stærkere valutaer. Dette fik desuden 
betydelig indflydelse på ERM, idet spændet mellem de svageste og de stærkeste valutaer blev 
indsnævret. En efterfølgende midlertidig svækkelse af dollaren, der faldt til 1,48 DEM i juli 1996, fik 
ikke nogen nævneværdig virkning for spændet inden for ERM; en fornyet styrkelse af dollarkursen i 
september og oktober 1996 blev ledsaget af en mindre udvidelse af spændet, idet det irske pund blev 
yderligere styrket og blev den stærkeste ERM-valuta. 
For det andet banede et mere synkroniseret forløb i de europæiske økonomier og udsigterne til 
faldende inflation i højinflationslandene vej for parallelle pengepolitiske initiativer, hvilket reducerede 
mulighederne for spekulative angreb. 
Endelig var initiativer i relation til konvergensudsigterne en meget betydningsfuld faktor. Fra og med 
andet halvår af 1995 traf regeringerne i stigende grad foranstaltninger, der tydeligt havde til formål at 
forbedre deres konvergenssituation. Samtidig udviste ELPs instanser gang på gang fast vilje til at gå 
videre med Den Monetære Union, ikke mindst efter Det Europæiske Råd i Madrid, hvor 
realiseringen af ØMU i 1999 blev til vished. Disse begivenheder medvirkede til at lægge en dæmper 
på valutakursudsvingene og til den betydelige indsnævring af rentespændet. 
49 
50 
6. LANGFRISTEDE RENTESATSER 
6.1 Rentekonvergens 
Det kriterium, der gennemgås i dette afsnit, er - som defineret i traktatens artikel 109 J, stk. I, tjerde 
led - "den varige karakter af den konvergens, medlemsstaten har opnået, samt af dens deltagelse i 
det europæiske monetære systems valutakursmekanisme, som afspejlet i de langfristede rentesatser". 
Dette kriterium vedrørende konvergens i rentesatserne er nærmere beskrevet i protokol nr. 6 om 
konvergenskriterierne, hvor det i artikel 4 hedder, at det "betyder, at en medlemsstat over en periode 
på et år før undersøgelsen har haft en gennemsnitlig langfristet nominel rentesats, som ikke 
overstiger den tilsvarende rentesats i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater 
med hensyn til prisstabilitet, med mere end 2 procentpoint". Det hedder videre, at "rentesatserne 
måles på grundlag af langfristede statsobligationer eller tilsvarende værdipapirer, idet der lages 
hensyn til forskelle i nationale definitioner". 
Det er det uvægtede aritmetiske gennemsnit af 12-måneders gennemsnittet af den lange rente i de tre 
lande med den laveste inflation, der i denne beretning er blevet benyttet til at beregne 
referenceværdien (se også analysen i kapitel 3). For de fleste medlemsstaters vedkommende er det 
afkastet af den tiårige benchmark-obligation, der benyttes til beregningerne. Der er gjort bestræbelser 
på at gøre disse data så sammenlignelige som muligt. Nærmere oplysninger om de rentesatser, der 
benyttes for de enkelte medlemsstater, er at finde i den indrammede tekst om "Data og 
referenceværdi for rentekonvergenskriteriet". I dette afsnit forstås ved den langfristede rentesats den 
gennemsnitlige langfristede nominelle rentesats over de sidste 12 måneder. 
De tre medlemsstater, der i september 1996 havde den laveste inflation udtrykt ved 
forbrugerprisindekset1, var Tyskland, Nederlandene og Finland. Den gennemsnitlige nominelle lange 
rente i disse lande i september var på henholdsvis 6,3%, 6,3% og 7,4%, hvilket frembringer en 
referenceværdi på 8,7% (se tabel 6.1). To af disse tre lande havde også de laveste gennemsnitlige 
rentesatser, nemlig Tyskland og Nederlandene. Alt i alt havde 11 medlemsstater en gennemsnitsrente, 
der lå under referenceværdien i september 1996. Det var Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, 
Irland, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige. Fire 
medlemsstater (Grækenland, Spanien, Italien og Portugal) havde en gennemsnitsrente, der lå over 
referenceværdien. Sveriges gennemsnitsrente lå over referenceværdien i slutningen af 1995, men efter 
et fald i løbet af 1996 bevægede den sig ned under referenceværdien i august 1996. 
Det prisindeks, der er blevet anvendt til at bestemme de tre bedst stillede lande, er det midlertidige 
forbrugerprisindeks (IICP) fra december 1995 og forbrugerprisindekset (CPI) før da (se kapitel 3). 
51 
Tabel 6.1 
Konvergens i medlemsstaternes lange renter 
12-måneders gennemsnit 
1993 1994 1995 1996(1) 
Tre bedste resultater med hensyn til prisstabilitet 
B 
DK 
D 
F 
IRL 
L 
NL 
FIN 
UK 
Reference­
værdi 2 7.3 
7.7 
7.5 
9.5 7.9 
7.2 
7.7 
9.6 7.5 
6.9 
8.8 
9.7 6.3 
6.3 
7.4 
8.7 
Medlemsstater, der overholder referenceværdien 
Antal: 
Ud af: 
B 
DK 
D 
F 
IRL 
L 
NL 
A 
FIN 
S 
UK 8 
12 
7.2 
7.3 
6.5 
6.8 
7.7 
6.5 
6.3 
7.5 8 
12 
7.9 
7.9 
7.1 
7.2 
7.9 
7.7 
6.9 
8.2 10 
15 
7.5 
8.3 
6.9 
7.5 
8.3 
7.6 
6.9 
7.1 
8.8 
8.3 11 
15 
6.7 
7.4 
6.3 
6.6 
7.5 
7.0 
6.3 
6.5 
7.4 
8.5 
8.0 
(1) Okt. 1995-sept. 1996. 
(2) Referenceværdien er i denne beretning defineret som 
det aritmetiske gennemsnit af 12-måneders 
gennemsnittet af rentesatserne i de tre medlemsstater, 
der har opnået de bedste resultater med hensyn til 
prisstabilitet, plus 2 procentpoint. 
Kilde: EMi Indtrykket af en forbedring i 
konvergenssituationen siden slutningen af 1995 
bekræftes af den underliggende situation i de 
enkelte medlemsstater (se figur 6.1 og tabel 6.2). 
I denne periode faldt referenceværdien gradvist, 
og spredningen omkring referenceværdien blev 
indsnævret fra 2,0 i slutningen af 1995 til 1,6 i 
september 1996 (se tabel 6.2). Under denne 
generelle trend ligger der ret forskelligartede 
udviklingstendenser i de medlemsstater, der 
opfyldte kriteriet i slutningen af 1995, og i de 
medlemsstater, der ikke gjorde det. Skønt 
samtlige lande oplevede et fald i 
gennemsnitsrenten, var den hastighed, hvormed 
gennemsnitsrenten faldt, betydeligt mere 
afdæmpet i den første gruppe af lande end i den 
anden. Finland, som oplevede et fald i 
gennemsnitsrenten på 1,4 procentpoint mellem 
slutningen af 1995 og september 1996, var 
undtagelsen fra denne generelle regel. Faktisk 
tegner faldet i de finske rentesatser sig for 
hovedparten af faldet i referenceværdien, mens 
faldet hos de fem medlemsstater, der ikke 
overholdt referenceværdien ved udgangen af 
1995, bidrager til at forklare den mindre 
spredning. Sammenlignet med december 1995 
mindskedes rentekonvergensgabet (forskellen 
mellem den indenlandske gennemsnitsrente og 
referenceværdien) i Grækenland, Italien, Spanien 
og Portugal med henholdsvis 6,4 procentpoint 
(-1,3), 1,6 procentpoint (-0,9), 0,8 procentpoint 
(-0,8) og 0,7 procentpoint (-1,1). Grækenland er 
fortsat den mindst konvergente medlemsstat, 
mens Sverige bevægede sig fra en afvigelse på 
0,5 procentpoint ved udgangen af 1995 til en 
afvigelse på 0,2 procentpoint under 
referenceværdien i september 1996. 
52 
Tabel 6.2 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
Gennemsnit af 
de tre bedste 
prisstabilitets-
resultater 
Spredning fra 
gennemsnittet 
af de tre bedste 
prisstabilitets-
resultater (3) Udviklingen i de lange renter 
12-måneders gennemsnit 
1993 (1) 
7.2 
7.3 
6.5 
23.3 
10.2 
6.8 
7.7 
11.2 
6.5 
6.3 
6.7 
9.7 
8.8 
8.5 
7.5 1994(1) 
7.9 
7.9 
7.1 
20.8 
10.0 
7.2 
7.9 
10.5 
7.7 
6.9 
7.0 
10.5 
9.1 
9.7 
8.2 1995(1) 
7.5 
8.3 
6.9 
17.4 
11.3 
7.5 
8.3 
12.2 
7.6 
6.9 
7.1 
11.5 
8.8 
10.2 
8.3 
Bemærk! 
7.5 
1.6 7.6 
1.5 7.7 
2.0 1996(1) 
(2) 
6.7 
7.4 
6.3 
15.1 
9.5 
6.6 
7.5 
10.3 
7.0 
6.3 
6.5 
9.4 
7.4 
8.5 
8.0 
6.7 
1.6 
(1) For 1993 kan Luxembourgs data (januar-september) og Portugals data 
(januar-juni) ikke direkte sammenlignes med de øvrige landes data. 
Grækenlands data kan ikke direkte sammenlignes med de øvrige 
landes data. 
(2) Gennemsnit af oktober 1995-september 1996. 
(3) Målt ved standardafvigelsen omkring gennemsnittet i de tre lande med 
de bedste prisstabihtetsresultater (Grækenland udeladt fra beregningen 
i alle år; Luxembourg udeladt fra beregningen i 1993). 
Kilde: EMI Inden for den gruppe af lande, der 
opfyldte kriteriet, så billedet noget 
anderledes ud. Generelt set faldt 
de gennemsnitlige lange renter i 
undersøgelsesperioden 
langsommere end i gruppen af 
lande, der ikke opfyldte kriteriet. 
Dette måtte forventes, eftersom 
de lange renter i disse lande 
allerede var lave (se figur 6.1). 
Finland er en undtagelse fra den 
generelle trend. Det kraftige fald i 
Finlands lange renter 
sammenholdt med 
renteudjævningen i Det Forenede 
Kongerige betød, at sidstnævnte 
overtog Finlands plads som 
medlemsstaten med de højeste 
lange renter i denne gruppe2 . 
Spredningen inden for selve 
gruppen mindskedes. Når bortses 
fra Sverige, var forskellen mellem 
den laveste rente (Tyskland: 
6,9%) og den højeste rente 
(Finland: 8,8%) på 
1,9 procentpoint ved udgangen af 
1995. Den faldt til 1,7 
procentpoint (8,0% for Det 
Forenede Kongerige minus 6,3% 
for Nederlandene) i september 
1996. Medregnes Sverige, var 
forskellen i september 1996 større, 
nemlig 2,2 procentpoint. 
Indtil Sverige trådte ind i denne gruppe i august 1996. 
53 
54 
[ JFigur 6.2 
• 
• $mâwwfo*w&i* sept 1$96Y& <$e& ï995) 
* 12-måneders gennemsnitte 
af afkastet af tiårig 
benchmark-obligation •Dec. 1995 
S3 Sep. 1996 
DELE F E 1 h M, À f HH 
6.2 Den seneste udvikling i de lange renter 
I dette afsnit analyseres den seneste udvikling i de lange renter med udgangspunkt i de månedlige 
nominelle langfristede rentesatser (i modsætning til 12-måneders gennemsnittet i det forudgående 
afsnit) i medlemsstaterne og i EU som helhed. Den skarpt stigende bevægelse i de nominelle lange 
renter i EU i 1994 blev efterfulgt af en støt faldende tendens i 1995. Efter en kort afbrydelse i 
begyndelsen af året fortsatte denne faldende tendens i 1996 (se figur 6.3). De faldende lange renter i 
1995 blev generelt betragtet som et internationalt fænomen, der skyldtes den aftagende vækst i USA, 
deflationspresset i Japan og indtrykket af et lavere inflationspres i Europa. 
Revisionen af markedets forventninger med hensyn til sandsynligheden for officielle rentenedsættelser 
i Tyskland og USA blev i vide kredse nævnt som årsagen til den kortvarige stigning i de lange renter i 
begyndelsen af 1996. I slutningen af januar opstod der forventninger om, at den pengepolitiske 
lempelse i Tyskland havde nået et vendepunkt. Dette blev kombineret i februar med forventninger om 
en stramning af pengepolitikken i USA, og effekten heraf smittede af fra de amerikanske til de 
europæiske obligationsmarkeder. Denne internationale trend skyldtes til dels markedets frygt for 
overskydende global likviditet efter det vedvarende rentefald i de økonomiske kernelande i hele 1995. 
55 
Figur 6.3 
% 
\% 
U 
W& Gennemsnit af statsobligation sa fkastet 1 EU 
<<&iffieflfea&< W& Î2 Sil og meå É9£4i ED& 15 fia Î99S) 
Relevante indenlandske , Tiårige benchmark -
obligationer i obligationer 
»su tm i?«? im î9m nm %m æ?2 trø 199* 191*5 «w 
flfflfe,, førøa^øoerø tjen^gTeïtë,, BMt 
Det faktum, at de gennemsnitlige langfristede nominelle renter i EU igen har været faldende siden 
april 1996, kan forklares med flere forskellige faktorer, herunder en afkobling mellem tendenserne i 
USA og tendenserne på nogle europæiske obligationsmarkeder i andet kvartal af 1996 og - i tredje 
kvartal - en ny ændring i markedets forventninger til den amerikanske og japanske pengepolitik, 
denne gang væk fra en stramning på kort sigt, hvilket resulterede i internationalt faldende lange 
renter. I september 1996 lå det gennemsnitlige obligationsafkast i EU på 7,2%, dvs. 1 procentpoint 
lavere end i september 1995 og under de 7,3%, der blev registreret i januar 1996. 
Der kan peges på en række kendetegn ved udviklingen i de langfristede rentesatser på tværs af 
medlemsstaterne. For det første kan det nævnes, at skønt de lange renter faldt i samtlige 
medlemsstater mellem september 1995 og september 1996, var faldet ikke lige stort i alle lande (se 
tabel 6.3). Generelt set var det landene med de højeste lange renter, der oplevede de største fald: 
Italien, Portugal, Spanien og Sverige registrerede fald i størrelsesordenen 1,8-2,9 procentpoint. 
56 
1 Tabel 6.3 | 
Seneste udvikling i de lange renter I 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR(l) Månedsgennemsnit af daglige data 
September 
1995 
7.0 
7.8 
6.6 
15.8 
10.8 
7.4 
8.0 
11.5 
7.4 
6.6 
6.9 
11.2 
8.0 
9.6 
8.1 
8.2 September 
1996 
6.5 
7.2 
6.2 
14.8 (Feb) 
8.4 
6.2 
7.2 
9.2 
6.8 
6.1 
6.3 
8.3 
6.9 
7.8 
8.0 
7.2 Ændring 
(procentpoint) 
-0.5 
-0.6 
-0.4 
-1.0 
-2.4 
-1.2 
-0.8 
-2.3 
-0.6 
-0.5 
-0.6 
-2.9 
-1.1 
-1.8 
-0.1 
-1.0 
(1) Vægtet gennemsnit ved hjælp af 1995 BNP-vægte. 
Kilde: EMI 
rente i maj og juni, men den faldt igen i juli og august. På 
tendens i lande med et højt afkast, dvs. Spanien, Italien og I Grækenland var faldet mindre, så de 
lange renter er stadig høje3 . Blandt de 
lande, der allerede havde lavere 
rentesatser, registrerede Finland - som 
også havde fordel af forventninger om 
en lavere inflation - et betydeligt fald 
(1,1 procentpoint). Da de største 
rentefald i løbet af året frem til 
september 1996 indtraf i landene med de 
højeste nominelle lange renter, 
indsnævredes rentespændet i forhold til 
de tilsvarende tyske obligationer4 i årets 
løb, og faldet var størst i Spanien, 
Italien, Portugal og Sverige. 
For det andet gælder det, at mens 
udviklingen i den nominelle lange rente 
fulgte samme mønster i samtlige 
medlemsstater i tidsrummet fra august 
1995 til marts 1996, har udviklingen i 
medlemsstaterne siden da været mere 
nuanceret. Efter en kortvarig, mindre 
stigning i første kvartal faldt den lange 
rente igen i april i samtlige lande med 
undtagelse af Det Forenede Kongerige. 
I Belgien, Danmark, Tyskland, 
Luxembourg og Østrig steg den lange 
den anden siden fortsatte den nedadgående 
Portugal. 
6.3 Forklarende faktorer og vurdering 
Der er i løbet af det seneste år blevet gjort fremskridt på rentekonvergensfronten, således at Sverige 
har opfyldt dette kriterium siden august 1996, mens de resterende fire lande (Grækenland, Spanien, 
Italien og Portugal) nærmer sig referenceværdien. Spanien, Italien og Portugal har også oplevet en 
betydelig indsnævring af deres rentekonvergensgab. Faktisk forholder det sig således, at hvis det 
nuværende renteniveau opretholdes, vil den gennemsnitlige lange rente i Spanien og Portugal meget 
snart komme under referenceværdien. Denne gunstige udvikling kan tilskrives en række 
Det skal bemærkes, at dataene for Grækenland ikke kan sammenlignes med dataene for andre medlemsstater. 
Da der ikke findes et langfristet kapitalmarked i Grækenland, benyttes en obligation med en oprindelig 
løbetid på fem år. Desuden er det på grund af en forsinket indberetning af de græske data vanskeligt at 
foretage sammenligninger af de seneste tal. 
I alle lande undtagen Det Forenede Kongerige. 
57 
underliggende (aktorer, lin vigtig faktor er de faldende inflationsrater i disse lande, som igen bidrog 
til at mindske inflationsforventningeme. Det gælder især Spanien, Portugal og Sverige, hvor den 
gennemsnitlige inflation faldt betydeligt mellem december 1995 og september 1996. Sammenlignet 
med året før synes det hurtige fald i inflationen i Portugal at have påvirket de lange renter. Det mindre 
spektakulære fald i inflationen i Grækenland, hvor udgangspunktet var meget højt, kan måske 
forklare, hvorfor der i det land er gjort langsommere fremskridt i retning af at mindske rentegabet. 
En anden vigtig faktor var bestræbelserne i disse lande på at mindske det offentlige underskud. 
Konsolideringen af det offentlige underskud bidrog til et mere afbalanceret policy-mix og dermed til 
at mindske kreditrisikopræmien. Takket være den ro, der efterhånden faldt over valutamarkederne i 
1996, stabiliserede obligationsmarkederne sig. 
58 
DATA OG REFERENCEVÆRDI FOR RENTEKONVERGENSKRITERIET 
Data 
Artikel 4 i protokollen om konvergenskriterierne bestemmer, at "Rentesatserne måles på grundlag af 
langfristede statsobligationer eller tilsvarende værdipapirer, idet der tages hensyn til forskelle i 
nationale definitioner. " 
Ifølge artikel 5 i samme protokol skal Kommissionen tilvejebringe de statistiske data, der skal bruges 
med henblik på anvendelsen af rentekonvergenskriteriet. Efter aftale med Det Europæiske Monetære 
Institut, der har bedre forudsætninger for at analysere finansielle statistikker og har rådgivet 
Kommissionen i dette spørgsmål, er det rentesatser med følgende karakteristika, der anses for at være 
de mest velegnede til at undersøge rentekonvergenskriteriet: 
- løbetid: restløbetid tæt på 10 år (9-1OV2 år) 
- udsteder: staten (inkl. Treuhandanstalt i Tyskland) 
- obligationsvalg: hovedkriteriet er likviditet; valget mellem en enkelt benchmark-obligation eller 
gennemsnittet af et udvalg af obligationer skal baseres på dette kriterium; de fleste (11) 
medlemsstater benytter en benchmark-obligation (Belgien, Danmark, Frankrig, Irland, Italien, 
Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige), mens tre 
medlemsstater benytter et gennemsnit (Tyskland, Spanien, Portugal) 
- aggregering: der skal benyttes et simpelt gennemsnit, hvis der indgår mere end én obligation i 
beregningsgrundlaget 
- inkl. skat 
- beregning af afkast: ISMA-formel for afkast indtil udløbsdato 
- kupon: fast. 
1 Grækenland, hvor der ikke findes et langfristet kapitalmarked, valgtes en obligation med en 
oprindelig løbetid på fem år. Kuponrenten indekseres efter 12-måneders skatkammerbeviset og 
justeres årligt. I modsætning til de øvrige medlemsstater, hvor der er adgang til daglige noteringer, 
benyttes der i Grækenland et tal fra slutningen af måneden. 
Nærværende undersøgelse af kriteriet vedrørende den lange rente er baseret på harmoniserede lange 
renter, der opfylder ovenstående kendetegn. 
Referenceværdi 
Ifølge artikel 4 i protokollen om konvergenskriterierne betyder kriteriet vedrørende konvergens i 
rentesatserne, "at en medlemsstat over en periode på et år før undersøgelsen har haft en 
gennemsnitlig langfristet nominel rentesats, som ikke overstiger den tilsvarende rentesats i de højst 
tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 
2 procentpoint". 
Det er den uvægtede aritmetiske gennemsnitsrente i de tre lande med de bedste resultater med hensyn 
til prisstabilitet, der i denne undersøgelse er blevet benyttet til at beregne referenceværdien. 
59 
7. SUPPLERENDE OPLYSNINGER 
I dette kapitel undersøges udviklingen på forskellige andre områder, som Kommissionen (og EMI) 
ifølge artikel 109 J, stk. 1, også skal behandle i beretningerne. I de følgende afsnit undersøges ecuens 
udvikling, resultaterne af markedsintegrationen, situationen for og udviklingen i betalingsbalancens 
løbende poster samt udviklingen i enhedslønomkostningerne og andre prisindeks. 
7.1 Ecuens udvikling 
Der herskede vanskelige forhold på ecu-markederne i 1995 og en stor del af 1996. Aktiviteten på det 
primære obligationsmarked faldt til et historisk lavt niveau, mens omsætningen på det sekundære 
marked viste sig mere robust. Statslige emittenter skabte en vis grad af stabilitet ved at videreføre 
faste gældsprogrammer i ecu, men da private emittenter i vid udstrækning ignorerede ecuen, 
reduceredes likviditeten i markedet meget. Fra andet halvår 1996 begyndte interessen for ecu at rette 
sig, efterhånden som tilliden til ØMU-processen voksede og usikkerheden med hensyn til feks. Den 
Monetære Unions begyndelsestidspunkt, omveksling af ecu til euro i forholdet 1:1 og kontinuiteten i 
ecu-kontrakter, begyndte at svinde. Med offentliggørelsen af de juridiske rammebestemmelser for 
euroen er markedets positive stemning i relation til ecuen blevet styrket, og markedsanalytikere 
forventer nu, at væksten i ecu-markederne vender tilbage i perioden indtil 1. januar 1999 og starten 
på Den Monetære Union. 
Ecuens vanskeligheder manifesterede sig bl.a. ved, at der fra midt i 1994 opstod et vedholdende 
spænd på over 50 basispoint mellem ecuens valutakursværdi på markedet og dens teoretiske værdi. 
Historisk set blev +/- 20 basispoint betragtet som den normale handelsspænd. I de tilfælde, hvor 
spændet gik ud over det normale, frem for alt under valutakursmekanismens kriser i 1992 og 1993, 
var det kun for en kort periode, idet de såkaldte "basket makers" med deres arbitrageaktiviteter 
hurtigt bragte spændet tilbage til et mere normalt niveau. Ved udgangen af 1994 var det stadig 
volatile spænd indsnævret til omkring 20 basispoint. Grundet nye spændinger i 
valutakursmekanismen i begyndelsen af 1995 øgedes spændet imidlertid hurtigt og nåede ved 
udgangen af marts op på 152 basispoint. Det indsnævredes efterfølgende til 100 basispoint, men kun 
midlertidigt. Ved udgangen af 1995 var spændet på over 300 basispoint. I løbet af første halvår 1996 
begyndte tilliden at vende tilbage til ecu-markederne og spændet svingede mellem 150 og 250 
basispoint, frem til maj, hvor et langsomt fald satte ind. I andet halvår 1996 stabiliseredes spændet på 
ca. 100 basispoint i juli og august, hvorefter det faldt til under 60 basispoint ved udgangen af 
september. Det er efterfølgende indsnævret yderligere til mellem 30 og 20 basispoint. 
Det er vanskeligt præcist at definere de underliggende årsager, og hvor vigtige de hver for sig er for 
udviklingen i spændet, men en række faktorer har påviseligt spillet en rolle. For det første har 
valutakursspændinger i valutakursmekanismen haft en negativ indvirkning på ecuen. For det andet er 
den forventede risiko ved åbne ecu-positioner steget, hvilket afspejles i basket maker-bankernes 
60 
omlægning fra en langfristet strategi til en kortfristet strategi, hvor fortjenesten tages hjem hurtigst 
muligt, selv om fortjenesten kunne være øget, hvis positionen var blevet holdt noget længere. 
Stigningen i den forventede risiko skyldes delvis også en øget bevidsthed om, at der siden 1987 ikke 
har været nogen institutionaliseret forbindelse mellem markedsecuen og kurven bortset fra 
omvekslingen af ecu til euro i forholdet 1:1 ved begyndelsen af fase 3 den 1. januar 19991. For mange 
markedsdeltagere var usikkerheden - med hensyn til ØMU-tidsplanen og forskellige juridiske 
spørgsmål - så stor, at de ikke fandt megen trøst i traktatens bestemmelse om et l:l-forhold. 
Usikkerheden omkring ØMUen slog således igennem som bekymringer over ecuens fremtidige 
værdi. Siden Det Europæiske Råds møde i Madrid i december 1995 er markedets tillid imidlertid 
vokset, da det igen og igen har vist sig, at man i høj grad har forpligtet sig politisk til at skabe Den 
Monetære Union, og da usikkerheden omkring forskellige juridiske spørgsmål, som feks. kontrakt­
kontinuitet og omveksling af ecu til euro i forholdet 1:1, i vid udstrækning er blevet fjernet af de 
bestemmelser, som Kommissionen har foreslået. 
Ecuens valutakursværdi kan også være blevet ramt af det høje nettoindfrielsesniveau gældende for 
ecu-obligationer i 1995 og 1996. Da mængden af uindfriede ecu-obligationer er faldet, har provenuet 
fra indfrielsen, der finansieres ved en nedbringelse af de eksisterende ecu-indeståender, tenderet til at 
blive omvekslet til andre valutaer med henblik på reinvestering. Det har reduceret presset på ecuens 
valutakursværdi, men efterhånden som tilliden til ØMUen er vokset, er tilliden til ecu-markederne 
langsomt vendt tilbage og spændet blevet reduceret. 
I 1995 var den mængde ecu-obligationer, der blev udstedt, betydeligt lavere end den mængde 
obligationer, der udløb, med det resultat, at den udestående ecu-gæld faldt med 6% til 127 mia. ECU 
(eksklusive græske ecu-relaterede obligationer). Til sammenligning nåede gælden med 140 mia. ECU 
sit maksimum i 1993. I de første ni måneder af 1996 var de institutionelle investorers efterspørgsel 
efter ecu fortsat dæmpet, og de få private emittenter var tilbageholdende. Emissionsaktiviteten var 
derfor lav med perioder uden emission. I de første ni måneder af 1996 blev der samlet emitteret for 
10,9 mia. ECU mod 13,5 mia. i den tilsvarende periode i 1995. Med udløbende papirer for 18,9 mia. 
faldt mængden af udestående ecu-gæld til 119 mia. ECU ved udgangen af september 1996. 
I det sekundære marked steg den gennemsnitlige omsætning i ecu-obligationer i værditermer med 8% 
i 1995, det højeste niveau siden 1992. I de første ni måneder af 1996 steg omsætningen yderligere 
4%. Udtrykt i procent af det samlede sekundære marked faldt ecu-andelen fra 5,6% i 1993 til 5,2% i 
1994 og 1995, mens den steg lidt til 5,3% i 1996 (indtil udgangen af september). 
Indtil 1987 bestod den institutionaliserede forbindelse også i, at ECU Banking Association ved clearing 
accepterede kurvpakker til udligning af ecu-positioner. 
61 
I modsætning til den konstante indsnævring af ecu-obligationsmarkederne har andre ecu-markeder 
klaret sig bedre, men ikke desto mindre oplevet et fald i aktiviteterne. Det approksimative mål for den 
kommercielle og finansielle aktivitet som udtrykt ved den daglige gennemsnitlige omsætning i Ecu 
Banking Association's ecu-clearingsystem viser et moderat fald i aktiviteterne fra 50,0 mia. ECU i 
1994 til 46,8 mia. i 1995, et fald på 6,5% over et år. For de første ni måneder ligger den 
gennemsnitlige daglige omsætning i 1996 omkring 2,1% lavere end for 1995, dvs. på 45,8 mia. 
ECU. 
Forskellige undersøgelser af ecu-strømme i forbindelse med kommercielle transaktioner (dvs. køb af 
varer og tjenester) i modsætning til rent finansielle transaktioner indikerer, at kommercielle betalinger 
udgør en lille del af de samlede betalinger (1996-resultater: 7,1% i volumen, 0,7% i værdi), men at 
kommercielle ecu-betalinger ikke desto mindre kan vurderes til omkring 50-75 mia. ecu. 
7.2 Resultaterne af markedsintegrationen 
I gennemsnit er 93% af lovgivningen vedrørende det indre marked omsat til nationale bestemmelser, 
og det indre marked dermed ved at blive en realitet. Det er endnu ikke fuldstændigt, men indsatsen 
hidtil skal ikke undervurderes. Den har allerede gjort EU til den mest økonomisk integrerede samling 
af nationalstater i verden. Den voksende integration bliver stadig tydeligere. 
7.2.1 Markedsintegration via handel 
Det indre marked skulle øge handelen mellem EU-medlemsstateme ved at fjerne handelshindringerne 
mellem dem. Mellem 1985 og 1995 er den EU-interne imports andel af den samlede industriimport 
faktisk steget gennemsnitligt 6,7 procentpoint fra 61,2% i 1985 til 67,9% i 1995. Desuden steg de 
EU-interne markedsandele meget mere i 15 industrisektorer, der ex ante var udpeget som særlige 
følsomme over for det indre marked som samlet projekt, end tilfældet var i alle andre 
industrisektorer. For tjenesteydelsers vedkommende er den EU-interne eksports andel af den samlede 
eksport af tjenesteydelser i samme periode 1985-1995 steget med gennemsnitligt 3,1 procentpoint fra 
46,9% i 1985 til 50,0% i 1995. Projektets direkte og konkurrencefremmende virkninger på handelen 
kan næsten i fuldt omfang forklare disse ændringer i den EU-interne imports markedsandel. 
En øget økonomisk integration kan føre til, at landene i større omfang end hidtil specialiserer sig på 
grundlag af deres relative fordele (intersektoriel handel), eller at den sektorinterne handel fremmes, 
dvs. samtidig import og eksport af sammenlignelige produktlinjer mellem medlemsstater. 
Intersektoriel handel mellem forskellige lande giver effektivitetsgevinster, idet de enkelte lande 
specialiserer sig i de aktiviteter, de relativt set udfører mest effektivt. Som følge heraf får forbrugerne 
lavere priser. Det betyder imidlertid en højere grad af specialisering mellem de mindre udviklede 
medlemsstater og de mere udviklede, hvor hvert enkelt medlemsland vil opleve en indsnævring af 
nogle sektorer og en udvidelse af andre. Det kan give anledning til betydelige 
tilpasningsomkostninger. 
62 
I modsætning hertil får forbrugeren ved sektorintem handel et meget større udbud af produkter, mens 
producenten får lavere tUpasrrnigsomkostainger. Her vil tilpasningen finde sted blandt virksomheder 
inden for de enkelte industrisektorer i stedet for på tværs af de enkelte sektorer. 
Først i 1980'erne kunne den meste handel inden for EF klassificeres som intersektoriel handel2 (ca. 
45%). Dengang det indre marked befandt sig i sin forberedelsesfase faldt andelen af intersektoriel 
handel i Europa, mens den sektorinterne steg. For sidstnævntes vedkommende kan der sondres 
mellem sektorintern handel med produkter, der er sammenlignelige med hensyn til pris og kvalitet, og 
sektorintern handel med produkter, der er forskelligartede med hensyn til pris og kvalitet (et land 
eksporterer feks. dyre varemærkeskjorter og det andet billige lavkvalitetsskjorter). Stigningen i 
sektorintem handel har primært fundet sted inden for den sidstnævnte type produkter (fra mindre end 
35% i 1985 til mere end 42% i 1994), mens sektorintern handel i sammenlignelige produkter3 var 
forholdsvis stabil (omkring 29% af den samlede EU-interne handel). Det indre marked har derfor 
øget bredden i udbuddet med hensyn til pris og kvalitet, og fremmet forskelligartede 
forretningsstrategier, hvor der lægges vægt på design, forskning og udvikling samt reklame i nogle 
tilfælde (høj pris/kvalitet) og en minimering af produktionsomkostningerne i andre (lav pris). 
I perioden 1985-95 har alle EU-lande oplevet et fald i den intersektorielle handel, dog især Spanien, 
Det Forenede Kongerige, Frankrig og Tyskland. I 1994 tegnede den intersektorielle handel sig dog 
stadig for over 58% af den samlede industrihandel i Grækenland, Portugal, Irland og Danmark. 
Samtidig tegnede den sektorinterne handel i produkter, der er forskelligartede med hensyn til pris og 
kvalitet, sig omvendt for over 42% af den samlede handel i Det Forenende Kongerige, Tyskland, 
Frankrig, Belgien, Luxembourg og Nederlandene, og denne andel voksede mellem 1987 og 1994 for 
hele gruppen af lande samt Spanien og Portugal. 
En analyse af den sektorinterne handel i pris- og kvalitetsdifferentierede produkter viser en markant 
forskel mellem de nordlige og sydlige lande. En nærmere gennemgang af, hvilket bidrag sortimentet 
af produkter med lav, mellemhøj og høj pris og kvalitet yder til handelsbalancen, viser, at 
medlemslandene falder i forskellige grupper. Tyskland har en relativ fordel i sortimentet af produkter 
med høj pris og kvalitet, mens Frankrig kendetegnes ved mellemhøj til høj pris og kvalitet, hvorimod 
Det Forenede Kongerige, Nederlandene, Belgien, Luxembourg og Danmark udelukkende 
karakteriseres ved sortimenter af mellemhøj pris og kvalitet, mens Spanien er kendetegnet ved et 
produktsortiment med mellemhøj til lav pris og kvalitet og Grækenland samt Portugal udelukkende 
ved et sortiment med lav pris og kvalitet. Denne specialisering har været upåvirket af monetære 
udsving. 
I perioden 1984-1994 faldt andelen af produkter med mellemhøj pris og kvalitet i den generelle EU-
interne handel (med omkring 10 procentpoint) til fordel for produkter med høj pris og kvalitet 
Der er tale om intersektoriel handel mellem to lande, når det ene lands handelsstrøm (import eller eksport) i 
forhold til det andet inden for en bestemt sektor udgør mindre end 10% af det andet lands handelsstrøm 
(import eller eksport) i forhold til det første inden for samme sektor. 
Der er tale om intersektoriel handel i sammenlignelige produkter, nar værdiforskellen mellem en eksporteret 
og en importeret enhed udgør mindre end 15%, og der er tale om intersektoriel handel i forskelligartede 
produkter, når værdiforskellen udgør mere end 15%. 
63 
(en stigning på 7 procentpoint) og produkter med lav pris og kvalitet. Dette gælder især for de mest 
udviklede europæiske økonomier, men selv i de sydlige medlemsstater har specialiseringen ændret 
sig, og andelen af produkter med lav pris og kvalitet er generelt faldet, mens andelen af produkter 
med høj pris og kvalitet er steget. 
En voksende sektorintern handel med prisdifferentiering indikerer, at der inden for 
erhvervssektorerne i de enkelte medlemsstater har fundet en større og større specialisering sted på 
produkter med forskellige spænd i prisniveauet. For de mest udviklede landes vedkommende betyder 
en sådan udvikling voksende immaterielle investeringer i F&U, uddannelse og innovationer med 
henblik på at kunne konkurrere i traditionelle sektorer, og for de mindre udviklede landes 
vedkommende en mulighed for at komme ind i sektorer, der præges af højteknologi og høj 
værditilvækst og for at konkurrere på prisen. 
7.2.2 Markedsintegration via udenlandsk direkte investering 
Handel er ikke blot en mekanisme, hvorved markeder kan integreres mere. Udenlandsk direkte 
investering er et alternativ til handel som en måde, hvorpå udenlandske markeder kan forsynes. 
Multinationale selskaber er hovedkilden til disse investeringsstrømme, og salget af multinationale 
udenlandske søsterselskaber har ifølge visse skøn en dobbelt så høj værdi som verdens samlede 
eksport. 
Det indre marked synes faktisk at have påvirket den udenlandske direkte investering kraftigere, end 
den har påvirket handelen. EU opsugede i begyndelsen af 90'erne 44,4% af investeringsstrømmene 
fra alle lande i verden, sammenlignet med 28,2% i perioden fra 1982 til 1987. Desuden steg den EU-
interne udenlandske direkte investering (dvs. den udenlandske direkte investering mellem 
medlemsstaterne) fire gange hurtigere end den EU-interne handel i perioden 1984-1992. Alt i alt blev 
de udenlandske direkte investeringer i EU fra alle kilder femdoblet mellem 1984-1985 og 1992-1993 
(de EU-interne udenlandske direkte investeringer blev syvdoblet). 
De udenlandske direkte investeringers virkning på den indenlandske økonomi, dvs. de udenlandske 
direkte investeringer i forhold til BNP, varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat. I 
begyndelsen af 1990'erne udgjorde de udenlandske direkte investeringer i Irland over 9% af BNP 
årligt. I Belgien og Luxembourg var tallet 4,7% årligt. Derefter kom Nederlandene med 2,7%, 
Portugal med 2,6%, Det Forenede Kongerige med 1,8% og Spanien med næsten 1,8%. I 
modsætning hertil var tallene meget lave i andre medlemsstater, i Tyskland under 0,4%, i Italien 0,4% 
og i Grækenland 0,6%. I perioden fra 1986 til 1993 er der to medlemsstater, nemlig Belgien og 
Irland, der er blevet betydeligt mere attraktive som mål for udenlandske direkte investeringer. Med 
hensyn til udenlandske direkte investeringer er det generelt Irland, Portugal, Spanien og Benelux-
landene, der har profiteret mest af det indre marked. 
7.2.3 Markedsintegration og konkurrencevilkår indenfor EU 
Størrelsesrelaterede omkostningsreduktioner i perioden 1985-1993 har mest af alt været et resultat af 
en bedre udnyttelse af stordriftsfordele kombineret med faste investeringer i marketing, 
mærkeudvikling, F&U-udgifter samt udviklingen af nye produktionsprocesser. Der er ikke mange 
effektivitetsforbedringer, der udelukkende skyldes en bedre udnyttelse af rent tekniske 
effektivitetsgevinster forbundet med virksomhedernes størrelse. 
64 
Ikke desto mindre tegner sektorer som distribution og vejgodstransport sig for store 
produktivitetsgevinster. I de mere regulerede sektorer (telekommunikation, bankvæsen, flysektoren) 
har produktivitets- og effektivitetsgevinsterne været mindre udtalte, ligesom det generelt er meget 
usikkert, i hvilket omfang de ændringer, der har kunnet konstateres, kan sættes i forbindelse med det 
indre marked. Der har udelukkende været konstateret store gevinster inden for den liberaliserede del 
af telesektoren. 
Forskellige analyser af pris-/ornkostningsmargenerne og erhvervslivets forventninger synes at vise, at 
de gevinster der er forbundet med stordrift, er blevet væltet over på forbrugerne og brugerne takket 
være den øgede konkurrence, der er forbundet med det indre marked. I perioden 1980-1992 kunne 
der konstateres en tendens til vækst i pris-/ omkostningsmargenerne i EUs industrisektor på omkring 
2% årligt, korrigeret for udviklingen i den økonomiske cyklus og de forskellige industrielle strukturer 
i EUs medlemsstater. Inden for denne generelle tendens bekræfter statistiske analyser imidlertid at 
gennemførelsen af det indre marked lægger stadig større pres på pris-/omkostningsmargeneme og 
dermed sikrer, at omkostningsreduktionerne væltes over på forbrugerne og de efterfølgende brugere. 
Det skønnes, at det indre marked har reduceret margenerne med 1% årligt siden 1986-1987. Det vil 
sige, at margenerne ville have vokset hurtigere i den pågældende periode, hvis det ikke havde været 
for det indre marked. 
Konkurrencevilkårene på tjenesteydelsesmarkedet er også blevet ændret markant af det indre 
marked. Der har fundet en mærkbar forøgelse af konkurrencen sted inden for sektorer som 
telekommunikation, detailbankleddet, men også luftfart, hvor det indre marked på nuværende 
tidspunkt kun er delvis gennemført. Generelt synes forøgelsen af konkurrencen at være mindre 
udpræget end i industrisektorerne, hvilket viser, at tjenesteydelsessektoren stadig er reguleret på 
mange måder, og at det indre marked ikke er blevet gennemført i fuldt omfang inden for flere 
områder. Den øgede konkurrence har medført betydelige og ret generelle prisreduktioner inden for 
feks. telesektoren, og et mere selektivt prisfald på delområder inden for luftfart og bankvæsen. 
Inden for vejgodstransport er margenerne for grænseoverskridende trafik reduceret markant i 
perioden 1986-1994. Resultatet har været et fald i de reelle transportpriser, hvilket sammen med 
effektivitetsgevinsterne inden for distributionssektoren har givet anledning til betydelige ændringer i 
industri- og detailvirksomheders indkøbsmønster. Et bredere udvalg af indkøbsmuligheder fra 
underleverandører har bidraget til at nedbringe omkostningerne. 
Gennemførelsen af det indre marked har ændret strukturerne og øget konkurrencen på de europæiske 
markeder, hvilket også har medført en øget priskonvergens for mange varer på tværs af EU. I 
perioden fra 1990 til 1993 blev forskellen i priserne i de enkelte medlemsstater (ekskl. afgifter) 
reduceret fra 22,8% til 19,6% for forbrugsgoders vedkommende og fra 31,8% til 28,6% for 
tjenesteydelsers vedkommende. På energiområdet øgedes forskellen dog fra 28% til 31,75%. 
65 
7.3 Situationen for og udviklingen i betalingsbalancens løbende poster 
Tabel 7.1 
Betalingsbalancens løbende poster 
(nationalregnskabsdefinition, 
% af BNP) 
1993 1994 1995 1996 
(1) Efter de to år 1991 og 1992 med underskud på betalingsbalancens løbende poster for EU som helhed 
fulgte to år, 1993 og 1994, med balance og et år, 1995, 
med et lille overskud. For 1996 forventes et større 
overskud. Disse balancer fungerer som indikator for den 
nationale opsparing, men er i de senere år også blevet et 
signal om, hvordan den indenlandske afsætning udskiller sig 
i forhold til den indenlandske produktion. Som følge af, at 
kapitalbevægelserne er blevet fuldstændig liberaliseret og de 
sidste valutabegrænsninger i nogle medlemsstater fjernet 
inden for de sidste to år, har den finansielle integration 
kunnet fortsætte. EUs finansmarkeder er nu tæt integreret i 
de internationale finans- og kapitalmarkeder. Som følge 
heraf er der sket en forenkling af den internationale 
allokeringsproces i forbindelse med overskydende 
indenlandsk opsparing og dækningen af for høje 
indenlandske udgifter. Flere medlemsstater har siden 
begyndelsen af 90'erne konstant haft overskud på de 
løbende poster (Belgien, Danmark, Frankrig, Irland, 
Luxembourg og Nederlandene), mens andre har vendt 
tidligere års underskud til overskud (Spanien, Italien, 
Finland og Sverige). I fem medlemsstater (Tyskland, 
Grækenland, Østrig, Portugal og Det Forenede Kongerige) 
har der siden begyndelsen af dette årti været underskud på 
de løbende poster (se tabel 7.1). B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 3.8 
2.9 
-1.1 
-1.7 
-1.0 
1.0 
5.3 
1.0 
15.2 
4.9 
-0.4 
-2.1. 
-1.3 
-1.4 
-2.5 
0.0 4.0 
1.6 
-1.4 
-1.0 
-1.2 
1.0 
3.4 
1.5 
15.9 
5.2 
-1.0 
-1.8 
1.3 
-0.7 
-2.1 
0.0 4.5 
0.6 
-1.2 
-2.7 
0.9 
1.6 
4.3 
2.4 
17.9 
5.2 
-2.3 
-0.2 
4.5 
0.6 
-1.8 
0.2 4.1 
1.0 
-0.9 
-3.0 
0.9 
1.7 
3.7 
3.6 
16.3 
4.9 
-1.9 
-1.0 
4.0 
1.2 
-1.8 
1.0 
1) Økonomiske prognoser fra efteråret 
1996. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. I et flertal af medlemsstaterne er balancen på de løbende 
poster blevet forbedret siden afslutningen på recessionen 
først i 1990'erne på trods af opsvinget i den økonomiske 
vækst. I den forbindelse har nedbringelsen af finansielle uligevægte og den deraf følgende stigning i 
den nationale opsparing spillet en væsentlig rolle. Betalingsbalancesituationen udtrykt i procent af 
BNP skønnes ikke at afvige markant fra situationen sidste år. Kommissionens seneste skøn viser et 
fald i overskuddet i Belgien, Irland, Luxembourg, Nederlandene og Finland og en forøgelse af 
underskuddet i Grækenland og Portugal. Overskuddet forventes at stige i 1996 i Danmark, Frankrig, 
Italien og Sverige, og underskuddet forventes at falde i Tyskland og Østrig. Overskuddet på de 
løbende poster i Spanien og underskuddet i Det Forenede Kongerige forventes at have samme 
omfang i 1996 som i det foregående år. 
7.4 Undersøgelse af udviklingen i enhedslønomkostningerne og andre prisindeks 
Udviklingen i forskellige forbrugerprisindeks (midlertidigt forbrugerprisindeks (IICP), 
forbrugerprisindekset, den private forbrugsdeflator) giver vigtige, men ufuldstændige oplysninger om 
inflationen i en økonomi (se kapitel 3). For at kunne foretage en omfattende og afbalanceret 
undersøgelse af prisstabilitetsgraden og inflationsudviklingens holdbarhed, stilles der i traktatens 
66 
artikel 109J, stk I, også krav om, at der også skal redegøres for "udviklingen i 
enhedslønomkostningerne og andre prisindeks". 
7.4.1 Enhedslønomkostningerne 
Udviklingen i enhedslønomkostningerne spiller en særlig rolle i forbindelse med inflationen. De 
afspejler udviklingen i arbejdskraftproduktiviteten og den nominelle løn pr. beskæftiget. Sidstnævnte 
spiller ikke blot en central rolle ved beregningen af inputomkostningerne og dermed af 
forbrugerpriserne, men afspejler også de privates inflationsforventninger. De tjener derfor som en 
vigtig indikator for bl.a. troværdigheden af de monetære myndigheders inflationsbekæmpende 
foranstaltninger. 
På EU-plan er væksten i den nominelle løn pr. beskæftiget faldet jævnt fra 4,2% i 1993 til 3,4% i 
1996, hvilket er det laveste niveau i 35 år. Denne opbremsning har været gældende for de fleste EU-
lande, om end i forskelligt omfang (se tabel 7.2). De iøjnefaldende undtagelser er Italien, Sverige og i 
mindre udstrækning Danmark. I samme periode steg nominallønnen pr. beskæftiget fra 3,7% til 6,2% 
i Italien og fra 4,5% til 6,6% i Sverige. Det betyder, at væksten i lønningerne nu ligger over 
inflationsraten, hvilket kunne skabe spændinger i løn/prisforholdet, når den økonomiske aktivitet 
øges. 
Der synes at kunne anføres tre væsentlige faktorer som forklaring på den generelle moderering af den 
nominelle løn. For det første ser det - som allerede anført - ud til, at lønaftalerne i stadig stigende 
omfang kommer til at omfatte inflationsforventningerne i overensstemmelse med de mål, som de 
monetære myndigheder opstiller for prisudviklingen. For det andet ser det ud til, at der i 
lønforhandlingerne i stadig stigende omfang tages højde for udviklingen i den reelle økonomi 
(produktionsvækst, arbejdsmarkedssituationen, overskud). For det tredje er der i flere medlemsstater 
taget skridt til at gøre arbejdsmarkedet mere fleksibelt, bl.a. ved at gøre det mere attraktivt for 
arbejdsløse at søge mere aktivt efter arbejde, ved at reformere uddannelsessystemet, indføre 
foranstaltninger, der skal øge fleksibiliteten med hensyn til arbejdstid og ansættelsesvilkår, og 
foranstaltninger, der skal øge arbejdsformidlingens effektivitet. Disse strukturelle foranstaltninger 
skulle bidrage til at holde det opadgående lønpres nede, når den økonomiske aktivitet tager til, og 
således medvirke til, at arbejdsløsheden falder. 
Det andet element, der påvirker enhedslønomkostningerne, er arbejdskraftproduktiviteten. Den har 
udviklet sig efter det sædvanlige konjunkturmæssige mønster i de senere år. Efter opbremsningen 
under recessionen i 1993 steg arbejdskraftproduktiviteten i 1994, samtidig med at den økonomiske 
aktivitet igen tog til. Den opbremsning i væksten, EU har oplevet fra midt i 1995, har igen reduceret 
væksten i arbejdskraftproduktiviteten i både 1995 og 1996. 
Som følge heraf var væksten i de nominelle enhedslønomkostninger meget moderat i perioden 
1994-1995. I 1994 oplevede otte lande et reelt fald i enhedslønomkostningerne, mens væksten i 
enhedslønomkostningerne i 1995 lå på eller under 2,5% i alle medlemsstater med undtagelse af 
Grækenland. I alle EU-lande bortset fra Grækenland lå væksten i enhedslønomkostningerne således 
under inflationsraten i denne toårs periode. Denne positive udvikling skyldes primært 
67 
moderate lønstigninger, men fremmes også af den konjunkturelt bestemte vækst i 
arbejdskraftproduktiviteten. 
Den moderate udvikling i enhedslønomkostningerne er fortsat i 1996. Selv om enheds­
lønomkostningerne stiger hurtigere, ligger stigningen stadig på linje med den fortsat positive 
inflationsudvikling i EU og de fleste medlemsstater. Enhedslønomkostningerne forventes at stige i 
Spanien, Italien og Sverige samt i mindre grad i Danmark, Portugal, Finland og Det Forenede 
Kongerige. For de fleste af disse landes vedkommende vil stigningen være moderat og ligge under 
eller tæt på inflationsraten, dog ikke i Italien. Denne styrkelse kan vise sig at være afkort varighed, 
da den delvis skyldes konjunkturbestemte faktorer. 
Tabel 7.2 
Arbejdskraftomkostninger 
(procentvis ændring, den samlede økonomi) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
1) Økon 
Kilde: K< Nominel løn pr. 
beskæftiget 
1993 
3.5 
1.6 
4.3 
10.1 
6.5 
2.8 
6.7 
3.7 
5.2 
3.3 
4.6 
9.1 
1.0 
4.4 
4.3 
4.2 1994 
4.4 
3.6 
3.2 
11.9 
3.1 
2.2 
2.3 
3.0 
3.7 
2.4 
3.1 
8.2 
3.5 
5.4 
3.5 
3.3 1995 
2.5 
3.6 
3.8 
12.7 
3.0 
2.3 
1.1 
5.2 
3.8 
2.0 
3.8 
5.3 
4.7 
3.1 
2.9 
3.5 1996 
1.6 
4.1 
2.6 
11.1 
3.9 
2.2 
4.0 
6.2 
3.4 
1.0 
2.9 
5.8 
4.0 
6.6 
3.3 
3.4 Vækst i arbejdskraft­
produktivitet 
1993 
0.0 
2.5 
0.6 
-3.2 
2.6 
-0.2 
3.0 
1.8 
-1.7 
0.9 
0.8 
0.7 
5.7 
3.2 
3.7 
1.4 1994 
2.9 
5.0 
3.6 
-0.4 
2.7 
2.9 
4.1 
3.7 
1.0 
3.3 
2.9 
0.9 
5.6 
3.6 
3.8 
3.3 1995 
1.5 
1.1 
2.2 
1.1 
1.1 
1.0 
6.1 
3.4 
0.9 
0.2 
2.1 
2.9 
3.1 
1.4 
1.8 
1.9 1996 
1.5 
1.5 
2.2 
1.2 
0.8 
1.3 
4.3 
0.5 
1.1 
1.0 
1.7 
2.0 
1.0 
2.3 
1.9 
1.5 Nominelle enhedsløn-
omkostninger 
1993 
3.5 
-0.8 
3.6 
13.7 
3.7 
2.9 
3.6 
1.9 
7.0 
2.5 
3.7 
8.3 
-4.4 
1.2 
0.5 
2.7 1994 
1.4 
-1.4 
-0.4 
12.3 
0.4 
-0.7 
-1.7 
-0.7 
2.7 
-0.8 
0.2 
7.2 
-2.0 
1.7 
-0.3 
0.0 1995 
1.0 
2.5 
1.5 
11.5 
1.9 
1.4 
-4.6 
1.7 
2.8 
1.8 
1.6 
2.3 
1.5 
1.7 
1.2 
1.5 1996 
0.1 
2.6 
0.4 
9.8 
3.1 
0.9 
-0.2 
5.7 
2.2 
0.0 
1.2 
3.8 
2.9 
4.1 
1.4 
1.9 
omiske prognoser fra efteråret 1996. 
Hnmissionens tjenestegrene. 
7.4.2 Importpriser 
Da EU's økonomi bliver stadig mere åben, spiller udviklingen i importpriserne en vigtig rolle i den 
indenlandske prisdannelse. Importpriserne i indenlandsk valuta er resultatet af udviklingen i flere 
forskellige faktorer, nemlig i valutakursen, de internationale priser, den geografiske sammensætning 
af importen og udenlandske leverandørers prisfastsættelse. 
68 
Forskellige omstændigheder har bidraget til at fastholde 
væksten i importpriserne på et meget moderat niveau i 
perioden mellem 1990 og 1992: lave oliepriser, en svag 
USD, og øget handelsliberalisering kombineret med 
gennemførelsen af det indre marked. Som følge heraf var 
importprisernes bidrag til inflationen i de endelige 
forbrugerpriser negativ i de fleste medlemsstater (i 
varierende grad) i denne periode. 
Virkningen af nogle af disse faktorer vendte eller aftog 
imidlertid i perioden 1993-1995. Oliepriserne steg relativt 
hurtigt i første halvår 1994 og igen i begyndelsen af 1995, 
mens dollaren blev styrket noget i 1993 og 1994. Hertil 
kommer, at det indre markeds prisreducerende virkning 
gradvis tog af. 
Det omfang, i hvilket disse faktorer påvirkede 
importpriserne i opgående retning, varierede stærkt fra land 
til land, alt afhængig af udviklingen i valutakurserne. I de 
lande, hvor valutaen forblev stærk (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Frankrig, Nederlandene og Østrig), var 
stigningerne i importpriserne fortsat begrænsede (se 
tabel 7.3), og deres bidrag til inflationen i de endelige 
forbrugerpriser fortsat negativ i 1993 og marginalt positiv i 
1994-1995 (se tabel 7.4). I de lande, hvis valutaer oplevede 
et markant værdifald i perioden mellem 1993 og 1995 
(Spanien, Italien, Sverige og Det Forenede Kongerige), steg 
importpriserne kraftigt i denne periode. Dominoeffekten på 
den indenlandske inflation var imidlertid relativt begrænset, hvilket primært skyldtes, at der som 
reaktion herpå blev ført en passende økonomisk politik, men også, at væksten i de pågældende lande 
var svag. 
De fleste råvarepriser er faldet på ny siden midten af 1996 (se graf 7.1). Derimod har dollaren rettet 
sig noget siden midten af 1995. De europæiske valutaer, der faldt markant i værdi i begyndelsen af 
1995, har ligeledes vundet styrke i løbet af 1995 og 1996. Som følge heraf skulle stigningen i 
importpriserne forblive moderat overalt i EU i 1996. Deres bidrag til den samlede inflation forventes 
således at aftage i de medlemsstater, hvis valutaer er steget i den senere tid, og forblive moderat i de 
andre (ca. 0,5%). Tabel 7.3 
Importprisinflation 
(procentvis ændring i deflatoren for 
importerede varer og tjenesteydelser, i 
national valuta, på 
nationalregnskabsbasis) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
-2.6 
-1.1 
-1.5 
9.1 
6.6 
-2.5 
4.4 
12.1 
5.4 
-2.3 
0.8 
8.9 
8.7 
14.5 
8.4 
3.1 1994 
0.9 
0.4 
0.5 
8.3 
6.0 
1.7 
2.8 
5.0 
0.2 
0.6 
0.7 
4.5 
-0.3 
3.3 
1.9 
2.2 1995 
0.5 
1.3 
0.7 
7.1 
4.2 
1.3 
4.2 
11.7 
0.5 
0.2 
0.9 
1.5 
0.4 
5.1 
7.3 
3.8 1996 
(1) 
1.6 
2.1 
0.7 
4.0 
0.9 
1.8 
0.5 
-0.6 
3.1 
2.0 
1.2 
1.2 
2.3 
-3.1 
2.0 
1.1 
1) Økonomiske prognoser fra efteråret 
1996. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
69 
Tabel 7.4 
Importprisernes bidrag til ændringer 
i deflatoren for endelig anvendelse 
(procentvis ændring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1993 
-1.0 
-0.3 
-0.2 
1.9 
1.1 
-0.4 
1.5 
2.0 
2.6 
-0.7 
0.2 
2.4 
1.8 
3.0 
1.7 1994 
0.4 
0.1 
0.1 
1.7 
1.0 
0.3 
1.0 
0.8 
0.1 
0.2 
0.2 
1.2 
-0.1 
0.8 
0.4 1995 
0.2 
0.3 
0.1 
1.5 
0.8 
0.2 
1.5 
2.0 
0.2 
0.1 
0.2 
0.4 
0.1 
1.2 
1.6 1996 
(1) 
0.6 
0.5 
0.1 
0.9 
0.2 
0.3 
0.2 
-0.1 
1.4 
0.6 
0.3 
0.4 
0.5 
-0.8 
0.4 
(I) Økonomiske prognoser fra cRcrarcl 
1996. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Tabel 7.5 
Ændringer i de nominelle effektive 
valutakurser 
i forhold til 23 industrilande 
(procentvise ændringer årligt) 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR (2) 1993 
1.4 
3.1 
4.1 
-7.0 
-11.5 
3.0 
-5.3 
-15.8 
3.7 
3.3 
-6.3 
-13.0 
-18.5 
-7.9 
-10.5 1994 
2.6 
0.8 
2.0 
-4.8 
-5.3 
2.0 
0.7 
-2.5 
1.5 
1.2 
-3.7 
9.0 
-0.3 
1.5 
3.4 1995 
5.4 
5.1 
6.8 
-1.5 
1.2 
4.7 
0.6 
-8.0 
4.8 
4.2 
2.3 
11.4 
0.4 
-3.4 
7.9 1996 
0) 
-1.4 
-0.4 
-1.6 
-0.8 
1.7 
0.8 
1.9 
9.7 
-1.4 
-1.3 
-0.2 
-2.5 
10.1 
0.6 
4.7 
(1) Baseret på det geometriske gennemsnit af 
månedlige valutakurser indtil den 23. oktober 
1996. 
(2) I forhold til 9 tredjelande: USA, Japan, 
Mexico, Canada, Schweiz, Norge, 
Australien, New Zealand, Tyrkiet. 
Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 
70 
7.4.3 Ændringer i de indirekte skatter som inflationsfaktor 
Selv om budgetkonsolideringen i fase 2 primært er skabt ved en reduktion af de offentlige udgifters 
andel af BNP, har medlemsstaterne også fremmet processen ved at øge de indirekte skatter, men i 
forskelligt omtang. I tiere lande har forhøjelsen af de indirekte skatter bidraget betydeligt til at øge 
inflationen, jf. tabel 7.6, der giver skøn over den direkte, automatiske virkning på grundlag af en 
antagelse om, at ændringerne i de indirekte skatter slår fuldt 
igennem i forbrugerpriserne. Tabel 7.6. 
Virkning af ændringer i 
indirekte skatter på 
forbrugerprisinflationen 
(procentpoint) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1994 
0.7 
0.4 
0.4 
0.8 
0.3 
0.1 
0.3 
0.3 
0.1 
0.2 
0.2 
0.2 
0.7 
0.3 
0.7 1995 
0.1 
0.4 
0.0 
0.6 
1.0 
11 
0.1 
0.8 
0.1 
0.1 
0.5 
0.5 
1.1 
0.4 
0.6 1996 
0.2 
0.4 
-0.2 
0.8 
0.2 
0.1 
0.2 
0.0 
0.0 
0.4 
0.2 
-0.2 
0.7 
0.3 
0.4 
Kilde: Kommissionens 
tjenestegrene. Ændringerne i de indirekte skatter har haft den kraftigste virkning 
på inflationen i Belgien (1994), Frankrig (1995), Italien (1995), 
Finland (1995-1996) og Det Forenede Kongerige (1994-1995). 
Vigtigere end den direkte virkning, som pr. definition er en 
engangsvirkning, er imidlertid risikoen for, at stigningerne i de 
indirekte skatter øger inflationsforventningerne og dermed 
udløser en løn-/prisspiral. Dette synes ikke at have været tilfældet 
i de pågældende lande. Efter at have udvist en stigning i det år, 
hvor de indirekte skatter blev forhøjet, faldt inflationen hurtigt 
tilbage til sit tidligere niveau. 
/I 
72 
8. RESUME 
8.1 (icnerel vurdering 
Denne beretning er udarbejdet i overensstemmelse med den procedure og tidsplan, der er anført i 
traktatens artikel 109 J. 
Der er sket store fremskridt med hensyn til opnåelse af en høj grad af vedvarende konvergens i alle 
medlemsstater siden indledningen af anden fase af ØMU. Disse fremskridt forstærkedes yderligere i 
1996, da bestræbelserne på at opnå konvergens (navnlig på budgetområdet) blev intensiveret i mange 
medlemsstater. Der er ligeledes ved at blive truffet andre nødvendige forberedelser til tredje fase på 
såvel nationalt plan som på EU-plan, hvor der i det forløbne år er opnået enighed om scenariet for 
indførelsen af den fælles valuta. Kommissionen har for nylig fremsat forslag om euroens retlige 
stilling og om en stabilitetspagt til sikring af budgetdisciplinen under tredje fase; der er ved at være 
enighed om udformningen af den såkaldte "ERM II", og der er iværksat en oplysningskampagne. 
Undersøgelsen i kapitel 2 i denne beretning af, hvorvidt den nationale lovgivning er forenelig med 
traktatens artikel 107 og 108, samt med ESCB-statutten, indeholdt først en beskrivelse af de krav, 
der skal være opfyldt ved indledningen af tredje fase. Derefter fulgte en gennemgang af de forskellige 
typer af eksisterende bestemmelser, hovedsagelig i de nationale centralbankers statutter, der endnu 
ikke opfylder kravene. I praktisk taget alle medlemsstater er der fortsat bestemmelser, der må 
ændres. Flere medlemsstater planlægger eller har allerede fremsat forslag om ændringer i deres 
lovgivning. 
I de næste fire kapitler undersøgtes de enkelte medlemsstaters fremskridt med hensyn til hvert af 
konvergenskriterierne. 
I EU som helhed og i de enkelte medlemsstater er de vedholdende fremskridt, der er konstateret med 
hensyn til opnåelse eller bevarelse af en høj grad af prisstabilitet, fortsat i 1996. Vurderingen af 
priskonvergensen er foretaget ved hjælp af de nylig udarbejdede midlertidige forbrugerprisindekser 
(IlCP'er), som er mere sammenlignelige end nationale indekser, men endnu ikke fuldstændig 
harmoniserede. Den gennemsnitlige inflationstakt for hver medlemsstat er beregnet som den 
procentvise ændring i det gennemsnitlige IICP i de seneste 12 måneder i forhold til det 
gennemsnitlige indeks i de foregående 12 måneder. Med henblik på denne beretning er 
referenceværdien beregnet som det simple aritmetiske gennemsnit af de gennemsnitlige 
inflationstakter i de tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater, plus 1,5 procentpoint. På 
grundlag af denne beregning og ifølge de seneste foreliggende oplysninger (september 1996) var 
Finland, Nederlandene og Tyskland de tre lande, der havde nået de bedste resultater nied hensyn til 
prisudviklingen, og referenceværdien var 2,6% (jf. tabel 8.1). Ti medlemsstater (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland og Sverige) havde 
gennemsnitlige inflationstakter under denne referenceværdi. En boks i kapital 3 viser, at antallet af 
medlemsstater, der opfylder prisstabilitetskriteriet, i øjeblikket ikke påvirkes af den metode, der 
vælges til beregning af referenceværdien. I fem medlemsstater ligger de gennemsnitlige 
inflationstakter stadig over referenceværdien i september (Grækenland, Spanien, Italien, Portugal og 
Det Forenede Kongerige), men forskellene er indsnævret i de 
73 
seneste år og igen i 1996. Portugal og Det Forende Kongerige ligger mindre end V2 procentpoint 
over referenceværdien. 
Det er kun tre medlemsstater (Danmark, Irland og Luxembourg), der i øjeblikket ikke er omfattet af 
en rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud, og således 
opfylder kriteriet om den offentlige budgetstilling. De seneste afgørelser efter proceduren i 
forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (artikel 104 C) blev truffet i juni 1996. Kapitel 4 
indeholdt bl.a. også en gennemgang af budgetudviklingen i medlemsstaterne under anden fase og en 
præsentation af de forventede resultater i 1996. Siden 1993 har de fleste medlemsstater gjort store 
Tabel 8.1 
Medlemsstaternes resultater i relation til konvergensen i 1996 
Reference 
-værdi 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Inflation 
Midlertidigt 
index for 
forbruger­
priser 
O) 
Okt. 1995 
sept. 1996 
2.6 (3) 
1.6 
2.2 
1.3 
8.4 
3.8 
2.1 
2.1(5) 
4.7 
1.3 
1.2 
1.7 
3.0 
0.9 
1.6 
3.0 
2.7 Samlet offentlig budgetstilling 
Tilstede­
værelse af et 
uforholds­
mæssigt stort 
underskud 
Rådcis 
afgorclscr af 
26.9.94, 
10.7.95 og 
27.6.96 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
ja 
nej 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja Under­
skud (% 
af BNP) 
(2) 
1996 
3.0 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 Gæld 
(%afBNP) 
(2) 
1996 
60 
130.6 
70.2 
60.8 
110.6 
67.8 
56.4 
74.7 
123.4 
7.8 
78.7 
71.7 
71.1 
61.3 
78.1 
56.3 
73.5 _94/93 Ændrin 
g 
95/94 _96/95 
-2.0 
-4.1 
2.2 
-1.4 
2.6 
2.8 
-6.6 
6.2 
-0.5 
-3.4 
2.3 
1.4 
2.2 
3.3 
1.9 
2.0 -1.3 
-4.1 
7.7 
1.4 
2.6 
4.4 
-6.3 
-0.6 
0.3 
2.3 
3.9 
2.1 
-0.3 
-0.6 
3.7 
3.2 -3.1 
-1.7 
2.7 
-1.2 
2.1 
3.6 
-6.9 
-1.5 
1.8 
-1.0 
2.7 
-0.6 
2.1 
-0.6 
2.2 
2.2 Valuta­
kurser 
Deltagelse i 
ERM 
Oktober 
1996 
ja 
ja 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja 
nej 
nej Langfristed 
rentesatser 
Okl. 1995 
sept. 1996 
8.7 (4) 
6.7 
7.4 
6.3 
15.1 
9.5 
6.6 
7.5 
10.3 
7.0 
6.3 
6.5 
9.4 
7.4 
8.5 
8.0 
7.6 
(1) Procentvis ændring i det gennemsnitlige indeks i de seneste 12 måneder i forhold til gennemsnittet i 
den forudgående 12-måneders periode. 
(2) Overslag fra Kommissionens tjenestegrenes økonomiske prognoser efteråret 1996. 
(3) Definition gældende for denne beretning: aritmetisk gennemsnit af de tre lande, der har nået de 
bedste resultater med hensyn til inflation plus 1,5 procentpoint. 
(4) Definition gældende for denne beretning: aritmetisk gennemsnit af 12-måneders gennemsnittet for 
rentesatserne i de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet plus 
2 procentpoint. 
(5) Målt på grundlag af kvartårlige data. 
]Ktøe:Kommissionens tjenestegrene. 
74 
fremskridt med hensyn til at reducere de offentlige underskud; i 1996 forventes fire lande (Danmark, 
Irland, Luxembourg og Nederlandene) at opnå en balance i de offentlige finanser, der er bedre end 
underskudsreferenceværdien på 3% af BNP; Belgien og Finland vil formentlig få underskud på under 
31/2% af BNP. I slutningen af 1996 forventes den offentlige bruttogældskvote i tre medlemsstater 
(Frankrig, Luxembourg og Det Forenede Kongerige) at ligge under referenceværdien på 60% af 
BNP. I Tyskland og Finland vil gældskvoten formentlig stige til over referenceværdien på 60% i 
slutningen af 1996, efter at den konstant har ligget under den værdi. Det er lykkedes flere 
medlemsstater at vende den tidligere stigende tendens i gældskvoten, og der har siden 1993 været et 
vedvarende fald i Belgien, Danmark og Irland; i 1996 forventes der ligeledes et fald i Grækenland, 
Italien, Nederlandene, Portugal og Sverige. 
Siden den voldsomme uro på valutamarkederne, der i marts 1995 førte til en justering af den spanske 
peseta inden for ERM, efterfulgt af den portugisiske escudo, har der ikke været alvorlige 
valutakursspændinger, og spændet mellem de stærkeste og de svageste valutaer inden for ERM-
båndet er indsnævret (som beskrevet i kapitel 5). Elleve lande deltager på nuværende tidspunkt i 
ERM. Ni af disse (valutaerne i Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig, Irland, Luxembourg, 
Nederlandene og Portugal) har været medlem af ERM i over to år. Østrig tilsluttede sig ERM i 
begyndelsen af 1995 og Finland i midten af oktober 1996. Fire medlemsstater (Grækenland, Italien, 
Sverige og Det Forenede Kongerige) deltager ikke i øjeblikket i ERM; de sidste tre af disse lande har 
oplevet en væsentlig styrkelse af deres valutaer i 1996 efter de foregående års svækkelse. 
Det fjerde kriterium - vedrørende den varige karakter af konvergensen som afspejlet i de langfristede 
rentesatser - er blevet undersøgt i kapitel 6. Vurderingen er baseret på rentesatserne for 
sammenlignelige tiårige benchmark-obligationer (ikke fuldstændig sammenlignelige for Grækenlands 
vedkommende), idet der benyttes en gennemsnitlig rentesats over de seneste 12 måneder. 
Referenceværdien er beregnet som det simple aritmetiske gennemsnit af de langfristede rentesatser 
for de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, plus 2 procentpoint. I 
september 1996 lå referenceværdien på 8,7%. Elleve medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, 
Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige) 
havde gennemsnitlige rentesatser, der lå under referenceværdien. Udviklingen på 
obligationsmarkederne i 1996, navnlig i september, har ført til en betydelig indsnævring af 
renteforskellene, særlig i lande med et højt afkast, hvor kriteriet endnu ikke opfyldes. 
Ifølge traktaten skal en række andre områder af betydning for den økonomiske integration og 
konvergensen også undersøges i denne beretning. Disse områder er behandlet i kapitel 7. De 
finansielle markeder i ECU er faldet i betydning siden den alvorlige valutauro i 1992 og 1993, men 
der afvikles stadig store kommercielle transaktioner i ECU. Forskellen mellem den private og 
offentlige ECU er blevet reduceret, efterhånden som markederne har fået vished for, at ECUen og 
euroen ombyttes i forholdet 1:1. Det indre marked har haft stor indvirkning på den økonomiske 
integration, herunder især strukturen i samhandelen mellem medlemsstaterne, strømmen af direkte 
udenlandske investeringer, konkurrencevilkårene og priskonvergensen for visse kategorier af varer 
og tjenesteydelser. Betalingsbalancens løbende poster afspejler den nationale opsparing i hver enkelt 
medlemsstat; i EU som helhed og i ti medlemsstater forventes der et overskud i 1996. En række 
75 
yderligere indikatorer for enhedslønomkostninger og importpriser bekræfter det billede, der er givet i 
kapitel 3 af en tilfredsstillende og holdbar prisudvikling i de fleste medlemsstater. 
Hovedsagelig som følge af de vedvarende budgetuligevægte (som dog er ved at blive reduceret) 
- illustreret ved forekomsten af uforholdsmæssigt store offentlige underskud i tolv medlemsstater - er 
det klart, at et flertal af medlemsstaterne på nuværende tidspunkt endnu ikke har gjort tilstrækkelige 
fremskridt med hensyn til at opnå en høj grad af vedvarende konvergens. 
8.2 Resumé for hver enkelt medlemsstat 
I dette sidste afsnit i beretningen præsenteres udviklingen i relation til konvergenskriterierne land for 
land i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 1, hvori det hedder, at det skal undersøges, om der er 
opnået en høj grad af vedvarende konvergens ved, at hver medlemsstat har opfyldt kriterierne. 
Kriterierne vedrørende inflation og langfristede rentesatser er undersøgt ved hjælp af data, der 
dækker perioden frem til september 1996. Referenceværdien er i begge tilfælde beregnet ved hjælp af 
gennemsnittet af de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til inflation. Hvad angår 
kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling, er det i de pågældende tilfælde Kommissionens 
overslag over de budgetmæssige data for 1996 som helhed, der præsenteres. 
I Belgien lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,6%, hvilket 
er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 
6,7%, hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 
26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i 
Belgien. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,8 procentpoint til 3,3% af 
BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 133,7% af BNP i 1995 til 130,6% i 
1996. Belgien har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har BEF overholdt 
udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og BEF's bilaterale 
centralkurs er ikke blevet devalueret. 
I Danmark lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 2,2%, 
hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 7,4%», hvilket også er under referenceværdien. Den 27. juni 1996 vedtog Rådet at 
ophæve sin beslutning af 26. september 1994 om et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i 
Danmark. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,2 procentpoint til 1,4% 
af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde yderligere til 70,2% i 1996 fra 71,9% af 
BNP i 1995. Danmark har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har DKK overholdt 
udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og DKK's bilaterale 
centralkurs er ikke blevet devalueret. 
I Tyskland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,3%, 
hvilket er det tredjebedste resultat i EU og derfor er under referenceværdien; i samme periode lå de 
nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,3%, hvilket også er under referenceværdien. 
Rådet fastslog den 27. juni 1996, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i 
Tyskland. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at stige til 
76 
4,0% af BNP fra 3,5% i 1995; den offentlige bruttogældskvote, som har ligget under 60% af BNP, 
vil formentlig stige i 1996 og nå 60,8%» af BNP. Tyskland har været medlem af ERM siden starten; i 
de sidste to år har DEM overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige 
spændinger, og DEM's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. 
1 Grækenland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 8,4%, 
hvilket er betydeligt over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 15,1%, hvilket også er langt over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin 
afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt 
underskud i Grækenland. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 
1,2 procentpoint til 7,9%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 111,8%» af 
BNP i 1995 til 110,6% i 1996. GRD deltager ikke i ERM. 
I Spanien lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 3,8%, 
hvilket er over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 9,5%», hvilket også er over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin 
afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt 
underskud i Spanien. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 
2,2 procentpoint til 4,4%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig stige fra 65,7% af 
BNP i 1995 til 67,8% i 1996. Spanien har været medlem af ERM siden juni 1989; i marts 1995 
devalueredes pesetaens bilaterale centralkurs på spansk initiativ med 7%; siden da har ESP overholdt 
udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger. 
I Frankrig lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 2,1%, 
hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 6,6%», hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin 
afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt 
underskud i Frankrig. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 
0,8 procentpoint til 4,0%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote ligger fortsat under 60% af BNP i 
1996. Frankrig har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har FRF overholdt 
udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og FRF's bilaterale 
centralkurs er ikke blevet devalueret. 
I Irland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 2,1%, hvilket 
er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 
7,5%», hvilket også er under referenceværdien. Irland er ikke omfattet af en rådsafgørelse om, at der 
foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud. Det samlede offentlige underskud har ligget 
under 3% af BNP siden 1989 og forventes at falde yderligere med 0,4 procentpoint til 1,6%» af BNP i 
1996; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde yderligere til 74,7%» i 1996 fra 81,6%» af 
BNP i 1995. Irland har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har IEP overholdt 
77 
udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og IEP's bilaterale 
centralkurs er ikke blevet devalueret. 
I Italien lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 4,7%», hvilket 
er et godt stykke over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 10,3%, hvilket også er over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin 
afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt 
underskud i Italien. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,5 procentpoint 
til 6,6% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 124,9% af BNP i 1995 til 
123,4%» i 1996. Italien var medlem af ERM fra starten til september 1992, hvor 
interventionsforpligtelseme for ITL blev suspenderet; siden da er ITL ikke genindtrådt i ERM. 
I Luxembourg lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,3%, 
hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 7,0%, hvilket også er under referenceværdien. Luxembourg er ikke omfattet af en 
rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud. De samlede 
offentlige finanser har traditionelt udvist et overskud, som forventes at ligge på 0,9% af BNP i 1996. 
Den offentlige bruttogældskvote ligger fortsat langt under 60%» af BNP. Luxembourg har været 
medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har LUF overholdt udsvingsmargenerne i ERM og 
ikke været udsat for alvorlige spændinger, og LUF's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. 
I Nederlandene lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,2%, 
hvilket er det næstbedste resultat i EU og derfor er under referenceværdien; i samme periode lå de 
nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,3%», hvilket også er under referenceværdien. 
Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et 
uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Nederlandene. 1 1996 forventes det samlede offentlige 
underskud at falde med 1,4 procentpoint til 2,6% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil 
formentlig falde fra 79,7% af BNP i 1995 til 78,7% i 1996. Nederlandene har været medlem af ERM 
siden starten; i de sidste to år har NLG overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for 
alvorlige spændinger, og NLG's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. 
I Østrig lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,7%», hvilket 
er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 
6,5%», hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 10. juli 
1995, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Østrig. I 1996 
forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,6 procentpoint til 4,3%» af BNP; den 
offentlige bruttogældskvote vil formentlig stige fra 69,0% af BNP i 1995 til 71,7% i 1996. Østrig har 
været medlem af ERM siden begyndelsen af januar 1995; siden da har ATS overholdt 
udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og ATS's bilaterale 
centralkurs er ikke blevet devalueret. 
78 
I Portugal lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 3,0%, 
hvilket er over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i 
gennemsnit på 9,4%», hvilket også er over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin 
afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentlig! 
underskud i Portugal. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 
1,1 procentpoint til 4,0%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 71,7%» af 
BNP i 1995 til 71,1% i 1996. Portugal har været medlem af ERM siden april 1992. Efter 
devalueringen af den spanske peseta devalueredes den portugisiske escudos bilaterale centralkurs 
med 3,5%) i marts 1995. Siden da har PTE overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været 
udsat for alvorlige spændinger. 
I Finland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 0,9%, 
hvilket er det bedste resultat i EU og derfor er under referenceværdien; i samme periode lå de 
nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 7,4%, hvilket også er under referenceværdien. 
Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 10. juli 1995, ifølge hvilken der foreligger et 
uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Finland. I 1996 forventes det samlede offentlige 
underskud at falde med 1,9 procentpoint til 3,3% af BNP; den offentlige bruttogældskvote, der har 
ligget under 60% af BNP, vil formentlig stige i 1996 og nå 61,3% af BNP. Finland har været medlem 
af ERM siden midten af oktober 1996. 
I Sverige lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,6%, hvilket 
er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 
8,5%, hvilket er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 10. juli 1995, 
ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Sverige. I 1996 
forventes det samlede offentlige underskud at falde med 4,2 procentpoint til 3,9% af BNP; den 
offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 78,7% af BNP i 1995 til 78,1% i 1996. SEK 
deltager ikke i ERM. 
I Det Forenede Kongerige lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 
1996, på 3,0%, hvilket er over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede 
rentesatser i gennemsnit på 8,0%, hvilket er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet 
sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt 
underskud i Det Forenede Kongerige. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde 
med 1,2 procentpoint til 4,6%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote ligger fortsat under 60%» af 
BNP i 1996. Det britiske pund trådte ind i ERM i oktober 1990; GBP trådte ud af ERM i september 
1992 og er ikke blevet genoptaget. 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 560 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 09 10 
Katalognummer : CB-C0-96-569-DA-C 
ISBN 92-78-11421-9 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg