DA Den Europæiske Unions Tidende C 44/62

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forbrugeroplysning (initiativudtalelse)

2011/C 44/11

Ordfører: Jorge PEGADO LIZ

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 16. juli 2009 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, på eget initiativ at afgive udtalelse om:

Forbrugeroplysning.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som vedtog sin udtalelse den 15. juni 2010.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 464. plenarforsamling af 14.-15. juli 2010, mødet den 14. juli, følgende udtalelse med 81 stemmer for, 1 imod og 7 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1 De forskellige aspekter af borgernes ret til information, herunder informationsfrihed, retten til at informere, retten til at blive informeret og især retten til forbrugeroplysninger anerkendes i dag med bindende virkning som grundlæggende rettigheder i EU's primærret (EU's charter om grundlæggende rettigheder, præamblens punkt 5 og artikel 11, 27, 38, 42 og 53 samt EU-traktatens artikel 2 og EUF-traktatens artikel 169).

1.2 Der er imidlertid lang vej at gå i sekundærretten, hvor den nye udformning af denne grundlæggende regel endnu ikke er egentlig gennemført eller har taget ordentlig form. Indholdet af forbrugernes ret til information, adgangen hertil, informationernes betydning og karakter og oplysningsmetoderne behandles faktisk ikke konsekvent i EU-retten, som er kendetegnet ved udeladelser og overlapninger, hvis virkning gør sig gældende og forstærkes i de nationale lovgivninger til skade for forbrugerne og de økonomiske aktører, og følgelig også for virkeliggørelsen af det indre marked.

1.3 EØSU mener, at der under hensyntagen til nærhedsprincippet bør indføres specifikke EU-regler om forbrugernes ret til information forud for, i forbindelse med og efter kontraktindgåelse samt til bistand og rådgivning.

1.4 Formålet med nærværende initiativudtalelse, som nødvendigvis er begrænset til de grundlæggende aspekter ved forbrugernes ret til information, er derfor at fremhæve nogle af de principper, der er forbundet med denne nye tilgang og dens praktiske konsekvenser, navnlig som led i realiseringen af et indre marked for det 21. århundrede inden for rammerne af 2020-strategien.

1.5 Det må erkendes, at Kommissionens seneste retningslinjer om forbrugerrettigheder i almindelighed, og forbrugernes ret til information i særdeleshed, som gør ukritisk brug af metoden med fuld harmonisering, klart strider mod dette koncept, i og med at de imod nærhedsprincippet begrænser medlemsstaternes beføjelser til at forbedre forbrugernes rettigheder og endog med tilbagevirkende kraft begrænser de rettigheder, som er indskrevet i gældende fællesskabsdirektiver og i medlemsstaternes forfatninger og love.

1.6 EØSU mener fortsat, at der ved fastlæggelse af forbrugerrettigheder inden for EU's kompetenceområde bør tages udgangspunkt i begrebet »den svageste og mest sårbare forbruger« og ikke »den oplyste, opmærksomme og velinformerede forbruger«, som træffer beslutninger på et rent økonomisk grundlag. I tråd hermed fastholder EØSU fortsat, at en minimal harmonisering og en høj grad af beskyttelse stemmer bedst overens med de traktatfæstede krav og ligger mest på linje med forbrugerrelationernes sande natur.

1.7 I denne sammenhæng antager begrebet »passende information« større betydning, idet der bør lægges vægt på kvalitet og ikke kvantitet, så informationerne i kraft af mål, indhold, præsentation og kontekst imødekommer forbrugernes reelle behov og forventninger.

1.8 Det er vigtigt at anerkende den generelle ret til information som en subjektiv ret på EU-niveau samt at pege på de offentlige myndigheders og faglige organisationers forpligtelser som de organer, der skal stille oplysningerne til rådighed.

1.9 Hvad angår kommercielle meddelelsers, herunder reklamers, rolle m.h.t. at informere forbrugerne, mener EØSU, at den regel, der er fastlagt i direktivet om pakkerejser, generelt bør finde anvendelse. Ifølge denne regel skal en meddelelse, hvis den omfatter præcise og konkrete oplysninger om en vare, tjenesteydelse eller rettighed, som er genstand for et forbrugerforhold, betragtes som en integreret del af kontrakten.

1.10 I denne sammenhæng bør hele strukturen i direktivet om urimelig handelspraksis revideres og omformuleres for at undgå de katastrofale følger af fuld harmonisering, som nu er anerkendt i en række af Domstolens domme.

1.11 I tråd med forslagene i nærværende udtalelse kan der i forbindelse med Kommissionens forslag om forbrugerrettigheder endnu skrides ind på en række områder: fastlæggelse af et egentligt charter for forbrugeres ret til information; informeringsaspekter forud for, i forbindelse med og efter kontraktindgåelse; rettigheder til bistand og rådgivning samt en definition af problemerne og konsekvenserne af manglende eller ukorrekt information.

1.12 Med dette for øje anbefaler EØSU en generel revision af detaljerede lister over prækontraktuelle og kontraktuelle oplysningskrav til erhvervsdrivende, som i en række sektorspecifikke direktiver ofte er usammenhængende, inkonsekvente og indeholder overlapninger.

1.13 EØSU anbefaler endvidere, at der fastlægges generelle krav vedrørende disse forpligtelser efter følgende retningslinjer:

a. Fastlæggelse af en generel prækontraktuel oplysningspligt, som omfatter oplysninger om varer og tjenesteydelser, om leverandøren, om pris og betingelser for opfyldelse af aftalen, om fortrydelsesret og om tvistbilæggelsesmetoder.

b. Indholdet og omfanget af informationerne forud for kontraktindgåelsen skal generelt tilpasses efter de pågældende varer/tjenesteydelser, navnlig hvis der er tale om et komplekst emne, eller hvis det har indvirkning på forbrugernes sundhed og sikkerhed.

c. Den måde, informationerne præsenteres på, skal være i overensstemmelse med det generelle rimelighedsprincip. Informationerne må ikke være vildledende, ikke udelade vigtige aspekter og skal være klare og forståelige, ikke kun hvad angår kontraktens formål, men også markedsføringsmetoden.

d. De prækontraktuelle informationer skal omfatte den aftale, der er indgået af forbrugeren.

e. Princippet om gratis informering om grundlæggende aspekter ved aftalen bør knæsættes og ledsages af princippet om tilpasning af priserne til omkostningerne i andre tilfælde.

f. Når forbrugerne træffer beslutning om kontraktindgåelse, skal de have nem adgang til de prækontraktuelle oplysninger, der er stillet til rådighed, og de skal kunne kræve nærmere forklaringer af disse oplysninger og af kontraktens indhold og konsekvenser.

g. Der bør indføres en forpligtelse for den erhvervsdrivende til at yde hjælp og rådgivning, navnlig når det drejer sig om produkter/tjenesteydelser, der er komplekse eller indebærer en sundheds- og sikkerhedsrisiko for forbrugerne, jf. punkt 8.

h. Bevisbyrden for, at de prækontraktuelle oplysninger er givet, og at forpligtelsen til at yde bistand er opfyldt, skal ligge hos den erhvervsdrivende.

i. Manglende opfyldelse af forpligtelsen til at give prækontraktuelle oplysninger og yde bistand bør udløse en fortrydelsesret og ret til eventuel erstatning.

1.14 Udvalget opfordrer derfor Kommissionen til at foretage en grundig revision af ovennævnte forslag til direktiv, især den del, der omhandler forbrugernes ret til information, med henblik på at inkorporere de principper og konkrete anvendelsestilfælde, der omtales i nærværende udtalelse.

1.15 Udvalget opfordrer endvidere Europa-Parlamentet og medlemsstaterne til i overensstemmelse med forslagene i denne udtalelse, og inden de godkender ovennævnte forslag til direktiv, at drøfte alle de vigtige aspekter af forbrugernes ret til information, der er indeholdt i direktivforslaget.

1.16 Der bør også fastlægges en sammenhængende retlig ramme på EU-plan for at regulere online kommerciel kommunikation og sikre, at retten til privatlivets fred bliver respekteret under alle forhold som en grundlæggende ret for alle mennesker.

2. Indledning og afgrænsning af emnet: ret til information, en grundlæggende borgerrettighed, og forbrugernes ret til information

2.1 Det er første gang, at en EU-institution egenhændigt og systematisk tager fat på forbrugernes ret til information som led i en bredere behandling af retten til information som en af de europæiske borgerrettigheder. EØSU ønsker hermed at bidrage til en bredere debat om dette spørgsmål inden for civilsamfundet i almindelighed, idet det er opmærksomt på den særlige indvirkning, emnet har på enhver ny strategi til gennemførelse af det indre marked.

2.2 Temaets betydelige omfang kræver, at der foretages en omhyggelig afgrænsning. Dette skyldes de naturlige begrænsninger, som udtalelser af denne art lægger, de forskellige bidrag, der er modtaget fra en række organer, og de bekymringer, som der blev givet udtryk for under en velbesøgt høring, der blev afholdt i EØSU's bygning den 1. marts 2010 (nærmere oplysninger herom findes på webstedet for Observatoriet for Det Indre Marked http://www.eesc.europa.eu/?i=portal.en.consumer-information).

2.3 Det er vigtigt at understrege, at borgernes ret til information, som er indskrevet i verdenserklæringerne og chartrene om grundlæggende menneske- og borgerrettigheder, først kom til at indgå som en fuldt integreret del af EU-retten, efter at Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder blev inkorporeret i Lissabontraktaten, som trådte i kraft for nylig. Retten til information dækker informationsfrihed, retten til at informere, retten til at indhente oplysninger, pligten til at informere og retten til at blive informeret (jf. navnlig EU's charter om grundlæggende rettigheder, punkt 5 i præamblen og artikel 11, 27, 38, 42 og 53 samt EU-traktatens artikel 2 og EUF-traktatens artikel 169). Desuden skal nævnes den grundlæggende ret til privatlivets fred over for aggressiv og af forbrugeren uønsket handelspraksis og over for uopfordrede kommercielle henvendelser eller spam.

2.4 Disse aspekter er særlig relevante i dag, navnlig når det gælder forbrugerrettigheder og især indholdet af disse rettigheder og måden, de udøves på, samt de tilsvarende forpligtelser, der påhviler de forskellige aktører, da rettighederne nu må betragtes som grundlæggende rettigheder, som der skal tages hensyn til i fastlæggelsen og gennemførelsen af EU's forskellige politikker og foranstaltninger.

2.5 Uden at dette berører anvendelsen af nærhedsprincippet og den delte kompetence, der gælder for EU's retssystem på dette område, er det i dag en grundlæggende forudsætning for, at det system med fri konkurrence, der er kendetegnende for EU's markedsøkonomi, kan fungere korrekt, at der er en forpligtelse til at sikre forbrugerne i deres egenskab af økonomiske aktører fuldt kendskab til de elementer, der er afgørende for at træffe rationelle beslutninger på markedet.

2.6 En af konsekvenserne af denne generelle forpligtelse er pligten til at sikre »gennemsigtighed« i EU-institutionernes arbejdsmetoder, hvor »hemmeligholdelse« bør være undtagelsen og skal være begrundet i tungtvejende overvejelser om hensyntagen til retssystemets funktion, offentlighedens interesse, lov og orden eller beskyttelse af privatlivets fred. Selv om der ikke er tvivl om, at EU-institutionerne har gjort betydelige fremskridt i kraft af relevante initiativer fra Kommissionens og Europa-Parlamentets (1) side, følges disse retningslinjer desværre ikke af Rådet. Lissabontraktatens ikrafttræden vil forhåbentligt føre til betydelige fremskridt. På trods af at dette tema er relevant for forbedringen af den generelle forbrugeroplysning, vil det ikke blive behandlet i detaljer. Der henvises i stedet til EØSU's udtalelse, som er helliget dette emne.

2.7 Ej heller vil spørgsmål, der har at gøre med forbrugeruddannelse, blive taget op i udtalelsen. Der vil i stedet blive henvist til EØSU's udtalelser om dette emne (2), herunder især initiativudtalelsen om forbrugeruddannelse (3).

2.8 Endelig, og selv om det udtrykkeligt anerkendes, at der på EU-niveau er behov for en sektorspecifik tilgang til retten til information for at fremhæve visse områders, produkters og tjenesteydelsers særlige karakter, f.eks. fødevarer, lægemidler, finansielle tjenesteydelser og elektronisk handel, hvor der bør tages skridt til harmonisering på højeste niveau inden for forbrugerbeskyttelse, er det på grund af de begrænsninger, der er forbundet med en udtalelse af denne art, ikke muligt at behandle detaljeområder.

2.9 Nærværende udtalelse vil derfor sætte fokus på de retningslinjer, som bør opstilles på EU-niveau for at definere og karakterisere forbrugernes almindelige ret til information, og i særdeleshed i de forskellige faser af et kontraktforhold.

3. »Gennemsnitsforbrugeren« over for den »sårbare forbruger« - begrebet tilstrækkelig information

3.1 Siden Kommissionens første forbrugerbeskyttelsesprogrammer, som i de sidste 30 år har ført til vigtige lovgivningstiltag, har gældende EU-ret i overensstemmelse med Domstolens retspraksis og den fælles opfattelse blandt eksperter på området, defineret forbrugeren som »den svage part« i et juridisk forhold mellem forbruger og sælger, som i sagens natur er ulige, og al lovgivning på området har taget sigte på at genoprette balancen i forholdet gennem særlige beskyttelsesforanstaltninger.

3.2 For nylig har Kommissionen imidlertid i et antal strategipapirer, der er mundet ud i en række forskellige lovgivningsinitiativer (4) udviklet begrebet »gennemsnitsforbrugeren«, som er kendetegnet ved at være »almindeligt oplyst, rimelig opmærksom og velunderrettet« (5), og har herved forsøgt at lancere en ny forbrugerpolitisk strategi på EU-plan, der tager udgangspunkt i fuld harmonisering, overvågning varetaget af oprindelseslandet samt gensidig anerkendelse.

3.3 Disse retningslinjer, som forbrugerorganisationer i samtlige medlemsstater modsætter sig, og som EØSU har kritiseret i en række udtalelser, er ensbetydende med mindre forbrugerbeskyttelse og er et uacceptabelt tilbageskridt i EU's forbrugerbeskyttelsespolitik.

3.4 Det er imidlertid netop i lyset af disse nye retningslinjer, at spørgsmålet om forbrugernes ret til information antager større betydning, da forbrugerne er nødt til at være stadig bedre informerede for at kunne træffe rationelle beslutninger på det globale marked. Den tilgrundliggende neoliberalistiske model bygger på kendte præmisser, nemlig

a) en kritisk bevidsthed om ens behov og prioritering af præferencer,

b) muligheden for sammenligning mellem forskellige produkter og tjenester, der udbydes på markedet og

c) teknisk og økonomisk kendskab til kvaliteten af og prisen på hvert enkelt produkt og tjenesteydelse (6).

3.4.1 Det er imidlertid også i lyset af ovenstående, at spørgsmålet om arten og kvaliteten af de oplysninger, forbrugerne bør have adgang til, samt begrebet »tilstrækkelig« information antager større betydning.

3.5 I modsætning til det, der står skrevet i Kommissionens seneste papirer, er det ikke informationsmængden, der er afgørende. Informationerne bør modsvare forbrugernes faktiske behov og forventninger, og der bør kigges på mål, indhold, præsentation og kontekst, når det afgøres, om informationerne er tilstrækkelige.

3.6 Det bør løbende undersøges, om informationerne opfylder kravet om »tilstrækkelighed«(suitability), så kvaliteten kan tilpasses målet og forbrugermålgruppen. De vigtigste kriterier herfor bør være pålidelighed, aktualitet, uvildighed, nøjagtighed, relevans, kortfattethed, forståelighed, klarhed, læsbarhed og nem adgang.

3.7 Som led i »Bedre lovgivning« opfordrer EØSU Kommissionen til at indføre forbrugertestning af fremlagte oplysninger mht. indhold og form for at godtgøre deres effektivitet og lade forbrugerne afgøre, hvad der er nyttigt for dem.

3.8 Når det gælder finansielle tjenester går forbrugeroplysning og formidling af finansiel viden og finansiel evne hånd i hånd. Oplysningen bør forenkles og anvendelsen af juridiske og tekniske fagudtryk bør begrænses. Dog er nogle finansielle produkter komplekse, og oplysningen om dem skal være præcis og således afspejle produktets kompleksitet.

3.9 De fremlagte oplysninger (indhold og form) og de dertil knyttede oplysningskrav skal være stabile over tid. Hyppige ændringer af parametrene kan gøre det sværere for forbrugerne at forstå oplysningerne.

4. Information, reklame og markedsføring, direktiv 2005/29/EF

4.1 Forbrugernes almindelige ret til information kan bestå i en generel fordel som følge af, at staten og andre offentlige organer fungerer som overordnede leverandører af information, hvorfor der her ikke er tale om en egentlig subjektiv ret, men kan også bestå i en informationspligt for leverandører og andre aktører, der er involveret i produktion af og handel med varer og tjenesteydelser.

4.2 I den forbindelse kan kommercielle meddelelser, som ikke direkte fører til kontraktforhold eller relationer forud for kontraktindgåelse, ikke desto mindre indebære rettigheder, som enten er kollektive (og sandsynligvis vil blive håndhævet af forbrugerorganisationer eller via kollektive søgsmål) eller egne egentlige subjektive rettigheder.

4.3 Dette område er i dag omfattet af direktiv 2005/29/EF. EØSU henviser til sin udtalelse om forslaget til dette direktiv (7).

4.3.1 Anvendelsen af metoden »fuld harmonisering« har, som EØSU allerede korrekt har gjort opmærksom på, ført til en klar forringelse af den generelle forpligtelse til at informere forbrugerne.

4.3.2 Det er imidlertid selve definitionen af vildledende handelspraksis, hvad enten der er tale om en handling eller undladelse heraf, og den ufuldstændige liste over praksisser, der findes som bilag til direktivet, der klarest viser den betydelige forringelse, direktivet har ført til i den rolle reklame og markedsføring spiller med hensyn til at sikre en sandfærdig informering af forbrugerne.

4.3.3 Situationen forværres gennem den udtrykkelige konstatering af, at »den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt« er tilladt, selv når den henvender sig til grupper af forbrugere, der er »særligt sårbare … på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed«.

4.3.4 Situationen kan forværres yderligere ved, at det på grund af direktivet bliver umuligt at opretholde bestemmelser i EU-retten eller de nationale lovgivninger som dem, der foreskriver, at konkrete og objektive oplysninger i reklamer for varer, tjenesteydelser og rettigheder skal betragtes som en integreret del af indholdet i kontrakter, som er indgået efter direktivets ikrafttræden, mens kontraktlige bestemmelser med det modsatte indhold nu anses for ugyldige.

5. Kontraktmæssige oplysninger; forslaget til direktiv om »forbrugerrettigheder«

5.1 Et område, hvor der stadig er lang vej at gå, er udarbejdelsen af et egentligt charter for »forbrugerrettigheder«. Det nylige forslag til direktiv om forbrugerrettigheder kunne forventes at bidrage væsentligt til at fjerne dette hul i gældende EU-ret.

5.2 Kapitlet om »forbrugerorientering« er meget skuffende. I stedet for en definition af egentlige bindende rettigheder, som forekommer i enhver national lovgivning, er der blot en liste over frivillige oplysninger – »hvis oplysningerne ikke allerede fremgår af konteksten« (8) – som tilmed er oplagte og elementære, og som kan findes i enhver kodeks for god praksis i en hvilken som helst profession. Der henvises til EØSU's udtalelse om dette forslag (9).

6. Information før kontraktens indgåelse

6.1 I overensstemmelse med nærhedsprincippet er de fleste forbrugerrelationer fortsat underlagt medlemsstaternes interne regler, men en stigende del påvirkes af informationskrav, der stammer fra EU-niveauet, som det klart er tilfældet, når det gælder prækontraktuelle oplysninger, tjenesteydelser i almindelighed, pakkerejser og navnlig finansielle tjenesteydelser, visse forbrugsvarer med indvirkning på forbrugernes sundhed og sikkerhed samt fjernsalg af varer, tjenesteydelser og rettigheder, som er genstand for kommerciel kommunikation og praksis eller standardkontrakter.

6.2 Kigger man på EU-lovgivningen, er det nemt at konstatere, at der både er fælles elementer og betydelige forskelle i indholdet af og tilgangen til prækontraktuelle oplysninger, herunder navnlig:

i. Fuldstændig eller delvis information om obligatoriske detaljer/forbudte udtryk i reklamer for bestemte varer, tjenesteydelser og rettigheder: dette er tilfældet med forbrugerkredit, hvor der kræves standardoplysninger i reklamerne, eller pakkerejser, hvor oplysninger om vigtige aspekter behandles som obligatoriske detaljer. Forbrugerinformation forbindes også med kommerciel kommunikation, herunder reklamer, når det gælder lægemidler, hvor der sættes fokus på kravet om skriftlige oplysninger i forbindelse med mærkning og i dokumenter, og når det gælder fødevarer, hvor den nuværende tilvækst indenfor mærkning, herunder forenklet mærkning, skaber unødvendig forvirring. Situationen kompliceres yderligere af reglerne for bestemte udsagn om fødevarers nærings- og sundhedsværdi på et marked under radikal forandring og med potentielle sundhedsrisici for forbrugerne.

ii. Standardisering af prækontraktuelle oplysninger ved hjælp af fælles formularer for alle produkter på det indre marked. Denne løsning blev f.eks. anvendt ved forbrugerkredit gennem oprettelse af et standardiseret europæisk informationsblad med det formål at indføre en ensartet metode i EU for, hvordan prækontraktuelle oplysninger skal modtages og forstås.

6.3 Uanset de fordele, der i visse tilfælde kan konstateres ved standardiserede prækontraktuelle oplysninger med hensyn til at sammenligne tilbud, er det afgørende, at der bevares et vist spillerum for at tage hensyn til særlige kendetegn, der kan observeres hos forbrugerne i de enkelte medlemsstater. Da mange markeder fortsat hovedsageligt er nationale, kan den mængde oplysninger, der skal stilles til rådighed i sammenligningsøjemed, føre til høje transaktionsomkostninger, som der ikke kompenseres for gennem et voksende grænseoverskridende marked, hvilket kan være til ulempe for SMV'erne.

7. Information i forbindelse med og efter kontraktindgåelse

7.1 Oplysningspligten omfatter også kontraktfasen, navnlig ved fortløbende, langsigtede og/eller komplekse forbrugeraftaler (f.eks. finansielle tjenesteydelser og produkter samt time sharing), eller ved forbrugeraftaler, hvor der er sandsynlighed for længerevarende virkninger (lægemidler).

7.2 Der er allerede eksempler i EU-lovgivningen på retten til information i forbindelse med kontraktindgåelse, f.eks. i direktivet om pakkerejser og direktivet om betalingstjenester i det indre marked.

7.3 Den ret, forbrugeren har til frit at træffe en beslutning på et velinformeret grundlag, og som ligger til grund for pålæggelsen af en informationspligt forud for kontraktindgåelsen, gælder imidlertid i hele kontraktperioden og i visse tilfælde endog efter fuldbyrdelsen af kontrakten. Formidlingen af disse oplysninger er en betingelse for forbrugerens beslutning om at fortsætte eller ikke at fortsætte med kontrakten og for pålæggelsen af det eventuelle ansvar for kontraktens gennemførelse.

7.4 I disse faser er de vigtigste hindringer for retten til information, ud over en direkte afvisning heraf, de stigende omkostninger ved indhentningen af information. Der henvises til, at reglen om gratis informering af forbrugeren ikke er forankret i alle fællesskabsbestemmelser, heller ikke når det gælder prækontraktuelle oplysninger. Med direktiv 2007/64/EF (fælles eurobetalingsområde) blev der imidlertid indført to forpligtelser, som skulle sikre en effektiv håndhævelse af retten/pligten til information:

i. gratis oplysninger: serviceleverandøren må ikke afkræve brugeren af tjenesteydelserne gebyr for et bestemt antal oplysninger;

ii. tilpasning af gebyrerne til omkostningerne: hvor oplysningerne ikke er gratis, skal gebyrerne stå i et passende forhold til de faktiske udgifter, der afholdes af udbyderen af betalingstjenesterne.

7.5 EØSU mener, at retten/forpligtelsen til information under kontraktforløbet og efter kontraktens gennemførelse bør anerkendes, navnlig i tilfælde af fortløbende kontrakter, mellem- og langfristede kontrakter og kontrakter med længerevarende virkning. Det generelle princip om gratis informering om grundlæggende aspekter ved aftalen mangler stadig at blive etableret. Det bør ledsages af princippet om tilpasning af priserne til omkostningerne i andre tilfælde.

8. Pligt til at yde bistand og rådgivning

8.1 De informationer, der følger af den erhvervsdrivendes juridiske forpligtelser til at levere oplysninger, forekommer ofte i standardiseret eller præformateret form og er ikke altid tilstrækkelige til, at forbrugeren på et velinformeret grundlag frit kan træffe beslutning om indgåelse eller fortsættelse af en aftale. Retten/pligten til information omfatter således retten/pligten til at modtage/give forklaringer om indholdet.

8.2 Denne ret til bistand, som forbrugeren besidder, og som bl.a. foreskrives i direktiv 2008/48/EF (10) om forbrugerkreditaftaler, bør udvides til at omfatte alle forbrugeraftaler, navnlig aftaler om varige forbrugsgoder, og om tjenesteydelser, der er fortløbende, mellem- og langfristede, komplekse, eller som indebærer risici for forbrugerens sundhed og sikkerhed. De oplysninger, der falder ind under bistandspligten, skal på forbrugerens forlangende gives skriftligt.

8.3 EØSU understreger det nødvendige i at sondre mellem retten til bistand, som er en naturlig følge af den erhvervsdrivendes pligt til at levere oplysninger, og retten til rådgivning, som den erhvervsdrivende kun er forpligtet til at levere, når det drejer sig om bestemte produkter og tjenesteydelser, som er af høj værdi, eller som kan have følger for forbrugerens sundhed og sikkerhed.

9. Problemer og konsekvenser af manglende oplysninger

9.1 En af de ting, der klart mangler i de direktiver, der indeholder bestemmelser om erhvervsdrivendes informationspligt, er et sæt sanktioner for manglende overholdelse af denne pligt. EU har overladt denne opgave til medlemsstaterne, som har indført en lang række forskellige civil- og strafferetlige foranstaltninger, hvilket har ført til forvridninger på det indre marked med negative følger for forbrugerne og de økonomiske aktører.

9.2 Kun i nogle specifikke tilfælde foreskrives det i bestemte direktiver, at forbrugeren har ret til at trække sig ud af en indgået kontrakt fra det tidspunkt, hvor de oplysninger, som skulle have været stillet til rådighed, er sendt eller er kendt (11), eller hvor bevisbyrden for, at oplysningerne er leveret, ligger hos den erhvervsdrivende, som det er tilfældet med prækontraktuelle oplysninger i direktiv 2006/123/EF (12) om tjenesteydelser i det indre marked.

9.3 De mekanismer, der fastlægger begyndelsen af fortrydelsesperioden som den dato, hvor forbrugeren modtager eller får kendskab til de relevante oplysninger, og det forhold, at den erhvervsdrivende pålægges bevisbyrden, udgør grundlæggende garantier for udøvelsen af retten til information og er, i lighed med princippet om ansvar for skader forårsaget af manglende information, allerede inkorporeret i en række nationale regler, hvilket er en naturlig følge af anerkendelsen af og betydningen af forbrugernes ret til information, som udtrykkeligt bør fastslås på EU-niveau.

10. Forbrugerinformation og gennemførelse af det indre marked

10.1 De seneste ændringer i perspektiverne for politikken til gennemførelse af det indre marked i forbindelse med Kommissionens nye retningslinjer under 2020-strategien er velkendte.

10.2 I samtlige relevante tekster sættes der fokus på den endelige forbruger som den part, der primært drager nytte af det indre marked som et instrument, der under øget hensyntagen til sociale spørgsmål og behovet for at sikre de grundlæggende borgerrettigheder fremmer en strategi til udvikling og økonomisk vækst, hvilket er nødvendigt for at overvinde den aktuelle krise. I denne henseende vil bedre oplysning af forbrugerne bidrage til at genoprette deres tillid til det indre marked.

10.3 I lyset heraf er det klart nødvendigt at sikre tilstrækkelig forbrugeroplysning i et fornyet indre marked, der er gearet til at klare det 21. århundredes udfordringer, for at vinde tillid og sikre konstruktivt samarbejde fra forbrugernes side. Dette skulle kunne fjerne de bekymringer og den begrundede tvivl, tøven og varsomhed, der i øjeblikket lægger sig i vejen for en helhjertet deltagelse i den grænseoverskridende handel.

10.3.1 Reguleringen af online kommerciel kommunikation på EU-plan er i dag spredt over forskellige lovtekster (direktiv om elektronisk handel, fjernsalg, beskyttelse af privatlivets fred i kommerciel kommunikation, urimelig handelspraksis osv.). Der er derfor brug for en reform, som samler de gældende regler i én enkelt lovtekst og retter op på uoverensstemmelser.

10.4 Dette er et af de vigtigste temaer i denne udtalelse.

Bruxelles, den 14. juli 2010 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Jf. Kommissionens grønbog om »Et europæisk åbenhedsinitiativ« - KOM(2006) 194 endelig, og EØSU's udtalelse: EUT C 324 af 30.12.2006, s. 74.

(2) Jf. EØSU's udtalelse: EUT C 133 af 6.6.2003, s. 46.

(3) Jf. EØSU's udtalelse: EUT C 133 af 6.6.2003, s. 1.

(4) Jf. navnlig direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 (urimelig handelspraksis) (EUT L 149 af 11.6.2005, s. 22), direktiv 98/7/EF (EUT L 101 af 1.4.1998, s. 17) (forbrugerkredit) og det nylige forslag til direktiv om forbrugerrettigheder, KOM(2008) 614 endelig. (EØSU's udtalelse: EUT C 317 af 23.12.2009, s. 54).

(5) Jf. følgende domme fra EU-domstolen: C-220/98 af 13.1.2000, Estée Lauder Cosmetics mod Lancaster Group og C-210/96 af 16.6.1998, Gut Springenheide og Tusky. Jf. også EU-domstolens nylige dom C-278/08 af 25.3.2010, Die BergSpechte Outdoor Reisen und Alpinschule Edi Kobimüller GmbH mod Günther Guni trekking at Reisen GmbH, hvor internetbrugeren beskrives som »almindeligt oplyst, og rimelig opmærksom« (punkt 35 og 39).

(6) Jf. K. Simitis, »Verbraucherschultz – Schlagwort oder Rechtsprinzip?«, s. 109.

(7) EUT C 108 af 30.4.2004, s. 81.

(8) KOM(2008) 64 endelig, kapitel II, artikel 5, stk. 1.

(9) EØSU's udtalelse: EUT C 317 af 31.12.2009, s. 54.

(10) EUT L 133 af 22.5.2008, s. 66.

(11) Det gælder f.eks. direktiv 85/577/EØF, som foreskriver, at den grundlæggende informationspligt skal omfatte oplysninger om fortrydelsesret, men som ikke fastlægger nogen sanktioner ved manglende opfyldelse af denne pligt. Ifølge Domstolens retspraksis bør der gennemføres en ubegrænset forlængelse af fortrydelsesfristen fra det tidspunkt, hvor forbrugeren er blevet ordentligt informeret, jf. EU-domstolens dom C 227/08 af 17.12.2009, Eva Martin Martin, pkt. 25-29.

(12) EUT L 376 af 27.12.2006, s. 36.