Nr. C 248/8 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 9. 84 
1. Udvalget tilslutter sig Kommissionens forslag. 
Det er opmærksom på de særlige problemer, der gør 
sig gældende for Irlands vedkommende, men finder 
det dog nødvendigt med en gradvis harmonisering, 
således som Kommissionen foreslår. 
Bruxelles, den 4. juli 1984. 
Udvalget udtrykker tilfredshed med den seneste ud­
gave af udkastet til Kommissionens forordning 
(84.CC.1). Udkastet kan forbedres i en række vigtige 
henseender, men kan dog danne grundlag for en 
brugbar forordning. Udvalget mener, at man bør 
lægge megen vægt på at belyse tankegangen bag 
forordningen. 
Udvalget udtrykker tilfredshed med, at Kommissio­
nen erkender, at det for at fremme patentlicenser og 
disses bidrag til befordring af den tekniske udvikling 
er nødvendigt med et minimum af retsbeskyttelse, 
således at det kan betale sig for virksomheder at 
benytte patentlicenser som et middel til at udvikle 
nye produkter. Patentlicensaftaler er den næstbedste 
løsning for de fleste virksomheder; den bedste 
løsning er, at virksomhederne selv udnytter deres 
patenter. Lægges der for mange hindringer i vejen 
(') Udtalelse fra Det økonomiske og sociale Udvalg om 
EF-Kommissionens Tolvte Beretning om Konkurren­
cepolitikken (september 1983), EFT nr. C 341 af 19. 12. 
1983 s. 30. 2. Udvalget undlader at tage konkret stilling til 
forhøjelsen af værdigrænserne og den i bilaget 
anførte varefortegnelse. Det insisterer imidlertid på, 
at harmoniseringen må være tilendebragt ved udlø­
bet af den nye femårsperiode. 
Francois CEYRAC 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
for patentlicensaftaler, risikerer man at bremse ud­
nyttelsen af patentlicenser som middel til at fremme 
den tekniske udvikling. 
Udvalgets henstillinger kan opdeles i følgende fire 
afsnit: 
1. Patentlicensaftalernes eneforhandlingsforpligtel-
ser. 
2. Restriktioner i aftalernes anvendelsesområde. 
3. Know-how-aftaler kombineret med patentlicen­
ser. 
4. Andre bemærkninger og henstillinger. 
1. Patentlicensaftalernes 
eneforhandlingsforpligtelser 
1.1. Forordningsudkastets kerne er patentlicensaf­
talernes eneforhandlingsforpligtelser. Forordnings-Udtalelse om udkast til Kommissionens forordning (EØF) om anvendelse af traktatens 
artikel 85, stk 3, på kategorier af patentlicensaftaler (') 
(84/C 248/05) 
Det økonomiske og sociale Udvalgs præsidium besluttede den 22. november 1983 i 
henhold til forretningsordenens artikel 20, stk. 3, at fremsætte udtalelse om udkast til 
Kommissionens forordning (EØF) om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på 
kategorier af patentlicensaftaler. 
Det forberedende arbejde henvistes til Udvalgets afdeling for industri, handel, hånd­
værk og tjenesteydelser, som udpegede William F. Poeton til ordfører. Afdelingen ved­
tog sin udtalelse den 13. juni 1984. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 218. plenarforsamling, mødet den 4. 
juli 1984, enstemmigt følgende udtalelse: 
17. 9. 84 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 248/9 
udkastet indeholder ingen som helst begrænsning af 
den eneforhandlingsret, som licensgiver tildeler li-
censtager, hvilket garanterer fuld kontraktmæssig 
beskyttelse af licensgiverens område. 
1.2. Udvalget mener, at næsten alt taler for fuld­
stændig beskyttelse af licensgiveren (naturligvis un­
der forbehold af reglerne om frie varebevægelser, 
som altid muliggør parallelimport). Enhver anden 
løsning ville have sået tvivl om, hvorvidt forordnin­
gen var realistisk i handelsforhold. 
1.3. Forordningsudkastet begrænser imidlertid om­
fanget af den tilladte kontraktmæssige beskyttelse 
mellem licenstagerne indbyrdes, dersom de skal 
kunne meddeles gruppefritagelse. 
1.4. I artikel 1, stk. 1, nr. 5, indfører Kommissio­
nen en sondring mellem aktiv og passiv salgspolitik 
og tillader kun fritagelse, når der er tale om kontrak­
ter, som ikke går videre end til at forhindre licensta­
gerne i at føre en aktiv salgspolitik på andre licens-
tageres område. Man må ikke begrænse licenstager-
nes adgang til passivt salg. Licenstagerne har ret til 
at levere til kunder på andre licenstageres område, 
dersom kunderne anmoder om det. 
1.5. Udvalget mener, at denne ret så begrænsede 
beskyttelse mellem licenstagerne er langt fra ideel 
set med licenstagernes øjne, som gerne havde set, at 
der blev indført en fem- til syvårig beskyttelse mod 
passivt salg. Licenstagerne kan dog acceptere denne 
begrænsede beskyttelse i mangel af aftale om en 
mere fuldstændig beskyttelse. 
1.6. Udvalget lægger vægt på, at gruppefritagelse i 
det foreliggende forordningsudkast i hovedsagen går 
på kontraktmæssige forhold. 
1.7. Forordningsudkastet fungerer uafhængigt af 
nationale patentordninger. Kontraktmæssige aftaler 
mellem licenstagere og licensgivere kan således ud­
bygges med nationale patentregler. 
1.8. De nationale patentregler kan få ret så stor 
betydning, navnlig hvis EF-Domstolen en dag skulle 
gå hen og tillade mere omfattende beskyttelse af 
licenstagernes område via håndhævelse af nationale 
patentregler. 
1.9. Indtil EF-Domstolen klart tager stilling til om 
håndhævelse af nationale patentregler er forenelig 
med frie varebevægelser, er det imidlertid bedre at 
operere med den mulighed for beskyttelse, som arti­kel 1, stk. 1, nr. 5, giver, end ikke at have nogen be­
skyttelse overhovedet. 
1.10. Artikel 1 
1.10.1. Udvalget bemærker, at selv om artikel 1, 
stk. 1, nr. 3, 4 og 5, indeholder ordene: »for så vidt 
dette område er beskyttet ved parallelle patenter«, er 
det Kommissionens opfattelse, at det er muligt at 
ansøge om patent i ét land og via kontrakter forhin­
dre licenstagere i at foretage produktion i alle andre 
lande. 
1.10.2. Artikel 1, stk. 1, nr. 2, affattes således: 
»En forpligtelse for licensgiveren til ikke at frem­
stille, benytte eller sælge det patenterede produkt 
eller produkter, der er fremstillet på grundlag af 
fremgangsmåden (licensproduktet), benytte den 
patenterede fremgangsmåde eller benytte den 
know-how, der måtte være meddelt inden for li­
censområdet«. 
1.10.3. Artikel 1, stk. 1, nr. 3, affattes således: 
»En forpligtelse for licenstageren til ikke at frem­
stille, benytte eller sælge den i licensen omhand­
lede fremgangsmåde i et område inden for EF, 
dersom dette område er forbeholdt licensgive­
ren«. 
1.10.4. Termen »udnytte« er næppe ønskelig; man 
foretrækker at vende tilbage til det mere velkendte 
»fremstille, benytte eller sælge« overalt i artikel 1. 
Artikel 1, stk. 2, omhandler »salgsrestriktioner ... i 
stk. 1, nr. 2 og 3«, hvorfor udtrykkelig omtale af salg 
er ønskelig ene og alene af forståelseshensyn. 
1.10.4.1. Udvalget bemærker, at Kommissionen er 
klar over dette problem, og at den har påtaget sig at 
løse det. 
1.10.5. Definitionen på aktiv salgspolitik i artikel 
1, stk. 1, nr. 5, bør tydeliggøres. 
1.10.5.1. Det er ikke helt klart, hvad »aktiv salgs­
politik« dækker over. En forbedring kan f. eks. bestå 
i at benytte ordlyden i forordningen om eneforhand-
lingsaftaler, dvs. følgende: 
»Der må ikke pålægges andre konkurrencebe­
grænsninger end pligt til uden for aftaleområdet 
ikke at reklamere, oprette filialer og besidde udle-
veringslagre for aftalevarerne« (Artikel 2, stk. 2, 
litra c) i forordning (EØF) nr. 1983/83). 
Nr. C 248/10 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 9. 84 
2. Restriktioner i aftalernes anvendelsesområde 
2.1. Udvalget udtrykker tilfredshed med, at man 
fastholder muligheden for restriktioner, som er ned­
fældet i artikel 2, stk. 1, nr. 3; Udvalget er særligt til­
freds med den måde, hvorpå artikel 3, stk. 7, giver 
større muligheder for begrænsninger af anvendelses­
området end tidligere udkast. Udvalget har altid haft 
sine tvivl om det rimelige i at begrænse anvendelses­
området på den måde, det var gjort i det forudgå­
ende udkast, fordi man ikke var opmærksom på, at 
det undertiden er vigtigt at begrænse anvendelses­
området af hensyn til kvalitets- og produktkontrol­
udviklingen. I det forudgående udkast var man til­
syneladende bange for, at begrænsningerne af an­
vendelsesområdet skulle lægge hindringer i vejen for 
konkurrencen, hvorfor man havde fastlagt alt for 
strenge restriktioner. 
2.2. I artikel 2, stk. 1, nr. 3, i forordningsudkastet 
anses princippet om begrænsning af anvendelsesom­
rådet for en acceptabel forpligtelse. I artikel 3, stk. 7, 
ophæves fritagelsen kun i de tilfælde, hvor den ene 
af parterne pålægges begrænsninger »i henseende til 
kundekredsen, markedsføringen eller emballerin­
gen«. 
2.3. Selv her kan restriktionerne nok accepteres, 
dersom de er en direkte følge af patentlicensens 
forskelige tekniske anvendelsesområder. 
2.4. Udvalget mener dog, at bestemmelserne bør 
udvides yderligere. Udvalget mener, at ordet »tek­
nisk« er for snævert til at dække samtlige nødven­
dige begrænsninger af anvendelsesområdet, som li­
censgiveren med rette måtte ønske at indføje. 
2.5. Udvalget bryder sig heller ikke om, at man har 
fastholdt bestemmelsen i artikel 2, stk. 1, nr. 10. Der 
er ingen reel grund til, at disse forpligtelser skal 
være ikke-eksklusive. Det et almindelig praksis, at 
forpligtelserne er eksklusive; denne bestemmelse vil 
således kun give dispensation for relativt få tilfæl­
de. 
2.6. Under de særlige forhold, som omtales i stk. 1, 
nr. 10, vil en eksklusiv licens næppe begrænse kon­
kurrencen nævneværdigt, idet licenstageren under 
alle omstændigheder skal indhente licensgiverens 
samtykke, hvis han vil udnytte et gammelt patent, 
som det nye patent bygger på. Det er formålet med 
forordningen at give dispensation fra traktatens arti­
kel 85, stk. 1, når der er tale om aftaler, som giver 
licenstagerne eksklusive licenser. Til gengæld bør 
licensgiveren have ret til at anmode licenstageren om eksklusiv licens for så vidt angår opfindelser, 
der forbedrer det oprindelige patent. 
2.7. Udvalget henstiller, at man sidst i artikel 2, 
stk. 1, nr. 10, tilføjer ordene »i forhold til licenstage­
ren«, således at licensgiveren i det mindste kan til­
dele eksklusiv licens for opfindelser, der bygger på 
det oprindelige patent. En sådan forpligtelse stem­
mer overens med ånden og bogstavet i artikel 1 i 
forordningsudkastet. 
3. Know-how-aftaler kombineret med patentlicenser 
3.1. I forordningsudkastet tages der i nogen grad 
højde for, hvorledes know-how udvikler sig i patent­
licensaftalernes løbetid, ligesom man er klar over, at 
det er nødvendigt at beskytte ikke-patenteret teknisk 
know-how. 
3.2. I artikel 2, stk. 1, nr. 7, går man ind for prin­
cippet om, at forordningsudkastet skal gælde for 
know-how-aftaler i forening med patentlicensafta­
ler. Endvidere anlægges der i nr. 9 i den nye præam­
bel et realistisk syn på know-how. 
3.3. Vigtigere er det, at det i artikel 3, stk. 1, nr. 4, 
hedder, at licensafgiftsbetalingen kan spredes over 
en periode, der er længere end licensens varighed, 
uden at der dog anføres et åremål og uden at det 
anføres om den pågældende know-how er blevet 
offentlig tilgængelig. 
3.4. Det er vigtigt at få fjernet sådanne begræns­
ninger, således at licensgiver og licenstager kan 
indgå realistiske aftaler om betaling af licensafgif­
ter. 
3.5. Skal licenstagerne lægge et større beløb på 
bordet straks fra starten, vil de blive tilbageholdende 
med at indgå licensaftaler, hvilket kan føre til, at 
muligheder for at udnytte innovation kan gå tabt. 
Udvalget mener, at det foreliggende forordningsud-
kast er realistisk, men at det ikke er tilstrækkeligt 
vidtgående. 
3.6. Det henstilles derfor, at der foretages følgende 
ændringer: 
3.6.1. Artikel 3, stk. 2, bør affattes således: 
»Uden at gribe ind i artikel 2, stk. 1, nr. 7 og 
stk. 1, nr. 4, strækker aftalens varighed sig ud over 
17. 9. 84 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 248/11 
gyldighedsperioden (den længstvarende) for de af 
licensen omfattede patenter, der eksisterer ved af­
talens indgåelse, medmindre aftalen giver begge 
parter mulighed for at opsige den mindst én gang 
om året efter udløbet af denne gyldighedsperiode; 
forudsat at licenstageren i en periode på indtil ti 
år kan forpligtes til ikke af afsløre know-how samt 
fortsætte med at betale for know-how i en tilsva­
rende periode«. 
Udvalget bemærker, at det er nødvendigt, at Kom­
missionen indtil da udsteder en forordning omfat­
tende know-how-aftaler. 
3.6.2. Det er ikke tilladt ifølge artikel 3, stk. 4, at 
man for nemheds skyld beregner licensafgifter på 
basis af råmaterialet eller slutproduktet fremfor på 
basis af den opfindelse, som licensen går på. Dette 
kan måske volde vanskeligheder i praksis. 
Artikel 3, stk. 4, bør derfor affattes cirka således: 
»4. Licenstageren er forpligtet til at betale licens­
afgift for produkter, som ikke berører fremstilling 
eller benyttelse af den af licensen omfattede op­
findelse, og hvor licensproduktet ikke indgår; 
dette udelukker dog ikke, at betalingen af licens­
afgiften for benyttelsen af en i licens meddelt op­
findelse kan spredes over en periode, der er læn­
gere end licensens varighed, når dette er begrun­
det i betalingsfacilitetshensyn;«. 
4. Andre bemærkninger og henstillinger 
4.1. Artikel 3 
4.1.1. Kommissionen har understreget, at klausu­
lerne i artikel 3 ikke i sig selv indebærer krænkelser, 
men at de skal underkastes individuelle vurderinger. 
Det bør tydeliggøres i artikel 3, stk. 3, at der sigtes til 
begrænsninger i selve licensen eller i licensproduk­
terne. Med den nuværende formulering kunne der 
sigtes til andre begrænsninger, f. eks. eksistensen af 
patent- og andre rettigheder, som licenstageren ikke 
har opnået ret til at udnytte. 
4.1.2. I artikel 3, stk. 5, bør der tages hensyn til, at 
restriktioner med hensyn til maksimumsmængde er 
noget helt almindeligt i aftaler om opførelse af 
fabrikker. Har fabrikken eksempelvis brug for en 
patenteret fremgangsmåde, gives der licens for den 
mængde, som fabrikken har kapacitet til at fremstil­
le. Der er ingen grund til at sætte en sådan begræn­
set licens på den forbudsliste, som der refereres til i 
artikel 3. 
4.1.3. Endvidere kan artikel 3, stk. 5, få uheldige 
konsekvenser for små og mellemstore virksomheder, som undertiden tildeles licenser på særligt gunstige 
vilkår, netop fordi de kun har begrænset kapacitet. 
Artiklen bør tage hensyn hertil ved at man fritager 
aftaler, hvor licenstageren er nødt til at holde sig til 
en given produktionsmængde, men hvor han har ret 
til at øge produktionen mod at betale højere afgift. 
4.1.4. Det er vanskeligt at forene artikel 3, stk. 7, 
og artikel 1, stk. 1, nr. 6, hvor der gives fritagelse for 
licenstagerens forpligtelse til at bruge licensgiverens 
varemærke eller præsentationsform. Med artikel 3, 
stk. 7, annulleres fritagelsen, dersom den pågæl­
dende aftalepart er pålagt begrænsninger i hen­
seende til markedsføring eller emballering af licens­
produkterne. Udvalget henstiller, at man i artikel 3, 
stk. 7, indføjer ordene »uden at gribe ind i artikel 1, 
stk. 1, nr. 6«, således at man undgår risikoen for en 
konflikt mellem de to artikler. 
4.1.5. I artikel 3, stk. 7, skaber brugen af »packa-
ging« på engelsk og »Aufmachung« på tysk tvivl, 
ligesom der er manglende overensstemmelse med 
den franske udgave. En tydeliggørelse er påkrævet. 
4.1.6. Artikel 3, stk. 10 og 11, bør udgå. Stykkerne 
er overflødige, fordi de ikke omhandler bestemmel­
ser i aftalerne, men går på parternes adfærd. Sådan 
adfærd kan forbydes af Kommissionen i henhold til 
traktatens artikel 85, stk. 1, og parterne kan sågar 
ifalde straf, men der er ingen grund til at inddrage 
fritagelsen af den samlede aftale. I øvrigt ville der 
opstå komplicerede juridiske spørgsmål, hvis man 
inddrog fritagelsen for aftalen som helhed. Hvad 
ville der for eksempel ske med aftalen, når den dår­
lige adfærd hørte op? 
4.1.6.1. For det andet er det meget vanskeligt at 
definere dårlig adfærd i korthed uden at gribe ind i 
Kommissionens og Domstolens retspraksis. 
4.1.6.2. For det tredje giver artikel 3, stk. 10 og 11, 
store problemer med hensyn til gruppefritagelsernes 
karakter og virkning. Det synes at fremgå af artikel 
3, stk. 10, at nægter én enkelt licenstager blot én 
gang at levere, bliver aftalen ugyldig uden licensgi­
verens vidende, således at såvel licensgiver som li­
censtager udsættes for risiko for bøder og/eller civil 
retsforfølgelse. Dette er helt uacceptabelt. 
4.1.6.3. Også artikel 3, stk. 11, er malplaceret. Det 
hedder i stykket, at gruppefritagelsen ikke finder 
anvendelse, dersom én af parterne tager skridt til at 
gøre sin nationale ejendomsret gældende over for en 
parallel importør eller bruger. 
Nr. C 248/12 De Europæiske Fællesskabers Tidende 17. 9. 84 
4.1.6.4. Bestemmelsen er kritisabel, idet det synes 
at fremgå, at en licensgiver (eller licenstageren i et 
andet område) ikke en gang får mulighed for at 
afprøve ægtheden af det første eller »passive« salg, 
som den eksporterende licenstager måske hævder er 
et resultat af lovlig markedsføring. Det står samtlige 
parter frit for at anmelde deres aftaler og bestride 
lovligheden af de nævnte former for salg. 
4.1.6.5. Slettes artikel 3, stk. 10 og 11, ikke helt, bør 
de i det mindste flyttes til artikel 10, hvor der så vil 
være grundlag for inddragelse af fritagelsen efter 
behørig undersøgelse. 
4.1.6.6. Et andet kompromis kunne bestå i, at man 
i begrundelsen anførte, at den adfærd, som er defi­
neret i artikel 3, stk. 10 og 11, ikke omfattes af frita­
gelsen, og at Kommissionen ikke kan indgive klage 
på det grundlag. 
4.1.6.7. Udvalget bemærker, at Kommissionen 
overvejer, om stk. 10 og 11 bør opdeles i samordnet 
praksis og ensidige indgreb, således at stk. 10 forbli­
ver i artikel 3, mens stk. 11 flyttes til artikel 10. 
4.2. Artikel 4 
4.2.1. Udvalget erkender, at artikel 4 er et nyttigt 
og værdifuldt alternativ til den eksisterende anmel­
delses- eller fritagelsesprocedure efter artikel 85. Ud­
valget havde sine tvivl med hensyn til det foregå­
ende udkast, men efter at artikel 4 er ændret, er en 
del af tvivlen bortvejret. Udvalget er dog bekymret 
over artiklens omfang og det sprog, der anvendes til 
at beskrive de forhold, artiklen måske finder anven­
delse på. 
4.2.2. Udvalget henstiller derfor, at man i artikel 4, 
stk. 1, sletter ordene: 
»som i henseende til deres art eller virkninger sva­
rer til de i disse artikler nævnte forpligtelser«. 
Meningen med den nævnte passus er tåget, og 
virkningen en kraftig begrænsning af de nye proce­
dures anvendelsesområde. 
4.3. Artikel 5 
4.3.1. Ifølge artikel 5 skal voldgiftskendelser med­
deles Kommissionen sammen med licensaftalen. 
Men er det nu nødvendigt eller berettiget, at alle voldgiftskendelser skal anmeldes, også selv om de 
ikke går ud over fritagelsen? 
4.3.2. Artiklens formål er at indhente oplysninger 
om voldgiftskendelser, herunder især kendelser, 
hvorved tvistigheder om EF-spørgsmål løses via 
tredjelandes lovgivning. Årsagen hertil er, at tredje­
lande ikke mener, at EF's konkurrenceregler kan 
betegnes som hørende til »ordre public« inden for 
rammerne af den nævnte procedure. Ved at indføre 
anmeldelser håber Kommissionen at få voldgifts­
domstolene til at anvende EF's konkurrenceregler, 
hvor dette er muligt. 
4.3.3. Midlerne i denne artikel står ikke i forhold 
til målsætningerne. Kommissionen ønsker at irette­
sætte et lille antal voldgiftsdomstole ved at påbyde 
anmeldelse af alle kendelser vedrørende patent­
licensaftaler, som falder ind under forordningen. 
Denne metode er særlig forkastelig, fordi anmeldel-
sesproceduren krænker et vigtigt voldgiftsprincip, 
som går ud på at holde voldgiftskendelsen hemme-
lig-
4.3.4. Endvidere forholder det sig sådan, at hvis 
parterne foretager ændringer eller fortolkning af en 
aftale på en sådan måde, at aftalen falder uden for 
forordningens anvendelsesområde, er parterne plig­
tige at anmelde det, således at bestemmelsen intet 
føjer til eksisterende lovgivning. 
4.3.5. Endvidere er det vanskeligt at se, hvorledes 
bestemmelsen kan håndhæves. Kommissionen kan 
næppe idømme en virksomhed bøde, blot fordi den 
undlader at angive en voldgiftskendelse, som ikke 
har nogen indvirkning på aftalens mulighed for at 
opnå gruppefritagelse. 
4.3.6. Artikel 5 bør enten helt udgå eller ændres, 
således at man efter »licensaftalen« i linje 4 tilføjer 
ordene: »dersom kendelsen bevirker, at aftalen ikke 
længere kan opnå fritagelse i henhold til artikel 1«. 
4.3.7. En alternativ løsning er, at det mål, som 
Kommissionen tilstræber, kan nås med knapt så 
drastiske midler. Kommissionen kunne f. eks. med­
virke til at orientere voldgiftsdomstole ved at ud­
sende en generel meddelelse om EF-konkurrence-
reglernes anvendelse i voldgiftssager. 
4.3.8. Udvalget noterer sig, at Kommissionen er 
villig til at lade artiklen udgå. 
17. 9. 84 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 248/13 
4.4. Artikel 6 
4.4.1. Udvalget havde gerne set en definition på 
»patentfællesskab« i artikel 6, stk. 1. Udvalget har 
visse forbehold med hensyn til udelukkelsen i hen­
hold til artikel 6, stk. 2, af licenser mellem konkurre­
rende virksomheder, der deltager i et fællesforeta­
gende, eller mellem en af disse og fællesforetagen­
det, fordi der herved opstår et stort tomrum i forord­
ningen. Det er Udvalgets håb, at Kommissionen 
snart vil meddele gruppefritagelse for sådanne afta­
ler. 
4.4.2. Artikel 6, stk. 3, bevirker, at gensidige licens­
aftaler, hvorved man løser tvistigheder vedrørende 
patentkrænkelser og -gyldighed, udelukkes. Forord­
ningens nytte ville i høj grad blive mindsket, dersom 
gensidige licensaftaler blev helt udelukket. behæftet med områdemæssige begrænsninger; det 
hedder videre: »dette gælder også, dersom en af 
parterne indrømmer den anden en varemærkelicens 
eller salgsrettighederne til ikke-beskyttede produk­
ter«. Det fremgår på ingen måde tydeligt, om »det­
te« sigter til den situation, i hvilken der kan opnås 
gruppefritagelse, eller den situation, i hvilken der 
ikke kan opnås fritagelse. 
4.4.3.1. De situationer, der beskrives, bør være om­
fattet af fritagelser, da det uundgåelige resultat af en 
licensaftale jo er, at der opstår en »konkurrerende 
virksomhed«. Tankegangen bag denne bestemmelse 
er dunkel og bør undersøges nærmere. 
4.4.4. Udvalget bemærker, at Kommissionen er vil 
lig til at omformulere artikel 6, stk. 3. 
4.4.3. Anden halvdel af artikel 6, stk. 3, er noget 
dunkel. Det ser ud til, at gensige licensaftaler mel­
lem konkurrerende virksomheder ikke omfattes af 
fritagelsen, medmindre licensprodukterne ikke er 4.5. Artikel 10 
4.5.1. Artikel 10, stk. 3, bør omformuleres i forbin­
delse med sletningen af artikel 5. 
Bruxelles, den 4. juli 1984. 
Francis CEYRAC 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
Udtalelse om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 83/181/EØF om fastlæg­
gelse af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, litra d), i direktiv 77/388/EØF for så 
vidt angår fritagelse for merværdiafgift ved visse former for endelig indførsel af goder 
og 
forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 68/297/EØF om gennemførelse af 
ensartede bestemmelser for afgiftsfri indførsel af brændstof, som indeholdes i erhvervs-
motorkøretøjers brændstof beholdere (') 
(84/C 248/06) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttende den 22. marts 1984 under henvis­
ning til EØF-traktatens artikel 75 og 100 at anmode om Det økonomiske og sociale 
Udvalgs udtalelse om de nævnte emner. 
(0 EFT nr. C 95 af 6. 4. 1984, s. 3.