EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 22.11.2017 COM(2017) 674 final UDKAST TIL KOMMISSIONENS OG RÅDETS

FÆLLES RAPPORT OM BESKÆFTIGELSEN Ledsagedokument til meddelelse fra Kommissionen

om den årlige vækstundersøgelse 2018



INDHOLDSFORTEGNELSE FORORD NØGLEBUDSKABER 1. OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION 1.1 Tendenser på arbejdsmarkedet 1.2 Sociale udviklingstendenser 2. ØJEBLIKSBILLEDER FRA DEN SOCIALE RESULTATTAVLE 2.1 En forklaring af resultattavlen 2.2 Aflæsninger af den sociale resultattavle 3. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALE REFORMER — MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS 3.1 Retningslinje 5: Øge efterspørgslen efter arbejdskraft 3.1.1 Nøgleindikatorer 3.1.2 Politisk handling 3.2 Retningslinje 6: Styrke udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kvalifikationer 3.2.1 Nøgleindikatorer 3.2.2 Politisk handling 3.3 Retningslinje 7: Forbedre arbejdsmarkedernes funktion 3.3.1 Nøgleindikatorer

3.3.2 Politisk handling 3.4 Støtte social inklusion, bekæmpe fattigdom og fremme lige muligheder 3.4.1 Nøgleindikatorer 3.4.2 Politisk handling BILAG

FORORD Den fælles rapport om beskæftigelsen, der udarbejdes i henhold til artikel 148 i traktaten om den Europæiske Union (TEUF) udgør en del af den årlige vækstundersøgelse, der indleder det europæiske semester. Den fælles rapport om beskæftigelsen giver et årligt overblik over den beskæftigelsesmæssige og sociale udvikling i EU samt medlemsstaternes reformtiltag i overensstemmelse med retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker. Rapporteringen om disse reformer følger strukturen i retningslinjerne: øge efterspørgslen efter arbejdskraft (retningslinje 5), styrke udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kvalifikationer (retningslinje 6), forbedre arbejdsmarkedernes funktion (retningslinje 7), støtte social inklusion, bekæmpe fattigdom og fremme lige muligheder (retningslinje 8). Derudover overvåger den fælles rapport om beskæftigelsen 2018 medlemmernes resultater i forhold til den europæiske søjle for sociale rettigheder. Søjlen, der blev undertegnet som en interinstitutionel proklamation af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen den 17. november, identificerer principper og rettigheder på tre områder: i) lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, ii) retfærdige arbejdsvilkår og iii) social beskyttelse og inklusion. Overvågning af fremskridtene på disse områder understøttes især af en detaljeret analyse af den sociale resultattavle, som ledsager søjlen. Den fælles rapport om beskæftigelsen er struktureret som følger: Et indledende kapitel (kapitel 1) sætter rammerne ved at rapportere om de vigtigste arbejdsmarkedsmæssige og sociale udviklingstendenser i den Europæiske Union. Kapitel 2 præsenterer de vigtigste resultater fra analysen af den sociale resultattavle, som er knyttet til den europæiske søjle om sociale rettigheder. Kapitel 3 indeholder en detaljeret tværnational redegørelse for nøgleindikatorerne (inklusive dem fra den sociale resultattavle) og de politikker, som medlemsstaterne har gennemført for at forholde sig til retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken.



NØGLEBUDSKABER Rapporten fremlægger disse nøglebudskaber, som fremgår af analysen: Den økonomiske ekspansion har nu nået alle medlemsstaterne, og den ledsages af stabile forbedringer på arbejdsmarkedet og den sociale situation. I gennemsnit for EU har 11 ud af de 14 sociale resultattavleindikatorer, der overvåger fremskridt i den europæiske søjle for sociale rettigheder, konstateret en bedring i det seneste år. Af de resterende tre forblev to stort set uændrede, og kun én (overførselsindkomsternes indvirkning på fattigdomsbekæmpelsen) blev kun en smule forværret, dog med meget forskellige mønstre på landeniveau. Samlet set peger disse resultater på løbende fremskridt med hensyn til søjlens tre kapitler, der støttes af det stærke opsving og nylige reformbestræbelser. Dog udgør specifikke principper i søjlen stadig store udfordringer for et flertal af medlemsstaterne, sådan som fremhævet i rapportens centrale del. Dette vil også blive behandlet i en dybtgående analyse i de landespecifikke rapporter fra det europæiske semester. Jobskabelsen er kommet i gang, og beskæftigelsen stiger fortsat i et støt tempo. I andet kvartal af 2017 var cirka 235,4 millioner personer beskæftiget i EU (156 millioner i euroområdet), det højeste niveau, der nogen sinde er registreret. Beskæftigelsen overskrider førkrisehøjdepunktet i 2008 med 1,7 %. Sammenlignet med det laveste niveau i midten af 2013 er der nu 11 millioner personer mere beskæftiget i EU. I det nuværende tempo og med en beskæftigelsesfrekvens på 72,2 % i andet kvartal 2017, kan Europa 2020-målet med en beskæftigelsesfrekvens på 75 % være inden for rækkevidde. De vigtigste arbejdsmarkedsindikatorer er blevet styrket på resultattavlen. Arbejdsløsheden er faldet siden midten af 2013. I august 2017 faldt den til 7,6 % i EU (9,1 % i euroområdet), det laveste niveau i EU siden december 2008 (februar 2009 i euroområdet) og nærmer sig sit lavpunkt på 6,8 % i marts 2008. Ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden fortsatte også med at falde i støt tempo. Beskæftigelsesfrekvensen, som aldrig faldt under krisen, fortsætter med at stige i næsten alle medlemsstater. Selv om alle medlemsstater kan udvise forbedringer, kan der stadig iagttages betydelige forskelle. Arbejdsløsheden varierer fra 3,1 % i Tjekkiet og 3,8 % i Tyskland til 17,3 % i Spanien og 21,6 % i Grækenland (2. kvartal 2017). Beskæftigelsesfrekvensen varierer fra 57,7 % i Grækenland og 62,1 % i Italien til 79,3 % i Tyskland og 82 % i Sverige (2. kvartal 2017). I mange medlemsstater er beskæftigelsesfrekvensen stadig langt fra at komme sig efter krisen og dermed også fra at nå de nationale Europa 2020-mål. Underudnyttelsen af arbejdskraften er faldende, men er stadig betydelig selv i lande, hvor arbejdsløsheden er lav. Under opsvinget er det samlede antal arbejdstimer steget betydeligt langsommere end beskæftigelsesniveauet. Vigtigere endnu, er antallet af arbejdstimer pr. beskæftiget forblevet stabilt på cirka 3 % under førkriseniveauet. Desuden, er den (ufrivillige) deltid stadig høj, selv om fuldtidsbeskæftigelsen er steget i 2016. Mens opsvinget fremmer beskæftigelsen inden for både permanent og midlertidig beskæftigelse, er andelen af tidsbegrænsede jobs stabil (cirka 14 %) i EU. Kombinationen af en høj andel af tidsbegrænsede kontrakter og lave overgangssatser til permanent beskæftigelse peger på en segmentering af arbejdsmarkedet i en række medlemsstater. De selvstændige erhverv steg kun marginalt (med 0,3 %) i 2016 med en hurtigere stigning blandt selvstændige uden ansatte. På trods af den forbedrede situation på arbejdsmarkedet, er lønstigningen fortsat afdæmpet i de fleste lande. Den generelt beskedne lønudvikling kan forklares med en resterende afmatning på arbejdsmarkedet, en svag produktivitetsvækst og lave inflationsforventninger. Desuden haltede udviklingen i reallønnen bagud i perioden 2014 til 2016 i forhold til produktivitetsvæksten. Dette er en langvarig tendens: I EU var den relle vækst i produktiviteten pr. person i perioden fra 2000 til 2016 14,3 %, mens reallønnen pr. ansat steg med 10,2 %. En række medlemsstater har taget skridt til at gøre rammerne for fastsættelse af mindstelønningerne mere forudsigelige ved at inddrage arbejdsmarkedets parter. De har gennemført ændringer for at forbedre lønfastsættelsesordningens evne til at reagere på de økonomiske forhold. Også processerne vedrørende udviklingen af mindstelønnen har været en del af denne udvikling. Det er vigtigt, at lønningerne fastsættes på en forudsigelig måde af hensyn til at sikre en anstændig levestandard og samtidig bevare arbejdsmarkedsparternes autonomi. Navnlig mindstelønningerne bør justeres gennem et gennemsigtigt system med det dobbelte formål at forhindre fattigdom i beskæftigelse og samtidig sikre adgang til beskæftigelse og incitamenter til at søge arbejde. I denne henseende er reaktionen på udviklingen i produktiviteten på mellemlang sigt vigtig.

Opsvinget på arbejdsmarkedet sker på linje med en generel forbedring af husstandenes finansielle situation. Husstandenes disponible indkomst fortsatte med at stige støt, og den har nu nået toppen fra 2009 i EU. Højere jobskabelse og deraf følgende stigning i arbejdstagernes indkomster var den største bidragyder til den observerede stigning. Forbedringer kan ses i næsten alle medlemsstater. Dog har den disponible husstandsindkomst endnu ikke nået niveauet før krisen i en række medlemsstater. En forøgelse af arbejdsmarkedsdeltagelsen, beskæftigelsesfrekvenserne og produktiviteten er bydende nødvendig i lyset af de demografiske ændringer. Den igangværende aldring af vores samfund indebærer et større pres på de yngre generationer — de samme generationer, som også oplever vanskeligere adgang til stabile kvalitetsjob — i form af nødvendigheden af at skaffe tilstrækkelige indtægter til pensionssystemerne og sikre deres bæredygtighed. Samtidig gør dette et længere arbejdsliv til en nødvendighed og lægger pres på fremtidens pensionsydelser. I bredere betydning risikerer dette at påvirke den "sociale kontrakt" på tværs af generationerne ved potentielt at skabe en generationskløft og bringe retfærdigheden mellem generationerne i fare. En forøgelse af beskæftigelsesfrekvenserne, arbejdsmarkedsdeltagelsen og produktiviteten er derfor afgørende for at begrænse disse virkninger på nuværende tidspunkt. De seneste forbedringer i beskæftigelsen er ikke jævnt fordelt blandt forskellige befolkningsgrupper. Forskellen i beskæftigelsesfrekvens mellem lavtuddannede og højtuddannede arbejdstagere er stor (31 procentpoint) og fremhæver nødvendigheden af at investere i færdigheder for bedre at kunne modsvare ændringerne i arbejdsmarkedets behov. Der resterer stadig betydelige forskelle i afkastet på uddannelsesområdet på tværs af medlemsstaterne, hvilket peger på de potentielle fordele ved yderligere reformer. Beskæftigelsesfrekvensen for unge mennesker er næsten 4 % lavere end niveauet før krisen, også selv om den er i forbedring. Tilsvarende er beskæftigelsesfrekvensen for migranter (ikke født i EU) vokset betydeligt langsommere end for andre grupper og har endnu ikke nået førkriseniveauet. Desuden har personer med handicap mindre sandsynlighed for at blive ansat end dem uden handicap, også selv om deres situation er blevet forbedret. På den positive side vokser beskæftigelsesfrekvensen for kvinder og ældre arbejdstagere stadig, men der ligger stadig store udfordringer forude for begge grupper. Mens beskæftigelsesfrekvensen for kvinder satte ny rekord, er de stadig underrepræsenterede på arbejdsmarkedet og oplever store lønforskelle. Kvinder har tendens til at udkonkurrere mænd med hensyn til uddannelsesniveau, men deres beskæftigelsesfrekvens er stadig 11 procentpoint lavere end mænds, selv om den er steget støt. Også dette varierer betydeligt i EU. Kløften i beskæftigelsesfrekvenser er særlig høj for mødre og kvinder med omsorgsforpligtelser. Dette forværres yderligere af de manglende økonomiske incitamenter, som kvinder støder på, når de kommer ud på arbejdsmarkedet eller ønsker at arbejde mere. Der findes fortsat en betydelig, om end mindskende, lønforskel i EU hvad angår den gennemsnitlige bruttotimeløn for mandlige arbejdstagere, som ligger 16 % over den gennemsnitlige bruttotimeløn for kvinder. Denne kløft skyldes navnlig kvindernes underrepræsentation i vellønnede sektorer og erhverv, herunder ledelse og tilsynsmæssige stillinger, et forhold, der i et vist omfang afspejler forskelsbehandlingen på arbejdsmarkedet. På samme tid er kvinder mere tilbøjelige til at tage fri fra arbejde for at pleje afhængige familiemedlemmer eller slægtninge. Hertil kommer, at mere deltidsarbejde, kombineret med en kortere og mere diskontinuerlig karriere, ofte udmønter sig i lavere pensionsydelser for kvinder. Dette viser, at der er behov for at tage hensyn til aspekter vedrørende en bedre balance mellem arbejdsliv og familieliv i forbindelse med politikudformningen. Nogle medlemsstater træffer yderligere foranstaltninger gennem skattesystemerne eller i form af understøttelse for at sikre adgang til økonomisk overkommelige børnepasningsordninger eller andre pasningsordninger, muligheder for orlov og fleksibel arbejdstid og en reduktion af de eksisterende hindringer for at arbejde (navnlig for sekundære forsørgere). Disse foranstaltninger i kombination med gennemførelsen af antidiskriminatorisk praksis spiller en hovedrolle for kvindernes ligestilling. Til gengæld støtter de opadgående social mobilitet, fremmer lige muligheder og reducerer ulighed og fattigdom med fordele, som breder sig på tværs af generationerne på linje med principperne i den europæiske søjle for sociale rettigheder. Ældre arbejdstagere opholder sig i stigende grad længere på arbejdsmarkedet. Beskæftigelsesfrekvensen for alle aldersgrupper over 55 år er steget efter krisen (dog med store forskelle medlemsstaterne imellem) og stiger fortsat. Den sidste bølge af pensionsreformer, som har øget pensionsalderen i de fleste medlemsstater, samt mere fleksible arbejdsordningers tilgængelighed, er nogle af motorerne i denne tendens. Imidlertid er det afgørende, at denne proces ledsages af passende tilgængelige politikker for bedre balance mellem arbejde og privatliv samt støtte til seniorpolitik, herunder modernisering af arbejdsmiljøer. I denne henseende fremmer nogle lande arbejdslivet ved at tillade mere fleksible overgange til pensionering og kombination af pension med arbejdsindkomst. Bekæmpelse af ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden er fortsat en prioritet. Selv om ungdomsarbejdsløsheden falder støt, ligger den stadig på 17 % (2. kvartal 2017) og er en af de største udfordringer i en række lande. Det samme gælder for dem, som ikke er i beskæftigelse, under uddannelse eller praktik (NEET). Langtidsledigheden er meget høj i nogle medlemsstater og tegner sig for knap 50 % af den samlede ledighed. Langvarig arbejdsløshed medfører en forringelse af færdigheder, ringe tilknytning til arbejdsmarkedet og i sidste ende højere risiko for fattigdom og social udstødelse. Der er desuden risiko for, at konjunkturarbejdsløshed bliver til strukturel arbejdsløshed med negative konsekvenser for den potentielle vækst. De foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne i overensstemmelse med Rådets henstilling fra 2016 om integration af langtidsledighed og med ungdomsgarantien, kan blive nøglekræfter i forbedringen. At sikre adgang til inklusiv uddannelse af høj kvalitet og forbedre investering i nationale uddannelsessystemer og færdigheder er nøglen til at gøre folk til engagerede og aktive borgere og til at lette overgange til og på arbejdsmarkedet. Hvis udviklingen fortsætter i det nuværende tempo, så er Europa tilbage på sporet mod 2020-målene, både hvad angår skolefrafald og videregående uddannelse. Medlemsstaterne træffer foranstaltninger til modernisering af deres uddannelsessystemer, navnlig med henblik på at forebygge skolefrafald og tackle utilstrækkelige grundlæggende færdigheder, navnlig ved at lukke uddannelseskløften for dårligt stillede elever. Særlige foranstaltninger er ved at blive gennemført, som i nogle tilfælde tilskynder til integration af migranter i uddannelsessystemet. En forbedring af arbejdsmarkedsrelevansen for de videregående uddannelser står også højt på dagsordenerne. På linje med den nye dagsorden for færdigheder i Europa er der blevet iværksat nationale koalitioner for digitale færdigheder og jobs i mange medlemsstater med henblik på at fremme investeringer i digitale færdigheder. Med hyppig støtte fra arbejdsmarkedets parter og andre berørte aktører forbedrer medlemsstaterne kvaliteten af efteruddannelse og uddannelse, lærlingeuddannelse og mekanismer til validering af kompetencer, der er erhvervet uden for det formelle system. Et velfungerende arbejdsmarked, oprettelse af kvalitetsjobs, fremme af iværksætteri og større deltagelse på arbejdsmarkedet kan støttes med en passende kombination af fleksibilitet og sikkerhed, på jobbet og i overgange. Fremme af jobskabelse med fastansættelse, sikkerhed for, at tidsbegrænsede ansættelser repræsenterer milepæle og ikke blindgyder, nemmere overgang mellem jobs og muligheder for entreprenører for at opskalere er vigtige formål. Medlemsstaterne tager skridt til at opnå et afbalanceret politisk svar på dette område, navnlig ved at tilvejebringe klarere og mere forudsigelige lovrammer for afskedigelser og ved at anerkende behovet for effektive sociale beskyttelsesordninger tilpasset mere forskelligartede behov og omstændigheder, navnlig som reaktion på nye former for arbejde. Dog er omfanget af dækningen og arbejdsløshedsunderstøttelsens og andre ydelsers og tjenesters tilstrækkelighed stadig meget forskellig medlemsstaterne imellem. I denne sammenhæng er effektive arbejdsmarkedspolitikker, der muliggør en smidig overgang på tværs af job, særdeles afgørende for håndtering af de udfordringer, som er knyttet til globalisering og digital forandring. Andelen af fattigdomstruede personer og personer med risiko for social udstødelse faldt fortsat i 2016 og har nu nået niveauet i 2008. Dette forhold skyldes overvejende et fald i andelen af husstande med lav beskæftigelsesintensitet og lavere materielle afsavn, mens den (pengebaserede) sats for risikoen for fattigdom er blevet stabiliseret. Selv om tendensen er faldende, er det samlede antal af personer, der er truet af fattigdom eller social udstødelse, meget højt — 118 mio. personer eller 23,5% af den samlede population i 2016, hvilket er meget langt fra Europa 2020-målet for fattigdom og social udstødelse. Også indkomstuligheden er faldet lidt i EU efter en stigning i kølvandet på krisen. De mest velstående 20 % af befolkningen havde en disponibel indkomst, som var cirka fem gange højere end den, som de 20 % dårligst stillede havde i 2016, med store forskelle landene imellem (og en stigning i uligheden i nogle lande). Den fortsatte relativt store indkomstulighed, ofte knyttet til ulige muligheder med hensyn til adgang til uddannelse, praktik og social beskyttelse, der afspejler dårlige arbejdsmarkedsresultater, vækker bekymring med hensyn til retfærdighed, social inklusion og bæredygtig vækst. Medlemsstaterne fortsætter med at modernisere de sociale sikringssystemer ved at forbedre ydelsernes og tjenesternes dækning og tilstrækkelighed, navnlig for atypiske arbejdstagere, og aktivt tilskynde til deltagelse på arbejdsmarkedet. På linje med principperne i den europæiske søjle for sociale rettigheder har nogle medlemsstater udvidet berettigelse til sociale sikringsordninger (herunder forældreorlov, arbejdsløsheds- og sygedagpenge) for selvstændige erhvervsdrivende og freelance arbejdstagere, som ikke tidligere var omfattet af disse ordninger. Støtteforanstaltninger til landsdækkende mindsteløn blev indført for første gang i to lande, nemlig Grækenland og Italien. Der træffes også foranstaltninger til at styrke aktiveringen af modtagernes fordele, f.eks. ved at gøre deltagelse i aktive arbejdsmarkedspolitikker obligatorisk og/eller gennem forbedring af individualiserede tjenester. I denne forbindelse er det vigtigt at sikre alle arbejdstagere, herunder selvstændige, effektiv adgang til sociale sikringsordninger og forbedre koordinationen mellem beskæftigelse og sociale ydelser, herunder gennem oprettelse af kvikskranker, så kvalitetstjenester bedre kan målrettes til personer i nød med behov for støtte og deres (re)integration på arbejdsmarkedet. Skattesystemet og de sociale systemer spiller en vigtig rolle i bekæmpelsen af fattigdom og ulighed, men overførselsindkomsternes målte virkning (med undtagelse af pensioner) på risikoen for fattigdom var stadig svagt faldende i 2016. Denne udvikling, som endnu ikke tager hensyn til de seneste reformer, som er gennemført med sigte på social sikkerhed, dækker over forskellige udviklinger på nationalt plan. Dette kan navnlig afspejle ændringer i ydelsernes tilstrækkelighed, manglende indeksering (i en situation med generelt stigende indkomster) samt ændringer i husstandendes sammensætning (og relaterede karanteristika for de fattigdomstruede). Medlemsstaterne kan træffe yderligere foranstaltninger til bekæmpelse af uligheder og reduktion af fattigdom, herunder ved at bryde deres overførsel fra generation til generation, og gribe ind på forskellige områder ved bl.a. at forbedre skatte- og socialsikringssystemernes udformning, skabe lige muligheder i uddannelse og færdigheder, sikre adgang til sundhedsydelser af god kvalitet og fremme ligestilling mellem kønnene. Sikring af en tilstrækkelig pensionsgodtgørelse er afgørende, mens de sociale sikringsordningers bæredygtighed fortsat er en prioritet. De seneste reformer har ofte taget sigte på at forbedre tilstrækkeligheden, navnlig for de lavere pensioner. Især har en række lande truffet foranstaltninger til at hæve minimumspensionerne eller reducere skattetrykket på lavere pensionsindkomster. En styrkelse af pensionstillæg og andre former for pensionsopsparinger kan også spille en positiv rolle i forbedringen af pensionernes tilstrækkelighed i nogle medlemsstater. I en situation med demografiske ændringer bør pensionsreformer, der kan føre til tidligere afgang fra arbejdsmarkedet og dermed bringe pensionernes bæredygtighed og tilstrækkelighed i fare, undgås. I denne forbindelse, og set i lyset af den vedvarende pensionskløft mellem mænd og kvinder samt den øgede fattigdomstrussel for ældre kvinder, er foranstaltninger til at sikre tilpasning af pensionsalderen for begge køn afgørende i en række medlemsstater. Lige og rettidig adgang til sundheds- og langtidspleje af høj kvalitet samt effektiv sundhedsfremme og sygdomsforebyggelse er afgørende for at fremme en sund og aktiv befolkning og opnå økonomisk velstand. I en række medlemsstater er der gennemført reformer i sundhedsvæsenet for at fremme levering af og adgang til effektive primære sundhedsydelser, for at knæsætte fremme af et godt helbred og forebyggelse af sygdomme i den primære sundhedspleje, for at strømline og øge bæredygtigheden af specialbehandling og hospitalsbehandling og for at forbedre adgangen til prismæssigt overkommelige lægemidler, der anvendes på en omkostningseffektiv måde, i overensstemmelse med medlemsstaternes kompetence. Nogle medlemsstater er også ved at træffe foranstaltninger til at forbedre effektiviteten og kvaliteten af langtidsplejeydelser. Dette bør kunne fremme social inklusion og reducere forhindringerne for deltagelsen på arbejdsmarkedet for familiemedlemmer med omsorgsforpligtelser, navnlig kvinder. En velfungerende social dialog er nøglen til at opnå social retfærdighed og samtidig sikre økonomiske resultater. Den sociale dialog spiller en central rolle i styrkelsen af de sociale rettigheder og fremme af en bæredygtig og inklusiv vækst. Graden og virkningen af arbejdsmarkedsparternes inddragelse i udformning og gennemførelse af de relevante reformer varierer betydeligt EU-landene imellem. Dette skyldes hovedsagelig en mangfoldighed af praksisser og institutionelle rammer i de forskellige medlemsstater samt arbejdsmarkedsparternes varierende kapacitet og bidrag. Mens der ikke findes en enkelt model, der tjener som reference, er det vigtigt, at arbejdsmarkedsparterne inddrages aktivt i alle faser af politikkens udformning og dens gennemførelse på linje med den europæiske søjle for sociale rettigheder.

1. OVERSIGT OVER ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALE TENDENSER OG UDFORDRINGER I DEN EUROPÆISKE UNION Dette afsnit indeholder en oversigt over arbejdsmarkedet og de sociale tendenser og udfordringer i den Europæiske Union, ligesom det indeholder en detaljeret analytisk redegørelse for større beskæftigelsesmæssige og socialpolitiske områder.

1.1 Tendenser på arbejdsmarkedet Situationen på EU's arbejdsmarked undergik en væsentlig forbedring i 2016 samt i første halvdel af 2017 med vigtige fremskridt i retning af Europa 2020-målet for beskæftigelsesfrekvensen. Beskæftigelsesfrekvensen (20-64) registrerede den største stigning efter krisen med 1 procentpoint til 71,1 % i 2016. Stigningen fortsatte i første halvdel af 2017 til 72,2 % i 2. kvartal i 2017, det højeste niveau nogen sinde i EU. På samme tid udgjorde antallet af personer i beskæftigelse 235,4 millioner i fjerde kvartal, 3,5 millioner flere end året forinden. Hvis beskæftigelsesfrekvensen fortsætter sig stigning i samme tempo, er Europa 2020-målet for beskæftigelsesfrekvensen på 75 % inden for rækkevidde. Situationen forbedredes også væsentligt i euroområdet, hvor beskæftigelsesfrekvensen nåede sit højeste niveau på 70,9 % i 2. kvartal 2017. Opsvinget i beskæftigelsen understøttes af en støt stigning i deltagelsen på arbejdsmarkedet med en rekordhøj aktivitetssats (15-64) på 73,4 % i anden kvartal i 2017 (73 % i euroområdet). Den vedvarende stigning i beskæftigelsen medførte et konstant fald i arbejdsløsheden (15-74), som nåede 7,7 % i 2. kvartal 2017 (9,2 % i euroområdet) og nu bevæger sig langsomt mod førkriseniveauet. Dette er så meget mere positivt i betragtning af, at flere personer, som tidligere var inaktive, kom ind på arbejdsmarkedet, hvilket medførte en stigning i arbejdsstyrken (herunder flere jobsøgende). Ungdoms- og langtidsledigheden har været hurtigt faldende. Selv om ungdomsledigheden stadig er høj (navnlig i nogle medlemsstater), faldt den med næsten 2 procentpoint år-til-år til 17 % i 2. kvartal 2017 (19,1 % i euroområdet). Den er nu cirka 7 procentpoint under toppen på 23,9 % i første kvartal i 2013. Langtidsledigheden (dvs. ledig i over 12 måneder som andel af den erhvervsaktive befolkning) fulgte nogenlunde samme tendens og faldt med 0,6 procentpoint år-til-år til 3,4 % i 2. kvartal 2017 (4,7 % i euroområdet). Andelen af langtidsledige blandt det samlede antal ledige faldt ligeledes, men er stadig højt med 45,6 % (49,7 % i euroområdet) og ligger på over 50 % i nogle medlemsstater. Desuden falder den ekstreme langtidsledighed (dvs. for arbejdstagere med over 24 måneders ledighed) kun langsomt, hvilket øger risikoen for, at den bider sig fast. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Opsvinget i beskæftigelsen og faldet i ledigheden har været overraskende markant i betragtning af den konstante men moderate vækst i BNP. Denne tendens er kommet tydeligt frem i de seneste to år, både i EU og euroområdet. Dog var der en afdæmpet tendens satsen for arbejdstimer pr. beskæftiget på grund af en vis fortsat afmatning på arbejdsmarkedet, da satsen stadig ligger på omkring 3 % under niveauet før krisen i EU (figur 2) og på omkring 4 % i euroområdet. En stigning i deltidsarbejde og, i mindre omfang, et fald i arbejdstimerne for fuldtidsbeskæftigede arbejdstagere har bidraget til denne udvikling. Ikke desto mindre voksede fuldtidsbeskæftigelsen i løbet af 2016 hurtige end deltidsbeskæftigelsen (som vist senere i dette afsnit). Kilde: Eurostat, nationalregnskaber (DG EMPL-beregninger). Væksten i beskæftigelsen har været større blandt ældre arbejdstagere. Som vist i figur 3, blev den største stigning i beskæftigelsestallene i EU registreret blandt ældre arbejdstagere (i alderen 55-64) med 4,6 % i 2016. Dette svarer til en stadigt stigende beskæftigelsesfrekvens for denne gruppe i perioden efter krisen fra 45,5 % i 2008 til 55,3 % i 2016 og en tilsvarende stigning i erhvervsfrekvensen (til 59,1 % i 2016). Denne tendens afspejler de løbende reformer i de nationale pensionssystemer med henblik på at forbedre deres bæredygtighed og øge udbuddet af arbejdskraft i forbindelse med de demografiske ændringer, som finder sted (herunder stigende forventet levealder). Som i 2015 var væksten i beskæftigelsen forholdsvis lavere blandt unge (15-24) og unge voksne (25-54) arbejdstagere, dog hurtigere for den første gruppe (1,3 vs. 0,8 %). Set på baggrund af en stabil aktivitetsfrekvens (41,5 % i både 2015 og 2016) bidrog en støt jobskabelse blandt unge til nedgangen i ungdomsarbejdsløsheden. Væksten i beskæftigelsen var sammenlignelig på tværs af kønnene, som allerede i 2015. Beskæftigelsen for både mænd og kvinder steg med 1,4 % i løbet af 2016. Dette betyder, at mens beskæftigelsesfrekvenserne steg for begge grupper (med 1 procentpoint til hhv. 76,9 % og 65,3 %), forblev den kønsbetingede forskel i beskæftigelsesfrekvensen upåvirket. Beskæftigelsen stiger på tværs af alle uddannelsesniveauer, men stigningen er højest blandt de højere uddannede arbejdstagere. Faktisk steg antallet af personer med højere uddannelse i beskæftigelse med 3,1 % i 2016 (for aldersgruppen 25-64). Mellem- (dvs. med gymnasial uddannelse) og lavtuddannede (med uddannelse på grundskoleniveau eller lavere) arbejdstagere registrerede en forholdsvis lavere stigning på hhv. 0,4 % og 0,9 %. Detaljerede tendenser fordelt på medlemsstaterne findes i rapportens følgende afsnit.

Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Opsvinget styrker både fuldtids- og midlertidige job med stadig flere fuldtidsjob. I absolutte tal overskred stigningen i antallet af arbejdstagere med tidubegrænsede kontrakter i 2016 antallet af arbejdstagere med tidsbegrænsede kontrakter (2,7 mio. vs. 0,6 mio.), selv om den procentvise stigning var størst for de sidstnævnte. Andelen af arbejdstagere med tidsbegrænsede kontrakter i forhold til det samlede antal arbejdstagere lå fortsat stabilt på 14,2 % (nærmere oplysninger i afsnit 3.3.1). De selvstændige erhverv steg kun marginalt (med 0,3 %) i 2016 med en hurtigere stigning blandt selvstændige uden ansatte (nærmere oplysninger i afsnit 3.1.1). Som nævnt tidligere i afsnittet, er antallet af deltidsarbejdstagere steget betydeligt (med ca. 11 % sammenligned med 2008), mens antallet af fuldtidsbeskæftigelse er faldet (med 2 % 2008) siden krisens udbrud. Ikke desto mindre kan denne tendens være på nippet til at ændre sig, da der i 2016 blev oprettet forholdsvist flere fuldtidsjob end deltidsjob (det samme har kun været tilfældet en gang siden 2008 i 2014). Desuden er andelen af ufrivillig deltid faldet i 2016 fra 29,1 % til 27,7 %. På linje med tendensen i de seneste år blev de fleste job skab i tjenestesektoren (+1,7 %). Industri og bygge- og anlægsvirksomhed udviste også god vækst (begge med +1 %). I bygge- og anlægsvirksomheden viste stigningen et positivt tegn for første gang siden året 2008 — dog er der sammenlignet med dette år stadig 18 % færre arbejdstagere beskæftiget i sektoren. Beskæftigelsen i landbrug fortsatte med at falde på linje med en længerevarende tendens med 4 % i 2016. 1.2 Sociale udviklingstendenser Forbedrede arbejdsmarkedsbetingelser har bragt en generel forbedring af husstandenes finansielle situation. Den reale disponible bruttohusstandsindkomst, som måler husstandenes markedsbaserede indkomst korrigeret for skatter og sociale overførsler, steg for tredje år i træk i 2016 og nåede dermed det tidligere højdepunkt i 2009. Kvartalsvise data viser en stabil stigning på cirka 2 % på årsbasis i 2016. Væksten fortsatte i første kvartal af 2017, dog i et langsomme tempo. Den seneste vækst drives af højere arbejdsindkomster med kompensation for selvstændige og navnlig antallet af medarbejdere, som stiger i fast tempo. Dette afspejler hovedsagelig højere beskæftigelsesfrekvenser og i mindre omfang lønstigninger. Stigninger i de sociale ydelser bidrog også til den forøgede disponible indkomst for husstande, men deres bidrag til den samlede disponible bruttohusstandsindkomst er faldet i anden halvdel af 2016. Bidrag fra indkomst fra ejendom og anden indkomst har ligget stabilt i de seneste år, mens højere bidrag fra sociale ydelser og skatter har haft en negativ indvirkning på væksten i den disponible bruttohusstandsindkomst. Husstandenes forbedrede indkomstsituation har reduceret antallet af personer, der risikerer at blive udsat for fattigdom eller social udstødelse. Denne indikatorer fortsatte sin forbedring for fjerde år i træk i 2016 ved at falde til 23,5% (fra 23,8 % året forinden), og nærmer sig nu sit laveste niveau i 2009 på 23,3 %. Fremskridtene hen mod opnåelsen af den overordnede Europa 2020-strategi — at bringe mindst 20 mio. personer ud af fattigdom sammenlignet med 2008 — er stadig utilstrækkelige. Omkring 118 mio. personer risikerede at blive udsat for fattigdom eller social udstødelse i 2016, dvs. omkring 700 000 flere end i 2008. Risikoen var større blandt visse grupper: børn (i alderen 0-17, 26,4 %), unge (i alderen 18-24, 30,5 %) samt personer med højst grundskoleniveau (34,9 %) og personer med handicap (på over 16, 29,9 %). To tredjedele blandt de ledige arbejdstagere var også truet af fattigdom eller social udstødelse i 2016. Personer, som ikke er født i EU har en tendens til at stå over for en højere risiko for fattigdom eller social udstødelse (39,1% i 2015). Omvendt, forbliver ældre personer (over 65) relativt bedre beskyttede (med en lille forbedring fra 17,4 % i 2015 til 18,3% i 2016 ). Kilde: Eurostat, SILC. Bemærkning: EU-27 svarer i denne graf til EU minus Kroatien (tal kun tilgængelige siden 2010). Ser man på underkomponenterne i AROPE, er monetær fattigdom stadig den største udfordring. Antallet af personer, der er udsat for fattigdomsrisiko (AROP), steg i flere år som følge af krisen, drevet af den svage økonomi og situationen på arbejdsmarkedet frem til midten af 2014. Tallet nået sit højeste i 2016 med 87 millioner personer. Men som andel af befolkningen, har antallet af personer i risiko for fattigdom stabiliseret sig i 2015 og 2016 (17,3 % i begge år), takket være genopretningen og forbedringen af situationen på arbejdsmarkedet. Dog ligger tallet stadig over niveauet før krisen, som var på 16,4 % i 2009. Flahs-estimater for indkomståret 2016 tyder på, at den monetære fattigdom har stabiliseret sig yderligere i de fleste medlemsstater. Antallet af personer, som lider alvorlige materielle afsavn, har været faldende siden 2013 og nåede i 2016 det laveste niveau nogensinde registreret (37,8 millioner). Tallet beløber sig til 7,5 % af EU's befolkning (fra 8,1 % i 2015). Dette fald afspejler et fald i den absolutte fattigdom og er den væsentligste drivkraft bag det reducerede antal af personer i risiko for fattigdom eller social udstødelse. Den forbedrede arbejdsmarkedssituation førte til et fald i andelen af personer, som lever i (næsten) arbejdsløse husstande. Denne andel beløb sig til 10,4% (eller 38,8 mio.) i 2016, en nedgang fra det højeste niveau på 11,2 % i 2014. Men set over en længere tidshorisont, ligger det stadig højt i forhold til 2008 (9,2 %). Risikoen for fattigdom har bevaret en stigende tendens (startet med krisen), og berører 9,6 % af befolkningen i den arbejdsdygtige alder. Denne værdi ligger fortsat over det laveste niveau på 8,3 % i 2010 og svarer til mere end 32 millioner arbejdstagere i risiko for fattigdom. Selv om det er afgørende at nedbringe risikoen for fattigdom, er beskæftigelse alene ikke altid tilstrækkelig til at løfte folk ud af fattigdom. Stigningen i atypiske beskæftigelser og beskæftigelsespolarisering få betydning for fremtidige resultater for denne indikator. Indkomstuligheden er langsomt begyndt at falde i 2016 efter stigningen i kølvandet på krisen. Indkomstkvintilens andel (dvs. andel af den samlede indkomst modtaget af de 20 % af befolkningen med den højeste indkomst i forhold til den samlede indkomst modtaget af de 20 % af befolkningen med den laveste indkomst) faldt en lille smule fra 5,2 i 2015 til 5,1 i 2016, efter en stigning fra 4,9 i 2009. Denne beskedne udvikling afspejler de forbedrede økonomiske og beskæftigelsesmæssige markedsforhold. Ikke desto mindre skjuler den gennemsnitlige EU-indikator for indkomstulighed skjuler en betydelig ændring på tværs af landene (se afsnit 3.4).





2. ØJEBLIKSBILLEDER FRA DEN SOCIALE RESULTATTAVLE Den europæiske søjle for sociale rettigheder, vedtaget som en interinstitutionel proklamation af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen den 17. november 2017, fastsætter en række nøgleprincipper og rettigheder som støtte for retfærdige og velfungerende arbejdsmarkeds- og velfærdssystemer. Den er udformet som kompas for en fornyet konvergensproces medlemsstaterne imellem hen imod bedre arbejds- og levevilkår. Den europæiske søjle for sociale rettigheder ledsages af en ny social resultattavle med henblik på at overvåge resultater og spore tendenser i medlemsstaterne. Denne udgave af den fælles beskæftigelsesrapport præsenterer resultaterne fra den sociale resultattavle, som erstatter resultattavlen over centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer, der blev fastlagt i 2013. Den nye resultattavle indeholder en række nøgleindikatorer som screener medlemsstaternes resultater inden for det beskæftigelsesmæssige og sociale område sammen med tre overordnede dimensioner, der er identificeret i forbindelse med søjlen: (i) lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, (ii) dynamiske arbejdsmarkeder og retfærdige arbejdsvilkår og (iii) offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion. Denne analyse er placeret i en bredere reformsammenhæng, som præsenteres i afsnit 3. 2.1 En forklaring af resultattavlen Den sociale resultattavle bliver et centralt redskab til overvågning af konvergens i retning af bedre arbejds- og levevilkår. Den består navnlig af følgende 14 nøgleindikatorer, der vurderer beskæftigelse og social tendenser i bred forstand: -Lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet: 1.Andelen af personer, der forlader uddannelsen for tidligt, i alderen 18-24 år 2.Kønsbetinget forskel i beskæftigelsesfrekvensen, i alderen 20-64 3.Indkomstulighed målt som sammenligningsforhold — S80/S20 4.Risiko for fattigdom eller social udstødelse 5.Unge i alderen 15-24 år (NEET-sats), som hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse, i alderen 15-24 -Dynamiske arbejdsmarkeder og rimelige arbejdsvilkår: 6.Beskæftigelsesfrekvens, i alderen 20-64 7.Arbejdsløshed, i alderen 15-74 8.Deltagere i aktiverende arbejdsmarkedspolitikker pr. 100 personer, der ønsker at komme i beskæftigelse 9.Den disponible bruttohusstandsindkomst i faste priser pr. indbygger 10.Aflønning af ansatte pr. arbejdstime, i euro -Offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion: 11.Sociale overførslers virkning (bortset fra pensioner) på fattigdomsbekæmpelse

12.Børn under 3 år i formelle børnepasningsordninger 13.Selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling 14.Andel af befolkningen med grundlæggende generelle eller mere end grundlæggende generelle digitale færdigheder. Den fælles metode, der benyttes til at analysere resultattavlen, er blevet fastlagt af Beskæftigelsesudvalget og Udvalget for Social Beskyttelse (se nærmere i bilag 3). Den evaluerer situationen og udviklingen i medlemsstaterne ved at se på niveauer og årlige forandringer for hver af de nøgleindikatorer, der er inkluderet i den sociale resultattavle. Niveauer og forandringer klassificeres i henhold til forskel i forhold til de respektive (øjeblikkelige) gennemsnit i EU. Medlemsstaternes resultater med hensyn til niveauer og ændringer kombineres derefter (ved hjælp af en foruddefineret matrix), således at hver medlemsstat tildeles en ud af syv kategorier ("bedste resultater", "bedre end gennemsnittet", "god, men skal overvåges", "på gennemsnit/neutral", "svag, men under forbedring", "skal overvåges" og "kritiske situationer"). På dette grundlag giver tabel 1 en oversigt over aflæsningerne af resultattavlen ifølge de seneste tal, som er tilgængelige for hver indikator, En forsigtig og ikke-mekanisk læsning af tabellen er berettiget. Til dette formål præsenterer afsnit 3 en detaljeret analyse af de 14 indikatorer, herunder langsigtede tendenser og yderligere indikatorer, når det er relevant. Desuden vil de kommende landerapporter give yderligere dybtgående analyse af alle "kritiske situationer" og yderligere socio-økonomisk kontekst, som bedre kvalificerer landespecifikke udfordringer i forbindelse med det europæiske semester. Dette vil danne en analytisk grundlag for Kommissionens efterfølgende forslag til landespecifikke henstiller, hvor det anses for nødvendigt. 2.2 Aflæsninger af den sociale resultattavle Det er nødvendigt med en indsats for at opnå konvergens i de samfundsmæssige fremskridt langs dimensionerne, som er identificeret i den sociale søjle. Analysens af nøgleindikatorerne viser mindst én "kritisk situation" for 17 medlemsstater. På tværs af 14 vurderede områder blev der identificeret 50 "kritiske situationer", svarende til knap 13 % af det samlede antal vurderinger. En optælling af de tre mest problematiske klassifikationer, "kritisk situation", "skal overvåges" og "svag, men under forbedring" bringer et samlet antal på 129, dvs. godt og vel en tredjedel af alle vurderinger. Hvis man ser på de tre brede dimensioner, som er omfattet af resultattavlen, er problematiske flag hyppigere inden for området "offentlig støtte/social beskyttelse og inklusion" med et gennemsnit på 11,8 flag (hvoraf 4,5 er "kritiske situationer") pr. indikator. Sociale overførslers virkning på fattigdomsbekæmpelse synes at være den vanskeligste indikator i dette område med udflagning af 13 medlemsstater (hvoraf 5 i bundkategorien). Dimensionerne for "Ligestilling og adgang til arbejdsmarkedet" og "dynamiske arbejdsmarkeder og retfærdige arbejdsvilkår" følger lige efter med et gennemsnit på cirka 9 og 8,8 tilfælde med udflagning pr. indikator (hhv. fire og tre "kritiske situationer" for hver). I det første område er den mest markerede indikator den kønsbestemte forskel i beskæftigelsesfrekvensen (10 gange). I sidstnævnte tilfælde viser aflønning af ansatte pr. arbejdstime sig at være indikatorerne med de fleste udfordringer (13 flag). Resultattavlen viser en forbedring af arbejdsmarkedet og den sociale situation for EU som helhed. I gennemsnit for EU registrerede 11 ud af 14 nøgleindikatorer en forbedring i løbet af det senest tilgængelige år (dvs. 2016 eller 2015, afhængigt af datatilgængelighed) og bekræfter dermed den stadige forbedring på arbejdsmarkederne og af den sociale situation, som er fulgt med den økonomiske genopretning. Navnlig med hensyn til beskæftigelsesfrekvensen kan 11 medlemsstater nu kategoriseres som udvisende de bedste resultater eller bedre end gennemsnittet, og kun ét land befinder sig i en kritisk situation. 12 medlemsstater markerer sig også med de bedste resultater eller bedre end gennemsnittet med hensyn til beskæftigelsesfrekvensen, og 12 medlemsstater står frem, når man iagttager andelen af personer, som er truet af fattigdom og social udstødelse. Ikke desto mindre forblev to indikatorer (kønsbetinget forskel i beskæftigelsesfrekvens og aflønning af ansatte pr. arbejdstime) stort set uændrede, og en af dem (indvirkningen af overførselsindkomster på fattigdomsbekæmpelse) blev en smule forværret. Situationen i medlemsstaterne er fortsat meget forskellig, og sværhedsgraden af de forudsætninger, som venter, varierer meget på tværs af medlemsstaterne. De fleste medlemsstater står frem mindst en gang med en udfordring i nøgleindikatorerne. Undtagelser herfra er Danmark, Tyskland, Frankring, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige. Grækenland, Rumænien, Italien og Cypern rapporterer kritiske situationer, der "skal overvåges" eller "svag, men i forbedring" for 10 eller flere indikatorer. I denne gruppe er Grækenland og Rumænien landende med langt det største antal af "kritiske situationer" (dvs. indikatorer, som er meget værre end gennemsnittet, og enten ikke forbedres tilstrækkelig hurtigt, eller forværres yderligere). I Grækenlands tilfælde er de kritiske situationer spredt på tværs af alle tre områder (med gode resultater er registreret med hensyn til satserne for tidlige skolefrafald). For Rumæniens vedkommende er de fortrinsvis koncentreret i områderne "lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet" og "offentlig støtte/social beskyttelse og udstødelse". Generelt følger Cypern (9 udfordringer), Spanien og Kroatien (begge 8 udfordringer), Letland, Litauen og Portugal (hver med 7 udfordringer). I modsætning hertil har Danmark de bedste resultater eller bedre end gennemsnittet i alle 14 nøgleindikatorer, fulgt af Sverige (12 nøgleindikatorer), Østrig (10 nøgleindikatorer) og Nederlandene (9 nøgleindikatorer). Når man ser på lige muligheder og adgang til arbejdsmarkedet, så er situationen forbedret i løbet af det seneste år med hensyn til tidligt frafald fra uddannelse og erhvervsuddannelse, risikoen for fattigdom og social udstødelse samt NEET'er i EU. Dog forblev den kønsbestemte forskel med hensyn til beskæftigelse og indkomstulighed stort set stabil (som målt i indkomstsammenligning). Et blik pr. indikator: ·Spanien, Malta, Portugal og Rumænien står over for en kritisk situation med hensyn til tidlige frafald fra uddannelse og erhvervsuddannelse, sammenlignet med Kroatien, Litauen og Slovenien, som har de bedste resultater; ·Grækenland, Italien, Malta og Rumænien har kritiske resultater med hensyn til den kønsbestemte forskel i beskæftigelsesfrekvens, sammenlignet med Letland, Litauen og Sverige, som har de bedste resultater; ·Bulgarien, Grækenland, Spanien og Litauen står over for en kritisk situation med hensyn til indkomstulighed, sammenlignet med de gode resultater i Tjekkiet, Slovenien, Slovakiet og Finland; ·Situationen for så vidt angår risikoen for fattigdom eller social udstødelse er kritisk i Bulgarien, Grækenland og Rumænien, sammenlignet med Tjekkiet, Danmark, Nederlandene og Finland, som kan opvise de bedste resultater; ·Bulgarien, Grækenland, Kroatien, Cypern og Rumænien står over for en kritisk situation, når man ser på NEET'er, mens Danmark, Luxembourg, Nederlandene og Sverige har de bedste resultater. Med hensyn til dynamiske arbejdsmarkeder og retfærdige arbejdsvilkår i EU er situationen forbedret i løbet af det seneste år, for så vidt angår beskæftigelse og arbejdsløshed, deltagelse i aktive arbejdsmarkedspolitikker og disponibel bruttohusstandsindkomst pr. indbygger, mens lønomkostningen pr. beskæftiget holdt sig forholdsvis stabil. Et blik pr. indikator: ·Grækenland, Kroatien og Italien stadig står i en kritisk situation, når det kommer til deres beskæftigelsesfrekvens, i forhold til Danmark, Tyskland, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige, som har de bedste resultater; ·Grækenlands situation, for så vidt angår arbejdsløsheden, er kritisk i forhold til Tjekkiets og Tysklands, som har de bedste resultater;

·Bulgarien, Estland, Kroatien, Rumænien og Slovenien står over for en kritisk situation med hensyn til deltagelse i aktive arbejdsmarkedspolitiske tiltag, sammenlignet med resultaterne i Belgien, Danmark, Frankrig, Ungarn og Sverige; ·Væksten pr. indbygger i den disponible bruttohusstandsindkomst kan ses som en kritisk situation i Grækenland, Cypern, sammenlignet med Polen og Rumænien, som har de bedste resultater; ·Bulgarien, Ungarn og Polen befinder sig i en kritisk situation, når man ser på betaling pr. ansat, mens Belgien, Danmark, Frankrig, Luxembourg og Nederlandene har de bedste resultater. Med hensyn til offentlig støtte og social beskyttelse og inklusion så er situationen forbedret i løbet af de sidste år hvad angår tilgængelig børnepasning, selvrapporterede uopfyldte behov for lægebehandling og digitale færdigheder, men den er forværret med hensyn til de sociale overførslers indvirkning på fattigdomsbekæmpelse. Et blik pr. indikator: ·Bulgarien, Grækenland, Italien, Litauen og Rumænien befinder sig stadig i en kritisk situation, hvad angår deres sociale overførslers evne til at mindske fattigdommen. Dette skal sammenlignes med Danmark, Østrig, Finland og Sverige, der har de bedste resultater; ·Tjekkiet, Polen og Slovakiet udviser kritiske på tilgængeligheden af formel børnepasning, sammenlignet med Belgien, Danmark, Luxembourg, Portugal og Sverige, som har de bedste resultater; ·Estland, Grækenland, Italien, Polen og Rumænien står over for en kritisk situation med hensyn til selvrapporterede udækkede behov for lægehjælp (ingen "bedste resultater" identificeret med metoden); ·Bulgarien og Rumænien befinder sig i en kritisk situation, når man ser på niveauer for de digitale færdigheder, mens Danmark, Luxembourg, Nederlandene og Finland har de bedste resultater. Tabel 1. Resumé af nøgleindikatorer på den sociale resultattavle Bemærkning: Pr. 31. oktober 2017 var deltagelse i aktive arbejdsmarkedspolitikker ikke tilgængelige for EL, IT, MT, UK (LU har ikke rapporteret data pga. verificeringsspørgsmål); Vækst i disponibel bruttohusstandsindkomst pr. indbygger ikke tilgængelig for HR, LU og MT; forholdet mellem indkomstkvintil, frekvensen for personer i risiko for fattigdom eller social udstødelse og de social overførselsesindkomsters indvirkning på fattigdomsbekæmpelsen er ikke tilgængelige for IE.



Boks 1: Benchmarking — den aktuelle situation I meddelelsen af 26. april 2017, der etablerer den europæiske søjle for sociale rettigheder, hedder det, at "Der vil blive gennemført benchmarking og udveksling af bedste praksis på en række områder, såsom jobbeskyttelseslovgivning, arbejdsløshedsunderstøttelse, mindsteløn, minimumsindkomst og færdigheder". Kommissionen indledte i 2015 efter de fem formænds rapport og i samarbejde med medlemsstaterne benchmarking på nogle af de områder, der er omhandlet i meddelelsen om den sociale søjle. Formålet med benchmarking er at støtte strukturelle reformer og opadgående konvergens mod de bedste resultater. I forhold til andre aktiviteter med tværgående undersøgelser, hvor fokus primært er på sammenligning af generelle resultater, så fokuserer denne benchmarking især også på politiske løftestænger (f.eks. specifikke politikparametre, som kan lede til bedre resultater). Beskæftigelsesudvalg og Udvalget for Social Beskyttelse er blevet enige om en fælles tilgang, som bygger på en tretrinsmetode: (1) identifikation af nøgleudfordringer og et sæt indikatorer for resultater på højt niveau, som er relevante for det politiske område under overvejelse; (2) resultatindikatorer, der giver mulighed for benchmarking af resultatet; (3) identifikation af politiske løftestænger, som ledsages af generelle principper for politiske retningslinjer og, hvis tilgængelige, specifikke indikatorer. På nuværende trin er det målet at give mulighed for sammenligning af medlemsstaterne for hver politisk løftestand frem for at fastsætte referenceværdier. Drøftelser i Beskæftigelsesudvalget vedrørende en pilotundersøgelse af arbejdsløshedsunderstøttelse og aktiv arbejdsmarkedspolitik startede i 2016 og en aftale blev nået i 2017. Denne vedrører navnlig tre resultatindikatorer (ledigheden, langtidsledigheden og arbejdsløse, der er i risiko for fattigdom, to præstationsindikatorer (andelen af personer, som ønsker at arbejde og deltager i regelmæssige aktiveringsforanstaltninger, og inddragelse af ledige med kortvarig ledighed på mindre end 12 måneder i form af arbejdsløshedsunderstøttelse); og de tre indikatorer for de politiske løftstænger, navnlig inden for området af arbejdsløshedsunderstøttelse (dækningsgrad, betingelser for støtteberettigelse og støttens varighed). Analysen af arbejdsunderløshedsunderstøttelsen, som præsenteres i kapitel 3.3, er baseret på resultaterne af benchmarkingen. Arbejdet med hensyn til politiske løftestænger for aktiveringspolitikker endnu ikke afsluttet. En benchmarking af mindsteindkomstordninger er også under udvikling i fællesskab med medlemsstaterne i Udvalget for social beskyttelse. Status for dette forsøg med benchmarking præsenteres i kapitel 3.4. Arbejdet med benchmarking af navnlig de politiske løftestænger på voksenuddannelse skrider også frem. Det er Kommissionens hensigt at fortsætte overvejelserne om benchmarking sammen med medlemsstaterne inden for rammerne af den europæiske søjle for sociale rettigheder. Det er hensigten at identificere principper inden for søjlen, hvor benchmarking kan yde et positivt bidrag til en gensidig læring og øge konvergensen.



3. BESKÆFTIGELSESMÆSSIGE OG SOCIALE REFORMER — MEDLEMSSTATERNES RESULTATER OG INDSATS Dette afsnit indeholder en oversigt over de seneste centrale beskæftigelsesmæssige og sociale indikatorer og de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet på de områder, der er prioriteret i EU's retningslinjer for beskæftigelsen, som vedtaget af Rådet i 2015. For hver retningslinje præsenteres den seneste udvikling i en række nøgleindikatorer samt medlemsstaternes trufne politikforanstaltninger. Med hensyn til sidstnævnte er afsnittet baseret på medlemsstaternes nationale reformprogrammer for 2017 og kilder fra Europa-Kommissionen. Hvis andet ikke er anført, omfatter rapporten kun politikforanstaltninger, der er gennemført efter juni 2016. En tilbundsgående analyse af den seneste udvikling på arbejdsmarkedet kan findes i rapporten Labour Market and Wage Developments 2017 og i undersøgelsen Employment and Social Developments in Europe 2017.

3.1 Retningslinje 5: Øge efterspørgslen efter arbejdskraft I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 5, som anbefaler medlemsstaterne at skabe gunstige betingelser for at fremme efterspørgslen efter arbejdskraft og jobskabelsen. Indledningsvis præsenteres en oversigt over arbejdsløshed og beskæftigelsesfrekvenser pr. medlemsstat som supplement til analysen på EU-plan i kapitel 1 for at fremhæve relevansen af udfordringerne med jobskabelse i landene. Derefter ser afsnittet på dynamikken i de selvstændige erhverv som målestok for iværksætteri og som kilde til vækst i beskæftigelsen som sådan. Endelig undersøges de vigtigste makroøkonomiske faktorer for ansættelsesbeslutningerne, nemlig løn og udvikling i skattekilen. Afsnit 3.1.2 rapporterer om politiske foranstaltninger, som medlemsstaterne har gennemført inden for disse områder for at fremme efterspørgslen på arbejdskraft, herunder støtte til ansættelse. 3.1.1 Nøgleindikatorer I næsten halvdelen af medlemsstaterne faldt arbejdsløsheden markant i 2016 med over 1 procentpoint. Arbejdsløsheden faldt hurtigere end gennemsnittet i visse medlemsstater med meget stor arbejdsløshed - navnlig i Spanien, Kroatien og Cypern (med 2 procentpoint eller mere), men også i Grækenland og Portugal - hvilket peger i retning af konvergens mod lavere arbejdsløshedsniveauer. Forskellene er dog stadig store. Det fremgår klart af figur 5 (som ser samlet på niveauer og ændringer i henhold til den fastsatte metode til vurdering af nøgleindikatorer på den sociale resultattavle), at spredningen i arbejdsløshedsprocenten stadig var betydelig i 2016 med tal, der varierede fra omkring 4 % i Tjekkiet og Tyskland ("beste resultater") til 23,6 % i Grækenland ("kritisk situation"). Selv om arbejdsløsheden faldt med 1,3 procentpoint i Grækenland, holdt det samlede niveau sig stadig meget højt. Arbejdsløsheden forblev desuden også høj i Italien uden betydelige forbedringer i 2016 (et fald på kun 0,2 procentpoint). Blandt medlemsstater med lavere arbejdsløshed end gennemsnittet registrerede Estland og Østrig en svag stigning i 2016. I de fleste medlemsstater var arbejdsløsheden stadig højere i 2016 end i 2008 (figur 6) på trods af et konstant fald siden 2013. De eneste undtagelser er Tyskland, Ungarn, Malta, Polen, Det Forenede Kongerige og Tjekkiet. Kilde: Eurostat, LFS (beregninger fra DG EMPL). Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Beskæftigelsesfrekvensen er steget i 27 ud af 28 medlemsstater; dog hersker der stadig betydelige forskelle. Kun Luxembourg har registreret et mindre fald i løbet af de sidste år. Som vist i figur 7 er beskæftigelsesfrekvenserne kun delvist konvergerende. Dette afspejles i en moderat negativ hældning for regressionslinjen, som forbinder ændringerne med beskæftigelsesfrekvenserne. Dette antyder, at beskæftigelsesfrekvensen i de medlemsstater, der er kendetegnet ved lavere beskæftigelsesfrekvenser, stiger noget hurtigere end gennemsnittet og omvendt, men situationen er stadig meget forskelligartet. Beskæftigelsesfrekvenserne (aldersgruppen 20-64) varierer meget, fra 56,2 % i Grækenland til 81,2 % i Sverige. I den lavere ende ligger beskæftigelsesfrekvensen betydeligt under EU-gennemsnittet (under 65 %) i Grækenland, Kroatien, Italien (markerede som "kritiske situationer") og Spanien (markeret som "svag, men i forbedring"). Beskæftigelsesfrekvensen er marginalt højere i Rumænien, Belgien og Bulgarien, selv om stigningen er langsommere end den gennemsnitlige. I den modsatte ende ligger Nederlandene, Danmark, Det Forenede Kongerige, Tyskland og Sverige, som er markeret som "bedste resultater" med beskæftigelsesfrekvenser på 77 % eller højere. En ekspansion i beskæftigelser forventes ifølge Europa-Kommissionens økonomiske prognose efteråret 2017 i løbet af 2017 og 2018 i næsten alle medlemsstater. Kilde: Eurostat, LFS (beregninger fra DG EMPL). Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. De gennemsnitlige beskæftigelsesfrekvenser i EU har været i konstant stigning siden 2013 og ligger nu over førkriseniveauerne, men der er stadig store indbyrdes forskelle. I 2016 lå mere end halvdelen af medlemsstaterne, nemlig 17 lande, stadig under niveauerne i 2008 (figur 8). Dette er særlig tydeligt i de lande, som er mest berørte af kristen — navnlig Grækenland (-10, 1 procentpoint), Cypern (-7,7 procentpoint, Spanien (-4,6 procentpoint og Kroatien (-3,5 procentpoint). Opsvinget har positivt bidraget til en vækst i beskæftigelsen i næste alle medlemsstater sammenlignet med 2013. Den største stigning i beskæftigelsesfrekvensen siden 2008 fandt sted i Ungarn (+8,5 procentpoint) og Litauen (+5,3 procentpoint).

Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). I en situation med vedvarende beskæftigelsesvækst syndes tendenserne inden for selvstændige erhverv at være mere stabile. Denne gennemsnitlige beskæftigelsesfrekvens for selvstændige faldt i 2016 til 14,0 %, det laveste tal siden 2008, i takt med at den samlede beskæftigelse steg hurtigere (+ 1,5 %) end beskæftigelsesfrekvensen for selvstændige (+ 0,3 %). Hvis den primære sektor (landbrug, skovbrug og fiskeri), som er ramt af en strukturel tilbagegang, udelukkes, så er antallet af selvstændige vokset næsten lige så hurtigt som den samlede beskæftigelse (med 1,3 %). Selvstændig beskæftigelse blandt personer med indvandrerbaggrund stiger fortsat støt: Frekvensen for personer, der ikke er EU-statsborgere, steg fra 11,9 % i 2015 til 12,2 % i 2016 (mens tallet kun var 10 % i 2010). Desuden har demografiske udviklinger ført til en stærk stigning i antallet af selvstændige på 65 år eller derover. I 2016 steg deres antal til 8 % af det samlede antal af selvstændige (6 % i 2006). Som helhed steg den selvstændige beskæftigelsesfrekvens i 2016 i et flertal af medlemsstaterne. Sektorspecifikke udviklinger spillede en rolle med fald hovedsageligt koncentreret i medlemsstater med andel af selvstændige i den primære sektor, der ligger over gennemsnittet (Kroatien, Rumænien, Slovenien, Bulgarien, Portugal, Finland og Polen). Der blev også registreret et fald i Cypern, Tyskland, Belgien, Sverige og Italien, mens den selvstændige beskæftigelse steg i andre medlemsstater (med 5 % eller mere i Luxembourg, Slovakiet og Det Forenede Kongerige). Beskæftigelsesfrekvensen for mandlige selvstændige fortsatte sit støtte fald (til 17,5 % i 2016; den lå på over 18 % frem til 2014), mens beskæftigelsesfrekvensen for kvindlige selvstændige har ligget konstant på cirka 9,9 % siden 2012. Arbejdstagere, der arbejder for egen regning, er stadig meget udbredt. I 2016 steg antallet af selvstændige erhvervsdrivende uden ansatte uden for den primære sektor med 1,8 % (og lå dermed 9 % højere end i 2008), mens antallet af arbejdsgivere (selvstændige med ansatte) uden for den primære sektor kun steg med 0,3 % (og lå dermed 10 % lavere end i 2008). Antallet af selvstændige uden medarbejdere kan under nogle omstændigheder skjule situationer med proformaselvstændige. Dette spørgsmål vil blive drøftet i afsnit 3.3 sammen med arbejdsmarkedets segmentering. Lønstigningen er fortsat afdæmpet i EU på trods af den fortsatte forbedring af situationen på arbejdsmarkedet. Reallønnen justeret for ændring i forbrugerpriserne steg i næsten alle medlemsstater og udviste en samlet stigning på 1,3 % i EU. Væksten var lavere i euroområdet, hvor reallønningerne steg med lidt mindre end 1 % i lavinflationsmiljøerne i både 2015 og 2016. En beskeden lønstigning kombineret med en lille nedgang i produktivitetsvækst førte til en moderat stigning i enhedslønomkostningerne. Arbejdstagernes kompensation varierer meget på tværs af Europa, fra 4,6 EUR pr. arbejdstime i Bulgarien til 43,3 EUR i Luxembourg. Desuden viser figur 9, at Europa stort set er delt op i to grupper: lavtløns- og højtlønslande, hvor kun Cypern, Slovenien, Italien og Spanien ligger tæt på EU-gennemsnittet. I den lave ende skiller navnlig i Bulgarien, Polen og Ungarn sig ud sammen med Rumænien, som registrerede en stor stigning sidste år. Nogle tegn på konvergens kan identificeres, også selv om korrelationen mellem det absolutte lønniveau og ændringerne i kompensationen ikke forekommer særlig markant. Kilde: Eurostat, nationalregnskaber. Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. I perioden 2011-2016 haltede reallønsstigningen bagud i forhold til den gennemsnitlige produktivitetsvækst i de fleste medlemsstater (18 ud af 28). I seks lande (Belgien, Cypern, Finland, Kroatien, Grækenland og Portugal) var reallønsstigningen negativ i perioden 2014-2016. Også på længere sigt har den gennemsnitlige reallønsudvikling haltet efter produktiviteten (se figur 10). Kilde: Eurostat, nationale regnskaber (beregninger fra DG EMPL). Udviklingen i omkostningskonkurrenceevnen understøttede genoprettelsen af balancen i euroområdet, men udviklingen er aftaget. Efter længere tids skatte- og løntilbageholdenhed vendte de fleste medlemsstater i euroområdet i 2015 tilbage til et overskud på betalingsbalancen. I forbindelse med den afdæmpede lønstigning i euroområdet er den nominelle arbejdskraftomkostning vokset lidt hurtigere i lande, som er præget af store og vedvarende betalingsbalanceoverskud, end i skyldnerlandene. Dog svandt forskellen noget ind i 2016 og bremsede dermed genoprettelsen af balancen.

I de fleste medlemsstater var lønstigningen i 2016 mindre end eller som forventet ud fra det historiske forhold til arbejdsløsheden, navnlig med lønninger, der halter bagefter faldet i arbejdsløsheden. Lande, hvor lønvæksten lå længst under det historiske forhold, omfatter Belgien, Bulgarien, Finland, Slovakiet og Sverige. Phillips-kurven — det (normalt negative) forhold mellem lønvækst og arbejdsløshedsfrekvens — bekræfter, at lønningerne har reageret langsomt på opsvinget, navnlig i euroområdet. Figur 11 sammenligner den årlige ændring i de nominelle lønomkostninger pr. ansat med den såkaldte arbejdsløshedskløft, dvs. forskellen mellem den faktiske arbejdsløshedsprocent og tendenserne. Siden krisens start har kurven været fladere end tidligere, hvilket indebærer, at lønningerne reagerer svagere på faldet i ledigheden. Desuden har lønningernes vækstrate i de sidste tre år været lavere den forventede tendens set i lyset af opsvinget på arbejdsmarkedet. Den beskedne lønudvikling kan forklares med en svag produktivitetsudvikling, lave inflationsforventninger, virkningen af en række arbejdsmarkedsreformer og den fortsatte afmatning på arbejdsmarkedet. Navnlig er det muligt, at den nuværende arbejdsløshed ikke giver et retvisende billede af den effektive udnyttelse af ressourcer på arbejdsmarkedet. Udover de faktisk jobsøgende (dvs. de arbejdsløse), kan ikke-registrerede arbejdsløse og underbeskæftigede deltidsansatte udøve et yderligere nedadgående pres på lønningerne. Nedgangen i inflationsforventninger og afmatningen i produktiviteten kan også påvirke lønforhandlingerne og holde lønvæksten nede, og dermed underminere opsvingets bæredygtighed. De forhandlede lønninger kan også give et klart billede af hvordan løntrykket ikke har materialiseret sig, navnlig i euroområdet: Den årlige procentvise ændring i det første kvartal af 2017 var på 1,5 %, ca. 0,5 procentpoint lavere end dens tempo på det tidlige stadium af opsvinget. Kilde: DG ECFIN AMECO-database og Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen) Skatten på arbejde er fortsat nogenlunde uændret i Europa, dog med betydelige forskelle medlemsstaterne imellem. I 2016 var mindskelser af skattekilen for enlige arbejdstagere med en gennemsnitsløn mest markante i Østrig (-2,4 procentpoint), Belgien (-1,4 procentpoint) og Italien (-1,2 procentpoint), hvorimod den voksede betydeligt i Nederlandene (1,3 procentpoint), Grækenland (1,0 procentpoint) og Polen (0,9 procentpoint). Som det kan ses i figur 12 varierer skattekilen mellem mindre end 30 % i Irland og Malta til næsten 50 % i Belgien, Tyskland, Ungarn, Italien, Frankrig og Østrig. Der kan konstateres en lignende fordeling for lavindkomstmodtagere (defineret som arbejdstagere, der tjener 67 % af gennemsnitslønnen), selv om der ses forskellige landemønstre med hensyn til progressive skattesatser. Fra 2013 til 2016 faldt den ikke-vægtede gennemsnitlige skattekile med 0,5 procentpoint (og med 0,8 procentpoint for lavindkomstarbejdstagere) med store nedskæringer i nogle af landende med de højeste satser (Belgien, Østrig samt Italien og Frankrig, men begrænset til lavindkomstarbejdstagere), og også i Rumænien og Danmark. Omvendt fandt betydelige stigninger sted i Luxembourg og Portugal, her dog begrænset til lave lønninger. Kilde: Skatte- og databasen, Europa-Kommissionen/OECD. Bemærkning: Oplysningerne er for husstande med en enkelt indtægt (ingen børn). Der foreligger ikke nyere data for Cypern. 3.1.2 Politisk handling Medlemsstaterne fortsatte med at ty til arbejdsløshedsunderstøttelse som bistand til beskæftigelse og jobskabelse. De fleste foranstaltninger på dette område er målrettede mod bestemte grupper, der står over for integrationsproblemer på arbejdsmarkedet (f.eks. unge, ældre, langtidsledige, flygtninge osv.), og består af finansielle incitamenter (eller skattenedslag/nedslag i sociale sikkerhedsbidrag) til arbejdsgivere, som ansætter arbejdstagere, der er tiltænkt støtte. I løbet af referenceperioden (fra anden halvdel af 2016 og fremefter) blev målrettet støtte til ansættelse indført i flere medlemsstater (flere detaljer findes i afsnit 3.2). Nogle få lande indførte også (eller planlægger at indføre) støtte til ansættelse generelt, dvs. med mindre strenge krav til støtteberettigelse, sædvanligvis med det formål at fremme tidsubegrænset ansættelse. Med begrænsning til de sydlige regioner indførte Italien en reduktion i arbejdsgivernes sociale sikringsbidrag i forbindelse med tidsubegrænset ansættelse (eller erhvervsmæssige lærlingeuddannelser) for unge under 25 år eller personer med mindst seks måneders ledighed. Frankrig forlængede perioden (til første halvår af 2017, er nu under udfasning) for præmien på 4 000 EUR til små eller mellemstore virksomheder, der ansætter en arbejdstager, som aflønnes med op til 1,3 gange minimumslønnen; knap 1,6 mio. arbejdstagere nød godt af denne præmie. I Østrig er indførelsen af en beskæftigelsesbonus med henblik på at skabe nye job gennem en reduktion af lønomkostningerne for arbejdsgivere, som opretter nye stillinger, for øjeblikket under overvejelse. I andre tilfælde er ansættelsesstøtte rettet mod flere dårligt stillede grupper. For eksempel har Portugal iværksat finansielle incitamenter for tidsubegrænset ansættelse i form af delvis fritagelse for socialsikringsbidrag for visse sårbare grupper (unge, langtidsledige, ældre). Derudover giver en støtteforanstaltning i forbindelse med ansættelse, rettet mod de samme grupper, incitamenter til at omdanne tidsbegrænsede kontrakt til permanente kontrakter. Den Europæiske Socialfond (ESF) bidrager til denne foranstaltning og til et nyligt initiativ rettet mod at fremme overgangen fra praktikophold til permanent kontrakt. Cypern indførte beskæftigelsestilskud til ansættelse af personer, der tilhører sårbare grupper, herunder handicappede samt personer, der modtager garanterede mindsteindtægter. I Ungarn bidrager Den Europæiske Socialfond til fremme af beskæftigelsespotentialet inden for sociale virksomheder gennem incitamenter og støtte til jobskabelse. Nogle medlemsstater træffer foranstaltninger til at fremme iværksætteri og virksomhedsetablering. For eksempel støtter Ungarn unge under 30 og registrerede jobsøgende over 30 til at blive iværksættere inden for rammerne af ungdomsgarantiordningen. I Rumænien sigter den nationale iværksætterfacilitet, støttet af ESF, mod at fremme udviklingen af nye små og mellemstore virksomheder. I Finland bliver det fra 2018 muligt at modtage arbejdsløshedsunderstøttelse som etableringsstøtte og samtidig arbejde på deltid som iværksætter. Derudover er der igangværende drøftelser om, hvordan man gør det lettere for ledige at starte virksomhed. I mange medlemsstater er der ligeledes blevet taget skridt til at sikre, at selvstændige erhvervsdrivende nyder godt af sociale rettigheder (se afsnit 3.3 om arbejdsmarkedets segmentering). Flere medlemsstater har reduceret arbejdskraftomkostningerne ved at reducere skattekilen, ofte rettet mod de laveste indkomster. Mange lande har i de seneste måneder tacklet skattekilen, navnlig for arbejdstagere med de laveste indkomster, gennem skattereformer med fokus på den personlige indkomstbeskatning, ofte gennem øgede skattefradrag (f.eks. skattefrit indkomstbeløb). I Tyskland har den føderale regering f.eks. opdateret indkomstskattesatsen for at reducere skattebyrden og øge grundbeløbet for personfradraget, skattegodtgørelse til børnefamilier, børnepenge og børnetilskud. I Estland har parlamentet vedtaget en ny skattereformplan, der træder i kraft i 2018, og som omfatter en forhøjelse af grundfradraget i indkomstskatten pr. måned til 500 EUR pr. måned (fra 180 EUR i 2017). Litauen ændrede loven om personlig indkomstskat og øgede den grundlæggende og supplerende skattefri indkomst. Ungarn øgede familieskattefradrag for arbejdstagere med to børn. Det Forenede Kongerige øgede personfradraget til 11 500 GBP (omkring 13 100 EUR) om året, og tærsklen for den højere sats fra 43 000 til 45 000 GBP (51 400 EUR). Frankrig reducerede yderligere indkomstskatten for de lav- og mellemindkomster. I Belgien tråde anden fase af Bruxelles' skattereform i kraft den 1. januar 2017 med yderligere fald i den personlige indkomstskat og en skift fra beskatning af arbejdskraft til ejendomsskat. I Letland omfatter en større skattereform, at en fast indkomstskat på 23 % erstattes med et progressivt system. Cypern afskaffede "særbidraget" — en progressiv skat på det månedlige bruttoindkomstvederlag for alle arbejdstagere, selvstændige og pensionister. Slovenien ændrede loven om personlig indkomstskat og reducerede den personlige skattebyrde. Mange medlemsstater har også grebet ind på skattekilen gennem en nedsættelse af socialsikringsbidragene. I Frankrig blev arbejdsgivernes bidrag skåret ned, delvist opvejet af stigninger på arbejdstagernes side. I andre lande havde nedskæringerne i de sociale sikringsbidrag snarere til formål at støtte beskæftigelsen for bestemte målgrupper som unge og ældre arbejdstagere (Belgien og Italien), handicappede (Malta), nyansatte med permanente kontrakter (Italien) eller nye ansættelse hos selvstændige erhvervsdrivende (Sverige). Ungarn sænkede socialbidragsskatten med effekt på skattekilen, som kom de lavtlønnede til gode. Samtidig indførte eller forhøjede flere lande (Grækenland, Litauen, Letland, Kroatien) de sociale sikringsbidrag for selvstændige eller for dem, som er ansat under atypiske arbejdsaftaler. Endelig planlægger Letland en generelt stigning i socialsikringsbidragene for både arbejdsgivere og arbejdstagere fra 2018 til finansiering af sundhedsvæsenet. Som videreudvikling af større reformer gennemført i de seneste år indfører nogle medlemsstater yderligere ændringer i deres lønfastsættelsesordninger. Efter høring af arbejdsmarkedets parter afsluttede Belgien revisionen af loven fra 1996 om lønfastsættelse og indførte en automatisk korrektionsmekanisme samt en sikkerhedsmargen og en styrkelse af retsgrundlaget for lønstandarden for at forebygge tab af konkurrenceevne. Den føderale regering annoncerede også i juni 2017 sin hensigt om at forenkle og fremme arbejdstagernes deltagelse i ydelserne til deres virksomheder. Kroatien har gjort processen med indgåelse af kollektive forhandlinger, der er bindende for regeringen, mere effektiv for at sikre lige adgang til forhandlingsudvalg, forbedre den finansielle forvaltning af midler fra statsbudgettet og sikre lønningssystemets bæredygtighed. Portugal har midlertidigt suspenderet de kollektive overenskomsters automatiske udløb for en periode på 18 måneder frem til juli 2018 på grund af det lave antal nye indgående kollektive overenskomster. Desuden planlægger regeringen efter offentliggørelsen af grønbogen om ansættelsesforhold, og som en del af trepartsaftalen med arbejdsmarkedets parter, foranstaltninger til fremme af kollektive forhandlinger. I Slovenien fortsatte fagforeningerne i den offentlige sektor og regeringen deres forhandlinger om, hvordan man kan løsne flere midlertidige spareforanstaltninger vedtaget i forbindelse med loven i 2012 om skattemæssig balance i forbindelse med spørgsmål som lønning for jobydeevne knyttet til øget arbejdsbyrde, lønstigning i forbindelse med forfremmelse, tilskud til årlig ferie og opsigelse af ansættelseskontrakter for personer, der opfylder kravene til pensionering. I Frankrig blev en ny reform af arbejdsmarkedslovgivningen vedtaget efter samråd med arbejdsmarkedets parter. Reformen udvider yderligere det perimeter, hvor aftaler på virksomhedsniveau er gældende, og definerer samtidig, hvor brancheoverenskomster fortsat skal være afgørende. Nogle medlemsstater korrigerede deres mindstelønninger eller tog skridt til at gøre eller to skridt til at gøre rammerne for fastsættelse af mindstelønningerne mere forudsigelige med inddragelse af arbejdsmarkedets parter. I Bulgarien har regeringen fremlagt et udkast til en mekanisme, som fastsætter mindstelønningerne, med tre scenarier og en virkningsanalysekomponent. Udkastet afventer arbejdsmarkedsparternes godkendelse. Regeringen har planer om gradvist at øge mindstelønnen fra det nuværende niveau på 230 EUR pr. måned til 305 EUR i 2020. Rumænien har fastsat mindstelønningernes niveau frem til 2020 i sit regeringsprogram. Minimumslønnen er mere end fordoblet siden 2010, og er sat til en stigning fra 315 EUR pr. måned til 380 EUR i 2020. I Irland er minimumslønnen steget fra 9,15 EUR pr. time i 2016 til 9,25 EUR i 2017 baseret på anbefalinger fra lavtlønsudvalget, som også vurderer de sociale konsekvenser af stigninger i mindstelønnen. Den irske regering har for nylig meddelt en yderligere stigning af mindstelønnen op til 9,55 EUR pr. time fra januar 2018. Letland fastsatte en stigning i mindstelønnen pr. 1. januar 2018 fra 380 EUR til 430 EUR pr. måned . Polen øgende den månedlige mindsteløn til 2000 PLN og indførte en mindstegodtgørelse på timebasis for dem, som arbejder på civilret kontrakt (13 PLN pr. time, dvs. cirka 3 EUR). I Portugal øgede regeringen pr. 1. januar 2017 som følge af en trepartsaftale med arbejdsmarkedets parter den lovbestemte mindsteløn fra 530 EUR til 557 EUR pr. måned. Stigningen var ledsaget af en midlertidig nedsættelse af arbejdsgiverens sociale bidrag for arbejdstagere, som modtager mindstelønnen. Den britiske regering sigter mod at øge den nationale mindsteløn for personer over 25 år til 60 % af medianindkomsten i 2020 (ca. 9 GBP pr. time, cirka 10,3 EUR). Den årlige regulering i april 2017 hævede den nationale mindsteløn (national living wage) til 7,50 GBP i timen (8,6 EUR), og den nationale mindsteløn stiger også for unge arbejdstagere og lærlinge. I Tyskland fulgte den føderale regering henstillingen fra arbejdsmarkedsparternes permanente mindstelønsudvalg og øgede den generelle mindsteløn fra 8,50 EUR til 8,84 EUR pr. time fra 1. januar 2017.





3.2 Retningslinje 6: Styrke udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kvalifikationer I dette afsnit gennemgås gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinje nr. 6, som anbefaler medlemsstaterne at skabe betingelser for at fremme udbuddet af arbejdskraft, færdigheder og kompetencer. Her opregnes en række indikatorer om uddannelsessystemets virkninger på arbejdsstyrkens beskæftigelsesegnethed (grundlæggende færdigheder, deltagelse i livslang læring og overgang fra skole til arbejde for forskellige former for læseplaner), og dernæst en gennemgang af arbejdsmarkedsresultater så vidt angår forskellige underrepræsenterede grupper på arbejdsmarkedet (f.eks. unge, ældre arbejdstagere, personer med indvandrerbaggrund og kvinder). Afsnit 3.2.2 rapporterer om medlemsstaternes politiske foranstaltninger inden for disse områder og foranstaltninger, som er rettet mod disse dårligt stillede grupper. 3.2.1 Nøgleindikatorer I 2016 faldt satsen for tidligt skolefrafald yderligere i EU. Satsen var 10,7 % og registrerede dermed et fald på 0,3 procentpoint fra 2015. 17 medlemsstater registrerede satser på under EU's målværdi på 10 %. På samme tid var satsen tæt på 20 % i Malta, Spanien og Rumænien (som sammen med Portugal er udflaget som "kritiske situationer"), mens den lå under 5 % i Kroatien, Litauen og Slovenien ("bedte resultater"). I det seneste år har satsen for tidligt skolefrafald været stabil i de fleste medlemsstater (som vist i figur 13). Den er faldet med i Luxembourg (med 3,5 procentpoint) og Grækenland (1,4 procentpoint), men har udvist en markant stigning i Cypern (med 2,8 procentpoint, selv om niveauet stadig ligger under EU-gennemsnittet). Der er ingen tegn på konvergens på tværs af medlemsstaterne i 2016, sådan som det fremgår af den næsten flade regressionslinje, der relaterer de årlige ændringer til satserne for tidligt skolefrafald. Sammenlignet med 2008 (figur 14) er satsen for tidligt skolefrafald faldet på tværs af næste alle medlemsstater med et gennemsnit på 4 procentpoint; tallet faldt mest i Portugal, Spanien, Grækenland og Luxembourg, mens det steg i Ungarn, Tjekkiet, Slovakiet og Rumænien. Forskellen i andelen af unge mænd og kvinder, der forlader uddannelsessystemet for tidligt, var i 2016 faldet til 3 procentpoint fra 3,9 procentpoint i 2008; kvinder er mindre tilbøjelige end mænd til at forlade uddannelsessystemet for tidligt. Kilde: Eurostat. Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Kilde: Eurostat LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Onlinedatakode: edat_lfse_14. Den langsigtede tilbagegang i det tidlige skolefrafald i Europa er en positiv tendens, der i vid udstrækning skyldes strukturelle reformer i uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemerne samt målrettede politiske foranstaltninger. Dette kan dog i kølvandet på krisen være relateret til den vedvarende vanskelig adgang til arbejdsmarkedet i lande med høje ungdomsarbejdsløshedsniveauer, hvor de unge har besluttet at forblive længere i uddannelse. Desuden er tidligt skolefrafald stærkt forbundet med sociale handicap og forældrenes lave uddannelsesmæssige baggrund. Elever med indvandrerbaggrund, navnlig udenlandsk fødte elever, har større frafaldsprocenter. Elever med handicap er også dårligere stillet med en forskel på 10,3 procentpoint i forhold til elever uden handicap i 2015. En vigtig indikator for grunduddannelsens og uddannelsessystemernes kvalitet er præstationsprøvninger af eleverne i grundlæggende kompetencer såsom læsning, matematik og naturvidenskab. OECD's PISA-undersøgelse af grundlæggende færdigheder fra 2015. viser, at 19,7 % af de europæiske elever på 15 år havde ringe færdigheder i læsning, 22,2 % i matematik og 20,6 % i naturvidenskab. I forhold til den tidligere undersøgelse i 2012 er resultaterne blevet forværret på alle områder i gennemsnit i EU og i de fleste EU-lande, selv om der fortsat er store forskelle medlemsstaterne imellem med hensyn til erhvervelse af grundlæggende færdigheder. Dette betyder, at EU-landene er længere væk fra målet om at mindske dårlige resultater i læsning, matematik og naturvidenskab til under 15 % senest i 2020. En belastet social-økonomisk baggrund er den mest betydningsfulde årsag forbundet med ringe uddannelsesmæssige færdigheder. Der findes også en overlapning mellem studerende med dårlige resultater og studerende med særlige undervisningsbehov og/eller indvandrerbaggrund. Den gennemsnitlige andel af personer i EU med ringe færdigheder i naturvidenskab i bunden af den socioøkonomiske kvartil i PISA-evalueringen af de studerende i 2015 er på omkring 34 %, 26 procentpoint mere end i toppen af den socioøkonomiske kvartil (figur 15). Medlemsstater, der har mange elever med migrantbaggrund, har generelt gennemsnitligt højere andele af elever med ringe grundlæggende færdigheder, og deres resultater hænger normalt meget sammen med deres socioøkonomiske status. Som drøftet i den fælles rapport om beskæftigelsen for 2017, så har den seneste stigning i indvandringen til EU understreget den rolle, som skole- og uddannelsessystemerne spiller i at hjælpe de mange tusinder af unge indvandrere med at udvikle deres fulde potentiale og fremme deres integration i de europæiske samfund.

Kilde: Europa-Kommissionen (2016), PISA 2015: EU-resultater og indledende konklusioner på Europas uddannelsespolitik. Procentandelen af personer med videregående uddannelse i alderen 30-34 i EU har været konstant og klart stigende i mere end et årti. Tallet ligger for øjeblikket på 39,1 %, en stigning på 0,4 procentpoint alene i de sidste år. 18 medlemsstater har uddannelsesfrekvenser, som ligger over det overordnede mål på 40 % for Europa 2020. Siden 2008 er den gennemsnitlige frekvens for personer med højere uddannelser i EU steget med 8 procentpoint (figur 16). Trods betydelige fremskridt igennem årene har medlemsstater, der halter bagefter, uddannelsesfrekvenser, som ligger på cirka halvdelen af de førende landes. Der er store forskelle i gennemførelsen af videregående uddannelser mellem kønnene, hvor kvinder klarer sig bedre end mænd i alle andre medlemsstater end Tyskland, og der er en gennemsnitlig forskel i EU i gennemførelsen af videregående uddannelser mellem mænd og kvinder på næsten 10 procentpoint. Forældrenes baggrund påvirker stadig det videregående uddannelsesniveau med cirka 5 % lavere frekvens for personer født i udlandet, selv om det modsatte kan observeres i Danmark, Irland, Luxembourg, Letland og Det Forenede Kongerige. Desuden har de unge, som udvandrede midt i eller i slutningen af den skolepligtige alder større vanskeligheder end dem, som er udvandet i en tidligere alder, og det kræver utraditionelle veje for at give dem adgang til højere uddannelse, som anerkender færdigheder, de kan have erhvervet uden for den traditionelle gymnasieuddannelse. Personer med handicap har også konsekvent lavere tal for gennemførelse af videregående uddannelser med en forskel på 13,6 procentpoint i 2015. Kilde: Eurostat LFS (arbejdsstyrkeundersøgelse). Onlinedatakode edat_lfse_03. Uddannelsernes arbejdsmarkedsrelevans er afgørende for de unges evne til at finde et job og bidrage effektivt til den økonomiske vækst. I gennemsnit er beskæftigelsesfrekvensen for nyuddannede med videregående uddannelser (i alderen 20-34) på 82,8 % i EU, mens den for personer med gymnasial uddannelse ligger på 72,6 % (75 % for dem med erhvervsrettede studier). Denne forskel er større i medlemsstater med lavere samlet ungdomsbeskæftigelse. Forskellen i beskæftigelsesfrekvens og/eller ledighed på tværs af færdighedsniveauer peger til en vis grad på en uoverensstemmelse mellem efterspurgte og udbudte færdigheder, da en overensstemmelse mellem udbud og efterspørgsel af arbejdskraft efter uddannelsesniveau ville indebære en identisk beskæftigelsesfrekvens på tværs af alle færdighedsgrupper. I 2016 observeredes den største spredning i beskæftigelsesfrekvensen efter uddannelsesniveau (under gymnasieniveau, gymnasieniveau og videregående uddannelser ikke på universitetsniveau og videregående uddannelser) i Bulgarien, Tjekkiet, Kroatien, Litauen, Polen, Slovenien og Slovakiet. Trods en relativt god arbejdsmarkedssituation for erhvervsuddannelserne har antallet af studerende, som tilmelder sig grundlæggende erhvervsuddannelser i EU være støt faldende i de fleste lande siden 2013. Det samlede antal studerende i grundlæggende erhvervsuddannelser på det gymnasiale niveau er i EU faldet med cirka 500 000 (4,7 %) siden 2013 til 10,3 millioner i 2015. Det Forenede Kongerige har registreret det mest bemærkelsesværdige fald i absolutte tal i studerende ved indledende erhvervsuddannelse med knap 200 000. På samme tid har tilmeldingen til generel uddannelse holdt sig på samme niveau. Derfor er andelen af studerende i erhvervsuddannelser i den samlede studenterbestand indskrevet på øverste gymnasieniveau faldet fra 48,9 % i 2013 ti 47,3 % i 2015. Studerende på de erhvervsrettede uddannelser, som træder ind på arbejdsmarkedet direkte efter at have opnået deres kvalifikation på gymnasialt niveau, har en relativt høj beskæftigelsesfrekvens i de fleste lande. Dette er tydeligt i lande med velfungerende erhvervsuddannelsessystemer, herunder fleksibel overgang mellem uddannelsessystem og arbejdsmarkedet som f.eks. Malte, Det Forenede Kongerige, Tyskland, Nederlandene, Sverige, Østrig og Danmark (med undtagelse af nyuddannede inden for sundhed og velfærd). I andre lande synes færdiguddannede inden for visse erhvervsuddannelser at stå sig mindre godt på arbejdsmarkedet (navnlig inden for erhvervsliv, administration og jura), f.eks. i Ungarn, Litauen, Slovenien, Polen, Frankrig, Bulgarien og Rumænien. På det mindre velfungerende arbejdsmarked i Italien og Grækenland er der særlig store forskelle i beskæftigelsesfrekvenserne afhængigt af studieområdet. Udover beskæftigelsesegnethed er den forventede løn en anden vigtig faktor, der angiver de forskellige uddannelsesforløbs tiltrækningskraft. Lønforhøjelsen for personer med en faglig uddannelse på mellemniveau sammenlignet med lønnen for en generel kvalifikation på mellemniveau varierer fra 60 % i Tyskland til en lønstraf på cirka -25 % i Tjekkiet (selv om dette er et særligt tilfælde, da uddannede fra erhvervsuddannelserne fortsætter ind i videregående uddannelser). Overalt i EU tjener unge med erhvervsuddannelse omkring 25 % mere end dem, der kun er lavtuddannede (ISCED-niveau 0-2), 17 % mere end dem med en generel uddannelsesretning på mellemniveau og 40 % mindre den dem med et højt uddannelsesniveau. Et af de vigtigste karakteristika ved erhvervsuddannelsessystemerne, der fremmer en smidig overgang til og succes på arbejdsmarkedet, er integrationen af arbejdsbaseret læring i erhvervsuddannelsesprogrammerne. Ifølge rapporten om uddannelsesovervågning var der i 2015 var der i EU ca. 2,8 mio. studerende tilmeldt kombinerede arbejds- og skolebaserede programmer (som tilbringer mindst 25 % af programmets varighed i et ægte arbejdsmiljø i en virksomhed). Dog er tilgængeligheden af uddannelsesprogrammer med et betydeligt element af arbejdsbaseret læring stadig begrænset i de fleste EU-lande, og situationen er ikke under forbedring. Mellem 2013 og 2015 var der lille ændring i forekomsten af kombinerede arbejds- og skolebaserede uddannelsesprogrammer i EU. I en række lande faldt andelen af studerende, der deltager i sådanne programmer. Det gælder for eksempel Det Forenede Kongerige, Østrig, Frankrig, Luxembourg og Finland. En mærkbar stigning blev kun observeret i Slovakiet og Ungarn; i sidstnævnte tilfælde potentielt på grund af ændringer i klassificeringen af visse programmer som omfattende et tilstrækkeligt omfang af arbejdsbaseret læring. Den samlede andel af voksnes deltagelse i læring i EU har kun ændret sig lidt siden 2013 (figur 17). I alle lande er hovedparten af voksenuddannelsen af uformel karakter, normalt arbejdsrelateret og leveret og finansieret af arbejdsgiverne eller personerne selv. En sådan læring er ofte rettet mod de arbejdstagere, som allerede har de højeste færdighedsniveauer og udfører de mest komplekse job, mens resten af arbejdstagerne ofte har meget mere begrænsede muligheder for adgang til uddannelse. Det forhold, at den meste læring er af uformel karakter, indebærer også, at den ofte er af kort varighed og kun har til formål at udvikle virksomhedsspecifikke færdigheder. Dette resulterer i en situation, hvor størsteparten af voksenuddannelsen ikke er i stand til at hjælpe voksne med at udvikle færdigheder, som bedre kan overføres på tværs af virksomheder, herunder grundlæggende færdigheder som læsning og skrivning, talforståelse og ikt-færdigheder. Kilde: Eurostat (EU-LFS, særligt uddrag, 2016). Bemærkning: Indikatoren registrerer deltagelse i formel og ikke-formel uddannelse (seneste fire uger) blandt 25-64-årige. Datakategorien "begge" angiver andelen af personer, der har deltaget i referenceperioden på fire uger i både formelle og uformelle læringsaktiviteter. Data for HR, HU og LV for dem, der deltager i "begge" former for læring, er upålidelige, og utilgængelige i CY, LT, SK, BG og RO.

Niveauet for de digitale færdigheder er stigende, om end meget langsomt, og efterlader dele af befolkningen ude af stand til at drage fordel af den digitale transformation. Dette har en indvirkning på innovation, produktivitet og vækst. I 2016 havde 44 % af EU's befolkning i alderen 16 til 74 ikke de grundlæggende basale digitale færdigheder til at opfylde de aktuelle behov, mens 19 % slet ikke havde nogen digitale færdigheder (i 2015 var tallene hhv. 45 % og 21 %). Forskellene på tværs af medlemsstaterne er betydelige med 10 medlemsstater (Portugal, Polen, Slovenien, Kroatien, Litauen, Italien, Grækenland, Cypern, Bulgarien og Rumænien), hvor mindst en fjerdedel af befolkningen ikke havde nogen digitale færdigheder i 2016. Niveauet er særlig lavt i Bulgarien og Rumænien ("kritiske situationer"), mens let det meget højere end gennemsnittet i Finland, Nederlandene, Danmark og Luxembourg ("bedste resultater"). Der er beviser for divergens for denne indikator på tværs af EU, idet niveauaet for digitale færdigheder i gennemsnit forbedres hurtigere i landene med de bedste resultater. Kilde: Eurostat. Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Arbejdsmarkedssituationen forbedres fortsat for de unge på linje med at økonomien styrkes. I EU er ungdomsarbejdsløsheden faldet med 5 procentpoint fra toppunktet på 23,7 % i 2013 til 18,7 % i 2016 og videre til 17 % i 2. kvartal 2017. Dette er dog stadig 1,4 procentpoint over niveauet, som blev observeret i andet kvartal i 2008. Spredningen i ungdomsarbejdsløsheden er høj. Nogle medlemsstater registrerer niveauer tæt ved eller over 40 % (Italien, Spanien, Grækenland), men det er faldende over tiden (se figur 19). Unge kvinder oplever lavere arbejdsløshed end mænd (17,9 % mod 19,4 % i 2016). Dette kan være relateret til bedre uddannelsesmæssige resultater, men også til lavere erhvervsfrekvens. Trods bedre udsigter for arbejdsmarkederne er unge oftere ansat under ikke-standardiserede og atypiske former for ansættelse, herunder midlertidige job, ufrivilligt deltidsarbejder og lavtlønnede job (i 2016 arbejdede 43,8 % af unge arbejdstagere — og mere end 70 % i Slovenien, Spanien og Polen — under et tidsbegrænset kontrakt, sammenlignet med 13,1 % af arbejdstagerne i alderen 25-49 år. Som vist i afsnit 3.4 udvikler disse kontrakter sig ikke altid til mere stabile mønstre. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Ud over de beskæftigede eller jobsøgende er en betydelig del af de unge i alderen 15-24 i EU økonomisk inaktive. I EU var i alt mere end 6 mio. mennesker i alderen 15-24 år hverken i beskæftigelse eller under uddannelse (NEET) i 2016. Dette svarer til 11,5 % af befolkningen i denne aldersklasse, et fald i forhold til toppunktet på 13,2 % i 2012, men stadig over niveauet i 2008 (10,9 %). Dette fald skyldtes hovedsagelig arbejdsløse NEET'ers overgang til beskæftigelse. Som vist i figur 20 registreres der stadig satser for NEET'er på over 15 % i en række lande (Bulgarien, Rumænien, Kroatien, Cypern og Grækenland, alle markeret som "kritiske situationer") og Italien, hvor niveauet faldt med 1,5 procentpoint i 2016 ("svag, men i forbedring"). Omvendt markerede Nederlandene, Luxembourg, Danmark og Sverige sig med de "bedste resultater". Antallet af NEET'er er stigende i Tyskland, Østrig, Litauen, Letland og, mere bekymrende, Cypern (som allerede fra start havde en høj frekvens). Hurtige fald kan observeres i Belgien, Malta, Estland og Slovenien. Den negative hældning på regressionslinjen i relation den de årlige ændringer i niveauerne peger på en vedvarende konvergens på tværs af medlemsstaterne. NEET'erne i EU er NEET'erne ligeligt fordelt mellem ledige og inaktive, men med betydelige forskelle medlemsstaterne imellem (med den højeste andel af inaktive i Bulgarien og Rumænien, og den højeste andel af arbejdsløse i Kroatien og Spanien). Et lavt uddannelsesniveau er den vigtigste risikofaktor for at være NEET. Unge kvinder, der hverken er i beskæftigelse eller under uddannelse, er hyppigere ikke erhvervsaktive end arbejdsløse, mens det modsatte gør sig gældende for mænd. Kilde: Eurostat. Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Beskæftigelsesfrekvensen for ældre arbejdstagere er vokset betydeligt i det forløbne årti. Ældre arbejdstagere har klaret krisen forholdsvis bedre end andre aldersgrupper. Som allerede vist i kapitel 1, er aldersgruppen 55-64 den vigtigste drivkraft i den samlede stigning i beskæftigelsesfrekvensen over de seneste 10 år. I 2016 var beskæftigelsesfrekvensen for aldersgruppen 55-64 på 55,3 %, 2 procentpoint højere end det foregående år, og den konstante stigning forventes at fortsætte på baggrund af demografiske ændringer. Beskæftigelsesfrekvenserne for ældre arbejdstagere varierer meget medlemsstaterne imellem, lige fra 75,5 % i Sverige til 36,3 % i Grækenland. Beskæftigelsesfrekvensen for kvinder i alderen 55-64 er også stigende og lå på 48,9 % i 2016. Den kønsbestemte forskel i arbejdslivets varighed er faldende, men stadig betydelig med kvinder, der i gennemsnit deltager 4,9 år mindre end mænd (33,1 mod 38,0 år i 2016). Dette gennemsnit er resultatet af store forskelle mellem medlemsstaterne og skyldes en række faktorer som f.eks. utilstrækkelig adgang til børnepasningsordninger og en lavere pensionsalder for kvinder i visse medlemsstater, hvilket afspejler sig i arbejdslivets kortere varighed (se figur 21). Endelig er ældre arbejdstagere mere tilbøjelige til at have deltidskontrakter end arbejdstagere i de yngre aldersgrupper, mens de er mindre tilbøjelige til at arbejde på deltid. Tilsvarende er de mere tilbøjelige til at have permanente stillinger (kun 5,3 % af de ældre arbejdstagere i alderen 55 til 64 år have tidsbegrænsede kontrakter).

Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). I alle medlemsstater er kvinder underrepræsenterede på arbejdsmarkedet. Nøgleindikatoren på den sociale resultattavle inden for ligestilling mellem kønnene på arbejdsmarkedet er forskellen i beskæftigelsesfrekvensen, som er forskellen mellem beskæftigelsesfrekvenserne for mænd og kvinder. I 2016 udgjorde forskellen i beskæftigelsesfrekvens 11,6 procentpoint for EU med en beskæftigelsesfrekvens på 76,9 % for mænd og 65,3 % for kvinder (figur 22). Forskellen er særlig høj for personer født uden for EU og romakvinder. Som vist i kapitel 1 forblev den stabil i sammenligning med 2015. Set i et mere langsigtet perspektiv er forskellen væsentligt lavere end i 2008, hvor forskellen i beskæftigelsesfrekvensen for mænd og kvinder var 15,0 procentpoint. Denne langsigtede forbedring skyldtes primært en stigning i kvinders beskæftigelsesfrekvens. Dog havde seks medlemsstater i 2016 stadig en beskæftigelsesfrekvens for kvinder på under 60 %, kombineret med en høj kønsbestemt beskæftigelsesmæssig skævhed (de højeste værdier blev registreret i Malta, Italien, Grækenland og Rumænien, markeret som "kritiske situationer"). Kløften er desuden voksende i en række medlemsstater, betydeligt hurtigere end gennemsnittet i Finland, Belgien, Cypern og Grækenland (i disse landet er beskæftigelsesfrekvensen vokset for begge køn, men hurtigere for mænd end for kvinder). Litauen, Letland og Sverige har de "bedste resultater". I figur 22 tyder regressionslinjens positive hældning i forhold til ændringerne i den kønsbestemte forskel i beskæftigelsen på, at medlemsstaternes resultater i gennemsnit er let afvigende for denne indikator. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Periode: Niveauer for 2016 og årlige ændringer i forhold til 2015. Bemærkning: Akserne er centreret omkring det uvægtede gennemsnit for EU. Forklaringen findes i bilaget. Ulige deltagelse på arbejdsmarkedet fordelt på køn afspejles også af den store kønsforskel i deltidsbeskæftigelsen, der i 2016 i EU var på 23,0 procentpoint (et lille fald fra de 23,2 procentpoint i 2015). Der er store indbyrdes forskelle mellem landene. Mens forskellen er lav i de fleste centrale og østeuropæiske medlemsstater, overstiger den 30 procentpoint i fire medlemsstater med sit højeste punkt på 52,7 procentpoint i Nederlandene (figur 23). Desuden var 23,5 % af den kvindelige deltidsbeskæftigelse ufrivillig i 2016. Kilde: Eurostat, LFS (arbejdsstyrkeundersøgelsen). Kønsforskelle i beskæftigelsen er særlig markante for personer med omsorgsforpligtelser, hvor kvinder stadig er mere tilbøjelige end mænd til at bære dette ansvar. Gennemsnitligt var beskæftigelsesfrekvensen for kvinder med mindst ét barn under 6 år 9 procentpoint lavere end beskæftigelsesfrekvensen for kvinder uden børn (med en stærkere virkning for lavtuddannede mødre og enlige forsørgere). I nogle lande er denne forskel på over 30 procentpoint (Slovakiet, Tjekkiet og Ungarn). Omvendt har forældreskab den modsatte effekt på mænds beskæftigelsesfrekvenser, hvor fædre er mere tilbøjelige til at være i beskæftigelse (figur 24). Kvinder er også mere tilbøjelige til at påtage sig langvarige omsorgsforpligtelser. Mere end 19 % af EU's kvindelige potentielle arbejdsstyrke var inaktiv i 2016 på grund af børnepasning eller pleje af uarbejdsdygtige voksne. Dette tal overskred 28 % i Tjekkiet, Estland, Irland, Ungarn, Slovakiet og Det Forenede Kongerige. Kvinders beskæftigelsesfrekvens synes at være højere end gennemsnittet i lande med veltilrettelagte kønsafbalancerede foranstaltninger, der gør det muligt at forene familie- og arbejdsliv (navnlig Sverige og Danmark). Kilde: Eurostat. Bemærkning: Forældreskabets beskæftigelsesmæssige virkninger måles som forskellen mellem beskæftigelsesfrekvensen for kvinder (mænd) med mindst ét barn under seks år og beskæftigelsesfrekvensen for kvinder (mænd) uden børn.

Manglen på tilgængelige formelle pasningsordninger, især for børn, af høj kvalitet er en af faktorerne, der hæmmer kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet. Som det fremgår af nøgleindikatoren på den sociale resultattavle for deltagelse i førskoleundervisning og pleje, blev kun 30,5 % af alle børn i alderen 0-3 år passet i formelle uddannelses- og plejetjenester i 2015, en stigning fra 28,5 % i 2014 og 28,0 % i 2008. Der er store forskelle på tværs af medlemsstaterne: Mens mere end 60 % af børnene i Danmark og Sverige var i formel børnepasning, var denne andel