DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/37

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs Udtalelse om Behovet for en samordnet indsats på EU-niveau for at styrke civilsamfundet i landdistrikterne, navnlig i de nye medlemsstater

(2009/C 175/07)

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) besluttede den 17. januar 2008 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at afgive en initiativudtalelse om:

Behovet for en samordnet indsats på EU-niveau for at styrke civilsamfundet i landdistrikterne, navnlig i de nye medlemsstater.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne og Miljø, som udpegede Krzysztof Kamieniecki til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 30. oktober 2008.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 449. plenarforsamling den 3.-4. december 2008, (mødet den 4. december) følgende udtalelse med 107 stemmer for, 6 imod og 11 hverken for eller imod.

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1 Politikken til fremme af landdistrikterne har gennem lang tid udelukkende fokuseret på spørgsmål i direkte relation til landbrugsproduktionen. Først inden for de seneste to årtier har der bredt sig en forståelse af, at landdistrikterne er for forskellige til, at de kan behandles ens via instrumenter fastlagt på EU- eller nationalt plan, og at udviklingsmålene, lige muligheder osv. ikke vil kunne realiseres uden inddragelse af landbefolkningen og dens medvirken.

1.2 Den igangværende debat om den fælles landbrugspolitik og politikken til fremme af landdistrikterne vil få afgørende indvirkning på de europæiske landdistrikters fremtid. Det er vigtigt, at ikke kun eksperter og politikere, men også repræsentanter for befolkningen i landdistrikterne kan komme til orde i denne debat.

1.3 LEADER-initiativet er et godt eksempel på dette forhold: derfor ser de nye medlemsstater heri en mulighed for at stimulere den økonomiske aktivitet og udnytte landdistrikternes udviklingsressourcer bedre. Det er vigtigt, at der afsættes finansielle midler på såvel nationalt som EU-plan til de forskellige initiativer til støtte for civilsamfundet i landdistrikterne.

1.4 Civilsamfundets udvikling i de forskellige medlemsstaters landdistrikter har i de seneste årtier været påvirket af de stadig hurtigere forandringer inden for erhvervslivet (skarpere konkurrence på verdensmarkedet), samfundet (affolkning) og miljøet (klimaændring). Baggrunden herfor skal søges i dybtliggende, historiske økonomiske udviklingsfaser. Særligt drastiske er de forandringer, der sker i landdistrikterne i de nye medlemsstater.

1.5 En af mulighederne for udvikling af civilsamfundet er at tilpasse udviklingsinstrumenterne til landdistrikternes specifikke behov og muligheder, hvilket kræver, at der i stigende grad anlægges en »bottom-up«-tilgang. Uddannelse kan også spille en væsentlig rolle i denne forbindelse.

1.6 Ngo'erne blev allerede oprettet i slutningen af 80'erne i de central- og østeuropæiske lande. Set i forhold til organisationerne i EU-15 har de vanskeligere forhold at arbejde under, hvilket hænger sammen med den langsommere økonomiske vækst, vanskeligere adgang til nye teknologier og forskelligartede (herunder også private) finansieringskilder såvel som de retlige rammer eller de offentlige myndigheders indstilling.

1.7 Sikring af landdistriktorganisationernes adgang til finansielle midler må skænkes større opmærksomhed end hidtil. En sådan finansiering skal være stabil og fleksibel og dække organisationernes driftsudgifter (institutionelle tilskud).

1.8 Der er brug for specifikke institutionelle løsninger, som kan styrke landdistriktorganisationernes potentiale — også i lande, der er ved at forberede sig på tiltrædelse af EU. Det er endvidere uomgængeligt nødvendigt at stille forskellige mekanismer til rådighed, som kan give landbefolkningen lettere informationsadgang.

1.9 For befolkningen i landdistrikterne, der som regel har et lavere uddannelsesniveau og dårligere adgang til information, er det vanskeligt at finde sig til rette i dette samfund, som er i stadig forandring.

1.10 I EU som helhed rejser der sig følgende hindringer for civilsamfundets udvikling i landdistrikterne:

— hindringer for adgangen til viden og information;

— mangel på iværksætterkvalifikationer;

— demografiske problemer og manglende ligestilling mellem kvinder og mænd (1);

— dårligere social infrastruktur end i byerne.

1.11 På nationalt plan må de beslutninger, som træffes vedrørende landdistrikterne på områderne sundhedsvæsen, uddannelse og social bistand, afstemmes bedre efter landbrugspolitikken og landdistriktspolitikken i snævrere forstand. Endvidere er der behov for tiltag til fremme af stærkere bånd mellem by og land.

1.12 Der er stadig for få instrumenter til rådighed, som kan åbne adgang til alternative indtægtskilder for landboerne. Det er en statslig opgave at skabe rammerne for en dialog mellem institutionerne og samfundet.

1.13 De lokale myndigheder spiller her en nøglerolle. De kan være katalysatorer for udviklingen af landsamfundene og tilskynde dem til en fælles indsats.

1.14 Problemet med manglende tillid mellem civilsamfundsrepræsentanterne og de lokale forvaltninger er særligt stort i de nye medlemsstater. Organisationerne opfatter myndighederne som en hindring for samfundsmæssige initiativer og myndighederne frygter på deres side konkurrencen fra civilsamfundsrepræsentanterne.

1.15 Man bør overveje muligheden for i et større omfang at indføre »rural proofing«. I denne mekanisme indgår en analyse af, hvorledes visse retlige eller politiske løsninger (f.eks. på områderne uddannelse eller offentlige indkøb), vil påvirke situationen i landdistrikterne.

2. Baggrund

2.1 På baggrund af de forandringer, der er ved at ske i EU's landdistrikter, må man se nærmere på, i hvilken retning landbefolkningen bevæger sig: om den vil være i stand til selv at bestemme over sin fremtid eller om de mellemfolkelige forbindelser og det stigende behov for et samarbejde vil blive støttet politisk, retligt og af de offentlige institutioner.

2.2 Civilsamfundet tilskrives talrige roller, der kan sammenfattes således: det gør livet nemmere og er mellemledet mellem enkeltpersoner og familier på den ene og staten på den anden side.

2.3 Den europæiske integration påvirker dynamikken i de igangværende forandringer i landdistrikterne. Iagttagelsen af denne proces er en vigtig opgave for EØSU med henblik på skabelsen af et fundament for civilsamfundet.

2.4 Civilsamfundet i landdistrikterne i de enkelte medlemsstater bliver påvirket af de seneste årtiers stadig mere mærkbare forandringer på følgende områder: erhvervslivet (skarpere konkurrence på verdensmarkedet), samfundet (affolkning) og miljøet (klimaændring). Disse processer er udløst af dybtliggende, historiske og økonomiske faktorer.

2.5 Særligt drastiske er de forandringer, der sker i landdistrikterne i de nye medlemsstater. Forandringerne sker samtidigt på alle livets områder — ikke kun det økonomiske (herunder f.eks. bankvæsen), men også i samfundet (reform af sundhedsvæsenet og socialsikringssystemerne) og på det retlige område (ændring af de lokale myndigheders rolle, retlige bestemmelser om ikke-statslige organisationer, finans- og skatteregler osv.).

2.6 En arv fra fortiden er de tidligere arbejdere på de store produktionsbedrifter, hvor landbefolkningens traditionelle sammenhold gik i opløsning.

2.7 For befolkningen i landdistrikterne, der som regel har et lavere uddannelsesniveau og dårligere adgang til information, er det vanskeligt at finde sig til rette i dette samfund, som er i hastig forandring.

2.8 EU-15 har allerede gennemgået en del af denne udvikling, som er sket over et længere tidsrum. Dog har de negative følger (f.eks. i sammenhæng med koncentrationen af landbrugsproduktionen) ikke været til at undgå heller ikke i disse lande.

2.9 Desuden er der i EU-15 en langt større bevidsthed om landdistrikternes værdi end i de nye medlemsstater. I de nye medlemsstater fokuserer offentligheden og medierne i reglen mere på de problemer, der er forbundet med landbruget.

De første officielt anerkendte ngo'er, som har beskæftiget sig med udviklingen af landdistrikterne i de central- og østeuropæiske lande, blev allerede oprettet i slutningen af 80'erne. Set i forhold til organisationerne i EU-15 har de vanskeligere forhold at arbejde under, hvilket hænger sammen med den langsommere økonomiske vækst, vanskeligere adgang til nye teknologier og forskelligartede (herunder også private) finansieringskilder såvel som de retlige rammer eller de offentlige myndigheders indstilling, idet de ikke har erfaring med og er skeptiske over for samarbejde med ngo'erne.

2.10.1 De officielle data f.eks. vedrørende antallet af ngo'er set i forhold til indbyggertallet, indikerer, at befolkningen i landdistrikterne er mindre engageret. Hvis der imidlertid tages hensyn også til uformelle grupper og naborelationer og til landbefolkningens engagement i spørgsmål af betydning for lokalområdet eller kendskab til de lokale myndigheders initiativer, står det klart, at denne sociale kapital ofte er større på landet end i storbyerne.

2.11 Siden begyndelsen af det 21. århundrede er der kommet betydeligt mere gang i udviklingen af landdistrikternes organisationer i de central- og østeuropæiske lande. De begyndte at samarbejde og opbygge regionale og nationale strukturer. I nogle lande fulgte man den skandinaviske model med mange lokale foreninger. I andre lande oprettede landdistrikternes ngo'er landsdækkende initiativer og fora for at støtte samarbejdet og erfaringsudvekslingen og repræsentere landbefolkningen over for myndighederne. I de nye medlemsstater skabte organisationer af denne art med støtte fra skandinaviske organisationer PREPARE-initiativet (Partnership for Rural Europe), som giver dem mulighed for at støtte hinanden gensidigt og forbedre deres arbejdsmåde.

3. Den Europæiske Union og civilsamfundet i landdistrikterne

3.1 Politikken til fremme af landdistrikterne har gennem lang tid udelukkende fokuseret på spørgsmål i direkte relation til en ensartet landbrugsproduktion. Politikken for investeringer i landdistrikternes infrastruktur var derimod generelt et nationalt anliggende. Først i slutningen af 80'erne fik flere og flere øjnene op for, at landdistrikterne er for forskellige til, at ensartede instrumenter, som er udviklet på europæisk eller nationalt plan, effektivt kan opfylde udviklingsmålene og skabe lige muligheder uden landbefolkningens egen medvirken.

3.2 De programmer for landdistrikternes udvikling, der er udarbejdet på det seneste, indeholder instrumenter og løsninger, som i et vist omfang imødekommer civilsamfundets behov i landdistrikterne. Blandt disse skal især nævnes Leader-initiativerne og den vigtige rolle, som ngo'erne spiller inden for rammerne af de lokale aktionsgrupper (i den nye programperiode vil 40 % af EU's landdistrikter høre til anvendelsesområdet for Leader-initiativerne).

3.3 Ngo'erne kan også nyde godt af andre foranstaltninger under programmerne for landdistriktudvikling, som bl.a. omfatter serviceydelser for landdistrikterne. Det er dog også vigtigt, at man i de enkelte medlemsstater finder løsninger, som sætter organisationerne i stand til at levere tjenester og indgå i offentlige eller offentlig-private partnerskaber, som også står åbne for ngo'er. Der er også mulighed for at støtte ngo'er via de nationale netværk for landdistrikterne.

3.4 Den tilgang, der er anlagt i Leader-initiativet, kan tilpasses forholdene og behovene i de enkelte medlemsstater. I mange lande er denne tilgang blevet anvendt i meget større omfang end Leader-initiativet. og der er således med nationale og regionale midler ydet effektiv støtte til lokale initiativer (dette har f.eks. været tilfældet i Irland, Spanien og Tyskland).

Mange nye medlemsstater ser Leader-initiativet som en chance til at sætte skub i den økonomiske aktivitet og til en mere effektiv udnyttelse af udviklingsressourcerne i landdistrikterne. Det er vigtigt, at der ydes finansiel støtte såvel på nationalt som EU-plan til initiativer af forskellig art, der tjener til at styrke civilsamfundet i landdistrikterne.

3.5.1 Det er et meget positivt aspekt ved EU-politikken, at den søger at fremme et samfundsmæssigt engagement i indsatsen for at imødekomme landbefolkningens fælles lokale behov. Ved opbygningen af civilsamfundet efter den foretrukne bottom-up tilgang støder man på en lang række problemer, som bl.a. hænger sammen med de administrative forhindringer, der skal overvindes.

4. Medlemsstaternes politik og civilsamfundet i landdistrikterne

4.1 Nu er debatten om den fælles landbrugspolitik og politikken for landdistrikterne indledt. Resultaterne af denne debat kan få konsekvenser både for eventuelle ændringer i tildelingen af de finansielle midler, der i den nuværende programperiode er afsat til landdistrikterne, og for udformningen af den fremtidige politik for årene 2013-2020 og derefter. Det er meget vigtigt, at ikke kun eksperter og politikere, men også repræsentanter for befolkningen i landdistrikterne kan komme til orde i denne debat.

4.2 Hvad angår samarbejde mellem regering og civilsamfund og mellem de enkelte ministerier og departementer inden for samme regering har disse lande ikke nogen lang tradition at bygge på. Der foregår således praktisk taget ingen koordination mellem de beslutninger, der træffes vedrørende landdistrikterne på områderne sundhedsvæsen, uddannelse og social bistand, og landbrugspolitikken og politikken for landdistriktsudvikling i snæver forstand.

4.3 For de nye medlemsstater er udgiftsplanlægningen for programperioden 2007-2013 for EU's strukturfonde en »øvelse«, som de kun har prøvet én gang før. Som følge af embedsmændenes ringe erfaring og de hyppige regeringsudskiftninger vil nogle af de muligheder for udvikling af landdistrikterne, som EU's politik har skabt, ikke blive udnyttet i fuldt omfang.

4.4 Det må heller ikke glemmes, at stærkere bånd mellem by og land er en af hovedforudsætningerne for opnåelse af økonomisk og social samhørighed i det udvidede EU. De formalistiske, ofte kunstige opdelinger, f.eks. i forbindelse med kravene om opretholdelse af »demarkationslinjen« mellem finansielle midler fra forskellige EU-fonde (f.eks. EFRU og ELFUL) — og det i en situation med hurtigst skiftende adgangsbetingelser for støtte og usammenhængende beslutningsprocesser for disse fonde — kan gøre det vanskeligt at gennemføre supplerende foranstaltninger og gøre kløften mellem landdistrikterne og byerne endnu dybere.

4.5 Landdistrikterne er derimod som regel målet for foranstaltninger rettet mod traditionel landbrugsproduktion eller instrumenter af social art (arbejdsløshedsunderstøttelse eller støtte til semisubsistenslandbrug). Skønt disse foranstaltninger er absolut nødvendige (især i lande, hvor fattigdommen er koncentreret i landdistrikterne, såsom Rumænien og Polen), opretholder de samtidigt blot status quo og skaber intet grundlag for forbedring. Der er stadig for få instrumenter til rådighed, som kan åbne adgang til alternative indtægtskilder for landboerne. Skabelsen af arbejdspladser i landdistrikterne er stadig et område, som varetages af organisationer, der beskæftiger sig med landdistriktudvikling, og de gør ikke tilstrækkeligt for at tilskynde til aktiviteter uden for landbruget.

4.6 Lissabon-strategien kan komme til at spille en vigtig rolle, eftersom innovation og konkurrenceevne i bredere forstand også er mulig i landdistrikterne. Desværre forbindes disse begreber ofte udelukkende med ny teknologi og forskningscentre i storbyer. Derfor ligger et enormt indsatsområde for samfundsmæssig innovation og innovation i tilknytning til kulturarv, miljømæssige værdier og lokale traditioner uudnyttet hen.

4.7 I mange især nye medlemsstater fokuseres der i den nationale politik på innovation og konkurrencedygtighed i snæver forstand (som et eksempel herpå kan nævnes betingelserne for EU-støtte til virksomheder. I den forbindelse må de virksomheder, der søger om støtte, afsætte store summer, der kan løbe op i flere millioner euro, hvorved ansøgere fra landdistrikter og små byer i praksis er udelukket).

4.8 Nationale politikeres konservative og opportunistiske holdning til civilsamfundet i landdistrikterne giver sig udslag i manglende vilje fra myndighedernes side til at skabe vilkår, der kan fremme deres udvikling, fravær af fremadskuende politikker for landdistrikterne og tilbageholdenhed med at tildele civilsamfundet en rolle, som ville kunne svække de politiske partiers betydning. Stillet over for en sådan politik på nationalt plan forventer en stor del af landbefolkningen, at de nødvendige impulser til forandring kommer fra Den Europæiske Union.

4.9 Ikke desto mindre er det de nationale myndigheders ansvar at skabe rammerne for en dialog mellem de offentlige institutioner og samfundet ved at udvikle en kultur for åbenhed og transparens. Dette er særligt vigtigt, fordi en forholdsvis lille del af befolkningen på landet er overbevist om demokratiets betydning for samfundslivet (i Polen for eksempel kun 17 %).

5. De lokale myndigheder og civilsamfundet i landdistrikterne

5.1 De lokale myndigheder spiller en væsentlig rolle med hensyn til at fremme civilsamfundsinitiativer og samarbejdet med repræsentanterne for civilsamfundet i landdistrikterne. De bør spille en rolle som katalysatorer for udviklingen af landsamfundene og tilskynde dem til en fælles indsats.

5.2 Samarbejdet mellem de organisationer, der beskæftiger sig med landdistrikternes udvikling, og de lokale myndigheder forløber ikke altid gnidningsløst. Problemet med manglende samarbejde mellem de lokale myndigheder på den ene side og civilsamfundsorganisationerne og deres repræsentanter på den anden side gør sig gældende i alle medlemsstater om end med varierende styrke. De eksempler på god praksis, der efterhånden kan registreres mange steder, virker opmuntrende og tyder på forandringer og nye muligheder.

5.3 Problemet med manglende tillid mellem civilsamfundsrepræsentanterne og de lokale forvaltninger er særligt stort i de nye medlemsstater. På den ene side opfattes lokale forvaltninger som en hindring for samfundsmæssige initiativer, på den anden side frygter de selv konkurrencen fra mere aktive civilsamfundsrepræsentanter i lokalområdet, der kan true deres stilling. Civilsamfundsorganisationer, der anmoder de lokale myndigheder om at støtte eller deltage i deres initiativer, støder på mistro og opfattes som »besværlige kunder«.

5.4 Mistilliden kan nedbrydes ved at fremme projektgennemførelse og oplysning om de åbenbare fordele for de kommuner (samfund), hvor der er et gnidningsfrit samarbejde mellem den lokale forvaltning og civilsamfundsorganisationernes repræsentanter.

5.5 I landdistrikterne udfoldes der anstrengelser for at skabe gode forbindelser og kommunikation mellem de lokale myndigheder og civilsamfundsorganisationerne (f.eks. gennem relevante kurser), men en holdbar løsning på dette problem kræver dog yderligere uddannelsesforanstaltninger.

6. Hindringer for civilsamfundets udvikling i landdistrikterne

6.1 Ud over de problemer, som især de central- og østeuropæiske lande må kæmpe med, er der en række problemer, som alle landdistrikter i EU har til fælles:

— hindringer for adgangen til viden og nødvendigheden af at sikre landbefolkningen forskellige former for uddannelse;

— dårligere adgang til information og mindre kapacitet til at udnytte den;

— mangel på iværksætterkvalifikationer, vanskeligheder med omstillingen fra landbrugsvirksomhed til anden erhvervsudøvelse i landdistrikterne;

— manglende ligestilling (1);

— regionale demografiske skævheder, som gør det svært i nogle områder for kvinderne og i andre områder for mændene at finde en partner til at deles om arbejdet på bedriften; nogle regioner lider under affolkning;

— dårligere social infrastruktur end i byerne;

— bureaukratiske barrierer og manglende støtte fra den offentlige forvaltning.

7. Muligheder for civilsamfundets udvikling i landdistrikterne

7.1 Civilsamfundets aktive deltagelse i landdistrikterne kan øges ved at forbedre beslutningstagningen i bred forstand (styreformer) både på nationalt plan (gennem civilsamfundsorganisationernes deltagelse i udformningen af landdistriktpolitikken i stedet for blot at høre det om færdige løsninger udarbejdet af embedsmænd) og på regionalt og lokalt plan (ved at inddrage befolkningen i beslutninger om tildeling af udviklingsmidler til forskellige projekter).

7.2 Tilpasningen af udviklingsinstrumenterne til konkrete landdistrikters behov og muligheder forudsætter i stigende grad en »bottom-up«-tilgang. Med andre ord skal denne tilgang ikke kun anvendes ved udvalgte foranstaltninger under programmet for landdistriktudvikling, men også i forbindelse med strukturfondene og politiske foranstaltninger på nationalt plan.

7.3 En løsning af nøgleproblemerne i landdistrikterne er mulig takket være partnerskaber mellem den offentlige, den private (erhvervslivet) og den ikke-statslige sektor. Hvis den befolkning, som skaber et lokalt partnerskab, får mulighed for at beslutte eller i det mindste medbestemmelse om anvendelsen af de finansielle midler til skabelse af arbejdspladser, aktivering af arbejdsløse eller forebyggelse af social udstødelse, kan dette bidrage til, at den føler et større ansvar for situationen i lokalområdet og er mere villig til at engagere sig i lokale anliggender.

7.4 Opbygningen af forbindelser mellem forskningssektoren og landdistrikternes organisationer burde også skænkes større opmærksomhed. Derudover ville det også være nyttigt at indkredse og udbrede den bedste praksis, som er udviklet på dette område i mange lande.

7.5 Uddannelse har stor betydning for udviklingen af civilsamfundet på landet. En reform af uddannelsessystemet på landet bør gøre det muligt at yde større opbakning til initiativer, som landbefolkningen selv tager, f.eks. om grundlæggelse af en lokal skole, da det er udtryk for bekymring om uddannelsen af de næste generationer og for et samfundssind, der kræver partnerskab med de lokale myndigheder. Endvidere vil det være nyttigt at udbrede den gode praksis på området voksenuddannelse (f.eks. folkeuniversiteter), der er opbygget i nogle medlemsstater.

7.6 Et samfundsengagement styrker netop fællesskabet. Observationer fra de seneste år viser, at samfund, som gennem aktiv borgerdeltagelse har evnet at finde en vej ud af hjælpeløsheden og passiviteten, er rede til at dele deres erfaringer med andre, mindre snarrådige samfund (2).

7.7 Man bør også være mere opmærksom på at sikre landdistriktsorganisationerne adgang til finansiering. I teorien findes sådanne muligheder inden for rammerne af såvel EU-fondene som nationale eller internationale finansieringskilder. Af de seneste undersøgelser fremgår det imidlertid, at små ngo'er (og det er som regel denne type organisationer, der er aktive i landdistrikterne) kun i meget begrænset omfang udnytter de finansieringskilder, som i dag er til rådighed.

7.8 Derfor bør der skabes betingelser, som kan sikre ngo'erne en stabil, fleksibel finansiering — også af deres drift (institutionelle tilskud til forskel fra »projekt«-finansiering), og man bør finde frem til mekanismer, som kan give organisationerne i landdistrikterne lettere adgang til en sådan finansiering — f.eks. gennem indførelse af »regranting«-mekanismer via formidlende organisationer (i stil med LEADER-programmet — dog i en større målestok).

7.9 Sådanne løsninger kan også gøre det muligt at forkorte beslutningsprocessen om tildelingen af midler, hvilket er af afgørende betydning, når der er tale om små, lokale projekter.

7.10 Større aktiv medvirken fra civilsamfundets side i landdistrikterne kan bidrage til en bedre koordinering af forskellige sektorpolitikker (uddannelse, sundhed, socialvæsen, miljøbeskyttelse osv.), ikke mindst fordi ngo'erne har større erfaring med og en længere tradition for opbygning af samarbejdsnetværk end organer i den offentlige sektor.

7.11 Samtidigt bør man dog overveje muligheden for i et større omfang at indføre »rural proofing«, der allerede anvendes i nogle medlemsstater. Denne mekanisme skal omfatte en analyse af, hvorledes visse retlige løsninger vil påvirke situationen i landdistrikterne, selv om de ikke er rettet direkte mod landdistrikterne, men f.eks. vedrører uddannelsesområdet eller offentlige indkøb. Det er også af afgørende betydning, at civilsamfundsorganisationerne inddrages i en sådan evaluering.

7.12 Man bør også overveje specifikke, institutionelle løsninger, som kan medvirke til at styrke landdistriktsorganisationernes potentiale. Sådanne løsninger (institutionel støtte, bistand til kapacitetsopbygning og udbredelse af konceptet offentlig-privat partnerskab) ville utvivlsomt være til stor nytte i lande, som i dag forbereder sig på EU-medlemskab. I den forbindelse bør erfaringsudvekslingen mellem de nye medlemsstater og ansøgerlandene lettes.

7.13 Det er nødvendigt at stille forskellige instrumenter til rådighed, som kan lette landbefolkningens adgang til information. Sådanne mekanismer må tilpasses de særlige forhold i de respektive lande (f.eks. ved at mobilisere medierne og den lokale forvaltning og oprette informationskontorer) og tage hensyn til udbredelsen af Internetadgang. Ud over ngo'erne kan skoler, landbrugsorganisationer og fagforeninger spille en stor rolle i denne informationsproces.

7.14 Samtidigt bør det gøres lettere at udveksle erfaringer mellem de nye medlemsstater og kandidatlandene.

7.15 Det ville være nyttigt at finde frem til mekanismer, som kan tilskynde til et tættere samarbejde mellem organisationer i byerne og på landet, herunder tilpasning af reglerne for EU-midlernes anvendelse. Dette vil dog kræve, at man overvinder den »sektorfokuserede« tankegang og begynder at bløde de skarpe grænser mellem de forskellige fonde op.

7.16 Den aktuelle debat om landdistrikternes fremtid kan være en god lejlighed til at skabe større bevidsthed om landdistrikternes problematik også blandt bybefolkningen. I de seneste år er der gennemført en række interessante pilotprojekter (f.eks. inden for rammerne af »European Citizens« Panel (3)). Med disse projekter er det lykkedes at få en større kreds af borgere, som tidligere ikke har vist nogen interesse for denne problematik, til at deltage i debatten. Organisationer i såvel byerne som på landet kan i fællesskab gennemføre projekter for at øge bevidstheden.

Bruxelles, den 4. december 2008 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg Martin WESTLAKE Generalsekretær for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EØSU har i sin udtalelse EFT C 204 af 18.7.2000, s. 29 beskæftiget sig med kvindernes rolle i landdistrikterne.

(2) Dette ses ikke kun på landsplan (f.eks. i Polen, hvor mere udviklede befolkningsgrupper tager sig af og støtter mindre erfarne grupper inden for rammerne af det nationale partnerskabsnetværk), men også i forholdet mellem forskellige lande (f.eks. den bistand, som polske organisationer i landdistrikterne yder til Ukraine, slovakiske organisationer til Serbien eller ungarske til Albanien). Tiltag af denne art kræver dog institutionel støtte og fortjener større udbredelse som »bedste praksis«.

(3) www.citizenspanel.eu.