1.INDLEDNING

1.1.EU-ret om restriktive foranstaltninger

Restriktive foranstaltninger er et vigtigt redskab til fremme af målene for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (herefter "FUSP") som fastsat i artikel 21 i traktaten om Den Europæiske Union (herefter "TEU"). Disse mål omfatter beskyttelse af Unionens værdier, opretholdelse af international fred og sikkerhed samt konsolidering og støtte af demokratiet, retsstatsprincippet og menneskerettighederne.

For at bevare disse værdier kan Unionen indføre restriktive foranstaltninger over for tredjelande, enheder eller enkeltpersoner. Disse foranstaltninger omfatter målrettede individuelle foranstaltninger, dvs. indefrysning af aktiver og restriktioner for indrejse (rejseforbud), samt sektorspecifikke foranstaltninger, dvs. våbenembargoer eller økonomiske og finansielle foranstaltninger (f.eks. import- og eksportrestriktioner og restriktioner for levering af visse tjenesteydelser såsom banktjenesteydelser) . Unionen har i øjeblikket over 40 forskellige ordninger for restriktive foranstaltninger, og deres anvendelse er blevet intensiveret i den seneste tid. Nogle af disse ordninger gennemfører restriktive foranstaltninger fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråds side og pålægger i nogle tilfælde yderligere restriktioner, andre vedtages selvstændigt af Unionen. Ud over ordninger til håndtering af landespecifikke situationer har Unionen også vedtaget horisontale ordninger rettet mod spredning og brug af kemiske våben, cyberangreb, menneskerettighedskrænkelser og terrorisme .

Det er afgørende at bevare international fred og sikkerhed i den nuværende situation med Ruslands invasion af Ukraine. Unionen har indført en række restriktive foranstaltninger over for russiske og belarusiske enkeltpersoner og virksomheder samt sektorspecifikke foranstaltninger, hvoraf nogle går tilbage til 2014. Med henblik på at styrke koordineringen på EU-plan af håndhævelsen af disse restriktive foranstaltninger oprettede Kommissionen i denne forbindelse "Freeze and Seize"-Taskforcen, som Kommissionens tjenestegrene, medlemsstaternes repræsentanter og EU-agenturer såsom Eurojust og Europol deltager i . Ud over at sikre koordinering mellem medlemsstaterne søger Taskforcen at undersøge samspillet mellem restriktive foranstaltninger og strafferetlige foranstaltninger.

1.2.Behov for at styrke håndhævelsen af restriktive foranstaltninger gennem straffelovgivningen

Gennemførelsen og håndhævelsen af restriktive foranstaltninger er primært medlemsstaternes ansvar. De kompetente myndigheder i medlemsstaterne skal vurdere, om der er sket en overtrædelse af den relevante rådsforordning, og træffe passende foranstaltninger. I den forbindelse indeholder Rådets forordninger, der er vedtaget i henhold til artikel 215 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ("TEUF"), altid en bestemmelse om, at medlemsstaterne skal vedtage nationale regler om sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning, og som skal anvendes i tilfælde af overtrædelse af bestemmelserne i den relevante forordning . Disse forordninger omfatter generelt:

·de restriktive foranstaltninger

·klausulen til modvirkning af omgåelse, som forbyder bevidst og forsætlig deltagelse i aktiviteter, der har til formål at omgå de pågældende restriktive foranstaltninger

·andre forpligtelser, navnlig til at rapportere om de skridt, der er taget for at gennemføre de restriktive foranstaltninger (f.eks. at indberette beløbet for indefrosne aktiver til myndighederne).

I mangel af harmonisering på EU-plan er der betydelige forskelle mellem de nationale systemer for så vidt angår kriminalisering af overtrædelse af EU-lovgivning om restriktive foranstaltninger ("Unionens restriktive foranstaltninger"). I 12 medlemsstater er overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger udelukkende en strafbar handling. I 13 medlemsstater kan overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger udgøre en administrativ forseelse eller en strafbar handling . De kriterier, i henhold til hvilke adfærden falder ind under den ene eller den anden kategori, er normalt knyttet til dens grovhed (alvorlige karakter), enten kvalitativt (forsæt, grov uagtsomhed) eller kvantitativt (skade) , men de er forskellige i de enkelte medlemsstater. I to medlemsstater kan den specifikke overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger i øjeblikket kun føre til administrative sanktioner . Sanktionssystemerne er også meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat. For så vidt angår fængselsstraffe er strafferammen i 14 medlemsstater 2-5 år. I otte medlemsstater er der mulighed for en strafferamme på 8-12 år. Strafferammen for bødestraf for overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger — enten som en strafbar handling eller som en administrativ forseelse — varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat lige fra 1 200 EUR til 500 000 EUR. 14 medlemsstater fastsætter et strafferetligt ansvar for juridiske personer for overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger. Desuden har 12 medlemsstater bestemmelser om administrative sanktioner, navnlig bøder, som kan pålægges juridiske personer, når deres ansatte eller deres ledelse overtræder restriktive foranstaltninger. Strafferammen for bødestraf for juridiske personer ligger på mellem 133 000 og 37,5 mio. EUR.

Kommissionen og den højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik har foreslået at styrke bestemmelsen om sanktioner i Rådets forordning 833/2014 og 269/2014 inden for rammerne af den sjette pakke af restriktive foranstaltninger som reaktion på den russiske aggression mod Ukraine. De ændrede bestemmelser ville forpligte medlemsstaterne til at fastsætte regler om sanktioner, herunder i givet fald strafferetlige sanktioner, for overtrædelse af bestemmelserne i disse forordninger. Medlemsstaterne skal træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at disse sanktioner gennemføres og anvendes korrekt. Sanktionerne skal være effektive, forholdsmæssige og have afskrækkende virkning. Medlemsstaterne skal også træffe passende foranstaltninger til konfiskation af udbyttet fra sådanne overtrædelser. Restriktive foranstaltninger vedtages på grundlag af artikel 29 i TEU og artikel 215 i TEUF. Mens disse bestemmelser tjener som retsgrundlag for at forpligte medlemsstaterne til at fastsætte sanktioner, herunder strafferetlige sanktioner, kan ingen af dem anvendes til at definere de nøjagtige typer og niveauer af strafferetlige sanktioner. Den begrænsede virkning af at forpligte medlemsstaterne til at indføre strafferetlige sanktioner uden indbyrdes tilnærmelse af strafferetlige definitioner og sanktioner ved et direktiv baseret på artikel 83 i TEUF betyder, at medlemsstaterne stadig ikke ville have en harmoniseret tilgang til konfiskationsforanstaltninger i forbindelse med overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger, og at indefrysnings-, forvaltnings- og konfiskationsforanstaltninger som fastsat i den nuværende og fremtidige gældende EU-ret om inddrivelse og konfiskation af aktiver ikke ville finde anvendelse på overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger. Selv om overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger allerede er blevet kriminaliseret i flere medlemsstater, kan forskelle mellem medlemsstaterne føre til en fragmenteret tilgang i grænseoverskridende sager.

På denne baggrund fremsætter Kommissionen et forslag til Rådets afgørelse om tilføjelse af overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger til de kriminalitetsområder, der er fastsat i artikel 83, stk. 1, i TEUF . Ved at tilføje overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger til de kriminalitetsområder, der er fastsat i artikel 83, stk. 1, i TEUF, ville Kommissionen som et næste skridt straks kunne foreslå et direktiv efter den almindelige lovgivningsprocedure med henblik på indbyrdes tilnærmelse af definitionen af strafbare handlinger og sanktioner. En sådan indbyrdes tilnærmelse af strafferetlige definitioner og sanktioner for overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger ville supplere Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om inddrivelse og konfiskation af aktiver, der også blev vedtaget i dag . Dette forslag styrker i væsentlig grad EU's nuværende ramme for inddrivelse af aktiver, som består af konfiskationsdirektivet og Rådets afgørelse om kontorer for inddrivelse af aktiver .

Det foreslåede direktiv om inddrivelse og konfiskation af aktiver bidrager til en effektiv anvendelse af Unionens restriktive foranstaltninger på to måder. For det første kræver det, at medlemsstaterne iværksætter opsporing og identificering af aktiver, hvor det er nødvendigt, for at forebygge, opdage eller efterforske strafbare handlinger i forbindelse med overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger, og at de udvider mandatet for kontorerne for inddrivelse af aktiver, så de hurtigt kan spore og identificere formuegoder tilhørende personer og enheder, der er omfattet af EU's målrettede finansielle sanktioner, og om nødvendigt omgående indefryse dem for at forhindre, at de fjernes fra jurisdiktionen. For det andet ville forslaget, ved at gøre de forbedrede regler om inddrivelse og konfiskation af aktiver gældende for den strafbare overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger, sikre effektiv opsporing, indefrysning, forvaltning og konfiskation af udbytte, der stammer fra overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger, indtil der sker en tilnærmelse af de strafferetlige definitioner og sanktioner for overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger.

Som nærmere forklaret i forslaget til Rådets afgørelse om tilføjelse af overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger til de kriminalitetsområder, der er fastsat i artikel 83, stk. 1, i TEUF, er de kriterier, der er omhandlet i artikel 83, stk. 1, i TEUF for at tilføje et nyt kriminalitetsområde, der vedrører den grænseoverskridende dimension af dette kriminalitetsområde (karakter, konsekvenser, særligt behov for at bekæmpe dem på fælles grundlag), opfyldt.