Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens meddelelse: Kerneenergiindustrien i Den Europæiske Union (Vejledende kerneenergiprogram i henhold til Euratom-traktatens artikel 40)« (97/C 206/17)

Kommissionen besluttede den 27. september 1996 under henvisning til Euratom-traktatens artikel 40 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Energi, Kernekraft og Forskning som udpegede Lyons til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 2. april 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 345. plenarforsamling af 23. og 24. april 1997, mødet den 24. april 1997, med 101 stemmer for, 18 imod og 11 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. I henhold til artikel 40 i Euratom-traktaten skal Kommissionen efter at have indhentet Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse regelmæssigt offentliggøre »programmer af vejledende karakter, især vedrørende målsætninger for fremstilling af kerneenergi og de investeringer af enhver art som deres gennemførelse indebærer«.

1.2. Siden Euratom-traktatens vedtagelse har Kommissionen offentliggjort tre vejledende programmer, nemlig i 1966, 1972 og 1985. Sidstnævnte blev ajourført i 1990 da Kommissionen mente at retningslinjerne fra 1985 stadig var aktuelle i det væsentlige m.h.t. målsætningerne for atomkraftproduktionen, men at der burde ske en tilpasning for at tage højde for de udsigter som det indre marked åbner, og den indsats som skal udfoldes i denne sektor for at medvirke til det indre markeds gennemførelse; dog måtte der også tages hensyn til atomkraftmarkedets særlige karakteristika og til de problemer som de berørte virksomheder stødte på.

1.3. Denne prioriterede indsats vedrørte markedet for udstyr og komponenter hvor Kommissionen fandt det nødvendigt at få etableret et egentligt fælles marked for at nå frem til en nedsættelse af investeringsomkostningerne og en styrkelse af atomkraftindustriernes konkurrenceevne.

1.4. Først 11 år senere, nemlig i hvidbogen »En energipolitik for Den Europæiske Union« () og på baggrund af at EU's energisituation og energimarkedets organisering havde ændret sig betydeligt, tog Kommissionen atter politisk stilling til atomkraftens rolle i henseende til opfyldelse af energipolitikkens målsætninger således som disse er nedfældet i dette dokument (samlet konkurrenceevne, forsyningssikkerhed og miljøbeskyttelse).

2. Kommissionens meddelelse

2.1. Kommissionens meddelelse giver et overblik over atomkraftens situation i EU i midten af 1990'erne. Der er over 140 atomkraftreaktorer i drift i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Nederlandene, Finland, Sverige og Storbritannien. De producerer omkring en tredjedel af EU's elektricitet. De er del af en veletableret atomkraftindustri der dækker hele brændstofkredsløbet, har et selvstændigt teknologisk grundlag og som ifølge industriens egne tal giver beskæftigelse til over 400 000 generelt højtkvalificerede medarbejdere.

2.2. Ikke desto mindre har mange EU-borgere store betænkeligheder ved den elektricitet der produceres med hjælp af atomkraft. Der er således et acceptproblem som hovedsageligt skyldes bekymring over nuklear sikkerhed, transport og bortskaffelse af atomaffald samt ikke-spredningsforhold.

2.3. Kommissionen analyserer i meddelelsen atomkraftindustriens aktiviteter på alle dens virkeområder. Man diskuterer produktionsomkostningerne inklusive omkostningerne ved afvikling, brændsel, affaldsbortskaffelse og oplagring, og vurderer industriens konkurrenceevne i forhold til andre energiformer. Meddelelsen henviser til industriens eksportbidrag, til den kvalificerede indenlandske beskæftigelse inden for EU og til innovation og teknologisk udvikling. Det bemærkes i meddelelsen at industriens investeringer pr. definition er langsigtede.

2.4. Derefter diskuteres forsyningssikkerheden og atomkraftens bidrag hertil. Befolkningens og miljøets beskyttelse behandles, og i et særligt afsnit beskæftiger Kommissionen sig med de nukleare sikkerhedsproblemer i de øst- og centraleuropæiske lande samt i SNG. Kommissionen ser sig imidlertid ikke i stand til at komme med prognoser om atomkraftens andel af elproduktionen efter år 2000.2.5. Derefter gennemgår Kommissionen den europæiske atomkraftindustris markedsmuligheder, forholdene omkring atombrændselforsyningen, de teknologiske udfordringer i forbindelse med den nukleare sikkerhed og spørgsmål vedrørende brugt brændsel, atomaffald og afvikling, samt transport af radioaktive stoffer, brug af plutonium og fremtidens atomkraftteknologi, forskning og videreudvikling.

2.6. I konklusionen foreslår Kommissionen at EU vedtager følgende principper for at fastlægge en ramme for atomkraftens fortsatte bidrag til elforsyningen:

- Retten til at beslutte hvorvidt den fredelige anvendelse af atomkraft skal udvikles, tilkommer den enkelte medlemsstat.

- Den enkelte medlemsstats valg i denne henseende skal respekteres.

- Medlemsstater der har valgt at anvende atomkraft, skal samtidigt sikre et højt niveau af nuklear sikkerhed, respekt for kravene om ikke-spredning af atomvåben i overensstemmelse med de relevante internationale aftaler samt et højt niveau for beskyttelse af menneskers helbred.

- Mens de enkelte medlemsstater har ansvaret for fastsættelse af sikkerhedsnormer og udstedelse af tilladelser til atomkraftværker, og de nationale operatører har ansvaret for at drive disse på en sikker måde, er begge parter i fællesskab ansvarlige for den nukleare sikkerhed over for alle Europas borgere.

3. Bemærkninger til Kommissionens meddelelse

3.1. ØSU hilser offentliggørelsen af Kommissionens udkast til et vejledende kerneenergiprogram velkommen (). Til trods for det faktum at atomkraften står bag en tredjedel af EU's elektricitet og forhindrer at 700 millioner ton CO2 udledes i atmosfæren, har Kommissionen i adskillige år ikke haft meget at sige om atomkraftens muligheder eller om problemerne i forbindelse med denne. Med dette dokument indledes en længe savnet diskussion om atomkraftindustriens fremtid. ØSU håber at denne udtalelse kan give næring til debatten.

3.2. I betragtning af medlemsstaternes meget forskelligartede syn på den atomkraftbaserede elektricitet er ØSU tilfreds med at det er lykkedes for Kommissionen at udarbejde et velafbalanceret og grundigt dokument som afspejler spørgsmålenes kompleksitet. Her er det især værd at bemærke to elementer i Kommissionens dokument. For det første diskuterer Kommissionen som ikke er negativt indstillet over for udnyttelsen af atomkraft, dennes fordele og ulemper fra forskellige synsvinkler uden at tage endelig stilling. For det andet har Kommissionen valgt det fundamentale princip at det står den enkelte medlemsstat frit for at afgøre hvilke brændstoffer man ønsker at anvende i landets elproduktion.

3.3. Kommissionens fremgangsmåde kan derfor meget vel blandt andet anspore til en mere oplyst og måske mindre ideologisk ladet diskussion blandt EU's borgere om atomkraftens fordele og ulemper.

3.4. I artikel 1 i Euratom-traktaten, som blev undertegnet i 1957, hedder det:

»Fællesskabet har til opgave gennem skabelsen af de nødvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri at bidrage til højnelse af levestandarden i Medlemsstaterne og til udvikling af forbindelserne med andre lande.«

3.4.1. At det politiske og økonomiske landskab har gennemgået enorme forandringer siden 1957 fremgår bl.a. af at Kommissionen i det aktuelle dokument benytter sig af helt andre formuleringer. Således skal atomkraften bedømmes ud fra målsætningerne om »samlet konkurrenceevne, sikre energiforsyninger og miljøbeskyttelse« (II, s. 4); Desuden skal »kerneenergien (...) konkurrere inden for de samme rammebetingelser som alle andre energikilder« (II 1(b), s. 8-9); og »EU's målsætning i dag er at lade markedsreglerne spille deres rolle« (IV 2, s. 18). Den kontekst som atomkraften skal vurderes i er med andre ord en helt anden i 1997 end for fyrre år siden.

3.5. Hvad angår detaljerne i Kommissionens dokument må s. 5 og 6 i afsnit II 1(a) som omhandler atomkraftens økonomi, betegnes som skuffende. Det har tydeligvis hæmmet Kommissionen at der ikke foreligger relevante og aktuelle oplysninger. De forskellige oplysninger som citeres i dokumentet, er hentet på forskellige tidspunkter i perioden mellem 1990 og 1993. Brændstofpriserne har ligesom valutakurserne forandret sig absolut og relativt i den efterfølgende periode. Man kan kun beklage at de meget generelle sammenligninger i tabel 3 af elproduktionsomkostningerne for kul, gas og atomkraft, ikke er en nyttig vejledning for dagens elproducenter om de økonomiske valg som de står over for, når de overvejer investeringsmuligheder.

3.6. Stedvist burde Kommissionen have medtaget flere oplysninger. I afsnit II 1(d), s. 12 og 13 opremser Kommissionen fx de forskellige foranstaltninger som man enedes om som følge af den nye partnerskabsaftale fra 1992, men nævner ikke en eneste konkret forbedring som denne aftale har udmøntet sig i. På s. 16 i afsnit II 3(e) og på s. 20 i afsnit V 3 skriver Kommissionen om de teknologiske problemer ved nuklear sikkerhed. Man nævner hensigterne bag relevante tidligere aftaler, men det oplyses ikke om der faktisk har fundet nogle særlige fremskridt sted på nogle af de omtalte områder.

3.7. Det ville især have været gavnligt med flere oplysninger om behandlingen af radioaktivt affald, hvor borgerne fortsat nærer betænkeligheder. I afsnit II 3(e), s. 16 henviser Kommissionen i positive vendinger til en strategi som Kommissionen vedtog i 1994 og opremser de vigtigste spørgsmål som menes at være af størst interesse for borgerne. Men Kommissionen siger intet om hvad der sker eller kan forventes at ske efter strategiens vedtagelse. Om det beslægtede emne, transport af radioaktivt affald, gør Kommissionen imidlertid med rette opmærksom på sikkerheden som altid har omgivet denne aktivitet (V 5, s. 22).

3.8. Kommissionen er mere imødekommende i andre af dokumentets afsnit, fx når man diskuterer den bistand som er blevet stillet til rådighed for de central- og østeuropæiske lande samt SNG. Her giver Kommissionen i hvert fald et fingerpeg om de foranstaltninger der er blevet vedtaget som følge af EU's finansielle bistand til atomkraftindustrien i disse lande. Ikke desto mindre havde det været en relevant forbedring at antyde omfanget af de problemer som man forsøger at løse (for at se omfanget af EU's finansielle bistand i sin rette sammenhæng).

3.9. Det det gælder om, er at vise EU's borgere at man ikke blot vedtager relevante resolutioner, aftaler, traktater osv. på atomkraftens nøgleområder, men at synlige foranstaltninger udarbejdes og konsekvent gennemføres som følge af disse - hvilket jo er tilfældet. Kommissionen gør sig selv stor uret ved at efterlade det indtryk at det i princippet ikke lader sig gøre at beskrive den praktiske virkning af vigtige aftaler.

3.10. Det mest positive afsnit i Kommissionens dokument er afsnit V. Her opfordres atomkraftindustrien til at finde oversøiske markeder for civil atomkraft idet Kommissionen samtidig understreger vigtigheden af at udbrede den sikkerhedskultur som er blevet etableret i EU.

3.11. Hvad angår det centrale spørgsmål om sikkerhed hilser Kommissionen den internationale konvention om nuklear sikkerhed som blev udarbejdet inden for rammerne af Den internationale Atomenergiorganisation (IAEA), velkommen. Denne aftale er nu blevet formelt ratificeret med tilstrækkeligt mange underskrifter til at have fuld international juridisk status (). Kommissionen støtter IAEA's planer om at udarbejde en international konvention om forvaltning af radioaktivt affald. I denne sidstnævnte forbindelse giver Kommissionen også udtryk for sin støtte til samarbejdsprogrammer for sikker oplagring af fissilt materiale der frigøres ved demontering af kernevåben, samt fredelig anvendelse og sikker transport af dette. Kommissionen nævner også at man har bevilget 555 mio. ecu til projekter i de central- og østeuropæiske lande og SNG i perioden 1991-1995 og at man har til hensigt at afsætte et tilsvarende gennemsnitligt årsbudget til samme formål i perioden 1996-1999. Der udtrykkes tilfredshed med, at Kommissionen har lagt så stor vægt på disse meget vigtige sikkerhedsrelaterede foranstaltninger og på andre aktiviteter, som ikke præciseres nærmere.

3.12. I Kommissionens dokument savnes oplysninger om to områder som ØSU ønsker at se behandlet i den endelige udgave af det vejledende atomkraftprogram. Disse oplysninger vedrører (a) hvordan ansvaret for gennemførelse af de forskellige aspekter af den nukleare elproduktion og beslægtede aktiviteter skal fordeles mellem EU og medlemsstaterne, og (b) hvorvidt der i de seneste år har fundet nogle væsentlige teknologiske eller organisatoriske fremskridt sted hvad angår behandling og opbevaring af atomaffald.

3.13. I konklusionen (VI) antyder Kommissionen at der kan tænkes yderligere tiltag. Der »kan« blive tale om at »tage kerneenergiens rolle ved siden af andre alternativer op til fornyet overvejelse«; atomkraftens rolle »vil« blive genovervejet hvis »forholdene bekræfter ... (den) ... stadig stigende afhængighed af importeret fossilt brændsel«. Antydninger af denne art rejser uvilkårligt spørgsmålet hvorfor disse emner ikke er blevet grundigt behandlet i dette dokument når der allerede foreligger relevante oplysninger fra Kommissionens egne kilder. Med de principper, som fremføres i slutningen af dokumentet, anerkendes status quo. Disse principper repræsenterer tilsyneladende det som alle på nuværende tidspunkt kan enes om. ØSU tilslutter sig principperne.

4. Har atomkraften en fremtid i EU?

4.1. I dokumentet introducerer Kommissionen en række spørgsmål som har vidtrækkende, for ikke at sige afgørende, betydning for EU's fremtidige energiforsyning. Hvad angår atomkraftindustrien som sådan rejser man spørgsmålet om hvorvidt denne industri har en effektiv fremtid i EU som strækker sig ud over de eksisterende atomkraftværkers levetid. Det er ikke tilfældigt at Kommissionen ikke fremlægger prognoser om atomkraftens udvikling efter år 2000.4.2. Det kan synes mærkeligt at sætte spørgsmålstegn ved atomkraftens fremtid. Kommissionen citerer atomkraftindustriens egne tal, ifølge hvilke denne direkte og indirekte beskæftiger 400 000 generelt højtkvalificerede medarbejdere. Økonomisk set producerer industrien 33 % af EU's elektricitet () (). Dertil kræves et brændstof som ikke har andre fredelige anvendelsesområder. Man sparer dermed på andre brændstoffer som anvendes eller kan anvendes til andre værdifulde formål (). Ved at anvende atomkraft reducerer man årligt CO2-udledningerne med ca. 700 mio. ton i Europa sammenlignet med at samme mængde elektricitet blev produceret af en miks af fossile brændstoffer (). Forudsat at det lykkes at udvikle hurtige reaktorer som er kommercielt rentable, har atomkraften en potentiel kapacitet for at blive en vedvarende energikilde og kan dermed på meget lang sigt blive til stor gavn for samfundet.

4.3. Til trods for disse synspunkter hersker der stor tvivl om atomkraftindustriens fremtid i EU. Der er tre hovedårsager til dette.

4.4. For det første påvirkes industrien negativt af den udbredte bekymring blandt borgerne, for ikke at sige direkte fjendtlighed. Den væsentligste forklaring til dette er ganske givet frygten for en ny Tjernobyl-ulykke. Dengang strømmede store mængde radioaktiv stråling ud i atmosfæren, og dette vakte på ny en latent frygt for radioaktiv stråling hos mange mennesker. Men frygten skyldes også at man endnu ikke har fundet en løsning på problemet om behandling og opbevaring af atomaffald, især højradioaktivt affald, som den brede offentlighed kan have tillid til. Borgernes frygt påvirker kraftigt de beslutninger der træffes på energiområdet og som direkte eller indirekte har konsekvenser for atomkraftindustrien og som dermed kan have en meget hæmmende effekt.

4.5. Den anden og tredje grund til at sætte spørgsmålstegn ved atomkraftindustriens fremtid er Europa-Parlamentets og Rådets vedtagelse af det direktiv () som fastslår at elproduktionen fremover skal liberaliseres samt den kendsgerning at der i løbet af de seneste år er kommet stadig større mængder konkurrencedygtig gas på markedet.

4.6. Liberaliseringen af elmarkedet er af stor betydning. I de fleste EU-lande har elproduktionen hidtil været garanteret afsætning på afgrænsede nationale og/eller regionale markeder (). Dette har fremmet kapitalintensive og langsigtede investeringer. Det vil tage mere end et par år før elmarkedet er fuldstændigt liberaliseret (), men fra nu af vil intet elselskab kunne planlægge investeringer i nye anlæg og forudsætte at det har et sikkert og beskyttet marked for dets afsætning. Elselskaberne bliver nødt til at konkurrere uden markedsprivilegier eller direkte eller indirekte støtte.

4.7. Holdningerne til investering i de forskellige elproduktionsteknologier, herunder naturligvis kul, vil uvilkårligt blive berørt af denne væsentlige ændring af betingelserne. Den nye markedsdimension vil imidlertid få den mest vidtrækkende virkning på atomkraftindustrien for denne er klart den mest kapitalintensive af de vigtigste elproduktionsteknologier ().

4.8. Et udvidet marked bør naturligvis ses som den mulighed det er og ikke som en begrænsning. Men før man kender resultaterne af et frit højspændingsmarked inden for EU, er det nødvendigt at udbygge forbindelserne mellem de fleste medlemsstater samt et virkeligt europæisk højspændingsnet som producenterne med tiden kan sælge til. Der vil derfor sandsynligvis blive tale om en længere overgangsperiode som måske bør regnes i årtier snarere end i år.

4.9. Den tredje årsag er at der ikke blot er kommet øgede mængder naturgas på markedet i de seneste år med generelt faldende priser til følge, men at man desuden - hvad der er afgørende - har indført den moderne CCGT-gasproduktionsteknologi (). Der blev redegjort for fordelene med CCGT-teknologien i en OECD-analyse som konstaterede at »CCGT-teknologien har lave kapitalomkostninger, kort konstruktionstid, stiller beskedne krav til arealudnyttelse og har høj fleksibilitet - dvs. at der over et vist niveau ikke er nogen betydelige stordriftsfordele, og produktionskapaciteten kan øges i relativt små skridt« ().

4.10. Man kan ikke med sikkerhed sige om CCGT-genereret gas vil producere el til lavere priser end atomkraften selvom den almindeligvis forventes at gøre dette i løbet af de næste få år. Dette vil selvfølgelig afhænge af en række forskellige faktorer og vil variere fra land til land og på forskellige tidspunkter. Men hvad angår investeringer i nye fremstillingsmetoder vil gassen dér hvor den er tilgængelig () og konkurrencedygtig på grund af ovennævnte årsager have en afgørende fordel frem for atomkraften - og formodentlig også frem for alle andre brændstoffer og/eller teknologier (). Offentligheden vil støtte valget af gas frem for atomkraft, og sågar frem for andre alternativer ().

4.10.1. Det er umuligt at forudsige hvor længe disse omstændigheder vil indvirke på hinanden. Man kan med en vis rimelighed antage at det vil udgøre et dominerende mønster i de kommende 10-15 år, men det er svært at forudsige udviklingen på endnu længere sigt. Det er naturligvis en af hovedårsagerne til at EU opretholder fleksibiliteten hvad angår brændstofforsyning og har en politik for forsyningssikkerhed.

4.11. For atomkraftindustrien vil den afgørende situation komme om blot nogle få år når energivirksomhederne og de offentlige myndigheder bliver nødt til at overveje og dernæst begynde at planlægge en alternativ strategi for de kraftværker som skal afvikles fra og med omkring år 2005-2010 og derefter. Det er vanskeligt at forestille sig at der vil blive opført nye atomkraftværker til erstatning for de atomkraftværker som nedlægges, bortset fra i Frankrig og muligvis i Finland. Selv i Frankrig er der blevet udtrykt tvivl om hvorvidt atomkraften vil være den foretrukne løsning efter 2010 ().

4.12. Hvis markedsprincipperne fra nu af er eneherskende og medmindre de relative priser, kraftværkernes konstruktionsomkostninger, den offentlige opinion eller muligvis alle tre faktorer forandrer sig væsentligt, vil svaret på spørgsmålet i begyndelsen af dette afsnit være at det med den nuværende viden »er højst usandsynligt« ().

4.13. Kommissionen har tilsyneladende draget den samme konklusion hvilket forklarer dens beslutning om ikke at fremlægge prognoser om udviklingen efter år 2000. Kommissionen opfordrer industrien til at finde oversøiske markeder. Dog er selv denne beskedne opfordring af begrænset værdi. Uden et aktivt hjemmemarked synes anstrengelserne for at sikre en eksporttilvækst at være forgæves.

4.14. En så væsentlig forandring i balancen mellem de brændstoffer som anvendes ved elproduktionen, har ikke blot konsekvenser for industrierne. Det berører frem for alt spørgsmålet om EU's brændstofforsyningssikkerhed og miljøpolitik hvor markedskræfterne alene formodentlig ikke vil være i stand til at løse problemerne. Disse strategiske spørgsmål vil blive behandlet nedenfor.

5. Strategiske spørgsmål

5.1. »Stadig stigende afhængighed?«

5.1.1. Kommissionen rejser ovennævnte spørgsmål i dokumentets konklusion (afsnit VI, s. 25):

»For de fremtidige drøftelser om kerneenergiens rolle vil det have betydning om forholdene bekræfter EF's stadig stigende afhængighed af importeret fossilt brændsel til dækning af fremtidens energiforsyninger.«

5.1.2. Det er et mærkeligt spørgsmål da man ved at svaret er »ja«. Kommissionen giver selv svaret fx i afsnit II 2 a på s. 10 hvori det hedder at »Europas afhængighed af importeret energi vil forøges betydeligt«. Den mere detaljerede baggrund for verdenssituationen som gives i afsnit II 2 b på s. 11 og 12 i dokumentet, understøtter denne bedømmelse.

5.1.3. Fremtidige prognoser for energisektoren behandles langt mere grundigt i en anden af Kommissionens publikationer, »European Energy to 2020« (herefter forkortet EE 2020), offentliggjort i begyndelsen af 1996. Uddrag af de konklusioner som er relevante for spørgsmålet om fremtidig afhængighed, gives i bilaget. For så vidt angår det centrale spørgsmål om brændstofimport opsummerer man analysen i EE 2020 ved at bemærke at gas som for øjeblikket udgør 40 % af EU's forbrug, kan stige til 70 % i år 2020, og at kulimporten som for øjeblikket udgør 37 % af EU's forbrug, kan stige til næsten 80 % i år 2020 ().

5.1.4. Det var uden tvivl med et sådant scenario i tankerne at Kommissionen i sin hvidbog om energipolitik understregede betydningen af forskellige brændstoffer. Som det fremgår af denne, mener Kommissionen at »der på sektorniveau kan ydes et vigtigt bidrag til diversificeringen ved at sikre en diversificeret indenlandsk brændselsbasis, især for elproduktion«. Kommissionen henviser til den »voksende importafhængighed i Fællesskabet« og argumenterer at det »af hensyn til forsyningssikkerheden er (...) vigtigt at alle økonomisk levedygtige energivalg holdes åbne ().«

5.1.5. Kommissionens synspunkt som citeres i punkt 5.1.1, om at man roligt kan udskyde behandlingen af problemet med den stadigt stigende afhængighed og atomkraftens rolle, strider både mod Kommissionens egne oplysninger og mod Kommissionens holdning til vedvarende energiformer i grønbogen som allerede er blevet citeret i fodnote 2, s. 93 ovenfor.

5.2. Forsyningssikkerhed ()

5.2.1. Sagen er den at EU på grund af den stigende afhængighed af importerede brændstoffer til elproduktion som helhed bliver nødt til at tage stilling til problemet med den fremtidige forsyningssikkerhed. (Situationen er forskellig for de enkelte medlemsstater og mellem disse indbyrdes.) Det er ikke et problem som kræver en refleksmæssig reaktion, omend en sådan er klart forudsigelig. Man bør gå konstruktivt til værks når man vurderer atomkraftens rolle.

5.2.2. Hvad angår prognoserne for importvæksten er kul og gas de to nøglebrændstoffer. Prognoserne i EE 2020 vedrørende den fremtidige importvækst for begge brændstoffer er blevet nævnt ovenfor. Betydningen af disse prognoser for den fremtidige forsyningssikkerhed afviger imidlertid markant fra hinanden. Hvad angår kulimporten siger Kommissionen i sin hvidbog () at »vilkårene på verdens kulmarked og de mange forskellige leverandører betyder at risikoen for en længerevarende afbrydelse af forsyningerne selv på længere sigt er minimal«.

5.2.3. Import af gas er et helt andet spørgsmål. I Europa bliver gas hovedsageligt transporteret via rørledning der er en særligt sårbar forsyningsvej. Desuden vil en stadig stigende andel af EU's fremtidige forsyninger blive hentet fra fjernereliggende geografiske områder. EU vil i endnu mange år modtage forsyninger fra Nordsøen og Norge, men som det påpeges i EE 2020: »De øgede forsyninger vil hovedsageligt komme fra det tidligere Sovjetunionen og Nordafrika, selvom det kan tænkes at der i år 2020 kan blive hentet yderligere forsyninger i Nigeria, Iran og andre lande i Mellemøsten, enten via rørledning eller i form af flydende naturgas« ().

5.2.4. Årsagen til at der kan opstå problemer med forsyningssikkerhed er at der i stigende grad importeres gas fra geografiske områder som er eller i fremtiden kan blive politisk ustabile.

5.2.5. Der er tre grunde til at dette spørgsmål er relevant for vurderingen af Kommissionens udkast til et vejledende atomkraftprogram: (a) gasbaseret el vil formodentligt være vidt tilgængelig for de fleste medlemsstater i årene efter 2005, dvs. på det tidspunkt hvor det bliver nødvendigt at begynde at erstatte en stor del af den eksisterende atomkraftkapacitet, (b) atomkraften har ingen sammenlignelige problemer hvad angår brændstofforsyninger () og (c) da atomkraften står for 33 % af EU's elproduktion, kan denne blive en meget vigtig stabiliseringsfaktor, en rolle der inden for en overskuelig fremtid ikke kan erstattes af andre energiformer.

5.2.6. Hvis der ikke opstår nye teknologiske eller økonomiske faktorer, vil der fra omkring 2005-2010 i stigende grad blive anvendt gas i stedet for atomkraft i elproduktionen, og dermed kan problemet med forsyningssikkerhed begynde at antage et omfang som kan have konsekvenser for såvel den samlede økonomi som for EU's eksterne forbindelser.

5.3. CO2-udledninger

5.3.1. CO2-udledninger er først og fremmest et miljøspørgsmål, men for energiindustrierne er det også et strategisk spørgsmål da visse af disse udleder store mængder CO2. Atomkraften og de vedvarende energiformer udleder kun meget små mængder CO2 i atmosfæren, og det ville gøre en stor forskel hvis atomkraften forsvandt fra elproduktionen.

5.3.2. I afsnit II 3(b) på s. 14 i Kommissionens dokument beskrives CO2 som en »alvorlig trussel«. I punkt 4.1 på s. 19, i Kommissionens nyligt offentliggjorte grønbog »Fremtidens energi: Vedvarende energi« hedder det at det »er nødvendigt med en væsentlig begrænsning i anvendelsen af fossile brændstoffer hvis Fællesskabet skal opfylde de CO2-mål der er nævnt i Klimaforandringskonventionen (1).

(1) KOM(96) 576 endelig udg.« I grønbogen forslås dernæst at de vedvarende energiformers bidrag fordobles (fra 6 til 12 %) fra og med år 2010 ().

5.3.3. Kommissionens grønbog forudsiger en reduktion i CO2-udledningerne på 386 mio. ton i år 2010 som følge af vedtagelsen af ovennævnte mål, selvom 300 mio. ton ville være et mere passende tal (). Sidstnævnte tal kunne i sig selv udgøre en betydelig og velkommen energiproduktion uden ledsagende CO2-udledninger, men man kan sætte spørgsmålstegn ved i hvor høj grad dette faktisk ville nedsætte den nuværende CO2-produktion som hidrører fra elproduktionens konventionelle energikilder, nemlig kul og gas. Der er to grunde til dette: (a) størstedelen af det foreslåede nye program om vedvarende energiformer ville give et energitilskud og ikke erstatningsenergi () og (b) en betragtelig del af den ekstra elektricitet er måske ikke egnet til at indgå i elnettet ().

5.3.4. Disse tal viser hvor vigtig atomkraften er for bestræbelserne på at reducere CO2-udledningerne. Det ville nemlig være tilstrækkeligt at ca. 30 % af den eksisterende atomkraftkapacitet bliver taget ud af drift i fx år 2015 (hvilket udmærket kan tænkes) for at neutralisere hele Kommissionens program i grønbogen for reduktion af CO2-udledningerne - forudsat at dette bliver en fuldstændig succes (). Man kan uden overdrivelse sige at hvis atomkraften i stor udstrækning forsvinder som vi ovenfor har hævdet vil ske, kan EU umuligt opfylde sine internationale CO2-mål, hverken nu eller inden for en overskuelig fremtid.

5.4. Kommissionens ansvarsområde

5.4.1. Det fremgår klart af det ovennævnte at EU må forvente at der bliver problemer med forsyningssikkerhed i det første årti af det næste århundrede. EU har allerede et CO2-problem. Hvis hele eller størstedelen af atomkraftkapaciteten erstattedes med gasproduktion i årene efter 2005-2010 (se punkt 4 ovenfor) ville det uundgåeligt medføre at den mindskede forsyningssikkerhed som EU allerede forventes at have, ville bliver endnu mindre. Og dette ville umuliggøre EU's bestræbelser på at reducere CO2-udledningerne. Kommissionen bør betragte dette som en presserende sag og indlede en diskussion med de økonomiske aktører og medlemsstaterne om at finde alternativer til dette scenario.

5.4.2. Til ØSU's store beklagelse lykkes det ikke for Kommissionen at fremstille dette problem på en klar og tydelig måde i dokumentet. Spørgsmålene bliver diskuteret - fx behandles forsyningssikkerhed i afsnit II 2(a) og i konklusionen og CO2-udledningerne i afsnit II 3(b) - og i hvert enkelt tilfælde henviser man til atomkraftens bidrag, men man fremhæver hverken dens centrale betydning for begge problemer eller dens betydning for EU's energipolitik.

5.4.3. Et konkret eksempel: Efter at have påpeget i afsnit II 2(a), s. 11 at Europas afhængighed af importeret energi vil blive væsentligt større, kommer Kommissionen blot med den bemærkning at atomkraft »især [vil] være gavnlig hvis ... variationen i forsyningskilderne mindskes«. Kommissionen giver ikke den mindste antydning af det fremtidige problems omfang eller karakter, og heller ikke af atomkraftens store betydning for at man kan finde en løsning på problemet, hverken i negativ eller positiv retning.

5.4.4. Det samme er tilfældet med Kommissionens behandling af CO2. Ud fra den kortfattede formulering i afsnit II 3(b) ville kun de færreste fatte hvilke konsekvenser det har for EU's program for reduktion af CO2-udledninger (også beskrevet i tidligere afsnit) at der ikke længere findes en betydelig atomkraftkapacitet inden for EU.

5.4.5. Kommissionens undvigende svar på disse to centrale spørgsmål skyldes givetvis dens erkendelse af at borgerne har svært ved at acceptere atomkraftindustrien samt at Kommissionen er nødt til at nå frem til et standpunkt som alle kan enes om. Men Kommissionens manglende vilje til at tage fat på disse to spørgsmål er ikke desto mindre en alvorlig mangel.

5.4.6. Det er korrekt at Kommissionen og EU kun har begrænsede beføjelser til at sikre eller endda fremme forsyningssikkerhed. Men det har medlemsstaterne. De har nu mulighed for at handle under et nyt direktiv som indfører fælles regler for det indre energimarked (se fodnote 5, s. 91). Hovedformålet med og virkningen af dette direktiv er en liberalisering af elmarkedet. Men derudover hedder det bl.a. i artikel 3, stk. 2, at:

»Medlemsstaterne kan ... under hensyn til den almindelige økonomiske interesse pålægge selskaber i elektricitetssektoren forpligtelser til offentlig tjeneste som kan vedrøre leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerheden, deres regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse.«

5.4.7. Sådanne forpligtelser til offentlig tjeneste skal være »klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare«, og skal offentliggøres. Desuden kan de medlemsstater som ønsker det, indføre langtidsplanlægning som en måde hvorpå de kan udføre deres offentlige serviceforpligtelser. Resultatet er at medlemsstaterne nu har ret til at sikre forsyningssikkerheden (blandt andet) hvis de finder dette nødvendigt, selvfølgelig i henhold til de korrekte procedurer. Kommissionen kan bistå med rådgivning og vil ganske givet gøre dette i forbindelse med strategiske energipolitiske spørgsmål.

5.4.8. Hvad angår CO2-udledninger har Kommissionen beføjelse til at fremlægge forslag og Rådet til at handle hvis det menes at der er behov for dette, dvs. i henhold til bestemmelserne i Traktatens artikel 130 S ().

5.4.9. Når Kommissionen reviderer sit vejledende atomkraftprogram må den i hvert enkelt tilfælde træffe en klar beslutning om hvorvidt sikring af forsyningssikkerhed og reduktion af CO2-udledninger fortsat er prioriterede politiske mål. Hvis Kommissionen beslutter at dette er tilfældet (hvilket hidtil har været Kommissionens erklærede standpunkt) er den i hvert enkelt tilfælde forpligtet til klart og entydigt at forklare hvad forudsætningerne er: a) at EU fortsat råder over en betydelig atomkraftproduktion eller b) at dette ikke længere er tilfældet.

5.4.10. Hvad konklusionerne end bliver, vil Kommissionen på grundlag af disse have mulighed for at give alle de vigtigste aktører, ikke mindst offentligheden, klare retningslinjer for det konkrete indhold i de fremtidige valgmuligheder, og for i hvor stor udstrækning det er eller ikke er ønskeligt at forsøge at påvirke det hændelsesforløb som vi med vor nuværende viden kan forudse.

6. Sikkerhedsproblemer i Central- og Østeuropa og i de tidligere sovjetstater

6.1. I dokumentets afsnit III og V fremsætter Kommissionen bemærkninger til de potentielt farlige dele af atomkraftindustrien i de central- og østeuropæiske lande og i de tidligere sovjetstater. Den giver en kort beskrivelse af de vigtigste typer teknisk bistand som er blevet stillet til rådighed af de vestlige lande, inklusive bistand under PHARE- og TACIS-programmerne.

6.2. En ny alvorlig atomkraftulykke ville utvivlsomt påvirke den almindelige indstilling til fortsat aktivitet i EU's atomkraftindustri i særdeles negativ retning. Det kunne tilmed tænkes at udløse politiske beslutninger om hurtigst mulig afvikling af EU's egen atomkraftindustri uden hensyn til andre overvejelser, med alle de omkostninger og økonomiske forskydninger som dette ville medføre. Et særligt påtrængende problem er den ustabile tilstand som den kappe der indeslutter reaktor 4 i Tjernobyl, befinder sig i.

6.3. Faren i disse lande er heller ikke begrænset til den civile atomkraftindustri. Borgerne kan lige så let opskræmmes af et uheld i en af de tidligere sovjetstaters atomvåbenarsenaler hvor visse dele er blevet beskrevet som præget af et stærkt faldende kontrol- og vedligeholdelsesniveau.

Det er nødvendigt at evaluere TACIS- og PHARE-programmernes prioriteringer.

6.4. PHARE- og TACIS-programmerne berører ikke disse sidstnævnte forhold, og selv om de beløb der er investeret i den konventionelle nukleare sikkerhed, i sig selv forekommer betydelige, er de beskedne i forhold til hvad der er behov for. De programmer som er blevet iværksat, har utvivlsomt haft positive virkninger, men de er efterhånden udsat for stigende kritik med hensyn til deres effektivitet. De har mere end noget andet været hvad der ligger i betegnelsen: programmer for teknisk bistand. De har i første række været sat ind på fx teknisk rådgivning, uddannelse, udarbejdelse af håndbøger, rådgivning om systemetablering osv. Meget lidt materiel er blevet stillet til rådighed.

6.5. Der har været helt forståelige grunde til mangelen på bistand til materiel, men dette er ikke desto mindre en mangel som man snarest burde begynde at afhjælpe hvis det er muligt. Dog bør der være fuld forståelse for at nogle af de pågældende landes ustabile økonomier har været en stor hindring for at der kunne ydes passende bistand udefra.

6.6. En vigtig faktor bag kritikken af de forskellige tekniske hjælpeprogrammer er - så vidt ØSU erfarer - at Kommissionen endnu ikke på har evalueret programmerne på en seriøs måde. Hvad har man opnået, hvor meget er sikkerheden faktisk blevet forbedret, hvor godt har de politiske, finansielle og administrative ordninger virket, hvad bør man prioritere i fremtiden? Det er sådanne spørgsmål der må stilles.

6.7. Det er utvivlsomt meget vanskeligt at foretage en objektiv evaluering. ØSU mener dog at programmerne for teknisk bistand vil blive ved med at miste troværdighed i borgernes øjne indtil man har gennemført en grundig evaluering af programmernes virkninger. ØSU opfordrer på det kraftigste Kommissionen til at prioritere gennemførelsen af en sådan undersøgelse og siden offentliggøre resultaterne.

6.8. ØSU henstiller også til Kommissionen at overveje om der er mulighed for at yde bistand til forbedringer i nogle af de farlige militære anlæg, eftersom en alvorlige atomkraftulykke her kan have lige så farlige konsekvenser for EU's medlemslande og befolkninger som ulykker ethvert andet sted.

6.9. Der er god grund til at understrege den særlige betydning for EU som arbejdet med forbedring af sikkerheden i atomkraftværkerne i Central- og Østeuropa og de nye uafhængige, tidligere sovjetstater har. Der er tale om et anliggende for det internationale samfund i almindelighed, men der skal samtidig tages højde for, at nogle atomkraftværker er opført i umiddelbar nærhed af EU-medlemsstater. Nogle af disse atomkraftværker vil komme til at ligge inden for EU's grænser hvis og når de første central- og østeuropæiske lande i begyndelsen af det næste århundrede tiltræder som EU-medlemmer.

6.10. Under de bilaterale tiltrædelsesforhandlinger må der tages hensyn til hvad denne udvikling indebærer. Der bør ufortøvet indledes forhandlinger om at bringe disse kraftværker op på niveau med EU's sikkerhedsnormer.

6.10.1. Endvidere kan assimileringsprocessen tænkes at medføre etablering af anerkendte normer og standarder for sovjetisk-byggede atomkraftværker på EU's territorium. Hvis det sker, kan det tænkes at påvirke den almindelige opfattelse af sikkerheden og andre forhold omkring atomkraftværker i andre lande som ikke forventes at blive EU-medlemmer og som eventuelt ikke finder det nødvendigt at anvende de samme EU-anerkendte normer.

6.11. Endelig mener Kommissionen at det er så vigtigt at styrke atomkraftværkernes sikkerhed i Central- og Østeuropa og i de tidligere sovjetstater at dette bør formuleres som et princip der bør føjes til principperne i Kommissionens konklusion i den endelige udgave af det vejledende atomkraftprogram.

7. De næste skridt

7.1. Kommissionen må inden alt for længe beslutte om man skal anbefale strategiske interventioner vedrørende atomkraft hvis EU skal føre dets strategier for forsyningssikkerhed og reduktion af CO2-udledninger ud i livet. Kommissionen overvejer allerede sådanne foranstaltninger i forbindelse med vedvarende energiformer, og disse ligger på linje med disse strategier (). Intet principielt spørgsmål står altså på spil.

7.2. Kommissionen vil efter al sandsynlighed forsøge at finde en måde at gøre det muligt at foretage langsigtede investeringer i atomkraftværker selv på et konkurrencestyret marked, muligvis ved hjælp af finansielle eller andre mekanismer. Kommissionen erkender i dokumentet at dette vil være et problem. I afsnit II 1 (d), s. 10 påpeges nemlig at medlemsstaterne under »gennemførelsen af det indre elektricitetsmarked kan ... tage rimeligt hensyn til kernekraftindustriens behov for langsigtet planlægning«.

7.3. Men det kan tænkes at sådanne foranstaltninger, selvom de fører til resultater, ikke er til stor nytte hvis borgerne fortsat nærer bekymringer for atomkraftindustrien. Siden Tjernobyl-ulykken er disse bekymringer som sådan blevet en betydelig politisk magtfaktor. Til denne politiske magtfaktor er nu blevet føjet en ny udfordring, nemlig naturgassen der indebærer den største konkurrencemæssige udfordring som atomkraftindustrien har stået over for.

7.4. Industrien er nødt til at se på spørgsmålene om effektivitet og omkostninger på alle niveauer, og udvise vilje til at øge førstnævnte og reducere sidstnævnte. Man bør snarest tage de tekniske og kommercielle muligheder for små reaktorer inden for intervallet 200-500 MW op til fornyet behandling. Det kan meget vel tænkes at der er brug for yderligere ressourcer til forskningen, især vedrørende sikkerhedsspørgsmål.

7.5. I denne forbindelse kunne nogle medlemsstater vælge at skifte forældede kraftværker ud med nye kraftværker, hvilket ville gøre det nødvendigt, at atomkraftindustrien øger forskningen for at udforme en ny generation af reaktorer, som er både sikrere og mere konkurrencedygtige. ØSU mener, at denne forskningsindsats bør opmuntres og støttes af Den Europæiske Union gennem forskningsprogrammet på området »nuklear fission«. Omfanget af de nødvendige investeringer gør det i denne forbindelse særligt vigtigt med en samordning af specielt nationale og EF-programmer.

7.6. Sikkerhedsnormerne bør opretholdes ligeså strengt og samvittighedsfuldt som tidligere. I EU's medlemslande har industriens sikkerhed igennem flere årtier været enestående. Sammen med de relevante myndigheder fortjener industrien tilbørlig anerkendelse for dette. Men der er ikke kun anledning til at lykønske sig selv. Forbedringen af sikkerheden må også nøje overvåges for at sikre at de etablerede normer ikke sænkes fordi de er blevet til rutiner eller fordi det visse steder kan være blevet praksis at skyde genvej. Det er af afgørende betydning at offentligheden bliver holdt fuldt informeret om industriens sikkerhedsforanstaltninger, og at disse bevares og udvikles til stadig højere normer.

7.7. Behandling og bortskaffelse af radioaktivt affald

7.7.1. Atomkraftindustrien må frem for alt søge at genskabe borgernes tillid. Måske kan man ikke få borgerne til at glemme fotografierne fra Tjernobyl-ulykken og kendsgerningerne om denne hændelse. Men det vil gøre en stor forskel hvis man kan berolige offentligheden angående transporten og den langsigtede bortskaffelse af radioaktivt affald. Det er en lærerig kendsgerning at man inden for EU i årevis har transporteret brugt atombrændsel og andre radioaktive stoffer under sikre forhold, både med jernbane og lastbiler. Ikke desto mindre nærer borgerne fortsat ligeså store bekymringer over denne aktivitet som de altid har gjort.

7.7.2. Det er muligt at industrien bliver nødt til at genoverveje hvordan den bedst informerer borgerne om radioaktivitet. Industrien synes kun at tale om radioaktivitet i forbindelse med potentielt farlige situationer og burde måske overveje om man uafhængigt af sin egen virksomhed og ved hjælp af moderne medier kan føre en åben og kontinuerlig diskussion med den brede offentlighed om radioaktivitet og om hvornår den er farlig, hvornår den er helt sikker og hvornår den er gavnlig.

7.7.3. Det måske mest komplicerede problem som industrien står over for, gælder afviklingen af middel- og højaktivt atomaffald som indeholder farlig radioaktivitet over enormt lange tidsrum. Med støtte fra tungtvejende videnskabelige specialistsynspunkter har industrien længe foretrukket endelig dybopbevaring under geologisk sikre lag hvor atomaffaldet kan isoleres på en pålidelig måde, uforstyrret og i uendelig lang tid. Offentligheden modsætter sig ihærdigt denne løsning med det argument at ingen kan være helt sikker på at det ikke går galt på et tidspunkt. Offentligheden ønsker ikke blot at langvarige (eller alle) radioaktive stoffer bortskaffes under sikre forhold, men at dette sker på en sådan måde at de kan genfindes og, så vidt som dette lader sig gøre, overvåges.

7.7.4. ØSU mener at atomkraftindustrien ikke kan gøre andet for at berolige borgerne om dens virksomhed end at give efter for deres ønsker om hvordan det langvarige affald skal behandles, hvilket både kan gennemføres på en praktisk og økonomisk bæredygtig måde. Kommissionen bør hjælpe medlemsstaterne og atomkraftindustrien med at opnå dette. Desuden bør den gå et skridt videre og udvikle en vidtspændende EU-politik for bortskaffelse af radioaktivt affald.

7.8. Industriens bidrag til atomkraftsikkerhed i Central- og Østeuropa og i de tidligere sovjetstater

7.8.1. Endelig bør industrien øge sin tekniske, finansielle og politiske støtte til indsatser som sigter på at garantere sikkerheden i atomkraftværker (herunder militære anlæg) i Central- og Østeuropa og i de tidligere sovjetstater. Industrien bør også profilere sig selv meget tydeligere i offentligheden når den gennemfører sådanne indsatser hvadenten de gennemføres som en del af TACIS- og PHARE-programmerne og andre programmer eller selvstændigt. Offentligheden vil støtte sådanne indsatser forudsat at den informeres om disse. Offentligheden er meget bevidst om de potentielle farer ved dårligt konstruerede og utilstrækkeligt vedligeholdte atomkraftværker og håber at »dets egen atomkraftindustri« vil medvirke til at bringe forholdene i orden. Industrien har her en kæmpemulighed for at slå to fluer med et smæk og bør udnytte denne situation.

8. Resumé

8.1. ØSU hilser offentliggørelsen af »Det vejledende kerneenergiprogram« velkommen. Dette giver et grundlag for en bred debat i EU, men der er brug for mere detaljeret information. De foreslåede principper bør støttes.

8.2. Atomkraften producerer i dag en tredjedel af EU's elektricitet og har i elproduktionen visse miljømæssige fordele frem for de fossile brændstoffer såsom begrænset udledning af CO2. Der kræves dog omfattende foranstaltninger for at garantere en sikker drift. Men selvom industriens fortræffelige sikkerhed i EU er velkendt, hersker der fortsat udbredt bekymring blandt borgerne om hvorvidt disse foranstaltninger er pålidelige. Tjernobyl-ulykken gav ikke blot ny næring til en latent frygt for radioaktivitet, men desuden har de bekymringer som borgerne gør sig om industriens behandling og bortskaffelse af atomaffald, endnu ikke fortaget sig.

8.3. Borgernes bekymring, dereguleringen og liberaliseringen af det (i de fleste medlemsstater) hidtil sikre marked som har bidraget til langsigtede kapitalintensive investeringer samt indførelsen af konkurrencedygtig naturgas til anvendelse i mindre, mere effektive og billigere elproducerende anlæg er alle afgørende faktorer der med den nuværende viden gør det højst usandsynligt at mange medlemsstater fortsat vil anvende atomkraft når de eksisterende atomkraftværker bliver taget ud af drift i årene efter 2005-2010.

8.4. Udsigten til en sådan udvikling må rejse alvorlige strategiske spørgsmål for EU's energipolitik. For når størstedelen af EU's atomkraftværker forsvinder, er det ikke kun EU's evne til at sikre tilfredsstillende vilkår for forsyningssikkerheden som vil blive bragt i fare hvad angår den fremtidige import af brændstoffer til elproduktionen, men desuden kan dette også kraftigt modvirke EU's bestræbelser på at reducere udledningen af CO2.

8.5. At det ikke lykkes for Kommissionen i dokumentet at tydeliggøre betydningen af de ovennævnte strategiske spørgsmål eller give en fyldestgørende bedømmelse af deres sandsynlige indvirkning på EU's energipolitik, er en alvorlig forsømmelse. Kommissionen anmodes om specifikt at behandle disse spørgsmål i den endelige udgave af »Det vejledende kerneenergiprogram«, drage klare konklusioner og give retningslinjer til alle involverede parter, såvel som til offentligheden, om hvordan fremtiden vil tegne sig.

8.6. Hvad angår de farlige situationer som kan opstå ved atomkraftanlæggene i de central- og østeuropæiske lande og i det tidligere Sovjetunionen, bør der ikke herske nogen tvivl om hvilken fundamentalt ødelæggende virkning en ny stor atomkraftulykke ville have på offentlighedens holdning. PHARE- og TACIS-programmerne har været værdifulde, men de er udsat for stadig stærkere kritik. For så vidt som disse programmer vedrører atomkraftsikkerhed, opfordres Kommissionen til snarest muligt at vurdere dem og derefter offentliggøre resultaterne. ØSU ønsker at henlede Kommissionens opmærksomhed på farerne i forbindelse med at der efter udvidelsen vil findes sovjetisk-byggede reaktorer inden for EU-området.

8.7. Kommissionen anmodes også om at overveje at medtage tilsyn af farlige militære atomkraftanlæg i sit virkeområde.

Det foreslås at udvide Kommissionens foreslåede principper med aktioner som kan dæmpe bekymringerne om atomkraftsikkerheden i øst.

8.8. EU's atomkraftindustri står over for store udfordringer, ikke mindst hvad gælder dens fremtid. Ud over at vurdere sin effektivitet og reaktorernes konstruktion og med årvågenhed fastholde og forbedre de nuværende høje sikkerhedsnormer, må industrien overveje hvordan man får borgerne til at acceptere atomkraften. At finde en måde at tilfredsstille offentligheden på hvad angår transport, behandling og bortskaffelse af radioaktivt affald betragtes som et centralt spørgsmål. Offentligheden accepterer ikke industriens indstilling til endelig opbevaring. Den ønsker at det opbevarede affald kan genfindes og overvåges, og det bedste som industrien kan gøre, er at opfylde borgernes ønsker på dette centrale punkt. Kommissionen bør hjælpe medlemsstaterne og industrien til at gennemføre dette mål.

Bruxelles, den 24. april 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() KOM(95) 682 endelig udg. af 13. 12. 1996.

() Betegnes i den efterfølgende tekst som Kommissionens »dokument«.

() Om IAEA-konventionen bemærkede ØSU i udtalelse af 26. oktober 1995 om Energichartertraktaten (EFT nr. C 18 af 22. 1. 1996, s. 146) at konventionen ikke omhandler ikkespredning af kernevåben (eller sikring af nukleart materiale i forbindelse hermed, fysisk beskyttelse af nukleart materiale, civilt ansvar for nukleare skader på internationalt niveau, og sikker transport af radioaktivt materiale og affald. Hensigten med energichartertraktaten var at udarbejde en juridisk bindende protokol som omfattede charterets aspekter om nuklear aktivitet, men da dette viste sig at være umuligt at gennemføre, henstillede ØSU at man gradvist skulle indarbejde disse yderligere aspekter i IAEA's konvention (se afsnit 2.2.5 i udtalelsen). ØSU håber at Kommissionen aktivt vil støtte dette forslag.

() Dette svarer til omkring 14 % af EU's samlede energiefterspørgsel (se pkt. 104 på s. 51 i Kommissionens grønbog fra 1995 - Mod en energipolitik for Den Europæiske Union - KOM(94) 659 endelig udg.).

() Atomkraften tegner sig for en tredjedel af EU's elektricitet, men produceres kun i otte af de femten medlemsstater - nemlig (i nedadgående rækkefølge på basis af atomkraftkapacitet målt i megawatt: Frankrig, Tyskland, Storbritannien, Sverige, Spanien, Belgien, Finland og Nederlandene). Denne energi er dog tilgængelig for alle medlemsstater via højspændingsforbindelser.

() 1 kg brænde producerer ca. 1 kWh elektricitet, 1 kg kul ca. 3 kWh, 1 kg olie ca. 4 kWh, 1 kg naturligt uran ca. 50 000 kWh og 1 kg plutonium ca. 6 000 000 kWh - Hans Blix, Generaldirektør for Den internationale Atomenergiorganisation, i en tale ved »The Second Phillipine Nuclear Conference« i Manilla den 10. december 1996.

() Se afsnit II 3(b), side 14 i Kommissionens dokument. I 1995 blev der i alt udledt 2950 mio. ton energirelaterede CO2-udledninger i EU, hvoraf de faste brændstoffer udgjorde 874 mio. ton, olie 1455 mio. ton og naturgas 621 mio. ton (fra: »Energy in Europe: 1996 Annual Energy Review«, udgivet af Kommissionen i september 1996). Der forekommer mindre afvigelser pga. af afrundingen til nærmeste million ton.

() Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 19. december 1996 om fælles regler for det indre marked for elektricitet - EFT nr. L 27 af 30. 1. 1997, s. 20.

() Dette har ikke været tilfældet i Finland hvor atomkraftværker er blevet opført og drevet på det åbne marked. Dette er blevet fremmet af langtidsaftaler mellem de to atomkraftselskaber og forarbejdningsindustrien. I Storbritannien blev elmarkedet åbnet for konkurrence i 1991, og denne proces forventes afsluttet i 1998.

() I det direktiv, som der refereres til i fodnote 2, s. 91, vil den del af elmarkedet som først liberaliseres, være den del af markedet hvor enkeltforbrugere forbruger mere end 40 gigawatt timers elektricitet (GW/t) om året. I en seksårig periode vil den liberaliserede del af markedet udvides således at det omfatter alle som forbruger 9 GW/t eller mere. På et senere tidspunkt vil man overveje muligheden for at liberalisere markedet yderligere hvilket kan ske ni år efter direktivets ikrafttrædelse.

() Se tabel 3 i bilaget til Kommissionens dokument. Selvfølgelig er fornybare elproduktionsteknologier overvejende også meget kapitalintensive, men bortset fra vandenergi er disse endnu ikke blevet gængse elproduktionsteknologier.

() CCGT (Combined Cycle Generating Turbines). Disse kraftværker har øget effektiviteten (produceret elektricitet per varmeenhed) i gaskraftværker til ca. 60 %, hvilket skal sammenlignes med de procenttal nær de 40 % som stadigvæk er det normale i de eksisterende kul- og atomkraftværker.

() Fra »Projected Costs of Generating Electricity - update 1993 (p. 143)«, udgivet af OECD's Nuclear Energy Agency/International Energy Agency.

() Der findes større eller meget store mængder naturgas i Tyskland, Italien, Nederlandene, Spanien og Storbritannien selvom den præcise fordeling varierer betragteligt i hver af disse lande. Der findes en vis kvantitet gas i Østrig, Belgien, Danmark, Finland, Frankrig, Irland og Luxembourg. Grækenland, Portugal og Sverige har indtil videre ingen gas.

() Situationen er for nyligt blev opsummeret således: »At bygge et atomkraftværk på 1 000 Mw vil koste omkring 3 mia. pund og det vil tage op til 80 måneder at opføre det. Et gasturbinekraftværk af tilsvarende størrelse vil koste omkring 400 mio. pund og tage mindre end 24 måneder at opføre. Atomkraften vil ikke være et alternativ førend prisforskellen er blevet væsentlig mindre.« - Simon Holberton, Financial Times (London), 02.12.1996. Det bør dog tilføjes at beløbet tre milliarder pund gælder den »engangsforeteelse« som opførelsen af Sizewell B-værket i Storbritannien repræsenterer. Selvom Holbertons kommentar fortsat er korrekt, vil atomkraftværker som bygges i serier i andre lande, koste betydeligt mindre, under visse omstændigheder måske halvdelen - se tabel 8 i »Projected Costs of Generating Electricity«, 1992, udgivet af OECD.

() For at gassen skal blive tilgængelig for befolkningen kræves der ikke blot en kilde til tilstrækkelige forsyninger, men også en moderne infrastruktur for at transportere gassen. I visse medlemsstater har man endnu ikke foretaget de investeringer som dette kræver.

() Laurent Stricker, vicedirektør for EDF's (Électricité de France) atomkraftvirksomhed, fortalte ved en konference i Paris om den langsigtede forvaltning af EDF's atomkraftværker at en investor som i det nye energilandskab som man ser konturerne af i dagens Europa har til hensigt at opbygge ny elproduktionskapacitet, ikke ville vælge at satse på et atomkraftværk da dette ikke ville kunne konkurrere med et gasfyret kombineret kraftværk for produktion af basiskraft. Stricker gjorde det imidlertid klart at dette ikke gælder eksisterende atomkraftværker. Disse skulle kunne være konkurrencedygtige da de reelle omkostninger ved elproduktion er sammensat af drifts- og brændselsudgifter samt reserver for behandling af brugt atombrændsel og for demontering af reaktorerne. - Gengivet i »Nucleonics Week«, den 19. december 1996.

() I Storbritannien hvor liberalisering og markedsmekanismer indførtes i 1990/1991 har alle atomkraftanlæg som siden er blevet konstrueret, været af CGGT-gas-typen, og kulindustrien er fortsat i tilbagegang. Atomkraften har indtil nu klaret sig, delvis på grund af kapitalomkostningerne ved de ældre værker som allerede er blevet afskrevet. Nye atomkraftprojekter som indtil for nyligt var genstand for overvejelser, er blevet taget af bordet for den nærmeste fremtid. I Energy paper 65, »Energyprojections for the UK, 1995-2020«, udgivet af Her Majesty's Stationery Office i 1995, forestiller man sig muligheden af gasgenereret el ved hjælp af CCGT som fra og med 2010 skulle kunne producere mellem 38 % og 55 % af Storbritanniens elektricitet afhængigt af hvilket scenario blandt flere, der viser sig at være mest realistisk.

() Jf. også Kommissionens udtalelse i punkt 4.2 i grønbogen »Fremtidens energi: Vedvarende energi« (KOM(96) 576 endelig udg., offentliggjort den 11. november 1996), udgivet kort tid efter »Udkastet til et vejledende kerneenergiprogram«. Kommissionen bemærker at »vedvarende energiformer ... kan være et vigtigt bidrag til at forbedre forsyningssikkerheden« og fortsætter:

»Desuden er det vigtigt at se ud over Fællesskabets eget energibehov. Alle prognoser viser at behovet for energiressourcer fra den del af verden der er under udvikling, vil øges kraftigt i fremtiden, især i Asien. Dette kan naturligvis påvirke det globale energimarked, og forsyningsbegrænsninger og prisforhøjelser kan ikke udelukkes. Vedvarende energi kan reducere noget af behovet for import af brændstoffer.«

() Punkt 81 i Kommissionens hvidbog »En energipolitik for Den Europæiske Union« (se fodnote 1, s. 88).

() Udtrykket »forsyningssikkerhed« anvendes i dette dokument i dets strategiske betydning, dvs. i forbindelse med ekstern afhængighed af energikilder og den udstrækning i hvilken man kan have tillid til disse.

() Ibid., punkt 78.

() Se bilaget. Andetsteds (s. 80 i EE 2020-rapporten) påpeges det at: »Naturgassens øgede betydning har særlige geopolitiske konsekvenser. Europas behov vil i stigende grad blive dækket ved hjælp af importeret gas. I undersøgelserne fremhæves behovet for at transportere denne gas fra steder som ligger stadig længere væk fra det europæiske marked hvilket vil kræve goodwill fra et øget antal transitlande under transporten.«

() Se afsnit V 2 i Kommissionens dokument.

() Se det sammenfattende resumé, s. 4.

() Ibid., punkt 6.1 på s. 29. Der er imidlertid en klar modsætning mellem det tal som nævnes i Kommissionens dokument, 386 mio. ton CO2-frie udledninger fra de 6 % af bruttoprimærenergiforbruget som udgøres af vedvarende energikilder, og tallet 700 mio. ton CO2-frie udledninger som udgøres af vedvarende energiformer, der ifølge Kommissionens vejledende atomkraftprogram hidrører fra atomkraftens bidrag på 14 % til bruttoprimærenergiforbruget. Forudsat at tallet 700 mio. ton fra atomkraften er korrekt, skal bidraget på 6 % fra CO2-frie udledninger fra vedvarende energikilder være 300 mio. ton og ikke 386 mio. ton. Det lavere tal lægges til grund for kommentarerne i punkt 5.3.4.

() Ibid., afsnit 3 på s. 14.

() »Tilgængeligheden af mange af disse (vedvarende) energiformer er på ca. 2 000 timer pr. år, dvs. 25 % af tiden« - fra EE 2020 punkt 2.2.3 i del 3, s. 82.

() Hvis 30 % af den eksisterende atomkraftkapacitet bliver taget ud af drift, vil CO2-udslippene stige med ca. 210 mio. ton pr. år. Med den forsigtige forudsætning at denne kapacitet skulle erstattes med CCGT-kraftværker som producerer den mindste mængde CO2-udledninger fra fossile brændstoffer, ville dette øge CO2-udledningerne med ca. 95 mio. ton pr. år. Det sidste tal baseres på oplysninger som ordføreren har modtaget fra Fells Associates (konsulenter inden for energi- og miljøpolitik), at hvis hele atomkraftkapaciteten inden for EU blev erstattet med CCGT-kraftværker med en typisk effektivitet på 52 %, ville CO2-udledningerne øges med omkring 323 mio. ton om året.

() I henhold til artikel 130 S, stk. 2, i EU-traktaten, »vedtager Rådet, der træffer afgørelse med enstemmighed på forslag af Kommissionen og efter høring af Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg (...) foranstaltninger der i væsentlig grad berører en medlemsstats valg mellem forskellige energikilder og den generelle sammensætning af dens energiforsyning«.

() I Kommissionens nyligt udgivne grønbog, se fx fodnote 2, s. 93.

BILAG I

Uddrag fra »European Energy to 2020 - A scenario approach« ()

1. »European Energy to 2020« (EE 2020) behandler et antal scenarier der belyser Europas behov for forskellige energiformer over de næste 23 år, og hvor disse vil komme fra. Nedenstående punkter opsummerer de vigtigste konklusioner i EE 2020 vedrørende EU's energibehov.

2. EE 2020 mener at EU's interne elproduktion, bortset fra de vedvarende energiformer, vil reduceres »med måske en femtedel indtil år 2020«. Afhængigheden af importeret energi vil »uundgåeligt« øges. For øjeblikket er importen 48 % af bruttoforbruget, men »vil måske ligge på mellem 53 % og 69 % i år 2020«.

3. »Af alle brændstoffer vil afhængigheden af importeret naturgas øges mest ... Importen tegner sig for øjeblikket for 40 % af forbruget og dette tal kan nå 75 % i år 2020. Importtilvæksten vil primært komme fra det tidligere Sovjetunionen og Nordafrika, selvom der kan tænkes yderligere forsyninger i år 2020 fra Nigeria, Iran og andre lande i Mellemøsten, enten via rørledning eller i form af flydende naturgas«. Europa (dvs. Nordsøen og Nederlandene), herunder Norge, vil fortsat stå for en stor del af naturgasudvindingen.

4. I sine kommentarer om naturgas som et brændstof for elproduktion påpeger Kommissionen i rapporten at »efterspørgslen på el i stadig større grad tilfredsstilles af naturgas og vil fortsætte med at stige« og at »kombinerede gas- og varmeværker ifølge prognoserne vil øges til over 30 % af varmekapaciteten«. I en af rapportens fire scenarier øges den til over 50 %.

5. Hvad angår det beslægtede spørgsmål om fremtidsudsigterne for kul (der ligesom atomkraft også producerer en tredjedel af EU's elektricitet) konstaterer EE 2020 at afhængigheden af importeret kul »også vil øges kraftigt som et resultat af en kraftigt faldende intern produktion. Fra 29 % i 1990 er afhængigheden allerede nået op på 37 % i dag og forventes at stige til næsten 80 % i år 2020.«

() Udgivet af Kommissionen i foråret 1996. Foreligger kun på engelsk. Citaterne er fra EE 2020, s. 10-23, den øvrige tekst er ordførerens egen.

BILAG II til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse (i henhold til artikel 47 i forretningsordenen)

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne:

Ændringsforslag fremsat af Zöhrer

Punkt 3.1

Andet punktum ændres til følgende:

»Som Kommissionen selv slår fast, er atomkraft et stærkt omdiskuteret kontroversielt emne i EU; alligevel fremstilles en betragtelig del, nemlig en tredjedel, af elektriciteten i EU ved brug af atomkraft. Imidlertid har Kommissionen i de seneste år ikke udtalt sig ret meget om atomkraft, hverken om dens muligheder eller problemer.«

Begrundelse

Denne formulering giver et bredere udtryk for diskussionen end hvis man kun omtaler ét aspekt, nemlig CO2-problematikken.

Afstemningsresultat

For: 18, imod: 62, hverken for eller imod: 6.

Punkt 4.2

Første punktum udgår.

Begrundelse

Kommissionen sætter ikke et sådant spørgsmålstegn. Den fastholder blot, at bestemte udviklinger efter år 2000 ikke lader sig vurdere, og at det derfor ikke er muligt at opstille kvantitative produktions- og investeringsmålsætninger.

Afstemningsresultat

For: 16, imod: 65, hverken for eller imod: 6.

Punkt 4.10

Sidste punktum udgår.

Begrundelse

Dette generelle udsagn holder ikke stik. Der foreligger ingen relevante undersøgelser heraf.

Afstemningsresultat

For: 24, imod: 62, hverken for eller imod: 4.

Punkt 5.2.1

De første to punktummer affattes således:

»Den eventuelt stigende afhængighed af importerede brændstoffer til elproduktion kan for EU som helhed medføre problemer for den langsigtede forsyningssikkerhed, omend i forskelligt omfang for de forskellige medlemsstater.«

Begrundelse

Forsyningsproblemer er i ingen tilfælde »forudplanlagte«.

Afstemningsresultat

For: 20, imod: 75, hverken for eller imod: 10.

Punkt 5.2.5

Affattes således:

»Forsyningssikkerhedsaspektet er derfor relevant for vurderingen af Kommissionens udkast til et vejledende kerneenergiprogram. Især i de medlemsstater, hvor en stor andel af elproduktionen stammer fra atomkraft, kan dette blive en strategisk stabiliseringsfaktor, en rolle, der inden for en overskuelig fremtid ikke kan erstattes af andre energiformer.«

Begrundelse

Beslutningen om at anvende atomkraft overlades til medlemsstaterne. De enkelte medlemsstater opererer med forskellige energipolitiske strategier, hvorfor der ikke kan fremsættes generelle påstande angående den (fremtidige) forsyningssikkerhed.

Afstemningsresultat

For: 21, imod: 82, hverken for eller imod: 6.

Punkt 5.2.6

Udgår.

Begrundelse

Se begrundelsen til 5.2.5.

Afstemningsresultat

For: 25, imod: 80, hverken for eller imod: 7.

Punkt 5.3.1

I stedet for andet punktum indsættes følgende:

»Derfor bør bestræbelserne på energibesparelser og anvendelse af vedvarende energikilder styrkes yderligere. De ringe CO2-udledninger fra atomkraftbaseret elproduktion er vel en af grundene til, at nogle EU-medlemsstater foretrækker atomkraft eller ikke ønsker at gå bort fra atomkraft så hurtigt som forventet. En pludselig omstilling af atomkraftteknologien til fossile brændstoffer, som i dag er det eneste alternativ, ville i denne henseende få tungtvejende følger.«

Afstemningsresultat

For: 25, imod: 73, hverken for eller imod: 10.

Punkt 5.4.3 til 5.4.5

Disse punkter udgår.

Begrundelse

Da Kommissionens ikke har indflydelse på de enkelte medlemsstaters beslutning med hensyn til brug af atomkraft, er det også rigtigt af den at give afkald på sådanne sammenligninger.

Afstemningsresultat

For: 21, imod: 82, hverken for eller imod: 4.

Punkt 7.1

Følgende punktum tilføjes:

»Her henviser ØSU imidlertid til princippet om, at afgørelser om fredelig anvendelse af atomkraft fortsat overlades til medlemsstaterne.«

Begrundelse

Fremgår af det foreslåede.

Afstemningsresultat

For: 25, imod: 67, hverken for eller imod: 12.

Punkt 7.2

Følgende punktum tilføjes:

»Hvis sådanne muligheder tages under overvejelse, må det sikres, at de også kommer til at gælde for andre kapitalintensive investeringer i kraftværker (f.eks. vandkraftværker). I så fald må der opstilles objektive kriterier uden sammenhæng med en bestemt teknologi.«

Begrundelse

Man må ikke begunstige en bestemt energiform.

Afstemningsresultat

For: 23, imod: 86, hverken for eller imod: 7.

Ændringsforslag fremsat af Malosse, Sirkeinen og Gauder

Punkt 8.3, 4. linje

Følgende tilføjes

»der, med de nuværende oplysninger og med forbehold for senere udviklinger, som ændrer på denne prognose, gør det højst usandsynligt at mange medlemsstater fortsat vil anvende atomkraft...«

Begrundelse

Selvforklarende.

Afstemningsresultat

For: 36, imod: 51, hverken for eller imod: 22.