C 80/120 DA 30.3.2004 Den Europæiske Unions Tidende
Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Overordnede retningslinjer for
de økonomiske politikker 2003-2005«
(2004/C 80/30)
Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 15. maj 2003 under henvisning til
forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.
Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Den Økonomiske og Monetære Union og
Økonomisk og Social Samhørighed, som udpegede Thomas Delapina til ordfører. Sektionen vedtog sin
udtalelse den 26. november 2003.
Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 404. plenarforsamling den 10. og
11. december 2003, mødet den 11. december, følgende udtalelse med 50 stemmer for, 5 imod og 2hverken for eller imod.
1. Sammenfatning
1.1. Den foreliggende udtalelse supplerer EØSU’s tidligere
arbejde og bygger navnlig på udtalelsen af 26. marts 2003 om
»Overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker
2003« (ordfører: Bruno Vever), som udvalget udarbejdede somreaktion på »Meddelelse fra Kommissionen om gennemførelsen
af de overordnede økonomisk-politiske retningslinjer for
2002«.
1.1.1. I denne udtalelse skelnede udvalget mellem tre
problemer: (i) generel målretning af »retningslinjerne«, (ii) gen-
nemførelse af »retningslinjerne« i praksis, og (iii) integration af»retningslinjerne« i de øvrige politikområder.
1.1.2. I overensstemmelse med den daværende prioritering
blev der lagt særlig vægt på spørgsmålet om gennemførelsen i
praksis. Derfor uddybes dette aspekt ikke på ny i den her
foreliggende udtalelse.
1.1.3. I den tidligere udtalelse blev det generelle makroøko-
nomiske policy-mix desuden kritiseret for at være utilstrække-ligt. Det hed bl.a.: »Modsat andre regioner i verden savner EU
en makroøkonomisk politik, som er stærk nok til at sætte skub
i væksten, hvilket ville give EU bedre muligheder for atimødegå konjunkturafmatningen, genskabe tilliden og styrke
den interne efterspørgsel«.
1.1.4. I den foreliggende udtalelse er det derfor først og
fremmest EØSU’s tidligere udsagn om og forslag til den
generelle udformning af det makroøkonomiske policy-mix,der skal sættes i centrum. Denne vægtning indebærer på ingen
måde, at betydningen af strukturpolitiske foranstaltninger eller
af gennemførelsen på nationalt plan undervurderes.
1.2. Den europæiske økonomi har i de seneste tre år været
præget af bekymrende lav vækst, og udsigterne til et hurtigt,kraftigt og holdbart opsving er dårlige, da det skorter på effektiv
intern efterspørgsel. Navnlig det lave investeringsniveau er
betænkeligt. Det forekommer dermed urealistisk, at Lissabon-målene for 2010 skulle kunne realiseres.1.3. Trods de manglende resultater har retningslinjerne i
årevis været udformet ens, nemlig som en kombination af en
stabilitetsorienteret makroøkonomisk politik og omkostnings-dæmpende, fleksibilitetsfremmende foranstaltninger på ud-budssiden. Den opfattelse, at en stabilitetspolitik i sig selv er
tilstrækkelig til automatisk at skabe vækst, har ikke holdt stik.
Man kan ikke eliminere manglende efterspørgsel ved at forøgefleksibiliteten og sænke omkostningerne. En stabilitetspolitik,
der ensidigt satser på forbedring af udbudsbetingelserne,
virker restriktivt. Nu som før er der ingen tegn på, at denmakroøkonomiske politik i EU bestræber sig på selv at sætte
gang i væksten.
1.4. EØSU er — i modsætning til Kommissionen og Rådet
— af den opfattelse, at de interne europæiske hindringer for et
holdbart og selvbærende konjunkturopsving kun kan fjernesved en fundamental omlægning af den økonomiske politik,
herunder især den makroøkonomiske politik. EU må tage sin
tilflugt til egne interne kræfter for igen at få den europæiskeøkonomi bragt ind på vejen mod vækst og fuld beskæftigelse.
Det forudsætter en aktiv, ekspansionsorienteret, koordineret
økonomisk politik, der tager hensyn til de makroøkonomiskekredsløbssammenhænge. Til en sådan afbalanceret makroøko-nomisk politik med fuld beskæftigelse som erklæret målsæt-
ning hører ud over omkostningsdæmpende foranstaltninger på
udbudssiden frem for alt styrkelse af den effektive efterspørgsel.
1.5. Det er for tiden særdeles nødvendigt at styrke investo-
rernes og forbrugernes tillid, og det forudsætter en troværdig
økonomisk politik. Men den økonomiske politiks troværdig-
hed tager skade, hvis der i en situation som den, der harhersket de seneste tre, år ikke handles aktivt, men fortsatudvises passivitet. Et makroøkonomisk policy-mix, der tilstræ-
ber vækst og fuld beskæftigelse ved at bekæmpe den vedvaren-
de mangel på efterspørgsel og dermed også bekæmper manglenpå tillid hos de økonomiske aktører, forudsætter.
1.5.1. ... en stabilitetsorienteret, men vækstvenlig omfor-
tolkning af vækst- og stabilitetspagten, så medlemsstaternesfinanspolitiske spillerum udvides med henblik på aktivt atfremme vækst og beskæftigelse;
30.3.2004 DA C 80/121 Den Europæiske Unions Tidende
1.5.2. ... en pragmatisk, fremadskuende pengepolitik, der,
navnlig i tider uden fare for inflation, også påtager sig et ansvar
for den samlede økonomiske udvikling;
1.5.3. ... et passende lønniveau, der svarer til produktivi-
tetsudviklingen, og omfattende (social) sikkerhed, så der er
balance mellem konkurrenceevne, efterspørgsel og social sam-
hørighed;
1.5.4. ... fyldestgørende koordinering af disse politikområ-
der i et konstruktivt og åbent dialogklima.
1.6. Koordineringen af den økonomiske politik inden for
EU har ikke givet gode resultater i den aktuelle økonomiske
krise. Mange regler har vist sig for stive og for dårlige iforhold til de praktiske udfordringer, og samspillet melleminstitutionerne er mangelfuldt. Omfattende reformer står på
dagsordenen. De skal frem for alt åbne mulighed for mere
fleksible økonomisk-politiske reaktioner, der svarer til deaktuelle økonomiske udfordringer. Kun sådan kan Europa
komme ud af den nuværende vækst- og beskæftigelsesmæssige
krise. Med Europas tidligere beviste evne til at kombineresocial stabilitet og innovation in mente nærer udvalget tiltro
til, at de nødvendige reformer kan gennemføres.
1.7. Specielt hvad angår koordineringen, men også i anden
henseende, burde der allerede i retningslinjerne for perioden
2003-2005 være ofret megen opmærksomhed på udvidelsen,
som jo også medfører stærkt ændrede rammebetingelser forde nuværende medlemsstater. Udvalget forstår ikke, hvorfor
man har undladt dette, når retningslinjerne gælder for et
tidsrum på 3 år.
1.8. Allerede på grund af denne forsømmelse er en beske-
den revision i form af en »aktualisering« i foråret 2004 ikke
tilstrækkelig. Den nødvendige fundamentale omarbejdelse børtages som anledning til at foretage en grundlæggende omlæg-
ning af den økonomisk-politiske linje.
1.9. Med nærværende initiativudtalelse leverer udvalget et
konstruktivt bidrag i henhold til pkt. 27 i retningslinjerne, hvor
der opfordres til at intensivere analyserne af den økonomiske
udvikling og de økonomisk-politiske krav.
2. Hovedindholdet i Rådets dokument
2.1. For første gang er »De overordnede retningslinjer for
den økonomiske politik« blevet udarbejdet sammen med
retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken i den såkaldte
»retningslinjepakke«. I sin udtalelse om »Overordnede retnings-linjer for de økonomiske politikker 2003« (
1) har EØSU
udførligt redegjort for denne procedure.
(1) EUT C 133 af 6.6.2003.2.2. »De overordnede retningslinjer for den økonomiske
politik« er det centrale dokument i politiksamordningsindsat-
sen, som understøtter den økonomiske styring i EU og
medlemsstaterne.
2.3. Retningslinjerne fokuserer på det bidrag, den økonomi-
ske politik i de kommende tre år kan yde til realisering af detmål for EU, der blev opstillet i Lissabon. I første del formuleres
en række generelle retningslinjer, der gælder for alle medlems-
staterne. I et særligt kapitel behandles de specielle udfordringerfor euroområdet. Anden del indeholder landespecifikke ret-ningslinjer, der formuleres individuelt for hver af de
15 medlemsstater.
2.3.1. EØSU beskæftiger sig i nærværende udtalelse med
første del, der drejer sig om alle medlemsstaterne, respektiveom landene i euroområdet. De generelle retningslinjer i førstedel bygger på tre søjler, nemlig for det første en vækst- og
stabilitetsorienteret makroøkonomisk politik, for det andet
økonomiske reformer for at øge EU’s vækstpotentiel og for dettredje styrkelse af bæredygtigheden.
2.3.2. Søjle 1 (en vækst- og stabilitetsorienteret makroøko-
nomisk politik): I retningslinjerne understreger EU, at det er
vigtigt at opnå højere og holdbare vækstrater, hvilket forudsæt-
ter sunde makroøkonomiske betingelser og en solid makro-økonomisk politik.
2.3.3. Søjle 2 (økonomiske reformer for at øge EU’s vækst-
potentiale): Bedre fungerende og mere konkurrencedygtige
arbejds-, produkt- og kapitalmarkeder er nødvendige for atopnå en mere fleksibel økonomi og forøge den potentiellevækst.
2.3.4. Søjle 3 (styrkelse af bæredygtigheden): Der må tages
passende hensyn til den økonomiske, sociale og miljømæssige
bæredygtighed for at sikre, at bestræbelserne på længere sigtgiver de forventede resultater.
3. Generelle bemærkninger
3.1. Udvalget bifalder en række forbedringer såvel af proce-
duren for retningslinjernes udarbejdelse som af deres indhold.
3.1.1. Det er positivt, at den ofte krævede synkronisering
med retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken er blevetgennemført. For en vellykket beskæftigelsespolitik forudsætterforuden arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger ikke mindst
en vækst- og beskæftigelsesorienteret makroøkonomisk po-
litik.
3.1.2. Desuden må det hilses velkommen, at den treårige
gyldighedsperiode nu også er formelt fastlagt, da mellemfristet
tilrettelæggelse af den økonomiske politik kan sikre stabilerammebetingelser. Dog må det ikke udelukke muligheden forat handle med kort varsel inden for den økonomiske politik.
C 80/122 DA 30.3.2004 Den Europæiske Unions Tidende
3.1.3. Også det forhold, at der er et særligt afsnit om
euroområdet, som behandler dettes specielle udfordringer,
repræsenterer en forbedring af retningslinjernes kvalitet.
3.1.4. Desuden er det glædeligt, at der er et afsnit om
holdbarhed, som ikke blot behandler finansieringen af ældre-ordningerne og miljømæssig holdbarhed, men også understre-
ger den økonomiske og sociale samhørigheds betydning.
3.1.5. I udtalelsens punkt 4 nævnes yderligere en lang række
detailpunkter, hvor EØSU kan tilslutte sig formuleringerne i
retningslinjerne.
3.2. Ikke desto mindre vil udvalget nedenfor på ny påvise,
at den generelle makroøkonomiske politik, der ligger til grund
for retningslinjerne, ikke er tilstrækkelig til at tackle de
afgørende udfordringer og sørge for mere vækst og beskæftigel-se (
1). Den praktiske side, altså manglerne i forbindelse med
efterlevelsen af retningslinjerne, har udvalget allerede behandlet
udførligt i en særlig udtalelse (2).
3.2.1. Ifølge Kommissionens nye efterårsprognose vil den
europæiske økonomi i 2003 for tredje år i træk opleve en
meget lav økonomisk vækst, som ligger klart under de
potentielle muligheder. Som følge af den utilfredsstillendeøkonomiske vækst vil beskæftigelsen i euroområdet falde i
løbet af dette år. Arbejdsløsheden vil i 2003 udgøre 8,9 % i
euroområdet og i 2004 endog komme op på 9,1 %, hvilket eren stigning på 1,1 % procentpoint i forhold til 2001.
3.2.2. Den markante konjunkturafmatning i 2002 skyldtes
i væsentligt omfang et kraftigt fald i den interne efterspørgsel.Forbrugerne viste sig klart mere tilbageholdende med at give
penge ud, og navnlig faldt virksomhedernes investeringer
mærkbart på grund af ugunstige forventninger til afsætningen.I mellemtiden har de private husholdningers og virksomheder-nes tillid bedret sig noget, men trods dette er der heller ikke
for 2004 udsigt til et selvbærende opsving i konjunkturel
forstand. Som følge af den fortsat svage indenlandske efter-spørgsel vil et mindre eksportledet genopsving være en
mulighed, men der vil ikke være tale om en tilbagevenden til
den potentielle vækstrate. Det forventer Kommissionen førstvil ske i 2005 sammen med et fald i ledigheden — men
prognosen er behæftet med store risikomomenter.
(1) Se f.eks.: EFT C 139 af 11.5.2001 »De overordnede økonomisk-
politiske retningslinjer for 2000«, EFT C 48 af 21.2.2002 »Ændre-de verdensøkonomiske rammevilkår: Nye økonomisk-politiskeudfordringer for Den Europæiske Union«; EUT C 85 af 8.4.2003»Økonomisk styring i EU«; EUT C 133 af 6.6.2003 »Overordnederetningslinjer for de økonomiske politikker 2003«; »Resolution tilEU-Konventet«.
(
2) EUT C 133 af 6.6.2003 »Overordnede retningslinjer for de
økonomiske politikker 2003«.3.2.3. En så svag økonomisk vækst i tre på hinanden
følgende år medfører velfærdstab af næsten samme omfang
som under recessionerne i årene 1975, 1981 og 1993. Men
modsat de daværende »ægte« recessioner erkendes krisen dennegang ikke i tilstrækkeligt omfang, da den er »snigende«. Denaktuelle konjunkturkrise har omfattende negative konsekven-
ser for arbejdsmarkedet og de offentlige budgetter. Stigning i
arbejdsløsheden, reduktion af udbuddet af arbejdskraft ogforøgelse af de offentlige underskud er imidlertid ikke et
kortsigtet fænomen, men har også langsigtede negative konse-
kvenser.
3.2.4. Dermed rykker målsætningen, der går ud på »inden
2010 at gøre Europa til den mest konkurrencedygtige og
dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, derkan skabe holdbar økonomisk vækst med flere og bedre jobog større social samhørighed«, endnu længere ud i fremtiden.
Da dette mål forudsætter vækstrater på 3 % indtil 2010, kan
det efter den aktuelle mindst treårige svaghedsperiode ikke nåsuden en aktiv vækstpolitik. De BNP-vækstrater, der hidtil er
nået, har langt fra været tilstrækkelige til at løse EU’s største
problemer (som f.eks. vedvarende høj arbejdsløshed, indkomst-mæssige og regionale skævheder, fattigdom og udstødelse,
risiko på arbejdsmarkedet).
3.2.5. Dette kunne have været en fornyet anledning til at
underkaste EU’s samlede økonomisk-politiske strategi, altså deoverordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesska-
bets økonomiske politik, en revision og dreje politikken på de
enkelte delområder i ekspansiv retning. Men denne chance erikke blevet udnyttet; tværtimod holder man fast ved de
grundlæggende valg, som forstærker tendenserne til stagna-
tion. Trods de manglende resultater er det grundlæggendemakroøkonomiske policy-mix til tackling af Unionens centrale
udfordringer stort set forblevet uændret i årevis.
3.2.6. Kommissionen (
3) og Rådet for Den Europæiske
Union (Henstilling vedrørende de overordnede retningslinjer
for den økonomiske politik af 26.6.2003) understreger ganske
vist med rette den makroøkonomiske politiks betydning forfremme af vækst og beskæftigelse, men kritiserer ikke manglen
på handling i den makroøkonomiske politik. De satser fortsat
på en økonomisk politik, hvis hovedmål er at øge denøkonomiske vækst ved hjælp af omkostningsdæmpende foran-
staltninger og større fleksibilitet. Den makroøkonomiske poli-
tik med dens tre elementer penge-, finans- og lønpolitik erdermed fortsat restriktivt orienteret. Denne generelle udform-
ning af de økonomisk-politiske henstillinger lover ikke godt;
den er ikke afbalanceret, og den er utilstrækkelig, for denlægger vægten på udbudssiden og tager ikke hensyn til, at deudbudsmæssige og de efterspørgselsmæssige faktorer i det
økonomiske kredsløb skal udvikle sig i et afbalanceret forhold,
hvis det skal lykkes at udnytte vækstpotentialet.
(3) KOM(2003) 170 endelig af 8.4.2003: Kommissionens henstilling
om de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fælles-
skabets økonomiske politik.
30.3.2004 DA C 80/123 Den Europæiske Unions Tidende
3.2.7. Det fremgår af Kommissionens beskrivelse, at såvel
Kommissionen som Rådet savner blik for, at denne udform-
ning af den økonomiske politik, ved siden af de geopolitiske
og udefrakommende faktorer, er en medvirkende årsag til dennuværende svage vækst (jf. »The EU Economy 2002 Review«og »Spring 2003 Economic Forecast«): Som årsager nævner
Kommissionen med rette geopolitiske spændinger, usikkerhe-
der forårsaget af udefrakommende faktorer (aktiemarkederneog olieprisen) samt strukturelle stivheder. Men Kommissionen
erkender ikke, at den svage vækst i Europa også skyldes, at
Europa som den eneste verdensregion giver afkald på enekspansiv makroøkonomisk politik, der klart sigter på vækst,
og blot passivt venter på at få del i et økonomisk opsving i
andre verdensregioner. Det policy-mix, Kommissionen ogRådet nu har foreslået i årevis, har vist sig ude af stand til at
skabe den interne efterspørgsel, som er nødvendig for at
fremme investeringstilbøjeligheden. For alle de anbefaledeudbudsmæssige strukturforbedrende foranstaltninger er uden
virkning, når efterspørgslen og forventningerne til afsætningen
ikke stiger tilsvarende.
3.2.8. Det er i den forbindelse bemærkelsesværdigt, at
OECD netop synes at betragte den forskellige udvikling i
efterspørgslen i de forskellige verdensregioner som en følge afden forskellige udformning af den makroøkonomiske politik,
som i mange regioner har stimuleret efterspørgslen væsentligt
(jf. f.eks. OECD’s Economic Outlook No. 73, executive sum-mary).
3.3. Derfor går udvalget ind for et mere afbalanceret policy-
mix, der skaber ligevægt mellem på den ene side udbuds- og
efterspørgselsmæssige faktorer og på den anden side mikro-
og makroøkonomiske faktorer. I punkterne 4.1-4.3 herunderskildres den udformning af den makroøkonomiske politik,
som udvalget anbefaler. Det ville være fornuftigt at støtte
denne politik med et vækstinitiativ i form af et fælleseuropæiskinvesteringsprogram. Desuden må det kræves, at medlemssta-terne efterlever henstillingerne korrekt. På mikroplanet er der
frem for alt brug for, at virksomhederne holder sig på niveau
med hensyn til teknologi og konkurrenceevne, så de kanudnytte det forhåndenværende produktionspotentiale bedre
og dermed øge produktiviteten.
4. Særlige bemærkninger
4.1. Pengepolitik
4.1.1. Retningslinjernes udsagn om pengepolitik er traditio-
nelt meget sparsomme; de begrænser sig til standardformule-ringen, at pengepolitikken skal sikre prisstabilitet og —
hvis prisstabiliteten ikke er truet — støtte den almindelige
økonomiske politik. Klarere henstillinger undgås åbenbart, forat ECB ikke skal føle sin uafhængighed truet.
4.1.2. Det bør under alle omstændigheder være pengepoli-
tikkens mål at sikre et afbalanceret forhold mellem prisstabili-
tet, økonomisk vækst og beskæftigelse. I det policy-mix, somRådet anbefaler, savnes der imidlertid en klar opfordring tilECB til, at den også lever op til sit realøkonomiske ansvar (over
for vækst og beskæftigelse). Med henblik herpå ville det være
rimeligt at forpligte ECB på et stabilitetsmål »i videre forstand«,
som ikke blot drejer sig om stabil pengeværdi, men også omstabilitet med hensyn til vækst, fuld beskæftigelse og socialsamhørighed. EØSU har allerede flere gange krævet, at penge-
politikken skal bidrage til at skabe vækst og beskæftigelse
(f.eks. i resolution til EU-Konventet af 19. september 2002).
4.1.3. For at opretholde investorers og forbrugeres tillid må
en ansvarlig og pragmatisk pengepolitik, der også har øje for
den realøkonomiske udvikling, allerede i tilfælde af fare for
konjunkturnedgang troværdigt signalere, at den har til hensigtbeslutsomt at modstyre. Selv om man i forbindelse medinternationale sammenligninger må holde sig de forskellige
rammebetingelser for øje, kan det fastslås, at en sådan pengepo-
litisk indstilling bidrog væsentligt til det langvarige boom iUSA’s økonomi i 1990’erne. ECB har siden sommeren 2001
undladt at optræde sådan. Allerede før terrorangrebene den
11. september 2001 stagnerede økonomien i alle de tre storeverdensregioner. Men mens der uden for Europa blev grebet
massivt ind med pengepolitiske foranstaltninger, reagerede
ECB for sent og for svagt. Rentesænkninger, der først gennem-føres et halvt år efter en konjunkturnedgangs indtræden, nytter
ikke noget, når det drejer sig om at opretholde investorernes
tillid.
4.1.4. Som følge af det begrænsede forbrug, de beskedne
investeringer og den høje eurokurs er der for tiden ikke nogen
generel inflationsrisiko i Europa. I den situation forekommer
ECB’s rentepolitik igen i 2003 for tøvende (jf. OECD’s Econo-mic Outlook No. 73). Da det i international sammenligning
høje renteniveau i Europa via kapitalindstrømning lægger den
høje eurokurs nok en dæmper på det opadgående prispres,men samtidig på europæisk økonomis eksportmuligheder.
4.1.5. Udvalget tilråder også, at man overvejer ECB’s infla-
tionsmål. Hvis man fastlagde en målkorridor, som i Storbritan-
nien og i Sverige, ville der blive mulighed for mere fleksibletilpasninger. Hvis der er store forskelle på inflationsraterne i
de enkelte lande, kan det føre til risiko for deflation i lande
med meget svage prisstigninger. Det må imidlertid forhindres,da de pengepolitiske instrumenter i så fald mister deresvirkning.
4.1.6. Kravet i retningslinjerne om bedre og mere effektiv
koordinering af de makroøkonomiske politikker må, hvis derskal være konsekvens, også indeholde en forpligtelse til at
afstemme pengepolitikken i forhold til andre politikområder.
Det kan udmærket lade sig gøre således at inddrage ECB i enåben, permanent dialog om vurderingen af den økonomiske
situation og de økonomisk-politiske muligheder, uden at dens
uafhængighed antastes. De forskellige aktører i koordinerings-processen må under alle omstændigheder bevare deres uafhæn-gighed.
C 80/124 DA 30.3.2004 Den Europæiske Unions Tidende
4.2. Budgetpolitik
4.2.1. Inden for en monetær union er det fornuftigt at
koordinere medlemsstaternes budgetpolitik, hvis man tilstræ-
ber en stabil økonomisk udvikling og en forbedring af denbeskæftigelsesmæssige situation. De seneste erfaringer under
den økonomiske krise viser, at den nuværende form for
koordination af budgetpolitikken som led i vækst- og stabili-tetspagten er utilstrækkelig.
4.2.2. EØSU betragter det som højst ufordelagtigt for den
økonomiske udvikling, at der er permanent diskussion ogusikkerhed omkring koordinationsmekanismerne. De åbne
spørgsmål i forbindelse med vækst- og stabilitetspagtens
formulering og fortolkning bør derfor snarest afklares.
4.2.3. Hvad angår finanspolitikken lægger retningslinjerne
på ny vægten på snart at nå de mellemfristede budgetsaldi, der
er aftalt i vækst- og stabilitetspagten. Men bestræbelserne på atskabe balance på de offentlige budgetter i en situation med
økonomisk stagnation risikerer at give sig udslag i yderligere
reduktion af den økonomiske vækst og stigende arbejdsløshed.En sådan finanspolitisk kurs tager ikke tilstrækkeligt hensyn tilden omfattende og fortsat stigende arbejdsløshed i EU. Tilmed
ville reduktion af arbejdsløsheden være et væsentligt bidrag til
at sikre de offentlige budgetters bæredygtighed.
4.2.4. Også budgetpolitikken bør klart forpligtes på målsæt-
ningerne »vækst og beskæftigelse«, men finanspolitikken har
— ikke mindst på grund af selvpålagte krav — snarere virketkonjunkturforstærkende, idet der er blevet sparet ekstra i
nedgangsperioder.
4.2.5. Udvalget bifalder, at Kommissionen inden for de
seneste måneder har foreslået, og at Rådet — bl.a. i retnings-
linjerne — har taget skridt til mere fleksibel håndhævelse af
vækst- og stabilitetspagten. Det er navnlig positivt, at manbekender sig til at lade de automatiske stabilisatorer virke fuldt
ud, at man vil undgå konjunkturforstærkende adfærd, og at
man fremhæver gældskvotens rolle i modsætning til fordrings-erhvervelsen.
4.2.6. Men grundproblemet ved pagten (lav BNP-vækst
fører til større underskud; derpå følgende begrænsninger af
udgifterne dæmper efterspørgslen og dermed væksten) er
fortsat uløst. Mens man før i tiden forsømte under stærk vækstat reducere de offentlige underskud, kræver retningslinjerne af
landene i euroområdet som overgangsløsning gradvis nedbrin-
gelse af det strukturelle underskud med 0,5 procentpoint pr.år; men det virker mod hensigten i en periode med recession,idet det fjerner efterspørgsel og dermed dæmper konjunkturer-
ne. Derfor efterlyser udvalget en yderligere omfortolkning af
pagten, som tillader, at finanspolitikken svarer til de forskelligeøkonomiske situationer.4.2.7. Det hævdes ofte, at budgetpolitikkens troværdighed
spiller en hovedrolle i forbindelse med den nødvendige
styrkelse af investorernes og forbrugernes tillid, og at denne
troværdighed er i fare, hvis udgifterne ikke skæres kraftigt ned.Herimod hævder udvalget: Det kan kun styrke troværdigheden,hvis den økonomiske politik i en situation med eklatant svag
efterspørgsel dokumenterer vilje aktivt at sætte ind for at
fremme vækst og beskæftigelse. Det forekommer ikke EØSUplausibelt, at de internationale finansmarkeder skulle se positivt
på, at man procyklisk sparer sig ind i en krise, men negativt
på, at der følges en vækstorienteret kurs.
4.2.8. Det ville frem for alt være ønskeligt, om den ensidige
optagethed af saldiene blev afløst af en betragtningsmåde, deri højere grad tager hensyn til strukturelle og kvalitative aspekter
ved de offentlige budgetter. Det bør i den forbindelse tilstræbes,
at såvel indtægts- som udgiftsstrukturen bliver mere vækst-og beskæftigelsesintensiv. For at skabe retfærdighed mellem
generationerne, er det rimeligt, at offentlige udgifter til store
investeringer, der kommer flere generationer til gode, ogsåfordeles over flere generationer. I praksis er der dog mange
uløste problemer, der står i vejen for et sådant forslag.
Problemerne er dels tekniske (de vedrører definitioner ogafgrænsninger), dels politiske. Det er baggrunden for, at EØSU
for øjeblikket er i gang med at udarbejde en initiativudtalelse
om »budgetpolitik og investeringer«.
4.3. Lønpolitik
4.3.1. Faktisk er lønpolitikkens ansvar for den samlede
økonomiske udvikling blevet øget med indførelsen af den
monetære union. Lønpolitiske fejludviklinger, som ikke svare-de til den samlede økonomiske situation, kunne der tidligerekompenseres for ved at justere valutakursen. Denne korrek-
tionsmulighed eksisterer ikke mere.
4.3.2. Da retningslinjerne ikke ser tilstrækkelig kritisk på
pengepolitikken og budgetpolitikken, følger det som konse-
kvens, at lønpolitikken pålægges et uforholdsmæssigt stort
ansvar for den samlede økonomiske udvikling. Lønpolitikkensbetydning i så henseende inden for policy-mixet kunnebegrænses, hvis penge- og budgetpolitikken spillede deres
rimelige rolle i det samlede system.
4.3.3. Udvalget bifalder i princippet retningslinjernes krav
om sammenhæng mellem på den ene side den nominelle
lønudvikling og på den anden side produktivitetsmæssige
fremskridt og inflationen på mellemlang sigt. Men hvis detgentagne krav om moderate, beskedne, mådeholdne ellertilbageholdende lønaftaler betyder, at lønstigningerne skal
være mindre end produktivitetsstigningerne, kan udvalget ikke
tilslutte sig det, da balancen mellem udbudsmæssige ogefterspørgselsmæssige faktorer så går tabt.
30.3.2004 DA C 80/125 Den Europæiske Unions Tidende
4.3.4. Ser man udelukkende på udbudssiden, reducerer
lavere lønstigninger de relative udgifter til arbejdskraftfaktoren
og kan dermed øge beskæftigelsen. Men dermed overser
man, at lønningerne ikke bare er en omkostningsfaktor påudbudssiden, men at de på efterspørgselssiden også er denfaktor, der er mest afgørende for den interne efterspørgsel.
Udpræget løntilbageholdenhed svækker altså den samlede
efterspørgsel og dermed også vækst og beskæftigelse. Ud fraen økonomisk helhedsbetragtning forholder det sig sådan, at
man ved på mellemlang sigt at indrette lønstigningerne efter
produktivitetsstigningen i den samlede nationale økonomisikrer balance mellem en udvikling med tilstrækkelig efter-
spørgsel og bevarelse af priskonkurrenceevnen. Med en sådan
fremgangsmåde opfyldes således kravet om en ansvarsfuldlønpolitik, der tænker på både udbuds- og efterspørgselssiden
og dermed også på vækst og prisstabilitet. Dette stiller
naturligvis krav om de rette institutionelle forudsætninger.
4.3.5. Som vigtige deltagere i den makroøkonomiske dialog
er arbejdsmarkedsparterne involveret i koordineringen af de
økonomiske politikker (se pkt. 4.6.4). Svarende til bemærk-
ningerne i pkt. 4.1.6 om ECB’s uafhængighed understregerudvalget, at arbejdsmarkedsparternes uafhængighed i forbin-
delse med lønforhandlinger under alle omstændigheder skal
respekteres. Den ovenfor beskrevne udformning af lønpolitik-ken kan tjene som eksempel på, at der under fastholdelse af
arbejdsmarkedsparternes fulde autonomi dog kan opnås en vis
indbyrdes forståelse angående fundamentale sammenhængeog dermed en bedre koordinering af de makroøkonomiske
politikker.
4.4. Økonomiske reformer
4.4.1. A r b e j d s m a r k e d e r n e
4.4.1.1. Udvalget understreger, at det er nødvendigt at
udnytte de menneskelige ressourcer bedre og at sikre højere
erhvervsfrekvens. I retningslinjerne opregnes der en rækkeforanstaltninger, som kan bidrage hertil. Blandt disse kan
nævnes forbedring af uddannelsens og efteruddannelsens
kvalitet, modernisering af arbejdsmarkederne og arbejdetstilrettelæggelse, forøgelse af mobiliteten, undersøgelse af skat-te- og støttesystemernes tilskyndelsesmæssige effekt og udbyg-
ning af en social infrastruktur, der f.eks. kan gøre det lettere
for erhvervsaktive forældre at kombinere arbejds- og familieliv.
4.4.1.2. EØSU understreger udtrykkeligt, at arbejdsmar-
kedsparterne skal inddrages i fuldt omfang i forbindelse medsådanne moderniseringstiltag. Den sociale balance skal bevares,
der skal tages hensyn til arbejdstagernes fundamentale interes-
ser, og der skal garanteres omfattende social sikkerhed. Forsocial samhørighed er jo et af Unionens eksplicitte politiske
mål.
4.4.1.3. Grundprincipperne for lønpolitikken er der allere-
de redegjort for i punkt 4.3.4.4.2. V a r e - , t j e n e s t e - o g k a p i t a l m a r k e -
derne
4.4.2.1. Forøgelsen af Unionens vækstpotentiale forudsæt-
ter yderligere stimulering af produktivitet og erhvervsdynamik.En væsentlig forudsætning herfor er, at man mere konsekvent
udnytter fordelene ved det indre marked, f.eks. ved at omsætte
flere af indremarkeds-direktiverne til national ret.
4.4.2.2. Investeringer er nøglen til forøgelse af produktivite-
ten. Dertil hører foruden vækstfremmende investeringer irealkapital i stadig højere grad også investeringer i viden og
uddannelse, altså i humankapital. Også adgang til og øget
brug af ny teknologi må støttes. Hvad angår de europæiskeinfrastrukturinvesteringer har EU et stort ansvar for at frem-skynde nøgleprojekter (f.eks. transeuropæiske net).
4.4.2.3. Hvad angår tjenesteydelser kræves der i retnings-
linjerne med rette en nøje undersøgelse af, hvordan fuldstændig
åbning af markederne vil virke. I USA er tjenesteydelsessekto-
rens betydning for værditilvæksten og beskæftigelsen langthøjere end i EU. Mange tjenesteydelser, der i USA udbydes via
markedet, præsteres i Europa i husholdningerne. Men også
inden for EU er der store forskelle på tjenesteydelsernesomfang. I de skandinaviske lande leveres mange sociale
tjenesteydelser af den offentlige sektor. En nøjere analyse af
mulighederne for at udbygge leverancen af tjenesteydelser i EUmå ud over effektivitetsaspekterne navnlig beskæftige sig medforsyningspligtydelsernes generelle disponibilitet (universalitet)
og kvalitet. Også konsekvenserne af den relativt ulige beskat-
ning af arbejde og kapital bør undersøges nærmere.
4.4.2.4. Ligeledes er der brug for et gunstigt klima for
iværksætterånd og virksomhedsetablering. Dertil hører et klartog enkelt statsligt regelværk og skattesystem samt forbedret
adgang til finansielle midler, hvilket navnlig er af betydning
for små og mellemstore virksomheder.
4.4.2.5. Et »erhvervs- og virksomhedsvenligt klima« sættes
som regel lig med bedre fungerende markeder, deregulering,
liberalisering og øget konkurrence. Udvalget understregerbehovet for reformer, der har til formål at øge regelsystemernes
effektivitet. Men det kan ikke støtte et udifferentieret generelt
krav om, at staten trækker sig tilbage og over en bank reducerersine indgreb. Udvalget understreger, at offentlige indgreb
spiller en vigtig rolle på områder som forskning og udvikling,
strukturpolitik, regional støtte og miljøpolitik. Desuden medfø-rer den fremadskridende liberalisering et øget behov foruafhængige og velfungerende konkurrence- og reguleringsin-
stanser, der kan sikre en ordnet overgang og en effektiv kontrol
med de liberaliserede områder, som bygger på demokratiskformulerede samfundsmæssige principper.
C 80/126 DA 30.3.2004 Den Europæiske Unions Tidende
4.5. Bæredygtighed
4.5.1. A l d e r s s i k r i n g s s y s t e m e r n e
4.5.1.1. Det første punkt i den trestrengede strategi til
tackling af udfordringerne i forbindelse med befolkningens
aldring, der blev vedtaget i Stockholm, er forøgelse af beskæfti-
gelsesfrekvensen. Udvalget understreger, at dette er en opgaveaf største vigtighed, eftersom enhver forøgelse af antallet af
personer, der indbetaler bidrag til pensionssystemet, reducerer
behovet for foranstaltninger på ydelsessiden. I den forbindelsehenviser udvalget til omtalen i punkt 4.4.1.1 af den betydning,
der må tillægges den sociale infrastruktur og efteruddannelses-
foranstaltninger. Udvalget bifalder kravet i retningslinjerne omat undersøge indvandringens virkning. Ud over de økonomiskeaspekter må man i den forbindelse navnlig analysere konse-
kvenserne for den sociale samhørighed såvel i oprindelseslan-
det som i det nye land. Det er også af betydning forbeskæftigelsesfrekvensernes udvikling, i hvilken alder borgerne
indtræder i erhvervslivet.
4.5.1.2. Det andet punkt i Stockholm-strategien har at gøre
med den offentliges gælds betydning. I den forbindelse henviser
udvalget til, hvad der siges i punkt 4.2.5, nemlig, at den
samlede gældssituation er af større betydning end fordrings-erhvervelsen.
4.5.1.3. Det tredje hovedpunkt i forbindelse med sikringen
af pensionerne er reform af pensionssystemerne. I overens-stemmelse med retningslinjerne anser udvalget det for en
i princippet fornuftig målsætning at forhøje den faktiske
pensionsalder, for så vidt det sker frivilligt og er til fordel forde enkelte arbejdstagere. For gennemførelsesforslagene måtage hensyn til, at der ikke findes passende arbejdspladser til
mange ældre, der gerne ville arbejde. Og uden det tilstrækkelige
antal arbejdspladser betyder kravet om højere pensionsalderstigende arbejdsløshed blandt ældre og/eller reducerede pensio-
ner. Noget tilsvarende gælder kravet om mere fleksible syste-
mer. For at sikre mere bæredygtige pensionssystemer må derudvikles foranstaltninger, der kan fremme omlægning af usikre
job og sort arbejde til regulære job.
4.5.1.4. På længere sigt bliver det helt nødvendigt at hæve
den faktiske pensionsalder. For at det kan ske uden ulemper
for de berørte, bliver der behov for særlige foranstaltninger forældre arbejdstagere. Hertil hører bl.a. forbedring af efteruddan-
nelsessystemet, mere fleksibel arbejdstidstilrettelæggelse og
forbedring af sundhedsforsorgen. I den forbindelse henviserudvalget til tidligere udtalelser om de ældre arbejdstageres
problemer (
1).
(1) EFT C 14 af 16.1.2001 »Ældre arbejdstagere«; EFT C 48 af
21.2.2002 »Økonomisk vækst, beskatning og bæredygtighed iEU’s pensionssystemer«; EFT C 48 af 21.2.3003 »Støtte til
nationale strategier for sikre og bæredygtige pensioner«.4.5.2. Ø k o n o m i s k o g s o c i a l s a m h ø r i g h e d
4.5.2.1. Udvalget tilslutter sig fuldt ud den opfattelse, der
kommer til udtryk i retningslinjerne, at et job er den bedste
beskyttelse mod fattigdom og udstødelse. Også af hensyn tilsocial og regional samhørighed må en generel økonomisk
politik, der sigter mod vækst og beskæftigelse, derfor have
højeste prioritering.
4.5.2.2. Hvor der er tale om at indhente efterslæb, er der til
støtte for den makroøkonomiske politik ikke mindst brug for
en forbedret uddannelses- og efteruddannelsesstruktur og for
investeringer i såvel infrastruktur som forskning og udvikling.Hvad angår retningslinjernes krav om reform af sociale
sikringssystemer og arbejdsmarkeder henviser udvalget til,
hvad der er sagt ovenfor i punkt 4.4.1.2.
4.5.3. M i l j ø m æ s s i g b æ r e d y g t i g h e d
4.5.3.1. Udvalget understreger, at det er nødvendigt at
forene de økonomiske og de miljømæssige hensyn og bifalder
derfor også bestræbelserne herfor. Med Kyoto-protokollen inmente kræves der yderligere anstrengelser for mere effektiv
udnyttelse af energi og råstoffer og øget anvendelse af vedva-
rende energi. Udvalget bekræfter, at miljøpolitiske mål somregel ikke kan nås uden styrende indgreb fra statens side, da
naturressourcerne og miljøet er såkaldte »offentlige goder«.
4.5.3.2. Udvalget bifalder også bestræbelserne på konse-
kvent at anvende »forureneren betaler-princippet« og at inter-
nalisere de eksterne omkostninger, dvs. lade samfundets
udgifter til udvinding og udnyttelse af naturressourcer og tilbortskaffelse af affald (herunder langsigtede udgifter til endelig
deponering) komme til udtryk i priserne.
4.5.3.3. Endvidere bifalder udvalget, at der i transportsekto-
ren i højere grad skal fokuseres på de virkelige omkostninger.
For også i denne sektor skal forvridningerne af efterspørgslen
mellem de forskellige transportformer reduceres ved at interna-lisere eksterne miljøomkostninger.
4.6. Økonomisk-politisk koordinering
4.6.1. Skal Europa kunne tackle de mange udfordringer i
den globale konkurrence mellem systemer og etablerings-
steder, er der brug for en sammenhængende økonomisk politikpå alle niveauer. Egnede traktatmæssige forudsætninger skal
danne grundlaget. På dette grundlag skal der formuleres en
koordineret økonomisk politik på europæisk plan, der leverop til de udfordringer, som en økonomisk og monetær union
stiller. Om den nationale politiks lige så store rolle og ansvar
ytrede udvalget sig udførligt i sin udtalelse fra marts 2003om gennemførelsen af de overordnede retningslinjer for de
økonomiske politikker (
2).
(2) EUT C 133 af 6.6.2003 »Overordnede retningslinjer for de
økonomiske politikker 2003«.
30.3.2004 DA C 80/127 Den Europæiske Unions Tidende
4.6.2. Udvalget har flere gange understreget, at økonomien
i EU lider under, at der ganske vist er indført en økonomisk
union omfattende 12 lande, men at der i denne union ikke
eksisterer nogen effektivt koordineret, endsige fælles europæiskøkonomisk politik. I nærværende udtalelse tager EØSU stillingtil »de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik«.
Aspekter af koordineringen eller harmoniseringen af den
økonomiske politik, der ligger uden for dette dokumentsrammer, berøres derfor ikke. Hertil hører ikke mindst spørgs-
mål i tilknytning til Unionens økonomiske forfatning og til
institutionel reform inden for Unionen, som den aktuelleregeringskonference må afgøre på grundlag af Konventets
forfatningsudkast. Angående disse emner, herunder også reeta-
blering af Kommissionens ret til at stille forslag, henviserudvalget til en række tidligere udtalelser (
1).
4.6.3. Et fælleseuropæisk program for investeringer i infra-
strukturprojekter — et forslag fra det italienske rådsformand-
skab, som Kommissionen og Rådet har taget op — bør drøftesog overvejes nøje, da det, rigtigt udformet, kan være et
væsentligt skridt i retning af at styrke Fællesskabets økonomi-
ske politik.
4.6.4. EØSU bifalder udtrykkeligt, at der i retningslinjerne
stilles krav om, at de forskellige aktører koordinerer deresøkonomiske politik bedre. Både i forbindelse med lønpolitik-
ken og i afsnittet om euroområdet understreger retnings-
linjerne glædeligt nok den makroøkonomiske dialogs (Köln-processens) betydning i retning af at fremme en mere afbalan-
ceret økonomisk udvikling. Udvalget opfordrer regeringerne,
ECB og arbejdsmarkedets parter til at påtage sig deres fuldeansvar for den europæiske økonomi og til at udnytte deres
handlemuligheder, dog naturligvis uden at de enkelte aktørers
uafhængighed antastes.
(1) EFT C 125 af 27.5.2002 »ØSU’s bidrag til de overordnede
retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiskepolitik i 2002«; EFT C 221 af 17.9.2002 »Samordning afden økonomiske politik på lang sigt«; EUT C 85 af 8.4.2003»Økonomisk styring i EU«.
Bruxelles, den 11. december 2003.
Roger BRIESCH
Formand for
Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg4.6.5. Det er desuden positivt, at retningslinjerne specielt
fremhæver arbejdsmarkedsparternes rolle i denne koordine-
ringsproces. Efter EØSU’s opfattelse bør det sociale trepartsmø-
de forud for Rådets møder udbygges til et egentligt samrådsfo-rum i forbindelse med vækst og beskæftigelse.
4.6.6. Udvalget understreger, at kravet om bedre økono-
misk-politisk koordinering ikke bare gælder euroområdet, men
i princippet hele Den Europæiske Union.
4.6.7. I den forbindelse er det underligt, at retningslinjerne,
der gælder for tre år, kun i en enkelt sætning nævner denkendsgerning, at Unionen om nogle måneder får 10 nye
medlemsstater. Det konstateres blot, at disse lande er velkomne
til at orientere sig ud fra retningslinjerne, og at man iforbindelse med aktualiseringen af retningslinjerne i 2004 vil
komme nærmere ind på de nye medlemsstater. Da Unionens
udvidelse også indebærer en mærkbar ændring af betingelsernefor de nuværende medlemsstater, anser EØSU denne frem-
gangsmåde for lidet fremadskuende.
4.6.8. Ikke mindst koordineringen af de økonomiske poli-
tikker, der i forvejen er mangelfuld, bliver langt vanskeligere atgennemføre efter udvidelsen. For med udvidelsen opstår der
nye koordinationsbehov på to punkter: For det første inden
for de enkelte politikområder (altså f.eks. intern koordineringaf lønpolitikken) og for det andet mellem de tre storemakroøkonomiske politikker, hvor forskellene bliver klart
større efter udvidelsen.
4.6.9. I forbindelse med et af instrumenterne til koordine-
ring af de økonomiske politikker, nemlig vækst- og stabilitets-pagten, advarer udvalget mod en for streng fortolkning,
specielt i de nye medlemsstater. Udvalget mener, der er
mulighed for, at de nye medlemsstater vil forsøge så hurtigtsom muligt at opfylde kriterierne for optagelse i Den Økonomi-
ske og Monetære Union og derfor vil holde sig nøje til vækst-
og stabilitetspagtens kriterier. Dette kan virke hindrende for deinvesteringer, der er nødvendige for at overvinde det store
efterslæb med hensyn til infrastruktur og sociale systemer.