KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 10.05.1996 
KOM(96) 190 endelig udg. 
96/0125 (SYN) 
RAPPORT OM GENNEMFØRELSE AF RÅDETS FORORDNING 
(EØF) NR. 684/92 AF 16. MARTS 1992 OM FÆLLES REGLER FOR 
INTERNATIONAL PERSONBEFORDRING 
MED BUS 
(Forelagt af Kommissionen) 
Forslag til 
RÅDETS FORORDNING ŒF) 
ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 om fælles regler for 
international personbefordring med bus 
(forelagt af Kommissionen) 

-4-
RAPPORT OM GENNEMFØRELSE AF RÅDETS FORORDNING 
(EØF) NR. 684/92 AF 16. MARTS 1992 OM FÆLLES REGLER FOR 
INTERNATIONAL PERSONBEFORDRING 
MED BUS 
INDHOLDSFORTEGNELSE 
A. INDLEDNING 
B. FORORDNINGENS INDHOLD (Forodning 684/92) 
De forskellige typer befordringsvirksomhed 
1) Rutekørsel 
2) Speciel rutekørsel 
3) Pendulkørsel 
4) Lejlighedsvis kørsel 
5) Kørsel for egen regning 
6) Procedure for udstedelse af tilladelse 
C. PROBLEMER FORBUNDET MED FORTOLKNING OG 
GENNEMFØRELSE AF FORORDNINGEN 
1. Forordningens anvendelsesområde i forbindelse med tredjelande 
2. De forskellige former for kørsel 
a) Personbefordring for egen regning 
b) Grænseoverskridende bytransport (artikel 2 stk. 1, nr. 1.2, 
litra d)) 
c) Rutekørsel og pendulkørsel uden indlogering 
3. Procedure for udstedelse af tilladelser og tidsfrister 
4. Grunde til at afslå ansøgning (artikel 7, stk. 4, litra a) og b)) 
D. INDGRIBEN FRA KOMMISSIONENS SIDE - MÆGLING, artikel 7, 
stk. 6 
E. FORBINDELSER MED NATIONALE EKSPERTER OG BRANCHEN 
F. FORBINDELSER MED TREDJELANDE 
G. AFTALER MELLEM MEDLEMSSTATERNE (artikel 18) 
H. KØRSELSDOKUMENTER 
I. STATISTIK OVER DE AF MEDLEMSSTATERNE UDSTEDTE 
TILLADELSER 
Æ INDLEDNING 
Rådets forordning nr. 684/92 af 16. marts 1992 om fælles regler for international 
personbefordring med bus som blev vedtaget i forbindelse med gennemførelsen af det 
indre marked, definerede gennemførelsesbetingelserne for fri levering af tjenesteydelser, 
på området personbefordring ad vej, således at de administrative procedurer for 
transportvirksomhederne blev reduceret til et minimum, og de derfor blev mere 
konkurrencedygtige. 
Forordning nr. 684/92 fastsætter i artikel 20, at Kommissionen før den 1. juli 1995 
aflægger rapport til Rådet om gennemførelse af forordningen. Den skal før 1. januar 1996 
forelægge Rådet et forslag til forordning om forenkling af procedurerne, herunder -
afhængig af rapportens konklusioner - afskaffelse af tilladelserne. Denne rapport er 
udarbejdet i henhold til bestemmelserne i artikel 20. 
B. FORORDNINGENS INDHOLD (Forodning 684/92) 
Forordning 684/92 om fælles regler for international personbefordring med bus er det 
generelle retsgrundlag for international personbefordring med bus i alle lande i Det 
Europæiske Fællesskab og - efter EØS-aftalens ikrafttrædelse - Det Europæiske 
Økonomiske samarbejdsområde. Den træder i stedet for de forordninger, der var 
gældende på dette område fra slutningen af 60'erne og begyndelsen af 70'erne og indføre 
princippet om fri levering af tjenesteydelser; dette betyder i praksis, at en 
transportvirksomhed kan udføre transportydelser mellem medlemsstaterne uden 
forskelsbehandling på grundlag af nationalitet eller hjemsted, hvis den: 
har tilladelse til at udføre transport med bus i den medlemsstat, hvor den har 
hjemsted, 
opfylder betingelserne i fællesskabsbestemmelserne om adgang til erhvervet med 
personbefordring ad vej, 
overholder bestemmelserne om trafiksikkerhed gældende for køretøjer og førere 
heraf. 
En transportvirksomhed, der har hjemsted i en af medlemsstaterne, kan således udføre 
transport mellem andre medlemsstater. 
De forskellige typer befordringsvirksomhed 
Forordningen definerer forskellige typer befordringsvirksomhed og fastsætter for hver af 
disse betingelserne for adgang til markedet: 
1) Rutekørsel 
Ved rutekørsel forstås personbefordring efter faste tidsintervaller og i en bestemt 
trafikforbindelse, hvor på- og afstigning kan ske ved forud fastsatte stoppesteder. 
Rutekørsel kan benyttes af alle, uanset om der eventuelt skal foretages reservation. 
Der skal udstedes tilladelse til rutekørsel i henhold til en procedure, som er fastsat i 
forordningens artikel 7. Denne procedure er langt mere fleksibel og hurtig end 
proceduren i den tidligere forordning. Det er ikke længere nødvendigt med tilladelse fra 
transitlande (lande, hvis områder gennemkøres, uden at passagerer tages op eller sættes 
af) og i stedet er det tilstrækkeligt at meddele myndighederne tilladelsen med mulighed 
for, at myndighederne i transitmedlemsstaterne kan fremsætte bemærkninger. I artikel 7, 
stk. 4, nævnes seks grunde til, at en anmodning om tilladelse kan afslås. Gennemførelse 
af bestemmelserne i artikel 7, stk. 4, giver dog anledning til fortolkningsproblemer, som 
behandles i et senere kapitel. 
2) Speciel rutekørsel 
Speciel rutekørsel omfatter befordring af bestemte kategorier af passagerer, hvorved andre 
passagerer udelukkes f.eks. befordring af arbejdstagere mellem bopæl og arbejde, 
befordring af skoleelever og studerende mellem bopæl og uddannelsesinstitution, 
befordring af militærpersonale og dets familie mellem oprindelsesstat og kaserneområde, 
og grænseoverskridende bytransport. Alle disse tilfælde af speciel rutekørsel undtages fra 
tilladelse, forudsat de er omfattet af en kontrakt mellem den, der organiserer befordringen 
og transportvirksomheden. 
3) Pendulkørsel 
Pendulkørsel defineres i artikel 2, stk. 2, som befordring, der er tilrettelagt med henblik 
på ved flere ud- og tilbageture at bringe en gruppe passagerer, der er organiseret på 
forhånd, fra samme afgangsomrade til samme bestemmelsesomrade. Disse grupper, der er 
sammensat af passagerer, der har tilbagelagt udturen, bringes ved en senere tur tilbage til 
afgangsstedet. Ved afgangs- og bestemmelsesomrade forstås henholdsvis afgangs- og 
bestemmelsesstedet samt steder beliggende inden for en radius af 50 km herfra. Uden for 
afgangs- og bestemmelsesområdet kan grupper henholdsvis tages op eller sættes af på 
højst tre forskellige steder. Der er forskellig markedsadgang for de to typer pendulkørsel, 
afhængig af om indlogering er inkluderet. Der skal tilladelse til pendulkørsel uden 
indlogering mens pendulkørsel med indlogering er undtaget. 
4) Lejlighedsvis kørsel 
Ved lejlighedsvis kørsel forstås befordring, der hverken svarer til definitionen af 
rutekørsel eller definitionen af pendulkørsel. Denne befordring beskrives i artikel 2, stk. 
3, nr. 3.1, og endvidere i bilaget. Denne artikel omfatter også "øvrige former for kørsel" 
dvs. al kørsel der ikke falder ind under definitionen af lejlighedsvis kørsel i forordningen. 
Der kræves kun tilladelse til sidstnævnte kategori. 
5) Kørsel for egen regning 
Forordningen fastsætter også i artikel 2, stk. 4, bestemmelserne for personbefordring for 
egen regning. Herved forstås personbefordring, som en virksomhed udfører for sine egne 
arbejdstagere, eller som en sammenslutning, der ikke arbejder med gevinst for øje, 
udfører for sine medlemmer inden for rammerne af sit formål. Hertil kræves attestering i 
henhold til modeller, som fastsættes af Kommissionen, forudsat 
at personbefordring kun udgør en biaktivitet for virksomheden eller 
sammenslutningen, 
at de benyttede køretøjer er virksomhedens eller sammenslutningens ejendom eller 
er købt på afbetaling af dem eller er omfattet af en langvarig leasingaftale og føres 
af en ansat i virksomheden eller et medlem af sammenslutningen. 
6) Procedure for udstedelse af tilladelse 
Forordningens artikel 7 fastsætter proceduren for udstedelse af tilladelser. 
Tilladelser gives efter aftale med de kompetente myndigheder i alle de 
medlemsstater, på hvis område passageren tages op eller sættes af. Udstedelse af 
selve tilladelsen foretages af den udstedende myndighed, dvs. den kompetente 
myndighed i den medlemsstat, hvor afgangspunktet er beliggende (en af rutens 
endestationer), hvortil ansøgningen er blevet tilsendt. Dette adskiller sig fra den 
tidligere ordning idet medlemsstaterne her hver for sig udstedte tilladelser til deres 
egne nationale virksomheder i gruppen. 
C. PROBLEMER FORBUNDET MED FORTOLKNING OG 
GENNEMFØRELSE AF FORORDNINGEN 
Der bør nævnes, at medlemsstaternes kompetente myndigheder har ansvaret for den 
praktiske gennemførelse af forordningen. De nationale myndigheder finder det 
sommetider vanskeligt at fortolke forordningens bestemmelser. Lige siden forordning 
684/92 trådte i kraft, har Kommissionen derfor modtaget spørgsmål om fortolkning af 
nogle af forordningens bestemmelser fra mange medlemsstaters kompetente myndigheder 
og fra de faglige organisationer. Kommissionen har givet juridiske fortolkninger af 
forordning 684/92 med forbehold af de holdninger, Kommissionen eventuelt indtager i 
fremtiden, og idet den præciserer, at det er domstolen, der i henhold til EF-traktatens 
artikel 177 skal give juridisk bindende fortolkninger af fællesskabsretten. 
De største gennemførelses- og fortolkningsproblemer: 
1. Forordningens anvendelsesområde i forbindelse med tredjelande 
Når der skal gives tilladelse til befordring med bus med destination til tredjelande 
opstår følgende spørgsmål om forordningens anvendelsesområde: 
Artikel 1, stk. 2, fastsætter, at "I forbindelse med befordring fra en medlemsstat 
til et tredjeland og omvendt finder denne forordning anvendelse på den strækning, 
der tilbagelægges på optagnings- eller afsætningsmedlemsstatens område, så snart 
den nødvendige aftale mellem Fællesskabet og det pågældende tredjeland er 
indgået". Kommissinen mener, at denne bestemmelse kan fortolkes "a sensus 
contrario", således at man kan konkludere, at forordningen gælder for 
gennemkørsel af medlemslandene til tredjelande, hvis der ikke optages eller 
afsættes passagerer. 
Her opstår dog spørgsmålet om tilladelse til gennemkørsel, som kræves af visse 
medlemsstaters myndigheder, når medlemsstatens territorium gennemkøres uden 
optagelse eller afsættelse af passagerer i forbindelse med rutekørsel til tredjeland. 
En sådan tilladelse kan kun kræves, når det drejer sig om transportvirksomheder, 
der ikke har hjemsted i Fællesskabet, eller når den udføres af en virksomhed, som 
har hjemsted i Fællesskabet sammen med en virksomhed, som har hjemsted i et 
tredjeland. Kommissionen mener, at forordning 684/92 ikke er gældende i dette 
tilfælde i henhold til artikel 1, stk. 1 og 2, og gennemkørselstilladelse kan 
forlanges af de kompetente myndigheder i de medlemsstater, der gennemkøres, i 
henhold til traktatens generelle principper. 
Kommissionen mener også, at befordring af passagerer mellem to medlemsstater 
med gennemkørsel af et tredjeland uden optagning eller afsætning af nye 
passagerer må betragtes som transport i Fællesskabet, og forordning 684/92 er 
således gældende. 
Hvis gennemkørsel af et tredjeland foregår med mulighed for optagning og 
afsætning af passagerer, står man over for en type befordring, som på den ene side 
foregår i Fællesskabet, da afgangspunktet og det endelige destinationspunkt er 
beliggende i EU, men det er også en befordring fra en medlemsstat til et 
tredjeland og omvendt (da der er deldestinationer, stoppesteder, i transitlandet) i 
henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning 684/92. I et sådant tilfælde er 
fællesskabslovgivningen gældende for den del, der foregår på Fællesskabets 
område, men for optagning eller afsætning af rejsende, der kommer fra tredjeland 
eller har destination i tredjelande, gælder de bilaterale aftaler mellem 
medlemsstaterne og transitlandet samt ASOR-aftalen (hvis det drejer sig om 
lejlighedsvis kørsel), indtil den nødvendige aftale mellem Fællesskabet og 
tredjelandet er indgået. Anvendelse af Fællesskabets lovgivning og ASOR-aftalen 
for lejlighedsvis kørsel mellem to medlemsstater, som involverer gennemkørsel af 
tredjelands territorium med optagning eller afsætning af passagerer, kan medføre 
problemer, da de to lovgivninger ikke giver mulighed for samme liberalisering. 
Hvis befordringen ikke er liberaliseret i henhold til ASOR-aftalen, kan det være 
nødvendigt at indhente tilladelse fra det tredjeland, der gennemkøres for denne del 
af ruten. 
Hvis der f.eks. foretages lejlighedsvis kørsel - som er liberaliseret i henhold til 
forordning 684/92 - mellem Italien og Tyskland med optagelse eller afsættelse af 
passagerer i Schweiz, skal der foreligge tilladelse fra Den Schweiziske 
Konføderation, da optagelse og afsættelse af passagerer ikke er tilladt i henhold itl 
ASOR-aftalen 
Konkluderende må det præciseres, at de bilaterale aftaler gælder for forbindelser 
mellem EF-lande og tredjelande under hensyntagen til artikel 1, stk. 3, i 
forordning 684/92 ifølge hvilken medlemsstaterne skal bestræbe sig på at justere 
de bilaterale aftaler med tredjelande med henblik på overholdelse af princippet om, 
at der ikke må ske forskelsbehandling af transportvirksomheder i Fællesskabet. 
Endelig gælder ASOR-aftalen mellem Fællesskabet og Tyrkiet samt Fællesskabet 
og Schweiz. De øvrige kontrahenter er nu medlemmer af EF eller af EØS. 
2. De forskellige former for kørsel 
a) Personbefordring for egen regning 
Personbefordring for egen regning behandles i artikel 2, stk. 4, og artikel 
13 i forordning 684/92. 
På anmodning af myndighederne i en af medlemsstaterne udtaler 
Kommissionen, at persontransport udført af en privatperson, som ønsker at 
bruge en ham tilhørende bus for at tage på ferie med sin egen familie i en 
anden medlemsstat, ikke hører ind under definitionen "befordring for egen 
regning" i forordningens betydning, og bestemmelserne om fritagelse for 
tilkaldelse gælder derfor ikke. For at undgå de urimelige konsekvenser, 
-6-
som kunne blive følgen af en bureaukratisk og pedantisk holdning, har man 
foreslået følgende fortolkende løsning: en sådan rejse, som intet har at gøre 
med en økonomisk aktivitet, henhører ikke under forordningens 
anvendelsesområde. En sådan privatperson arbejder ikke for egen eller for 
andens regning (artikel 1). Under disse forhold er en sådan kørsel kun 
undergivet medlemsstaternes bestemmelser for personbefordring. 
På forespørgsel præciserer Kommissionen, at personbefordring udført af en 
offentlig transportvirksomhed, som befordrer sine egne ansatte på en 
studierejse, betragtes som befordring for egen regning, da befordring af 
egne ansatte i dette tilfælde er en sporadisk biaktivitet uden gevinst for øje, 
som opfylder betingelserne i artikel 2, stk. 4, i forordning 684/92. 
Begrebet sammenslutninger, der ikke arbejder med gevinst for øje, omfatter 
også ikke-erhvervsmæssige sammenslutninger, som til socialt brug 
anvender køretøjer, som føres af ikke-lønnede personer.1} 
b) Grænseoverskridende bytransport (artikel 2 stk. 1, nr. 1.2, litra d) 
Grænseoverskridende bytransport betragtes i henhold til forordningen som 
en speciel rutekørsel, der defineres som en befordring af bestemte 
kategorier af passagerer, hvorved andre passagerer udelukkes, såfremt den 
finder sted på de i artikel 2, stk. 1, nr. 1.1. nævnte betingelser. 
Grænseoverskridende bytransport er således typisk ved at være "bymæssig" 
og "grænseoverskridende" og ved at transportere bestemte kategorier af 
passagerer, hvorved andre passagerer udelukkes. 
Forordningen definerer ikke begreberne bymæssig transport og 
grænseoverskridende transport. Den fastsætter blot, at de kompetente 
myndigheder i de pågældende medlemsstat må handle i fællesskab for at 
lette en sådan transport, da de i henhold til forordningens artikel 4, stk. 2, 
er fritaget for enhver tilladelse, hvis de er dækket af en aftale mellem den, 
der har tilrettelagt kørslen, og transportvirksomheden. 
Kommissionen mener, at transport i en bymæssig bebyggelse, der er 
beliggende ved grænsen mellem to eller flere medlemsstater, og som 
opfylder de førnævnte betingelser, kan betragtes som grænseoverskridende 
bytransport. 
c) Rutekørsel og pendulkørsel uden indlogering 
Forordning 684/92 fastsætter og definerer flere typer international 
personbefordring med bus, herunder rutekørsel og pendulkørsel. 
De to største forskelle mellem disse to typer kørsel er: 
i) Rådets og Kommissionens erklæring i mødereferater fra det møde, hvor forordning 684/92 blev 
vedtaget. 
-7 -
med rutekørsel transporterer man individuelle passagerer, mens man 
med pendulkørsel transporterer en forud organiseret gruppe 
passagerer, 
ved pendulkørsel uden indlogering skal passagergruppen bringes 
tilbage til afgangspunktet ved senere kørsel, mens de rejsende ved 
rutekørsel ikke nødvendigvis skal købe returbillet. 
Rutekørsel og pendulkørsel ligner således på flere måder hinanden, f.eks. 
er pendulkørslen regelmæssig (... med henblik på flere ud- og tilbageture 
...), og stoppesteder og fartplaner er også fastsat forud. På grund af disse 
ligheder fastsætter forordningens artikel 4 samme ordning for adgang til 
markedet for pendulkørsel uden indlogering og rutekørsel. 
Godkendelsesproceduren og grundene til at afslå ansøgningen i artikel 7, 
stk. 4, er også de samme. 
3. Procedure for udstedelse af tilladelser og tidsfrister 
a) Sammenslutning af virksomheder, der i fællesskab driver rutekørsel eller 
pendulkørsel uden indlogering 
Gennemførelse af direktivet har vist, at det kan være et problem at fastslå, 
hvem der er den udstedende myndighed, når det drejer sig om en 
sammenslutning af virksomheder, der udfører personbefordring i 
fællesskab. Artikel 6, stk. 1 fastslår klart, at "ansøgning om tilladelse 
indgives til de kompetente myndigheder i den medlemsstat, på hvis område 
udgangspunktet er beliggende, i det følgende benævnt "den 
tilladelsesudstedende myndighed". I forbindelse med rutekørsel forstås ved 
"udgangspunkt" "en af rutens endestationer". Rutekørsler har selvfølgelig 
to endepunkter. Forordningen indeholder ikke yderligere angivelser om, 
hvorvidt et af endepunkterne er vigtigere end det andet, når det drejer sig 
om udstedelse af tilladelse. Rent praktisk ligger beslutningen om at indgive 
ansøgning om rutekørsel på det ene eller det andet endepunkt hos den 
pågældende virksomhed. 
Kommissionen kan derfor ikke acceptere den fortolkning, som nogle 
medlemsstater og nogle virksomheder har foreslået, nemlig at en rutekørsel 
tager udgangspunkt i den medlemsstat, hvor "den ledende virksomhed" er 
beliggende, eller i den medlemsstat, hvorfra rutekørslen afgår. 
Forordningen definerer ikke begrebet "flere virksomheder i forening", og 
man kan derfor forestille sig flere muligheder afhængig af de forskellig 
retssystemer i medlemsstaterne. Forordningen kræver ikke en formel 
oprettelse af en sammenslutning i ordets juridiske betydning. Det 
forekommer dog nødvendigt, at der mindst må foreligge en privat aftale 
mellem de forskellige virksomheder med henblik på i forening at udføre 
rutekørsel. 
Med hensyn til hvorledes den ledende virksomhed udpeges, når det drejer 
sig om rutekørsel eller pendulkørsel uden indlogering, der udføres af flere 
virksomheder i forening, og der ikke er enighed mellem gruppens 
-8-
medlemmer, må vi minde om, at det påhviler gruppen af virksomheder at 
udpege den ledende virksomhed. Den kompetente myndighed kan ikke give 
tilladelse til kørslen, før den ledende virksomhed er udpeget. 
Kommissionen er blevet anmodet om at udtale sig om en fortolkning, ifølge 
hvilken den enkelte virksomhed i sammenslutningen af virksomheden "leder 
sig selv". Kommissionens mening er, at denne fortolkning ville være en 
fordrejning af teksten og målsætningen i artikel 5, stk. 1, andet afsnit. 
Artikel 5, stk. 1, andet afsnit, i forordning 684/92 fastsætter, at "hvis 
rutekørsel eller pendulkørsel uden indlogering udføres af flere 
virksomheder i forening, udstedes tilladelsen i alle de deltagende 
virksomheders navn. Den udleveres til den ledende virksomhed med kopi 
til de øvrige virksomheder. Navnene på samtlige virksomheder angives på 
tilladelsen". 
Forordning 684/92 bygger således på kriteriet " en tilladelse pr. rute". 
Der kan heller ikke være tale om, at den ledende virksomhed har 
rettigheder eller fordele i forhold til de andre tilladelsesindehavere i 
sammenslutningen. 
Kommissionen mener, at det ikke er foreneligt med artikel 7 og 5 i 
forordningen at anvende en procedure, hvor de virksomheder, der ansøger 
om at udføre rutekørsel som en sammenslutning alle samtidig indgiver 
deres anmodning i deres respektive medlemsstater, eller hvor de enkelte 
virksomheders nationale myndigheder efter i fællesskab at være blevet 
enige om detaljerne udsteder tilladelse til hvert enkelt medlem af 
sammenslutningen. 
b) Artikel 7, stk. 2, fastsætter, at de kompetente myndigheder i de 
medlemsstater, der er blevet anmodet om at give deres samtykke til 
udstedelse af tilladelse til rutekørsel, har to måneder til at meddele deres 
beslutning. Denne frist regnes fra dagen for modtagelse af anmodningen. 
Kun disse myndigheder kender den nøjagtige dato for modtagelse af 
anmodningen. Hvis administrationen skal fungere tilfredsstillende må denne 
dato ikke ligge for langt fra anmodningsdatoen. 
Kommissionen foreslår følgende løsning: Straks efter modtagelse af 
ansøgningen tilbagesendes en kvittering, hvorpå den nøjagtige 
modtagelsesdato for ansøgningen figurerer. Fristen på to måneder beregnes 
så fra denne dato. 
c) De kompetente myndigheder i de medlemsstater, der er blevet anmodet om 
at give deres samtykke, meddeler den tilladelsesudstedende myndigheds 
deres beslutning i løbet af to måneder. Denne frist regnes fra dagen for 
modtagelse af anmodningen. Har den tilladelsesudstende myndighed ikke 
modtaget svar inden for den nævnte frist, anses de pågældende 
myndigheder for at have givet deres samtykke og den tilladelsesudstedende 
myndighed kan derfor udstede tilladelsen. I henhold til artikel 7, stk. 1, 
skal den tilladelsesudstedende myndighed sende de kompetente 
-9-
myndigheder i de medlemsstater, hvis område gennemkøres, uden at 
passagerer tages op eller sættes af, en kopi af ansøgningen samt af 
eventuelle andre relevante dokumenter. Myndighederne i de medlemsstater, 
hvor rejsende tages op eller sættes af, anmoder ofte om supplerende 
oplysninger, og den førnævnte tidsfrist på to måneder overskrides ofte, før 
de supplerende oplysninger foreligger. 
Det må understreges, at Kommissionen efter at have foretaget høringer af 
nogle medlemsstater har foreslået, at den udstedende myndighed 
meddeler alle relevante oplysninger og dokumenter på en gang ved 
høringen af de andre medlemsstater i henhold til artikel 7, stk. 1, 
hurtigt behandler de nødvendige supplerende oplysninger, dog på 
betingelse af, at kravet om supplerende oplysninger gør dette 
muligt, dvs. at kravet er berettiget og ikke tjener som 
forsinkelsesmanøvre. 
Den nødvendige kontrol til gennemførelse af forordningen (f.eks. artikel 7, 
stk. 4, litra a) og b) skal finde sted inden for de tidsfrister, der er fastsat i 
artikel 7, stk. 2 og 3. Hvis den udstedende myndighed ikke har meddelt 
dokumenterne i rette tid, eller hvis et krav om supplerende oplysninger fra 
myndigheder, hvis godkendelse er nødvendig, ikke er berettiget, mener 
Kommissionen, at der ikke kan indgås aftale i henhold til artikel 7, stk. 1 
og 2, og at sagen kan forelægges for Kommissionen i henhold til artikel 7, 
stk. 6. 
d) Endelig er det i henhold til artikel 7, stk. 6 muligt at inddrage 
Kommissionen, hvis proceduren om at indgå aftale i henhold til artikel 7, 
stk. 1, ikke kan fuldføres, idet sagen kan forelægges for Kommissionen 
efter tidsfristen på tre måneder at regne fra datoen for 
transportvirksomhedens indgivelse af ansøgning. Efter tidsfristens udløb er 
det ikke gyldigt at forelægge sagen. Dette er ofte sket. 
4. Grunde til at afslå ansøgning (artikel 7, stk. 4, litra a) og b)) 
a) De kompetente myndigheder i en af medlemsstaterne nævner et problem, 
der kan opstå i forbindelse med artikel 7, stk. 4, litra a), første tankestreg, 
ifølge hvilken ansøgning om tilladelse kan afslås, hvis ansøgeren ikke er i 
stand til at udføre den kørsel, for hvilken der ansøges om tilladelse, med 
materiel, som han har direkte råderet over, idet forordning 684/92 ikke 
kræver, at det skal angives, hvilket materiel ansøgeren har direkte råderet 
over. 
Artikel 6, stk. 3, i forordningen fastsætter, at ansøgeren til støtte for sin 
ansøgning om tilladelse skal afgive alle yderligere oplysninger, som han 
skønner relevante, eller som den tilladelsesudstedende myndighed anmoder 
om. 
Kommissionen henstiller til ansøgerne, at de spontant giver den udstedende 
myndighed alle de nødvendige oplysninger, for at den kan vurdere, om det 
- 10-
materiel, som ansøgeren har direkte råderet over, er tilstrækkeligt til at 
udføre den kørsel, han søger tilladelse til. 
b) I henhold til artikel 7, stk. 4, litra b), underpunkt i), kan ansøgning om ny 
tilladelse afslås, "hvis det påvises, at den kørsel, for hvilken der ansøges 
om tilladelse, direkte vil kunne true en virksomhed, der udfører rutekørsel, 
for hvilken der allerede er givet tilladelse, bortset fra det tilfælde, hvor den 
pågældende rutekørsel kun udføres af en enkelt transportvirksomhed eller 
gruppe af transportvirksomheder". 
Dvs. at anmodning om nye tilladelser muligvis kan afslås, hvis der allerede 
er to andre virksomheder, der driver denne kørsel, men der skal dog 
forelægges bevis for, at den nye kørsel direkte truer de virksomheder, der 
allerede har tilladelse til rutekørsel. Det er de kompetente myndigheder, 
der skal bevise dette, og ikke den ansøgende virksomhed, som heller ikke 
skal fastslå, om det er en ny kundekreds. De grunde, der er givet i artikel 
7, stk. 4, litra b), underpunkt i), i forordning 684/92 til at afslå en 
ansøgning, kan således ikke anvendes automatisk og systematisk, hvis man 
konstaterer, at to virksomheder allerede har fået tilladelse til en bestemt 
kørsel. 
c) Afslag på tilladelse med begrundelsen, at en ny kørsel direkte vil kunne 
true rutekørsel, for hvilke der allerede er givet tilladelse som nævnt i 
artikel 7, stk. 4, litra b), underpunkt i), udgør et af de største 
fortolkningsproblemer, da forordningen ikke giver klare kriterier for, hvad 
der forstås ved dette udtryk. For at definere begrebet "true en virksomhed 
der udfører rutekørsel, for hvilken der allerede er givet tilladelse" mener 
Kommissionen, at man må tage hensyn til princippet om bibeholdelse af 
den økonomiske og finansielle ligevægt for de rutekørsler, som allerede har 
modtaget tilladelse, så indførelse på markedet af en ny, lignende kørsel 
ikke ændrer den økonomiske og finansielle ligevægt hos virksomhederne i 
forhold til de investeringer, de har foretaget i denne rutekørsel, og således 
at deres eksistens eller økonomiske overlevelse ikke bringes i fare. 
d) Så vidt Kommissionen ved, har man aldrig afslået en ansøgning med 
henvisning til artikel 7, stk. 4, litra b), underpunkt ii)2). Begrebet 
"Tilsvarende jernbanekørsel på de pågældende direkte forbindelser" 
kommenteres i Rådets og Kommissionens fælles erklæring, som indgår i 
mødereferater af det møde, hvor forordning 684/92 blev endeligt vedtaget. 
I henhold til denne erklæring kan begrebet "tilsvarende jernbanekørsel på 
de pågældende direkte forbindelser" fortolkes som en tjenesteydelse på 
sammenligneligt niveau, hvad angår billetpriser, hyppighed og varighed. 
Udtrykket "direkte forbindelser" bør forstås geografisk og udelukker ikke, 
når der tales om sammenlignelighed med jernbanekørsel, at man skifter 
køretøj eller forbindelse fra den ene perron til den anden. Ansøgning om 
nye tilladelser kan eventuelt afslås i tilfælde, hvor en sammenlignelig 
2) "Asøgningen kan ligeledes afslås: .. 
ii) hvis det påvises, at nævnte kørsel i alvorlig grad vil true levedygtigheden af tilsvarende 
jernbanekørsel på de pågældende forbindelser." 
-11 -
jernbanekørsel påvirkes alvorligt ved oprettelse af en ny busforbindelse, 
men det er nødvendigt at føre de nødvendige beviser herfor. Det er de 
kompetente myndigheder, der skal bevise, at der foreligger en ny 
kundekreds, og ikke den ansøgende virksomhed. Man kan således ikke 
afslå en tilladelse ved simpelthen at henvise til, at der findes en 
sammenlignelig jernbanekørsel. 
D. INDGRIBEN FRA KOMMISSIONENS SIDE - MÆGLING 
Artikel 7, stk. 6 
Artikel 7, stk. 6 i forordning 684/92 fastsætter, at hvis det ikke er muligt at gennemføre 
proceduren om indgåelse af aftale mellem de kompetente myndigheder i alle de 
medlemsstater, hvor passagerer tages op eller sættes af, og tilladelse således ikke kan 
udstedes, kan sagen forelægges for Kommissionen inden for tidsfristen på tre måneder at 
regne fra indgivelse af ansøgningen. Efter at have hørt de berørte medlemsstater træffer 
Kommissionen inden seks uger en beslutning, som får virkning senest 30 dage efter, at 
den er meddelt de pågældende medlemsstater. 
Der forelå allerede i henhold til artikel 14 i forordning 517/72 mulighed for at indbringe 
sagen for Kommissionen i tilfælde af uenighed mellem de kompetente myndigheder, 
selvom der ikke var nogen tidsfrist for at indbringe sagen for Kommissionen. 
Kommissionen har truffet flere beslutninger i forbindelse med gennemførelsen af denne 
forordning. 
Forordning 684/92 fastsætter derimod meget strenge og korte tidsfrister. Kommissionen 
er tre gange blevet anmodet om officielt at skride ind, men har måttet afslå at træffe en 
formel beslutning, da den altid har modtaget henvendelsen efter tidsfristen på tre måneder 
at regne fra datoen for indgivelse af ansøgning om tilkaldelse. 
Til trods herfor og i artikel 7, stk. 6 ånd har Kommissionen altid hjulpet med at 
undersøge sagen, således at de pågældende parter kunne nå frem til en aftale, særlig ved 
at afholde møder med de ansvarshavende i de pågældende nationale myndigheder. 
Kommissionen har nogle gange kunnet foreslå løsninger, som er blevet accepteret af 
parterne. I to tilfælde har Kommissionen kunnet finde en acceptabel løsning, således at 
den udstedende myndighed udstedte tilladelse. Kun i et tilfælde, som ikke er blevet løst i 
skrivende stund, har Kommissionen ikke kunnet medvirke til at finde en ordning med 
parterne. Når forordningen skal ændres, bør man foretage en forlængelse af tidsfristen for 
at forelægge sagen for Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 6. 
Kommissionen har også modtaget klager over dårlig gennemførelse af forordningen 
forbundet med de nationale myndigheders fortolkningsproblemer. 
E. FORBINDELSER MED NATIONALE EKSPERTER OG BRANCHEN 
Kommissionen lægger stor vægt på forbindelserne med de nationale eksperter, der 
beskæftiger sig med gennemførelse af forordningen af international passagerbefordring 
med bus og på forbindelserne med branchen. 
Der er blevet afholdt årlige møder med de nationale eksperter siden forordningen trådte i 
kraft, nemlig i juli 1992, i juli 1993, i september 1994 og i juni 1995. Hensigten med 
disse møder var at få direkte kendskab til de problemer og vanskeligheder, som de 
- 12-
nationale myndigheder havde med gennemførelsen af forordningen i praksis samt at 
meddele alle medlemsstaterne Kommissionens fortolkning af forordningens bestemmelser. 
Disse udvekslinger af synspunkter har vist sig at være frugtbare, og eksperternes forslag 
er blevet taget i betragtning med henblik på ændring af forordningen, særlig hvad angår 
en forenkling af procedurerne. 
Endvidere er forbindelserne med alle de faglige nationale og europæiske organisationer 
blevet styrket; der er blevet afholdt to møder med repræsentanter for disse 
sammenslutninger, nemlig i januar 1994 og september 1994 for at få kendskab til de 
vanskeligheder virksomhederne har i forbindelse med gennemførelse af forordningen. 
Branchen er endvidere blevet hørt på europæisk niveau i september 1995 om et forslag til 
ændring af forordningen. 
F. FORBINDELSER MED TREDJELANDE 
Som allerede nævnt under afsnittet om forordningens anvendelsesområde i forbindelse 
med befordring fra en medlemsstat til et tredjeland og omvendt, finder denne forordning 
anvendelse på den strækning, der tilbagelægges på optagnings- eller 
afsætmngsmedlemsstatens område, så snart den nødvendige aftale mellem Fællesskabet og 
de pågældende tredjeland er indgået. Artikel 1, stk. 3, fastsætter, at "indtil der er indgået 
aftaler mellem Fællesskabet og de pågældende tredjelande, berører denne forordning ikke 
bestemmelser vedrørende den i stk. 2 omhandlede transport, som henhører under 
bilaterale aftaler mellem en medlemsstat og de pågældende tredjelande. Medlemsstaterne 
bestræber sig dog på at justere disse aftaler med henblik på overholdelse af princippet 
om, at der ikke må ske forskelsbehandling af transportvirksomheder i Fællesskabet". 
Rådet og Kommissionen erklærede, da den endelige vedtagelse af forordningen fandt sted, 
at de i henhold til traktatens bestemmelser træffer alle de nødvendige foranstaltninger med 
henblik på at indgå de nødvendige aftaler mellem Fællesskabet og tredjelande, således at 
denne forordning kan finde ensartet anvendelse. Kommissionen har med beklagelse måttet 
konstatere, at den tekst, Rådet har vedtaget, ikke gør det muligt at gøre større fremskridt 
med henblik på at sikre fri levering af tjenesteydelser hvad angår forbindelserne mellem 
medlemslandene og tredjelande. 
For at kunne opfylde sine forpligtelser i henhold til traktaten forelagde Kommissionen i 
december 1992 Rådet en henstilling til Rådets beslutning om indledning af forhandlinger 
mellem Fællesskabet og nogle tredjelande om transport af gods og passagerer ad vej. 
Rådet vedtog på sit møde en 7. december 1995, at forhandlingsmandat til Kommissionen 
med henblik på at åbne forhandlinger om lejlighedsvis international personbefordring med 
bus. 
Endvidere besluttede Rådet den 14. marts 1995 at bemyndige Kommissionen til at 
forhandle en aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Schweiziske 
Konføderation om vejtransport og lufttransport, herunder personbefordring med bus. 
Disse forhandlinger forløber på nuværende tidspunkt. 
Forordning 684/92 gælder i Norge, Island og Liechtenstein, da de tilhører Det 
Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. 
- 13 -
Da Østrig, Sverige og Finland nu er medlemmer af Fællesskabet og forordning 684/92 
gælder i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, gælder ASOR-aftalen3) kun på 
lejlighedsvis transport mellem Fællesskabets lande og Schweiz og Tyrkiet. 
G. AFTALER MELLEM MEDLEMSSTATERNE (artikel 18) 
Forordningens artikel 18 fastsætter, at medlemsstaterne kan indgå bilaterale og 
multilaterale aftaler med henblik på større liberalisering af den virksomhed, der er 
omfattet af denne forordning, navnlig for så vidt angår ordningen med tilladelser og 
forenkling af eller fritagelse for kontroldokumenter. 
På grundlag af denne bestemmelse er Fællesskabets medlemsstater og Det Europæiske 
Økonomiske Samarbejdsområde blevet enige om ikke længere at kræve, at man på 
køretøjer, der udfører kørsel, der ikke kræver tilkaldelse, skal medføre et hæfte med 
oversættelse af kørselsbladet til alle Fællesskabets sprog. I henhold til artikel 11, stk. 2, 
består kontroldokumentet af et kørselsblad og et hæfte med oversættelserne af 
kørselsbladet. Artikel 15, stk. 1, kræver, at kontroldokumentet medføres i køretøjet og 
forevises på forlangende for enhver bemyndiget kontrollør. Kommissionen tager hensyn 
til denne aftale med henblik på at foretage de nødvendige ændringer i forordningens 
nuværende formulering. 
Ministerudvalget for Den Økonomiske Union Benelux vedtog den 20. december 1994 en 
beslutning om bestemmelser for rutekørsel og pendulkørsel i Benelux. Disse bestemmelser 
vedrører bl.a. muligheden for at udstede en foreløbig tilladelse til rutekørsel uden 
modtagelsesstatens forudgående godkendelse under bestemte forhold, undtagelse fra 
betingelsen om en allerede dannet gruppe for pendulkørsel og for lejlighedsvis kørsel samt 
fritagelse for tilladelse for anden lejlighedsvis kørsel. 
H. KØRSELSDOKUMENTER 
Kommissionen vedtog den 1. juli 1992 i henhold til artikel 5, stk. 4, artikel 6, stk. 2, 
artikel 11, stk. 6, og artikel 13, stk. 3, efter høring af medlemsstaterne en forordning om 
gennemførelsesbestemmelser for forordning (EØF) nr. 684/92 hvad angår 
kontroldokumenter for international passagerbefordring^. Denne forordning indeholder 
modeller til kontroldokumentet og bestemmelser om dets anvendelse, for ansøgning om 
tilladelse, selve ansøgningen og attester. 
Denne forordning gælder samtidig med grundforordningen, dvs. pr. 1. juni 1992, selvom 
artikel 11 giver mulighed for at anvende de kørselsblade, der er trykt i henhold til de 
tidligere forordninger nr. 1016/68 og 1172/72 indtil senest 31. december 1993 under 
forudsætning af, de ændres på en læselig, uudslettelig og hensigtsmæssig måde, i det 
omfang, dette er nødvendigt for at de kan opfylde bestemmelserne i forordning 684/92. 
Denne artikel skal gøre det muligt for medlemsstaterne at trykke og omdele nye 
dokumenter og opbruge lageret af gamle dokumenter. Trods denne yderligere tidsfrist har 
det ikke kunnet undgås, at nogle af medlemsstaterne har haft vanskeligheder med at få 
uddelt de nye dokumenter på nationalt niveau. 
3) Aftale om lejlighedsvis international passagerbefordring med bus, undertegnet i Dublin den 26. maj 
1982. 
4) Kommissionens forordning nr. 1839/92. EFT L 187 af 7.7.1992, s. 5. 
- 14-
Som reaktion på ønsker fra sammenslutninger af virksomheder inden for international 
transport med bus og fra de nationale eksperter vedtog Kommissionen den 25. oktober 
1993 forordning 2944/935) om ændring af Kommissionens forordning (EØF) nr. 1839/92 
for så vidt angår kontroldokumenter for pendulkørsel med indlogering eller lejlighedsvis 
kørsel, dvs. kørsel, der ikke kræver tilladelse. De nye kørselsblade er blevet ændret 
ganske betydeligt: 
1. Kontroldokumentet for pendulkørsel med indlogering og for lejlighedsvis kørsel er 
nu ens i modsætning til det tidligere system, hvor der var tale om to forskellige 
kørselsdokumenter. 
2. "Piktogram"-systemet, som ligner ASOR's kørselsbladsmodel, er blevet indført for 
at gøre anvendelse og kontrol, som foretages af det kompetente personale, enklere 
og nemmere. 
I. STATISTIK OVER DE AF MEDLEMSSTATERNE UDSTEDTE 
TILLADELSER 
Når man skal vurdere, i hvor høj grad forordning 684/92 er gennemført, må man huske, 
at forordningen i høj grad er til fordel for international personbefordring, der ikke kræver 
tilladelse, dvs. lejlighedsvis kørsel. Det er derfor vanskeligt at sætte tal på denne del af 
forordningen, da den ikke kræver nogen form for officiel indsats. Vedlagte tabel viser, 
hvor mange tilladelser medlemsstaterne har udstedt for de forskellige typer international 
personbefordring, som kræver tilladelse, dvs. rutekørsel. Tallene omfatter alle udstedte 
tilladelser efter forordningens ikrafttrædelse. På grundlag af de tal, medlemsstaterne har 
sendt, kan det helt klart konstateres, at der er sket en stor stigning i antallet af rutekørsler 
i henhold til denne forordning, således at der nu tilbydes nye ruter og ruterne betjener 
ofte lokaliteter i EF's periferi, således at borgernes bevægelighed øges. 
Tabellen viser også, at nogle former for kørsel, der kræver tilkaldelse i henhold til 
forordning, dvs. pendulkørsel uden indlogering og specialiseret rutekørsel ikke er af 
nogen stor interesse for transportvirksomheder. I sit forslag til forordning om ændring af 
forordning 684/92 ønsker Kommissionen derfor at udelade pendulkørsel samt fuldstændigt 
at liberalisere speciel rutekørsel. Når man ser på det ringe antal tilladelser, 
medlemsstaterne har udstedt til denne kategori, kan man slutte, at den ikke vil forstyrre 
det internationale marked for bustransport. Desuden findes der i den nuværende 
forordning en kategori - anden lejlighedsvis kørsel - som skal omfatte alle de former for 
kørsel, der ikke kan klassificeres. Kun de spanske myndigheder har udstedt 80 tilladelser 
i denne kategori, men brugen heraf er dog ubetydelig, da denne kørsel kan klassificeres i 
kørselskategorien i artikel 2, stk. 3.1, litra b) i forordning 684/92. 
5) EFT L 266 af 27.10.1993, s. 2. 
- 15 -
STATISTIKKER OVER TILLADELSER ER. DER UDSTEDT AF MEDLEMSSTATERNE 
Antal tilladelser udstedt i henhold til forordning nr. 684/92 
Medlemsstat 
Belgien 
Danmark 
Frankrig 
Tyskland 
Grækenland 
Italien 
Irland 
Luxembourg 
Nederlandene 
Portugal 
Spanien 
Det Forenede 
Kongerige 
Nye medlemsstater 
Østrig 
Finland 
Sverige 
EØS 
Island 
Norge Rutekørsel 
19 
22 
100 
76 
12(3) 
17 
51(4.1) 
5 
12 
17 
5 
0 
0 
1 Speciel rutekørsel 
1(1) 
0 
0 
10 
0 
0 
0(4.2) 
3 
0 
0 
1 
0 
0 
0 Pendulkørsel uden 
indlogering 
1 
0 
0 
0 
0 
0 
0 
0 
0 
0 
1 
0 
0 
0 Anden speciel kørsel 
1 
0 
8(2) 
1 
0 
0 
0 
0 
80(5) 
16 
0 
0 
0 Kørsel for egen 
regning 
6(1.2) 4(1.3) 
0 
83(1.2) 
0 
0 
0 
0 
52 
0 
0 
0 
0 
0 Situationen pr. 
31.12.1994 
5.5.1995 
19.5.1995 
31.1.1995 
27.2.1995 
9.3.1995 
14.2.1995 
Intet svar 
17.1.1995 
31.3.1995 
10.1.1995 
20.2.1995 
16.3.1995 
22.2.1995 
21.6.1995 
- 16-
1. Undtagen et enkelt tilfælde med befordring af personale, faldt alle nye specielle rutekørsler ind under de kategorier, der defineres i artikel 2, stk. 1, 
underpunkt 2 og kan tilrettelægges på grundlag af en aftale mellem transportvirksomheden og den, der organiserer befordringen 
1.2. Ikke-liberaliseret kørsel for egen regning 
1.3. Liberaliseret kørsel for egen regning 
2. Al kørsel med UK 
3. Anmodning om 16 tilladelser, hvoraf 4 er blevet afslået 
4.1. Rutekørsel, herunder speciel rutekørsel i henhold til artikel 2, stk. 1.2 
4.2. Anden speciel rutekørsel end i artikel 2, stk. 1.2 
5. Anden autoriseret lejlighedsvis kørsel som f.eks. kombineret kørsel fly/bus som kunne falde ind under artikel 2, stk. 3.1.b i forordning 684/92. Tilladelse ikke 
påkrævet. 
FORSLAG TIL RÅDETS FORORDNING 
om 
ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 om fælles regler for 
international personbefordring med bus 
BEGRUNDELSE 
A^ BAGGRUND 
1. De første fællesskabsforanstaltninger inden for international personbefordring med 
bus stammer fra 60'erne med vedtagelse af Rådets forordning nr. 117/66/EØF af 
28. juli 1966° om indførelse af fælles bestemmelser for international 
personbefordring med bus ad vej. I henhold til artikel 7 og 8 i denne forordning 
fastsættes de fælles bestemmelser for rutekørsel ved Rådets forordning nr. 
516/72/EØF af 28. februar 19722) og de fælles bestemmelser for pendulkørsel ved 
Rådets forordning nr. 517/72/EØF af 28. februar 19723). Bestemmelserne i disse 
to forordninger var gældende lige til vedtagelse af Rådets forordning nr. 
684/92/EØF af 16. marts 19924). 
2. Sidstnævnte forordning udgør den retlige referenceramme for international 
personbefordring med bus og gælder i alle Fællesskabets medlemsstater samt -
efter ikrafttrædelse af EØS-aftalen - i Det Europæiske Økonomiske 
Samarbejdsområde, idet det indfører princippet om fri levering af tjenesteydelser i 
denne sektor. Det åbner rent praktisk mulighed for, at en transportvirksomhed kan 
foretage international transport mellem medlemsstaterne uden forskelsbehandling 
på grund af nationalitet eller hjemsted, forudsat den: 
har tilladelse til at udføre personbefordring med bus i den medlemsstat, 
hvor den har hjemsted, 
opfylder betingelserne i fællesskabsbestemmelserne om adgang til erhvervet 
med personbefordring ad landevej, 
overholder bestemmelserne om trafiksikkerhed gældende for køretøjer og 
førere heraf. 
3. Forordningen definerer endvidere de forskellige kategorier af kørsel og fastsætter 
markedsadgangsbetingelserne for hver enkelt. Således kræver pendulkørsel med 
indlogering, størstedelen af den lejlighedsvise kørsel, næsten al speciel rutekørsel 
samt kørsel for egen regning ikke længere tilladelse. Følgende kræver stadig 
tilladelse: al rutekørsel, pendulkørsel uden indlogering, anden lejlighedsvis kørsel, 
nogle former for speciel rutekørsel og nogle former for kørsel for egen regning. 
Bestemmelserne for udstedelse af tilladelser er blevet forenklet og, hvis en 
tilladelse afslås, skal dette motiveres. 
i) EFTaf 9.8.1966, s. 2688. 
2) EFT nr. L 67 af 20.3.1972, s. 13. 
3) EFT nr. L 67 af 20.3.1972, s. 19. 
4) EFT nr. L 74 af 20.3.1992, s. 1. 
4. Forordning 684/92 fastsætter i artikel 20, at Kommissionen før 1. juli 1995 skal 
aflægge rapport om forordningens gennemførelse. Kommissionen skal før 1. 
januar 1996 forelægge Rådet et forslag til forordning om forenkling af 
procedurerne, herunder - afhængig af rapportens konklusioner - eliminering af 
tilladelser. 
5. I henhold til disse bestemmelser har Kommissionen udarbejdet et nyt forslag til 
forordning indeholdende følgende ændringer: 
kategorien international pendulkørsel udgår 
kategorien anden lejlighedsvis kørsel udgår 
liberalisering af al lejlighedsvis kørsel 
liberalisering af al speciel rutekørsel og kørsel for egen regning 
bedre formulering af definitionen af lejlighedsvis kørsel 
indføjelse af "EF-tilladelse til bus" 
genindførelse af konkurrence mellem rutekørsel med bus og rutekørsel med 
tog, idet artikel 7, stk. 4, litra b), pkt. ii), udgår 
forlængelse af nogle tidsfrister. 
B^ BERETTIGELSE AF FORANSTALTNINGEN PÅ EF-NIVEAU 
L Nærhedsprincippet og proportionalitet 
a) Hvilke formål har den påtænkte handling set i lyset af EF's forpligtelser? 
Forslaget sigter på at fortsætte liberaliseringsprocessen på fællesskabsniveau inden for 
international persontransport med bus. Hermed arbejdes der frem imod gennemførelsen af 
det indre marked. Den grundlæggende målsætning er gennemførelse af fri levering af 
tjenesteydelser inden for transport ved at eliminere uberettiget og overdrevne restriktioner 
og navnlig enhver form for forskelsbehandling for transportvirksomheder på grundlag af 
nationalitet eller hjemsted, såfremt transportvirksomheden ønsker at udføre kørsel i en 
medlemsstat, hvor den ikke er hjemmehørende. 
b) Hører den påtænkte handling under EF's enekompetence, eller er der tale om 
en kompetence som EF deler med medlemsstaterne? 
Foranstaltningen hører ind under EF's enekompetence (artikel 75, stk. 1 litra a) i 
traktaten). 
c) Hvilke handlingsmuligheder har EF (henstilling, finansiel støtte, 
retsforskrifter, gensidig anerkendelse osv.)? 
Dette forslag er en ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 og er derfor også en 
Rådsforordning. Forordningen fastsætter fælles bestemmelser for international 
persontransport med bus for at undgå konkurrenceforvridning. Forordningen er bindende i 
alle enkeltheder og direkte gældende i alle Fællesskabets medlemsstater, og det er den 
eneste anvendelige retsakt. 
-3*-
d) Er det nødvendigt med ensartede forskrifter, eller er det tilstrækkeligt at 
opstille de generelle mål i et direktiv, der derefter gennemføres af 
medlemsstaterne? 
Som nævnt i pkt. f, udgør dette forslag en ændring af en eksisterende forordning og skal 
derfor også være en forordning. Endvidere skal udførsel af international personbefordring 
med bus foregå under de samme betingelser og med anvendelse af samme 
kontroldokumenter overalt. Et direktiv er derfor ikke et hensigtsmæssigt instrument. 
II. Økonomiske fordele ved en fortsat harmoniseringsproces 
Følgende taler til fordel for større harmonisering og liberalisering af bestemmelserne for 
internationale personbefordring med bus: det nye forordningsforslag sigter på at forenkle 
og klargøre de nuværende bestemmelser. Dvs. at kategorien "pendulkørsel" udgår, idet 
pendulkørsel uden indlogering indgår under rutekørsel, og pendulkørsel med indlogering 
indgår under lejlighedsvis kørsel. Forslaget sigter også på at genindføre konkurrence 
mellem rutekørsel med bus og rutekørsel med tog og at harmonisere og forenkle de 
administrative procedurer ved at strege artikel 7, stk. 4, litra b), pkt. ii). De nye normer 
giver større smidighed og kriterierne er bedre tilpasset til at åbne nye markeder. Når de 
begrænsninger, den gældende forordning indeholder, ophæves, bliver det lettere for 
transportvirksomhederne at forvalte deres aktiviteter og deres køretøjer bedre og med 
større rentabilitet. 
Det må også understreges, at forordning 684/92 efter ikrafttrædelse af EØS-aftalen den 1. 
juli 1994 gælder for 370 mio. indbyggere og således giver virksomheder, der foretager 
personbefordring med bus nye kommunikationsmuligheder. Disse nye muligheder kan 
være et grundlag for jobskabelse i transportindustrien. 
For at undgå enhver konkurrenceforvridning fastsætter forslaget ens betingelser for 
transportvirksomheder i EF og i EØS i henhold til forpligtelsen til ikke at foretage 
forskelsbehandling og således undgås uligheder mellem de lande, som begrænser 
adgangen til deres nationale markeder for virksomheder, der ikke er hjemmehørende i 
disse lande, og de lande som åbner deres markeder for andre transportvirksomheder. 
- 4to-
Ç GENNEMGANG AF ARTIKLERNE 
Artikel 1 
Artikel 1 i forordningen ændrer artikel 2 i forordning 684/92 som følger: 
Grænseoverskridende bytransport 
Grænseoverskridende bytransport betragtes i forordning 684/92 som speciel rutekørsel, 
der igen defmeres som befordring af bestemte kategorier af passagerer, hvorved andre 
passagerer udelukkes, såfremt den finder sted på de i artikel 2, stk. 1.1. nævnte 
betingelser. Grænseoverskridende bytransport er således typisk ved at være "bymæssig" 
og "grænseoverskridende" og ved at transportere bestemte kategorier af passagerer, 
hvorved andre passagerer udelukkes. Grænseoverskridende bykørsel bør i realiteten 
betragtes som et særligt tilfælde under rutekørsel og ikke som speciel rutekørsel, da 
grænseoverskridende bykørsel skal være tilgængelig for alle og ikke kun for bestemte 
kategorier af passagerer, hvorved andre udelukkes. 
Ekstra køretøjer 
I henhold til artikel 2, stk. 1.3. i forordning 684/92 er indsættelse af ekstra køretøjer på 
rutekørsel underkastet samme bestemmelser som rutekørsel, dvs., at tilladelse er 
påkrævet. Denne procedure er ikke berettiget, da artikel 10 i samme forordning kræver, 
at transportvirksomhederne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at 
befordringen opfylder kravene med hensyn til kontinuitet, regelmæssighed og kapacitet. 
Når efterspørgslen øges, må transportvirksomheden indsætte ekstra køretøjer. Dette 
hindres, hvis transportvirksomhederne skal følge tilladelsesproceduren, som tager mindst 
3 måneder. 
Ændringsforslaget foreslår, at forpligtelse til tilladelse for indsættelse af ekstra køretøjer 
udgår. Denne ændring giver virksomhederne mulighed for større dynamisme, særlig i 
perioder med større efterspørgsel. 
Pendulkørsel 
Pendulkørsel udgår i henhold til det nye forslag. 
Det er af mange grunde berettiget at sløjfe kategorien pendulkørsel: 
1. I henhold til de oplysninger, Kommissionen har, eksisterer dette begreb ikke i 
medlemsstaternes interne lovgivning, 
2. Rapporten om gennemførelse af forordning 684/92 viser, at der næsten ingen 
tilladelser er blevet udstedt til pendulkørsel uden indlogering, 
3. Det kan siges, at rutekørsel og pendulkørsel uden indlogering har nogle ting til 
fælles, f.eks. pendulkørslens regelmæssighed {...vedflere ud- og tilbageture at 
bringe ...). Stoppesteder og tidsplan er også forud fastsat for pendulkørsel. Derfor 
fastsætter artikel 4 i forordningen samme markedsadgangsordning for pendulkørsel 
uden indlogering og rutekørsel. Der er samme tilladelsesprocedure og grunde til at 
afslå en anmodning om tilladelse for disse to kørsler i henholdt il artikel 7, stk. 4. 
4. Derimod kan pendulkørsel med indlogering betragtes som lejlighedsvis kørsel. På 
nuværende tidspunkt er markedsadgangsordningen i øvrigt den samme, og det 
samme gælder for kontroldokumenterne. 
-5«-
Når kategorien pendulkørsel udgår, simplificeres de forskellige former for 
personbefordring med bus ganske betydeligt. De klassificeres nu som rutekørsel, speciel 
rutekørsel, lejlighedsvis kørsel og kørsel for egen regning. Denne klassificering passer 
sammen med den, der anvendes i de fleste medlemsstater. 
Lejlighedsvis kørsel 
Begrebet lejlighedsvis kørsel simplificeres. Denne kørsel defineres for øjeblikket som 
kørsel,d er ikke falder ind under rutekørsel eller speciel rutekørsel. Opdelingen af disse 
former for kørsel i artikel 2, stk. 3.1. i forordning 684/92 og i bilaget sløjfes. Nogle af 
de elementer, der karakteriserer lejlighedsvis kørsel gives vejledende i definitionen. 
Hvis man skal markere forskellen mellem lejlighedsvis kørsel og rutekørsel eller speciel 
rutekørsel, må man derfor konstatere, at lejlighedsvis kørsel ikke opfylder kriterierne for 
rutekørsel og speciel rutekørsel. 
Det fremgår af rapporten om gennemførelse af forordning 684/92, at der ikke er blevet 
udstedt ret mange tilladelser til anden lejlighedsvis kørsel i medlemsstaterne, og det er 
derfor berettiget at lade begrebet lejlighedsvis former for kørsel udgå. 
Lejlighedsvis kørsel kræver ikke tilladelse. Tilrettelæggelse af parallel eller midlertidig 
kørsel for samme passagerkreds som for den eksisterende rutekørsel kræver dog tilladelse 
i henhold til proceduren i forordningen. Formålet med denne bestemmelse, som også 
forekommer i artikel 2, stk. 1.3 i forordning 684/92, er at undgå illoyal konkurrence til 
rutekørsel af "falsk lejlighedsvis kørsel", dvs. at lejlighedsvis kørsel, som er fritaget for 
tilladelse, i praksis udfører egentlig rutekørsel. 
Kørsel for egen regning 
Begrebet kørsel for egen regning suppleres med en udtrykkelig henvisning til, at denne 
type kørsel ikke er kommerciel, hvilket i øvrigt er et af de afgørende elementer i 
definitionen af kørsel for egen regning. 
Artikel 2 
Ingen kommentarer 
Artikel 3 
Artikel 3 i ændringsforslaget indfører en ny artikel 3a, som indeholder et vigtigt nyt 
element for international personbefordring med bus. Det er "EF-tilladelsen" som udstedes 
af de kompetente myndigheder i transportvirksomhedens etableringsmedlemsstat i henhold 
til en model i forordningens bilag. Transportvirksomhederne skal opfylde bestemmelserne 
i artikel 3, stk. 1, i forordning 684/92. 
På nuværende tidspunkt fastsætter den enkelte medlemsstat sin egen model for tilladelse 
til at foretage international transport, selvom de kvalitative kriterier for at udføre denne 
kørsel fastsættes af forordning 684/92. 
EF-tilladelsen gør det lettere at udføre kontrol uden for etableringsmedlemsstaten, særlig 
når det drejer sig om lejlighedsvis kørsel, da denne på nuværende tidspunkt er fritaget for 
tilladelse og foretages med et kørselsblad, som kun giver oplysninger om kørslen, men 
ikke ret meget om transportvirksomheden. EF-tilladelsen er bevis for, at 
transportvirksomheden i sin medlemsstat har tilladelse til at udføre international kørsel 
-6«-
med bus, og at virksomheden opfylder betingelserne i fællesskabsbestemmelserne om 
adgang til erhvervet med personbefordring ad vej5). 
EF-tilladelsen træder i stedet for det eller de dokumenter, der for øjeblikket udstedes af 
etableringsstatens kompetente myndigheder, og som attesterer, at transportvirksomheden 
har adgang til markedet for international personbefordring ad vej. 
Artikel 4 
Ændringsforslagets artikel 4 ændrer artikel 4 i forordning 684/92 om 
markedsadgangsordningen: 
Al lejlighedsvis kørsel undtages fra tilladelse til forskel fra systemet i forordning 
684/92, hvor lejlighedsvis kørsel kræver tilladelse. I henhold til rapporten om 
gennemførelse af forordning 684/92 er der kun blevet udstedt meget få tilladelser i 
medlemsstaterne til anden lejlighedsvis kørsel. Denne kategori udgår derfor. 
Al speciel rutekørsel og grænseoverskridende bykørsel undtages fra tilladelse på 
betingelse af, at de er omfattet af en kontrakt mellem tilrettelæggeren og 
transportvirksomheden. Artikel 2, stk. 1.2 i den nuværende forordning 684/92 
kombineret med samme forordnings artikel 4 kræver tilladelse til al anden speciel 
rutekørsel end kørsel nævnt i artikel 2, stk. 1, litra a), b), c) og d). Fra et praktisk 
synspunkt kræves kun tilladelse til ganske få specielle rutekørsler i henhold til 
forordning 684/92, og rapporten om gennemførelsen af forordningen viser også 
dette. Tilladelse til denne kørsel er derfor ikke længere påkrævet. 
Der kræves stadig tilladelse til rutekørsel. 
Artikel 5 
Ingen kommentarer 
Artikel 6 
Ændringsforslagets artikel 6 ændrer artikel 5 i forordning 684/92 om ekstra køretøjer. 
Stk. 1-4, ingen kommentarer. 
Der indføjes et nyt stk. 5. Artikel 1, stk. 3 i ændringsforslaget fastsætter, at forpligtelse 
til tilladelse for indsættelse af ekstra køretøjer udgår. 
Den foreslåede ændring af artikel 6 kræver, at den transportvirksomhed som stiller ekstra 
køretøjer til rådighed for den, der driver rutekørslen, om bord på køretøjet skal medføre 
følgende dokumenter: 
en bekræftet kopi af den EF-tilladelse, som er udstedt til den transportvirksomhed, 
der udfører den ekstra kørsel, 
en kopi af kontrakt eller lignende dokument mellem den, der driver rutekørslen og 
den, der udfører den ekstra kørsel, 
en kopi af tilladelse til at udføre rutekørsel. 
5) Rådets direktiv nr. 74/562/EØF, EFT L 308 af 19.11.1974. s. 23, senest ændret ved Rådets direktiv nr. 
89/438/EØF, EFT L 212 af 22.7.1989, s. 101. 
-7«-
Denne nye ordning gør det nemmere at skelne mellem "indsættelse af ekstra køretøjer" og 
"underleverancer". Som tidligere nævnt er indsættelse af ekstra køretøjer berettiget af en 
forbigående eller sæsonpræget vækst i efterspørgslen, der medfører, at den 
transportvirksomhed, der driver rutekørslen, ikke kan opfylde sine forpligtelser med de 
køretøjer, han direkte råder over. Den transportvirksomhed, som stiller køretøjer til 
rådighed for indehaveren af tilladelse til rutekørsel via f.eks. en lejekontrakt, forekommer 
ikke på tilladelsen, da han udfører rutekørsel for indehaveren i en nøje fastsat periode. 
En underleverandør er derimod en transportvirksomhed, som vedvarende er ansvarlig for 
udførelse af rutekørsel på betingelser, som er fastsat af forordningen og af tilladelsen. 
Underleverandøren skal godkendes af de myndigheder, der medvirker i proceduren til 
udstedelse af tilladelse og forekommer på tilladelsen som den virksomhed, der udfører 
kørslen som underleverandør og ikke som en virksomhed, som eventuelt forekommer på 
en liste og som i givet fald fra tid til anden kan udføre kørsel. 
Artikel 7 
Artikel 7 i forslaget ændrer artikel 6 i forordning 684/92 om indgivelse af ansøgning om 
tilladelse til rutekørsel. 
Stk. 1, ingen kommentarer. 
Stk. 3 heri fastsætter, at ansøgeren til støtte for sin ansøgning om tilladelse skal afgive 
alle yderligere oplysninger, som han skønner relevante, eller som den 
tilladelsesudstedende myndighed anmoder om. Denne bestemmelse er blevet yderligere 
udbygget af artikel 7 i Kommissionens forordning nr. 1839/92 om gennemførelses­
bestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 for så vidt angår 
transportdokumenter vedrørende international personbefordring. Denne artikel fastsætter, 
hvilke oplysninger ansøgeren skal vedlægge, navnlig køreplan, takstsatser, bevis for, at 
den ansøgende virksomhed i den medlemsstat, hvori den er etableret, opfylder 
betingelserne for adgang til at udøve international personbefordring med bus, nærmere 
angivelser om arten og mængden af den forventede trafik samt et kort, hvorpå ruten og 
stoppestederne er indtegnet. 
Den foreslåede ændring vedrører udarbejdelse af en plan for rutekørslen med henblik på 
at opfylde fællesskabsbestemmelserne om køretid og hviletid6) samt en kopi af EF-
tilladelsen for international personbefordring ad vej for anden mands regning i henhold til 
artikel 3a. 
Det er berettiget at forlange en plan for rutekørslen, da transportvirksomheden således 
forpligtes til at tilrettelægge stoppestederne i henhold til EF-lovgivningen om køretid og 
hviletid. Det drejer sig derfor om en forudgående kontrol af opfyldelsen af disse 
bestemmelser, hvis primære formål er at opnå størst mulig færdselssikkerhed. 
Artikel 8 
Artikel 8 i ændringsforslaget ændrer artikel 7 i forordning 684/92 om procedure for 
udstedelse af tilladelser til rutekørsel. 
1. Først og fremmest skal nogle af tidsfristerne i artiklen forlænges, da det i praksis 
viser sig, at det er umuligt at overholde dem: 
Tidsfristen for henvendelse til Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 6, 
bliver 4 måneder i stedet for 3 måneder at regne efter datoen for indgivelse 
af ansøgning. 
6) Forordning 3820/85 og 3821/85 af 20. december 1985. EFT L 370 af 31.12.85, s. 1 
-8*-
Kommissionen skal træffe en beslutning inden for 10 uger i stedet for 6 
uger. 
2. Den anden vigtige ændring af artikel 7, stk. 2, vedrører den nøjagtige dato fra 
hvilken tidsfristen på 2 måneder beregnes. 
Denne artikel fastsætter, at de kompetente myndigheder i de medlemsstater, der er 
blevet anmodet om at give deres samtykke af udstedelse til tilladelse til rutekørsel, 
har to måneder til at meddele deres beslutning. Denne frist regnes fra dagen for 
modtagelse af anmodningen om samtykke. Kun disse myndigheder kender den 
nøjagtige dato for modtagelse af anmodningen. 
Problemet kan løses, hvis der skal kvitteres for modtagelse af anmodningen på en 
sådan måde, at den nøjagtige modtagelsesdato for anmodningen figurerer på 
kvitteringen. Fristen på 2 måneder beregnes således fra denne dato. 
Administrationen kan kun fungere tilfredsstillende, hvis denne dato ikke ligger for 
langt fra anmodningens dato. 
3. Artikel 7, stk. 5, fastsætter, at "den tilladelsesudstedende myndighed kun kan afslå 
ansøgninger af grunde, der er forenelige med denne forordning". Denne 
bestemmelse bør gælde både for den udstedende myndighed og for de kompetente 
myndigheder i alle de medlemsstater, på hvis område passagerer tages op eller 
sættes af, og som deltager i indgåelse af den aftale, der er nødvendig for at 
udstede tilladelsen. Dette er formålet med artikel 8, stk. 5 i ændringsforslaget. 
4. Ændringsforslaget foreslår at artikel 7, stk. 4b.ii udgår: Her står, at ansøgningen 
kan afslås: 
ii) Hvis det påvises at nævnte kørsel i alvorlig grad vil true levedygtigheden af 
tilsvarende jernbanekørsel på de pågældende direkte forbindelser;" 
Det er berettiget at sløjfe denne bestemmelse ud fra synspunktet om fri 
konkurrence mellem de forskellige transportmåder. I øvrigt ser det efter de 
tilgængelige oplysninger ud til, at ingen tilladelser er blevet afslået af denne 
grund. 
Endvidere ændres formuleringen af stk. 4, litra a) og b). "Ansøgningen kan afslås, 
hvis ...", ændres til - "Tilladelse gives medmindre". Det er med denne ændring 
hensigten at begrænse de nationale myndigheders ret til at handle efter skøn mest 
muligt, når det drejer sig grunde til at afslå tilladelser. Hvis ingen af de i 
forordningen nævnte grunde er gældende, skal tilladelsen udstedes. 
Tankestreg 1, 2 og 3 i stk. 4, litra a), pkt. i og ii i stk. 4, litra b) samt sidste 
afsnit i stk. 4 indgår med den fulde ordlyd i den nuværende forordning 684/92 for 
at gøre artikel 7, stk. 4, klarere 
Artikel 9 
Ingen kommentarer 
Artikel 10 
Ingen kommentarer 
Artikel 11 
Artikel 11 i forslaget ændrer artikel 11 i forordning 684/92. 
I henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning 684/92, består kontroldokumentet af et 
kørselsblad og et hæfte med oversættelserne af kørselsbladet. I henhold til artikel 15, stk. 
1, skal kontroldokumentet medføres i køretøjet og forevises på forlangende for enhver 
bemyndiget kontrollør. 
Formålet med ændringsforslaget er at strege forpligtelse til at medføre et hæfte med 
oversættelserne. 
På grundlag af artikel 18 i forordning 684/927) er Fællesskabets medlemsstater og EØF 
blevet enige om at give afkald på forpligtelsen til at medføre et hæfte med oversættelse af 
kørselsbladet til alle Fællesskabets sprog. 
Artikel 12 
Med denne artikel streges artikel 12 i forordning 684/92 som fastsætter: "i forbindelse 
med international pendulkørsel med indlogering og international lejlighedsvis kørsel kan 
en transportvirksomhed udføre lejlighedsvis kørsel (lokale udflugter) i en anden 
medlemsstat end den, hvori den har hjemsted." Denne bestemmelse gør det muligt for 
transportvirksomheder at udføre decideret national kørsel i medlemsstater, hvor den ikke 
er hjemmehørende. 
Dette spørgsmål er allerede blevet løst med Rådets forordning (EØF) 2454/92 om 
betingelser for transportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad landevej i 
en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehørende. I henhold til artikel 3 i denne 
forordning gælder adgang indtil den 31. december 1995 til cabotagekørsel, bortset fra 
rutekørsel, kun rundture uden optagning af nye passagerer undervejs. Efter denne dato er 
cabotagekørsel tilladt for al kørsel, bortset fra rutekørsel. 
Siden ikrafttrædelsen af forordning 2454/92 er cabotage i form af "lokale udflugter" som 
nævnt i forordning 684/92 således blevet liberaliseret i langt højere grad end i artikel 12 i 
forordning 684/92. Denne bestemmelse er derfor blevet overflødig. 
En transportvirksomhed, som ønsker at udføre cabotage i forbindelse med en international 
kørsel, kan gøre dette i henhold til bestemmelserne i cabotageforordningen. 
Artikel 13 
Ifølge ændringsforslagets artikel 13 udgår artikel 13, stk. 2, i forordning 684/92. 
Formålet med denne ændring er at undtage aUe former for kørsel for egen regning. For 
øjeblikket gælder kun undtagelserne i artikel 2, stk. 4, i forordning 684/92. 
Artikel 14 
Ingen kommentarer 
7) Artikel 18 i forordningen fastsætter: "medlemsstaterne kan indgå bilaterale og multilaterale aftaler med 
henblik på større liberalisering af den virksomhed der er omfattet af denne forordning, navnlig for så 
vidt angår ordningen med tilladelser og forenklingen eller fritagelsen for kontroldokumenter". 
- 1(V 
Artikel 15 
Artikel 15 ændrer andet afsnit i artikel 19 i forordning 684/92. Denne ændring vedrører 
de sanktioner, medlemsstaterne bør anvende ved gennemførelse af forordningen. 
Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have 
afskrækkende virkning. Man anvender i dette forslag samme fremgangsmåde som 
foreslået i bilag til Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om 
sanktioner for gennemførelse af EF-lovgivningen om det indre marked, dok. KOM(95) 
162 endelig udg. 
Artikel 16 
Artikel 16: ændringsforslaget vedrører udeladelse af bilaget til forordning 684/92, da det 
indeholder en beskrivelse af lejlighedsvis kørsel, som ikke kræver tilladelse. Denne 
beskrivelse er ikke længere nødvendig, da det nye forslag liberaliserer al lejlighedsvis 
kørsel. 
Artikel 17. 18. 19 
Ingen kommentarer. 
-11«-
FORSLAG TIL RÅDETS FORORDNING 
om 
ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 om fælles regler for 
internationale personbefordring med bus 
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskabet, navnlig 
artikel 75, stk. 1. 
under henvisning til forslag fra Kommissionen, 
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg, 
i samarbejde med Europa-Parlamentet, og 
ud fra følgende betragtninger: 
I henhold til traktatens artikel 75, stk. 1, litra a), skal der som led i den fælles 
transportpolitik fastsættes fælles regler for international personbefordring ad vej; 
definitionen af de forskellige former for international befordring med bus må forenkles; 
international befordring med bus kan klassificeres som rutekørsel, speciel rutekørsel og 
lejlighedsvis kørsel, hvorfor begrebet pendulkørsel kan udgå; 
markedsadgangsordmngen bør være således, at al lejlighedsvis kørsel, speciel rutekørsel 
og kørsel for egen regning ikke kræver tilladelse; 
ordningen for rutekørsel skal være således, at der fortsat kræves tilladelse; 
man bør bevare konkurrencen mellem de forskellige transportmåder, 05 man bør derfor 
ikke længere give jernbanen prioritet, når der etableres kørsel med bus; 
for at lette kontrollen med transportoperationer skal der kræves en EF-tilladelse i henhold 
til en harmoniseret model for al international passagerbefordring ad vej; 
tidsfristerne for proceduren for udstedelse af tilladelser må gøres mere fleksible; 
medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre denne 
forordning og navnlig sanktioner, som skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til 
overtrædelsen og have en afskrækkende virkning; 
gennemførelsen af denne forordning opfølges af en rapport, som forelægges af 
Kommissionen -
UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING: 
Artikel 1 
- 12«-
Artikel 2 i forordning 684/92 ændres som følger: 
1) Stk. 1, pkt. 1 suppleres med følgende afsnit: 
"Rutekørsel der udføres i en bybebyggelse, der er beliggende i to eller flere 
medlemsstater kaldes "grænseoverskridende bytransport ". 
2) Litra d) i stk. 1, pkt. 2, udgår. 
3) I stk. 1, pkt. 3, udgår udtrykket "ekstra køretøjer". 
4) Stk. 2 om pendulkørsel udgår. 
5) Stk. 3, pkt. 1, affattes således: 
"Ved lejlighedsvis kørsel forstås befordring, der hverken svarer til definitionen af 
rutekørsel eller definitionen af speciel rutekørsel, og for hvilken det er 
karakteristisk, at den befordrer grupper, der er organiseret på forhånd, eller som 
organiseres på ordregiverens anmodning, eller som ligeledes omfatter indlogering 
eller andre turistydelser, som ikke har tilknytning til befordringen eller til 
destinationsstedet, eller som organiseres i forbindelse med en særlig lejlighed eller 
indebærer, at en del af kørslen eller returkørslen foregår som tomkørsel, eller som 
rundture. 
Tilrettelæggelse af parallel eller midlertidig kørsel for samme passagerkreds som 
for den eksisterende rutekørsel sker i henhold til tilladelse i henhold til proceduren 
i denne forordnings afsnit II. " 
6) Stk. 3.2. udgår. 
7) Stk. 4 affattes således: 
"Ved personbefordring for egen regning forstås ikke-erhvervsmæssig befordring, 
navnlig som en virksomhed udfører for sine egne arbejdstagere, eller som en 
sammenslutning, der ikke arbejder med gevinst for øje, udfører for sine 
medlemmer inden for rammerne af sit formål, forudsat 
at personbefordring kun udgør en biaktivitet for virksomheden eller 
sammenslutningen 
at de benyttede køretøjer er virksomhedens eller sammenslutningens 
ejendom, er købt på afbetaling af den eller er omfattet af en langvarig 
leasingaftale og føres af en ansat i virksomhederne eller et medlem af 
sammenslutningen. 
Artikel 2 
1) Artikel 3, stk. 1, første tankestreg, ændres som følger: 
"- i den medlemsstat, hvor den har hjemsted, har tilladelse til at udføre 
personbefordring med bus i form af rutekørsel, speciel rutekørsel eller 
lejlighedsvis kørsel." 
Artikel 3 
Forordning 684/92 suppleres med følgende ny artikel 3a: 
- 13*-
" Artikel 3a 
EF-tilladelse 
1. En transportvirksomhed, der opfylder kriterierne i artikel 3, stk. 1, skal være i 
besiddelse af en EF-tilladelse i henhold til modellen i denne forordnings bilag, som 
er udstedt af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor den er 
hjemmehørende. 
2. De kompetente myndigheder i hjemstedsmedlemsstaten udsteder den originale EF-
tilladelse til transportvirksomheden. Denne opbevarer originalen og et antal 
bekræftede kopier svarende til det antal køretøjer, virksomheden råder over, og 
som er virksomhedens ejendom, er købt på afbetaling af den eller er omfattet af en 
lejekontrakt eller en leasingkontrakt. 
3. EF-tilladelsen udstedes i virksomhedens navn. Den kan ikke af virksomheden 
overføres til tredjemand. Køretøjet skal medføre en bekræftet kopi af EF-
tilladelsen, som skal fremvises, hvis kontrolpersonalet anmoder derom. 
4. EF-tilladelsen udstedes for 5 år, som kan forlænges. 
5. Den i stk. 2 nævnte EF-tilladelse træder i stedet for det dokument, der udstedes af 
etableringsmedlemsstatens kompetente myndigheder, som attesterer, at 
transportvirksomheden har adgang til markedet for international personbefordring 
ad vej. 
6. Når der ansøges om EF-tilladelse, og senest 5 år efter udstedelse samt herefter 
mindst hvert 5. år skal hjemstedsstatens kompetente myndigheder kontrollere, om 
transportvirksomheden stadig opfylder betingelserne i artikel 3, stk. 1. 
7. Hvis betingelserne i artikel 3, stk. 2, ikke er opfyldt, skal medlemsstatens 
kompetente myndigheder give et begrundet afslag på udstedelse eller fornyelse af 
EF-tilladelsen. 
8. De kompetente myndigheder inddrager EF-tilladelsen når indehaveren: 
ikke længere opfylder betingelserne i artikel 3, stk. 1 
har afgivet unøjagtige oplysninger om de betingelser, der skal være opfyldt 
for at få EF-tilladelsen. 
9. Hvis der forekommer en alvorlig overtrædelse eller mindre og gentagne 
overtrædelser af transportbestemmelserne kan de kompetente myndigheder i den 
medlemsstat,' hvor den virksomhed der har begået overtrædelserne har hjemsted, 
midlertidigt eller delvis inddrage de bekræftede kopier af EF-tilladelsen. 
Disse sanktioner afstemmes efter overtrædelsens alvor og i forhold til 
virksomhedens samlede antal bekræftede kopier til international transport. 
10. Medlemsstaterne garanterer, at en ansøger om eller indehaver af en EF-tilladelse 
kan gøre indsigelse mod de kompetente myndigheders afslag på ansøgningen eller 
inddragelse af tilladelsen. 
14*-
11. Medlemsstaterne oplyser seneste den 31. januar hvert år Kommissionen om 
antallet af transportvirksomheder med EF-tilladelse pr. 31. december det 
foregående år og antallet af bekræftede kopier svarende til køretøjer, som var i 
drift på denne dato. " 
Artikel 4 
1) Artikel 4 i forordning 684/92 affattes således: 
"1. Der kræves ingen tilladelse til lejlighedsvis kørsel i henhold til artikel 2, 
stk. 3, pkt. 1. 
2. Der kræves ingen tilladelse til speciel rutekørsel som defineret i artikel 2, 
stk. 1.2 eller til grænseoverskridende bykørsel som defineret i artikel 2, stk. 
1.1, anden tankestreg på betingelse af at de er omfattet af en kontrakt 
mellem tilrettelæggeren og transportvirksomheden. 
3. Der kræves ingen tilladelse til tomkørsel med køretøjer i forbindelse med 
transport i henhold til stk. 1 og 2. 
4. Der kræves i henhold til artikel 5-10 tilladelse til rutekørsel som defineret i 
artikel 2, stk. 1.1, første tankestreg. 
5. Ordningen for befordring for egen regning er fastsat i artikel 13". 
Artikel 5 
1) Titlen på afsnit II i forordning 684/92 ændres som følger: "Rutekørsel, der kræver 
tilladelse". 
Artikel 6 
Artikel 5 i forordmng 684/92 ændres som følger: 
1) Følgende udgår i stk. 1, andet afsnit: "eller pendulkørsel uden indlogering" 
2) Følgende udgår i stk. 2: "og højst to år for pendulkørsel uden indlogering". 
3) Følgende udgår i stk. 3, litra d): "for rutekørsel" 
4) Følgende udgår i stk. 5: "og pendulkørsel uden indlogering" 
5) Tilføjelse af nyt stk. 6: 
"6. Hvis der indsættes ekstra køretøjer i eksisterende rutekørsel skal køretøjerne 
medføre en kopi af kontrakten eller tilsvarende dokument mellem den, der 
driver rutekørslen og den transportvirksomhed, der stiller de ekstra 
køretøjer til rådighed, samt en kopi af tilladelse til rutekørsel. 
Den transportvirksomhed, som stiller ekstra køretøjer til rådighed, skal 
være indehaver af den i artikel 3a nævnte EF-tilladelse. Det ekstra køretøj 
skal medføre en bekræftet kopi af EF-tilladelsen"'. 
- 15*?-
Artikel 7 
Artikel 6 i forordning 684/92 ændres som følger: 
1) Stk. 1 affattes således: 
"Ansøgning om tilladelse til rutekørsel indgives til de kompetente myndigheder i 
den medlemsstat, på hvis område afgangspunktet er beliggende, i det følgende 
benævnt "den tilladelsesudstedende myndighed". Ved afgangspunkt forstås "en af 
rutens endestationer". 
2) Stk. 3 affattes således: 
"Ansøgeren afgiver til støtte for sin ansøgning om tilladelse alle yderligere 
oplysninger, som han skønner relevante, eller som den tilladelsesudstedende 
myndighed anmoder om, herunder en plan for driften af rutekørsel med henblik på 
opfyldelse af EF-lovgivningen om køretid og hviletid samt en kopi af EF-tilladelse 
for international personbefordring ad vej for anden mands regering i henhold til 
artikel 3a ". 
Artikel 8 
Artikel 7 i forordmng 684/92 ændres som følger: 
1) Tilladelse gives efter aftale med de kompetente myndigheder i alle de 
medlemsstater på hvis område passagerer tages op eller sættes af. Den 
tilladelsesudstende myndighed sender de pågældende medlemsstater og de 
kompetente myndigheder i de medlemsstater, hvis område der køres igennem, 
uden at passagerer tages op eller sættes af, en kopi af ansøgningen samt af 
eventuelle andre relevante dokumenter og anfører sin egen vurdering. 
2) Stk. 2 affattes således: 
"De kompetente myndigheder i de medlemsstater, der er blevet anmodet om at 
give deres samtykke, meddeler den tilladelsesudstedende myndighed deres 
beslutning i løbet af to måneder. Denne frist regnes fra dagen for modtagelse af 
anmodmngen. Datoen står på en kvittering, som de pågældende myndigheder skal 
give til den udstedende myndighed. Kvitteringen skal være i henhold til en model, 
som udarbejdes af Kommissionen efter høring af medlemsstaterne. Har den 
tilladelsesudstedende myndighed ikke modtaget svar inden for nævnte frist, anses 
de pågældende myndigheder for at have givet deres godkendelse, og den 
udstedende myndighed udsteder tilladelsen. " 
De medlemsstater, hvis område gennemkøres uden at passagerer tages op eller 
sættes af, kan sende deres kommentarer til den tilladelsesudstedende myndighed 
inden for den i første afsnit nævnte tidsfrist. 
3) "Den tilladelsesudstedende myndighed træffer afgørelse om ansøgningen inden tre 
måneder at regne fra datoen for transportvirksomhedens indgivelse af ansøgning, 
jf. dog stk. 7 og 8." 
- 16*-
4) "Tilladelse gives undtagen: " 
a) hvis ansøgeren ikke er i stand til at udføre den kørsel, for hvilken der 
ansøges om tilladelse, med materiel, som han har direkte råderet over 
b) hvis ansøgeren tidligere har overtrådt nationale eller internationale regler 
om vejtransport, herunder navnlig betingelser og krav i forbindelse med en 
tilladelse til at udføre international personbefordring, eller har begået 
alvorlige overtrædelser af bestemmelser om trafiksikkerhed, især 
vedrørende køretøjer og førernes køre og hviletid 
c) hvis betingelserne for udstedelse af tilladelse ikke er opfyldt i forbindelse 
med en ansøgning om fornyelse af en tilladelse 
d) hvis det påvises,a t den kørsel, for hvilken der ansøges om tilladelse, 
direkte vil kunne true en virksomhed, der udfører rutekørsel, for hvilken 
der allerede er givet tilladelse, bortset fra det tilfælde, hvor den 
pågældende rutekørsel kun udføres af en enkelt transportvirksomhed eller 
gruppe af transportvirksomheder 
e) hvis det viser sig, at der kun ansøges om tilladelse til at udføre den mest 
indbringende af de kørselsformer, der findes på de pågældende 
forbindelser. 
Den omstændighed, at en transportvirksomhed tilbyder priser, der er lavere end de 
priser, som andre vej- eller jenbanetransportvirksomheder tilbyder, eller den 
omstændighed, at andre vej- eller jernbanetransportvirksomheder allerede udfører 
kørsel på den pågældende forbindelse, kan ikke i sig selv begrunde, at 
ansøgningen afslås. 
5) Den tilladelsesudstedende myndighed samt de kompetente myndigheder i alle de 
medlemsstater, som medvirker i proceduren for opnåelse i den i stk. 1 nævnte 
aftale kan kun afslå ansøgninger af grunde, der er forenelige med denne 
forordning. 
6) Hvis der på grundlag af den i stk. 1 nævnte procedure ikke opnås den nødvendige 
enighed, kan sagen forelægges for Kommissionen inden for fire måneder at regne 
fra datoen for transportvirksomhedens indgivelse af anmodningen. 
7) Efter at have hørt de berørte medlemsstater træffer Kommissionen inden ti uger en 
beslutning, som får virkning senest tredive dage efter, at den er meddelt de berørte 
medlemsstater. 
8) Kommissionens beslutning er gyldig, indtil der opnås enighed mellem de berørte 
medlemsstater. 
9) Når proceduren i denne artikel er afsluttet, giver den tilladelsesudstedende 
myndighed alle de i stak. 1 nævnte myndigheder meddelelse herom og sender dem 
eventuelt en kopi af tilladelsen; de kompetente myndigheder i transitstaterne kan 
give afkald på denne meddelelse. 
- 17A-
Artikel 9 
Artikel 9, stk. 4, i forordning 684/92 udgår. 
Artikel 10 
Overskriften til afdeling III i forordning 684/92 ændres til: 
"Lejlighedsvis kørsel og anden kørsel, der ikke kræver tilladelse " 
Artikel 11 
artikel 11 i forordning 684/92 ændres som følger: 
1) I stk. 2 udgår følgende: 
"og et hæfte med oversættelserne af kørselsbladet" 
2) I stk. 3 udgår følgende: 
"pendulkørsel med indlogering" 
3) I stk. 4 udgår litra c). 
Artikel 12 
Artikel 12 i forordning 684/92 udgår. 
Artikel 13 
Stk. 2 i artikel 13 udgår. 
Artikel 14 
Artikel 14 i forordning 684/92 ændres som følger: 
1) I stk. 1, første afsnit, udgår følgende: 
"eller pendulkørsel" 
2) I stk. 1, sidste tankestreg udgår følgende: 
"og for passagerer, der har betalt for indlogering, turens samlede pris inklusive 
indlogering, samt hotellets navn." 
Artikel 15 
Artikel 19, andet afsnit, i forordning 684/92 affattes således: 
"Medlemsstaterne træffer navnlig foranstaltninger vedrørende midler til kontrol 
samt sanktioner ved overtrædelse af denne forordning, og sørger for, at disse 
gennemføres. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til 
overtrædelsen og have en afskrækkende virkning. Medlemsstaterne meddeler 
Kommissionen disse bestemmelser senest den 31. december 1996 og eventuelle 
ændringer meddeles hurtigst muligt. De sikrer, at alle sådanne foranstaltninger 
- 18*-
gennemføres uden forskelsbehandling på grundlag af transportvirksomhedernes 
nationalitet eller hjemsted". . 
Artikel 16 
Bilaget tilforordning 684/92 udgår. 
Artikel 17 
Medlemsstaterne træffer inden den 31. december 1996 og efter høring af Kommissionen 
de foranstaltninger, der er nødvendige til gennemførelse af denne forordning, og meddeler 
disse til Kommissionen. 
Artikel 18 
Kommissionen aflægger inden den 31. december 1999 rapport til Rådet om gennemførelse 
af denne forordning. 
Artikel 19 
Denne forordning træder i kraft på tredjedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske 
Fællesskabers Tidende. 
Den finder anvendelse pr. 1. juni 1996. 
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver 
medlemsstat. 
Udfærdiget i Bruxelles, den 
På Rådets vegne 
- 19*-
BILAG 
DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB 
(Kraftigt, blåt papir - A4) 
(EF-tilladelsens side 1) 
(Teksten affattes på det/de officielle sprog i den medlemsstat, der udsteder EF-tilladelsen) 
Kendingsmærke for det land, hvor EF-
tilladelsen er udstedt8' Angivelse af den kompetente myndighed eller 
det kompetente organ 
EF-TILLADELSE NR. 
til international personbefordring med bus for 
anden mands regning 
EF-tilladelsens indehaver91 
har tilladelse til på Fællesskabets område at foretage international personbefordring ad vej for anden mands 
regning i henhold til betingelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 af 16. marts 1992, ændret ved 
forordning og de almindelige bestemmelser i denne tilladelse. 
Særlige bemærkninger: 
Gyldighedsperiode: 
Udstedt i den 
10) 
8) 
9) 
10) Landenes kendingsmærke: (B) Belgien, (DK) Danmark, (D) Tyskland, (GR) Grækenland, (E) Spanien, 
(F) Frankrig, (IRL) Irland, (I) Italien, (L) Luxembourg, (NL) Nederlandene, (P) Portugal, (UK) Det 
Forenede Kongerige, (FIN) Finland, (A) Østrig, (S) Sverige. 
Transportvirksomhedens navn eller firmanavn og fuldstændige adresse 
Den udstedende myndigheds eller det udstedende organs underskrift og stempel. 
^tø-
Almindelige bestemmelser 
1. Denne tilladelse er udstedt i henhold til Rådets forordning .... af , som er 
en ændring af Rådets forordning 684/92 om fælles regler for international 
personbefordring med bus. 
2. Tilladelsen er udstedt af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor 
transportvirksomheden har hjemsted: 
transportvirksomheden har i etableringsstaten tilladelse til at udføre 
transport med bus i form af rutekørsel, speciel rutekørsel eller lejlighedsvis 
kørsel, 
transportvirksomheden opfylder betingelserne i fællesskabsbestemmelserne 
om adgang til erhvervet med personbefordring ad landevej i indenlandsk og 
international transport, 
transportvirksomheden overholder bestemmelserne om trafiksikkerhed som 
er gældende for køretøjer og førere heraf. 
3. Tilladelsen giver ret til at udføre international personbefordring med bus for anden 
mands regning på alle former for forbindelser inden for Fællesskabets grænser: 
med afgangssted og destinationssted i to forskellige medlemsstater med 
eller uden gennemkørsel af en eller flere medlemsstater eller tredjelande, 
med afgangssted i en medlemsstat og destinationssted i et tredjeland og 
omvendt med eller uden gennemkørsel af en eller flere medlemsstater eller 
tredjelande, 
forbindelse mellem to tredjelande med gennemkørsel af en eller flere 
medlemsstater, 
samt tomkørsel i forbindelse med transport under de betingelser, der fastsættes af 
Rådets forordning 684/92, ændret ved forordning ... 
4. EF-tilladelsen er personlig og kan ikke overføres til tredjemand. 
5. EF-tilladelsen kan inddrages af den kompetente myndighed i den medlemsstat, som 
har udstedt den, hvis transportvirksomheden: 
ikke respekterer alle betingelser for anvendelse af EF-tilladelsen, 
giver unøjagtige oplysninger i forbindelse med udstedelse eller fornyelse af 
tilladelsen. 
6. Den originale EF-tilladelse opbevares af transportvirksomheden. En bekræftet kopi 
skal medføres af det køretøj, der udfører international transport. 
7. Tilladelsen skal forevises på det kontrollerende personales forlangende. 
8. Indehaveren skal på hver enkelt medlemsstats område overholde alle gældende 
love og administrative bestemmelser særlig hvad angår transport og færdsel. 
-21«-
KONSEKVENSANALYSE 
FORSLAGETS KONSEKVENSER FOR VIRKSOMHEDERNE, HERUNDER 
NAVNLIG SMÅ OG MELLEMSTORE VIRKSOMHEDER 
Forslagets betegnelse: 
Rådets forordning om fælles bestemmelser for international personbefordring med bus. 
Forslaget 
1. Hvorfor er der, under hensyntagen til nærhedsprincippet, behov for EF-lovgivning 
på dette område, og hvad er de vigtigste målsætninger? 
Fællesskabslovgivningen bygger på traktatens artikel 75, stk. 1, litra a). Disse 
bestemmelser giver Fællesskabet kompetence til at fastsætte fælles regler for international 
transport til eller fra en medlemsstats område eller gennem en eller flere medlemsstaters 
områder. Princippet om fri levering af tjenesteydelser indenfor transport indebærer i 
øvrigt eliminering af al forskelsbehandling på grundlag af nationalitet eller hjemsted. 
Forslaget imødekommer også bestemmelserne i artikel 20 i Rådets forordning (EØF) nr. 
684/92 af 16. marts 1992 om fælles regler for international personbefordring med bus, 
som i artikel 20 fastsætter, at Kommissionen før 1. januar 1996 skal forelægge Rådet et 
forslag til forordning om forenkling af procedurerne herunder - afhængigt af rapportens 
konklusioner - afskaffelse af tilladelserne. 
Virkninger for virksomhederne 
2. Hvem påvirkes af forslaget? 
Hvilke virksomhedssektorer? 
Transportvirksomheder, der udfører personbefordring for andres regning og 
som i den medlemsstat, hvor den har hjemsted, har tilladelse til at udføre 
international personbefordring med bus. 
Hvor store virksomheder (de små og mellemstore virksomheders andel)? 
Forslaget berører alle virksomheder, uafhængig af størrelse. Det bør dog 
påpeges, at ca. 80% af vejtransportvirksomhederne er små og mellemstore 
virksomheder. 
Er disse virksomheder beliggende i bestemte geografiske områder i 
Fællesskabet? 
Andelen af små og mellemstore virksomheder er forholdsvis stor i 
Middelhavslandene. 
3. Hvilke foranstaltninger skal virksomhederne træffe for at overholde forslaget? 
For at nyde godt af forslaget, som indfører yderligere fleksibilitet for 
transporttjenesteydelser, skal en transportvirksomhed være godkendt i en 
medlemsstat og opfylde betingelserne i Fællesskabsbestemmelserne om adgang til 
erhvervet med international personbefordring ad landevej. 
2T*r 
Hvilke økonomiske virkninger forventes forslaget at få 
for beskæftigelsen? 
Forslaget sigter på en mere liberal markedsordningsadgang. Den åbner 
derfor nye perspektiver inden for personbefordring med bus og på 
mellemlang sigt vil den kunne skabe nye arbejdspladser i denne sektor. 
for investeringer og oprettelse af nye virksomheder? 
Virksomhederne kan nyde godt af det indre marked bestående af EU og 
EØS med en befolkning på 370 mio. Dette nye marked har uden tvivl 
behov for nye investeringer, hvad angår de eksisterende virksomheder, og 
oprettelse af nye virksomheder inden for personbefordring med bus. 
for virksomhedernes konkurrenceevne? 
Ved indførelse af en mere liberal ordning bliver det nemmere at få adgang 
til markedet i hele EU og EØS. Transportvirksomhederne kan derfor 
tilbyde deres tjenesteydelser, der hvor der er muligheder. Det er 
indlysende, at et stort indre marked som har ensartede bestemmelser giver 
bedre muligheder for virksomhederne, men også for borgerne, som bedre 
kan vælge deres transportmuligheder. 
5. Indeholder forslaget foranstaltninger, som går ud på at tage hensyn til små og 
mellemstore virksomheders særlige situation (begrænsede eller afvigende krav 
osv.V? 
Ingen 
Høring 
6. Liste over organisationer, som er blevet hørt om forslaget, og som har fremført 
særlige synspunkter. 
Der blev afholdt et høringsmøde den 8. september 1995 om det nye forslag til 
Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 684/92 om fælles 
bestemmelser for international personbefordring med bus. Organisationerne IRU 
(International Road Union) og EUROCHAMBRES var til stede på dette møde. 
De to organisationer udtalte, at en forenkling af reglerne i den nye forordning var 
ønskelig for at undgå fortolkningsvanskeligheder. De var derfor positivt indstillet 
overfor forslaget at strege kategorien "anden lejlighedsvis kørsel", som forenkler 
definitionen af de resterende tjenesteydelser og at strege kategorien 
"pendulkørsel", idet pendulkørsel uden indlogering falder ind under rutekørsel og 
pendulkørsel med indlogering under lejlighedsvis kørsel. 
Brancheorganisationerne kunne tilslutte sig Kommissionens forslag om at genskabe 
konkurrence mellem rutekørsel med bus og rutekørsel med tog. 
Kommissionens forslag om en mere fleksibel fremgangsmåde i forbindelse med 
ekstra køretøjer, når efterspørgslen pludselig vokser og indførelse af en 
-23v 
"eurolicence bus", som transportvirksomhederne eventuelt kan modtage som en 
form for kvalitetsmærke blev også modtaget positivt. 
Kommissionen har taget hensyn til de hørte brancheorganisationer udtalelser ved 
udarbejdelsen af sit forslag til en ny lovtekst med henblik på at revidere de 
eksisterende fælles bestemmelser for international personbefordring med bus. 
-&' ISSN 0254-1459 
KOM(96) 190 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 07 11 06 
Katalognummer : CB-CO-96-198-DA-C 
ISBN 92-78-03183-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg