KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 28.02.1996 
KOM(96) 54 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OM HANDEL OG MILJØ 

MEDDELELSE TIL RÅDET OG PARLAMENTET 
OM HANDEL OG MILJØ 
Resumé 
Indledning 
1. Rio-konferencen: et udgangspunkt 
2. Samspillet mellem handel og miljø 
2.1. Miljømæssige konsekvenser af handelsliberaliseringer 
2.2. Miljøbeskyttelse og international konkurrenceevne 
2.3. Internationale handelsforbindelser og forskelle i nationale miljøpolitikker: 
behovet for multilateralt samarbejde 
3. Udviklingslande og overgangsøkonomier i handels- og miljødebatten 
4. Det multilaterale handelssystem og miljøbeskyttelse 
4.1. GATT/WTO-regler og multilaterale miljøaftaler 
4.2. Varerelaterede foranstaltninger og produktionsprocesser og -metoder 
4.3. Nye miljøpolitiske instrumenter, herunder miljømærkningsordninger 
4.4. Økonomiske instrumenter 
4.5. Tvistbilæggclse vedrørende miljørelaterede handelsforanstaltninger 
4.6. Handel med farlige stoffer og spørgsmålet om nationalt forbudte varer 
4.7. Handel med tjenesteydelser og miljøet 
4.8. Intellektuelle ejendomsrettigheder og miljøet 
ISL 
5. Vejen fremad i den internationale handels- og miljødebat 
5.1. WTO's Komité for Handel og Miljø 
5.2. Andre relevante organer 
Konklusioner 
MEDDELELSE TIL RÅDET OG PARLAMENTET 
OM HANDEL OG MILJØ 
Resumé 
Det internationale samfund er stadig mere opmærksom på spørgsmålet om handel og 
miljø. I en verden, hvor bekymringen for miljøet er større end nogen sinde før, og hvor 
der alligevel er gjort betydelige fremskridt hen imod en liberalisering af verdenshandelen, 
er det uundgåeligt, at forholdet mellem disse to områder vil blive analyseret nærmere. 
Denne proces er fremmet ved nedsættelsen af en Komité for Handel og Miljø under 
WTO. Komitéen vil aflægge sin første rapport til WTO's første ministerkonference, der 
finder sted i Singapore i december 1996. 
I betragtning af handel- og miljøspørgsmålets vigtighed er det af afgørende betydning, at 
EU i fuldt omfang bidrager til debatten og de deraf følgende konklusioner. Formålet med 
denne meddelelse til Rådet og Parlamentet er at redegøre for Kommissionens holdning til 
de vigtigste spørgsmål, som vil blive rejst i forbindelse med handel og miljø. 
Fællesskabet har forpligtet sig til et højt miljøbeskyttelsesniveau og til et åbent, retfærdigt 
og ikke-diskriminerende multilateralt handelssystem. Meddelelsens hovedtese er, at 
Handels- og miljøpolitikker kan støtte hinanden til fordel for en bæredygtig udvikling. 
Økonomiske og miljømæssige resultater er ikke nødvendigvis uforenelige. Opnåelse af 
miljømæssige fordele kan i nogle tilfælde medføre yderligere omkostninger på kort sigt, 
men der er en lang række muligheder for at vinde på begge fronter ved udformningen og 
gennemførelsen af miljøpolitikker, som kan forbedre ressourceudnyttelsen, 
konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Faktisk kan høje miljøstandarder føre til 
betingelser, hvorunder virksomheder, som investerer i renere og mere effektive 
teknologier, kan forbedre deres konkurrencemæssige stilling. Lande har en suveræn ret til 
at udforme og gennemføre deres egne miljøpolitikker med anvendelse af de 
foranstaltninger, som de finder hensigtsmæssige for at beskytte deres nationale miljø. 
Forskelle i miljøpolitikker bør ikke føre til, at der indføres kompenserende told eller 
eksportnedslag (dvs. såkaldte "eco-duties") som et middel til at kompensere for 
omkostningerne ved at pålægge strengere miljøkrav på det indenlandske erhvervsliv end 
de krav, der gælder for udenlandske konkurrenter. 
Alle lande har desuden et ansvar for at bidrage til at løse internationale miljøproblemer. 
Sådanne problemer behandles mest effektivt gennem internationale og multilaterale 
aftaler og ikke ved ensidige handelsforanstaltninger. 
I overensstemmelse med de principper, som der blev opnået enighed om på FN's miljø-og 
udviklingskonference, skal der tages særlig hensyn til udviklingslandenes specielle 
situation og behov på handels- og miljøområdet. Mekanismer, der udvikles for at løse 
miljøproblemer, må ikke bringe mulighederne for en bæredygtig udvikling i fare eller 
unødigt undergrave eksportmulighederne for udviklingslande eller lande med 
overgangsøkonomier. Der findes mange mekanismer, som kan hjælpe udviklingslande og 
lande med overgangsøkonomier til at opnå bæredygtig udvikling. 
For at sikre, at handels- og miljøspørgsmål effektivt kan behandles på internationalt plann 
bør handels- og miljøpolitikkerne i verden ikke blot være forenelige, men også støtte 
hinanden. Dette gælder især, hvor handelspolitiske instrumenter benyttes til at understøtte 
internationale miljøstandarder. 
En konstatering af forbindelserne mellem handels- og miljømæssige foranstaltninger med 
henblik på at fremme en bæredygtig udvikling vil bidrage til at sikre den forudsigelighed, 
som er afgørende for de miljøpolitiske beslutningstagere på såvel nationalt som 
internationalt plan og for den industrialiserede verden, som skal overholde miljøkravene. 
Den vigtigste opgave for WTO's Komité for Handel og Miljø vil være at træffe 
beslutning om, hvorvidt der er behov for ændringer af bestemmelserne i det multilaterale 
handelssystem, f.eks. om spørgsmål som WTO-regler, multilaterale miljøaftaler samt 
nye miljøpolitiske instrumenter som miljømærkning og handel med farlige stoffer. Det er 
også nødvendigt at sikre, at andre relevante internationale organer såsom CSD, UNEP, 
UNCTAD og OECD spiller en effektiv rolle i disse drøftelser. 
Beskyttelsen af miljøet og bevarelsen af et åbent, ikke-diskriminerende og retfærdigt 
multilateralt handelssystem er lige så vigtige mål. Hvis de rette rammer er til stede på 
internationalt plan, behøver disse mål ikke udelukke hinanden. Den vigtigste opgave for 
Kommissionen under de kommende måneders drøftelser vil være at skabe de bedst 
mulige betingelselser for effektivt at nå begge mål, hvilket understreger den 
fremgangsmåde, der beskrives i denne meddelelse. 
MEDDELELSE TIL RÅDET OG PARLAMENTET 
OM HANDEL OG MILJØ 
Indledning 
Det internationale samfund er stadig mere opmærksom på spørgsmålet om handel og 
miljø. I en verden, hvor bekymringen for miljøet er større end nogen sinde før, og hvor 
der alligevel er gjort betydelige fremskridt hen imod en liberalisering af verdenshandelen, 
er det uundgåeligt, at forholdet mellem disse to områder vil blive analyseret nærmere. 
En række vigtige spørgsmål er blevet rejst: 
i hvilken udstrækning er handelsliberaliseringer forenelige med beskyttelse af 
miljøet? 
hvilken effekt har miljøbeskyttelsespolitikker på konkurrenceevnen? 
med hvilke mekanismer beskyttes miljøet bedst, samtidig med at det åbne 
handelssystem bevares? 
i hvor høj grad skal udviklingslandenes interesser tages i betragtning? 
Dette er nogle af de spørgsmål, der er begyndt at blive debatteret i internationale fora. På 
f.eks. De Forenede Nationers konference om miljø og udvikling (UNCED) i 1992 
erkendtes det, at en større sammenhæng mellem internationale handels- og 
miljøpolitikker var nødvendig for at fremme en væredygtig udvikling, og at der skulle 
gøres en indsats på internationalt plan for at præcisere forbindelserne mellem de to sæt 
politikker. 
Da Verdenshandelsorganisationen (WTO) blev oprettet, erkendte parterne i det 
multilaterale handelssystem udtrykkelig, at deres handelsmæssige og økonomiske 
forbindelser inden for rammerne af den nye organisation skulle være i overensstemmelse 
med målet om bæredygtig udvikling. På den ministerkonference, der fandt sted i april 
1994 i Marrakesh for at afslutte Uruguay-runden, besluttede de derfor at oprette en 
Komité for Handel og Miljø (CTE) i WTO. Komitéen, der indledte sin virksomhed i 
begyndelsen af 1995, fik til opgave at klarlægge forbindelserne mellem handels- og 
miljøforanstaltninger med henblik på at fremme en bæredygtig udvikling samt rette 
passende anbefalinger af, hvorvidt der er behov for ændringer af bestemmelserne i det 
multilaterale handelssystem. 
Efter UNCED er der også indledt initiativer i andre internationale fora, især FN's 
Kommission for Bæredygtig Udvikling (CSD), UNEP, UNCTAD og OECD, for at 
undersøge grænsefladen mellem handels- og miljøpolitikker. Inddragelsen af disse 
forskellige internationale institutioner i debatten vidner ikke alene om den betydning, 
som det internationale samfund tillægger dette sprøgsmål, men afspejler desuden behovet 
for en anden og supplerende ekspertviden for at nå frem til en forståelse af hele viften af 
handels- og miljøspørgsmål. 
Resultatet af hele denne udvikling har været en stigende bevidsthed i de seneste år om, at 
der på handels- og miljøområdet findes et kompliceret område med nye politiske 
sammenkædninger, der kræver omgående opmærksomhed og ansvarsfølelse fra alle 
medlemmer af det internationale samfund og den multilaterale handelsordning. 
Det er på denne baggrund, at Kommissionen fremlægger denne meddelelse for Rådet og 
Europa-Parlamentet. Den har til sigte at redegøre for Kommissionens holdning til de 
vigtigste spørgsmål i handels- og miljødebatten og målene for de yderligere drøftelser på 
internationale plan. 
Særlig vigtigt er det arbejde, der i år vil blive udført i CTE som forberedelse til WTO-
medlemmernes første ministerkonference, der vil blive afholdt i Singapore i december 
1996. Et af de vigtigste punkter på dagsordenen bliver debatten om forbindelsen mellem 
miljøbeskyttelsesinstrumenter og bestemmelserne i det multilaterale handelssystem. 
Rapporten er inddelt i fem dele. 
Del 1 beskriver baggrunden for tanken om bæredygtig udvikling som formuleret på 
UNCED. 
Del 2 analyserer nogle af de vigtige tilgrundliggende spørgsmål i debatten om handel- og 
miljø: foreneligheden mellem handelsliberaliseringer og miljøbeskyttelse, 
miljøbeskyttelsespolitikkers indvirkning på konkurrenceevnen og de bedste midler til at 
beskytte miljøet og samtidig bevare et åbent handelssystem. 
Del 3 behandler udviklingslandenes interesser i forbindelse med spørgsmålet. 
Del 4 ser på nogle af de detaljerede spørgsmål, der opstår i forbindelse med beskyttelsen 
af miljøet og det multilaterale handelssystem. Der ser på forbindelsen mellem den 
nationale miljølovgivning og det multilaterale handelssystem og derefter analyseres nogle 
af de spørgsmål, der opstår på internationalt plan, f.eks. WTO-regler og multilaterale 
miljøaftaler, spørgsmålet om produktionsprocesser og -metoder, nye miljøpolitiske 
instrumenter såsom miljømærkningsordninger, handel med farlige stoffer og 
tvistbilæggelsesmekanismer for miljørelaterede handelsforanstaltninger. 
Del 5 analyserer den måde, hvorpå debatten vil blive videreført på internationalt plan og 
fastlægger nogle kriterier for, hvorledes arbejdet i WTO's Komité for Handel og Miljø 
bør udføres. 
Meddelelsen konkluderes med Kommissionens opfattelse af, at der ikke bør eller behøver 
være nogen politisk modsætning mellem på den ene side at opretholde det nuværende 
åbne, ikke-diskriminerende og retfærdige multilaterale handelssystem og på den anden 
side at gennemføre initiativer til beskyttelse af miljøet og fremme af en bæredygtig 
udvikling. Det er i overbevisningen herom, at Kommissionen, fremlægger denne 
meddelelse for Rådet og Europa-Parlamentet. 
1. Rio-konferencen: et udgangspunkt 
I lyset af den fortsatte og alvorlige nedbrydning af verdens miljø og fremkomsten af 
miljøproblemer af ny karakter blev det i anden halvdel af 1980'erne klart for regeringer 
og det internationale samfund i almindelighed, at der var et påtrængende behov for en 
internationale indsats for at vende situationen. Dette førte til, at FN 20 år efter 
konferencen om det menneskelige miljø i Stockholm afholdt en konference om miljø og 
udvikling (UNCED) i Rio i sommeren 1992. 
UNCED var et afgørende skridt, der gav nye impulser til dialog og samarbejde på 
internationalt plan og gjorde det muligt at skabe det nødvendige grundlag for gradvist og 
på relevante niveauer at behandle de miljø- og udviklingsmæssige udfordringer, som 
verden i øjeblikket står over for1. Resultaterne fra Rio er baseret på den almindelige 
anerkendelse af, at mulighederne for langsigtet økonomisk udvikling uundgåeligt 
afhænger af, at planetens miljø bevares, og at en bæredygtig udvikling i alle lande er et 
ufravigeligt mål på såvel nationalt som internationalt plan. 
Ved at fremme begrebet "bæredygtig udvikling" førte UNCED til en fundamental 
ændring af fremgangsmåde. I modsætning til 1970'ernes "grænser for vækst"-holdning 
antages det ikke i tanken om bæredygtig udvikling - der selvfølgelig kræver en fornuftig 
økonomisk politik og ledelse - at økonomisk vækst nødvendigvis har en negativ 
indvirkning på miljøet, men de ressourcer, som handelsliberalisering og økonomisk 
udvikling kan frigive til støtte for landenes miljøbeskyttelsesomkostninger, tages også i 
betragtning. Begrebet indebærer snarere en global og integreret fremgangsmåde, der 
formuleres omkring følgende tre krav: (i) miljø- og udviklingshensyn skal indarbejdes i 
alle relevante sektorpolitikker på nationalt og internationalt plan; (ii) den økonomiske 
udvikling skal i lige høj grad tilgodese nuværende og fremtidige generationers behov; 
(iii) miljøressourcer skal tillægges en værdi, så de miljømæssige konsekvenser af 
økonomiske aktiviteter kan identificeres og vurderes. 
En vigtig konklusion på UNCED var, at for at opnå en bæredygtig udvikling skulle 
målene for den miljømæssige, økonomiske og sociale udviklingspolitik ikke længere 
betragtes isoleret. Med henblik herpå blev der vedtaget en række principper og 
instrumenter, og regeringerne enedes om at gennemføre et handlingsprogram, Agenda 21, 
som dækker en bred vifte af miljø- og udviklingsmæssige udfordringer samt 
tilvejebringer effektive rammer til fremme af bæredygtig udvikling og oprettelse af et 
globalt partnerskab mellem nationer. Dette globale partnerskab bør bl.a. baseres på 
UNCED vedtog tre tekster, som ikke er retligt bindende: Rio-erklæringen om miljø og udvikling, 
som indeholder 27 principper; Agenda 21, som er et dokument på 800 sider, der fastsætter mål og 
aktiviteter for 40 områder; og den ikke-retligt bindende erklæring om principperne vedrørende 
skove. Den åbnede endvidere to retligt bindende miljøaftaler for underskrivelse: De Forenede 
Nationers Rammekonvention om Klimaændringer og konventionen om den biologiske diversitet. 
Kapitel 2 i Agenda 21 er mest relevant for diskussionen om handel og miljø. 
princippet om et fælles, men forskelligt ansvar for lande på forskellige udviklingstrin. 
Som anerkendt i præamblem til Agenda 21 må bistanden til udviklingslandene øges for at 
dække meromkostningerne til de aktiviteter, som udviklingslandene skal gennemføre for 
at behandle globale miljøproblemer og fremskynde en bæredygtig udvikling. 
Som godkendt i kapitel 2 i Agenda 21 skal regeringerne i denne forbindelse stræbe efter at 
nå det overordnede mål at få de internationale handels- og miljøpolitikker til at støtte 
hinanden. Navnlig forpligtede regeringerne i Rio sig til at fremme en dialog mellem 
handels-, udviklings- og miljøsamfundene og støtte samarbejdet i de relevante 
internationale institutioner for at nå til en bedre forståelse af grænsefladen mellem 
handels- og miljøpolitikker. I betragtning af de store tilpasningsomkostninger, som er 
nødvendige for at opnå bæredygtig udvikling, fremhævede Agenda 21 også behovet for 
I sit femte handlingsprogram for miljøet ("Mod en bæredygtig udvikling") fandt 
Kommissionen, at en integration af internationale handels- og miljøpolitikker skulle 
være blandt de emner, der prioriteredes højest efter afslutningen af Uruguay-runden, og at 
det var nødvendigt for Fællesskabet at deltage aktivt i debatten på dette område for at 
leve op til forpligtelserne fra Rio. 
Efter Kommissionens opfattelse vil dette også være i overensstemmelse med målene for 
Fællesskabets politikker over for tredjelande og miljøpolitikker, der bl.a. udtrykkelig går 
ud på at fremme bæredygtige økonomiske mønstre samt indarbejde miljøkrav i alle 
relevante EF-politikker, herunder Fællesskabets handels- og samarbejdspolitikker. 
2. Samspillet mellem handel og miljø 
2.1. miljømæssige konsekvenser af handelsliberaliseringer 
I Agenda 21 hedder det, at handels- og miljøpolitikker gensidigt kan støtte bæredygtig 
udvikling. Dette synspunkt er baseret på den overbevisning, at et åbent multilateralt 
handelssystem muliggør en mere effektiv brug af naturlige ressourcer såvel økonomisk 
som miljømæssigt og bidrager til at lette presset på miljøet. 
Afskaffelsen af handelshindringer og -forstyrrelser øger det verdensøkonomiske systems 
samlede effektivitet ved at gøre det muligt for lande at specialisere sig i sektorer, hvor de 
kan konkurrencemæssige fordele, herunder fordele baseret på deres miljømæssige 
forudsætninger. Liberaliseringen af handelen har andre positive konsekvenser for miljøet, 
bl.a. en lettere international fordeling af miljøvenlige teknologier, tjenesteydelser og varer 
samt bedre adgang til miljøbeskyttelsesressourcer for både individuelle virksomheder og 
regeringer. Ved at øge indkomstniveauet og forbedre levestandarderne kan samhandel 
kan desuden fremme opmærksomheden på og påskønnelsen af miljøværdier. 
På den anden side kan de tiltagende økonomiske aktiviteter som følge af 
handelsliberalisering2 øge presset på miljøet og naturressourcerne (f.eks. vand, dyrkelige 
jorder, tømmer, fisk), hvis der ikke findes effektive foranstaltninger, der kan behandle 
potentielle negative virkninger. Vigtigere er det, at de negative miljømæssige 
konsekvenser kan forværres gennem politiske tiltag, der skal skaffe kortsigtede 
økonomiske fordele (f.eks. udvikling af stærkt forurenende eksportorienterede industrier), 
hvis der ikke findes nationale strategier for bæredygtig udvikling, der tilvejebringer 
rammer for at sikre, at alle relevante politiske områder omfatter krav om beskyttelse af 
miljøet og inddragelse af omkostningerne hertil. 
Så virkningen af handelen på miljøet afhænger især af de miljøpolitikker og 
strategier for en bæredygtig udvikling, der gennemføres på nationalt plan. 
Handelsliberaliseringer kan forværre fejlslagne politikker, men sådanne fiaskoer 
ville undergrave en bæredygtig udvikling selv i en lukket økonomi. Hvis de 
politikker, som er nødvendige for at beskytte miljøet og fremme en bæredygtig 
udvikling, omvendt er til stede, vil en handelsskabt vækst være bæredygtig. 
Dette er i overensstemmelse med den analyse, som Kommissionen foretog i sin 
meddelelse fra 1994 om økonomisk vækst og miljøet (KOM(94) 465 endelig udg.). En 
grundlæggende konklusion i denne meddelelse er, at der ikke er nogen enkel lineær 
forbindelse mellem økonomisk vækst og pres på miljøet, og at det tværtimod er 
usandsynligt, at der på længere sigt kan ske en miljømæssigt bæredygtig udvikling uden 
økonomisk vækst. Det påpeges imidlertid også i meddelelsen, at der ikke er noget 
automatisk ved en sådan bevægelse hen imod en miljømæssigt bæredygtig udvikling. 
Skønt det er sandt, at økonomisk vækst i sig selv skaber yderligere ressourcer, som kan 
benyttes til at mindske forureningen og beskytte miljøet, vil meget af dette kun ske, hvis 
der skabes hensigtsmæssige politiske rammer. 
Der er dog behov for yderligere analytisk arbejde, herunder lande- og 
sektorundersøgelser, for at nå frem til en bedre forståelse af de potentielle virkninger af 
handelsliberaliseringer. Dette bør fortsat prioriteres højt af alle relevante internationale 
institutioner, navnlig UNEP, UNCTAD og OECD, og bør også prioriteres i EFs arbejde. 
Det er også nødvendigt at foretage undersøgelser af handelsinstrumenter og -aftaler ud fra 
et miljømæssigt synspunkt med henblik på klarlægge deres mulige miljømæssige 
konsekvenser og udarbejde hensigtsmæssige politiske svar herpå3. 
2.2. Miljøbeskyttelse og international konkurrenceevne 
Det har været fremført, at indførelse af strengere miljøkrav på nationalt plan ville skade 
nationale erhvervsgrenes konkurrencemæssige stilling og føre til relokalisering af 
Ifølge nogle skøn foretaget af GATT's sekretariat vil gennemførelsen af Uruguay-rundens 
overenskomster og aftaler føre til en stigning i verdens samlede indkomst med 510 mia. $ i år 
2005. 
OECD's blandede samling af handels- og miljøeksperter har udarbejdet metoder til at gennemføre 
undersøgelser af handelspolitikker og -aftaler udfra et miljømæssigt synspunkt (se dokument 
OECD/GD(94)103). 
forurenende aktiviteter. Sådanne bekymringer kan være en af årsagerne til den mulige 
langsommere vedtagelse af ny miljølovgivning i OECD-landene, der er dokumenteret i 
flere nylige rapporter. De igangværende drøftelser om indførelsen af en C02/energiafgift 
i Den Europæiske Union viser, at sådanne bekymringer kan forhindre, at der indføres nye 
miljøforanstaltninger, der sigter mod at indregne miljømæssige omkostninger i varers 
pris. Som den blandede samling af handels- og miljøeksperter fandt i deres rapport til 
OECD's Ministerråd i maj 1995, er der ikke konstateret nogen systematisk forbindelse 
mellem eksisterende miljøpolitikker og konsekvenser for konkurrenceevnen. Der er heller 
ikke beviser for, at lande forsætligt benytter lave miljøstandarder til at opnå 
konkurrencemæssige fordele eller tiltrække investeringer, eller beviser for, at der i større 
omfang har fundet udflytning af industrier sted til lande med lavere miljøstandarder4. 
Denne konklusion er i overensstemmelse med den kendsgerning, at omkostningerne til 
overholdelse af miljøkrav ikke er en betydelig faktor i de fleste industriers 
omkostningsstruktur. Typisk udgør de kun mellem 1 og 2% af de samlede 
produktionsomkostninger. Miljøomkostninger er derfor ikke en afgørende parameter for 
virksomheder. Miljøpolitikker kan have en negativ indflydelse på den 
konkurrencemæssige position i specifikke sektorer, men dette er især i tilfælde, hvor der 
er tale om snævre overskudsmargener eller langvarige strukturelle problemer, eller hvor 
produktionsprocesserne har en særlig stor indvirkning på miljøet. I de fleste tilfælde har 
andre faktorer såsom adgang til markeder, råmaterialers tilgængelighed, transport- og 
kommunikationsinfrastrukturer, arbejdskraftomkostninger og tilstedeværelse af faglært 
arbejdskraft, politisk stabilitet osv. således større indflydelse på beslutninger om 
beliggenhed og er vigtigere for den industrielle konkurrenceevne end miljøstandarder. 
Det er også vigtigt at huske på, at miljøpolitikker snarere end at være en byrde kan 
tilskynde til teknologisk nytænkning, fremme den økonomiske effektivitet og forbedre 
den samlede produktivitet. De seneste årtiers erfaringer fra de tidligere socialistiske lande 
i Central- og Østeuropa viser, at slappe miljøpolitikker meget ofte går hånd i hånd med 
økonomisk ineffektivitet. 
For det andet skaber bevægelsen hen imod højere miljøstandarder et globalt marked for 
miljøindustrien, som for tiden har en værdi på omkring 250 mia. $ om året og en høj årlig 
vækstrate (8%). På den nuværende baggrund af hurtig vækst i handelen med 
miljøtjenester, -udstyr og -teknologier kan miljøpolitikker derfor have en positiv virkning 
på den internationale konkurrenceevne ved at give aktører, der tidligt er aktive på dette 
område, en konkurrencemæssig fordel. 
Markedet for miljøvenlige varer vokser også. For eksempel fremgik det af en 
undersøgelse, der blev gennemført i Den Europæiske Union i 1995, at 67% af de 
adspurgte allerede havde købt eller var villige til at købe miljøvenlige varer, selv til en 
højrer pris5. Denne forbrugeranførte efterspørgsel efter flere miljøvenlige varer er et 
vigtigt element, der må tages i betragtning, når forholdet mellem miljøpolitikker, 
konkurrencedygtighed og økonomiske præstationer skal overvejes. 
Jf. OECD's rapport til ministrene om handel og miljø, s. 5. 
Europeans and the Environment: Eurobarometer 43.1 bis (rapport udarbejdet for Europa-
Kommissionen af INRA (Europe)-E.C.O., november 1995). 
10 
Disse faktorer leder Kommissionen til at konkludere, at økonomiske og 
miljømæssige resultater ikke nødvendigvis er uforenelige. Opnåelse af miljømæssige 
fordele kan indebære øgede omkostninger på kort sigt, men der er en lang række 
muligheder for at vinde på begge fronter ved udformningen og gennemførelsen af 
miljøpolitikker, som kan forbedre ressourceudnyttelsen, konkurrenceevnen og 
beskæftigelsen. 
Lande har en suveræn ret til at udforme og gennemføre deres egne miljøpolitikker med 
anvendelse af de foranstaltninger, som de finder hensigtsmæssige for at beskytte deres 
nationale miljø. Forskelle i miljøstandarder kan have en række årsager, herunder forskelle 
i økosystemers absorptionsevne, hvilket er en helt legitim kilde til konkurrencemæssige 
fordele. Forskelle mellem miljøpolitikker bør derfor ikke føre til, at der indføres 
udligningsafgifter eller eksportrabatter eller foranstaltninger med tilsvarende effekt 
(dvs. såkaldte "eco-duties") for at kompensere for omkostningerne ved at indføre 
strengere miljøkrav for nationale erhvervsgrene end de krav, der gælder for 
udenlandske konkurrenter. 
Ængstelse over konkurrenceevnen kan ofte bilægges ved international harmonisering 
eller koordination af miljøpolitikker. Selv om man erkender, at en total ensartning af 
miljøpolitikker i betragtning af de forskellige forhold, værdier og prioriteter i de enkelte 
lande ikke er mulig eller endsige ønskelig, er der dog sket en betydelig udvikling i den 
internationale miljølovgivning i løbet af de seneste tyve år, og dette bør føre til en gradvis 
konvergens mellem miljøpolitikker og -regler på regionalt og internationalt plan. 
2.3. Internationale handelsforbindelser og forskelle i nationale miljøpolitikker: behovet 
for multilateralt samarbejde. 
Bortset fra de mulige virkninger på den internationale konkurrenceevne kan forskelle i 
nationale miljøpolitikker føre til handelskonflikter som følge af anvendelsen af 
handelsmæssige foranstaltninger til miljøformål eller indførelse af miljøforanstaltninger 
med betydelige handelsmæssige konsekvenser. 
For det første kan der, selv hvor miljøproblemerne er af rent national karakter, opstå 
spændinger, hvis en national regel enten forskelsbehandler eller har en særlig byrdefuld 
virkning på importen. Med andre ord er det afgørende at sikre, at handelsprincipper og -
bestemmelser overholdes ved udformningen og gennemførelsen af miljøforanstaltninger, 
når sådanne foranstaltninger kan have en betydelig indvirkning på handelen. 
Det erkendes bredt, at landene allerede nu har en ret stor bevægelsesfrihed.Inden for disse 
rammer. Medlemmerne af WTO har ret til at træffe de foranstaltninger, som er 
nødvendige for at beskytte miljøet inden for deres eget område, hvis sådanne 
foranstaltninger ikke er diskriminerende eller vilkårlige og ikke fører til skjulte 
hindringer for den internationale samhandel. 
En anden form for spænding opstår, når miljøpolitikkerne behandler globale eller 
grænseoverskridende miljøproblemer. I sådanne tilfælde kan lande gribe til 
11 
handelsrestriktioner for at løse miljøproblemer, som har en virkning, der helt eller delvis 
ligger uden for deres jurisdiktion. Når dette sker uden for rammerne af en multilateral 
miljøaftale, kan det føre til et forsøg på ensidigt at påvirke et andet lands politik og 
praksis på miljøområdet. 
Kommissionen er af den opfattelse, at EU fortsat bør gå stærkt ind for en 
multilateral fremgangsmåde som det mest effektive middel til at behandle globale og 
grænseoverskridende miljøproblemer. Som erkendt i princip 12 i Rio-erklæringen 
bør ensidige tiltag til behandling af miljøproblemer uden for importlandets 
jurisdiktion undgås, og miljøforanstaltninger, der behandler grænseoverskridende 
eller globale miljøproblemer, bør så vidt muligt baseres på international enighed. 
Desuden bør brugen af handelsrestriktioner i multilaterale miljøaftaler ikke gå ud over, 
hvad der er nødvendigt for at sikre sådanne aftalers effektivitet og opnåelsen af deres 
miljømål. Hvis andre begrundelser accepteres, vil mulighederne for at anvende 
handelsmæssige foranstaltninger i en miljøaftale praktisk talt være ubegrænsede. 
Eksisterende multilaterale miljøaftaler såsom Montreal-protokollen om stoffer, der 
nedbryder ozonlaget, Basel-konventionen om kontrol med grænseoverskridende 
overførsel af farligt affald og bortskaffelse heraf og CITES (konventionen om 
international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter) viser, at 
handelsmæssige foranstaltninger under de rigtige omstændigheder kan være et nyttigt 
instrument til håndhævelse af internationalt aftalte standarder eller multilaterale 
miljøaftaler. Kommissionen mener, at WTO's nyoprettede Komité for Handel og Miljø 
for at undgå retlig usikkerhed må have det som en vigtig prioritet at fastlægge klare og 
forudsigelige rammer, så anvendelsen af handelsforanstaltninger i henhold til 
multilaterale miljøaftaler kan inddrages i det multilaterale handelssystem. 
3. Udviklingslande og overgangsøkonomier i handels- og miljødebatten 
Udviklingslande og lande med overgangsøkonomier har særlige interesser i handels- og 
miljødebatten. Skønt der som følge af FN's miljø- og udviklingskonference er skabt en 
bedre forståelse af samspillet mellem handel, miljø og udvikling, er mange 
udviklingslande og lande med overgangsøkonomier stadig bekymrede over 
industrilandenes voksende krav om højere miljøstandarder. De forventer, at den 
industrialiserede verdens produktions- og forbrugsmønstre vil ændre sig, men frygter 
samtidig, at dens høje miljøstandarder og -krav kan hæmme deres muligheder for 
markedsadgang. Desuden kan udviklingslandenes lavere miljøstandarder give anledning 
til anklager om, at de nyder ubillige handelsfordele, fordi omkostningerne ikke i 
tilstrækkelig grad internaliseres. Udviklingslandene er naturligvis imod en sådan 
fremgangsmåde, som kan føre til, at deres eksport pålægges "eco-duties". 
Kommissionen er fuldt ud opmærksom på bekymringen herfor: handels- og 
miljøspørgsmål må behandles på en måde, der ikke skader mulighederne for en 
bæredygtig udvikling eller undergraver de samlede eksportresultater for 
udviklingslande og lande med overgangsøkonomi. Tværtimod betyder gennemførelsen 
12 
af tanken om bæredygtig udvikling en respekt for principperne fra Rio, nærmere bestemt 
dem, som bekræfter behovet for at tage særlig hensyn til navnlig de mindst udviklede og 
miljømæssigt mest sårbare udviklingslandes særlige situation og behov, og som erkender, 
at de standarder, der anvendes af industrialiserede lande, kan være uhensigtsmæssige og 
medføre urimelige økonomiske og sociale omkostninger for udviklingslandene. 
Dette fører til erkendelsen af, at miljøspørgsmål af fælles interesse kræver mellemstatlige 
drøftelser og forhandlinger om prioriteter og tilsagn samt en retfærdig byrdefordeling, så 
der tages hensyn til det fælles, men forskelligartede, ansvar hos lande på forskellige 
udviklingstrin. Optimale miljøpolitikker kan kræve varierende miljøstandarder i 
forskellige lande, og disse forskellige standarder eller mål bør opfattes som en acceptabel 
grund til komparative fordele. Heraf følger Kommissionens meget klare modstand mod 
"miljødumping". 
Følgende to eksempler, som allerede findes i WTO-aftalerne6, viser, hvorledes en særlig 
og differentieret behandling af udviklingslande kan afspejle princippet om fælles, men 
forskelligt, ansvar: 
forskellige overholdelsesfrister (tidsbegrænsede undtagelser, ind- eller 
udfasningsperioder) eller undtagelse fra visse discipliner for miljømæssige formål 
på nøje fastlagte betingelser, hvis der ikke er fare for, at det underliggende 
miljømål, som foranstaltningerne gælder, undergraves; 
anvendelse af en minimumsklausul, hvis udviklingslandenes markedsandel kun 
forårsager en meget begrænset del af skaden på miljøet. 
For så vidt angår markedsadgang er de mindst udviklede lande en potentielt rig kilde til 
miljøvenlige varer og teknologier. Disse landes eksportvarer er i visse tilfælde fremstillet 
på en miljømæssigt forsvarlig måde, f.eks. ved at benytte organiske og ikke syntetiske 
råmaterialer. Der bør gøres en indsats for at sikre, at udviklingslandene kan drage fordel 
af den "markedspræmiering", som følger af de stadig mere miljøbevidste forbrugsmønstre 
i industrilandene, hvis varer fra de mindst udviklede lande har veldokumenterede 
miljømæssige fordele frem for andre varer. En række Uruguay-rundeaftaler danner 
grundlag for særlig behandling af udviklingslandene, især de mindst udviklede, både med 
hensyn til forbedret markedsadgang og fortsat præferentiel adgang. 
Det skal også bemærkes, at den strategi, der blev fastlagt i Rio, og navnlig Agenda 21 
fremhæver, at det er uomgængeligt nødvendigt at integrere miljøkrav i alle relevante 
politiske områder for at opnå en bæredygtig udvikling, og at en sådan integration er 
afgørende for at forbedre udviklingsmulighederne for udviklingslandene og landene med 
overgangsøkonomier på lang sigt. 
Som følge af Uruguay-runden, men også inden for eksisterende multilaterale miljøaftaler, 
f.eks. Montrealprotokollen7, er der udviklet nye metoder til at tilskynde udviklingslande 
Jf. aftalen om tekniske handelshindringer, art. 12, og aftalen om sundheds- og 
plantesundhedsforanstaltninger, art. 10, vedr. særlig og differentieret behandling, og art. 9 i aftalen 
om beskyttelsesforanstaltninger vedr. de minimis-bestemmelsen. 
13 
til at indføre alternative teknologier. Disse incitamenter, der tager hensyn til de 
differentierede ansvarsområder for udviklingslande, kan spille en vigtig rolle i 
forbindelse med at lette disse landes tilpasning. Faglig og finansiel bistand bør i 
overensstemmelse med de tilsagn, der blev afgivet i Rio, spille den vigtigste rolle i denne 
forbindelse. Blandt de mulige tiltag er: 
sikring af regelmæssige informationer om miljølovgivning; 
uddannelsesordninger for at bistå udviklingslande og overgangsøkonomier med at 
fortolke handels- og miljørelaterede oplysninger, så de kan udarbejde passende 
politiske reaktioner; 
forbedring af udviklingslandenes og overgangsøkonomiernes kapacitet på 
områderne for efterprøvning og certificering af varer samt andre former for 
kvalitetskontrol til miljøformål; 
forbedring af den institutionelle og tekniske evne til at kontrollere farlige 
substansers bevægelser, f.eks. farligt affald og kemikalier; 
udnyttelse af markedsmuligheder og fremme af miljøvenlige varer; 
teknologisk forskning og udviklingssmæssigt samarbejde; 
faglig bistand til at forbedre de miljømæssige resultater i vigtige forurenende 
sektorer, f.eks. mineindustrien. 
På alle disse områder findes der betydelige muligheder for regionalt samarbejde såvel i 
som mellem de forskellige regionale handelsordninger, der anvendes mellem 
udviklingslande (f.eks. MERCOSUR og ASEAN). Regionale aftaler, som er indgået i 
overensstemmelse med WTO med det mål at liberalisere handelen mellem parterne, kan 
skabe yderligere ressourcer, som er nødvendige for investeringer i udviklingslande, 
herunder på området for miljøbeskyttelse og bæredygtig udvikling. Tilsvarende danner 
associeringsaftalerne med de central- og østeuropæiske lande grundlag for miljømæssigt 
samarbejde og forbereder de associerede lande til medlemskab af EU gennem en præ­
tiltrædelsesstrategi, som omfatter uddannelse og forskning samt udveksling af 
oplysninger om miljøpolitik og former for samarbejde. 
Tilpasningsprocessen i forbindelse med bæredygtig udvikling går også videre end WTO's 
mandat og dialogen om handel og miljø. Fællesskabets programmer for udvikling og 
økonomisk samarbejde tilvejebringer lige som de øvrige bilaterale donorers programmer 
midler til at støtte og opmuntre udviklingslande og overgangsøkonomier, så de kan 
tilpasse sig til bæredygtige produktions- og forbrugsmønstre. Det samme gælder de 
multilaterale donorer (dvs. verdensbanken), som skal sikre, at bæredygtig udvikling 
bliver et centralt mål for deres politikker og programmer, bl.a. ved at intensivere og 
udbygge inddragelsen af miljømæssige overvejelser i alle aspekter af deres programmer 
(jf. kommunikéet fra G-7's topmøde i Halifax i juni 1995, punkt 26). 
Standardiseringsorganer som ISO (Den Internationale Standardiseringsorganisation), der i 
Montrealprotokollen om beskyttelse af Jordens ozonlag indeholder særlige 
gennemførelsesbestemmelser for udviklingslande, hvis forbrug af stoffer, der kontrolleres af 
protokollen, ligger under et vist niveau. Protokollen forpligter endvidere underskriverne til at lette 
udviklingslandenes adgang til miljøsikre alternative substanser og teknologier, og dens parter 
forpligter sig også til bilateralt eller multilateralt at lette tilvejebringelsen af støtte, 
bistandskreditter osv. til brug for alternativ teknologi og erstatningsvarer. Der er mulighed for at 
anvende handelssanktioner over for de lande, der ikke overholder protokollens bestemmelser. 
14 
øjeblikket er ved at udarbejde nye standarder på miljøområdet, bør ligeledes opmuntres 
til at støtte udviklingslande og overgangsøkonomier med at gennemføre disse nye 
standarder. Desuden vil positive tilskyndelser som Fællesskabets nye forordning om den 
generelle toldpræferenceordning for industrivarer fra 1998 bidrage til at fremme en god 
beskyttelse af miljøet; det vil måske være muligt at anvende denne fremgangsmåde mere. 
Tilskyndelsesordningen, der er indført i henhold til den nye forordning, vil indledningsvis 
blive anvendt på tømmerprodukter, der lever op til de standarder, der er fastsat af ITTO8 
(organisationen for international handel med træ), og den vil muligvis blive udstrakt til 
andre varer, der er fremstillet i overensstemmelse med relevante internationale 
miljøstandarder. 
Endelig er afskaffelsen af handelshindringer og -forstyrrelser af særlig betydning for 
udviklingslande og lande med overgangsøkonomier som et middel til at fremme en 
effektiv integration af disse lande i verdensøkonomien, hvilket er en afgørende 
forudsætning for at opnå bæredygtig udvikling. Set ud fra dette perspektiv er den 
vellykkede afslutning på Uruguay-runden et vigtigt resultat. 
4. Det multilaterale handelssystem og miljøbeskyttelse 
Spændingerne mellem handel- og miljøpolitikker opstår hovedsagelig, fordi den 
internationale handelsordning stræber efter en betydelig reduktion af told og 
handelshindringer, mens det for at beskytte miljøet er nødvendigt at kontrollere handelen 
med visse former for varer. Det vil imidlertid ikke være hensigtsmæssigt at drage den 
konklusion, at regler for handel udgør en forhindring for gennemførelsen af effektive 
miljøpolitikker på nationalt plan. 
Handelsrelaterede miljøforanstaltninger er ikke uforenelige med det multilaterale 
handelssystems bestemmelser, hvis de overholder visse grundlæggende handelsmæssige 
krav, navnlig princippet om ikke-diskrimination mellem eksporterende lande (GATT, 
artikel I) og mellem nationale og importerede varer (GATT, artikel III). Skønt 
miljøbeskyttelse ikke ansås for et vigtigt emne, da overenskomsten blev udarbejdet i 
1947, tillader GATT's artikel XX handelsrestriktioner, som er "nødvendige for at beskytte 
menneskers, dyrs eller planters liv eller sundhed" eller "vedrører bevarelsen af 
udtømmelige naturforekomster". Disse undtagelser omfatter stort set alle miljøpolitiske 
mål. Der kan imidlertid være hensigtsmæssigt yderligere at præcisere status for 
foranstaltninger, som er nødvendige for at beskytte miljøet i henhold til GATT's artikel 
XX. 
I GATT-Sekretariatets rapport om handel og miljø fra 1992 bemærkes det, at GATT-
reglerne stort set ikke begrænser landes mulighed for at anvende passende politikker til at 
beskytte deres miljø mod skade fra indenlandske produktionsaktiviteter eller fra forbrug 
af nationalt fremstillede eller importerede varer. Ligeledes kan det fra det analytiske 
arbejde, der hidtil er udført (hovedsagelig af GATT's arbejdsgruppe for 
miljøforanstaltninger og international handel, den såkaldte EMIT-gruppe, og OECD's 
ITTO har som et primært mål, at der senest år 2000 kun skal handles med varer, der stammer fra 
en bæredygtig skovforvaltning, det såkaldte "Target 2000". 
15 
blandede samling af handels- og miljøeksperter), konkluderes, at handelsregler gør det 
muligt for lande at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte miljøet på deres 
eget område, hvis disse foranstaltninger ikke er diskriminerende, vilkårlige eller fører til 
skjult begrænsning af den internationale handel. 
Desuden rummer det multilaterale handelssystem allerede omfattende bestemmelser, der 
skal tilgodese miljøet. Der blev opnået enighed om positive skridt, der skal indarbejde 
miljømæssige hensyn i det multilaterale handelssystem. For det første hedder det i 
præamblen til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, at 
forbindelserne mellem WTO's medlemmer på det handelsmæssige og økonomiske 
område "bør ledes med henblik på at hæve levestandarden og øge produktionen af og 
handelen med varer og tjenesteydelser, samtidig med, at der gøres plads for en optimal 
udnyttelse af verdens ressourcer i overensstemmelse med målet bæredygtig 
udvikling, søge at beskytte og bevare miljøet og forbedre midlerne hertil". For det andet 
tages der i flere af aftalerne i Uruguay-runden udtrykkelig hensyn til miljømæssige 
overvejelser9. Endelig - og vigtigst - besluttedes det på ministerkonferencen i Marrakesh, 
hvor Uruguay-runden blev afsluttet, at oprette en Komité for Handel og Miljø (CTE) med 
et meget vidtgående mandat i WTO. 
CTE må behandle en række specifikke emner i handels- og miljødebatten. Dette kapitel 
gør kort rede for de vigtigste af disse. Fristen for at behandle spørgsmålene er skiftende. 
Nogle sprøgsmål - GATT/WTO-reglerne og multilaterale miljøaftaler, nye miljøpolitiske 
instrumenter, handel med farlige stoffer, tvistbilæggelse for miljørelaterede 
handelsforanstaltninger - kan muligvis overvejes detaljeret på WTO's ministerkonference 
i Singapore i december 1996, mens der for andres vedkommende - f.eks. varerelaterede 
foranstaltninger og produktionsprocesser og -metoder, økonomiske instrumenter, handel 
med tjenesteydelser og miljøet samt intellektuelle ejendomsrettigheder og miljøet - kan 
være behov for en længere frist. 
4.1. GATT/WTO-regler og multilaterale miljøaftaler 
Det internationale samarbejde om miljøbeskyttelse har hidtil givet sig udslag i 180 
traktater eller aftaler om beskyttelse af det globale miljø og bevarelse af naturlige 
ressourcer. Ikke alle disse aftaler har konsekvenser for handelen og falder derfor uden for 
rammerne af debatten om handel og miljø. Nærmere bestemt indeholder kun 18 af disse 
multilaterale miljøaftaler bestemmelser om handel, hvilket vil sige, at de åbner mulighed 
for at begrænse handelen på en eller anden måde for at opnå deres miljømæssige mål. 
Miljøet nævnes i aftalerne om tekniske handelshindringer, sundheds- og 
plantesundhedsforanstaltninger, landbruget, handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder 
samt subsidier og udligningsforanstaltninger. I henhold til sidstnævnte aftale kan "støtte til at 
fremme tilpasningen af eksisterende anlæg til nye miljøkrav, der indføres ved lov", hvis den ydes 
under visse betingelser, f.eks. anses for et ikke-retsstridigt subsidie (den såkaldte "grønne liste"). 
Dette viser, at WTO haft sin opmærksomhed rettet mod foranstaltninger, der skal forbedre 
beskyttelsen af miljøet. 
16 
De tre vigtigste eksempler på multilaterale miljøaftaler, der omfatter handelsrestriktioner, 
er Konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde Dyr og Planter 
(CITES) (1973), Montrealprotokollen om beskyttelse af Jordens ozonlag (1987) og 
Basel-konventionen om kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og 
bortskaffelsen heraf (1989). 
CITES trådte i kraft i 1975 og er nu blevet ratificeret af 130 lande. CITES regulerer 
handelen med udryddelsestruede arter ved at fastlægge betingelser, hvorunder der kan 
udstedes import- og eksporttilladelser. 
Montrealprotokollen trådte i kraft i 1989 og er blevet ratificeret af 149 parter. Den 
indeholder detaljerede bestemmelser om produktion og forbrug af kemikalier, der 
nedbryder ozonlaget. En ureguleret handel med ozonnedbrydende stoffer vil 
sandsynligvis føre til, at produktionsfaciliteter flyttes til lande, der ikke er parter til 
protokollen, samt reeksport af kemikalier eller varer herfra til lande, der er parter til 
protokollen. Som følge af disse overvejelser indeholder Montrealprotokollen forskellige 
bestemmelser, der påvirker den internationale samhandel. 
Basel-konventionen trådte i kraft i maj 1992 og er blevet ratificeret af 92 lande. Alle 
deltagende parter har ret til at forbyde import af farligt affald. Eksport er tilladt, når 
importlandet har givet skriftlig tilladelse. Handel med lande, som ikke er part til 
konventionen, er generelt ikke tilladt. 
Forbindelserne mellem det multilaterale handelssystems bestemmelser og 
handelsmæssige foranstaltninger truffet i henhold til multilaterale miljøaftaler har en 
central placering i drøftelserne om handel og miljø og er et vigtigt spørgsmål på den 
internationale dagsorden. Ved alle beslutninger og henstillinger om dette spørgsmål bør 
der tages hensyn til eventuelle fremtidige multilaterale miljøaftaler. 
Det erkendes generelt, at det multilaterale handelssystem bør være positivt indstillet over 
for handelsbegrænsende foranstaltninger, der træffes i henhold til multilaterale 
miljøaftaler. Som det fremgår af Rio-erklæringens princip 7 og 12 bør internationalt 
samarbejde (i stedet for ensidige foranstaltninger) støttes for at beskytte det fælles globale 
miljø og løse grænseoverskridende miljøproblemer. 
Internationalt samarbejde er mest effektivt ud fra et miljømæssigt synspunkt, fordi det er 
nødvendigt med en indsats fra alle berørte lande for effektivt at løse grænseoverskridende 
eller globale miljøproblemer, og fordi et sådant samarbejde sandsynligvis vil forhindre 
ensidige handelsrestriktioner, som kunne være fristende, hvis der ikke tages multilaterale 
initiativer. 
I betragtning af dette finder Kommissionen, at det multilaterale handelssystem efter 
klare og forudsigelige regler bør imødekomme anvendelsen af handelsmæssige 
foranstaltninger, der træffes inden for rammerne af multilaterale miljøaftaler. 
Sådanne foranstaltninger kan være nødvendige for at nå en multilateral 
miljøaftales mål, og det forhold, at der multilateralt er forhandlet og opnået enighed 
om sådanne foranstaltninger, er den bedste garanti mod protektionistisk misbrug. 
17 
Med dette mål for øje vil Kommissionen fortsat spille en ledende rolle i drøftelserne 
inden for WTO med henblik på at nå til enighed om et system, der skal indpasse 
foranstaltninger truffet i henhold til multilaterale miljøaftaler, i WTO-reglerne. Enhver 
sådan løsning skal give fleksible muligheder for miljøforhandlinger for så vidt angår 
vurderingen af miljømåls legitimitet samt af de handelsmæssige foranstaltninger, som er 
nødvendige for at opnå disse mål. Ligeledes bør forbindelsen mellem 
handelsbestemmelser i multilaterale miljøaftaler og WTO-aftalerne formuleres således, at 
den opfattelse undgås, at WTO-reglerne går forud for de multilaterale miljøaftaler. 
Udfordringen er derfor at indføre et system, der kort sagt tillader WTO-systemet at 
forliges med handelsmæssige foranstaltninger, der er truffet i henhold til bestemmelserne 
i en multilateral miljøaftale, og samtidig skabe et værn mod anvendelsen af unødvendige 
begrænsninger på WTO-medlemmer og navnlig dem, der ikke er parter i den pågældende 
aftale, og bevare deres ret til bekæmpe protektionistisk misbrug gennem WTO's 
tvistbilæggelsesmekanisme. På den anden side bør medlemmer af WTO, som er parter i 
aftalen, ikke benytte sig af WTO's tvistbilæggelsesmekanisme for at omgå eller forringe 
de forpligtelser, de har påtaget sig ved at blive parter i den multilaterale miljøaftale. 
4.2. Varerelaterede foranstaltninger og produktionsprocesser og -metoder 
Reglerne i det multilaterale handelssystem foretager en grundlæggende sondring mellem 
varerelaterede foranstaltninger og ikke-varerelaterede foranstaltninger. Varerelaterede 
foranstaltninger er handelsforanstaltninger, der vedrører selve varens art eller kvalitet, 
f.eks. et forbud mod import af bremser, som indeholder asbest. Ikke-varerelaterede 
foranstaltninger er handelsforanstaltninger, der vedrører den måde, hvorpå en vare er 
fremstillet eller forarbejdet, dvs. de anvendte produktionsprocesser- og metoder (PPM). 
Et eksempel vil være et importforbud mod papir, som er bleget med chlor. 
Det skal imidlertid bemærkes, at sondringen mellem varerelaterede og PPM-relaterede 
foranstaltninger bliver stadig mere uklar. For det første kan PPM undertiden påvirke 
varens egenskaber (f.eks. kan der være sundhedsfarlige pesticider i landbrugsprodukter). 
Tanken om varerelaterede krav omfatter således også foranstaltninger, der vedrører PPM, 
som har en indvirkning på varens endelige egenskaber. For det andet er nogle af de nye 
miljøpolitiske instrumenter (f.eks. miljømærkningsordninger) baseret på den såkaldte 
"livscyklusfremgangsmåde", der anvendes til at vurdere en vares effekt på miljøet fra 
"vugge til grav". De omfatter derfor kriterier, der vedrører såvel en vares miljømæssige 
egenskaber som de anvendte produktionsprocesser og -metoder. 
For så vidt angår varerelaterede foranstaltninger indskrænker GATT- og WTO-reglerne 
kun i meget begrænset omfang medlemsstaternes ret til at beskytte deres eget miljø mod 
miljøskader, der hidrører fra indenlandsk produktion og forbrug af nationalt fremstillede 
og importerede varer. Varerelaterede miljøkrav i form af tekniske forskrifter og 
standarder er et traditionelt miljøpolitisk instrument. GATT's artikel IH tillader alle lande 
at stille de samme krav til importerede varer, som gælder for den indenlandsk 
fremstillede 'tilsvarende vare", så længe dette ikke fører til en mindre gunstig behandling 
af importerede varer. Der er også udarbejdet en omfattende ordning, der stort set er 
indeholdt i aftalen om tekniske handelshindringer (TBT-aftalen) og aftalen om 
anvendelsen af sundheds- og plantesundhedsforanstaltninger (SPS-aftalen). Denne 
ordning sigter især mod at sikre gennemsigtigheden i forberedelsen, vedtagelsen og 
anvendelsen af tekniske forskrifter og standarder og procedurer for 
overensstemmelsesvurdering, men omfatter også en række substantielle bestemmelser 
vedrørende princippet om ikke-diskrimination samt tanken om, at handelen skal 
begrænses mest muligt. 
Det er et af TBT- og SPS-ordningernes vigtigste mål at fremme en international 
harmonisering af standarder og tekniske forskrifter. Det er imidlertid meget vanskeligt at 
nå en harmonisering i retning af den bedst mulige beskyttelse af miljøet på grund af de 
enkelte landes forskellige vilkår, prioriteter og økonomiske udvikling. En vis fleksibilitet 
er derfor nødvendig for at gøre det muligt for lande at vedtage varerelaterede miljøkrav, 
som er strengere end de internationalt aftalte, og samtidig sikre, at denne mulighed ikke 
benyttes til protektionistiske formål. TBT- og SPG-aftalerne indeholder derfor 
bestemmelser, der gør det muligt for lande ikke at anvende internationale standarder, hvis 
de er ineffektive eller uhensigtsmæssige for at opnå et miljømål. 
Produktionsprocesser og -metoder rejser mere komplicerede spørgsmål. Visse 
produktionsprocesser og -metoder kan føre til nedbrydning af miljøet og forurening af 
luft, vand eller jord i et naboland eller en fælles region. Industriproduktion kan føre til 
luftforurening nær en grænse ved en delt flod eller sø. En produktionsproces eller -
metode kan føre til tab af vandrende arter og delte levende ressourcer som følge af 
utilstrækkelige bevaringsforanstaltninger (f.eks. udtømning af fiskebestandene i havene 
eller truslen mod vandrende havpattedyr). En produktionsproces eller -metode kan føre til 
miljømæssig nedbrydning af fælles globale aktiver og ressourcer, der deles af alle lande 
(f.eks. nedbrydningen af ozonlaget, klimaændringer, tab af biodiversitet). 
Skønt det ikke betvivles, at lande har en suveræn ret til selv at afgøre deres egne 
miljøpolitikker, er det stadig et åbent spørgsmål, i hvilken udstrækning et land under 
overholdelse af WTO-reglerne kan håndhæve sin miljøpolitik for at behandle 
grænseoverskridende og globale problemer, når det sker på en måde, der påvirker den 
internationale samhandel. 
Det er klart, at kvantitative forbud eller begrænsninger på import og eksport, som i 
forbindelse med produktionsprocesser og -metoder pålægges varer, hvis egenskaber ikke 
i sig selv skader miljøet, ikke er i overensstemmelse med GATT/WTO-reglerne, således 
som de i øjeblikket fortolkes af den seneste (ikke vedtagne) retslære. Den vigtigste følge 
af denne fortolkning er, at et WTO-medlem ikke ensidigt kan forbyde eller begrænse 
indførslen af varer på grund af de miljømæssige konsekvenser af de produktionsprocesser 
og -metoder, der anvendes i eksport/producentlandet. 
Det vigtigste argument mod brugen af ensidige handelsforanstaltninger er, at de vil være i 
modstrid med suveræniteten over nationale produktionsprocesser. I tilfælde af skade på 
miljøet kan dette dog imødegås med det argument, at stater også i henhold til princip 2 i 
Rio-erklæringen har en forpligtelse til at sikre, at aktiviteter inden for deres retsområde 
ikke skader miljøet i andre stater eller i områder, der ligger uden for det nationale 
retsområde. 
19 
Behovet for at sikre, at beskyttelsen af miljøet kan håndhæves, når der er fare for 
uoprettelig skade på miljøet i en anden stat eller det fælles globale miljø, samtidig 
med at der ikke åbnes mulighed for protektionistisk misbrug, er den største 
udfordring for det internationale samfund i debatten om handel og miljø. 
Kommissionen er af den opfattelse, at der kan være specifikke ekstraordinære 
omstændigheder, hvor det multilaterale handelssystems regler ikke bør hindre, at 
der indføres relevante handelsforanstaltninger over for et land, som overtræder 
fundamentale forpligtelser i henhold til den internationale miljølovgivning såsom 
forpligtelsen til at sikre, at aktiviteter inden for dets retsområde ikke skader miljøet 
i andre stater, og forpligtelsen til at samarbejde om at bevare, beskytte og 
genoprette sundheden og integriteten i verdens økosystem (princip 2 og 7 i Rio-
erklæringen). Handelsmæssige foranstaltninger må baseres på strenge 
videnskabelige beviser og være afpasset de mål, der søges opnået: de bør opfattes 
som en sidste udvej, når alle andre bilaterale og multilaterale muligheder er udtømt. 
4.3. Nye miljøpolitiske instrumenter, herunder miljømærkningsordninger 
Det erkendes i stadig stigende grad, at miljøpolitikker for at være effektive må støtte sig 
til en lang række nyskabende foranstaltninger, instrumenter og fremgangsmåder og ikke 
kun afhænge af traditionelle regulatoriske tiltag. Blandt de nye miljøpolitiske 
instrumenter har frivillige miljømærkningsordninger baseret på en 
livscyklusfremgangsmåde tiltrukket sig meget opmærksomhed. Der findes også en række 
andre nye instrumenter og foranstaltninger, navnlig vedrørende emballering og genbrug 
(f.eks. frivillige aftaler, obligatoriske genbrugsordninger og pantsystemer), som i 
princippet ikke kan indpasses i nogen af de traditionelle kategorier af foranstaltninger, 
der vedrører varer eller produktionsprocesser og -metoder. 
Ud fra et handelsmæssigt synspunkt er udviklingen hen imod en større variation i 
miljøinstrumenterne generelt positiv. De nye miljøpolitiske instrumenter er meget ofte 
frivillige og afhænger hovedsagelig af markedsmekanismerne. Sådanne instrumenter kan 
imidlertid have en indirekte virkning på handelen. Den potentielle handelsmæssige 
virkning af instrumenter baseret på "livscykler" har givet anledning til konkret 
bekymring, navnlig hvad angår anvendelsen af kriterier, der vedrører 
produktionsprocesser og -metoder, på importerede varer. 
Der er allerede gjort noget for at analysere forbindelsen mellem de nye miljøpolitiske 
instrumenter og WTO-aftalerne og klarlægge deres mulige følger for handelen. Skønt der 
stadig er behov for mere analytisk arbejde, har de foreløbige resultater vist, at nogle 
instrumenter fordi de er nyskabelser ikke muligvis ikke i tilstrækkelig grad er dækket af 
det multilaterale handelssystems nuværende regler. Nødvendigheden af at udvide 
anvendelsesområdet for eksisterende regler og mekanismer eller udvikle nye bør 
derfor overvejes, navnlig med henblik på at sikre gennemsigtighed og lige 
behandling ved brugen af sådanne instrumenter og samtidig undgå, at der skabes 
vidtgående forhindringer eller byrdefulde mekanismer. 
20 
Kommissionens analyse har især været rettet mod frivillige miljømærkningsordninger 
baseret på livscykler. Denne analyse har vist, at selv om en WTO-ordning, der skal sikre 
en øget gennemsigtighed i forvaltningen af miljømærkningsordninger, er ønskelig, synes 
sådanne ordninger ikke for nærværende fuldt dækket af WTO-overenskomsten. 
Kommissionen er også af den opfattelse, at en eventuel WTO-gennemsigtighedsordning 
bør indeholde substantielle bestemmelser for at undgå forskelsbehandling og 
handelsforvridning under hele forløbet i forbindelse med forvaltningen af 
miljømærkningsordninger. Det vil ligeledes være nødvendigt at sikre, at de samme krav 
gælder for såvel statslige som andre ordninger og at fremgangsmåden med livscykler ikke 
brydes. 
International harmonisering kan muligvis være et effektivt middel til at minimere de 
potentielle virkninger af de nye miljøpolitiske instrumenter, især 
miljømærkningsordningerne. I betragtning af vanskelighederne i forbindelse hermed 
(f.eks. manglende erfaringer på nationalt plan, forskellige nationale særtræk og 
prioriteter) vil det dog være at foretrække at gå frem skridt for skridt, således at der til at 
begynde med fokuseres på spørgsmålet om gennemsigtighed, mens det senere 
undersøges, om der er behov for yderligere foranstaltninger, navnlig vedrørende 
harmoniseringen af livscyklusanalysen. 
4.4. Økonomiske instrumenter 
Der slås i stadig stigende grad til lyd for brugen af økonomiske instrumenter, herunder 
miljøafgifter og -gebyrer, som supplement til traditionelle "kommando- og 
kontrolforanstaltninger", idet disse instrumenter er mere effektive og gennemsigtige end 
regulatoriske instrumenter, hvis de udformes og gennemføres korrekt. De 
handelsmæssige virkninger af økonomiske instrumenter som f.eks. sælgelige tilladelser, 
pantrefusionsordninger og miljøafgifter kendes imidlertid endnu ikke helt, da disse 
instrumenter hidtil har spillet en begrænset rolle i den samlede gennemførelse af 
miljøpolitikker. 
Det spørgsmål, som hidtil har tiltrukket sig størst opmærksomhed i handels- og 
miljødebatten med hensyn til brugen af økonomiske instrumenter, vedrører 
handelsreglerne om grænseafgiftstilpasninger. Disse regler gør det muligt at pålægge 
importerede varer nationale afgifter og refundere nationale afgifter på eksporterede varer. 
Reglerne om grænseafgiftstilpasninger skal sikre, at afgiftsbyrden for indenlandske og 
udenlandske varer bliver ens og samtidig undgå, at den nationale produktion beskyttes 
gennem pålægning af afgifter. Disse mål bør holdes for øje og opretholdes, når 
miljøafgifter er til debat. Det bør ikke være muligt at diskriminere eller handle 
protektionistisk blot ved at kalde en afgift for en miljøafgift. 
Der er to aspekter af reglerne om grænseafgiftstilpasninger, der navnlig må besvares i 
drøftelserne om handel og miljø. For det første er det blevet fremført, at de nuværende 
GATT-regler for grænseafgiftstilpasninger kan være afgørende for valget af 
miljøafgiftsinstrumenter, idet afgifter på varer berettiger til grænseafgiftstilpasninger, 
mens dette ikke er tilfældet for afgifter på produktionsprocesser (f.eks. 
21 
udledningsafgifter). Der kan derfor være en tendens til, at lande indfører vareafgifter af 
miljømæssige årsager i stedet for produktionsafgifter, som i visse tilfælde kunne være 
mere effektive. 
Et andet problem, som må behandles, drejer sig om, hvorvidt de såkaldte "taxes occults" 
(dvs. afgifter på kapitaludstyr, hjælpematerialer og tjenesteydelser anvendt i 
fremstillingen af andre varer, der kan afgiftsbelægges, herunder energiafgifter) kan gøres 
til genstand for grænseafgiftstilpasninger. Dette problem opstår, fordi WTO-reglerne for 
grænseafgiftstilpasninger tilsyneladende er mere detaljerede for eksport end for import, 
og det bør undersøges, om det er hensigten, at systemet skal være symmetrisk. F.eks. 
indeholder Uruguay-rundens aftale om subsidier og udligningsforanstaltninger en særlig 
henvisning til mulighederne for at give afgiftsnedslag for visse indirekte skatter på energi, 
brændstoffer og olie, der anvendes i og forbruges i forbindelse med fremstillingen af 
eksportvarer, mens der ikke findes en tilsvarende bestemmelse for importvarer. 
Kommissionen finder, at der er behov for en præcisering af disse spørgsmål og 
navnlig af, hvorvidt de nuværende regler for grænseafgiftstilpasninger fremmer det 
mest effektive valg af afgiftsinstrumenter (dvs. afgifter på varer og afgifter på 
produktionsprocesser), og hvorvidt "taxes occultes", herunder energiafgifter, kan 
gøres til genstand for grænseafgiftstilpasninger. 
4.5. Tvistbilæggelse vedrørende miljørelaterede handelsforanstaltninger 
Et vigtigt aspekt af den indbyrdes forbindelse mellem handel og miljø er nødvendigheden 
af at sikre, at der i tilfælde af tvister, som vedrører miljørelaterede foranstaltninger om 
handel, tages hensyn til de to discipliners interesser og specifikke mål, og at hensynet til 
den ene ikke bringer opnåelsen af den andens legitime mål i fare. I denne forbindelse 
fortjener to vigtige spørgsmål opmærksomhed: 
behovet for at udvikle korrekte og effektive tvistbilæggelsesmekanismer for 
multilaterale miljøaftaler. 
Selv om multilaterale miljøaftaler indeholder bestemmelser om undgåelse af tvister, 
konsultationer, mægling, forlig, voldgift og retlige afgørelser, opfattes 
tvistbilæggelsesbestemmelserne i multilaterale miljøaftaler generelt ikke som særlig 
virkningsfulde. 
Kommissionen støtter udarbejdelsen af egnede og effektive 
tvistbilæggelsesmekanismer (herunder passende håndhævelsesmekanismer) for 
nuværende og fremtidige multilaterale miljøaftaler og navnlig for aftaler, som 
indeholder handelsmæssige bestemmelser. 
nødvendigheden af at fastlægge, hvordan WTO's miljørelaterede 
tvistbilæggelsesprocedurer mest effektivt får tilført den nødvendige ekspertise på 
miljøområdet. 
22 
Kommissionen er af den opfattelse, at ekspertise på miljøområdet vil være afgørende for 
at afgøre, hvorvidt der er behov for miljørelaterede handelsforanstaltninger, og for 
vurderingen af de videnskabelige beviser, der kræves til støtte for 
handelsforanstaltninger, der træffes af miljømæssige årsager. Kommissionen mener 
derfor, at de nugældende bestemmelser i Uruguay-rundens forståelse af 
tvistbilæggelse bør anvendes således, at det sikres, at der anvendes relevant 
ekspertviden inden for teknik og miljø ved tvister, der vedrører miljøet. 
4.6. Handel med farlige stoffer og spørgsmålet om nationalt forbudte varer 
Dette spørgsmål er særlig vigtigt for udviklingslandene, som har givet udtryk for 
bekymring over, at varer, hvis salg og forbrug forbydes eller sætrkt begrænses af de 
industrialiserede lande på deres eget område, uden kontrol kan eksporteres til 
udviklingslandene. 
Mange nationalt forbudte varer er allerede dækket af nationale instrumenter såsom 
Montrealprotokollen om beskyttelse af Jordens ozonlag og Baselkonventionen om 
kontrol med grænseoverskridende overførsel af farligt affald og bortskaffelse heraf. 
Desuden er der gennem London-retningslinjerne for udveksling af information om 
kemikalier i international handel og FAO's internationale adfærdskodeks for 
markedsføring og anvendelse af plantebeskyttelsesmidler indført en frivillig ordning med 
forudgående informeret samtykke (prior informed consent - PIC). EU har allerede gjort 
princippet om forudgående informeret samtykke obligatorisk for sine eksportører af 
farlige kemikalier gennem forordning nr. 2455/92, og deltager aktivt i det arbejde, der 
foregår under UNEP's og FAO's auspicier om udarbejdelsen af en retligt bindende PIC-
konvention. 
Kommissionen finder, at WTO kunne tage supplerende initiativer på dette område 
ved at indføre et underretningssystem, der kan fungere som "sikkerhedsnet". For at 
undgå unødvendigt dobbeltarbejde og forvirring om reglerne, skulle dette 
underretningssystem kun anvendes på nationalt forbudte varer, som ikke er omfattet af 
eksisterende internationale aftaler, og/eller på eksport fra WTO-medlemmer, som ikke er 
parter i disse aftaler. Det er imidlertid vigtigt at sikre, at oprettelsen af et 
underretningssystem i WTO ikke afskrækker WTO-medlemmer fra at deltage i relevante 
eksisterende og fremtidige miljøaftaler. 
4.7. Handel med tjenesteydelser og miljøet 
Indtil for nylig blev der ikke gjort mange overvejelser over forbindelsen mellem handelen 
med tjenesteydelser og miljøet, hovedsagelig på grund af den relative mangel på 
tilstrækkelig opmærksomhed og forståelse i offentlige, private og akademiske kredse 
samt - og vigtigere - fordi, der ikke fandtes et fælles sæt multilaterale regler og discipliner 
på området for handel med tjenesteydelser. 
Med ikrafttrædelsen af Uruguay-rundens almindelige overenskomst om handel med 
tjenesteydelser (GATS) og beslutningen om handel med tjenesteydelser og miljøet er 
denne situation ved at ændres. Da processen starter helt fra bunden, må der udarbejdes et 
23 
arbejdsprogram. Et vigtigt første skridt vil være at analysere de mulige konflikter mellem 
alle de servicesektorer, som er omfattet af GATS, og miljøet. Skønt det vil være 
nødvendigt med en grundig analyse for at blotlægge de mulige forbindelser, kan det være 
umagen værd først at fokusere på et begrænset antal sektorer, der ifølge deres natur har 
betydning for miljøområdet. Det mest oplagte eksempel er transportsektoren, hvor der 
allerede er gjort betydelige fremskridt hen imod at inddrage miljøovervejelser i 
udviklingen af transportpolitikken samt mod at udarbejde betydelige programmer og 
projekter i denne forbindelse. Det er nnødvendigt, at WTO's CTE i sit arbejde 
beskæftiger sig med forholdet mellem det igangværende internationale samarbejde og 
WTO. 
Andre vigtige servicesektorer, som uundgåeligt indvirker direkte eller indirekte på 
miljøet, er turist- og rejsesektoren, bygge- og anlægssektoren og flere professionelle 
tjenesteydelser såsom arkitektur, ingeniørarbejde og tjenesteydelser i forbindelse med 
byplanlægning. 
Ud over en sektorbaseret analyse er der behov for at behandle forbindelsen mellem 
tilvejebringelsen af de nye multilaterale rammer for tjenesteydelser og miljøaftaler, -
politikker og -foranstaltninger. Der er indlysende forskelle mellem handel med 
tjenesteydelser og handel med varer, men meget af den eksisterende ekspertise om 
forbindelserne mellem GATT og miljøet kan benyttes i denne forbindelse. 
4.8. Intellektuelle ejendomsrettigheder og miljøet 
Den vellykkede indgåelse af aftalen om handelsrelaterede intellektuelle 
ejendomsrettigheder (TRIPS) er en vigtig milepæl i de industrialiserede landes 
bestræbelser for at bringe beskyttelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder i 
udviklingslandene (med visse overgangsperioder) op på det niveau, der gælder på 
verdensplan. Dette vil stærkt fremme yderligere investeringer i nye teknologier (herunder 
teknologier, der kan gavne miljøet) og danner grundlag for overførsler af teknologi. 
TRIPS-aftalen gør det også muligt på visse betingelser at træffe de nødvendige 
foranstaltninger mod brugen af teknologier, som skader miljøet. 
Ud over TRIPS-aftalen i WTO er spørgsmålet om intellektuelle ejendomsrettigheder 
blevet behandlet i en række fora, hvoraf det mest fremtrædende er konventionen om den 
biologiske diversitet. Adgang til og overførsel af teknologi er vigtige aspekter, som 
dækkes af konventionens artikel 16. I henhold til artikel 16, stk. 5, skal de kontraherende 
parter, som erkender af patenter og andre intellektuelle ejendomsrettigheder kan påvirke 
gennemførelsen af konventionen, under overholdelse af deres nationale lovgivning og 
international lov samarbejde herom for at sikre, at sådanne rettigheder støtter og ikke 
strider mod dens mål. Denne omfatter efter Kommissionens opfattelse WTO-
overenskomsten og dens bestemmelser om TRIPS. Desuden hedder det i konventionens 
artikel 16, stk. 2, at overførsel af og adgang til teknologi skal tilstås på vilkår, der 
anerkender og er i overensstemmelse med en tilstrækkelig og effektiv beskyttelse af 
intellektuelle ejendomsrettigheder. 
24 
Fællesskabet og dets medlemsstater har i en ratifikationserklæring om konventionen gjort 
det klart, at i forbindelse med gennemførelsen af konventionen er overholdelse af 
intellektuelle ejendomsrettigheder et afgørende element for gennemførelsen af politikker 
for teknologioverførsel og saminvesteringer. I henhold til denne erklæring vil Den 
Europæiske Union fremme brugen af den finansieringsmekanisme, der er fastsat af 
konventionen for at fremme en frivillig overførsel af intellektuelle ejendomsrettigheder, 
der indehaves af europæiske aktører, navnlig for så vidt angår tilståelse af licenser, 
gennem normale kommercielle mekanismer og beslutninger, mens der samtidig sikres en 
tilstrækkelig og effektiv beskyttelse af ejendomsrettigheder. 
Kommissionen er af den opfattelse, at det er af afgørende betydning at fastholde, at 
Fællesskabet skal forsvare denne holdning på miljøområdet og området for 
intellektuelle ejendomsrettigheder i konventionen og også i andre relevante fora. 
Det er regeringerne, der har påtaget sig forpligtelser i henhold til konventionen om den 
biologiske diversitet, men det er den private sektor, som råder over det meste af den 
relevante teknologi og de relaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, som kan 
overføres til udviklingslandene for at løse de problemer, der behandles af konventionen. 
Det er derfor værd at overveje, hvorledes den private sektor effektivt kan inddrages for at 
løse de spørgsmål, der opstår, mens der også tages hensyn til den støttende rolle, som de 
industrialiserede landes regeringer kan spille navnlig inden for rammerne af deres 
programmer for udviklingssamarbejde. 
5. Vejen fremad i den internationale handels- og miljødebat 
Som bemærket i første del af denne meddelelse fremstod handel og miljø som et vigtigt 
internationalt spørgsmål på Rio-konferencen om miljø og udvikling (UNCED). Siden da 
er der på internationalt plan taget betydelige skridt til at undersøge forbindelserne mellem 
handel og miljøbeskyttelse og for at fremme indarbejdelsen af miljøkrav i det 
multilaterale handelssystem med henblik på at opnå et bedre samspil mellem handels- og 
miljøpolitikker af hensyn til en bæredygtig udvikling. 
De forhindringer, der skal overvindes på internationalt plan for at nå dette mål, finder på 
nogle områder om de forhindringer, som Den Europæiske Union står over for ved 
integreringen af miljøkrav på andre politiske områder, herunder etableringen af det indre 
marked og dets funktion. På internationalt niveau findes der imidlertid ikke integrerede 
institutionelle rammer som i EU, men en mangfoldighed af organer og institutioner med 
specielle opgaver, forskellig sammensætning og varierende struktur. 
For at handels- og miljøpolitikkerne bedre kan supplere og støtte hinanden til gunst for en 
bæredygtig udvikling er det derfor nødvendigt at forene det arbejde, der udføres i 
forskellige internationale fora. Disse fora omfatter bl.a. WTO's Komité for Handel og 
Miljø (CTE), CSD, UNEP, UNCTAD's ad hoc-arbejdsgruppe om handel, miljø og 
udvikling og OECD's fælles samling af handels- og miljøeksperter (JSTE). 
25 
5.1. WTO's Komité for Handel og Miljø 
I kraft af sit mandat og arbejdsprogram vil CTE være det vigtigste forum for 
behandlingen af forholdet mellem handel og miljø. Komitéen har fået såvel analytiske 
som foreskrivende funktioner: det skal overveje de indbyrdes forbindelser mellem handel 
og miljø, som er nødvendige for at fremme en bæredygtig udvikling, og det skal rette 
henstillinger om, hvorvidt der er behov for ændringer af bestemmelserne i det 
multilaterale handelssystem. 
For effektivt at kunne udføre sine opgaver og på harmonisk vis artikulere sin rolle i 
forhold til andre relevante fora, må CTE opfylde visse grundlæggende parametre og 
betingelser: 
(i) CTE's arbejde skal være resultatorienteret. 
Overvejelserne om handel og miljø i GATT blev indledt i 1991 i arbejdsgruppen om 
miljøforanstaltninger og international handen (EMIT), og siden da er der gjort betydelige 
fremskridt i det analytiske arbejde vedrørende nogle af emnerne i CTE's arbejdsprogram. 
Handel og miljø kommer på dagsordenen på WTO's ministerkonference i Singapore i 
december 1996, og for at opbygge CTE's troværdighed bør dets rapport til konferencen 
indeholde specifikke henstillinger. 
(ii) CTE's fremgangsmåde bør være afbalanceret. 
I overensstemmelse med de givne rammer, der blev opnået enighed om i Marrakesh, bør 
CTE's henstillinger vedrøre tre fundamentale aspekter: (a) behovet for regler, der 
fremmer det positive samspil mellem handels- og miljøforanstaltninger til fremme af en 
bæredygtig udvikling; (b) undgåelse af protektionistiske handelsforanstaltninger; og (c) 
tilsyn med handelsforanstaltninger, som benyttes til miljømæssige formål. 
Disse tre aspekter må behørigt integreres i CTE's arbejde og bør prioriteres lige højt. CTE 
skal ikke bare fungere som en handelsvagthund, der nøje overvåger de potentielle 
handelsmæssige virkninger af miljømæssige foranstaltninger, men bør også overveje 
positive skridt til at fremme integrationen af miljøkrav i det multilaterale handelssystem. 
(iii) Det vil i høj grad gavne CTE at modtage effektive bidrag fra miljøeksperter og 
andre internationale organisationer. 
For at kunne udføre sine opgaver vil det gavne CTE at have miljømæssig ekspertise og 
modtage videnskabelig og teknisk rådgivning. Med henblik herpå bør CTE forbedre sit 
samarbejde med alle relevante internationale organisationer, herunder UNEP og 
sekretariaterne for de multilaterale miljøaftaler. 
(iv) Der er behov for øget gennemsigtighed i CTE's arbejde. 
26 
Dcke-statslige aktører, herunder miljø-NGO, erhvervslivet, forbrugerne osv., kan yde et 
værdiifuldt bidrag til CTE's arbejde. Det er påtrængende nø'dvendigt at etablere effektive 
mekanismer for at sikre, at NGO modtager rettidige og tilstrækkelige oplysninger om 
CTE's aktiviteter og kan meddele CTE deres bemærkninger, synspunkter og forslag. 
Dette kan ske uden at mindske værdien af den mellemstatlige dialog gennem en tidlig 
frigivelse af dokumenter og regelmæssige uformelle møder med deltagelse af WTO's 
sekretariat, delegationer og NGO. Det er også nødvendigt at etablere kanaler, så NGO får 
mulighed for at komme med egne bidrag. 
Gennemsigtighed inden for CTE bør imidlertid ikke opfattes som en erstatning for 
gennemsigtighed hos individuelle WTO-medlemmer. Ansvaret for dialogen med ikke-
statslige aktører ligger hovedsagelig hos de enkelte nationer. 
I henhold til Marrakesh-ministerafgørelsen om handel og miljø skal det første 
arbejdsprogram og de givne rammer for CTE tages op til undersøgelse på den 
første WTO-ministerkonference. Det er endnu uklart, om der rent faktisk vil være 
behov for ændringer, da gennemførelsen af det nuværende arbejdsprogram netop er 
indledt. Ministerkonferencen i Singapore kan imidlertid udgøre en mulighed for at 
afhjælpe en vis mangel på balance i ministerafgørelsen fra Marrakesh om handel og 
miljø. I henhold til punkt 6 i sit arbejdsprogram skal CTE f.eks. overveje de 
miljømæssige fordele ved at afskaffe handelsrestriktioner og -forstyrrelser, men det vil 
være mere hensigtsmæssigt at behandle såvel de positive som negative konsekvenser for 
miljøet af en sådan afskaffelse på en mere altomfattende måde. Behovet for at styrke 
samarbejdsforbindelserne med alle relevante internationale internationale 
organisationer kan også udtrykkelig nævnes. 
5.2. Andre relevante organer 
Kommissionen for Bæredygtig Udvikling (CSD), som er det organ, der er ansvarligt 
for at overvåge gennemførelsen af Agenda 21 og Rio-konferencens øvrige resultater, vil 
spille en stadig vigtigere rolle under optakten til FN's generalforsamlings ekstraordinære 
møde i 1997 om en opfølgning af UNCED. CSD undersåger årligt udviklingen på 
handels- og miljøområdet med henblik på at identificere mangler og fremme 
koordinationen, og dens afgørelser har bidraget væsentligt til at forme handels- og 
miljødagsordenen. 
På sit andet møde (maj 1994) vedtog CSD f.eks. en resolution, der bl.a. anerkendte 
behovet for at vurdere handels indvirkning på miljøet og fremme integrationen af visse 
miljømæssige principper og begreber (f.eks. princippet om, at forureneren betaler, og den 
forsigtige fremgangsmåde) i handelssystemet. Ligeledes blev et EU-forslag om en 
undersøgelse af forbindelsen mellem miljøbeskyttelse, konkurrenceevne, jobskabelse og 
udvikling godkendt på det tredje møde. 
I de konklusioner, som Rådet vedtog i april i år under forberedelsen af CSD's tredje 
møde, nævntes den nyttige rolle, som UNEP/UNCTAD-initiativet om miljø, handel og 
bæredygtig udvikling havde spillet, og UNCTAD's ad hoc-arbejdsgruppens indsats for at 
supplere CTE's arbejde blev også omtalt. Det blev understreget, at UNEP og UNCTAD 
27 
fortsat skulle bidrage til CSD's arbejde og behandle vigtige spørgsmål, som ikke var 
dækket af CTE's arbejdsprogram, navnlig handelspolitikkers miljømæssige virkninger, 
internaliseringen af miljøomkostninger og gennemførelse af princippet om, at forureneren 
betaler. 
Rådet bemærkede også, at der var behov for en større rolle for UNEP som den 
miljømæssige modpart til handelssiden, der repræsenteres af WTO, både for at lette 
samarbejdet mellem sekretariaterne for forskellige miljøaftaler og for at skabe en model 
for multilaterale miljøaftaler. I denne forbindelse hilser Kommissionen resultaterne af 
UNEP's styrende råds 18. møde i Nairobi i maj 1995 velkommen, især indføjelsen af et 
nyt programområde for handel og miljø i arbejdsprogrammet for toårsperioden 1996/97. 
Det skal dog bemærkes, at de finansielle ressourcer, som er afsat på budgettet til dette nye 
programområde, kan være utilstrækkelige til at skabe en vigtigere rolle for UNEP i den 
internationale handels- og miljødebat. 
Endelig har OECD's fælles samling af handels- og miljøeksperter (JSTE) gennemført 
et omfattende analytisk arbejde vedrørende forskellige handels- og miljømæssige 
spørgsmål. I overensstemmelse med henstillingerne i den rapport, der blev godkendt af 
OECD-rådet på ministerplan i maj 1995, skal JSTE fortsætte sit tværfaglige handels- og 
miljøarbejde med henblik på at levere analytisk materiale og bidrag til forhandlinger i 
andre internationale fora, særlig CTE. 
Konklusioner 
I det igangværende arbejde om handel og miljø i internationale fora vil Kommissionen 
følge visse fundamentale retningslinjer. 
Kommissionen har forpligtet sig til et højt miljøbeskyttelsesniveau og til et åbent, 
retfærdigt og ikke-diskriminerende multilateralt handelssystem. Handels- og 
miljøpolitikker kan gensidigt støtte hinanden til gavn for en bæredygtig udvikling. 
Økonomiske og miljømæssige resultater er ikke nødvendigvis uforenelige. Opnåelse 
af miljømæssige fordele kan i nogle tilfælde medføre yderligere omkostninger på 
kort sigt, men der er en lang række muligheder for at vinde på begge fronter ved 
udformningen og gennemførelsen af miljøpolitikker, som kan forbedre 
ressourceudnyttelsen, konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Forskelle i 
miljøpolitikker bør ikke føre til, at der indføres kompenserende told eller eksportafgifter 
(dvs. såkaldte "eco-duties") som et middel til at kompensere for omkostningerne ved, at 
indenlandske industrier pålægges strengere miljøkrav end udenlandske konkurrenter. 
Internationale miljøproblemer behandles mest effektivt gennem internationale og 
multilaterale aftaler, ikke ved hjælp af ensidige handelsforanstaltninger. 
Kommissionen mener, at der bør tages særligt hensyn til udviklingslandenes specielle 
situation og behov i forbindelse med spørgsmål om handel og miljø; mekanismer, der 
udvikles for at løse miljøproblemer, må ikke bringe mulighederne for en bæredygtig 
28 
udvikling i fare eller undergrave eksportmulighederne for udviklingslande eller lande 
med overgangsøkonomier. Der findes mange mekanismer, som kan hjælpe 
udviklingslande og lande med overgangsøkonomier til at opnå bæredygtig udvikling. 
En konstatering af forbindelserne mellem handels- og miljømæssige foranstaltninger med 
henblik på at fremme en bæredygtig udvikling vil bidrage til at sikre den forudsigelighed, 
som er afgørende for de miljøpolitiske beslutningstagere på såvel nationalt som 
internationalt plan og for den industrialiserede verden, som skal overholde miljøkravene. 
Den vigtigste opgave for WTO's Komité for Handel og Miljø vil være at træffe 
beslutning om, hvorvidt der er behov for ændringer af bestemmelserne i det multilaterale 
handelssystem, f.eks. om spørgsmål som WTO-regler, multilaterale miljøaftaler samt 
nye miljøpolitiske instrumenter som miljømærkning og handel med farlige stoffer. Det er 
også nødvendigt at sikre, at andre relevante internationale organer såsom CSD, UNEP, 
UNCTAD og OECD spiller en effektiv rolle i disse drøftelser. WTO's Komité for Handel 
og Miljø har meget på dagsordenen, men blandt de vigtigste spørgsmål, der skal 
behandles med henblik på WTO-ministermødet i Singapore i december 1996, er: 
Multilaterale miljøaftaler. Under visseomstændigheder kan handelsrestriktioner 
anses for nødvendige for at opnå miljømålene i multilaterale miljøaftaler. Under 
sådanne omstændigheder bør de multilaterale handelsregler ikke være en 
forhindring, men snarere sikre, at brugen af berettigede handelsrestriktioner 
indført i henhold til multilaterale miljøaftaler bliver forenelig med det 
multilaterale handelssystem efter klare og forudsigelige regler. 
Nye miljøpolitiske instrumenter. Forholdet mellem handelsregler og nye 
miljøpolitiske instrumenter skal præciseres, så instrumenter som miljømærkning 
bliver inddraget. 
Tvistbilæggelse. Det skal undersøges, hvordan der bedst sker et samarbejde og en 
udveksling af ekspertviden vedrørende bilæggelse af handels- og miljørelaterede 
tvister. 
Handel med farlige stoffer. Det skal overvejes at lade WTO oprette et 
underretningssystem som supplement til eksisterende internationale instrumenter 
for handel med farlige stoffer. 
Andre spørgsmål, der skal behandles, men som muligvis kræver en længere tidsfrist, 
omfatter: 
Produktionsprocesser og -metoder. De gældende GATT-regler forhindrer klart, 
at et enkelt land ensidigt pålægger et andet sine standarder gennem begrænsninger 
på handelen med varer, til hvis fremstilling der er anvendt bestemte processer og 
produktionsmetoder. Men der er behov for at behandlespørgsmålet om, hvorledes 
sådanne regler skal anvendes, når der er beviser for, at anvendelsen af bestemte 
processer og produktionsmetoder i en stat forårsager en faktisk og direkte skade 
på miljøet i en anden stat eller det globale miljø. 
29 
Økonomiske instrumenter og handelsregler. Der er behov for en klarlægning af 
dette spørgsmål og navnlig af, om de nuværende regler for 
grænseafgiftstilpasninger er befordrende for det mest effektive valg af 
afgiftsinstrumenter (dvs. afgifter på varer og afgifter på produktionsprocesser) og 
hvorvidt "taxes occultes" og herunder energiafgifter kan berettige til 
grænseafgiftstilpasninger. 
Disse og andre spørgsmål skal behandles på internationalt plan, men Kommissionen er 
også af den opfattelse, at de multilaterale handelsregler generelt ikke mindsker landes 
muligheder for at træffe foranstaltninger, som er nødvendige for at beskytte deres eget 
miljø. WTO-reglerne forhindrer ikke vedtagelse af nationale foranstaltninger rettet mod 
indenlandske produktionsaktiviteter eller mod forbruget af indenlandsk fremstillede eller 
importerede varer, forudsat at foranstaltninger med virkning på handelen ikke fører til 
forskelsbehandling og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det 
miljømæssige mål. 
Beskyttelsen af miljøet og bevarelsen af en åbent, ikke-diskriminerende og retfærdigt 
multilateralt handelssystem er lige vigtige mål. Hvis de rette rammer er til stede på 
internationalt plan, behøver de ikke at udelukke hinanden. Det vigtigste mål for 
Kommissionen i de kommende måneders drøftelser vil være at forbedre betingelserne for 
en effektiv opnåelse af begge disse mål, hvilket ligger til grund for den fremgangsmåde, 
som er beskrevet i denne meddelelse. 
30 

ISSN 0254-1459 
KOM(96) 54 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 02 14 
Katalognummer : CB-CO-96-092-DA-C 
ISBN 92-78-01179-7 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
1^2985 Luxembourg