DA Den Europæiske Unions Tidende C 24/48

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om udvikling af regionale zoner for forvaltning af fiskebestande og fiskerikontrol (initiativudtalelse)

2012/C 24/09

Ordfører: Brendan BURNS

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 20. januar 2011 i henhold til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om:

Udvikling af regionale zoner for forvaltning af fiskebestande og fiskerikontrol (initiativudtalelse).

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne og Miljø, som vedtog sin udtalelse den 6. oktober 2011.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 475. plenarforsamling den 26.-27. oktober 2011, mødet den 27. oktober 2011, følgende udtalelse med 147 stemmer for, 6 imod og 15 hverken for eller imod:

1. Henstillinger

1.1 Udvalget bifalder hensigten om at gennemføre gennemgribende reformer af den fælles fiskeripolitik og særligt målet om at udarbejde en decentraliseret politik, der er mindre afhængig af detaljerede beslutninger, der træffes i Bruxelles, og giver større mulighed for lokal og regional inddragelse i forvaltningen af fiskeriet. Dog mangler de vigtigste detaljer: gennemskuelighed samt sanktionsordninger, der er nødvendige for, at sådan en politik kan have en effektiv virkning – og de bør være en del af reformerne.

1.2 Uden en fiskebestand, der trives, kan en bæredygtig fiskeindustri ikke eksistere. Det anbefales derfor, at miljømæssig bæredygtighed bliver prioriteret som grundlag for økonomisk og social bæredygtighed og bliver udtrykkeligt indført i grundforordningen. Dette vil kræve, at politikken på området styres af en tilgang, der baserer sig på videnskabelighed og økosystemer og er underlagt forsigtighedsprincippet.

1.3 For at styrkelsen af den kvotebaserede forvaltningsordning, der tager udgangspunkt i det maksimalt bæredygtige udbytte (MSY), kan være effektiv, kræves det, at der etableres højere niveauer, som reelt sikrer en fremgang i bestanden af alle regulerede arter inden 2015.

1.4 Der er en risiko for, at det foreslåede markedsbaserede system med fiskerirettigheder, der kan købes og sælges, med tilladelser, der uddeles på baggrund af historisk deltagelse i en givent fiskeri, vil give de ansvarlige for den hidtidige overfiskning mulighed for at fortsætte. Udvalget anbefaler derfor, at medlemsstaterne gør brug af bestemmelsen om, at de, der bliver tildelt en tilladelse, skal bevise, at deres aktiviteter ikke skader havmiljøet, og at de yder betydelige bidrag til kystfiskerisamfundene. På denne måde vil den implicitte privatisering af fiskebestandene være underlagt en social og miljømæssig kontrol.

1.5 Udvalget bifalder det delvise forbud mod udsmidning af fisk, men foreslår, at dette punkt bliver kædet sammen med forbedringer af metoder til selektivt fiskeri.

1.6 En fortsat økonomisk støtte bør anvendes til at udvikle fiskerflåder, der fisker på en måde, der gør mindre skade på miljøet (mindre skade på fiskebestanden og havbunden, mindre mængder af udsmidninger, etc.), og ikke til at udvide fiskerikapaciteten.

1.7 De standarder og regler, som EU-flåderne er underlagt, når de fisker i hjemlige farvande, bør også gælde, når de fisker på åbent hav og i farvande, der hører under tredjelande – der bør ikke være forskellige regler.

2. Indledning

2.1 Under udarbejdelsen af denne udtalelse blev Kommissionens forslag til den anden revision af den fælles fiskeripolitik offentliggjort. Man foreslår en gennemgribende og grundlæggende reform, der skal tage hånd om den nuværende situation med overfiskning, flådernes overkapacitet, den massive understøttelse, den ringe økonomiske modstandsdygtighed og faldet i de europæiske fiskeres fangstmængder. Denne udtalelses bemærkninger om udviklingen af regionale zoner for forvaltning af fiskebestande skal derfor ses i lyset af den bredere kontekst for den foreslåede reform.

3. Baggrund

3.1 EU-traktaterne og den nuværende fælles fiskeripolitik overlader initiativretten til Kommissionen og enekompetence til bevarelse af havets biologiske ressourcer til Rådet. Denne institutionelle centralisering, eller mere specifikt den topstyrede tilgang, som man har valgt til udøvelse af ansvaret for den fælles fiskeripolitik, har ikke medført løsninger, der er brugbare under de mange forskellige vilkår og i de mange forskellige geografiske områder, hvor den fælles fiskeripolitik finder anvendelse. At der ikke nogen universalløsning er en kritik, der ofte bliver rettet mod den lovgivning, der er resultatet heraf.

3.2 Behovet for inddragelse af interessenter blev erkendt i den første reform fra 2002, hvilket resulterede i oprettelsen af regionale rådgivende råd, som udelukkende har en rådgivende funktion.

3.3 Efter vedtagelsen af Lissabontraktaten er der sket meget væsentlige ændringer. Parlamentet og Rådet har nu fælles beslutningsmyndighed inden for alle områder af regulering af fiskeri med undtagelse fastsættelse af fiskerimuligheder, hvor Rådet fortsat har enekompetence.

3.4 I forsøget på at tage hånd om alle problemer har Kommissionen og Rådet udarbejdet forordninger, der er for komplicerede, og som ikke har evnet at håndtere de eksisterende problemer i de europæiske farvande.

3.5 Ifølge fiskeriindustrien er der en »næsten komisk mangfoldighed af detaljer« – specifikationer for fiskeredskaber, tilladte fangstsammensætninger og tekniske bestemmelser fastlagt i 900 forskellige lovgivningstekster. Denne detaljerigdom bremser innovation, da den ikke tilskynder til at finde brugbare løsninger. Den har også resulteret i manglende tillid mellem fiskeriindustrien og de politiske mekanismer og udvalg, der har til formål at kontrollere den fælles fiskeripolitik. Dette resulterer uundgåeligt i forsøg på at unddrage sig reglerne frem for at følge dem.

3.6 Under den nuværende fælles fiskeripolitik er industrien ikke blevet tilskyndet til innovation og eksperimenter, men der er nogle gode eksempler, der er blevet sat i værk af fiskere. I Skotland er der en fast tradition for innovation, eksempelvis bevarelse af torskebestanden i Nordsøen. Man har reduceret flådekapaciteten betydeligt og indført realtidslukninger: intelligent forvaltning af begrænsede dage til havs: udvikling af fangstredskaber til selektivt fiskeri og forsøg med brug af kameraovervågning. Dette har bidraget til at reducere udsmidninger, forbedre konkurrenceevnen og forbedre bevarelsen af bestandene. Andre har ligeledes bidraget i høj grad, herunder Nederlandenes bundtrawlindustri, der har ændret og udviklet fangstredskaber og reduceret flådekapaciteten, som et eksempel.

3.7 Fællestrækket for alle disse initiativer er, at fiskeriindustrien erkender, at der er problemer (f.eks. med at reducere udsmidninger), og at industrien bør være den part, der bidrager mest til at finde og iværksætte løsninger. Der findes også andre eksempler på regionale løsninger, og de beviser, at regionale løsninger leverer bedre resultater frem for ensartet lovgivning fra Bruxelles.

3.8 Disse forsøg er dog alle underlagt samme begrænsning: at der ikke under den nuværende fælles fiskeripolitik er nogen uddelegering af ansvaret. Det endelige resultat af innovation, eksperimenter og udvikling kan kun få indflydelse på lovgivningen, hvis Kommissionen beslutter sig herfor.

3.9 Kommissionens tendens til at holde lovgivningen i alt for stramme tøjler kan måske forklares med et stærkt ønske om ikke at fejle med hensyn til at påtage sig sit ansvar. Dette var især tilfældet før Lissabontraktaten, og det er desværre blevet en selvforstærkende proces. Jo mere centraliseret, kompleks og dårligt tilpasset lovgivningen bliver, desto mere mister interessenterne tilliden, og som følge bliver det mindre sandsynligt, at lovgivningen bliver overholdt til fulde. Dette skaber et belæg for strammere centraliseret lovgivning, og så fortsætter cyklussen.

4. Generelle bemærkninger

Med begrundelserne, der forklares ovenfor i afsnit 3 (Baggrund), in mente, giver det sig selv, at man bør oprette regionale myndigheder, der skal stå for gennemførelsen af EU-politikker. Dette bringer dog flere spørgsmål på banen.

4.1 Uddelegering af beføjelser

4.1.1 Hvis de regionale myndigheder skal have en reel værdi, er de nødt til at have strategiske mål, som har grundlag i videnskabelige fakta, der er fastsat i Bruxelles. I Bruxelles bør man ligeledes:

— være ansvarlig for at sikre lige vilkår for regionerne og fiskeriindustrien;

— overvåge industrien for at sikre, at EU's kvoter, mål og andre målsætninger overholdes.

4.1.2 Grundet variationen i hver enkelt fiskeriområdes geografi og forhold i øvrigt er det nødvendigt at give forvaltningsværktøjer til medlemsstaterne. Dette vil sikre, at udviklingen af regler og lovgivning både på europæisk og regionalt niveau vil ske med fuld deltagelse af fiskeriindustrien og af de eksperter, som har viden om og forståelse for, hvad der vil, og hvad der ikke vil fungere på hvert område.

4.2 Fiskeriregioner og regionale myndigheder

4.2.1 Den brede vifte af områder, der vil blive omfattet af disse ændringer, tillader ikke, at denne udtalelse foreslår afgrænsede målsætninger, bortset fra en anbefaling om, at alle regioner bør være etablerede gennem repræsentative organer, der omfatter medlemsstater og interessenter, særligt de organer, der udelukkende repræsenterer en regional interesse, men ikke har et tværeuropæisk kompetenceområde.

4.3 Udsmidninger

4.3.1 Dette er blevet en vigtig problemstilling, særligt udsmidninger, der finder sted under fangstprocessen. Kommissær Damanaki har reageret på mediernes interesse for denne sag ved at foreslå et delvist forbud mod udsmidninger i forbindelse med revisionen af den fælles fiskeripolitik.

4.3.2 De mulige følger af en dårligt overvejet tilgang til udsmidning af fisk kan være katastrofale for fiskersamfundene og industrien.

4.3.3 Den primære årsag til udsmidning af fisk skal findes i den nuværende lovgivning om blandet fiskeri, altså fiskeriaktiviteter, hvor flere arter uundgåeligt bliver fanget sammen. Forvaltning i form af »samlede tilladte fangstmængder« for hver enkel art, tynget af regler for »fangstsammensætning«, der bestemmer mængdeforholdet mellem de forskellige arter, der må fanges, skaber et usmidigt regelsystem, der ikke afspejler den overflod og de mængdeforhold mellem forskellige fiskearter, der findes i det pågældende økosystem.

4.3.4 Et af hovedmålene med den reviderede fælles fiskeripolitik bør være at støtte indførelsen af bedre arbejdsmetoder som beskrevet i afsnit 3 i denne udtalelse, således at udsmidninger kan reduceres til at finde sted på et ubetydeligt niveau.

Bruxelles, den 27. oktober 2011 Staffan NILSSON Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg