KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 12.05.1999 
KOM(l999) 192 endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
OM GENNEMFØRELSEN AF KOMMISSIONENS FORORDNING NR. 3932/92 
OM ANVENDELSEN AF TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 3 (EX ARTIKEL 85, 
STK. 3), P Å VISSEKATEGORIER AF AFTALER, VEDTAGELSER OG 
SAMORDNET PRAKSIS PÅ FORSIKRINGSOMRÅDET. 
... 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
' 
OM GENNEMFØRELSEN AF KOMMISSIONENS FORORDNING NR. 3932/92 
OM ANVENDELSEN AF TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 3 (EX ARTIKEL 85, 
STK. 3). P Å VISSE KATEGORIER AF AFTALER. VEDTAGELSER OG 
SAMORDNET PRAKSIS PÅ FORSIKRINGSOMRÅDET. 
(EØS-relevant tekst) 
"l nærværende rapport anvendes den nye nummerering af EF -traktatens artikler 
efter ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten den l. maj 1999. Den hidtidige 
nummerering er dog angivet i parentes." 
INDLEDNING 
l. Med forordning nr. 1534/91 af 31. maj 199 l 1 bemyndigede Rådet Kommissionen til 
at vedtage en forordning om anvendelsen af EF-traktatens artikel 8 L stk.J (ex artikd 
85, stk. 3), på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis (i det 
følgende benævnt aftaler) på forsikringsområdet Bemyndigelsen sigter navnlig på 
aftaler med følgende formål a) opstilling af fælles risikopræmietariffer. der er baseret 
på gensidigt afstemte statistikker eller skadeshyppighed. b) opstilling af fælles 
standardpolicebetingelser, c) fælles dækning af bestemte former for risici. d) 
afviklingen af krav, e) afprøvning og godkendelse af sikkerhedsudstyr, og t) 
udarbejdelsen af fortegnelser over og oplysninger om skærpede risici. 
Det skal erindres, at aftaler, der har til formål eller til følge at begrænse 
konkurrencen i henhold til traktatens artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l). kan 
godkendes efter artikel 81, stk. 3 (ex artikel 85, stk. 3 ), hvis de bidrager ti l at 
fremme den tekniske eller økonomiske udvikling eller til at forbedre produktionen 
eller fordelingen af forsikringsprodukteme, samtidig med at forsikringstagerne sikres 
en rimelig andel af fordelene herved, og at aftalerne hegrænscs til det strengt 
nødvendige (proportionalitetsprincippet), og at de ikke fuldstændigt udelukker 
konkurrencen på det relevante marked. 
2. Med udgangspunkt i Rådets bemyndigelsesforordning vedtog Kommissionen den 
21. december 1992 sin forordning nr. 3932/92 med sigte på at fritage fire af de seks 
ovennævnte atlalckategorier2. Forordningen dækker ailaler om præmieheregning. 
EFT Ll43 af7.6.1991, s. l. 
2 EFT L398 af 31.12.1992, s. 7. 
opstilling af policebetingdser, fælles dækning af bestemte former for risici og 
sikkerhedsudstyr. Kommissionen mente ikke at have tilstrækkelige erfaringer med 
behandling af aftaler om afviklingen af krav og fortegnelser over skærpede risici til 
også at lade disse omfatte af fritagelsesforordningens (i det følgende benævnt 
forordningen) anvendelsesområde. 
I henhold til artikel 8 i Rådets bemyndigelsesforordning skal Kommissionen 
fremsende en rapport til Europa-Parlamentet og Rådet om, hvordan forordningen har 
fungeret, i givet fald ledsaget af ændringsforslag. Kommissionen skal fremsende 
denne rapport senest seks år efter forordningens ikrafttræden (den l. april 1993). 
Med denne rapport efterkommes denne forpligtelse. Rapporten indeholder en første 
del om anvendelsen af artikel 81 (ex artikel 85) på de fire aftalekategori er, der er 
omfattet af forordningen, og en (noget kortere) anden del om anvendelsen af artikel 
81 (ex artikel 85) på de to aftalekategorier, der ikke er omfattet af forordningen. For 
hver enkelt aftalekategori opstilles en række generelle betragtninger. ligesom der 
redegøres for Kommissionens erfaringer i praksis og fremtidsudsigterne skitseres. 
Rapporten indeholder ikke endelige forslag til ændringer. Den indeholder itnidlet1id 
en række overvejelser om fremtiden, hvortil Komn1issionen kunne onskc sig at hl1rc 
medlemsstaternes tilsyns-og konkurrencemyndigheders og de in1plicerede kredses 
bemærkninger. 
3. Inden teksten går i detaljer, bør der formuleres følgende generelle bemærkninger. 
3 Først og fremmest tager forordningen som enhver anden fritagelsesforordning sigte 
på at frigøre Kommissionen fra at undersøge et stort antal ensartede aftaler, så den 
kan koncentrere sine ressourcer på sager, som berettiger en særlig gennemgang. 
Inden forordningen trådte i kraft modtog Kommissionen (GD IV) imidlertid 
hundredvis af anmeldelser af aftaler. Efter forordningens ikrafttræden blev 
anmelderne opfordret til at præcisere, om de ønskede at trække deres anmeldelse(r) 
tilbage, eller om de derimod insisterede på Kommissionens stillingtagen til de 
anmeldte aftalers forenelighed med artikel 81 (ex artikel 85). Komn1issionen gjorde 
endvidere opmærksom på, at den, hvis ikke den modtog noget svar inden seks 
måneder fra opfordringen, ville henlægge sagerne. Denne fremgangsmåde gjorde det 
muligt at nedbringe antallet af igangværende anmeldelser til under hundrede. De 
fleste af disse vedrørte i øvrigt aftaler om oprettelse af co-assurancefællesskaber eller 
co-reassurancefællesskaber (i det følgende benævnt fællesskaber). Det skal med det 
samme understreges, at vurderingen af disse aftaler i lyset af forordningens 
bestemmelser (afsnit IV) er langt den mest komplekse, ligesom Kommissionen 
fortsat vil prioritere denne vurdering i de kommende år. 
Som enhver anden fritagelsesforordning bidrager forordningen til en decentral 
anvendelse af EF's konkurrencebestemmelser. Såvel de nationale domstole som de 
nationale konkurrencemyndigheder har kompetence til at efterprøve. om en aftale 
opfylder betingelserne for forordningens anvendelse og dermed er berettiget til 
fritagelse. Siden forordningens ikrafttræden har Kommissionen endvidere præciseret 
vilkårene for samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole og 
myndigheder3. Kommissionen råder imidlertid ikke på forsikringsområdet over en 
systematisk fortegnelse over sager, hvor de nationale domstole eller myndigheder 
Jf. Kommissionens meddelelser fra 1993 (EFT C39 af 13.2. l 993, s. l O) og 1997 (EFT C313 af 
15.10.1997, s 9). 
2 
har bragt forordningen i anvendelse. Kommissionen mener, at en ·sådan fortegnelse 
kan være nyttig med henblik på udformningen af forslag til præcise ændringer af 
forordningen. Kommissionen opfordrer således de nationale 
konkurrencemyndigheder til at tilvejebringe sådanne fortegnelser til Kommissionen .. 
Disse fortegnelser kunne i givet fald danne grundlag for en udveksling af 
synspunkter om forordningens anvendelse i Det Rådgivende Udvalg for Kartel-og 
MonopolspørgsmåL 
Siden forordningens ikrafttræden har Kommissionen to gange haft lejlighed til at 
redegøre for gennemførelsen over for medlemsstaternes tilsynsmyndigheder inden 
for rammerne af Forsikringskomiteens møder under GD XV's formandsskab. 
FØRSTE DEL 
AFTALEKATEGORIER OMFATTET AF FORORDNINGEN 
I. Præmieberegning (Afsnit Il) 
A. Generelle betragtninger 
4. Den kommercielle præmie (eller bruttopræmien) er den pris, som forsikringstageren 
betaler for dækningen mod en nærmere bestemt risiko. Prisen indeholder et element. 
der afspejler nettoomkostningerne ved dækningen. Det drejer sig om risikopræmicn. 
Denne fastsættes i forhold til den forsikrede risikos omfang (intensitet) smnt 
risikohyppigheden. Når assurandørerne fastsætter risikopræmien, fastsættes først den 
rene præmie (nettopræmien) på grundlag af statistiske data vedrørende risikoens 
historiske gennemsnitlige hyppighed og intensitet, hvorpå anvendes en koefficient. 
der tager højde for prognoser om risikoens fremtidige udvikling. Den kon1mercielle 
præmie (eller bruttopræmien) svarer til risikopræmien plus de adn1inistrative 
omkostninger plus den enkelte assurandørs fortjenstmargen. 
5. Forordningen tillader assurandørerne at samarbejde om beregningen af en ensartet 
ren præmie svarende til gennemsnitsomkostningerne ved risikodækningen. I artikel 
2, litra a) præciseres det, at samarbejdet bør begrænses til det nødvendige for at 
indsamle pålidelige statistiske data om omfanget og hyppigheden af skaderne i 
fortiden. Assurandørerne kan ligeledes i fællesskab gennemføre undersøgelser for at 
forudsige skadernes fremtidige hyppighed eller omfang (artikel 2, litra b)) uden dog 
at foretage en fælles beregning af de tillæg for uforudsete udgifter. som skal tage 
højde for disse prognoser (artikel 3, litra b)). Samarbejdet mellem assurandørerne 
kan heller ikke føre til en fælles beregning af assurandørernes 
administrationsomkostninger eller fortjenstmargener (ibidem). 
6. Lovgrunden for afsnit Il er følgende. Hver eneste risiko er specifik. Den varierer i 
forhold til en række parametre. For eksempel vil den med et køretøj forbundne 
ansvarsrisiko, .som den enkelte forsikringstager løber. afhænge af en kombination af 
parametre som køretøjstype (model, motorkraft), indregistreringssted, personlig 
profil (alder, erhverv) osv. Assurandøren vil søge helt at undgå (eller i det mindste 
så meget som muligt reducere) « spredning », dvs. afvigelser mellem på den ene side 
en skades faktiske værdi, som forsikringstageren skal have erstatning for, og på den 
anden side den præmie, som samme forsikringstager har betalt til assurandøren. 
3 
Derfor vil assurandøren sammenstille lignende nstct og beregne 
gennemsnitsomkostningen. Spredningen bliver mindre, a) jo mere homogene de 
samlede risici er, og b) jo hyppigere de pågældende risici forekommer. I henhold til 
artikel 2, litra a), kan assurandørerne i fællesskab foretage denne sammenstilling af 
risici. Dernæst fastlægger aktuarer og statistikere det tilstrækkelige antal for hver 
type risiko. I henhold til artikel 2, litra b), kan assurandørerne supplere de statistiske 
data ved sammen at gennemføre undersøgelser af den fremtidige sandsynlige 
udvikling for den pågældende risiko. Et sådant samarbejde gør det muligt at forbedre 
kendskabet til risiciene og letter vurderingen af risici for de enkelte 
forsikringsselskaber Gf. sjette betragtning). 
Dette forhold fortjener at blive nuanceret en smule. Spørgsmålet om, hvorvidt en 
assurandør egentlig har behov for at samarbejde med konkurrenter i 
præmieberegningen, afbænger af virksomhedsstørrelsen. Det kan således ikke 
udelukkes, at en større assurandør er tilstrækkelig stor til selv at san1menstille 
ensartede risici for at få pålidelige statistiske data til sin rådighed. I sådanne tilfælde 
vil ethvert samarbejde som omhandlet i afsnit II - i hans øjne -n1edføre ikke en 
forbedring af assurandørens kendskab til risici, men snarere en forbedring af 
kendskabet til konkurrenter, som ikke har den rette størrelse til selv at sammenstille 
ensartede risici. Samarbejdet skifter således karakter. Der skabes en vis solidaritet 
mellem assurandører af forskellig størrelse samt en level playing .fie/d til fordel for 
de mindste assurandører4. · 
B. Erfaringerne i praksis 
7. Kommissionen har ikke været ude for at skulle gennemgå en aftale om fælles 
præmieberegning inden for livsforsikringsområdet Den har derimod skullet 
behandle en række aftaler af denne art inden for skadesforsikringsområdet I alle 
disse sager drejede det sig mere præcist om anbefalinger fra nationale 
assurandørsammenslutninger. Sagt med andre ord omfattede samarbejdet om 
præmieberegningen alle (eller næsten alle) aktive på det pågældende nationale 
marked. 
8. 
4 I to sager (den ene vedrørende den tyske sammenslutning V d S, den anden den 
belgiske sammenslutning UPEA) foregik gennemgangen uden nogen formel 
procedure. En tredje sag vedrørte en anmeldelse fra UPEA. De to seneste sager 
(vedrørende anbefalinger fra den italienske sammenslutning ANIA) blev indledt på 
Kommissionens eget initiativ. 
Den tyske sag vedrørte udarbejdelsen af statistikker om ansvarsrisici i forbindelse 
med motorkøretøjer~ Sammenslutningen Verhand der Sachversicherer (VdS) havde 
sat sig som mål at fastsætte gennemsnitsomkostningen ved risikodækningen (den 
gennemsnitlige rene præmie) i forhold til motorkraft og skadeshyppigheden i de 
forskellige regioner. I Tyskland er der 400 indregistreringsregioner. V d S hævdede. at 
grundlaget for en pålidelig beregning af den regionale skadeshyppighed mindst 
skulle være 30 000 skader. V d S havde derfor sammenstillet naboregioner og kom 
Afsnit II går således længere end afgørelserne i sagerne Nuovo Cegam (EFT L 99 af 11.4.1984, s. 29) 
og Concordato Incendio (EFT L 15 af 19.1.1990, s. 25), hvor Kommissionen fritog aftalerne med 
hensyn til præmieberegningen. I de to sager udgjorde aftalens parter kun en del af markedet 
(henholdsvis 26% og 50%), og Kommissionen begrundede fritagelsen i de vanskeligheder, som 
parterne ville have haft med ellers at få fodfæste på markedet. 
4 
således til 320 regioner med hver mindst 30 000 skader. Sammenslutningen havde i 
en uformel henvendelse til Kommissionen forespurgt, om den yderligere kunne 
sammenstille de 320 rene præmier som følge af denne første sammenstilling i ti 
samlede regionale kategorier. Dette blev afvist af Kommissionen ved udgangen af 
1995, da den anden sammenstilling ville overskride de begrænsninger, der er 
indeholdt i forordningens artikel 2, litra a). Det tilstrækkelige antal for at opnå en 
"forsikringsbestand, som kan bearbejdes statistisk" i henhold til artiklen, var allerede 
opnået med nedbringelsen til 320 regioner. Assurandørerne måtte således enkeltvis 
nedbringe dette antal yderligere for at nå til større kategorier. 
9. Sagen vedrørende den belgiske Association . Professionnelle des Entreprises 
d'Assurance (UPEA) kom Kommissionen for øre gennem den belgiske 
forbrugerorganisation Test Achat. Denne klagede blandt andet over en af UPEA's 
anbefalinger, som bestod i opstilling af en ren mindstepræmie for dækning af 
hospitalsudgifter i tilfælde af gruppeforsikringer. Der var en ensartet præmie for 
gruppeforsikringer med op til ti tilsluttede og rabatter for større gruppeforsikringer. 
Det fremgik ikke, at denne anbefaling var baseret på statistiske data. Kommissionen 
konkluderede således, at anbefalingen ikke var i overensstemmelse med afsnit II. og 
underrettede Test Achat og UPEA herom. Sagen kom derefter for de nationale 
domstole. Handelsretten og senere appelretten i Bruxelles fulgte begge 
Kommissionens uformelle stillingtagen5. Sagen er i mellemtiden bragt for den . 
belgiske kassationsdomsto l. 
10. Den anden sag vedrørende UPEA omhandlede en anbefaling i forbindelse tned 
præmieberegning for de såkaldte særlige risici, nemlig brandtorsikring af losøre og 
fast ejendom over en vis værdi, navnlig mange industriejendomme. UPEA lun·de 
allerede anmeldt denne anbefaling i 1988, lang tid inden forordningens ikrafttræden. 
I stedet for at anbefale en gennemsnitlig ren præmie opfordrede UPEA sine 
medlemmer til at øge eller mindske den grundlæggende "kommercielle præmie". 
dvs. den grundlæggende rene · præmie plus administrations- og 
distributionsomkostninger for den enkelte assurandør. Dette beregningsgrundlag 
gjorde allerede, at anbefalingen faldt uden for forordningens anvendelsesområde. 
Hver af de forværrende eller skærpende omstændigheder var endvidere udtrykt i en 
procentvis forhøj el se eller reduktion (typisk l 0% ), hvilket ikke syntes begrundet i 
statistiske udregninger. Der var derfor så meget desto mere grund til at konkludere, 
at anbefalingen ikke faldt ind under forordningen. Denne konklusion blev i sidste 
ende bekræftet i en erklæring fra UPEA selv, hvori det hedder, at de af 
assurandørerne anvendte præmier faktisk generelt var betydeligt lavere, end hvis den 
anbefalede takst var blevet anvendt. I betragtning af de store afvigelser mellem 
assurandørernes faktiske præmier. begrænsede Kommissionen sig til sidst til at 
underrette UPEA omanbefalingens uforenelighed med afsnit Il og henlagde derdh:r 
sagen. 
11. Kommissionen har endvidere på eget initiativ indledt to procedurer for at vurdere 
anbefalinger udstedt af ANIA. 
Den første anbefaling vedrørte de tillæg, som assurandørerne skulle anvende på 
deres præmier inden for søforsikring af laster. Da tillæggene lægges til de 
kommercielle præmier (bruttopræmier), minder ANIA's anbefaling om den 
5 Dom afsagt af formanden for Tribunal de Commerce den l. september 1995, bekræftet afCour d'appel 
de Bruxelles den 24. maj 1996. 
5 
anbefaling fra V d S, som Kommissionen formelt havde afvist i 1987, ligesom 
forordnitigen helt tydeligt ikke kan finde anvendelse. Efter formelt at have meddelt 
sine klagepunkter fremført ANIA under en mundtlig høring (som senere blev 
bekræftet skriftligt), at tillæggene blev udtrykt i procent af de forsikrede goders 
værdi (og ikke af den kommercielle præmie), og at samtlige procentdele kunne 
begrundes statistisk. På denne baggrund besluttede Kommissionen at henlægge 
sagen, også fordi ANIA klart bekendtgjorde, at anbefalingen kun var af vejledende 
karakter og på ingen måde var bindende for medlemmerne Gf. artikel3, litra a)). 
Kommissionen indledte i 1997 på eget initiativ en procedure for at efterprøve, om en 
række af ANIA's anbefalinger faktisk opfyldte samtlige betingelser for anvendelsen 
af afsnit II i forordning nr. 3932/92. Det drejer sig blandt andet om anbefalinger eller 
databaser inden for motorkøretøjsforsikring (såvel simple risici som tyveri og brand 
som ansvarsforsikring)6• Med denne procedure står Kommissionen atter over for den 
vanskelige opgave at efterprøve en aftales forenelighed med afsnit II. Den 
igangværende undersøgelse har til formål at efterprøve dels om de data. son1 hver 
enkelt assurandør skal tilvejebringe til ANIA, er begrænset til det nødvendige for at 
fastlægge den gennemsnitlige skadeshyppighed og gennemsnitson1kostningerne ved 
dækningen, dels hvilken virkning anbefalingen har på de kon1mercielle præn1ier. 
som assurandørerne fakturerer i praksis. 
C. Fremtidsudsigter 
12. Lovlighedskriteriet i afsnit II er klart: samarbejde om præmieberegning bør 
begrænses til det nødvendige for at samle sammenlignelige risikokategorier til et 
antal, som er tilstrækkeligt til at udgøre en bestand, der kan bearbejdes statistisk 
(artikel 2, litra a)). Sammenstilling af andre kategorier falder ind under de enkelte 
assurandørers frie valg. Assurandøren vil basere sit valg på statistiktekniske kriterier. 
men også andre kriterier som f.eks. salgspolitiske. 
Selv om lovlighedskriteriet er klart, er det svært at omsætte i praksis. At foretage den 
af forordningen tilladte sammenstilling af risici er en teknisk opgave. som 
assurandørerne overlader til aktuarer, og som Kommissionen ikke er i stand til at 
analysere og vurdere i alle detaljer. Hvis Kommissionen i øvrigt gjorde et forsøg 
herpå, ville forordningen miste sin eksistensberettigelse, nemlig at give 
assurandørerne mulighed for at få fritaget deres aftaler uden først at skulle anmelde 
dem til Kommissionen. 
Kommissionen begrænser sig derfor til at undersøge, om den institution, der 
beregner den gennemsnitlige rene præmie. a) kun indsamler de data. som set fra et 
statistisk synspunkt er nødvendige for beregningen af præmien, hos assurandørerne. 
og b) dernæst kun frigiver disse sammenregnede tal (dvs. det samlede antal skader i 
6 ANIA havde siden begyndelsen af 1993 bekendtgjort, at anbefalingen vedrørende 
motorkøretøjsforsikring simple risici (tyveri og brand) ville blive tilpasset bestemmelserne i afsnit Il i 
forordningen. Den italienske konkurrencemyndighed (Autorilc1) har siden hen anfægtet anbefalingens 
gyldighed sammen med andre anbefalinger i forhold til den italien,ske konkurrencelovgivning ud fra 
den betragtning, at den foranlediger assurandørerne til at anvende ensartede kommercielle præmier. 
Autoritå nedlagde et forbud og pålagde ANIA en bøde, men sidstnævnte har siden hen fået først bøden 
annulleret ved Latium-domstolen og siden hen også forbuddet ved Statsrådet i dets egenskab af 
forvaltningsdomsto l. 
6 
løbet af observationsperioden og de samlede udbetalte eller skyldige 
erstatningsbeløb i forbindelse med skader opstået i løbet af samme periode). 
Hvis Kommissionen ikke kan efterprøve om betingelserne for anvendelse af 
forordningens afsnit II er opfyldt, vil den undersøge, hvilke virkninger samarbejdet 
om præmieberegning konkret har haft på det relevante marked. Hvis assurandørerne 
udviser afvigelser i forhold til de fælles beregninger af den gennemsnitlige rene 
præmie og/eller anvender andre kommercielle præmier, bør Kommissionen evaluere 
omfanget af afvigelserne og/eller forskellene for at vurdere, om den pågældende 
aftale begrænser konkurrencen i betydelig grad. Er dette ikke tilfældet, vil der ikke 
blive grebet ind. 
II. Standardpolicebetingelser (afsnit III) 
A. Generelle betragtninger 
13. Afsnit III i forordningen omhandler aftaler, hvis formål er udarbejdelse og 
bekendtgørelse af standardpolicebetingelser for direkte forsikring (artikel 5. stk. l) 
samt fælles modeller til angivelse af ydelse i forbindelse med en forsikringspolice. 
der indebærer et kapitaliseringselement (artikel 5, stk. 2). 
Sådanne aftaler begrænser konkurrencen, da de har en tendens til at ensarte de 
betingelser, som assurandører tilbyder, og dermed begrænse udvalget for 
forbrugerne. De har imidlertid den fordel, at de "forbedrer sammenligneligheden af 
dækningsomfang for forbrugeren og muliggør en mere ensartet inddeling af risici" 
(syvende betragtning). Da en fuldstændig standardisering ikke efterlader noget valg 
for forbrugerne, kan fritagelsen kun finde anvendelse på standardbetingelser og 
fælles modeller, hvori det udtrykkeligt at angivet, at de kun er vejledende. dvs. 
udarbejdet udelukkende som eksempler (artikel 6, stk. l og 2). Hertil kommer. at 
assurandørerne ikke indbyrdes kan aftale kun at anvende disse 
standardpolicebetingelser (artikel 7, stk. 2). 
14. Siden forordningens ikrafttræden har Kommissionen ikke haft lejlighed til at 
behandle sager om fælles modeller. I denne rapport behandles derfor kun den del af 
anvendelsesområdet for artikel 7 og 8, som vedrører standardpolicebetingelser. 
15. Artikel 7 opstiller en liste over betingelser, som assurandørerne ikke kan aftale at 
anvende over for forbrugerne. Disse betingelser, som ikke kan fritages (i henhold til 
forordningen) betegnes sædvanligvis "sorte klausuler". Disse kan i al væsentlighed 
opdeles i tre kategorier. 
Den første kategori omfatter de klausuler, der er omhandlet i artikel 7, litra a) til d). 
og vedrører hele dækningens omfang. Klausuler, som udelukker dækning af skader, 
som henhører under den pågældende risikokategori (litra a)), gør dækningen af visse 
risici afhængig af bestemte betingelser (litra b)), eller fastsætter en global dækning af 
risici, for hvilke intet væsentligt antal af forsikringstagere samtidigt er udsat 
(litra c)), kan imidlertid fritages, hvis det udtrykkeligt angives, at det står 
assurandørerne frit at fravige dem. De klausuler, som er omhandlet i litra d), og som 
angiver garanterede forsikringssummer eller beløb for selvrisiko, . er til gengæld 
under alle omstændigheder "sorte" (dvs. også selv om dette måtte være angivet, at 
assurandørerne kan fravige dem). 
7 
Den anden kategori omfatter de klausuler, der er omhandlet i litra e) til i), og vedrører 
policernes varighed. Forordningen har til formål at hindre, at assurandørerne gennem 
deres mæglere binder kunderne i for stor udstrækning. To af disse klausuler er dog 
fritaget, såfremt forsikringstageren udtrykkeligt har givet samtykke hertil (litra e) og 
t)). De øvrige kan under ingen omstændighed.er fritages. 
Den tredje kategori af klausuler, som ikke kan fritages (under nogen omstændigheder), 
og som er omhandlet i litra j) og k), vedrører tilknyttede salgsforpligtelser. Den første 
type pålægger forsikringstageren at tegne forsikring hos samme assurandør for 
forskellige risici, hvorimod den anden type forpligter forsikringstageren til - i 
tilfælde af, at forsikringsgenstanden afhændes -at sikre, at erhververen overtager 
forsikringskontrakten. 
16. I henhold til artikel 8 finder fritagelsesforordningen endvidere ikke anvendelse på 
aftaler, der går ud på at udelukke dækning af visse kategorier af risici på grund af 
særlige forhold hos forsikringstageren. I henhold til artikel 8 er det dog n1uligt at 
opstille særlige forsikringsbetingelser for bestemte sociale eller fagbestcnlte 
kategorier af befolkningen. 
B. Erfaringerne i praksis 
17. En stor del af de anmeldelser, der var modtaget forud for forordningens ikraftt1æden. 
blev trukket tilbage efterfølgende, idet parterne anså de anmeldte aftaler for nu at 
være omfattet af forordningen. Andre anmeldelser blev opretholdt, hvis parten1e 
vurderede, at der i forhold til forordningens bestemmelser var en 
fortolkningsmargen, navnlig vedrørende de sorte klausuler, og disse parter anmodede 
Kommissionen om at bekræfte, at de anmeldte klausuler faktisk var fritaget. Uden 
nogen tilknytning til formelle anmeldelser har Kommissionen modtaget en del 
henvendelser for at få præciseret rækkevidden af artikel 7. I et tilfælde var det en 
klage, som gav Kommissionen lejlighed hertil (se nedenfor). 
18. I nogle tilfælde er selve eksistensberettigelsen af de betingelser. der følger af 
artikel 7, litra a), blevet draget i tvivl med den begrundelse, at der findes risici, som 
ikke kan forsikres. De pågældende assurandører vurderede, at de efter fælles aftale 
burde kunne udelukke sådanne risici fra enhver form for dækning. Det blev s~ledes 
hævdet, at risikoen for oversvømmelse i N ederlanden e, navnlig stammende fra havet 
(idet en stor del af landet ligger . under havets overflade), ikke kan forsikres. Den 
nederlandske sammenslutning af assurandører (VvV) havde besluttet at forbyde 
dækning af oversvømmelsesskader (stammende fra såvel havet som de indre 
vandveje). Kommissionen anmodede om en begrundelse for en sådan beslutning. 
hvis assurandører under alle omstændigheder betragtede denne risiko for ikke at 
kunne forsikres. VvV begrundede sin beslutning i Nederlandenes særlige 
beliggenhed. I andre lande berører de forskellige risici for naturkatastofer 
(oversvømmelse, skovbrande osv ... ) forskellige regioner. Det gør det muligt for 
regeringen at pålægge hele befolkningen en form for solidaritet, og for 
assurandørerne at yde en global dækning for sådanne risici. Dette var ikke muligt i 
Nederlandene. På denne baggrund havde VvV udtænkt oprettelse af en 
forsikringspool for oversvømmelsesrisici udelukkende stammende fra de indre 
vandveje, hvori deltog assurandører og regeringen. Det nederlandske statsråd havde 
imidlertid blokeret projektet ud fra den betragtning, at det ikke ville være rimeligt at 
finansiere oversvømmelser stammende fra de indre vandveje, som kun berører 
200.000 hjem, over samtlige de seks millioner hjem, der havde tegnet en forsikring 
8 
med global dækning af naturrisici. VvV bragte siden hen sin standardbetingelse i 
overensstemmelse med artikel 7, stk. l, litra a), ved at gøre den ikke-bindende, 
således at den enkelte assurandør frit kunne dække oversvømmelsesrisici. 
En anden undersøgt sag omhandlede en aftale, der udelukkede krigsrisici fra en 
søkaskoforsikring. Kommissionen anså den ikke for at være i strid med artikel 7, 
stk. l, litra a), da udelukkelsen gjaldt tab, som ikke "normalt" henhørte under den 
pågældende risikokategori. Udtrykket "normalt" forekommer imidlertid ikke i alle 
sprogversioner af f()rordningen. Dette spørgsmål bør tages op til fornyet overvejelse 
ved forordningens udløb. 
19. Den præcise rækkevidde af artikel 7, stk. l, litra d), er også blevet drøftet ved flere 
lejligheder. Den eneste klage, som Kommissionen har modtaget vedrørende 
afsnit III, omhandlede i øvrigt dette spørgsmål. Den belgiske forbrugerorganisation. 
Test Achat. havde indgivet en (uformel) klage. som blandt andet omhandkdt• 
UPEA's anbefaling vedrørende standarddækningen af hospitalsopholdsudgitler og 
fastsættelsen af en standardselvrisiko smn nævnt ovenfor (vcdrørcndc aspekterne i 
forhold til afsnit Il, se ovenfor under punkt 9). UPEA foreslog at hegrænst' 
dækningen til to gange det udgiftsbeløb, som f(.lfsikringstagercn kunne refunderes fra 
den grundlæggende socialsikring, og fastsætte selvrisikoen til l 0% af denne dækning 
(med et loft på 20 000 BEF). Kommissionen vurderede, at denne anbefaling var i 
strid med artikel 7, stk. l, litra d)?. 
7 Den tyske Gliedertaxe, som var genstand for en formel anmeldelse, gav ligeledes 
anledning til fortolkning af artikel 7, stk. l, litra d). Som ved ovennævnte krigsrisiko. 
bundede fortolkningsproblemet i afvigelser mellem de forskellige sprogversioner af 
forordningen. Ifølge den tyske tekst kan kategorien ikke fritages, ikke blot hvis 
assurandørerne aftaler dækningsbeløb, men også hvis de aftaler ethvert andet aspekt af 
dækningen (« Angabe » ). En anbefaling fra den tyske assurandørsamn1enslutning 
(GDV) omhandlede almindelig ulykkesforsikring og fastsætter således 
invaliditetsgrader for de personer, der har mistet førligheden i en legemsdel eller et 
føleorgan. Sådanne vejledninger har naturligvis virkning tor den af assurandorcnlc 
tilbudte dækning. Selv om artikel 7, stk. l, litra d), kunne finde anvendelse. kunne 
Kommissionen se tilstrækkeligt med begrundelser for at sende GDV en administrativ 
skrivelse, der bekræftede foreneligheden, i september 1998. Kommissionen kunne ikke 
finde noget modargument til fastsættelsen af ensartede invaliditetsgrader, som gør 
markedet gennemsigtigt og sætter forsikringstagerne i stand til at skabe konkurrence 
mellem assurandørerne. Kommissionen tog endvidere hensyn til, at 
invaliditetsgraderne blev fastsat efter lægevidenskabeligt sagkyndiges udtalelser, og at 
assurandørerne under alle omstændigheder kunne fravige Gliedertaxe. 
Klausuler af typen «o/., ansvar ved kollision» inden for søkaskof(lrsikring blev 
undersøgt i lyset af artikel 7, stk. l, litra d), i 1996. Spørgsmålet var, om den sidste 
fjerdedel kunne anses for at være en ensartet selvrisiko i strid med artikel 7, stk. l, 
litra d). Det kom imidlertid frem, at der faktisk findes supplerende dækninger for denne 
resterende fjerdedel (tilbydes af søkaskoassurandører eller af P&l Clubs). Der var 
således ikke tale om en reel selvrisiko. Under alle omstændigheder fik Kommissionen 
overtalt « Iostitute of London Underwriters » (ILU) og « Lloyd's 
Underwriters' Association» (LUA) til at præcisere, at denne %-regel ikke er bindende. 
Som anført under punkt 9 blev sagen bragt for den nationale domstol. 
9 
20. Artikel 7, stk. l, litra e), er også blevet drøftet en del gange. Kommissionen er blevet 
opfordret til at fremsætte sine bemærkninger til klausuler af GDV -typen, hvorefter 
assurandørerne kan opretholde kontrakten i tilfælde, hvor de øger præmien uden at 
ændre dækningen (motorkøretøjsforsikring) eller i tilfælde, hvor de reducerer 
dækningen (forsikring mod sørøveri). Sådanne klausuler er ikke fritaget i henhold til 
forordningen, medmindre forsikringstager udtrykkeligt giver sit tilsagn. I de to tilfælde 
accepterede Kommissionen imidlertid sådanne standardklausuler, såfremt de giver 
forsikringstager en tilstrækkelig frist til at give udtryk for sin uenighed. 
21. I henhold til artikel 8 finder forordningen ikke anvendelse på aftaler, som går ud på at 
udelukke dækning af visse kategorier af risici på grund af særlige forhold hos 
forsikringstageren. En standardklausul, som udelukker personer, som til stadighed 
kræver intensiv lægebehandling eller som lider af mentale forstyrrelser, er således 
erklæret i strid med artikel 8. Det ændrede ikke på dette forhold, at udelukkelsen kun 
kan sættes i værk umiddelbart efter, at policen er tegnet: 
C. Fremtidsudsigter. 
22. Som det fremgår af flere af de ovennævnte eksempler, har afvigelser i forordningens 
sprogversioner ført til fortolkningsvanskeligheder. Denne rapport giver Komtnissionen 
lejlighed til at opfordre samtlige berørte parter til at gøre opmærksom på andre 
sproglige forskelle, som eventuelt har ført til sådanne vanskeligheder og foreslå 
hensigtsmæssige ændringer af teksten. 
23. Som nævnt ovenfor kan de tre standardklausuler, som omhandlet i artikel 7. stk. l. kun 
fritages i henhold til forordningen, såfremt det udtrykkeligt er angivet, at enhver 
assurandør kan fravige dem (klausulerne under artikel 7, stk. l. litra a) til c)). Det er 
nødvendigt at tage dette princip op til fornyet overvejelse. 
For det første er det allerede i artikel 6, stk. l, angivet, at såkaldte "hvide klausuler" kan 
være omfattet af forordningen, hvis de "opstilles og bekendtgøres med udtrykkelig 
angivelse af, at de kun er vejledende", dvs. at det står den enkelte assurandør frit at 
fravige dem. Kravene i artikel 7, stk. l, litra a) til c), udvisker således forskellen mellen1 
"sorte klausuler" og "hvide klausuler". For det andet har det ikke den store betydning. 
om standardpolicebetingelserne indeholder en udtrykkelig angivelse af, at de ikke er 
bindende for assurandørerne. Det, som betyder noget, er i hvilket omfang, betingelserne 
er udtryk for assurandørsammenslutningernes ønske om at samordne medlemmernes 
markedsadfærd. 8. Dette er naturligvis tilfældet, hvis samtlige assurandører i praksis 
følger sammenslutningens anbefaling. For det tredje sigter artikel 7, stk. l, litra d) til k) 
udelukkende de "sorte klausuler" (dvs. at de er sorte uanset om det står assurandørerne 
frit ikke at anvende dem). Sådanne klausuler er imidlertid ikke mere skadelige f()r 
forsikringstagerne end de klausuler, der er omhandlet i artikel 7, stk. l, litra a) til c). 
24. Som anført finder forordningen ikke anvendelse på de aftaler. hvor assurandørerne 
forpligter sig til ikke at tilbyde særlig dækning (artikel 7, stk. l, litra a) og artikel 8). 
Spørgsmålet er, om dette ligeledes burde være tilfælde, når assurandører beslutter at 
tilbyde fælles dækning ved at oprette fællesskaber som omhandlet i afsnit IV, og i 
hvilken udstrækning et sådant fællesskab overholder de betingelser, der er fastsat i dette 
afsnit (se nedenfor). 
8 Jf. dom i sagen Verband der Sachversicherer, præmis 32-sag nr. 45/85, Sml. 1987, s. 405. 
10 
III. Fælles dækning af visse typer risici (afsnit IV) 
A. Generelle betragtninger 
25. Afsnit IV vedrører aftaler, hvorefter assurandørerne opretter co-assurance- eller co­
reassurancefællesskaber for at dække "et ubestemt antal af risici" (tiende 
betragtning). Med andre ord vedrører afsnittet kun institutionaliserede fællesskaber 
med henblik på fælles dækning af visse typer risici og ikke ad hoc-fællesskaber, som 
kan oprettes til dækning af en bestemt særlig risiko. Sidstnævnte rejser ingen 
konkurrencemæssige problemer. 
26. Den nuværende forordning tager imidlertid udgangspunkt i det præmis, at enhver 
form for institutionaliseret fællesskab er ko'nkurrencebegrænsende. Et sådant 
fællesskab kan dog omfattes af en gruppefritagelse, hvis deltagernes markedsandele 
(eller fællesskabets egen markedsandel i tilfælde af katastroferisici eller skærpede 
risici) ikke overstiger en vis tærskel. 
27. 
9 Fællesskaber kan i henhold til artikel 11, stk. l, fritages i henhold til forordningen. 
når deltagernes markedsandele ikke overstiger l 0% (co-assurance) eller 15%. ( co­
reassurance). Markedsandelen beregnes på grundlag af deltagernes samlede 
omsætning på det pågældende forsikringsmarked, uanset om omsætningen er nuet 
gennem fællesskabet eller selvstændigt. Det skal i denne henseende ben1ærkes. at en 
forpligtelse til at bringe samtlige risici ind i fællesskabet betragtes som en for 
vidtgående konkurrencebegrænsning, som ikke kan fritages (trettende betragtning). 
I artikel 11, stk. 2, præciseres det, at den markedsandel, der skal tages i betragtning 
ved dækning af katastroferisici eller skærpede ns1c1 kun gælder 
"forsikringsprodukter, som er bragt ind i fællesskabet", dvs. at den fastsættes på 
grundlag af den omsætning, der er realiseret gennem fællesskabet (med to forbehold 
som ikke skal nævnes her). 
I forbindelse med artikel 11 er det vigtigt, at det relevante produktn1arked og· 
geografiske marked afgrænses korrekt. Kommissionen har i en nylig meddelelse9• 
defineret det relevante produktmarked som omfattende samtlige de produkter. der 
øver et konkurrencetryk på det pågældende produkt. Kommissionen hår kortlagt tre 
hovedårsager til konkurrencebegrænsning: efterspørgselssubstitution. 
udbudssubstitution og potentiel konkurrence. Da hver ·forsikringskontrakt er w1ik og 
efterspørgselssubstitution derfor i princippet ikke eksisterer, er udbudssubstitution af 
særlig stor betydning i afgrænsningen af forsikringsmarkederne. Med hensyn til den 
potentielle konkurrence tages denne ikke i betragtning ved markcdsafgrænsningcn. 
men derimod på et senere stadium i vurderingen af virksomhedernes stilling ·på 
markedet (jf. punkt 24 i meddelelsen). 
Forordningens øvrige bestemmelser, navnlig artikel l O, stk. 3 og 4, samt artikel 12 
og 13, fastlægger hvilke begrænsninger, deltagerne i et fællesskab kan acceptere med 
hensyn til deres handlefrihed, uden at fællesskabet fortaber retten til 
gruppefritagelsen. Visse af disse restriktioner begrænser i betydeligt omfang 
konkurrencen mellem deltagerne, f.eks. forpligtelsen til at anvende de samme 
Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets 
konkurrenceret EFT C 372 af9.12.97. 
11 
kontraktbetingelser og præmier (risikopræmier for co-reassurance, kommercielle 
præmier for co-assurance) eller forelægge skadesreguleringer for fællesskabets 
godkendelse. Disse restriktioner betragtes imidlertid som iboende aspekter af en 
fællesskabsaftale. De giver således ikke i sig selv anledning til 
konkurrenceproblemer, forudsat naturligvis, at de markedsandele, der er omhandlet i 
artikel 11, ikke overstiges. 
B. Erfaringerne i praksis. 
28. Kommissionen har siden forordningens ikrafttræden forfinet sin fremgangsmåde 
med hensyn til fællesskaber. På begrebsplanet bruger Kommissionen en 
lovlighedstest i tre faser for at fastlægge, hvorvidt et fællesskab falder inden for 
anvendelsesområdet for artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. 1). Anden fase i denne 
test er af nyere dato, og er derfor ikke udtrykkeligt nævnt i forordningen. 
a) For det første skal det fastlægges, hvorvidt fællesskabet eller deltagen1e opfylder 
de krav til markedsandele, der er omhandlet i artikel 11. En af de . storste 
vanskeligheder er en korrekt afgrænsning af det eller de relevante produktn1arkeder 
eller geografiske markeder og dernæst på samtne vis ansætte n1arkedsandelene. 
Vanskeligheden skyldes, at forsikringsbranchen er opdelt i risikokategorier (bilaget 
til det første skadesforsikringsdirektiv10), og at disse kategorier ikke nødvendigvis 
dækker de relevante produktmarkeder. En anden vanskelighed skyldes, at et 
fællesskab ofte samtidigt dækker katastroferisici eller skærpede risici og normale 
risici. Dette kræver en undersøgelse af fællesskabet i lyset af såvel artikel 11, stk. l. 
som artikel 11, stk. 2. 
b) Anden fase er kun relevant, hvis fællesskabet ikke opfylder (eller kun delvis 
opfylder) kriterierne i artikel 11, navnlig hvis tærsklerne overskrides. Det skal så 
fastlægges, om fællesskabet er nødvendigt for at sætte deltagerne i stand til at 
operere på et specifikt marked. Inden for alle forsikringsbrancher bør en assurandør 
nemlig forsikre et minimum af risici for at kunne operere på markedet uden alt for 
store risici, således at porteføljens gennemsnitsrisiko svarer til gennemsnittet af de· 
samlede risici inden for kategorien. Der skal derfor være en stærk sandsynlighed for, 
at assurandørens faktiske antal af skader er lige med samtlige assurandørers 
gennemsnitlige antal af skader. Denne stærke sandsynlighed kan kun opnås på 
baggrund af assurandørens dækning af et minimum af risici.· Dette betegnes også den 
minimale størrelse. Visse katastroferisici er imidlertid af en sådan karakter, at ingen 
assurandør vil kunne forsikre dem på egen hånd. Et fællesskab med henblik på at nå 
til den minimale størrelse udgør i så tilfælde ikke en konkurrencebegrænsning. 
Fællesskabet styrker derimod konkurrence, da den sætter en række assurandører, 
som ellers ikke selv ville kunne dække sådanne risici, i stand til at samle deres 
respektive ressourcer og skabe en ny operatør på markedet til fordel for de personer, 
som måtte have behov for en sådan forsikring. Det skal tilføjes, at selv for andre 
. risici end kata.stroferisici kan mindre assurandører være nødt til at indgå i et 
fællesskab for at nå til den minimale størrelse. Under alle omstændigheder indtager 
Kommissionen nu den holdning, at fællesskaber~ som er nødvendige for at sætte 
lO Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov 
fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra 
livsforsikring EFT L 228/3 af 16.8.1973. 
12 
deltagerne i stand til at tilbyde en form for dækning, som de ikke hver især ville 
kunne tilbyde, ikke falder ind under artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), uanset 
deltagernes markedsandele. 
c) I tilfælde, hvor fællesskabet ikke er nødvendigt for at tillade deltagernes dækning 
af en risiko, fremkommer en tredje fase, hvor det skal fastlægges, hvorvidt 
deltagerne i fællesskabet faktisk er aftalernæssigt forpligtet til· at bringe samtlige 
eller en del af deres kontrakter vedrørende de pågældende risiko ind i fællesskabet. 
Er der tale om en sådan forpligtelse, finder artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), 
anvendelse. Er dette ikke tilfældet, kan artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), finde 
anvendelse, hvis deltagerne ikke har nogen· kommerci.el interesse i at tilbyde deres 
produkter uden for poolen (jf. punkt 33, sidste afsnit). 
29. Denne nye fremgangsmåde for assurandørfællesskaber (især den del. der vedrører 
vurderingen af fællesskabets nødvendighed for at nå til den minimale størrelse) 
tilføjer egentlig forordningens artikel 11 en hagatel-regel. Den er allerede blevet 
anvendt på en aftale om skadesdeling mellem gensidige forsikringssclskaber 
(svarende til et fællesskab inden for gensidig forsikring) i sagen J>& l ('luns 
(Protection and lndemnity insurance). Kommissionen konkluderede. at denne aftale 
mellem gensidige forsikringsselskaber, son1 tegnede sig for 89% af verdensmarkedet 
inden for forsikring af erstatningsansvar i og uden for kontraktforhold. ikke faldt ind 
under artikel81, stk. l (ex artikel 85, stk. l). da fællesskabet var nodvendigt t<.w. at 
deltagerne kunne tilbyde det pågældende dækningsniveau (USD 4,25 mia.). En 
grundig undersøgelse af markedet foretaget hos de største mæglere og 
reassurandører på markedet for P&I Clubs og hos sidstnævnte viste, at ingen enhed 
eller intet fællesskab med en markedsandel på under 50% for øjeblikket vil kunne 
tilbyde et tilsvarende dækningsniveau. Kommissionen fritog ligeledes 
præmiefastsættelsesproceduren, som skal sikre, at "klubberne" ikke underbyder 
hinanden prismæssigt (udtrykt i "rates per ton"). Kommissionen begrunder 
fritagelsen med henvisning til forordningens artikel 13, som tillader en fælles 
risikopræmietarif for co-reassurancefællesskaber, men ikke fælles kommercielle 
præmier. Præmiefastsættelsesproceduren i dens siden indførelsen ændrede fortn 
finder kun anvendelse på de af "klubbernes" omkostninger. der er forhundet med 
risikoen (herunder af specifikke praktiske hensyn omkostninger i forbindelse med 
selvbehold) Qg ikke administrationsomkostningerne. For de nærmere detaljer 
henvises til den beslutning, som Kommissionen vedtog for nylig. 
30. Kommissionen foretog endvidere i september 1997 en undersøgelse af markedet for 
luftfartsforsikring for at vurdere, om de fællesskaber (anmeldte eller ikke), der findes 
inden for EU på dette område, falder inden for anvendelsesområdet for artikel 81, 
stk. l (ex artikel 85, stk. l). U odersøgeisen viste, at for langt den største de l af 
sådanne risici er det relevante geografiske marked internationalt, da kunden1e 
(navnlig luftfartsselskaber med større flyflådcr) er store virkson1heder, som kan 
efterspørge de bedste forsikringsbetingelser overalt i verden. På dette marked har 
intet fællesskab en markedsandel, som nærmer sig de tærskler, der er fastsat i 
forordningens artikel 11. Ingen af disse fællesskaber begrænser derfor i betydeligt 
omfang konkurrencen som omhandlet i artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), på 
markedet (testens første fase). For små risici, der ikke udgør katastroferisici 
(forholdsvis lave forsikringsværdier i forhold til andre luftfartsrisici inden for samme 
branche), fremgik det, at markedet er opdelt i nationale markeder. Kunderne er her 
ejere af mindre fly, flyver-eller faldskærmsudspringsklubber, som kun har 
begrænsede muligheder for at efterspørge bedre betingelser i udlandet. På disse 
markeder tegner fællesskaberne sig for markedsandele, der langt overskrider 
13 
tærskterne i artikel l l (første fase). Hertil kommer, at det ikke synes nødvendigt at 
dække de pågældende risici (anden fase). Kommissionen besluttede imidlertid ikke 
at gå videre i sine undersøgelser. Markedsundersøgelsen havde allerede vist, at 
dækningen af sådanne mindre risici kun udgør en meget lille del af assurandørernes 
omsætning på verdensplan. På· denne baggrund konkluderede Kommissionen i 
begyndelsen af 1999, at der ikke var tilstrækkelig fællesskabsinteresse i at forfølge 
eventuelle overtrædelser af EU's konkurrenceregler, og fremsendte administrative 
skrivelser om henlæggelse af sagen til de assurandører, som havde anmeldt deres 
fællesskaber inden for luftfartsforsikring. Disse skrivelser indeholdt imidlertid et 
afsnit om de nationale markeder, hvori det blev understreget, at de nationale 
konkurrencemyndigheder kunne gribe ind over for strukturelle aspekter og 
konkurrencebegrænsende adfærd, ifald de måtte mene det hensigtsmæssigt. I to 
tilfælde syntes det ikke nødvendigt at fremsende en administrativ skrivelse om 
henlæggelse, da de berørte parter efter anmeldelsen havde besluttet at opløse 
fællesskabet (Italien) eller ændre fællesskabet til et forsikringsselskab. som forsikrer 
luftfartsrisici i eget navn (Nederlandene). For en god ordens skyld havde 
Kommissionen også skriftligt informeret de assurandører. der ikke havde anmddt 
deres fællesskab, men som var blevet interviewet forbindelse med 
markedsundersøgelsen om fællesskaberne. 
31. Også andre aspekter af Kommissionens praktiske erfaringer med tællesskaber 
fortjener en nærmere forklaring her. 
For det første kan det ske, at assurandørerne anser deres fællesskab som nødvendigt 
på et givent tidspunkt, men ikke senere. Dette kan forekomme, hvis assurandørerne 
efter nogen tid erhverver sig den minimale størrelse eller den tilstrækkelige 
sagkundskab til selv at forsikre en risiko. Det kan også ske, at omfanget eller 
karakteren af de risici, der dækkes af fællesskabet, ændrer sig således, at samme 
risici ka.D: dækkes af fællesskabets deltagere enkeltvis. Det nederlandske co­
assurancefællesskab for invaliditetsrisici lnvaliditeitscentrale (IVC), som blev 
oprettet i 1955, er et godt eksempel herpå. Her udførte samtlige assurandører alle 
deres transaktioner gennem fællesskabet og så sig ikke i stand til enkeltvis at tilbyde 
dækning på grund af utilstrækkeligt sagkundskab om de pågældende risici. Med 
tiden erhvervede assurandørerne imidlertid mere erfaring og begyndte at konkurrere 
indbyrdes. Fællesskabets markedsandel var i 1983 faldet til 25%. Da 
markedsaridelen i 1993 var faldet yderligere til mindre en S0/o besluttede 
assurandørerne i 1994 ikke længere at tilbyde nye kontrakter gennem fællesskabet. 
Fællesskabet opretholdes udelukkende til forvaltning af de løbende kontrakter. 
Fællesskabet vil miste sin berettigelse . i takt med, at forsikringstagerne når 
pensionsalderen eller dør. Fritagelsesforordningen kunne ikke finde anvendelse på 
dette fællesskab, da deltagerne sammen tegnede . sig for en markedsandel, som i 
betydeligt omfang oversteg den tærskel på ISo/o, der er fastsat i artikel Il, stk. l. 
Kommissionen fremsendte alligevel en administrativ skrivelse om henlæggelse af 
sagen på grundlag af artikel 81, stk. 3 (ex artikel 85, stk. 3). Kommissionen 
bemærkede sig især, at risikoen for, at deltagerne samordner deres 
konkurrenceadfærd uden for rammerne af fællesskabet (den såkaldte "spill over"­
risiko ), tydeligvis kunne udelukkes uden nogen markedsanalyse i betragtning af 
fællesskabets helt ubetydelige egen markedsandel. Det forholder sig naturligvis 
anderledes i tilfælde, hvor fællesskabet bliver overflødigt, men opretholder sine 
betydelige markedsandele. Dette var tilfældet i sagen P&/ Cluhs (se ovenfor), hvor 
Kommissionen forbeholdt sig ret til at trække fritagelsen for 
præmiefastsættelsesproceduren tilbage (se punkt 29 ovenf(lr). såfremt analen ikke 
14 
mere syntes nødvendig for at sætte deltagerne i stand til at tilbyde det pågældende 
dækningsniveau. 
For det andet har Kommissionen i en række tilfælde fremsendt administrative 
skrivelser om henlæggelse med den begrundelse, at fællesskabets samlede 
omsætning var for lav til at berettige en dybdegående undersøgelse .. De pågældende 
omsætningstal syntes meget beskedne i forhold til de omsætningstal, der gælder for 
SMV i henhold til Kommissionens bagate/-meddelelse11. Denne pragmatiske 
fremgangsmåde er også kommet en række nederlandske erhvervsskadesfællesskaber 
til gode. I andre tilfælde har lav omsætning ført til Kommissionens henlæggelse af 
sagen på grund af utilstrækkelig interesse for Fællesskabet (for eksempel vedrørende 
et nederlandsk fællesskab inden for brandforsikring af campingvogne) eller uden at 
tage stilling til en eventuel overtrædelse af artikel 81, stk. l (ex artikel 85. stk. l) (et 
tysk fællesskab for motorkøretøjsforsikring for udenlandske chauffører, som ikke 
fremviser tilstrækkelig ansvarsforsikring ved grænsen). 
For det tredje har Kommissionen i andre tilfælde uden videre anvendt bagatel-reglen 
indeholdt i artikel 11, ved at give det relevante produktmarked eller geogratis k e 
marked en meget bred afgrænsning (for eksempel et østrigsk fællesskab til forsikring 
af international transport med ca. en tredjedel af omsætningen hidrorende fra 
udenlandske kunder, som blev anset for at operere på et marked storre end Ostrig: 
vedrørende et andet østrigsk fællesskab inden for forsikring af Volkswagen-køretojer 
blev markedsandelen vurderet i forhold til det noget større produktmarked for 
motorkøretøjsforsikring i almindelighed; et italiensk fællesskab, son1 tilbyder 
byggevirksomheder forsikring mod forsinket færdiggørelse af arbejder. blev 
betragtet som udsat for konkurrence fra pengeinstitutter, der tilbyder bankgarantier 
for samme type begivenhed). 
C. Fremtidsudsigter 
32. Kommissionen har netop påbegyndt en undersøgelse af co-assurance- og co­
reassurancefællesskaber inden for miljømæssige og nukleare risikokategorier. En 
række af sådanne fællesskaber er blevet anmeldt (det franske fællesskab Assurpol 
blev således fritaget i 1991, en fritagelse, som udløb sidste år12). Sådanne 
fællesskaber vil blive undersøgt i lyset af ovennævnte test i tre faser (punkt 28). 
33. Om fritagelsesforordningens fremtidige anvendelse kan i øvrigt ben1a;!rkes følgende. 
For det første· anerkender Kommissionen, at det for visse meget specifikke risici 
(satellitter og rumfartøjer for eksempel) kan være umuligt med sikkerhed at 
fastlægge mindsteporteføljen, der er nødvendig for at få adgang til markedet, og 
dermed fællesskabets nødvendighed for deltagerne. Kommissionen agter i sådanne 
tilfælde at lade tvivlen komme fællesskabet til gode og se velvilligt på fællesskabet, 
medmindre andre særlige faktorer taler herimod. 
For det andet er det muligt, at et fællesskab bestående af deltagere af forskellig 
størrelse er nødvendigt for en del af deltagerne, men ikke for andre, som ville være i 
stand til at operere på markedet enkeltvis. I sådanne tilfælde agter Kommissionen 
11 EFT C 372 af 9.12.1997, s. 13, navnlig punkt 19. Denne meddelelse kunne naturligvis ikke bringes i 
anvendelse, da de deltagende virksomheder ikke var SMV som omhandlet i meddelelsen. 
12 EFT L 37 af 14.02.1992, s. 16. 
15 
ikke at kræve fællesskabets opløsning, hvis dette skulle føre til at hindre førstnævnte 
gruppes deltagelse på markedet. Hvis fællesskabets størrelse imidlertid er 
tilstrækkelig til, at den vil kunne erstattes af en eller flere andre konkurrerende 
fællesskaber, vil Kommissionen kræve en omstrukturering. 
For det tredje er Kommissionen bevidst om, at assurandører kan oprette co­
assurance- eller co-reassurancefællesskaber af andre årsager end blot at være i stand 
til at operere på et givent marked. Fællesskabet kan oprettes med henblik på at 
indføre krydssubsidiering mellem forskellige risikokategorier, for i fællesskab at 
foretage reassuranceindkøb, for at øge deltagernes fagkundskab eller for at forenkle 
den administrative forvaltning af visse typer risici. På dette stadium i overvejelserne 
hælder Kommissionen snarere til at tro, at assurandørerne kan nå sådanne 
målsætninger uden at oprette et fællesskab, med andre ord gennem andre metoder. 
som er mindre konkurrencebegrænsende G f. også punkt 28 oven for). 
IV. Sikkerhedsudstyr (afsnit V) 
A. Generelle betragtninger 
34. I henhold til afsnit V kan assurandørerne i fællesskab fastsætte a) tekniske 
specifikationer i forbindelse med sikkerhedsudstyr og procedurer for 
overensstemmelsesvurdering heraf (artikel 14, første led) og b) regler for 
godkendelse af installations- eller vedligeholdelsesvirksomheder og for vurderingen 
af overholdelsen af disse betingelser (artikel 14, andet led). I et sådant samarbejde 
kan assurandørerne bedre evaluere de risici, de dækker, og mere præcist beregne de 
præmier, de· skal modtage. Samarbejdet motiverer ligeledes producenter af 
· sikkerhedssystemer til at forbedre disse og denned minimere de forsikrede risici. 
Dette er i princippet til fordel for forsikringstagerne, som således kan købe 
sikkerhedsudstyr af bedre kvalitet, hvilket nedsætter risikoen og forsikringspræn1ien. 
35. Med hensyn til tekniske specifikationer på sikkerhedsudstyr er forordningen i tråd 
med Kommissionens nye fremgangsmåde i forbindelse med teknisk hannonisering 
og standarder samt certificering og prøvningt3. Formålet med denne politik er at 
fremme hannonisering på grundlag af dels lovgivning om de væsentlige krav, dels 
de europæiske standardiseringsorganers arbejde, hvori deltager samtlige aktive på 
markedet. Det er på denne baggrund, at der i artikel 14 henvises til "navnlig" 
tekniske specifikationer "som er bestemt til at blive europæiske nonner" (se også 
sekstende betragtning). Udtrykket "navnlig" dækker imidlertid over, at tekniske 
specifikationer, der fastsættes af assurandører (eller deres sammenslutninger) på 
nationalt plan (og denned potentielt på europæisk plan) ligeledes kan fritages i 
henhold til forordningen, forudsat (blandt andet) at de er "teknisk begrundede" 
(artikel 15, litra a)). Specifikationerne bør navnlig omfatte en klassifikation baseret 
på det opnåede præstationsniveau (artikel 15, litra e). Artikel 15 gør således 
fritagelsen betinget af specifikationernes overholdelse af de såkaldte "Cassis de 
D~,ion"-lovlighedskritericr, som finder anvendelse på statsstøtteforanstaltningcr, der 
har til virkning af begrænse de frie varebevægelser som omhandlet i traktatens 
artikel 28 (ex artikel 30). 
13 Jf. Rådets resolution af 7. maj 1985 (EFT C 136 af 4 juni 1985, s. 1), Kommissionens meddelelse af 
15. juni 1989 (EFT C 267 af 19. oktober 1989, s. 3) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34 
af22.juni 1998 (EFT C 204 af2l.juli 1998, s. 37). 
16 
36. Med hensyn til reglerne for · godkendelse af installatører og 
vedligeholdelsesvirksomheder indeholder artikel 14 ingen henvisning til den 
europæiske dimension. Det er tilstrækkeligt, at reglerne er "objektive", anvendes 
uden diskriminering på de pågældende virksomheder og vedrører "disses faglige 
kvalifikationer" (artikel 15, litra b). 
B. Erfaringerne i praksis 
3 7. Kommissionen har kun skullet undersøge ganske få sager i henhold til afsnit V. 
Bortset fra en række uformelle klager i forbindelse med alarmsystemer· til 
motorkøretøjer har Kommissionen modtaget anmeldelser fra nationale 
assurandørsammenslutninger vedrørende sikkerhedsudstyr til forebyggelse af 
indbrud i bygninger. Den europæiske forsikringskomite har i øvrigt underrettet 
Kommissionen om en række isolerede initiativer med henblik på oprettelse af 
systemer "med en mulig europæisk dimension" (brandbekæmpelse. fælles 
mindsteregler for installatørgodkendelse). Forsikringskomiteen har derimod anfort. 
at kun få europæiske standarder vedrørende tyveri-eller indbrudsalartner har kunnet 
udarbejdes hidtil. 
38. Kommissionen har i sin vurdering af de pågældende systemer skelnet n1ellcn1 to 
situationer. Enten er der på fællesskabsplan vedtaget harmoniseringsdirektiver på d~t 
pågældende område. Dette er tilfældet for motorkøretøjer, hvor der tindes en EF­
typegodkendelse, og for alarmsystemer installeret i motorkøretøjer~ hvor der 
ligeledes findes frivillige harmoniseringsregler•4. Eller også er der ikke sket nogen 
harmonisering. Dette er tilfældet for andre former for sikkerhedsudstyr. Direktiverne 
om "lavspændingsmateriel" og "elektromagnetisk kompatibilitet" dækker nemlig kun 
visse aspekter af sådant udstyr. Selv når der ikke er foretaget nogen harmonisering, 
har medlemsstaterne dog en forpligtelse til at ·anmelde deres udkast til nationale 
tekniske forskrifter til Kommissionen og de øvrige medlemsstater•s. Det kan 
konstateres, at de europæiske godkendte standardiseringsorganisationers frivillige 
harmoniseringsarbejde (navnlig inden forCenelec's tekniske udvalg TC 79) ikke har 
ført nogen vegne på grund af de nationale forskrifter og specifikationer. 
39. I førstnævnte situation (eksemplet alarmsystemer til motorkøretøjer) sigter 
direktiverne på harmonisering gennem valgfrihed, dvs. at medlemsstaterne har 
mulighed for at udstede strengere forskrifter for udstyr, der fremstilles på deres 
nationale område, men at de ikke kan modsætte sig afsætning af importeret udstyr. 
hvis dette opfylder direktivets bestemmelser. Alt andet lige betyder dette, at 
artikel 81 (ex artikel 8S) forbyder nationale assurandørsammenslutninger at udstede 
anbefalinger, som strider mod den frie bevægelighed for udstyr, der opfylder 
harmoniseringsdirektivernes krav. Private virksomheder kan naturligvis ikke udstede 
regler, som regeringsmyndig~ederne i en medlemsstat ikke har tilladelse til at 
udstedet6. 
14 For alarmsystemer se Rådets direktiv 74/61, EFT L 42 af 23. februar 1970, som ændret ved 
Kommissionens direktiv 95/56, EFT L 286 af29. november 1995. 
15 Jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34, EFT L 204 af 21. juli 1998 om kodificering af 
Rådets direktiv 83/189, EFT L l 09 af 26. april 1983, om en in fonnationsprocedure med hensyn til 
tekniske standarder og forskrifter. 
16 Jf. svar på skriftlige forespørgsel nr. E-0021198 fra Karl von Wogau: «... Faktisk fastsætter Rådets 
direktiv 74/61, senest ændret ved Kommissionens direktiv 95/56 ( ... ) harmoniserede tekniske 
17 
Hvis direktivet for eksempel foreskriver en bestemt farve for alarmssystemets 
ledninger, vil assurandørerne ikke kunne modsætte sig afsætning af udstyr, hvis 
ledninger har den i direktivet foreskrevne farve. Mere generelt vil de heller ikke 
kunne underlægge udstyr ledsaget af et overensstemmelsecertifikat som omhandlet i 
direktivet en national (supplerende) godkendelsesprocedure for at efterprøve, om 
udstyret overholder de nationale tekniske forskrifter. Overtrædelsen af 
konkurrencereglerne ville være endnu mere åbenbar, hvis 
assurandørsammenslutningen gav alarmsystemer, som er standardudstyr 
motorkøretøjer, forskellig behandling alt efter motorkøretøjets mærke. 
40. I den anden situation (eksemplet med sikkerhedssystemer mod tyveri eller indbrud) 
skal det først bemærkes, at anbefalinger fra nationale assurandørsammenslutninger 
ikke på forhånd vil kunne udelukkes, hvis de opstiller tekniske specifikationer. som 
er underlagt bestemmelserne i direktivet om en informationsprocedure med hensyn 
til tekniske standarder og forskrifter17• For så vidt angår betingelserne for anvendelse 
af artikel 81 (ex artikel 85) fremgår det af forordningens artikel 15. at disse kan 
sidestilles med betingelserne for at anvende artikel 28 (ex artikel 30) (frie 
varebevægelser) og artikel 43 (ex artikel 52) og 49 (ex artikel 59) (fri bevægelighed 
for personer og fri udveksling af tjenesteydelser). Assurandører, der er etableret i en 
medlemsstat skal, medmindre andet kan begrundes objektivt, overholde princippet 
om gensidig anerkendelse. De vil derfor ikke kunne opstille hindringer for afsætning 
af sikkerhedsudstyr, som lovligt fremstilles og afsættes i en anden medlemsstat, eller 
for installatørers eller vedligeholdelsesvirksomheders udøvelse af deres erhverv. når 
sådannes faglige kvalifikationer er anerkendt i en anden medlemsstat. Dette 
indebærer, at når udstyret eller installatørerne/vedligeholdelsesvirksomhederne 
allerede har været igennem en godkendelsesprocedure i oprindelsesn1edlemsstaten. 
kan de ikke underlægges tilsvarende supplerende procedurer 
bestemmelsesmedlemsstaten. 
Den danske assurandørsammenslutning SKAFOR havde i sin anmeldelse af en 
anbefaling om sikkerhedsudstyr mod indbrud i bygninger taget højde for dette 
princip om gensidig anerkendelse. Den anmodede alligevel Kommissionen om 
tilladelse til at anvende en såkaldt "intelligent" metode, som gør det muligt at 
afprøve kvaliteten af det pågældende sikkerhedsudstyr (fremstillet i Danmark eller 
importeret fra en anden medlemsstat). Metoden skulle anvendes såvel på mekanisk 
udstyr (eksempelvis gitterlåger bag indgangsdøren til en bygning), som på 
elektroniske alarmsystemer. I stedet for at afprøve udstyrets modstandsdygtighed 
overfor visse former for vold, skulle den "intelligente" metode afprøve, hvorvidt 
udstyret kunne omgås af indbrudstyve. Kommissionen vurderede, at dette var en 
acceptabel metode. Artikel 15, litra e): tillader nemlig assurandørerne at opstille 
tekniske specifikationer, som indeholder "en klassifikation baseret på det opnåede 
præstationsniveau". Denne "intelligente" metode har netop til formål at foretage en 
mere hensigtsmæssig måling af forskelligt sikkerhedsudstyrs præstationsniveau. 
SKAFOR forpligtede sig endvidere til at overlade det til et nyoprettet uafhængigt 
bestemmelser for køretøjer forsynet med tyverialarm og for alarmsystemanordninger til brug for disse 
køretøjer. Siden l. januar 1997 kan medlemsstaterne derfor ikke længere nægte at udstede europæiske 
typegodkendelser til således udstyrede køretøjer og de pågældende alannsystemanordninger, som 
forsikringsselskaberne ligeledes er forpligtet til at godkende». 
17 Se fodnote 15. 
18 
organ at udføre denne afprøvning af sabotagemodstandsdygtigheden. Kommissionen 
har på denne baggrund netop afsiuttet sagen med en administrativ skrivelse. 
C. Fremtidsudsigter 
41. Som det fremgår af henvisningen til "europæiske standarder" i artikel 14, første led, 
tillader afsnit V ikke blot assurandørerne at aftale specifikationer, forudsat at disse 
ikke er til hinder for integreringen af de nationale markeder, men afsnittet tilskynder 
tillige assurandørerne til at tilvejebringe et fællesskabsgrundlag for egentlige 
europæiske standarder, som kan bidrage til denne integrering. Erfaringerne på dette 
område er noget skuffende. Der er ikke, så vidt Kommissionen er orienteret, udstedt 
noget dokument fra nogen assurandørsammenslutning, som har dannet grundlag for 
standardiseringsarbejde på europæisk plan. En eventuel revidering af afsnit V hør 
derfor ledsages af overvejelser om Fællesskabets fremgangsmåde i forbindelse n1ed 
harmonisering af tekniske forskrifter på grundlag af europæiske standarder. For at 
virkeliggøre et egentligt fællesmarked påtænker Kommissionen at anmode de 
europæiske standardiseringsorganer om inden for veldefinerede rammer at udarbejde 
europæiske standarder i samarbejde med alle implicerede parter. 
19 
ANDENDEL 
AFTALEKATEGORIER, SOM IKKE ER 
OMFATTET AF FORORDNINGEN 
I. Afvikling af krav 
A. Generelle betragtninger 
42. Med hensyn til afvikling af krav vil assurandørerne typisk indgå aftaler on1 to 
forskellige aspekter, enten om begge eller kun om det ene aspekt. Det første aspekt 
vedrører den direkte skadesgodtgørelse til forsikringstageren. En sådan aftale sættt:r 
forsikringstagerne i stand til at henvende sig direkte til deres assunmdor· for at fa 
deres erstatning uden at skulle vente på afgørelsen af en eventuel tvist mn ansvar. 
Fordelen ved en sådan aftale er den hurtighed, hvormed skaden kan afvikles. Det 
andet aspekt vedrører fordelingen af erstatningsomkostningerne assurandoreme 
indbyrdes. En sådan fordeling kan fastsættes på grundlag af et fast beløb eller efter 
en skala over forsikringstagernes ansvar. En aftale af denne type sætter 
assurandørerne i stand til at nedbringe deres forvaltningsomkostninger. hvilket i 
princippet burde komme til udtryk i præmierne. 
B. Erfaringerne i praksis 
43. På tidspunktet for forordningens vedtagelse havde Kommissionen ikke tilstrækkeligt 
med erfaringer til at lade aftaler om afvikling af krav omfatte af forordningen. Seks 
år senere er dette mere eller mindre fortsat tilfældet. Kommissionen har haft 
lejlighed til at undersøge nogle enkelte anmeldte aftaler on1 direkte 
skadesgodtgørelse af forsikringstagerne eller fordeling af erstatningsomkostninger 
mellem assurandørerne eller en kombination af begge aspekter. I san1tlige tilfælde 
har Kommissionen kunnet fremsende en administrativ skrivelse til anmelderne med 
en bekræftelse af, at aftalerne ikke gav anledning til problemer i forhold til artikel 81 
(ex artikel 85). 
44. Det skal understreges, at aftalerne altid havde et begrænset anvendelsesområde. 
Aftalerne omhandler skader, der foranlediger relativt begrænsede erstatninger. En 
aftale, hvorefter assurandørerne således havde forpligtet sig til hver især at betale 
50% af skadesgodtgørelser som følge af kollisioner mellem skibe under forskelligt 
flag på de indre vandveje i Nederlandene (uden fastlæggelse af ansvaret), var således 
begrænset til erstatningskrav på ikke over l O 000 CHF. Anvendelscson1rådet for l:ll 
spansk aftale om såvel en ligelig fordeling af erstatningsomkostningerne mellen1 
assurandørerne og direkte skadesgodtgørelse til forsikringstagerne inden for 
ansvarsforsikring af motorkøretøjer var således også begrænset til erstatningskrav på 
ikke over l mio. ESP. Kommissionen vurderede, at fordelene ved disse 
reguleringsaftaler om skader af ringe økonomisk omfang (hurtig afvikling, 
administrative besparelser) opvejede eventuelle ulemper (en vis grad af 
krydssubsidiering mellem, de præmier, som de ikke ansvarlige forsikringstagere 
betaler, og de præmier, der betales af de skadesansvarlige forsikringstagere). 
20 
45. Kommissionen har for mere nyligt-for første gang-modtaget en klage om en aftale 
om afvikling af krav. Klagerne hævder, at aftalen fører til en uretfærdig 
præmieforhøjelse og krydssubsidiering mellem forsikringstagerne. Denne klage 
undersøges for øjeblikket. 
C. Fremtidsudsigter 
46. I betragtning af, at de negative virkninger for forsikringstagerne af aftaler om 
afvikling af krav først for relativt nyligt er blevet påtalt, agter Kommi~sionen at 
foretage en dybdegående undersøgelse af den ovennævnte klage og andre tilfælde, 
som den eventuelt måtte få kendskab til, før den vil tage stilling til en mulig 
udvidelse af forordningens anvendelsesområde til også at omfatte denne 
aftalekategori. 
II .. Fortegnelser over og oplysninger om skærpede risici 
A. Almene betragtninger 
47. Formålet med aftaler om udarbejdelsen af fortegnelser over eller udveksling af 
oplysninger om skærpede risici er at sætte assurandørerne i stand til at få et bedre 
kendskab til karakteren af de risici, der forsikres. Dette er tilfældet inden f(.)r 
motorkøretøjsforsikring, hvor sådanne fortegnelser eller punktvis udveksling af 
oplysninger for eksempel kan give viden om "dårlige" chauffører eller "dårlige" 
betalere eller om antallet af stjålne køretøjer. 
Sådanne aftaler er normalt ikke omfattet af artikel 81, stk. l (ex artikel 85. stk. l). 
hvis de er begrænset til at give oplysninger om skærpede risici. Denne vurdering 
berører ikke de øvrige bestemmelser om beskyttelse af personoplysninger. Under 
alle omstændigheder synes almindelig udveksling af oplysninger om karakteren af 
en risiko ikke at have til formål at begrænse konkurrencen mellem assurandørerne. 
Det forholder sig straks anderledes, hvis informationsudvekslingen ledsages af en 
aftale om ensartet adfærd i forbindelse med de pågældende risici. For eksempel vil 
anbefalinger om at afvise dækning af skærpede risici eller om at forhøje præmierne i 
forbindelse hermed (såvel selve princippet i en sådan forhøjelse som procentsatsen 
eller forhøjelsens præcise beløb) helt klart falde ind under anvendelsesområdet for 
artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), og synes ikke at kunne fritages efter artikel 
81, stk. 3 (ex artikel85, stk. 3) Gf. forordningens afsnit II og III). 
B. Erfaringerne i praksis 
48. Kommissionen er siden forordningens ikrafttræden kun blevet forelagt tre aftaler om 
udarbejdelse af fortegnelser over eller oplysninger om skærpede risici. I et enkelt 
tilfælde (spansk) skulle Kommissionen insistere på ophævelsen af en klausul, som 
gik videre end aftalernes ellers legitime formål. Klausulen forpligtede 
assurandørerne til at forhøje præmierne for "dårlige" chauffører med et vist 
mindstebeløb. I tre tilfælde kunne Kommissionen med en administrativ skrivelse 
erklære artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), ikke-anvendelig. Kommissionen 
præciserede, at vurderingen ikke på nogen måde berørte øvrige bestemmelser om 
beskyttelse af personoplysninger. 
21 
Et noget mere kompleks spørgsmål er, hvorvidt der bør gribes ind over for aftaler om 
udarbejdelse af fortegnelser over dårlige risici, hvis disse kan have til virkning at 
foranledige assurandørerne til systematisk at afvise dækning af sådanne risici. Hvis 
assurandørerne ikke udtrykkeligt giver tilsagn herom, eller deres sammenslutning 
udsteder en anbefaling, som opfordrer assurandørerne til ikke mere at forsikre 
sådanne risici (artikel 7, stk. l, litra a)) vil afsnit III (forbud mod enhver klausul, som 
udelukker dækning af skader, som henhører under den pågældende risikokategori) 
ikke kunne finde anvendelse. Under alle omstændigheder råder Kommissionen ikke 
for øjeblikket over oplysninger, som kunne tyde på, at assurandørerne praktiserer en 
sådan parallel adfærd. 
C. Fremtidsudsigter 
49. Aftaler, som er begrænset til udarbejdelse af fortegnelser over og udveksling af 
oplysninger om skærpede risici synes helt klart ikke, bortset fra enestående tilfælde. 
at falde ind under anvendelsesområdet for artikel 81 (ex artikel 85). Aftaler. son1 går 
videre, bør i princippet vurderes i lys~t af afsnit II og III i forordningen. 
Kommissionen mener ikke, at det på grundlag af dens erfaringer hidtil. ~·il være 
hensigtsmæssigt at indføre en gruppefritagelsesmekanisme for sådanne. 
KONKLUSION 
50. Forordningen finder anvendelse på to aftalekategorier vedrørende 
konkurrencemæssige parametre, som på tidspunktet for forordningens vedtagelse 
netop var blevet dereguleret på fællesskabsplan, nemlig præn1ier og 
policebetingelser. Formålet med forordningen var at ledsage dennt: 
dereguleringsproces og sikre, at den nyskabte konkurrence ikke blev begrænset 
gennem selvregulerende initiativer udover, hvad der kunne begrundes 
forsikringsbranchens særlige karakter. 
Spørgsmålet er, om forordningens målsætning er opfyldt. Erfaringerne viser. at det 
ikke er let at gennemføre afsnit II om præmieberegning. På grund af den tekniske 
kompleksitet har Kommissionen svært ved at efterprøve, om samarbejde i 
præmieberegningen er forenelig med forordningen eller ikke. I en række sager har 
Kommissionen indsamlet oplysninger om de kommercielle præmier (brutto), der 
anvendes af assurandørerne, og blev positivt overrasket over 
præmiedifferentiering en. Med hensyn til policebetingelserne (afsnit III) viser 
erfaringerne, at anvendelsesvanskelighederne her er af en anden artikel. Blandt de 
såkaldte "sorte" klausuler, som er de mest skadelige for konkurrence. findes der 
flere, som selv i henhold til artikel 7, kan fritages. når blot initiativtagerne erklærer. 
at de ikke er bindende for assurandørerne. 
51. Det område, som fortsat bør prioriteres. er undersøgelsen af fællesskaber ("pools") 
inden for såvel co-assurance som co-reassurance i lyset af forordningens afsnit IV. 
Den økonomiske fremgangsmåde fremover er nu fastlagt (jf. punkt 28) og er allerede 
blevet anvendt på de pools, der dækker luflfltrtsrisici. Bestemmelserne i afsnit IV bør 
tilpasses denne fremgangsmåde og anvendelsen på de former for fællesskaber, som 
nu anmeldes til Kommissionen. 
22 
I hver af faserne i den økonomiske fremgangsmåde stilles der et spørgsmål, hvis svar 
afhænger· af den pågældende sags fakta. Hvorvidt poolen falder ind under den 
bagatel-regel, der er indeholdt i forordningens artikel Il, afhænger af afgrænsningen 
af det pågældende marked (første fase). Hvorvidt fællesskabet er nødvendigt for 
dækningen af risikoen, afhænger af den minimale størrelse (anden fase). Og hvorvidt 
et fællesskab uden pligtig tilførsel af kontrakter har en begrænsende karakter, 
afhænger af, hvorvidt assurandørerne har en økonomisk interessere i at tilbyde en 
dækning uden for fællesskabet (tredje fase). 
52. Aftaler omfattet af afsnit V (sikkerhedsudstyr) og de aftaler, der er nævnt i Rådets 
bemyndigelsesforordning (afvikling af krav og fortegnelser over dårlige risici) har 
ikke hidtil vejet særligt tungt i Kommissionens administrative praksis. 
Kommissionen vil her kun gribe ind i tilfælde af klager, og udelukkende i det 
omfang, de nationale domstole eller konkurrencemyndigheder ikke måtte være bedre 
stillet til at forestå undersøgelsen. 
53. Denne rapport giver Kommissionen lejlighed til ikke kun at redegøre overfor de 
berørte institutioner, myndigheder og virksomheder for, hvordan Komtnissionen har 
gennemført forordningen, men også til at indhente oplyst1ingcr, bemærkninger og 
forslag til forbedringer fra disse institutioner, myndigheder og virksomheder. Skulle 
der være behov herfor, vil der eventuelt kunne tilrettelægges en høring. 
23