Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Det indre marked og miljøbeskyttelse: sammenhæng eller konflikt? (Observationscentret for Det Indre Marked)« (98/C 19/26)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 11. juli 1996 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om Det indre marked og miljøbeskyttelse: sammenhæng eller konflikt? (Observationscentret for Det Indre Marked).

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Industri, Handel, Håndværk og Tjenesteydelser, som udpegede José Ignacio Gafo Fernández til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. oktober 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 349. plenarforsamling af 29. og 30. oktober 1997, mødet den 30. oktober 1997, med 72 stemmer for 8 imod og 1 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Juridisk grundlag

1.1. Flere artikler i EF-traktaten afspejler en mulig interessekonflikt mellem miljøbeskyttelse og etablering af det indre marked. Det gælder blandt andet artikel 130 R, S og T om miljøbeskyttelse, artikel 100 A og 102 om det indre marked, artikel 129 A om forbrugerbeskyttelse, artikel 92 og 93 om statsstøtte, artikel 99 om harmonisering af afgifter, artikel 30 om ikke-toldmæssige handelshindringer og artikel 36 om restriktioner af den frie bevægelighed af hensyn til den offentlige sikkerhed.

1.2. Mens artikel 130 R fastsætter målet om »et højt beskyttelsesniveau under hensyntagen til de forskelligartede forhold, der gør sig gældende i de forskellige områder i Fællesskabet«, giver artikel 130 S mulighed for undtagelser af midlertidig karakter eller støtte fra Samhørighedsfonden, såfremt en foranstaltning indebærer uforholdsmæssigt store udgifter for en medlemsstats offentlige myndigheder. Artikel 130 T tillader, »at de enkelte medlemsstater opretholder eller indfører strengere beskyttelsesforanstaltninger«.

1.3. Ligeledes giver artikel 100 A, stk. 4, mulighed for, at en medlemsstat indfører strengere beskyttelsesforanstaltninger, som er begrundet i miljøhensyn. Kommissionen skal dog forinden godkende de pågældende bestemmelser efter at have kontrolleret, at de opfylder proportionalitetskriteriet og ikke er en skjult begrænsning af samhandelen. En lignende bestemmelse findes i artikel 129 A, stk. 3, om forbrugerbeskyttelse.

1.4. Disse artikler indebærer i praksis, at der på samme tid bringes kriterier i anvendelse, som dels trækker i retning af harmonisering dels hen imod afvigelser herfra. De medlemsstater, der ikke harmoniserer, men vælger et højere beskyttelsesniveau end det fælles, fremtvinger en løbende justering af miljønormerne på et højt beskyttelsesniveau. Derfor opstår der overgangssituationer med tekniske handelshindringer, som dog kan fremme det overordnede mål, nemlig beskyttelsen af miljøet.

1.5. På samme måde forholder det sig med de fiskale bestemmelser, især artikel 99 og indirekte artikel 102. Artikel 99 kræver enstemmighed for harmonisering af afgifter såsom moms, punktafgifter og andre indirekte skatter. Men artikel 102 giver i forbindelse med etableringen af det indre marked mulighed for nationale administrativt fastsatte bestemmelser, som skal godkendes af Kommissionen.

1.6. Det er netop på grundlag af disse bestemmelser, at medlemsstaterne kan indføre visse godtgørelser eller fiskale incitamenter for at fremskynde miljøbeskyttelsesforanstaltninger, der mht. tidsfrister eller krav går videre end det fælles harmoniserede niveau. Denne støtte må ifølge Kommissionens kriterier ikke overstige de samlede omkostninger ved de pågældende foranstaltninger, ikke diskriminere varer fra andre EU-lande og ophøre, inden den fælles norm bliver obligatorisk.

1.7. Kriterier meget lig ovennævnte gælder for statsstøtte. I en nylig meddelelse fra Kommissionen nævnes - ud over de sædvanlige kriterier for støtte til regioner med udviklingsefterslæb eller industriel tilbagegang og sektorbegrænset støtte i særlige tilfælde - muligheden for, at medlemsstaterne yder støtte til virksomheder, der træffer miljøforanstaltninger, som går videre end de relevante EU-bestemmelser. En sådan støtte skal naturligvis afpasses efter de øgede omkostninger ved den pågældende miljøforanstaltning og må ikke fordreje den frie konkurrence.

1.8. Endelig fastsætter artikel 30, at »kvantitative indførelsesrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning er (...) forbudt mellem medlemsstaterne.« Her sigtes især til kunstige, administrative handelsbarrierer eller protektionistiske, tekniske specifikationer. På den anden side giver artikel 36 mulighed for undtagelser fra principperne om fri bevægelighed, når dette er begrundet i f.eks. hensynet til den offentlige orden eller sikkerhed, beskyttelse af menneskers sundhed, beskyttelse af planter eller beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk eller historisk værdi, dvs. hensyn som i vidt omfang direkte eller indirekte vedrører miljøet.

1.9. På denne baggrund er det forståeligt, at den praktiske overholdelse af ovennævnte principper lige siden EU's oprettelse har givet anledning til alvorlige modsætningsforhold, som Domstolen har haft til opgave at løse. Dens afgørelser, der baseres på en prioritering af EU's mål, har kastet meget lys over denne potentielle konflikt mellem forskellige interesser og bestemmelser, selvom der stadig er mange uafklarede spørgsmål tilbage.

1.10. Kommissionen og Domstolen går ud fra følgende grundlæggende kriterier ved vurderingen af, om nationale lovbestemmelser eller krav er forenelige med de forskellige artikler i traktaten:

1.10.1. Foranstaltningerne skal, hvad enten der er tale om love eller administrative forskrifter, være af offentlig karakter, dvs. iværksættes af en offentlig myndighed eller privat institution, hvis virksomhed de offentlige myndigheder har afgørende indflydelse på.

1.10.2. Den juridiske behandling af de konkrete sager skal ske i lyset af én enkelt artikel i traktaten, og det er altså ikke muligt at bringe to eller flere artikler i anvendelse ved vurderingen af, om en national foranstaltning er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

1.10.3. Når sagen drejer sig om et produkt, som er omfattet af et direktiv (eller evt. en forordning) med henblik på harmonisering, danner artikel 100 A normalt grundlaget for vurderingen af, om den nationale bestemmelse er retsstridig.

1.10.4. Fiskale bestemmelser undersøges i lyset af artikel 95 udelukkende i de tilfælde, hvor den afgiftspligtige vare produceres i den pågældende medlemsstat.

1.10.5. I alle andre tilfælde, hvor der ikke er gennemført nogen EU-harmonisering af det pågældende produkt, eller hvor den fiskale bestemmelse kun vedrører importerede varer, fordi der ikke findes nogen national produktion, vurderes sagen på grundlag af artikel 30.

2. EF-Domstolens vigtigste domme på området

2.1. Den mest skelsættende og symbolske dom på området er utvivlsomt afsagt i sagen »Cassis de Dijon« (C-120/78), der fastsætter, at hver enkelt medlemsstat har ansvaret for regulering af alle forhold vedrørende produktion, markedsføring og mærkning af produkter på det nationale område, forudsat at de nationale bestemmelser anvendes på såvel nationale som importerede produkter og ikke i praksis udgør en skjult hindring for samhandelen i EU.

2.2. En anden vigtig dom er for nylig afsagt i sagen »Pentachlorphenol« (C-41/93). Skønt den oprindelige årsag til sagsanlægget var Tysklands ensidige forbud mod anvendelsen af dette stof med henvisning til artikel 100 A, stk. 4, lægges der i dommen vægt på, at Kommissionen ikke hverken før eller under retssagen behørigt havde begrundet, hvorfor den tyske bestemmelse stred mod den nævnte artikel. Domstolen understregede nødvendigheden af at fremføre de faktiske og retlige grunde til, at Kommissionen anser en national bestemmelse for uforenelig med artikel 100 A.

2.3. Dommene i sagerne Sandoz, Van Beenekom, øl uden tilsætningsstoffer i Tyskland (C-178/84) og Centrafarm (C-104/75). Disse domme forsøger at forlige beskyttelsen af folkesundheden og af forbrugerne med kravet om fri bevægelighed for varer. Skønt det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte det sundhedsniveau, de ønsker for deres befolkning, kan de ikke - bortset fra særlige tilfælde, hvor forsigtighedsprincippet træder i anvendelse - fastsætte strengere krav til varer, der lovligt forhandles i en anden medlemsstat, f.eks. vedrørende anvendelsen af tilsætningsstoffer og konserveringsmidler. Desuden skal de anvendte foranstaltninger stå i et rimeligt forhold til det mål - i dette tilfælde folkesundheden - der sigtes mod.

2.4. Dom i øldåsesagen mod Danmark (C-302/86). I dette tilfælde gav Domstolen de danske myndigheder medhold i, at miljøbeskyttelsen i sig selv er en tilstrækkelig begrundelse for at begrænse den frie samhandel inden for Fællesskabet, der er fastsat i traktaten. Derfor godkendte den kravet om etablering af et pantsystem for at sikre returnering af den tomme emballage, men den fastslog også, at nogle af de foreslåede bestemmelser stred mod proportionalitetskriteriet og følgelig måtte anses for en hindring for den frie samhandel. Dette gjaldt f.eks. kravet om, at importørerne enten kun måtte anvende emballager, der var godkendt af de nationale myndigheder, eller højst måtte sælge en vis mængde drikkevarer årligt i ikke-godkendt emballage.

2.5. Dom i sagen vedrørende direktivet om titandioxidaffald (C-300/89) og i sagen vedrørende direktivet om affald, Kommissionen mod Rådet (C-155/91). I begge tilfælde drejede sagen sig om, hvorvidt de pågældende retsakter skulle have artikel 100 A eller 130 R som hjemmel. De afsagte domme er noget tvetydige. I den første dom fastsættes det, at når en retsakt både sigter mod den nødvendige harmonisering inden for det indre marked og miljøbeskyttelse, finder artikel 100 A anvendelse, eftersom denne artikel i stk. 3 fastsætter et højt beskyttelsesniveau. I den anden sag fastslog Domstolen imidlertid, at den rette hjemmel var artikel 130 R, eftersom direktivets primære mål var beskyttelse af miljøet og fri handel med affald kun et sekundært mål.

2.6. Dom i affaldssagen mod Tyskland (C-422/92). Dommen fastslår, at begrebet affald ikke skal fortolkes således, at stoffer og genstande, som kan genbruges økonomisk, er udelukket fra direktivernes anvendelsesområde, og at bestemmelsen om, at overførsler af affald kræver forudgående tilladelse, går videre end kravene i det kontrolsystem, der er fastsat i fællesskabslovgivningen.

2.7. Dom i affaldssagen mod Belgien (Vallonien) (C-2/90). Sagen vedrørte de vallonske myndigheders forbud mod indførelse og oplagring af affald hidrørende fra andre medlemsstater, og dommen vedrører forholdet mellem EF-traktatens artikel 30 og 36. I dette tilfælde accepterede Domstolen forbuddet med henvisning til principperne om udbedring af miljøskader fortrinsvis ved kilden og om begrænsning af affaldsproduktionen i videst muligt omfang. Begge principper er fastlagt i EU's miljøpolitik og i Basel-konventionen om grænseoverskridende overførsel af affald.

2.8. Domme i sagerne »Inter-Huiles« (C-172/82) og Lesage (C-37/92). Disse domme vedrørende administrative tilladelser til indsamling af olieaffald fastslår, at de nationale myndigheder ikke kan give indenlandske virksomheder en særlig tilladelse til indsamling af olieaffald, samtidig med at det forbydes at eksportere affaldet til bortskaffelse i en anden medlemsstat.

2.9. Domme i sagerne mod Italien vedrørende biler med dieselmotor (C-200/85) og forbrugsafgifter på bananer (C-184/85) og vinsagen mod Frankrig (C-196/85). Disse domme vedrører interne afgifter, der virker diskriminerende over for importerede varer. Nærmere bestemt fastslås det, at interne afgifter skal virke neutralt på »lignende« produkter, idet der hermed menes varer, som har ensartede egenskaber og opfylder de samme behov hos forbrugerne. Den første dom fastslog dog, at en afgiftsordning, der er baseret på objektive kriterier (i dette tilfælde højere momsafgift for biler med et cylindervolumen over en vis grænse) er forenelig med fællesskabsretten, selvom den højere afgift i praksis næsten udelukkende vedrører importerede biler.

2.10. Sagen »Lornoy en Zonen« (C-17/91). Denne dom fastslog, at en skattelignende afgift, som anvendes efter samme opkrævningsbetingelser på indenlandske og indførte produkter, er en afgift med tilsvarende virkning som told og dermed en overtrædelse af traktatens artikel 12, hvis provenuet udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter og fuldt ud opvejer den byrde, der påhviler sidstnævnte. Hvis disse fordele kun delvis opvejer den byrde, der er pålagt de indenlandske produkter, svarer en sådan afgift til statsstøtte, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 95.

2.11. VAG-sagen mod Sverige (C-3289/95). Denne sag drejede sig om et certifikat for bilernes udstødningsgas, som de svenske myndigheder afkrævede bilimportøren (og som skulle udstedes i Sverige), selv om de importerede biler allerede havde et overensstemmelsescertifikat udstedt i en anden medlemsstat. Dette krav om et nationalt certifikat ud over certifikatet fra oprindelseslandet erklærede Domstolen for retsstridigt, idet et overensstemmelsescertifikat udstedt i en hvilken som helst medlemsstat, har gyldighed overalt i EU.

3. Sager vedrørende mulige hindringer for den frie samhandel under henvisning til sundheds- eller miljøbeskyttelseshensyn, som er meddelt Kommissionen og for tiden under behandling

3.1. Kommissionen har modtaget en række klager angående mulige tilfælde af konkurrenceforvridning i det indre marked, som direkte eller indirekte skyldes bestemmelser på sundheds- eller miljøområdet. Mange klager af denne art er under behandling i de kompetente tjenestegrene, men i de fleste tilfælde har de ikke givet anledning til sagsanlæg mod de pågældende medlemsstater. Ikke desto mindre kan en gennemgang af disse sager bidrage til at indkredse de områder, hvor der opstår de alvorligste eller hyppigste konflikter. Der er tale om følgende områder:

3.2. Parallel import af fytosanitære produkter. I disse klagesager vedrørende forskellige plantebeskyttelsesmidler og pesticider, er flere lande impliceret. Generelt drejer klagerne sig om, at importørerne - skønt der er indført en forenklet godkendelsesprocedure - før hver enkelt ordreekspedition skal fremsende en vareprøve (med deraf følgende forsinkelser og udgifter til analyse af produktets sammensætning), hvilket kan gå ud over forretningshemmeligheden. Kommissionen skønner i sin første vurdering af sagen, at kravene er for vidtgående i forhold til det tilsigtede mål. Den henviser i den forbindelse til dommen i sagen »Primecrown« (sag nr. 201/94), ifølge hvilken medlemsstaterne ikke kan kræve, at et produkt, der indføres fra en anden medlemsstat, hvor dets overensstemmelsescertifikat er udstedt, skal være identisk med det tilsvarende nationale produkt, og at systematisk identifikationskontrol af produktet kun er berettiget for det første varepartis vedkommende. Kontrollen af de efterfølgende partier kan foretages med færre omkostninger ved hjælp af stikprøver. Det skal nævnes, at en af disse sager er forelagt Domstolen i Luxembourg med anmodning om præjudiciel afgørelse. Også i andre tilfælde, som f.eks. opløsningsmidler eller filtre til drikkevand, har der med henvisning til sundheds- eller miljøbeskyttelseshensyn været problemer med gensidig anerkendelse af produkter, der lovligt forhandles i en anden medlemsstat.

3.3. Forbud mod markedsføring af engangsgriller. Denne sag er et interessant eksempel på, hvorledes proportionalitetsprincippet fortolkes. Klagen vedrører et totalt forbud, som en medlemsstat har nedlagt mod import af disse genstande, fordi de ved forkert brug kan fremkalde skovbrande. Det ser nu ud til, at der er fundet en løsning, som går ud på en forbedring af grillens stabilitet (hvilket skal certificeres af importlandets standardiseringsmyndighed), og man undersøger muligheden for kun at begrænse eller forbyde forhandling af produktet i de regioner, hvor risikoen for skovbrande er størst.

3.4. Miljøafgift på barberhøvle. Denne klage, der er rejst mod en enkelt medlemsstat, vedrører en afgift på alle engangsprodukter. For barberhøvles vedkommende var afgiften så høj, at dette produkt næsten forsvandt fra markedet. Som svar på Kommissionens henvendelse er den pågældende medlemsstat gået i gang med at ændre loven. Mod samme land er der indledt en undersøgelsesprocedure for at få fastslået, om kravet om mærkning af engangsprodukter med henblik på miljø- og afgiftsmæssig kontrol står i et rimeligt forhold til målet om miljøbeskyttelse.

3.5. Miljøkrav i forbindelse med offentlige udbud. Disse hindringer består i uforholdsmæssigt store eller uberettigede miljøkrav med det mål i praksis at begrænse adgangen for virksomheder fra andre medlemsstater. Hindringer af denne art anvendes i de fleste medlemsstater som påvist af ØSU i tidligere udtalelser ().

3.6. På grundlag af gennemgangen af ovennævnte klagesager kan der uddrages nogle foreløbige konklusioner:

3.6.1. De normale procedurer for klagesager, dvs. forelæggelse af sagen for Kommissionen, foreløbig redegørelse fra Kommissionen, møder med de berørte nationale myndigheder, evt. åbningsskrivelse efterfulgt af en begrundet udtalelse i henhold til EF-traktatens artikel 169 og i sidste instans forelæggelse af sagen for Domstolen i Luxembourg og dennes afgørelse, kan tage lang tid, idet der efter indgivelse af klagen kan gå 2 til 3 år, før Kommissionen afgiver begrundet udtalelse, og yderligere 2 år, før dommen falder. Der er altså meget lange tidsfrister for fremsættelse af bemærkninger og domstolsbehandling.

3.6.2. Det kan undre, at Kommissionen har fået forelagt relativt få sager på dette område. I flere undersøgelser af, hvorledes det indre marked fungerer i forskellige medlemsstater, og ligeledes i de studier, som ØSU's Observationscenter for Det Indre Marked har foretaget, peges der således på, at konflikten med miljøkrav er et stort problem i forbindelse med det indre marked. Dette kunne tyde på manglende kendskab til proceduren for indgivelse af klager til Kommissionen eller en vis mistillid til dens evne til at løse problemerne.

3.6.3. Imidlertid viser det store antal sager, som Kommissionen har fundet en løsning på uden at skride til sagsanlæg, at denne besidder en stor forhandlingskapacitet, og at medlemsstaterne i almindelighed er indstillet på at løse problemerne i overensstemmelse med proportionalitetskriteriet.

4. Kommentarer fremsat på de høringer, som ØSU har afholdt

4.1. Under arbejdet med udtalelsen har ØSU's studiegruppe afholdt en høring i Malmø (maj 1997) og i Sevilla (juni 1997). Erhvervsorganisationer fra såvel de sydlige som de nordlige EU-lande var indbudt. Forud for høringen modtog deltagerne et spørgeskema, som de fleste besvarede. Denne rundspørge havde til formål dels at vække interesse for høringen i de deltagende organisationer, dels at danne oplæg til debatten under selve høringen. Besvarelserne og høringerne har været det vigtigste udgangspunkt for udarbejdelsen af denne udtalelse og vedlægges derfor som bilag.

4.2. Deltagerne i ovennævnte høringer, som repræsenterede et stort antal arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, SMV-sammenslutninger og forbruger- og miljøorganisationer, fremførte dels mundtligt under høringen, dels skriftligt i besvarelserne af spørgeskemaerne følgende overvejelser:

- Der bør i princippet ikke være nogen modsætning mellem miljøbeskyttelse og et velfungerende indre marked.

- De største problemer opstår på grund af forsinket eller mangelfuld omsætning af EU-bestemmelser i den nationale lovgivning, i visse tilfælde kombineret med vanskeligheder med at fortolke bestemmelserne både på EU- og nationalt plan.

- Balancegangen mellem begge mål - indre marked og miljøbeskyttelse - bør sikres gennem øget harmonisering af produktspecifikationerne på EU-plan (og om muligt på internationalt plan) og strengere kontrol med overholdelsen af de pågældende krav.

- Med hensyn til produktionsvilkårene var der ikke enighed. Nogle mente, at de bør være ensartede inden for EU, mens andre mente, at de skal afspejle de særlige forhold (luft, vand og jord) i de forskellige regioner. Der var dog enighed om, at der bør kunne fastsættes højere beskyttelsesniveauer i visse regioner, når særlige omstændigheder taler herfor og disse dokumenteres behørigt.

- Miljøpolitikken bør sammenkædes med EU's eksterne handelspolitik.

- Det er lettere for de store virksomheder at anvende bestemmelserne om det indre marked og miljøbeskyttelse, mens det kan være vanskeligt for SMV at få kendskab til og fortolke disse bestemmelser.

- De forskellige nationale genbrugsordninger udgør en stor hindring for det indre marked, og det samme gælder de forskellige fortolkninger af begrebet affald.

- Det er nødvendigt at fastlægge klarere regler for miljøkrav i offentlige kontrakter for at forhindre, at sådanne bestemmelser misbruges og evt. medfører forskelsbehandling.

- Anvendelsen af statsstøtte i tilknytning til miljøbeskyttelse og kontrollen hermed varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat, og det kan skabe konkurrenceforvridning.

- Grønne afgifter kan være et hensigtsmæssigt middel, hvis de er berettigede og ikke forvrider konkurrencen i eller uden for EU.

- Man bør fremme anvendelsen af systemet med analyser af produkternes livscyklus (øko-balancen) både i den offentlige og den private sektor samt tilskynde til øget og ensartet anvendelse af ISO 14000-normerne, især gennem deltagelse i fællesskabsordningen for miljøstyring og -revision.

4.3. Høringerne understregede nødvendigheden af at tilstræbe højere miljøbeskyttelsesniveauer samtidig med, at det indre marked videreføres.

4.4. Under de nævnte høringer fik ØSU's studiegruppe vedrørende det indre marked, som har haft til opgave at udarbejde denne udtalelse, kendskab til en række konkrete eksempler, hvor der kunne være en potentiel konflikt mellem miljøbeskyttelse og indre marked. Følgende tre eksempler er særligt interessante:

4.4.1. Eksport fra Danmark til Tyskland af øl i returflasker. Kravet om indsamling af ølflaskerne i Tyskland, sortering og returnering til Danmark skaber en næsten uoverstigelig økonomisk hindring for de danske eksportører. Det skal bemærkes, at det netop var Danmark, som med sin lovgivning om emballage foranledigede Domstolens afgørelse om, at kravet om returnering af emballagen var foreneligt med målet om miljøbeskyttelse, selvom proportionalitetsprincippet under alle omstændigheder skal overholdes.

4.4.2. Eksport til Storbritannien af møbler fabrikeret i Portugal. Nogle myndigheder i Storbritannien kræver, at de portugisiske fabrikanter fremlægger garanti for, at det anvendte træ er certificeret (dvs. hidrører fra en skov, der opfylder kravene om bæredygtig udnyttelse). Da der ikke findes EU-bestemmelser på dette område, er det muligvis EF-traktatens artikel 30, der finder anvendelse i denne sag.

4.4.3. Forbud mod anvendelse af slam fra rensningsanlæg til gødning af landbrugsjord i Danmark. Det danske Miljøministerium har fastsat meget lave grænser for anvendelsen af slam fra rensningsanlæg med niveauer for LAS (»lineære alkylbenzensulfonater«), der ligger langt under kravene i de øvrige EU-lande. Dette stof anvendes almindeligvis ved fremstillingen af rengøringsmidler til husholdningsbrug, og så lave grænser for den tilladte koncentration udgør en effektiv handelshindring, idet mange rengøringsmidler dermed ikke kan markedsføres i Danmark. Ligeledes forhindrer disse krav en senere, kontrolleret anvendelse af den del af spildevandet, som ikke kan nedbrydes biologisk ved den første behandling, og som opsamles i rensningsanlæggene for by- og industrispildevand. Ifølge forskellige videnskabelige undersøgelser, som ØSU har fået forelagt, regnes LAS ikke for et giftigt eller farligt stof, og det er derfor opført på en liste over uskadelige stoffer, der er udarbejdet i EU og på internationalt plan. LAS-koncentrationen i slam fra rensningsanlæg ligger mellem 0,1 og 0,5 g pr. kg slam, og en sådan koncentration berettiger ikke til den foranstaltning, som Miljøministeriet har truffet. Foranlediget af ovennævnte høring, hvor sagen blev taget op, er Kommissionen nu ved at undersøge, om kravet er foreneligt med fællesskabsretten.

5. Konklusioner

5.1. Miljøbeskyttelsen og det indre marked har lige stor betydning i EU, og begge disse mål skal på deres side fremme en harmonisk og afbalanceret udvikling og en bæredygtig vækst som fastsat i EF-traktatens artikel 2.

5.2. Der er mange eksempler på, at indre marked og miljøbeskyttelse kan trække i samme retning med en positiv synergivirkning til følge. I de tilfælde, hvor samarbejdet kan munde ud i potentielle konflikter, bør EU's virksomhed dog respektere følgende principper:

- hensynet til sundheden og den offentlige sikkerhed, som er fastsat i artikel 36, skal klart og utvetydigt prioriteres højere end et hvilket som helst andet hensyn,

- forsigtighedsprincippet,

- proportionalitetsprincippet,

- objektiv begrundelse forud for foranstaltningerne efter forsigtighedsprincippet.

Kommissionen skal som traktatens vogter overvåge, at disse principper overholdes. Det samme gælder Domstolen, som gennem sine afgørelser skal opbygge et klart og præcist »juridisk korpus« på området, der kan lette fortolkningen af problemstillingen i andre lignende sager.

5.3. Den stigende anvendelse af subsidiaritetsprincippet og den dermed følgende svækkelse af harmoniseringen på EU-plan kan være forklaringen på det stigende antal konflikter, som opstår, når det indre marked kolliderer med miljøbestemmelser, som nu ofte fastsættes på nationalt eller endog lokalt plan.

5.4. De statslige og lokale myndigheder i medlemsstaterne har tilsyneladende ingen præcise retningslinjer for, hvorledes miljølovgivningen kan udvikles med det mål at sikre de resultater, der er opnået i det indre marked, navnlig siden 1985.

5.5. Virksomhederne, især SMV, men også arbejdstagere, forbrugere og interesseorganisationerne ved tilsyneladende ikke nok om Kommissionens informationsmekanismer på dette område eller mulighederne for at klage til Kommissionen.

5.6. Hvis konflikter mellem de to områder bliver endnu hyppigere, vil Kommissionen af mangel på materielle ressourcer og navnlig hensigtsmæssige procedurer og arbejdsgange muligvis ikke have tilstrækkelig kapacitet til at gribe ind.

6. Henstillinger

6.1. Kommissionen bør hurtigst muligt gå i gang med at udarbejde en grønbog, hvidbog og sluttelig en meddelelse om situationen og mulighederne for samvirke eller konflikt mellem det indre marked og miljøbeskyttelse. Dette arbejde ville være en anledning til at inddrage de berørte organisationer og sektorer og udarbejde en meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet, som kunne munde ud i en officiel rådsresolution (indre marked samt miljø). Kommissionsmeddelelsen og rådsresolutionen bør kædes sammen med revisionen af det femte miljøhandlingsprogram.

6.2. Formålet med en sådan meddelelse skulle være klart at fastsætte, for samtlige medlemsstater, kriterierne for forenelighed mellem indre marked og miljøbeskyttelse. Desuden bør den indeholde en kort gennemgang af den retspraksis, som Domstolen i Luxembourg har fastlagt, og af Kommissionens egen indsats på dens særlige kompetenceområder. Meddelelsens oplysende karakter ville blive understøttet af den politiske forpligtelse i rådsresolutionen.

6.3. Kommissionen bør assisteres af en ekspertkomité for miljø og indre marked bestående af repræsentanter for medlemsstaterne. Komitéen skal bistå Kommissionen med at rede trådene ud i de forskellige sager. I samråd med Kommissionen vedtager komitéen en forretningsorden. Denne forretningsorden skal sikre, at divergerende opfattelser hos komitéens medlemmer tilgodeses.

6.4. Medlemsstaterne bør pålægges at forelægge Kommissionen ethvert nationalt lovforslag, som kan tænkes at influere på det indre markeds virkemåde, senest tre måneder før det skal vedtages. Samtidig skal der hurtigst muligt fremlægges en analyse af produktets livscyklus (økobalancen) eller af dokumentation for, at de foreslåede foranstaltninger har en positiv indvirkning på miljøet og står i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål. Derefter kan Kommissionen i givet fald træffe foranstaltninger i medfør af EF-traktaten.

6.5. Hvis Kommissionen skønner, at det pågældende forslag indebærer en uberettiget forvridning af det indre marked, bør sagen kunne forelægges for den rådgivende komité. Hvis komitéens udtalelse støtter Kommissionens opfattelse, skal Kommissionen have kompetence til at anmode medlemsstaten om frivilligt at stille forslaget i bero. Kommissionen kan indlede en procedure ved EF-Domstolen, for at få sagen endeligt afklaret.

6.6. I overensstemmelse med traktatens bestemmelser kan ingen medlemsstat hindre markedsføringen af et produkt, der forhandles lovligt i en anden medlemsstat. Den foreslåede procedure griber på ingen måde ind i EU-lovgivningen om varers frie bevægelighed i det indre marked. I den forbindelse kan Kommissionen ligeledes forelægge sagen for den rådgivende komité (jf. punkt 6.3).

6.7. I EU's informationskontorer i medlemsstaterne og i EØS-landene kunne der oprettes en særlig informationsafdeling for det indre marked, som kan modtage og kanalisere henvendelser vedrørende mulige handelshindringer i forbindelse med den nationale miljølovgivning eller andre offentlige eller private tiltag. Desuden bør det eksisterende potentiale i euro-info-centrene udbygges.

6.8. Kommissionen kunne i de enkelte medlemsstater og i ansøgerlandene afholde seminarer for at informere i første række de embedsmænd, der arbejder med disse sager, men også alle repræsentative interesseorganisationer. Europa-Parlamentet, Regionsudvalget og naturligvis ØSU bør også deltage i dette arbejde.

6.9. De relevante tjenestegrene i Kommissionen skal have tilstrækkelige menneskelige, materielle og budgetmæssige ressourcer til at løse denne vigtige opgave.

Bruxelles, den 30. oktober 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 212 af 22. 7. 1996.

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalg

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne, men opnåede mindst en fjerdedel af de afgivne stemmer:

Punkt 3.5

Punktet udgår.

Begrundelse

Det er urigtigt, at miljøkrav har som mål at begrænse adgangen for virksomheder.

Afstemningsresultat

For: 24, imod: 34, hverken for eller imod: 6.

Punkt 4.4, 4.4.1, 4.4.2, 4.4.3

Disse punkter udgår.

Begrundelse

Påstande, der er fremsat på en høring afholdt af studiegruppen, kan plenarforsamlingen ikke tages til indtægt for, så meget des mere fordi der er direkte fejl.

Afstemningsresultat

For: 24, imod: 44, hverken for eller imod: 2.