Regionsudvalgets udtalelse om »Grænseoverskridende og transnationalt samarbejde mellem kommuner« (1999/C 51/05)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til præsidiets beslutning af 12. marts 1998 om i henhold til artikel 198 C, stk. 4, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab at afgive en udtalelse om »Grænseoverskridende og transnationalt samarbejde mellem kommuner« og at henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 4 »Fysisk Planlægning, Bypolitik, Energi, Miljø«,

under henvisning til Europarådets konvention af 15. oktober 1985 om lokalt selvstyre,

under henvisning til De Europæiske Kommuners og Regioners Råds (CEMR) resolution fra den 19. Europadag i 1993,

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om »De lokale og regionale myndigheders bidrag til EU's uddannelsesforanstaltninger i de central- og østeuropæiske lande« (CdR 298/95 fin) (),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om »En dagsorden for byerne i Den Europæiske Union« (CdR 316/97 fin) (),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om »Virkningerne for Unionens politikker af udvidelse med ansøgerlandene i Central- og Østeuropa« af 20. november 1997 (CdR 280/97 fin) (),

under henvisning til Kommissionens meddelelse af 15. juli 1997 om Agenda 2000 (KOM(97) 2000 endelig udg.),

under henvisning til Kommissionens midtvejsrapport fra december 1995 om »Virkningerne for Unionens politikker af udvidelse med de associerede lande i Central- og Østeuropa« (CSE(95) 605 af 6. december 1995),

under henvisning til Kommissionens beretning om »ECOS-OUVERTURE - Interregionalt samarbejde«, og

under henvisning til Underudvalg 4's forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 145/98 rev. 2) som blev vedtaget den 2. oktober 1998 med Günter Niederbremer som ordfører -

på den 26. plenarforsamling den 18.-19. november 1998 (mødet den 19. november) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning: De lokale myndigheders rolle og ændringen af den europæiske situation i 1990'erne

1.1. Samarbejde er ensbetydende med at lægge kræfterne sammen for at udrette det, man ikke eller kun vanskeligt kan udrette alene. De, der grundlagde Det Europæiske Fællesskab, var overbevist om, at jo mere intensivt samarbejdet blev, desto mindre var sandsynligheden for indbyrdes krige. Grundlæggelsen af Det Europæiske Fællesskab bygger derfor på den erkendelse, at samarbejde er den vigtigste forudsætning både for at undgå krige i Europa og for Europas økonomiske genopbygning. Det Europæiske Fællesskab har skabt det juridiske og institutionelle grundlag for samarbejdet og via afgivelse af national suverænitet til Fællesskabet tilvejebragt en uigenkaldelig gensidig afhængighed.

1.2. I de seneste år har den fremadskridende europæiske integrationsproces med Maastricht- og Amsterdam-traktaterne nået regionerne og kommunerne, der er afgørende involveret i den umiddelbare gennemførelse af EU's direktiver og forordninger. Subsidiaritetsprincippets forankring i de europæiske traktater giver kommunerne og regionerne et ekstra ansvar. Via decentralisering skal »Borgernes Europa« realiseres. Dermed får det grænseoverskridende, transnationale samarbejde en ny dimension.

1.3. Det transnationale samarbejde mellem kommuner er således et skoleeksempel på »europæisk integration nedenfra«. Hvor fundamental en rolle denne »jordforbindelse« spiller for integrationsprocessen ved at legitimere den og påvise dens håndgribelige funktionalitet for de europæiske borgere blev allerede demonstreret i forbindelse med den dybtgående strukturændring af den europæiske situation, der er sket siden begyndelsen af 1990'erne. Gennemførelsen af det indre marked satte også kommunerne under et moderniserings- og tilpasningspres, der tvang dem til at sikre eller udbygge deres konkurrencemæssige position.

1.4. Den umiddelbart forestående uddybning (ØMU'en) og udvidelse (mod øst) vil også konfrontere kommunerne med nye fundamentale udfordringer, som ikke kan klares tilfredsstillende med de hidtidige midler.

1.5. Som resultaterne af HABITAT II viser, stiller de tiltagende økonomiske, økologiske og sociale problemer inden for byudviklingen i anden halvdel af 1990'erne krav om nye løsninger. Der sigtes hermed ikke bare til yderligere styrkelse af kommunernes autonomi og ekstra finansielle og administrativt-tekniske ressourcer, men til nye visioner for den fremtidige udvikling og til et transnationalt samarbejde mellem kommunerne, der kan beskrives som en problemløsnings- og læreproces. Dette konkretiseres nærmere i det følgende.

2. Generelle årsager og motiver til det grænseoverskridende og transnationale samarbejde mellem lokale myndigheder

2.1. Med Maastricht- og Amsterdam-traktaterne får spørgsmålet om grænseoverskridende og transnationalt samarbejde langt større betydning. Med styrkelsen af subsidiaritetsprincippet får kommunerne et større ansvar og øgede muligheder. Tendensen til decentralisering af ansvaret når i stigende grad ud til regioner og kommuner.

2.2. Nye love på nationalt plan giver kommunerne og regionerne øget ansvar for at udforme grundlæggende tjenesteydelser, fremme strategisk planlægning og lette en bæredygtig kommunal udvikling. Mere decentraliserede strukturer bringer afgørelserne tættere på borgerne og bidrager til at øge effektiviteten og den demokratiske ansvarlighed.

2.3. Tilløb til et transnationalt samarbejde findes i form af venskabsbyforbindelser, som i mange tilfælde har været en succes, især på det kulturelle og sportslige område. Men i mange tilfælde savnes de finansielle midler, der skal til for at give sådanne venskabsforbindelser et varigt og solidt fundament. Mange venskabsbyforbindelser har lagt en ny kurs og supplerer forbindelserne, der hidtil i overvejende grad har været baseret på udveksling af unge, med et transnationalt samarbejde.

2.4. At venskabsbysamarbejdet kan udvikles til et vigtigt middel, bl.a. til at øge kompetencen hos ansøgerlandene i Central- og Østeuropa, fremgår af de eksempler på et uddybet venskabsbysamarbejde, der voksede frem i 1990'erne mellem mange kommuner i Nordeuropa (bl.a. i Sverige, Finland og Danmark) og kommuner i de baltiske lande og Polen. Dette samarbejde har givet sig udslag i en omfattende overførsel af viden og har støttet udviklingen af det lokale demokrati i disse lande.

2.5. Venskabsbyaftaler er et velegnet grundlag for det transnationale samarbejde. Det transnationale samarbejde mellem kommuner er dog af langt mere vidtrækkende karakter end venskabsbyaftaler. Hvis det transnationale samarbejde skal bære frugt, er det i nogle tilfælde nødvendigt at forbedre kommunernes retlige, institutionelle og finansielle vilkår. I denne forbindelse påhviler det i første række medlemsstaterne, regionerne og kommunerne selv at tage et initiativ.

2.6. Globaliseringsprocessen, som der kom betydeligt mere skub i efter jerntæppets fald i 1989, øger nødvendigheden af at lære af andres erfaringer og knowhow.

2.7. I informationssamfundets tidsalder er et styrket transnationalt samarbejde, navnlig inden for økonomi, videnskab og forskning, absolut nødvendigt, hvis konkurrenceevnen skal bevares.

2.8. Den hastige udvikling inden for kommunikations- og informationsteknologien viser tydeligt, hvordan udvekslingen af erfaringer og knowhow kan udnyttes til gensidig fordel. Omvendt er det klart, at samarbejde mellem byer og regioner er vanskeligt at få i stand de steder, hvor hverken de teknologiske forudsætninger eller den interkulturelle og administrative kompetence er til stede.

2.9. Det bliver stadig vigtigere at iværksætte et transnationalt samarbejde i Europa for at finde fælles og dermed mere effektive løsninger på fælles problemer.

Der kan gives to eksempler herpå:

- Kommuner, hvis økonomiske strukturer ligner hinanden, kan via transnationalt samarbejde bedre tackle strukturforandringernes problemer og konsekvenser. Udveksling af erfaringer og god praksis i regioner med sammenlignelige strukturer, både hvad angår bevarelse af arbejdspladser og oprettelse af nye fremtidssikrede arbejdspladser, repræsenterer et væsentligt aspekt af samarbejdet. Effektivt samarbejde om spørgsmål inden for økonomi og beskæftigelse forudsætter, at kommunerne udbygger de gensidige økonomiske forbindelser, så de er i stand til at supplere hinanden. Samarbejdende regioners økonomiske potentialer og styrkeområder bør udnyttes til gensidig fordel med henblik på at øge konkurrenceevnen og dermed markant forbedre beskæftigelsessituationen.

- Transnationalt samarbejde om miljøspørgsmål er uhyre vigtigt. Miljøbelastninger er ikke begrænset til lokalområder, og da problemerne ofte opleves på samme måde, kan lokale myndigheder udveksle nyttige erfaringer. På miljøområdet kan videreformidling af myndighedernes og erhvervslivets erfaringer med vellykkede løsningsmodeller bidrage til, at man effektivt og rentabelt kommer miljøproblemer til livs og helt undgår dem i fremtiden.

2.10. Både på EU-plan og i det kommunale samarbejde består en af udfordringerne i, at der skal findes en løsning på modsætningerne mellem arbejde, økonomi og miljø samt eksempler på god praksis, der kan tjene som model for decentrale løsninger.

2.11. En afgørende forudsætning for et effektivt transnationalt samarbejde er, at de kommuner, der har indledt et samarbejde, forstår at forene deres kapaciteter, og at der via en koordineret »arbejdsdeling« kan opnås synergivirkninger. Dette betyder samtidig, at lokale myndigheder, der ønsker at samarbejde på transnationalt plan, må opfylde visse mindstekrav på det retlige, institutionelle og finansielle plan.

3. Forudsætninger for et transnationalt samarbejde

3.1. Retlige og institutionelle forudsætninger (»lokalt selvstyre«)

3.1.1. Regionsudvalget støtter den definition, der indgår i den europæiske konvention om lokalt selvstyre, som Europarådet vedtog den 15. oktober 1985. Ifølge konventionen betyder lokalt selvstyre kommunernes ret og evne til inden for lovens rammer i praksis at styre og forvalte en væsentlig del af de offentlige anliggender under eget ansvar og til fordel for befolkningen.

3.1.2. Regionsudvalget konstaterer, at kommunerne 12 år efter konventionens vedtagelse stadig har forskellige retlige forudsætninger. Et transnationalt samarbejde mellem kommuner inden for EU, der har sat sig som mål at virkeliggøre Borgernes Europa, kræver derfor, at forudsætningerne for samarbejde og europæisk kompetence er opfyldt. I den forbindelse må der gøres en indsats for at gennemføre Europa-Parlamentets beslutning om partnerskaber i Det Europæiske Fællesskab, som går ud på at EF's medlemsstater og deres regeringer opfordres til at fjerne alle administrative hindringer for lokale partnerskabers oprettelse og funktion.

3.2. Organisatoriske og tekniske forudsætninger (»menneskelige og teknologiske ressourcer«)

3.2.1. I informationssamfundets tidsalder bliver det stadig vigtigere for kommunerne at skabe både de personalemæssige og tekniske forudsætninger for at kunne samarbejde over landegrænserne. I et Europa, hvor landene integreres mere og mere, må kommunerne indarbejde EU-aspektet på alle organisationsniveauer. De administrative strukturer må tilpasses, så det bliver muligt at samarbejde transnationalt.

3.2.2. De lokale myndigheder bør yde en målrettet indsats for at få uddannet et kvalificeret personale med indsigt i EU-anliggender. Medlemsstaterne må derfor udvikle standarder for en EU-orienteret uddannelse. Ved at udbygge gensidigt kompatible EU-orienterede kundskaber styrkes samarbejdsevnen betydeligt.

3.2.3. På grund af den hastige udvikling og udbredelse af nye kommunikations- og informationsteknologier må kommunerne hele tiden tilpasse sig tidssvarende standarder, hvilket ofte er forbundet med store omkostninger. Det er imidlertid nødvendigt for at kunne samarbejde effektivt på tværs af landegrænserne. Tidligere har man alt for ofte undladt at sikre, at de samarbejdende myndigheders kommunikationsmidler er kompatible. De systemer, der blev anskaffet, var i nogle tilfælde dyre, men ikke altid anvendelige. Brugen af ikke-kompatible elektroniske systemer virker mod hensigten og fører uvægerligt til misforståelser.

3.3. Finansielle betingelser

3.3.1. I henhold til Europarådets konvention om lokalt selvstyre har de lokale myndigheder i udøvelsen af deres kompetencer krav på frit at kunne disponere over tilstrækkelige finansielle midler. Konventionen fastlægger endvidere, at de lokale myndigheders ressourcer må baseres på tilstrækkeligt diversificerede og dynamiske finansieringssystemer. Regionsudvalget tilslutter sig dette krav og opfordrer Europa-Parlamentet og Kommissionen til at lægge øget pres på medlemsstaterne for at sikre, at der stilles passende midler til rådighed til det grænseoverskridende og transnationale samarbejde, og for derved at støtte den resolution, som De Europæiske Kommuners og Regioners Råd (CEMR) vedtog i anledning af sin XIX. Europadag i 1993.

3.3.2. Ovennævnte forudsætninger udgør det nødvendige grundlag for et transnationalt partnerskab, men er ikke tilstrækkelig garanti for et effektivt og vellykket samarbejde. For at skabe de rette vilkår herfor må der fokuseres på partnerskabernes specifikke mål eller den gevinst, de repræsenterer. Det er hovedsagelig de forskellige aktørers kompetence og det transnationale samarbejdes form, type og kvalitet, som er afgørende for, hvordan denne gevinst kommer til udtryk.

4. De lokale myndigheder som aktører i det transnationale samarbejde: problemer og muligheder

4.1. En ren kvantitativ analyse af, hvilke aktører der deltager i det transnationale samarbejde, viser, at 80 % af de lokale enheder, der deltager i venskabsbyaftaler, er småbyer og småkommuner (under 30 000 indbyggere). Flertallet af de kommuner, der deltager i EU-programmer, repræsenterer færre end 200 000 indbyggere.

4.2. Hertil kommer, at større byer ikke nødvendigvis har mere selvstyre eller råder over flere tekniske og finansielle ressourcer. Sidstnævnte afhænger i høj grad af den retlige og/eller faktiske status, som den nationale lovgivning giver de lokale myndigheder, og af kommunernes generelle økonomiske og teknologiske udviklingsniveau.

4.3. Hvis de nyttige erfaringer fra det transnationale samarbejde skal udvides og uddybes, må vilkårene for adgang til partnerskaberne forbedres. I den forbindelse bør ikke mindst de små og mellemstore byers EU-kompetence styrkes via:

- samarbejde mellem Kommissionen og de repræsentative organisationer i programmerings- og gennemførelsesfasen og styrkelse af de repræsentative foreninger i forbindelse med forvaltningen af de enkelte programmer;

- opbygning af decentrale generelle informations- og rådgivningsorganer for denne type aktører, hvilket ikke kun skal lette adgangen til de enkelte programmer, men også støtte forsøg på at finde passende partnere og stille projektrelevant teknisk og organisatorisk bistand til rådighed. I den forbindelse findes der blandt de regionale og lokale myndigheder allerede samarbejdsaftaler og sammenslutninger, der udgør et egnet udgangspunkt. Hvis der er tale om multilateralt samarbejde, som kan føre til oprettelse af netværk, kan disse organer udbygges til koordinationsredskaber med et lavt forbrug af personale og økonomiske midler. I den forbindelse skal der tages hensyn til aktiviteter iværksat af CEMR og verdensforbundet af venskabsbyer;

- forenkling af forvaltnings- og finanskontrolsystemerne, herunder revisionskontrol af lokale projekter;

- mere generøse kriterier for små kommuners adgang til EU-programmer. Især bør der ses bort fra mindstekrav til indbyggertallet.

5. Transnationalt samarbejde mellem kommuner - former, typer og rækkevidde

5.1. Former: Partnerskaber og venskabsbyaftaler

Der kan i princippet skelnes mellem to former for og fem typer af transnationalt samarbejde mellem kommuner. Denne skelnen er til dels baseret på forskelle på det retlige, administrative, organisatoriske og finansielle område, hvor der både må tages hensyn til kvantitative og kvalitative parametre: der bør sondres mellem venskabsbyaftaler og partnerskaber. Sidstnævnte er fagligt orienterede partnerskaber, hvor der samarbejdes om administrative, tekniske og økonomiske projekter, som hovedsagelig gennemføres inden for rammerne af EU-programmer. Hvad angår venskabsbysamarbejdet, er der derimod tale om, at lokale myndigheder indgår aftaler med det formål at skabe forståelse på græsrodsniveau mellem de europæiske lande og fremme ideen om et »Borgernes Europa«. Dette samarbejde kan være både bilateralt og multilateralt. Det uddybede venskabsbysamarbejde indtager en mellemstilling mellem partnerskabs- og venskabsbysamarbejde. Evalueringer viser, at det uddybede venskabsbysamarbejde har resulteret i en omfattende overførsel af viden og har støttet udviklingen af det lokale demokrati i disse lande.

5.2. Typer og rækkevidde af det transnationale samarbejde mellem kommuner

Hvad angår rækkevidde, kvantitet (mængden af opgaver) og kvalitet (intern og ekstern gevinst), kan der skelnes mellem 5 typer samarbejde:

- Type 1: Transnationalt (grænseoverskridende) samarbejde mellem nabokommuner (på hver sin side af en landegrænse)

- Type 2: Transnationalt samarbejde mellem kommuner, der ikke grænser op til hinanden

- Type 3: Transeuropæisk samarbejde mellem storbyer eller byagglomerationer

- Type 4: Transeuropæisk samarbejde inden for og mellem bynetværk

- Type 5: Globalt samarbejde (globale bynetværk og internationale ngo'er).

I praksis overlapper de forskellige typer ofte hinanden (f.eks. kan samme kommune deltage i samarbejde, der hører under både type 1, 3, 4 og 5). Regionsudvalgets udtalelse om støtteinitiativer og integrationspolitiske og strategiske foranstaltninger handler generelt om de partnerskabstyper, som hidtil kun i ringe grad har kunnet bidrage til det transnationale samarbejde.

De to første samarbejdstyper kan betegnes som grundlaget for det transnationale samarbejde, da de analogt med det interregionale og grænseoverskridende samarbejde mellem regioner adskiller sig fra hinanden med hensyn til mål, rækkevidde, opgaveområder og form.

Regionsudvalget understreger, at storbyernes og byagglomerationernes reelle betydning bør anerkendes på europæisk niveau. Byen skal ses i sammenhæng med den fysiske og funktionelle udvikling af den region, den befinder sig i, og det transnationale samarbejde mellem denne type storregioner bør styrkes på grundlag af funktionelle kriterier, ikke geografisk nærhed.

5.2.1. Det praktiske behov for grænseoverskridende samarbejde mellem nabokommuner

Det transnationale (grænseoverskridende) samarbejde mellem nabokommuner (type 1) har i modsætning til type 2-samarbejdet som endeligt mål at integrere et fælles område - adskilt af nationale grænser - med fælles problemer (f.eks. affaldsforvaltning, beskyttelse mod vandforurening, infrastrukturproblemer, konkurrence om at tiltrække nye virksomheder), der kræver fælles løsninger. Mens målene for det grænseoverskridende samarbejde mellem nabokommuner således på længere sigt er at fremme en fælles grænseoverskridende fysisk planlægning og udvikling, tager det transnationale samarbejde mellem kommuner uden fælles grænse ikke sigte på at integrere aktørerne og de pågældende områder på lokalt plan, men på at oprette et netværk, der dækker et større område, og som er til gensidig fordel. Da den første type er behandlet udførligt bl.a. i betænkningen om grænseoverskridende og overregionalt samarbejde fra Europa-Parlamentets udvalg for regionalpolitik, »Myller-betænkningen« (), og modtager støtte inden for rammerne af INTERREG II A og regionaludviklingsforordningens artikel 10, foreslås det, at man støtter type 2, det transnationale samarbejde mellem byer og kommuner uden fælles grænse i et omfang, der svarer til denne types evne til at skabe omfattende samarbejdsnet.

5.2.2. Det transnationale samarbejde mellem kommuner og byer uden fælles grænse som nyskabende led i en internudviklingsstrategi

Det hidtidige, succesrige venskabsbysamarbejde må fremmes og intensiveres yderligere. I den forbindelse må det erindres, at de hidtidige venskabsbyaftaler hovedsagelig har drejet sig om forbindelser på det kulturelle og administrative plan, og at hovedmotivet har været ideen om forsoning i efterkrigstidens Europa. Mens dette mål om »fred via samarbejde på græsrodsniveau« i vid udstrækning er opnået i det mindste inden for Den Europæiske Union, gælder det nu om at bygge videre herpå og søge mere vidtrækkende mål, herunder fremme af »den interne udvikling i kommunerne via eksternt (transnationalt) samarbejde«.

6. Målsætninger for og gevinsten ved transnationale partnerskaber mellem kommuner i forandring

6.1. Omprioritering af målene for det transnationale samarbejde mellem kommuner i en ny europæisk sammenhæng

Regionsudvalget støtter generelt tre mål for det transnationale samarbejde mellem kommuner i Europa: gensidig forståelse, integration og udvikling (af kompetencer). Mens det indtil begyndelsen af 1980'erne helt klart var freds- og forståelsestanken, som dominerede, fik udviklingstanken fra midten af 1980'erne større og større betydning som centralt og praktisk integrationsinstrument. Samarbejde og udvikling omfattede i denne forbindelse erfaringsudveksling og fælles projekter, som havde til formål på længere sigt at fjerne økonomiske forskelle og fremme den økonomiske og sociale samhørighed mellem de subnationale enheder (kommuner og regioner) i Den Europæiske Union. Dette samarbejde afspejlede i forskellig grad den »Europa-kompetence« og »gevinst«, der var forbundet med transnationale partnerskaber. EU-programmer såsom PACTE, ECOS og RECITE, som tager sigte på tilegnelse af knowhow og gennemførelse af innovative projekter, har bidraget hertil.

6.2. EU-programmer som er relevante for det transnationale og grænseoverskridende samarbejde mellem kommuner: analytiske kriterier

Der er i alt 12 EU-programmer med forskellig geografisk og indholdsmæssig betydning for det transnationale samarbejde mellem kommuner:

- Venskabsbyprogrammet

- ECOS-OUVERTURE (EFRU-forordningens artikel 10)

- RECITE II

- INTERREG II A og C

- TACIS-City Twinning Programme

- PHARE, PHARE-programmet for partnerskab og institutionsopbygning og TACIS demokratiprogram

- MED-URBS

- URB-AL

- ASIA URBS

- EU/Kina - forbindelser med lokale myndigheder.

6.3. Agenda 2000's betydning for det grænseoverskridende, transnationale og interregionale samarbejde

I juli 1997 forelagde Kommissionen sit strategidokument »Agenda 2000«. De deraf følgende forslag til strukturfondsforordninger for perioden 2000-2006 har foreligget siden den 18. marts 1998.

Ud over at nedsætte strukturfondenes prioriterede mål fra syv til tre skal fællesskabsinitiativerne reduceres fra tretten til tre områder, hvortil der i alt afsættes 5 % af strukturfondsmidlerne.

Disse omfatter det planlagte fællesskabsinitiativ vedrørende grænseoverskridende, transnationalt og interregionalt samarbejde, som ifølge Kommissionens forslag i fremtiden skal være et rent EFRU-initiativ, og som skal have flere midler stillet til rådighed.

Regionsudvalget konstaterer, at disse nye fællesskabsinitiativer omfatter tre samarbejdsformer, som hidtil har fået tildelt støtte fra tre forskellige kilder:

- det grænseoverskridende samarbejde, som hidtil er blevet støttet via INTERREG II A;

- det transnationale samarbejde, som hidtil er blevet støttet via INTERREG II C;

- det interregionale samarbejde, som hidtil er blevet støttet via EFRU-forordningens artikel 10.

Regionsudvalget konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen også i fremtiden agter at støtte det grænseoverskridende, transnationale og interregionale samarbejde i form af et fællesskabsinitiativ. Derudover bifalder Regionsudvalget og tager til efterretning, at Kommissionen agter at tage større hensyn til erfaringerne fra PACTE-, RECITE- og ECOS-OUVERTURE-programmerne, når den skal tilrettelægge det interregionale samarbejde. Formålet er at opnå en større forenkling og en hurtigere gennemførelsesprocedure. Regionsudvalget glæder sig over, at Kommissionen har til hensigt at lade gennemførelsen foregå mere decentralt end hidtil.

7. Den »europæiske gevinst« ved venskabsbyaftaler

7.1. Regionsudvalget deler de europæiske kommunesammenslutningers vurdering af venskabsbyaftalernes »europæiske gevinst«. Fra 1989 til 1997 har i alt 20 000 byer modtaget støtte fra EU's venskabsbyprogram. I 1997 var der 7 621 venskabsbyaftaler mellem byer i de 15 EU-medlemsstater og 2 581 venskabsbyaftaler mellem byer i de støtteberettigede central- og østeuropæiske lande og EU's medlemsstater.

7.2. Venskabsbyaftaler påvirker gennemførelsen af EU-programmerne positivt:

- De øger borgernes interesse for internationalt samarbejde og dermed deres forståelse for de initiativer, kommunerne tager til dette samarbejde.

- De bidrager til udvikling af nødvendige færdigheder (sprogkundskaber og erfaring med kommunikation med repræsentanter for andre lande).

- De skaber tillid mellem de kommunale forvaltninger i forskellige lande, hvilket er af afgørende betydning i forbindelse med stort anlagte og udgiftskrævende projekter.

- De kan spille en væsentlig rolle i forbindelse med EU's udvidelse, da de gør de kommunale forvaltninger i medlems- og ansøgerlandene opmærksomme på samarbejdets muligheder.

7.3. Omkring to tredjedele af de kommuner, der deltager i EU's støtteprogrammer PACTE og ECOS, viser sig at være venskabsbyer. Regionsudvalget hilser EU-programmet »Venskabsbyer i Europa« velkommen. Det havde i 1997 et årsbudget på 7,5 mio. ecu og omfatter fire foranstaltninger: udveksling af borgere inden for eksisterende venskabsbyforbindelser, kollokvier, efteruddannelsesseminarer og nyskabende projekter. Hertil skal bemærkes, at samarbejdet ofte begrænser sig til den mindste fællesnævner, at venskabsbyaftalerne ikke er planlagt over lang sigt og ikke omfatter flere projekter, og at der endnu ikke findes nogen generel definition af »gevinsten« ved disse aftaler. Regionsudvalget mener derfor, at det er nødvendigt at ændre opbygningen af »Venskabsbyer i Europa« og afsætte flere budgetmidler til programmet, så manglerne kan blive udbedret.

8. Fagspecifikke partnerskaber som led i EU's støttepolitik - gevinst og problemer

8.1. Programmet »PACTE II - Interregional Erfaringsudveksling« (i medfør af EFRU-forordningens artikel 10 og PHARE-forordningen) kan med sit budget på 6 mio. ecu kun betragtes som et startprogram for langsigtede fagspecifikke partnerskaber. Ifølge den (interne) evalueringsrapport er der siden 1990 (PACTE I) gennemført 350 projekter. 85 % af deltagerne var tilfredse med programmet, som udløb i 1997. På baggrund af den positive modtagelse af PACTE-programmet finder Regionsudvalget det hensigtsmæssigt, at det føres videre.

8.2. »Gevinsten« ved de omtalte programmer kan sammenfattes i nedenstående punkter. Det skal dog bemærkes, at de enkelte programmers kvantitative og kvalitative bidrag til den samlede positive effekt er højst forskellige, og at denne gevinst kun opnås, hvis til dels graverende mangler i Kommissionens programforvaltning afhjælpes.

- Kommissionen opfylder ikke altid de aftaler, den indgår med netværk og projektpartnere, for så vidt angår frister og rettidig finansiel afvikling. Dertil kommer, at der i Kommissionen i mange tilfælde ikke er en kontaktperson med beslutningsbeføjelser, som de kommunale projektpartnere kan henvende sig til for hurtigt at få hjælp til at afklare detailspørgsmål.

- EU's støtteprogrammer bidrager til en »europæisering« af kommunerne og tilskynder dem til at udvide deres erfaringshorisont gennem kontakten med andre forvaltningskulturer, hvorved deres evne til selv at løse problemerne styrkes.

- Europæiske projekter giver en ekstra »innovatorisk gevinst«, der ikke opnås gennem national støtte alene. Det gøres muligt ved at anvende det transnationale partnerskabsprincip, der kræves i de europæiske programmer, samt kravene om, at projekterfaringer evalueres og formidles til en transnational partner.

- Programmerne kan føre til samarbejde på andre områder og skabe synergieffekter.

- Kommunernes internationale profil styrkes gennem disse projekter.

8.3. Regionsudvalget gør dog opmærksom på en række problemer i forbindelse med programmernes gennemførelse:

- Koordinationsproblemer på grund af forskellige faglige og retslige beføjelser og personudskiftning i forvaltninger og organer.

- Uensartet kvalitet ved realiseringen af projektmålene på grund af forskellig faglig kompetence og mangel på ekstra finansielle og tekniske ressourcer.

- Overbebyrdelse af mindre kommuner i forbindelse med gennemførelsen af partnerskabsprogrammer.

- Forkert partnervalg (partneren lever ikke op til de forventninger og krav, der stilles til gennemførelsen af et transnationalt partnerskab).

- Manglende information og kommunikation fører til konflikter mellem de tværfaglige »europæiske« afdelinger og kommunernes tekniske kontorer, som hovedsageligt er ansvarlige for gennemførelsen af enkeltprojekter.

- Manglende transnational og interkulturel erfaring, især blandt små og mellemstore kommuner og deres aktører.

9. Midtvejsstatus og fremtidige nøgleområder i det transnationale samarbejde: Fra »samarbejde for fred« til »styrkelse af kommunernes interne udvikling gennem eksternt (transnationalt) samarbejde«

9.1. På grundlag af opgørelsen over den hidtil førte støttepolitik anbefaler Regionsudvalget, at programmer, der overlapper hinanden, strammes op og målrettes i et forsøg på så forbilledligt som muligt at skabe »ny gevinst« og »intern udvikling gennem eksternt samarbejde«. I denne forbindelse bør følgende aspekter undersøges:

- På indholdsplanet bør der opstilles særlige hovedmål, som kan fungere som modeller for fremtidens byudvikling og for kommunernes europæiske kompetence.

- Programmerne for fagspecifikke partnerskaber og venskabsbyaftaler bør koordineres, og kulturelle og økonomiske mål bør behandles som to sider af samme sag.

- Det bør efterprøves, om erfaringerne fra grænseoverskridende samarbejde mellem nabokommuner - under hensyntagen til ovenfor nævnte forskelle - kan overføres til det transnationale samarbejde mellem kommuner, der ikke er naboer.

- Partnerskabs- og projektstrategierne bør følgelig sætte gensidige læreprocesser i gang, hvis resultater ikke kun er af betydning for den interne kommunale udvikling, men også for integrationen på bredere plan (f.eks. af ansøgerlandene). Det er desuden generelt hensigten at styrke kommunernes »europæiske kompetence«.

- Kvalificeringen af aktører i små og mellemstore kommuner bør støttes gennem særlige foranstaltninger.

- Støttepolitikken på dette område bør tilgodese et geografisk aspekt ved at lægge vægt på samarbejde med kommuner i de kommende medlemslande. Dette samarbejde kan danne grundlag for den kommende integration og for gensidig erfaringsudveksling om hensigtsmæssige og billige problemløsninger.

- Transnationale partnerskaber skal planlægges på lang sigt. De kræver udholdenhed og intensive læreprocesser, især når det drejer sig om partnerskaber mellem kommuner på forskelligt udviklingsniveau.

- Forberedelse og planlægning af partnerskaber bør forbedres eller nytænkes på grundlag af en ekstern programevaluering.

10. Transnationale partnerskabers mål og innovative gevinst: bæredygtig byudvikling, transnational læring og kommunernes europæiske kompetence som eksempler

10.1. En fremtidsorienteret og bæredygtig byudvikling er et mål, som bør styrkes, da det skaber innovativ merværdi. Resultaterne af Habitat II-konferencen, den lokale agenda 21 og de vigtige etaper af dens gennemførelse i Europa, Aalborg-chartret af 27. maj 1994 og Lissabon-handlingsplanen af 8. oktober 1996 er eksempler på, hvordan de interne mål for det transnationale samarbejde kan nydefineres. Der er tale om et fælles mål, der anerkendes af alle europæiske og internationale organisationer (FN), og som fremmes gennem udveksling og transnational læring parterne imellem.

10.2. Målet indebærer også etablering af bynetværk, hvis knowhow også mindre kommuner kan få gavn af. Bynetværk har på den ene side den fordel, at de grundlægges af byerne selv, og, da de ikke er mediatiseret af foreningspolitik, direkte og aktivt kan forfølge bestemte målsætninger og opnå synergieffekter ved realiseringen. De specifikke opgaver og målsætninger afpasses efter forskellige problemkarakteristika som størrelse (f.eks. Eurocities), økonomisk og kulturgeografisk situation (f.eks. Unionen af Baltiske Byer), punktuelle (f.eks. bilfri byer) eller omfattende målsætninger (bæredygtige byer).

10.3. Den europæiske kampagne »Sustainable Cities & Towns« skal således ikke opfattes som en organisation, men som en fælles aktion med deltagelse af 350 kommuner. Da de kommunale strukturer er forskellige, og økonomiske, sociale, kulturelle og miljømæssige vilkår også varierer, er definitionen af fælles problemer afgørende for et multilateralt samarbejde.

10.4. Samarbejde til gensidig fordel indebærer udveksling af administrativ, teknisk og faglig kompetence og, hvor det er muligt, anvendelse af resultatgivende modeller (»best practices«), f.eks. inden for offentlig persontransport i lokalområdet og infrastrukturudvikling.

10.5. En bæredygtig byudviklingspolitik vedrører ikke kun enkeltområder, men bygger på det princip, at alle beslutninger, som på lang sigt forårsager strukturelle forandringer, skal gennemgås nøje for at sikre, at de er forenelige med kravet om bæredygtighed.

10.6. F.eks. bør det overordnede begreb »bæredygtig udvikling« forbindes med det lokale begreb »den lærende by«. Det transnationale samarbejde mellem kommuner er et afgørende bindeled i denne læreproces, for så vidt som processen betragtes som »interkommunal«.

10.7. Et vellykket samarbejde er afgørende for endnu et gevinstelement: kommunernes europæiske kompeten ce. Erfaringerne fra bypartnerskaberne og andre partnerskaber kan vise sig på tre hovedområder:

- En kommunes interne, innovative udviklingspotentiale, som udgør tilskyndelsen til etablering af partnerskab, dvs. som giver partneren løfte om en potentiel kompetenceforøgelse eller en udviklingseffekt.

- Kommunernes evne til at benytte transnationale partnerskaber som læremodel for intern videreudvikling of problemøsning.

- Kommunernes udnyttelse af transnationale erfaringer til ekstern deltagelse i den europæiske netværksdannelse.

10.8. Det transnationale samarbejde sigter i denne forbindelse på gensidig styrkelse af det interne og eksterne potentiale, hvis vellykkede resultat kan kaldes »kommunernes europæiske kompetence«.

11. Nye perspektiver og evolutionære strategier for transnationale partnerskaber

11.1. Mens kommunernes formelle deltagelse i den europæiske meningsdannelsesproces, som f.eks. i Regionsudvalget, tegner den politiske side af subsidiaritetsprincippet, kan udviklingen af europæisk kompetence via de lokale myndigheder opfattes som den praktiske og konkrete realisering af dette princip.

11.2. Opbygningen af en retslig-administrativ kompetence (selvstyre), politisk kompetence (styrkelse af det vertikale demokratiprincip), økonomisk og miljømæssig kompetence på grundlag af egne finansielle og teknisk-organisatoriske ressourcer bliver det felt, hvor der sker en læring gennem de transnationale partnerskaber. Denne sammenkædning af forståelse og intern udvikling gennem eksternt samarbejde, af venskabsbyaftalernes og de specifikke partnerskabers former og målsætninger, bør spille en afgørende rolle i den fremtidige udformning af det transnationale samarbejde mellem kommunerne. Den gensidige læreproces, hvor man både lærer af sine succeser og af de modeller, der slog fejl, er med til at styrke kommunernes generelle evne til problemløsning.

11.3. Læreprocessers mål er ikke den kortsigtede succes, som kan stå i vejen for varige løsninger, men det lange perspektiv og tilvejebringelse af bæredygtighed. Når der indgås nye partnerskaber, bør man derfor anlægge en evolutionær strategi, dvs. gå gradvist frem:

- Udgangspunktet er det »simple« samarbejde, som består i en uforbindende udveksling af informationer og erfaringer med det formål, at parterne lærer hinanden at kende. Denne interkulturelle forståelse kan danne grundlag for et mere udviklet unilateralt eller multilateralt samarbejde, som fører til det næste skridt:

- det »tidsbegrænsede« samarbejde om pilotprojekter. Denne arbejdsproces og evalueringen af dens resultater kan lægge grundstenen til

- det permanente samarbejde. Det er et varigt, substantielt samarbejde, som kan omfatte f.eks. større infrastrukturprojekter. Samarbejdets multilaterale form på dette stadium udmunder i en

- transnational netværksdannelse.

11.4. Som de europæiske kommunesammenslutningers erfaringer viser, og evalueringen af transnationale programmer med relevans for kommunerne peger på, skal disse skridt ikke realiseres skematisk, men opfattes som retningslinjer for en rimelig fremgangsmåde, der hindrer, at der stilles for store krav til aktører uden forudgående erfaring. Den afgørende faktor er de kvantitative og kvalitative forudsætninger, som sætter aktørerne i stand til at gennemføre partnerskaberne med succes.

12. Tilstødende problemer og eksempler på løsninger

12.1. Styrkelsen af aktørernes »europæiske kompetence«, der har til formål at gøre dem mere handlingsdygtige i Europa, finder sted på tre niveauer:

- på retsligt niveau, gennem fjernelse af juridiske hindringer for det transnationale samarbejde,

- på politisk-administrativt niveau, hvor man beskæftiger sig med de forskellige administrative beføjelser og kompetencer i medlemsstaternes kommunallovgivning,

- på fagligt niveau, hvor der sker en teknisk, social og kulturel kvalificering af aktørerne.

12.2. Regionsudvalget støtter Den Europæiske Konvention om Lokalt Selvstyre (vedtaget af Europarådet) og tillægsprotokollen til den europæiske rammeaftale om grænseoverskridende samarbejde mellem regionale og lokale myndigheder, som blev undertegnet den 9. november 1995 i Strasbourg. Regionsudvalget erkender, at disse principerklæringer skal uddybes yderligere i fremtiden.

12.3. Følgende to modeller er eksempler på, hvordan man kan gå frem:

- Den Internationale Sammenslutning af Kommuner og Amter (IULA) og De Europæiske Kommuners og Regioners Råd (CEMR) har udarbejdet et program til styrkelse af det lokale plan, der bygger på »Municipal International Cooperation« (MIC) og gennemførelsesstrategien »Capacity and Institution Building« (CIP). Regionsudvalget hilser programmet velkommen.

- »Municipal International Cooperation« (MIC) har til formål at:

planlægge nationale politikker og programmer for decentralisering,

(om)strukturere demokratiske lokale forvaltningssystemer,

opbygge forvaltning og institutionelle strukturer i kommunerne,

forbedre medarbejdernes kvalifikationer i den offentlige forvaltning og forbedre servicen over for kommunerne,

styrke kommunale institutioner over for det nationale plan,

vurdere de demokratiske processers effektivitet på lokalt plan,

styrke kvindernes rolle i den offentlige forvaltning og i beslutningsprocesserne på lokalt plan,

styrke de kommunale forvaltningers rolle med henblik på en bæredygtig lokal udvikling, der begrænser fattigdommen og fremmer den sociale samhørighed.

12.4. Det europæiske net af uddannelsesinstitutioner for regionale og lokale myndigheder (ENTO), som er iværksat af Europarådet, er et godt net til løsning af problemerne på aktørernes plan. Som almennyttig organisation har ENTO mere end 70 medlemsorganisationer i alle Europarådets 40 lande (1998). ENTO har bl.a. til opgave:

- at etablere kontakter på EU-plan med henblik på at fremskaffe informationer om institutioner og samtalepartnere,

- at danne et eksperthold, der tæller fagfolk inden for uddannelse og udvikling, forskning, offentlig forvaltning og kvalificering,

- at udvikle bilaterale og multilaterale partnerskaber med henblik på at fastlægge støtteprogrammer og behandle støtteanmodninger,

- at organisere personaleudveksling og -orlov til efter- og videreuddannelse af medarbejdere i den kommunale forvaltning.

13. Fokusering på samarbejde med de lokale myndigheder i ansøgerlandene

13.1. Regionsudvalget bifalder EU's hidtidige initiativer til styrkelse af demokratiseringen og af de lokale myndigheder. Regionsudvalget anbefaler samtidig, at samarbejdet med kommuner i ansøgerlandene intensiveres i det næste tiår. Baggrunden for denne anbefaling er:

- Kommissionens midtvejsrapport af december 1995 om »Virkningen for Unionens politikker af udvidelse med de associerede lande i Central- og Østeuropa« (),

- Kommissionens meddelelse af 15. juli 1997, hvori den fremlægger sin konsekvensanalyse som led i Agenda 2000 (del II),

- Regionsudvalgets udtalelse om »De lokale og regionale myndigheders bidrag til EU's uddannelses- og undervisningsforanstaltninger i Central- og Østeuropa« (),

- Regionsudvalgets udtalelse om »Virkningerne for Unionens politikker af udvidelse med de associerede lande i Central- og Østeuropa« af 20. november 1997 ().

13.2. EU's førtiltrædelsesstrategi støtter de central- og østeuropæiske ansøgerlande, når de skal overtage og gennemføre den eksisterende EU-lovgivning. Forberedelsen til tiltrædelsen indebærer en vanskelig dobbeltopgave: transformation (med henblik på indførelse af demokratiske strukturer og markedsøkonomi) og integration (harmonisering af standarder, normer og sociale sikringssystemer). Denne vanskelige dobbeltopgave involverer også direkte byerne og kommunerne. De fleste central- og østeuropæiske lande har ratificeret Den Europæiske Konvention om Lokalt Selvstyre, men mangler stadig beføjelser og ressourcer til at omsætte den i praksis.

Regionsudvalget hilser det velkomment, at Kommissionen i sine nye retningslinjer for PHARE-programmet har afsat 30 % af PHARE-midlerne til konsolidering af de demokratiske institutioner. De skal bl.a. bruges til at opbygge mere effektive og demokratiske forvaltninger, formidle den eksisterende EU-lovgivning især på områder som retsvæsen, indre anliggender og bekæmpelse af svig og organiseret kriminalitet samt inddragelse af de central- og østeuropæiske stater i EU-programmerne SOKRATES, LEONARDO, MEDIA osv.

Foranstaltningerne under PHARE, især venskabs(by)ordningerne og udsendelse af langtidseksperter til de central- og østeuropæiske stater, bør iværksættes snarest muligt.

Desuden skal der være mulighed for at udvide det samarbejde, der eksisterer inden for finansvæsen, miljø, landbrug, retsvæsen og indre anliggender, til andre områder alt efter ansøgerlandenes behov f.eks. til ungdomsområdet og det sociale område.

Regionsudvalget anser det endvidere for vigtigt, at programmet ikke begrænses til opbygning af de nationale ministerier, men også omfatter venskabsforbindelser og praktikantophold på regionalt og lokalt plan.

13.3. Regionsudvalget gør i denne forbindelse opmærksom på den ringe forvaltningskapacitet og den utilstrækkelige infrastruktur, som især er typisk for mindre byer og kommuner i landdistrikterne. Regionsudvalget er overbevist om, at de foreslåede partnerskabsordninger ikke bør betragtes som traditionel (vestlig) udviklingshjælp, der kun går den ene vej. For kommuner i EU-landene kan det f.eks. være lærerigt at se, hvordan der med forholdsvis små midler kan findes enkle, billige og holdbare løsninger på kommunale problemer. Ved evalueringen af gevinsten ved partnerskaberne bør der tages hensyn til deres tidsramme. Den fulde virkning kan ofte først konstateres efter 10 år eller mere.

13.4. Regionsudvalget forventer, at disse aspekter medregnes, når EU-programmer som f.eks. PHARE/CBC og ECOS tages op til revision.

14. Samarbejde med de øvrige central- og østeuropæiske lande samt andre lande

14.1. Da problemerne på områder som miljø og migration er tiltagende, er der også behov for at intensivere det grænseoverskridende og transnationale samarbejde med lokale myndigheder i de lande, som endnu ikke hører til EU-ansøgerlandene, samt med lande uden for dette område. Der gøres opmærksom på den vigtige rolle, som de vigtige samarbejdsprogrammer INTERREG II A og II C, PHARE, TACIS og ECOS-OUVERTURE spiller.

14.2. Regionsudvalget ønsker derfor, at transnationalt og grænseoverskridende samarbejde mellem lokale myndigheder fremmes inden for rammerne af de eksisterende EU-programmer, herunder især:

- MED-URBS, som etablerer forbindelser og net mellem kommunale myndigheder og byforvaltninger i Middelhavsområdets lande i og uden for EU: Regionsudvalget opfordrer til, at MEDA-programmet genoprettes, og til at der stilles støttemidler til rådighed, så allerede udvalgte projekter kan iværksættes, og der kan søges om nye programmer (se også Underudvalg 4's udtalelse om samarbejdet med Middelhavslandene);

- URB-AL, som fremmer samarbejdet mellem byer, regioner og kommuner i EU og Latinamerika: Kommissionen bør enten forenkle det overordnede program eller åbne mulighed for særskilte eller mindre projekter inden for samme område, da programmets størrelse kan forventes at virke overvældende for de enkelte kommuner;

- ASIA-URBS, som støtter det decentraliserede samarbejde mellem europæiske og asiatiske kommuner, der gennemfører bæredygtige foranstaltninger på områderne miljø, virksomheder og fattigdom i byerne: Regionsudvalget opfordrer til, at der sættes mere fart i gennemførelsen af programmet, som har været undervejs i over et år og har været forsinket adskillige gange;

- EU-Kina, som fremmer etableringen af forbindelser mellem kommuner i EU og Kina: Regionsudvalget opfordrer til, at programmet fortsættes, så kommunerne får bedre muligheder for langtidsplanlægning.

14.3. Regionsudvalget bifalder desuden etableringen af overregionale interessefællesskaber som praktiseret i Donau-området. Ni byer arbejder for tiden sammen om 240 grænseoverskridende projekter, der koordinerer deres økonomiske og miljøpolitiske interesser. Etablering af denne type interessefællesskaber bør støttes.

15. Konklusioner og henstillinger

15.1. Regionsudvalget hilser det velkommen, at kommunerne med styrkelsen af subsidiaritetsprincippet i et Europa, som knyttes stadig tættere sammen, har fået større ansvar og flere muligheder for at udforme grundlæggende tjenesteydelser, fremme strategisk planlægning og bane vej for en bæredygtig udvikling i kommunerne.

15.2. Regionsudvalget støtter foranstaltninger, som giver kommunerne ret til og konkret mulighed for inden for lovgivningens rammer selv at tage ansvaret for forvaltningen af en væsentlig del af de offentlige anliggender, herunder det grænseoverskridende og transnationale samarbejde.

15.3. Efter Regionsudvalgets opfattelse er det grænseoverskridende og transnationale samarbejde mellem lokale myndigheder et stadigt vigtigere middel til at sikre kommunernes deltagelse i de europæiske beslutningsprocesser og aktioner.

15.4. Målene for dette samarbejde er for Regionsudvalget:

- på internt kommunalt plan: at styrke en bæredygtig byudvikling, der giver varig livskvalitet,

- på mellemkommunalt plan: ikke kun at gennemføre begrænsede projekter, men også at indlede transnationale læreprocesser, som styrker partnernes handledygtighed i Europa,

- på EU-plan: at skabe »Borgernes Europa«.

15.5. Regionsudvalget understreger på ny, at man lægger afgørende vægt på det interregionale samarbejde mellem regioner og lokalsamfund som et væsentligt strategisk middel til fremme af såvel social og økonomisk samhørighed som homogen, overordnet udvikling.

15.6. I betragtning af integrationsdynamikken ved afslutningen af dette århundrede mener Regionsudvalget, at det grænseoverskridende og transnationale samarbejde mellem kommuner i EU og i de central- og østeuropæiske ansøgerlande samt Cypern i høj grad er med til »nedefra« at fremme den strategi, der skal forberede ansøgerlandene på EU-medlemskabet.

15.7. Regionsudvalget understreger betydningen af at styrke kommunernes europæiske kompetence, så de bliver i stand til at samarbejde i Europa på tværs af grænserne og transnationalt. Dette indebærer, at de retslige, institutionelle, organisatoriske, tekniske og finansielle forudsætninger herfor må skaffes til veje. I Europarådets konvention om lokalt selvstyre af 15. oktober 1985 opfordres medlemsstaterne til at fjerne alle administrative hindringer for etablering og gennemførelse af kommunale partnerskaber.

15.8. »Grænseoverskridende og transnationalt samarbejde mellem kommuner« skal indgå i EU's eksisterende støttepolitik som et nyt aspekt. Regionsudvalget anbefaler i denne forbindelse, at overlappende programmer strammes op og orienteres i retning af et langsigtet grænseoverskridende og transnationalt samarbejde. Det er afgørende, ikke mindst for partnerskaber med tiltrædelseslandene, at der indgår særlig støtte til lokale myndigheder og transnationale partnerskaber.

15.9. Den decentrale forvaltning af støtteprojekter har stået sin prøve. Regionsudvalget kræver derfor, at den decentrale projektforvaltning bibeholdes for at sikre støtteprogrammernes nærhed til borgerne.

15.10. Regionsudvalget forventer, at der afsættes flere midler til EU-programmer, som fremmer det grænseoverskridende og transnationale samarbejde, så at flere lokale myndigheder kan deltage.

15.11. Regionsudvalget går ind for flere finansielle midler til programmet til fremme af de kommunale partnerskaber. Det kræver, at budgetposten, der skal nybevilges hvert år, ændres til et langfristet program. I den forbindelse skal der sørges for en rimelig fordeling af midlerne.

15.12. Regionsudvalget opfordrer såvel Kommissionen som medlemsstaterne til - gennem høring af og i partnerskab med kommunernes nationale sammenslutninger - at fremme etableringen og udviklingen af informations- og rådgivningskontorer for lokale myndigheder. Disse kontorer vil ikke blot gøre det lettere at få adgang til enkeltprogrammer, men kan også yde støtte ved partnervalg samt stille teknisk og organisatorisk projektbistand til rådighed. Drejer det sig om multilateralt samarbejde med tendens til netværksdannelse, kan kontorerne udvides til at fungere som koordineringsredskaber med et lavt forbrug af personale og økonomiske midler.

15.13. Regionsudvalget understreger, at visse fællesskabsprogrammer, som f.eks. den europæiske volontørtjeneste, passende vil kunne anvendes som hjælp til at iværksætte grænseoverskridende og transnationalt samarbejde mellem kommuner.

15.14. Regionsudvalget forventer i denne forbindelse, at Kommissionen forenkler forvaltnings- og finanskontrolsystemerne, herunder regnskabskontrollen for lokale projekter, så at lokale myndigheder kan samarbejde hurtigt og effektivt. Det skal sikres, at Kommissionen har den afsluttende kontrolfunktion.

15.15. Regionsudvalget opfordrer Kommissionen til at sikre den politiske betydning af det grænseoverskridende, transnationale samarbejde ved hjælp af en omhyggelig programforvaltning.

15.16. Regionsudvalget går ind for øget samarbejde med europæiske kommunale paraplyorganisationer som Den Internationale Sammenslutning af Kommuner og Amter (IULA), Verdensforbundet af Venskabsbyer og De Europæiske Kommuners og Regioners Råd (CEMR) med dets telenet ELANET for at fremme Municipal International Cooperation (MIC) (internationalt kommunesamarbejde). Endvidere bør man inddrage »European Network of Training Organisations for Regional and Local Authorities« (ENTO) (europæisk net af uddannelsesinstitutioner for regionale og lokale myndigheder), som er iværksat af Europarådet, og Forsamlingen af Regioner i Europa (AER), som med henblik på den kommende udvidelse af EU har etableret mange kontakter med central- og østeuropæiske regioner.

Bruxelles, den 19. november 1998.

Manfred DAMMEYER

Formand for Regionsudvalget

() EFT C 100 af 2.4.1996, s. 98.

() EFT C 251 af 10.8.1998, s. 11.

() EFT C 64 af 27.2.1998, s. 48.

() CdR 298/95 fin - EFT C 100 af 2.4.1996, s. 98.

() CdR 280/97 fin - EFT C 64 af 27.2.1998, s. 48.

() DOC-DE RR/23561, PE 221.020/endelig udg.

() CSE(95) 605 af 6.12.1995.