EUROPA-KOMMISSIONEN 
Bruxelles, den 27.10.2011 
SEK(2011) 1294 endelig 
  
ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE 
RESUME AF KONSEKVENSANALYSEN 
Ledsagedokument til 
FORSLAG TIL EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING 
 
om sikkerheden i forbindelse med offshore olie- og gasprospektering, -efterforskning og 
-produktion 
{KOM(2011) 688 endelig} 
{SEK(2011) 1292 endelig} 
{SEK(2011) 1293 endelig}  
 
DA 2   DA 1. PROBLEMSTILLING  OG  BEHOV  FOR  INDGREB 
I de seneste tredive år har der være t mindst 11 større offshorekatastrofer1 og en række mindre 
ulykker2, som kunne have udviklet sig til katastrofer.  Efter katastrofen på Deepwater Horizon 
i april 2010 blussede diskussionerne om risikosty ring inden for offshore olie- og gasaktiviteter 
op igen.  
Risikoen er fortsat betydelig ogs å i EU trods fald i nogle af medlemsstaterne som følge af 
reformer efter katastroferne med Piper Al pha (1988) og Alexander Kielland (1980). En 
analyse af ulykkeshyppigheden og -omkostningerne i Europa i dag viser, at værdien af de 
gennemsnitlige årlige økonomiske tab og skader  som følge af offshore-ulykker i EU må 
anslås til at ligge i intervallet 205-915 mio. EUR3 (hvilket er basisscenariet i 
konsekvensanalysen). Situationen kræver indgre b, hvis man ønsker at re ducere risikoen, sikre 
en effektiv indsats ved større uheld og gi ve mulighed for, at de berørte områder og 
virksomheder hurtigt kommer på fode igen.  Risikoen for en begivenhed er produktet af 
sandsynligheden for, at den indtræffer, og dens følger. 
Sandsynligheden  for en større ulykke må ikke undervurderes, især på baggrund af 
oplysninger4 om, at de største ulykkesindikatorer stadig ikke er blevet reduceret.  De 
forløbere5 for potentielle større ulykker, som altid optræder ("near misses"), minder os om, at 
vi hele tiden må forbedre praksis og reducere risikoen.  
En større ulykke i denne sektor kan få enorme konsekvenser . bl.a. tab af fl ere menneskeliv, 
omfattende miljøskader og andre skadevirkninger for kystsamfundene6. Selv mindre uheld 
kan i betydelig grad mindske tilliden hos offe ntligheden og på markedet, og begrænsninger af 
produktionen af forsigtighedshensyn7 kan påvirke energifo rsyningssikkerheden og 
økonomien.   
Selv om farerne er de samme arbejder offs horeindustrien efter forskellige miljø-, sundheds- 
og sikkerhedsstandarder i de forskellige me dlemsstaters jurisdiktion, mens EU-retten kun 
delvis omfatter de relevante aspekter af offshoreaktiviteter8. Dette udgør ikke et velegnet, 
komplet, EU-dækkende og sammenhængende regels æt, hvor en stadig mindskelse af risikoen 
for større ulykker har høj prioritet.  Der er behov for forbedringer i alle regioner, men uden for 
Nordsøen reguleringen af offshorefarerne er  mindre udbygget og i højer e grad præget af 
forskrifter med detaljerede krav e nd rettet mod effektiv risikostyring.  I meddelelsen 
"Håndtering af sikkerheden i forbindelse med olie- og gasaktiviteter offshore" (KOM(2010) 
                                                 
1 §. 2.1 i konsekvensanalysen. 
2 F.eks. Brent B i 2003, Gullfaks C i 2010 og Ganneth F i 2011. 
3 Der forudsættes en hyppighed for en større ulykke på hvert 35. år med gennemsnitlige økonomiske 
omkostninger mellem 5 mia. EUR (kun oprensning) og 30 mia. EUR (alle økonomiske omkostninger), 
hvilket svarer til en omkostning på 140 - 850 mio. EUR om året. Hertil skal lægges et skøn på 65 mio. EUR om året i tab som følge af mere almindelige, men mindre alvorlige dokumenterede ulykker. Disse 
skøn bygger på den detaljerede analyse af sandsynligheder og ulykkesstatistikker i bilag I. 
4 http://www.ptil.no/news/rnnp-2010-major-challenge s-in-important-areas-a rticle7810-79.html  
5 Olie- og gaslækager, fejl i produktionsprocessens sikkerhed og kontrol over borehullet, fejl som følge af 
uigennemtænkte konstruktionsændringer og overskredne vedligeholdsterminer. 
6 fx fiskeri, turisme og undertiden havne og landbrug.  
7 Fx moratorier i Den Mexicanske Golf i 2010, i It alien i dag og i UK i 1988 (Ocean Odyssey accident). 
8 2.1 i konsekvensanalysen. 
 
DA 3   DA 560 endelig) er der udpeget mangler i EU's lovgivning og industripraksis og områder, hvor 
der bør sættes ind. I denne konsekvensanalys e vurderes alternative politikmuligheder og, 
hvilke virkninger de kan tænkes at få.  
Hvad angår sikkerheden ved offshore olie- og gasaktiviteter, står EU over for følgende 
tredelte problem: 
1) Der er væsentlig risiko for, at de r indtræffer en større offshore olie- eller gasulykke i EU's farvande, og den 
gældende fragmenterede lovgivning og regulerings- og industripraksis giver ikke grundlag for en mindskelse af 
risikoen i hele EU af det omfang, som kunne opnås. 
2) Gældende regelsæt og driftsordninger giver ikke grundlag for den mest effektive indsats ved ulykker, uanset i 
hvilke EU-farvande de indtræffer. 
3) Under de nuværende erstatningsansvarsordninger er det ikke sikkert, at den ansvarlige part (fx hvilket selskab 
der har sluppet olie ud) klart kan identificeres og/eller vedkommende er måske ikke i stand til eller ansvarlig for 
at betale alle omkostninger i forbindelse med den skade, der er forvoldt. 
Nedenstående tabel viser skematisk de underl iggende risikofaktorer, der er påvist ved 
analysen, ved høring af de implicerede pa rter og i internationa le undersøgelser.  
Kategori  Underliggende faktorer  
Faktorer for væsentlig og utilstrækkeligt reduceret risi ko i forbindelse med offshoreaktiviteter i EU  
Aldrende infrastruktur og modnet industrimiljø  
Strukturelt skift i industrien i retning af diversificering  Udviklingen i industrien  
Skift i retning af "grænselands"-aktiviteter og ny teknologi  
Ikke konsekvent brug af avanc eret praksis og teknologi  
Manglende overholdelse af regler og standarder  Virksomhedsspecifik intern 
praksis  
Utilstrækkelig/uensartet sikke rhedskultur i virksomhederne  
Uensartet teknisk ekspertviden hos myndighederne  
Suboptimal gennemsigtighed og informationsdeling  Faktorer med relation til 
gældende regler  
Fragmenterede regelsæt  
Faktorer for suboptimalt katastrofeberedskab  
Manglende sammenhæng mellem medlemsstaternes katastrofeplaner  Status for risikobaseret 
planlægning  Indsatsmidler ikke kompatible  på tværs af grænserne  
Få oplysninger om industri ens katastrofeindsatsmidler  Integration af det offentliges og 
industriens planer og midler  Virksomhedernes katastrofeplaner af svingende kvalitet  
Faktorer for  utilstrækkelige bestemmelser om erstatningsansvar  
Klarhed og anvendelsesområde for EU-lovgivningen om miljøansvar  
Manglende finansiel kapacitet og garanti  Klare og fuldstændige 
bestemmelser om erstatningsansvar
 Utilstrækkelige erstatningsordninger  i tilfælde af traditionelle skader  
Tabel 1  
2. BEGRUNDELSE  FOR  EN EU-INDSATS 
Ansvaret for og midlerne til at begræn se offshorerisikoen ligger primært hos industrien . At 
mindske risikoen for en større offshoreulykke kræver, at den me st avancerede praksis bliver 
normen overalt i EU. Det måtte forventes, at alle  operatører ville revurdere deres praksis efter 
Deepwater Horizon-ulykken, me n reaktionerne har været spor adiske, idet kun få af 
operatørerne har varslet og/eller truffet specifikke foranstaltn inger. Dette understreger, at der 
er behov for supplerende tiltag fra de offentlige myndigheders side.  
 
DA 4   DA I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet  har der kun været ove rvejet EU-tiltag, 
hvor de er mere effektive til at nå målene end tiltag fra medlemsstaterne hver for sig, eller 
hvor medlemsstatstiltag alene ikke med sikkerh ed fører til det optimale resultat. UK, NL, DK 
og NO benytter et reguleringsprincip, der bygger på  at opstille mål, men deres systemer vil 
også kunne forbedres ved, at der blev indført et samlet be nchmark for hele Nordsøen. 
Gevinsten ville være større i Middelhavet, Sortehavet og Øste rsøen, hvor nogle af landene har 
mindre erfaring i at forvalte de omsiggribende offshoreaktiviteter.  
Skulle internationale tiltag elle r EU-tiltag udeblive, ville det forv ærre en af de største årsager 
til problemerne, nemlig at ordninger og nationale  politikker i EU er så fragmenterede.  
Det er ønskeligt, at EU-medlemsstaternes na tionale praksis for forebyggelse, indsats og 
erstatning bringes på linje med hinanden, hvis en alvorlig ulykke kan føre til olieudslip hen 
over grænserne. En overordnet EU-plan synes at  være det bedste middel til at opnå den 
ønskede situation overalt i EU. Den vil også kunne løse andre vanskeligheder, såsom at 
foretage en sammenligning af industriens pr æstationer, som giver mening, og at deles om 
efterretnings- og ul ykkesoplysninger.  
Proportionaliteten  tilgodeses ved at vurdere effektiv iteten, omkostningerne og fordelene ved 
det EU-tiltag, der fører t il det ønskede resultat.  
Derfor foreslås der kun EU-tiltag, hvis målet kan nås med færre omkostninger end af 
medlemsstaterne. Der tilstræbes omkostningseffektivitet, hvor der er tale om administrationsomkostninger (fx gennemsigti ghed). Industriens egen regulering (fx 
indsatsteknologi) og internationale valgmulighede r (fx civilt erstatningsa nsvar) er også taget i 
betragtning i det fornødne omfang. 
Da de fleste årsager til problem erne er globale, er det ønske ligt sideløbende at søge efter 
internationale løsninger . Drøftelser i OSPAR, NSOAF, IRF, G-20 og IMO tyder dog på, at 
der ikke kan forventes hurtige resultater i disse fora alene, da de mangler beføjelser til at gennemtvinge fremskridt og sikre overholdelse.  
3. POLITIKKENS
 HOVEDMÅLSÆTNINGER 
I betragtning af det tredelte  problem bør et EU-initiativ  efterstræbe følgende to generelle mål : 
1. At forebygge, at en større ulykke indtræffer inden for o ffshore olie- og gasudvinding 
i EU (hvilket især har tilknytning t il risikoen for større uheld (MAH)). 
2. At give EU mulighed for at gøre en effek tiv indsats i en alvorlig nødsituation, hvis de 
forebyggende foranstaltninger sku lle vise sig ut ilstrækkelige. 
De kan opdeles i følgende fire specifikke mål  for tiltag inden for alle sektorens områder, lige 
fra forebyggelse over indsats til afhjælpning:  
1. At sikre, at bedste prak sis konsekvent benyttes ved begr ænsning af større farer ved 
olie- og gasindustriens offshor eaktiviteter, hvis de kan be røre EU's farvande eller 
kyster. 
 
DA 5   DA 2. At følge bedste praksis for regulering i alle europæiske ju risdiktioner, hvor der finder 
olie- og gasaktiviteter sted. 
3. At skærpe EU's beredskab og indsatsevne i tilfælde af nødsituati oner, som kan berøre 
EU's borgere, økonomi eller miljø. 
4. At forbedre og tydeliggøre gældende EU -bestemmelser om erstatningsansvar og 
erstatning. 
4. LØSNINGSMODELLER 
Flere forskellige løsningsmodeller kan ko mme under overvejelse afhængigt af, hvor 
omfattende ændringer i offshorepraksis eller hvilket ambitionsniveau for politikken der 
tilstræbes. Hver løsningsmodel består af en pakke af foranstaltninger, som vil påvirke de 
risikofaktorer, der er opregnet i kapitel 1. Der er udarbejdet fire løsningsmodeller ud over 
basisscenariet, hvor der intet foretages (løsningsmodel 0). 
Løsningsmodel 1  ("basisniveau Nordsøen") er det lave ste niveau for et EU-tiltag, hvis det 
skal have betydning. Det består i, at farevurderingsrapporten (Major Hazards Report - MHR) 
indføres i EU-retten som et begreb, der bygger videre på det sikkerheds- og 
sundhedsdokument, der kræves i direktiv 92/91/EØF, men er me re vidtgående. Det afspejler 
anerkendt god praksis i fl ere Nordsøjurisdiktioner. 
Løsningsmodel 1+  ("Nordsøen+") er mere omfattende end løsningsmodel 1, idet der ud over 
MHR inddrages en række "bløde" lovgivningsinstr umenter, som er inspireret af generelt 
anerkendt god praksis i nogle No rdsøjurisdiktioner, og som bl.a . går ud på følgende: nøje 
gennemgang af, hvilken teknisk kapacitet ansø gere til offshore olie - og gaslicenser har; 
konvergens mellem de nationale beredskabsplan er; at udvikle kompa tible nationale og 
industriejede indsatsmidler og stille dem til rådi ghed for andre lande efte r behov; afklaring af, 
i hvilket omfang miljøforskrifter er relevante for operatørernes erstatningsansvar (fx anvendelse af affaldslovgivningen)  i forbindelse med offshore olie- og gasulykker. EU vil 
også tilbyde selskaber med hjemsted i EU frivilli ge aftaler om at anvende EU-standarder uden 
for EU's farvande.  
Løsningsmodel 2  ("bedste EU-praksis") består i en mere omfattende pakke af reformer, der 
bygger på bredt anerkendt global bedste praksi s inden for risikostyring i forbindelse med 
større farer. Den vil blive gjort obligatorisk  i hele EU, og der vil i farevurderingsrapporten 
blive inddraget en vurdering af  miljørisikoen. Denne løsningsm odel vil føre til yderligere 
forbedringer, også i Nordsøen, og skabe foruds ætningerne for en dialog om regeludformning 
blandt alle kompetente nationale myndigheder i EU. 
Løsningsmodel 3 ("EU-agentur")  forstærker virkningerne af løsningsmodel 2 ved at tilføje 
et EU-agentur, som skal institutionalisere og dermed konsolidere de reformer, der er 
gennemført under løsningsmodel 2. Agenturet skal udføre inspektioner og undersøgelser, 
overvåge og gennemtvinge stabilitet i præsta tionerne, udbygge indsat skapaciteten og bistå 
med kapacitetsopbygning i nabolande til EU.  
Hver af disse løsningsmodeller rummer et sæt specifikke foranstaltninger , hvoraf nogle er 
fælles for flere løsningsmodeller, mens andre er specifikke for den enkelte løsningsmodel. 
Eksempelvis indeholder løsningsmodel 1+ fora nstaltninger fra løsningsmodel 1, da den 
 
DA 6   DA bygger på løsningsmodel 1, og supplerer dem me d flere andre. Løsningsmodel 2 indeholder 
dels supplerende foranstaltni nger, dels foranstaltninger, der findes i de foregående 
løsningsmodeller, men som implementeres anderl edes. Det viser, at en foranstaltning kan 
implementeres på forskellige måder, og at der ofte er tale om en afvejning af effektivitet og kompleksitet mod den praktiske gennemførlighed.  
Man er nået frem til foranstaltningerne via hø ring af de implicerede parter og forskning. I 
nedenstående tabel er der en fuldstændig liste over foranstaltningerne med angivelse af, om de 
indgår i de enkelte løsnings modeller. Det er også markeret, hvordan den pågældende 
foranstaltning skal implementeres under de fo rskellige løsningsmodeller. Således kan hver 
løsningsmodel beskrives ved, hvilke foranstaltnin ger der indgår i den, og på hvilken måde de 
foretrækkes implementeret på i den pågældende løsningsmodel. 
Nr. Foranstaltning 
 Løs-
nings-model 
0 Løs-
nings-model 
1 Løs-
nings-model 
1+ Løs-
nings-model 
2 Løs-
nings-model 
3 
1 Grundig verfikation af den potentielle operatørs tekniske 
kapacitet  0 (= ikke 
sket) 0 G (ret-
nings-
linjer)  L EU-
agentur  
2 Indførelse af en ordning med jævnlige inspektioner og 
sanktioner  0 Lov-
givning  L L EU 
3 Forelæggelse af formelle sikkerhedsvurderinger, som skal 
accepteres af den regeludstedende myndighed  0 L  L L EU 
4 Videreudvikling af farevurderingsrapporten til en 
omfattende risikostyringsmodel  0 0 0 L  L 
5 Udbredelse af EU-praksis til internationale aktiviteter  0 0 G  G EU 
6 Oprettelse af en kompetent myndighed  0 0 0 L  EU 
7 Oprettelse af en platform for en reguleringsdialog  0 0 0 L  EU 
8 Omfattende udveksling af oplysninger og 
gennemsigtighed  0 0 0 L  L 
9 Beredskab med henblik på effektiv indsats ved større 
offshore-ulykker  0 0 G  L EU 
10 Rådighed over og kompatibilitet af indsatsmidler på 
tværs af grænserne  0 0 G  L EU 
11 Afklaring af miljøansvarets omfang  0 0 G  L L 
Tabel 2 Sammenligning af løsningsmodellerne 
Til de foranstaltninger, der er opregnet i tabe l 2, kommer der tre andr e foranstaltninger, der 
vedrører i) produktsikker hed, ii) garanti for finansiel kapaci tet og iii) erstatningsordninger for 
traditionelle skader. Disse foranstaltninger vil indv irke på faktorerne i tabel 1, men de er ikke 
modne nok til at indgå i denne konsekvensanalyse og vil blive vurderet på et senere tidspunkt. 
 
DA 7   DA 5. KONSEKVENSVURDERING  AF LØSNINGSMODELLERNE 
Ved konsekvensanalysen er hver løsningsmodel vurderet efter, i hvilk et omfang den mindsker 
risikoen, hvilke virkninger den har på medl emsstaternes, industriens og Kommissionens 
omkostninger til overholdelse, og hvilke mere generelle og ikke  kvantificerbare virkninger 
(sociale, økonomiske og miljømæssige) den har.  
Løsningsmodel 0  (ingen EU-tiltag) indebærer ingen yderligere omkostninger og indvirker 
ikke på basisomkostningerne, der ligger i interva llet 205-915 mio. EUR7. Den indvirker ikke 
konsekvent på problemårsagerne i alle medlemss taterne. Den må ganske vist forventes nogle 
forbedringer i de nationale lovgivninger og me dlemsstaternes og industriens praksis, men 
virkningen heraf kan tænkes at blive modvirket  af en stigning i risikoniveauet i takt med 
offshoreaktiviteternes kompleksitet (fx mere  komplekse og fjernt liggende boringer).  
Løsningsmodel 1  fører til en forøgelse af omkos tningerne til overholdelse på ca. 36 mio. 
EUR om året , som hovedsagelig skal afholdes af industrien. Løsningsmodellen sikrer 
konsekvente risikovurderinger fr a industriens og myndighede rnes side, et opgraderet 
sanktionssystem og en vis forbedring af indus triens sikkerhedskultur. Deraf følger en 
reduktion af risikoen, som udtrykt  i forhold til basisomkostningerne anslås til at ligge i 
intervallet 7-30 mio. EUR om året , dvs. et fald på 3 %  i forhold til basisrisikoen. 
Løsningsmodel 1+  pålægger medlemsstaterne yderlig ere driftsomkostninger på ca. 3 mio. 
EUR  og industrien yderligere 16 mio. EUR , så de samlede omkostninger for industrien til 
overholdelse bliver ca. 52 mio. EUR . Den medfører begrænsede forbedringer af kontrollen 
med den tekniske formåen, afklarer operatør ernes erstatningsansvar for forurening og 
formaliserer målet om at råde over katastrofe ressourcer og -planer, so m to nabomedlemsstater 
kan være fælles om. Det er begyndelsen til sikring af, at EU får en vis indflydelse på højnelse 
af globale standarder. Gevinsten ved løsningsmodel 1+ er 25-109 EUR om året , dvs. et fald 
på 12 %  i forhold til basisrisikoen. 
Løsningsmodel 2  indebærer yderligere årlige omkostninger for industrien til overholdelse og 
implementering på 70 mio. EUR, så industriens  kumulerede omkostninger bliver på ca. 122 
mio. EUR . Dertil kommer 9-15 mio. EUR i ad ministrationsomkostninger for 
medlemsstaterne, så det kumulerede beløb bliver 12-18 mio. EUR  plus engangsudgifter til 
administration på 18-44 mio. EUR. Modellen be rører alle de opregnede problemårsager. 
Tilsammen vil foranstaltninge rne under denne løsningsmode l reducere risikoomkostningerne 
med 103-455 mio. EUR om året  svarende til et fald på 50 %  i forhold til basisrisikoen.  
Løsningsmodel 3  konsoliderer gevinsterne ved løsningsmodel 2, fremmer sammenhæng i 
regelsættene, tilbyder teknisk bistand til nye nationale syst emer og systemer, der er under 
udbygning, og styrker koordinering og gennemsigti ghed. Eksisterende risikobaserede 
systemer frygter imidlertid, at  fordelene kan blive udvandet ve d, at regionale og nationale 
prioriteter bliver tilsidesat til fordel for in stitutionelle gennemsnitsmål. Modellen indebærer 
driftsomkostninger for Kommissionen på ca. 34 mio. EUR om året  plus 18-44 mio. EUR i 
engangsudgifter til opstart og 10 mio. EUR til ansk affelse af indsatsmidler. Industriens og 
medlemsstaternes omkostninger til overholde lse og den samlede gevinst er af samme 
størrelsesorden som for løsningsmodel 2. 
 
DA 8   DA 6. FORETRUKNE  LØSNINGSMODEL  OG  REGULERINGSFORM   
Den foretrukne løsningsmodel er løsningsmodel 2 , dvs. en omfattende offshorereform, der 
ved hjælp af ny lovgivning bringe r risikoforvaltningen og katastro feberedskabet op på bedste 
praksis overalt i EU. Denne løsningsmodel gi ver ikke blot konsekvens, men også større 
gennemsigtighed i industriens og myndighedernes præstationer. 
Denne løsningsmodel giver den mest udtalte re duktion (50 %) af risikoen ved hjælp af øget 
forebyggelse og afbødning, hvis der alligevel skulle  ske en ulykke. Risi koreduktionen udtrykt 
i gennemsnitligt pengebeløb (ca. 279 mio. EUR år ligt) står i et guns tigt forhold til de 
skønnede kumulerede omkostninger til im plementering (12-18 mio. EUR årligt i 
administrationsomkostninger i medlemsstater ne, og 122 mio. EUR årligt i omkostninger til 
overholdelse i industrien). Løsningsmodel 2 er administrativt og økonomisk den mest 
attraktive, da de ekstra driftsudgifter i lø sningsmodel 3 (ca. 34 mio. EUR årligt) ikke 
reducerer risikoen tilsvarende. Løsningsmodel 1+ er en mulighed, der giver en beskeden 
positiv virkning (12 %) og begrænsede mulighe der for håndhævelse, mens fordelene ved 
løsningsmodel 1 er for små til at berettige se lv de lave omkostninger dertil. Blandt de 
implicerede parter er det NGO'er og klassifi ceringsselskaberne, der går mest ind for 
ændringer, sammenlignet med m yndighederne og især industrien. 
Det foreslås at implementere løsningsmodel 2 med en forordning . Fordelen derved frem for 
et direktiv er, at den, fordi den anvendes direkte9, giver klarhed, sammenhæng og hurtig 
implementering, og at dens primære formål er at  sikre korrekt anvendelse af reglerne, mens 
den nuværende implementering er uensartet fr a medlemsstat til medlemsstat. En forordning 
vil også give mere ensartede spilleregler for industrien, fordi den påvirker den direkte. En 
forordning vil også være til fordel fo r katastrofeplaner om bekæmpelse af 
grænseoverskridende forurening. 
7. OVERVÅGNING  OG  EVALUERING 
Forordningens virkninger bør vurde res senest fem år efter dens ikrafttræden. Dertil bør der 
benyttes indikatorer for sikkerhedsniveau og da ta om aktiviteter vedrørende kontrol med 
overholdelsen (se kapitel 8 i konsekvensan alysen). Forslagene om at forbedre 
gennemsigtighed og rapportering ventes at le tte evaluering og overv ågning og sammenligning 
af offshorerisikoen på tværs af hele EU.  
Desuden vil regelmæssige møder med de kompetente myndighede r give Kommissionen 
mulighed for at holde øje med sektoren. De vil også bidrage til vidensdeling mellem de 
traditionelle offshoreregioner i EU og de nye. 
 
                                                 
9 Man har foretrukket direktiver som retsakt til at gælde for højrisiko/højværdi-industrier (fx IPPC, 
Seveso II-direktivet), mens snævrere højrisikosekto rer (fx civil luftfart) ofte benytter forordninger.