FORKLARENDE RAPPORT til protokollen til konventionen om beskyttelse af Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser (Godkendt af Rådet den 19. december 1997) (98/C 11/02)

I. INDLEDNING

Forskellige undersøgelser og andre projekter, der er gennemført i medlemsstaterne og fællesskabsinstitutionerne (1), har vist, at medlemsstaternes lovgivning indeholder bestemmelser, der kan anvendes til bekæmpelse af svig og aktiv og passiv bestikkelse af nationale tjenestemænd.

Selv om denne lovgivnings særlige karakteristika varierer fra en medlemsstat til en anden, har de alle en række fælles elementer, som gør det muligt at nå frem til en fælles definition.

Det er også konstateret, at medlemsstaternes strafferet langtfra er fuldt dækkende, når den skal anvendes i forbindelse med den internationale dimension af bestikkelse - hvori fællesskabstjenestemænd eller andre medlemsstaters tjenestemænd er involveret - som faktisk eller potentielt berører De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser.

Den omstændighed, at der er disse fælles elementer i de nationale lovgivninger, understreger, at der er behov for en passende opfølgning heraf på EU-plan og for at sikre større konvergens i den måde, hvorpå forskellige former for bestikkelse med internationale forgreninger behandles i medlemsstaternes strafferet.

Denne protokol om bestikkelse af tjenestemænd blev foreslået på foranledning af det spanske formandskab som et yderligere instrument til supplering af den konvention (2), der blev udarbejdet den 26. juli 1995, og for at styrke beskyttelsen af Fællesskabernes finansielle interesser. Den er navnlig en imødekommelse af punkt 7, litra h), i Rådets resolution af 6. december 1994 om retlig beskyttelse af Fællesskabets økonomiske interesser (3), hvori det hedder, at »medlemsstaterne bør træffe effektive foranstaltninger til retsforfølgning af tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber, der bestikker eller bliver bestukket i forhold vedrørende Fællesskabernes økonomiske interesser«.

II. BEMÆRKNINGER TIL ARTIKLERNE

Artikel 1

I denne indledende bestemmelse defineres det, hvad der overalt i protokollen forstås ved udtrykkene »tjenestemand« og »konvention«.

1.1. Ved »tjenestemand« forstås de forskellige kategorier af personer - fællesskabstjenestemænd, nationale tjenestemænd eller tjenestemænd fra en anden medlemsstat - for at sikre en bred og ensartet anvendelse af protokollens grundlæggende bestemmelser som led i bekæmpelsen af bestikkelse.

Disse kategorier defineres i forhold til deres respektive status.

1.2. Nr. 1, litra b), der er baseret på traktatudkastet fra 1976, vedrører »fællesskabstjenestemænd«, hvorved der forstås ikke blot fastansatte tjenestemænd i snæver forstand, som er omfattet af vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber, men også de forskellige kategorier af personale, som er kontraktansat i henhold til ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Det omfatter nationale eksperter, der er stillet til rådighed for De Europæiske Fællesskaber for at udøve hverv svarende til de hverv, der udøves af tjenestemænd eller øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber.

Medlemmer af fællesskabsinstitutionerne - Kommissionen, Europa-Parlamentet, De Europæiske Fællesskabers Domstol og Revisionsretten - er ikke omfattet af denne definition (jf. bemærkningerne til artikel 4, stk. 2).

1.3. Med sidste punktum i litra b) bringes personalet ved organer, der er oprettet i henhold til EF-lovgivningen, med ind under definitionen på »fællesskabstjenestemænd«. Dette vedrører på nuværende tidspunkt:

- Det Europæiske Samarbejdsagentur (4)

- Den Europæiske Investeringsbank (5)

- Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (6)

- Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene (7)

- Det Europæiske Universitetsinstitut i Firenze (8)

- Den Europæiske Investeringsfond (9)

- Det Europæiske Miljøagentur (10)

- Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut (11)

- Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug (12)

- Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering (13)

- Det Europæiske Arbejdsmiljøagentur (14)

- Harmoniseringskontoret for Det Indre Marked (varemærker, mønstre og modeller) (15)

- Det Europæiske Monetære Institut (EMI) (16)

- EF-Sortsmyndigheden (17)

- EU-organernes Oversættelsescenter (18)

- Det Europæiske Observatorium for Racisme og Fremmedhad (19).

Denne bestemmelse vedrører personale ved organer, der i meget bred forstand er ansvarlige for gennemførelsen af fællesskabslovgivning, som allerede er eller vil blive vedtaget i henhold til fællesskabstraktaterne, idet dette personales aktiviteter er af en sådan art, at bestikkelse af dem kunne få en skadelig virkning på beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser.

1.4. I nr. 1, litra c), defineres begrebet »national tjenestemand« som en tjenestemand eller en anden person, der virker i offentlig tjeneste som defineret i den enkelte medlemsstats lovgivning med henblik på dens egen strafferet. Definitionen i strafferetten har således fortrinsret. Når sagen vedrører en national tjenestemand fra den retsforfølgende stat, finder den nationale definition anvendelse. Når sagen vedrører en tjenestemand fra en anden medlemsstat, er definitionen i den pågældende medlemsstats lovgivning ikke afgørende i de tilfælde,hvor den pågældende person ikke ville have haft status som tjenestemand i henhold til lovgivningen i den retsforfølgende medlemsstat. Dette følger af andet afsnit i litra c), hvorefter en medlemsstat kan bestemme, at bestikkelse, der involverer en anden medlemsstats nationale tjenestemænd, kun vedrører tjenestemænd, hvis status er forenelig med nationale tjenestemænds status i henhold til den retsforfølgende medlemsstats nationale lovgivning.

Henvisningen til loven i tjenestemandens medlemsstat betyder, at der kan tages behørigt hensyn til særlige nationale forhold med hensyn til de personers status, der udøver offentlige hverv.

Artikel 4, stk. 2 og 3, viser, at begrebet »national tjenestemand« ikke automatisk omfatter parlamentsmedlemmer, ministre, medlemmer af højesteret eller medlemmer af revisionsretten i medlemsstaterne. Imidlertid er dette ikke til hinder for, at en medlemsstat kan udvide sin definition af »national tjenestemand« til at omfatte en eller flere af disse personkategorier.

1.5. I artikel 1, stk. 2, defineres »konvention« i henhold til protokollen som den konvention, der blev indgået den 26. juli 1995 i Bruxelles, om beskyttelse af Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser, og som blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende C 316 den 27. november 1995.

Der henvises til de relevante bestemmelser i den pågældende konvention i artikel 4, stk. 1, artikel 7 og artikel 9, stk. 3.

Artikel 2

I artikel 2 defineres den lovovertrædelse, der består i passiv bestikkelse, og som faktisk skader eller vil kunne skade Fællesskabernes finansielle interesser. Denne definition knytter protokollen til den konvention, som den supplerer.

Udtrykket »vil kunne skade« er anvendt for at dække tilfælde af bestikkelse, hvis indvirkning på Fællesskabernes finansielle interesser ikke har nået det tilstræbte mål.

2.1. I stk. 1 opregnes en række elementer, der udgør bestikkelse af en tjenestemand, og hvoraf hensigten er en nødvendig bestanddel.

2.2. De væsentlige faktorer i bestikkelse omfatter at anmode om, at tage imod og at modtage visse ting »direkte eller gennem tredjemand«.

Dette omfatter:

- en ensidig handling fra en tjenestemands side, som anmoder om en fordel for sig selv ved eksplicit eller implicit at lade en anden person forstå, at han må »betale« for, at tjenestemanden kan udføre eller undlade at udføre en officiel handling; det er uvæsentligt, om der reageres på anmodningen, da det er selve anmodningen, der er kernen i lovovertrædelsen

- gerningsmandens accept eller modtagelse af visse ting efter overensstemmelse mellem ham selv og giveren; lovovertrædelsen er fuldbyrdet, når der er givet udtryk for samtykke, selv om tjenestemanden senere giver afkald på aftalens gennemførelse eller returner den modtagne ting.

Protokollen sondrer ikke mellem direkte og indirekte bestikkelsesmidler. Den omstændighed, at en tredjemand kan være involveret, hvorved passiv bestikkelse udvides til også at omfatte tjenestemandens indirekte handlinger, medfører nødvendigvis, at strafbarheden af tjenestemandens adfærd fastslås, uanset om den deltagende tredjemand har handlet i god eller ond tro.

2.3. Lovovertrædelsen omfatter også det tilfælde, hvor en tjenestemand f. eks. forlanger en gave eller andre fordele, ikke til gavn for sig selv, men for en tredjepart, som f. eks. en ægtefælle eller en partner, en god ven, et politisk parti eller anden organisation.

2.4. De ting, der udgør den væsentlige substans i bestikkelse, omfatter tilbud, løfter eller fordele, uanset disses art, til gavn for tjenestemanden eller en anden person.

»Fordele, uanset disses art« er bevidst et bredt begreb, som ikke blot dækker håndgribelige genstande (penge, værdigenstande, alle slags varer, tjenesteydelser), men også alt, hvad der kan have en indirekte interesse, såsom afvikling af den bestukne persons gæld, arbejde på ejendom, der tilhører den pågældende. Denne opregning er ikke udtømmende. Begrebet fordel, der er anmodet om, modtaget eller lovet, dækker alle former for materielle eller immaterielle fordele.

Med hensyn til protokollen er det tidspunkt, hvor de ting, der udgør substansen i bestikkelsen, ydes eller tilvejebringes, uvæsentligt. Ved udtrykkeligt at nævne »tage imod løfter« fanger artikel 2, stk. 1, senere udbetalinger, hvis de har oprindelse i en strafbar aftale mellem bestikkeren og den bestukne.

2.5. Det er væsentligt, at anmodningen eller accepten ligger forud for den handling eller undladelse af handling, som tjenestemanden har tilbudt eller accepteret.

Teksten er utvetydig: »en tjenestemand anmoder om eller modtager fordele (. . .) eller tager imod et løfte (. . .) for at udføre eller undlade at udføre en handling (. . .)«.

Det står således klart, at der kronologisk set først skal foreligge en anmodning eller accept, og at tjenestemanden derefter skal udføre eller undlade at udføre en handling.

En fordel, der er modtaget efter handlingen, men uden forudgående anmodning eller accept, medfører derfor ikke strafansvar i henhold til protokollen. Endvidere gælder denne artikel ikke gaver, som ikke er knyttet til nogen efterfølgende handling fra en tjenestemands side i udøvelsen af hans hverv.

2.6. Tjenestemandens pligter eller hverv er målet for den praksis, protokollen finder anvendelse på.

Protokollen finder anvendelse på udførelsen af eller undladelsen af at udføre enhver handling, som i medfør af en lov eller retsforskrift hører med til beføjelserne for indehaveren af embedet eller hvervet (tjenestepligt), for så vidt de udføres i strid med tjenestepligten. Desuden skal tjenestemandens adfærd være af en sådan art, at den skader eller vil kunne skade Fællesskabernes finansielle interesser.

Lovgivningen i visse medlemsstater omfatter tilfælde, hvor en tjenestemand i strid med sin tjenestepligt til at være upartisk modtager en fordel til gengæld for at handle i overensstemmelse med sit hverv (f. eks. ved at give fortrinsbehandling ved at fremskynde eller suspendere behandlingen af en sag). Også disse tilfælde er omfattet af denne artikel.

2.7. Ifølge artikel 2, stk. 2, skal medlemsstaterne træffe de strafferetlige foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at den adfærd, der er beskrevet i stk. 1, er strafbar.

Det er derfor medlemsstaterne, der skal undersøge, om deres nuværende strafferet faktisk dækker alle de relevante personkategorier og former for adfærd, og, hvis dette ikke er tilfældet, træffe foranstaltninger, hvorved der indføres regler for en eller flere hertil svarende lovovertrædelser. Medlemsstaterne kan gøre dette ved at indføre regler for en enkelt, generel lovovertrædelse eller for flere specifikke lovovertrædelser.

Artikel 3

I denne artikel beskrives den lovovertrædelse, der består i aktiv bestikkelse af en tjenestemand, og som faktisk skader eller vil kunne skade Fællesskabernes finansielle interesser.

Det er den naturlige følge af den lovovertrædelse, der er defineret i artikel 2, set fra bestikkerens side; det er navnlig for at sikre, at den offentlige forvaltning fungerer korrekt, og for at beskytte tjenestemanden mod eventuelle manøvrer rettet mod ham, idet aktiv og passiv bestikkelse i de fleste medlemsstater er særskilte, selvstændige lovovertrædelser, der kan retsforfølges særskilt og selvstændigt.

Artikel 3, stk. 1, opregner en række strafbare former for adfærd fra bestikkerens side, som udgør aktiv bestikkelse af en tjenestemand.

3.1. »At en person med forsæt (. . .) lover eller yder (. . .) en fordel« vedrører bestikkeren, uanset i hvilken egenskab (forretning, offentlig tjeneste osv.) han handler; bestikkeren kan være en privatperson, der handler som sådan eller for et selskab, eller en person, der udøver et offentligt hverv.

Den handling, der udgør bestikkelsen, skal foretages med forsæt, dvs. ud fra et udtrykkeligt ønske om at få handlinger udført, der er i strid med de pligter, som er knyttet til offentlig tjeneste.

Om der foreligger en lovovertrædelse, når bestikkeren handler med forsæt, men tager fejl med hensyn til de beføjelser, som han tror, tjenestemanden har, er et spørgsmål, som skal afgøres i henhold til den nationale lovgivning.

3.2. Bestikkerens handling består i, direkte eller gennem en tredjemand, at love eller yde en fordel (materiel eller immateriel), uanset dennes art, og uanset om der reageres på tilbuddet, og uanset om fordelene faktisk bliver ydet.

Bestikkelsen kan være ensidig eller gensidig; den kan vedrøre en materiel eller immateriel ting: begrebet fordel skal forstås i den bredest mulige betydning, jf. punkt 2.4 og 2.5 ovenfor.

I artiklen sondres der ikke mellem de - direkte eller indirekte - midler, ved hjælp af hvilke bestikkelsen finder sted. Den omfatter manøvrer, der enten direkte eller gennem en tredjemand er rettet mod tjenestemanden.

3.3. Aktiv bestikkelse er rettet mod en person, som pr. definition skal være en tjenestemand, uanset om fordelen er beregnet for tjenestemanden selv eller en anden person.

3.4. Det mål, som bestikkelsen forfølger, er det samme som det, den passive bestikkelse sigter mod; jf. punkt 2.6.

3.5. Artikel 3, stk. 2, har samme ordlyd som artikel 2, stk. 2; jf. punkt 2.7.

Artikel 4

Med denne artikel styrkes foranstaltningerne mod svig og bestikkelse ved, at der kræves tilpasninger af medlemsstaternes strafferet vedrørende deres nationale tjenestemænds relevante adfærd, så den kommer til at omfatte tilsvarende adfærd hos fællesskabstjenestemænd, som faktisk indvirker på eller vil kunne indvirke på Fællesskabets indtægter og udgifter.

4.1. Stk. 1 omhandler overtrædelser, som i hver enkelt medlemsstat vedrører svigagtig adfærd, der indvirker på Fællesskabets finanser som defineret i artikel 1 i konventionen, og som begås af nationale tjenestemænd under udøvelsen af deres hverv.

Her drejer det sig om, at man i alle medlemsstaternes strafferet skal anvende ligestillingsprincippet med hensyn til lovovertrædelsernes strafbarhed på samme måde som med hensyn til de i artikel 2 og 3 nævnte lovovertrædelser, således at det, der udgør en lovovertrædelse, når den begås af tjenestemænd i den ene kategori (nationale tjenestemænd), også udgør en lovovertrædelse, når den begås af tjenestemænd i den anden kategori (fællesskabstjenestemænd).

Dette princip medfører, at medlemsstaterne også skal træffe foranstaltninger til, at overtrædelser, der vedrører svig, ligeledes skal omfatte en lignende adfærd, som udvises af fællesskabstjenestemænd under udøvelsen af deres hverv. Udvidelsen går ikke på selve adfærden, men på kategorien af gerningsmænd.

Det overlades til den enkelte medlemsstat at bestemme, hvorledes denne udvidelse skal gennemføres.

4.2. På samlingen i Rådet den 23. november 1995 var der enighed blandt medlemsstaterne og Kommissionen om, at de nationale regeringers ministre og medlemmerne af Kommissionen bør behandles ens i forbindelse med denne protokol.

Dette synspunkt fremgår af stk. 2 for så vidt angår lovovertrædelser vedrørende svig, der faktisk skader eller vil kunne skade Fællesskabets finansielle interesser, og lovovertrædelser vedrørende aktiv og passiv bestikkelse som defineret i protokollen. På nationalt plan vedrører det regeringsministre, parlamentsmedlemmer, medlemmer af højesteretter og revisionsretter; inden for fællesskabsinstitutionerne vedrører det de tilsvarende personer, når de udøver deres hverv (medlemmerne af Kommissionen, medlemmerne af Europa-Parlamentet, medlemmerne af De Europæiske Fællesskabers Domstol samt medlemmerne af Revisionsretten).

Heraf følger, at for så vidt angår strafbare lovovertrædelser vedrørende svig og bestikkelse vil medlemmer af Kommissionen blive sidestillet med regeringsministre, medlemmer af Europa-Parlamentet med medlemmer af de nationale parlamenter, medlemmer af Domstolen med medlemmer af højesteretterne og medlemmer af Revisionsretten med deres nationale kolleger. I kraft af denne sidestilling skal nationale bestemmelser, for så vidt vedrører lovovertrædelser begået af medlemmer af nationale parlamenter og regeringsministre mv., udvides, således at de kommer til at gælde også for ovennævnte medlemmer af De Europæiske Fællesskabers institutioner.

Da visse medlemsstater ikke har en revisionsret, betragtes følgende instanser som svarende hertil:

- National Audit Office i Det Forenede Kongerige

- Office of the Comptroller and Audior-General i Irland

- Rigsrevisionen i Danmark

- Riksrevisionsverket i Sverige

-Valtiontalouden tarkastusvirasto/Statens revisionsverk i Finland.

4.3. Stk. 3 giver mulighed for at fravige ligestillingsprincippet i stk. 2 i de medlemsstater, hvor ministrenes strafferetlige ansvar er reguleret i en særlovgivning, der gælder i særlige nationale situationer. Dette udelukker dog ikke, at lovovertrædelser begået af eller over for medlemmer af Kommissionen kan straffes i henhold til almindelige nationale strafferetlige regler.

Denne mulighed er især nyttig i Danmark, hvor de strafferetlige regler for ministres ansvar gælder i specifikke situationer (f. eks. når en minister kan holdes strafferetligt ansvarlig for handlinger foretaget af hans underordnede), hvor andre personer i en ledende stilling ikke ville kunne pålægges strafansvar.

4.4. Ifølge stk. 4 berører de forudgående stykker om ligestilling med hensyn til strafbarhed »ikke de bestemmelser om straffeproces og om domstolskompetence, der gælder i hver enkelt medlemsstat«.

For så vidt angår de forskellige stykker i artikel 4 taget under ét er det klart, at protokollen ikke kan berøre eller anfægte nationale strafferetlige regler eller regler, der giver domstole kompetence til at prøve sager vedrørende de pågældende lovovertrædelser. Men dette forhindrer ikke, at artiklen har fuld virkning i de nationale retssystemer.

Hvad særligt angår personer, der er omfattet af stk. 2, og med hensyn til hvilke ligestillingsprincippet generelt og uden undtagelser indebærer strafferetlig ligebehandling, skal følgende anføres. I de tilfælde, hvor en særlov i en medlemsstat giver en særlig domstol kompetence til at prøve sager, hvori regeringsministre, parlamentsmedlemmer, medlemmer af højesteret eller medlemmer af revisionsretten anklages for en lovovertrædelse, kan denne domstol også have kompetence i tilsvarende sager, der vedrører medlemmer af Kommissionen, medlemmer af Europa-Parlamentet, medlemmer af De Europæiske Fællesskabers Domstol samt medlemmer af Revisionsretten, men uden at det berører de nationale bestemmelser om kompetence.

4.5. Stk. 5 fastsætter, at protokollen ikke berører bestemmelserne om ophævelse af immunitet for personale ved Fællesskabets institutioner.

Ophævelse af immunitet er således en forudgående betingelse for udøvelse af straffemulighed. Protokollen anerkender, at hver af de pågældende institutioner har pligt til at lade bestemmelserne om privilegier og immuniteter få virkning under hensyntagen til gældende procedurer og retsmidler i henhold til fællesskabsretten (20).

Artikel 5

5.1. Ifølge artikel 5, stk. 1, skal medlemsstaterne sikre, at lovovertrædelserne aktiv og passiv bestikkelse, der er defineret i artikel 2 og 3, altid straffes med strafferetlige sanktioner, med andre ord kan prøves ved domstole med kompetence i straffesager.

Dette gælder ligeledes for medvirken til og anstiftelse af lovovertrædelser, som skal fortolkes i overensstemmelse med definitionerne i den enkelte medlemsstats strafferet.

Da lovovertrædelserne aktiv og passiv bestikkelse omfatter fremsættelse af løfter, også selv om disse ikke opfyldes, er det ikke blevet anset for nødvendigt at stille krav om, at forsøg på aktiv eller passiv bestikkelse skal gøres strafbart. Imidlertid kan de medlemsstater, som ønsker det, også gøre forsøg på lovovertrædelser strafbare.

Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning; dette udtryk er taget fra en dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol. I sag 68/88 (dom af 21. september 1989, Sml. s. 2965) udtalte Domstolen følgende: »medlemsstaterne skal navnlig drage omsorg for, at overtrædelser af fællesskabsretten sanktioneres efter samme materielle og processuelle regler, som efter national ret gælder for overtrædelser af samme art og grovhed, og sanktionen skal under alle omstændigheder være effektiv, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning.«

Medlemsstaterne har, når de skal efterkomme denne bestemmelse, en vis skønsmargen med hensyn til at bestemme arten af de sanktioner, som idømmes, samt hvor strenge de skal være. Disse behøver ikke nødvendigvis altid at indebære frihedsstraf. Som et supplement eller et alternativ til fængsling kan der idømmes bødestraf.

5.2. Ifølge protokollen skal medlemsstaterne dog i de groveste tilfælde sørge for, at der idømmes frihedsstraf, som kan medføre udlevering. Medlemsstaterne skal selv beslutte, hvilke kriterier eller faktiske forhold der bestemmer en lovovertrædelses grovhed på baggrund af deres respektive retstraditioner.

5.3. Stk. 2 omhandler forbindelsen mellem strafferet og disciplinære regler, når omstændighederne er af en sådan art, at den samme bestikkelseshandling kan falde ind under begge; princippet om de nationale eller Fællesskabets disciplinære systemers uafhængighed har fortrinsret, idet gennemførelse af en straffesag »ikke berører de kompetente myndigheders udøvelse af disciplinære beføjelser over for nationale tjenestemænd eller fællesskabstjenestemænd«.

For at tage hensyn til visse nationale retstraditioner kan de nationale myndigheder ifølge stk. 2 endvidere lade principperne i deres egen lovgivning få virkning, hvorved der ved fastlæggelsen af den strafferetlige sanktion kan tages hensyn til disciplinære sanktioner, som tidligere er pålagt samme person for samme adfærd. Dette er en specifik bestemmelse, som ikke er obligatorisk i medlemsstater, som ikke anerkender eller håndhæver disciplinære sanktioner.

Artikel 6

6.1. I denne artikel opstilles en række kriterier, hvorefter der tillægges nationale retshåndhævende og retlige myndigheder kompetence til at retsforfølge og prøve sager vedrørende lovovertrædelser, der er omfattet af protokollen, dvs. aktiv og passiv bestikkelse og de overtrædelser, der er omhandlet i artikel 4.

6.2. Ifølge stk. 1 skal en medlemsstat fastlægge sin straffemyndighed i fire situationer:

a) I de tilfælde, hvor lovovertrædelsen helt eller delvist er begået på dens område, dvs. bestikkelseshandlingen finder sted dér, fordelen gives dér, eller den strafbare aftale indgås dér, uanset beskikkerens eller den involverede tjenestemands status eller nationalitet (territorialprincippet).

b) I de tilfælde, hvor gerningsmanden er statsborger eller tjenestemand i medlemsstaten (det aktive personprincip): kriteriet vedrørende gerningsmandens status betyder, at straffemyndigheden kan fastlægges uanset lex loci delicti. Det er op til medlemsstaterne at retsforfølge for lovovertrædelser begået i udlandet, herunder også i tredjelande. Dette er særligt vigtigt for medlemsstater, som ikke udleverer deres egne statsborgere.

c) I de tilfælde, hvor lovovertrædelsen er begået over for en statsborger i medlemsstaten, og denne er tjenestemand i eller medlem af en fællesskabsinstitution (det passive personprincip). Dette er af særlig interesse i tilfælde af aktiv bestikkelse i udlandet begået af personer, som ikke er statsborgere i den pågældende medlemsstat.

d) I de tilfælde, hvor gerningsmanden er fællesskabstjenestemand i en fællesskabsinstitution med hjemsted i den pågældende medlemsstat. Hjemstedskriteriet er hensigtsmæssigt i ekstraordinære tilfælde, som ikke dækkes af andre kompetenceregler, især hvor en lovovertrædelse begås uden for Fællesskabet af en fællesskabstjenestemand, som ikke er statsborger i en medlemsstat (21).

6.3. Med stk. 2 får en medlemsstat, der måtte ønske det, mulighed for at undlade at acceptere eller for, på visse betingelser, at acceptere reglerne i stk. 1, litra b, c) og d), ved at fremsætte en erklæring herom, når den giver den i protokollens artikel 9, stk. 2, nævnte notifikation.

Artikel 11, stk. 1, har således den virkning, at artikel 6, stk. 1, litra b), c) og d), er de eneste bestemmelser, med hensyn til hvilke der kan tages forbehold.

Artikel 7

I artikel 7 henvises til visse bestemmelser i konventionen, idet det erklæres, at de finder anvendelse på aktiv og passiv bestikkelse som defineret i protokollen og på de i artikel 4 definerede lovovertrædelser.

De pågældende bestemmelser i konventionen kan sammenfattes som følger:

- I artikel 3 fastslås det, at virksomhedsledere kan være strafferetligt ansvarlige.

- Artikel 5, stk. 1, 2 og 4, omhandler udlevering og aut dedere aut judicare-reglen.

- I artikel 6 fastslås princippet om tæt samarbejde mellem medlemsstaterne i tilfælde af svig over for Fællesskabets finansielle interesser.

Disse tre principper gælder alle uden begrænsninger for den adfærd, som protokollen finder anvendelse på.

- I artikel 7 fastslås ne bis in idem-reglen, som også gælder i sager vedrørende protokollen. Det bemærkes, at domsfuldbyrdelse omfatter tilfælde, hvor fuldbyrdelsen er gjort betinget.

- Ifølge artikel 9 har medlemsstaterne mulighed for i deres nationale ret at vedtage bestemmelser, der går videre end konventionens. Protokollen udgør på samme måde en række minimumsnormer.

-I artikel 10 opstilles bl. a. ordninger for medlemsstaternes underretning af Kommissionen, som ligeledes gælder i sager vedrørende protokollen.

Den forklarende rapport til konventionen indeholder nærmere oplysninger om disse regler.

Artikel 8

I denne artikel gøres der rede for den myndighed, der tillægges Domstolen til at afgøre tvister mellem medlemsstaterne eller mellem medlemsstaterne og Kommissionen om fortolkningen eller anvendelsen af protokollen (22).

Den forklarende rapport til konventionen indeholder detaljerede bemærkninger. Denne artikel i protokollen gentager ordlyden af artikel 8 i konventionen, for at sikre konsekvens mellem de to instrumenter.

Artikel 8, stk. 2, omhandler spørgsmålet om, i hvilke tilfælde Domstolen er kompetent for så vidt angår tvister mellem medlemsstaterne og Kommissionen.

Det skal bemærkes, at Domstolen har særlig myndighed til at fortolke begrebet fællesskabstjenestemand som defineret i artikel 1.

Artikel 9

Denne artikel vedrører protokollens ikrafttrædelse, som ikke kan finde sted før konventionens.

Artikel 10

Denne artikel vedrører nye unionsmedlemsstaters tiltrædelse af denne protokol.

Artikel 11

I denne artikel er det fastsat, at der kun kan tages forbehold med hensyn til artikel 6, stk. 1, litra b), c) og d). Et forbehold kan på ethvert tidspunkt trækkes tilbage ved en meddelelse til generalsektretæren for Rådet.

(1) Bl. a.:

- udkast til traktat af 10. august 1976 (EFT C 222 af 22.9.1976,s. 13)

- Europa-Parlamentets beslutning af 11. marts 1994 (EFT C 91 af 28.3.1994, s. 334)

- resolution vedtaget af Rådet den 6. december 1994 (EFT C 355 af 14.12.1994, s. 2)

- Europa-Parlamentets beslutning af 15. december 1995.

Det spanske formandskab anmodede Kommissionen om at forelægge resultaterne af den sammenlignende undersøgelse af sagen. Arbejdet blev færdigt den 1. december 1994; det kunne konstateres, at hvert enkelt retssystem indeholder sine egne sammenhængende foranstaltninger, men at der er uundgåelige - og effektivitetsnedsættende - uoverensstemmelser mellem medlemsstaterne med hensyn til definitionen både af selve bestikkelsen og af de personer, som foranstaltningerne til bekæmpelse af bestikkelse blandt offentligt ansatte er rettet imod.

(2) EFT C 316 af 27.11.1995, s. 48.

(3) EFT C 355 af 14.12.1994, s. 2.

(4) Rådets forordning (EØF) nr. 3245/81 (EFT L 328 af 16.11.1981, s. 1).

(5) EF-traktatens artikel 198 D og 198 E.

(6) Rådets forordning (EØF) nr. 337/75 (EFT L 39 af 13.2.1975, s. 1).Forordningen er senest ændret ved forordning (EF) nr. 354/95 (EFT L 41 af 23.2.1995, s. 1).

(7) Rådets forordning (EØF) nr. 1365/75 (EFT L 139 af 30.5.1975, s. 1). Forordningen er senest ændret ved forordning (EØF) nr. 1947/93 (EFT L 181 af 27.7.1993, s. 13).

(8) Konventionen om oprettelse af et europæisk universitetsinstitut (EFT C 29 af 9.2.1976, s. 1).

(9) Vedtægterne for Den Europæiske Investeringsfond (EFT L 173 af 7.7.1994, s. 1); jf. ligeledes artikel 30 i protokollen vedrørende vedtægterne for Den Europæiske Investeringsfond og EF-traktatens artikel 239.

(10) Rådets forordning (EØF) nr. 1210/90 (EFT L 120 af 11.5.1990, s. 1).

(11) Rådets forordning (EØF) nr. 1360/90 (EFT L 131 af 23.5.1990, s. 1). Forordningen er ændret ved forordning (EØF) nr. 2063/94 (EFT L 216 af 20.8.1994, s. 9).

(12) Rådets forordning (EØF) nr. 302/93 (EFT L 36 af 12.2.1993, s. 1). Forordningen er senest ændret ved forordning (EF) nr. 3294/94 (EFT L 341 af 30.12.1994, s. 7).

(13) Rådets forordning (EØF) nr. 2309/93 (EFT L 214 af 24.8.1993, s. 1).

(14) Rådets forordning (EF) nr. 2062/94 (EFT L 216 af 20.8.1994, s. 1). Forordningen er senest ændret ved forordning (EF) nr. 1643/95 (EFT L 156 af 7.7.1995, s.1).

(15) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 (EFT L 11 af 14.1.1994, s. 1). Forordningen er ændret ved forordning (EF) nr. 3288/94 (EFT L 349 af 31.12.1994, s. 83).

(16) EF-traktatens artikel 109 F; protokol vedrørende vedtægterne for Det Europæiske Monetære Institut, der findes som bilag til traktaten om Den Europæiske Union.

(17) Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 (EFT L 227 af 1.9.1994, s. 1). Forordningen er ændret ved forordning (EF) nr. 2506/95 (EFT L 258 af 28.10.1995, s. 3).

(18) Rådets forordning (EF) nr. 2965/94 (EFT L 314 af 7.12.1994, s. 1). Forordningen er ændret ved forordning (EF) nr. 2610/95 (EFT L 268 af 10.11.1995, s. 1).

(19) Rådets forordning (EF) nr. 1035/97 (EFT L 151 af 10.6.1997, s. 1).

(20) Jf. især artikel 18 i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter.

(21) Selv om en fællesskabstjenestemand sædvanligvis vil være statsborger i en af medlemsstaterne, er undtagelser herfra mulige.

(22) Det skal bemærkes, at Rådet ved en retsakt af 29. november 1996 har udarbejdet en protokol om præjudiciel fortolkning ved De Europæiske Fællesskabers Domstol af konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT C 151 af 20.5.1997, s. 1). Denne protokol dækker ikke blot nævnte konvention, men også nærværende protokol.