DA Den Europæiske Unions Tidende C 44/28

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om udviklingen i de sociale ydelser (sonderende udtalelse)

2011/C 44/05

Hovedordfører: Xavier VERBOVEN

I brev af 29. april 2010 anmodede Laurette ONKELINX, belgisk vicepremierminister og minister for sociale spørgsmål og folkesundhed, på vegne af det fremtidige belgiske rådsformandskab og under henvisning til artikel 304 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om at udarbejde en sonderende udtalelse om:

»Udviklingen i de sociale ydelser«.

Den 25. maj 2010 pålagde udvalgets præsidium Den Faglige Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder at udarbejde udvalgets udtalelse.

På grund af sagens hastende karakter besluttede Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg på sin 464. plenarforsamling den 14. og 15. juli 2010, mødet den 14. juli 2010, at udpege Xavier VERBOVEN som hovedordfører og vedtog følgende udtalelse med 66 stemmer for, 3 imod og 10 hverken for eller imod.

1. Konklusioner og henstillinger

1.1 EØSU glæder sig over, at det belgiske EU-formandskab vil vie en særlig konference til spørgsmålet om udviklingen i de sociale ydelser. Udvalget erkender, at den sociale beskyttelse er et vigtigt instrument til indkomstfordeling, social samhørighed og solidaritet, som bør indtage en central plads i den europæiske integration. De grundlæggende sociale rettigheder garanterer bl.a. adgang til tilstrækkelige ydelser til dem, der konfronteres med visse sociale risici eller til social bistand og boligstøtte for alle, der ikke har tilstrækkelige midler. EØSU minder om, at det den 30. november 2009 vedtog en erklæring, hvori det opfordrer Kommissionen til at gennemføre et socialt handlingsprogram (1), der garanterer, at de grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder behandles på lige fod med konkurrencereglerne og de økonomiske friheder.

1.2 EØSU understreger socialpolitikkens rolle som produktionsfaktor. Det påpeger endnu en gang, at en passende social- og beskæftigelsespolitik bidrager til at fremme såvel social retfærdighed som økonomiske effektivitet og produktivitet. Kernen i den europæiske sociale model ligger i en god kombination af økonomiske effektivitet og socialt fremskridt (2). Befolkningens opbakning bag det europæiske projekt afhænger af effektiviteten af politikken på disse forskellige områder. I øvrigt bør man ikke undervurdere den væsentlige stabiliserende rolle, som den sociale beskyttelse har på økonomien i perioder med såvel høj- som lavkonjunktur (3).

1.3 Den nuværende økonomiske og sociale krise gør en ambitiøs europæisk strategi frem til 2020 mere nødvendig end nogen sinde. Denne nye strategi, der blev fastlagt af Kommissionen (4), er netop blevet vedtaget på Det Europæiske Råd den 17. juni 2010 og skal formelt vedtages af Parlamentet i september i år. Den omfatter fire områder: viden og innovation, en mere bæredygtig økonomi, højere beskæftigelsesniveau og social integration. EØSU støtter denne flerdimensionelle vision, som sigter på at støtte en »intelligent, bæredygtig og inklusiv« vækst, men beklager, at anbefalingerne i sin tidligere udtalelse om »Lissabon-strategien efter 2010« ikke er blevet taget til følge på visse punkter, hvor man havde konstateret mangler. Det er især vigtigt, at der udarbejdes »retningslinjer omfattende kvantificerbare mål for ligestilling mellem kønnene, bekæmpelse af ansættelsesforhold med mangelfuld social beskyttelse, overgang til en kulstoffattig økonomi, bekæmpelse af fattigdom (også blandt arbejdstagere) samt forebyggelse af social udstødelse (f.eks. passende understøttelse i tilfælde af arbejdsløshed eller tab af arbejdsevne og adgang til offentlige tjenesteydelser)« (5).

1.4 EØSU bifalder, at Europa 2020-strategien indeholder en retningslinje, der er specifikt rettet mod social integration og bekæmpelse af fattigdom med et løfte om, at mindst 20 millioner mennesker ikke længere skal risikere fattigdom og udstødelse (6). Da 2010 er blevet dekreteret Det Europæiske År for Bekæmpelse af Fattigdom, er det nødvendigt at tage skridt til at hjælpe alle de berørte til at slippe ud af fattigdommen.

1.5 Rådet mener, at den bedste vej ud af udstødelse er at få adgang til beskæftigelse, der er varig, af god kvalitet og rimeligt aflønnet. Der bør gennemføres strukturelle forbedringer for at skabe et inklusivt arbejdsmarked (7). EØSU minder om, at der blev indgået en rammeaftale om et inklusivt arbejdsmarked den 9. december 2009 som led i den sociale dialog. I denne rammeaftale udtrykker arbejdsmarkedsparterne deres vilje til at fremme inklusive arbejdsmarkeder, maksimere arbejdskraftens potentiale i Europa, øge beskæftigelsesgraden, forbedre beskæftigelsens kvalitet herunder også uddannelsen og kompetenceudviklingen.

1.6 EØSU deler Europa-Parlamentets opfattelse, der kommer til udtryk i dets betænkning af 6. maj 2009 om aktiv integration af mennesker, der er stødt fra arbejdsmarkedet (8) især første betragtning, hvori det hedder, at »aktiv integration ikke må erstatte social integration, da udsatte grupper, som ikke er i stand til at deltage på arbejdsmarkedet, har ret til et værdigt liv og dermed en minimumsindkomst, og at der skal være adgang til lettilgængelige og prismæssigt overkommelige sociale serviceydelser af høj kvalitet, uanset om personen er i stand til at deltage på arbejdsmarkedet eller ej.«

1.7 EØSU minder om, at det i forbindelse med sin udtalelse af 12. juli 1989 om fattigdom (9) anbefalede, at der blev indført »et socialt minimum, der skal fungere både som et sikkerhedsnet for de fattige og som den nødvendige løftestang for deres sociale reintegration.« Det beklager, at denne udtalelse og Rådets henstilling af 24. juni 1992 om fælles kriterier i forbindelse med sikring af tilstrækkelige indtægter og ydelser fra socialbeskyttelsesordninger (10) endnu ikke har resulteret i passende foranstaltninger. EØSU mener derfor, at man bør overveje en gradvis indførelse af en indkomstgaranti og sikring af ydelser inden for den sociale beskyttelse. Dette skal ske med et nyt instrument, der også tager hensyn til nationale særtræk, for mere effektivt at støtte medlemsstaternes politikker til bekæmpelse af fattigdom. I denne forbindelse er det væsentligt, at reduktion af fattigdom er optaget som mål i Europa 2020-strategien.

1.8 Hvad angår de sociale erstatningsindkomster understreger EØSU, at ikke alle i øjeblikket er genstand for særlig opmærksomhed under forhandlingerne inden for rammerne af den åbne koordinationsmetode vedrørende social beskyttelse. Forhandlingerne tager sigte på med fastsættelsen af mål, fælles indikatorer og udveksling af god praksis at reformere de sociale sikringssystemer mht. pensioner, sundhedspleje og langvarig pleje i kampen mod fattigdom og social udstødelse. Det viser sig, at man i denne væsentlige proces ikke tager hensyn til ydelser i forbindelse med arbejdsløshed, uarbejdsdygtighed, barsel og de ydelser, der udbetales til handicappede, ofre for arbejdsulykker eller en erhvervssygdom. EØSU anbefaler, at samtlige erstatningsindkomster lægges ind under den åbne koordinationsmetodes virkefelt inden for social beskyttelse. Det anbefaler bl.a., at man indfører et overvågningssystem for at sikre, at de tildelte ydelser er tilstrækkeligt høje.

1.9 EØSU påpeger, at moderniseringen af vore sociale sikringsordninger forudsætter en effektiv afbalancering af incitamenterne til at øge udbuddet af arbejdskraft på den ene side og foranstaltningerne til at sikre en rimelig social beskyttelse med en effektiv fordeling af udgifterne på den anden. Hvad angår førstnævnte skal det understreges, at indkomsten ikke bør være det eneste relevante element. Der er også andre faktorer, der spiller en væsentlig rolle såsom tilgængelighed, effektiviteten og kvaliteten af børnepasningsordningerne, foranstaltninger til at lette handikappedes adgang, jobformidlingstilbuddene, uddannelsesmulighederne og et offentligt sundhedsvæsen (11). EØSU understreger derfor endnu en gang sit ønske om at styrke den åbne koordinationsmetode med indførelsen af målbare målsætninger for den sociale beskyttelse navnlig mht. til erstatningsgraden og dækningsgraden, men også adgangen til offentlige tjenester (12). I øvrigt konstaterer udvalget, at udbredelsen af aktiveringsordningerne ikke er genstand for speciel opmærksomhed inden for rammerne af den åbne koordinationsmetode vedrørende social beskyttelse. Det anbefaler, at Udvalget for Social Beskyttelse udarbejder en rapport for at undersøge, om disse aktiveringstiltag også rent faktisk afspejler værdierne solidaritet, ansvarlighed og samhørighed.

1.10 EØSU ønsker at understrege den væsentlige rolle, repræsentanterne for civilsamfundet og arbejdsmarkedsparterne kan spille i forbindelse med alle aspekter af moderniseringen af de sociale sikringsordninger og styrkelsen af den åbne koordinationsmetode som en demokratisk proces.

2. Indledning og baggrund

2.1 Social beskyttelse er et vigtigt omfordelings- og solidaritetsinstrument, og ansvaret for dets organisation og finansiering henhører under medlemsstaterne. Da den er skabt inden for de enkelte medlemsstater, er systemerne præget af store forskelligheder. Det er kernen i skabelsen af Europa, som det fremgår af artikel 9 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (13). Også artikel 34 i Charteret om grundlæggende rettigheder (14) anerkender og respekterer:

— dels retten til adgang til sociale sikringsydelser og sociale tjenester i tilfælde af graviditet og barsel, sygdom, arbejdsulykker, plejebehov, alderdom samt arbejdsløshed;

— dels retten til social bistand og boligstøtte, der skal sikre en værdig tilværelse for alle, der ikke har tilstrækkelige midler.

2.2 Ud over at garantere en rimelig indkomst til personer, der ikke arbejder eller rammes af sociale risici, skal den sociale beskyttelse ligeledes spille en aktiv understøttende rolle i forbindelse med jobskift især for at sikre en god integration på arbejdsmarkedet.

2.3 Da Europa var konfronteret med konsekvenserne af den finansielle krise i 2008, bidrog de sociale sikringssystemer ikke blot til, at befolkningen blev sparet for de mest alvorlige følger, men spillede også på det økonomiske område en kontra-cyklisk og stabiliserende rolle (15). På grund af manglende konvergenspolitikker kunne disse ordninger blive undergravet bl.a. på grund af den fordrejning af konkurrencen, visse medlemsstater griber til, når de bruger en begrænsning af de sociale udgifter som et incitament til at tiltrække udenlandske investeringer. Den tendens er en realitet på det skattemæssige og lønmæssige plan og er ved at brede sig til det sociale område (16).

2.4 Nu da en ny Europa 2020-strategi melder sig, er det vigtigt at huske, at økonomisk vækst og øget beskæftigelse ikke i sig selv er en garanti for større social samhørighed. I de sidste ti år er ulighederne ofte blevet større, og fattigdom og social udstødelse er fortsat et alvorligt problem i de fleste medlemsstater (17). EØSU påpeger endnu en gang, at forholdsregler for at bekæmpe sådanne fænomener ikke hovedsagelig bør træffes reaktivt og i relation til godtgørelsen, men ligeledes præventivt og proaktivt for at forebygge fattigdom. Et konkret eksempel herpå er børnefattigdom, der kan være afgørende for den pågældendes udvikling og videre livsforløb.

2.5 I dag står den sociale beskyttelse i almindelighed og de sociale ydelser i særdeleshed over for fire vigtige udfordringer:

— spændingsfeltet mellem konsekvenserne af krisen på den ene side med øgede arbejdsløshedsudgifter som følge af tab af talrige arbejdspladser og på den anden presset på de offentlige finanser, som dette afføder. For at undgå at mennesker bliver fastlåst i langtidsarbejdsløshed, er det væsentligt, at de sociale sikringsordninger moderniseres yderligere til en dynamisk og pålidelig ramme, som kan sikre adgang og tilbagevenden til et godt job, samtidig med at systemernes bæredygtighed sikres;

— befolkningens aldring som har betydelige konsekvenser for pensionerne og sundhedsforsorgen. Som led i solidariteten mellem generationerne er det nødvendigt at sikre, at pensionsniveauet er tilstrækkeligt, og at man investerer i fænomener, der er forbundet hermed som f.eks. støtte til afhængige personer;

— den uacceptable vækst i fattigdommen og ulighederne. Den nye Europa 2020-strategi opstiller ambitiøse mål for reduktion af fattigdommen. For at nå disse er det nødvendigt, at medlemsstaterne gør en koordineret indsats inden for talrige områder i samarbejde med arbejdsmarkedets parter og civilsamfundet;

— den nødvendige forbedring af velfærden og den sociale samhørighed blandt Europas borgere. De seneste år har disse tilkendegivet, at de havde store forventninger til nye og effektive sociale foranstaltninger, som er progressive rent socialt og økonomisk bæredygtige.

3. Tilstrækkelige erstatningsindkomster

3.1 I vore socialsikringssystemer er der lagt stor vægt på de sociale ydelser, der skal garantere en indkomst i tilfælde af arbejdsløshed, pensionering, sygdom eller handicap. Uanset deres finansieringsmetode, grundprincipperne (forsikrings- eller solidaritetsprincippet) eller betingelserne for deres tildeling har de alle som mål at sikre personer, der konfronteres med sådanne sociale risici, en rimelig og stabil indkomst. De udgør derfor et væsentligt holdepunkt såvel for den enkelte som for samfundet som helhed. De skal derfor ikke betragtes som en byrde, men som en produktiv investering, som kan komme alle til gode.

3.2 Globaliseringen, de teknologiske ændringer, den begyndende aldring af befolkningen og på det seneste den økonomiske krise i 2008 har rystet de europæiske økonomier og samfund og har affødt vidtgående ændringer af de sociale sikringsordninger i almindelighed og erstatningsindkomsterne i særdeleshed. Den såkaldte moderniseringspolitik gennem den sidste snes år søgte især at sanere medlemsstaternes offentlige finanser og sikre den økonomiske vækst, bl.a. gennem en høj beskæftigelse. Derfor blev de sociale ydelser først og fremmest betragtet som et middel til at øge erhvervsfrekvensen.

3.3 Udvalget er sig fuldt bevidst, at det beskyttelsesniveau, som disse ydelser giver, er kraftigt afhængigt af de offentlige finanser, som for tiden er under et betydeligt pres som følge af konsekvenserne af den økonomiske krise og udfordringerne i forbindelse med befolkningens aldring. Det vil dog endnu en gang påpege, at det afviser ethvert »tiltag, som ville gå ud over den solidaritet, som den sociale beskyttelse er baseret på, og som er så nyttig for Europa« (18). Ydelser, der udbetales for at holde levestandarden på et vist niveau, er væsentlige for at sikre en bedre fordeling af goderne og indkomsten samt den sociale samhørighed. I samme ånd understreger udvalget vigtigheden af de mekanismer, der tilpasser ydelserne efter ændringer i levestandarden. Derfor finder udvalget det også nødvendigt at indføre et kontrolsystem inden for den åbne koordinationsmetode for at undersøge, om de udbetalte ydelser er tilstrækkelige.

3.4 EØSU opfordrer til at udarbejde et socialt handlingsprogram, der skal være baseret på et positivt samarbejde mellem medlemsstaterne og »ikke fremstå som resultatet af et kapløb om at sænke niveauet, når det gælder sociale rettigheder, social beskyttelse og arbejdsvilkår« (19).

3.5 Arbejdsløshed: tilstræbe en bedre social beskyttelse – en investering i såvel økonomisk konkurrenceevne som social integration.

3.5.1 Arbejdsløshedsforsikringen er en væsentlig social fordel, idet alle arbejdstagere hermed forsikres mod konsekvenserne af en afskedigelse eller omstrukturering. Målet er at sikre et rimeligt og pålideligt indkomstniveau, der er en af de grundlæggende betingelser for erhvervsmæssig mobilitet og dermed også tilbagevenden til arbejdsmarkedet (20).

3.5.2 Arbejdsløshedsforsikringen skal ikke begrænse sig til at udbetale ydelser, men skal også omfatte passende og stimulerende foranstaltninger for atter at finde kvalitetsbeskæftigelse. Med disse aktive politikker skal de arbejdsløse følges personligt og have adgang til kvalificerende uddannelse (21). Der er også andre faktorer, der spiller en væsentlig rolle så som tilgængeligheden, effektiviteten og kvaliteten af børnepasningsordningerne, men også foranstaltninger til at lette handikappedes adgang, uddannelsesmulighederne og det offentlige sundhedsvæsen (22). De offentlige myndigheder bør sørge for, at alle disse elementer forefindes, da de er nødvendige for gennemstrømningen på arbejdsmarkedet.

3.5.3 På den anden side er EØSU af den opfattelse, at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger, der på en strukturel måde skaber et arbejdsmarked, som er ægte inklusivt (23). I denne forbindelse skal det endnu en gang nævnes, at der blev indgået en rammeaftale om et inklusivt arbejdsmarked den 9. december 2009 som led i den sociale dialog. I denne rammeaftaler bekræfter arbejdsmarkedsparterne deres vilje til at fremme inklusive arbejdsmarkeder, maksimere arbejdskraftens potentiale i Europa, øge beskæftigelsesgraden, forbedre beskæftigelsens kvalitet herunder også uddannelsen og kompetenceudviklingen.

3.5.4 Ifølge EØSU er en koordineret politik nødvendig for at sikre sig, at det kan betale sig at arbejde, og at det finansielt virkeligt er mere tiltrækkende. Via en koordineret social-, skatte- og lønpolitik skal lavtlønnede og svagt uddannede personer kunne finde et lønsomt arbejde og dermed undgå fattigdom og arbejdsløshed (24).

3.5.5 Med en kombination af arbejdsløshedsunderstøttelse og en dynamisk arbejdsmarkedspolitik kan man stabilisere økonomien og tilskynde folk til aktivt at tilpasse sig forandringer ved, at de forbedrer deres kompetencer og tager effektive initiativer til at søge ny beskæftigelse og gennemgå omskoling (25). Dog bør man være opmærksom på, at den aktuelle aktiveringspolitik i medlemsstaterne på en afbalanceret måde respekterer værdierne solidaritet, ansvarlighed og samhørighed, og at den ikke indebærer nogen risiko for forskelsbehandling, sektorspecifikke forskelle og begrænsning til atypiske, mindre kvalificerede og/eller dårligt betalte job. Desuden bør man vare sig for at fastsætte strengere kriterier for arbejdsløshedsunderstøttelse især i en periode med økonomiske krise, hvor der er ringe efterspørgsel efter arbejdskraft. Der hersker nemlig risiko for, at udelukkede personer kommer i en endnu mere usikker situation, hvilket er en alvorlig hindring for deres professionelle (re)integration. Denne udstødningspolitik kan også føre til en forskydning til andre sektorer af den sociale beskyttelse som f.eks. social bistand eller arbejdsudygtighed, hvilket ikke er ønskeligt.

3.6 Tilstrækkelige pensioner i lyset af befolkningens aldring

3.6.1 I betragtning af at antallet af pensionister i Europa stiger, og det relative antal af erhvervsaktive falder, har Den Europæiske Union tilskyndet medlemsstaterne til at påbegynde en reform af deres pensionsordninger for fortsat at kunne sørge for tilstrækkelige pensioner. Disse reformer er baseret på følgende søjler: tilskyndelse til at arbejde længere, stimulering af supplerende pensioner, nøjere sammenhæng mellem de sociale bidrag og ydelserne, fastsættelse af ydelser, der tager højde for den længere levealder, tilstrækkelig finansiering af mindstepensionen, tildeling af kreditter for plejeperioder inden for pensionsrettighederne og automatiske eller halvautomatiske revisionsmekanismer.

3.6.2 I de 27 medlemsstater er risikoen for fattigdom særlig høj blandt personer på 65 og derover (gennemsnitlig 20 % imod 17 % for befolkningen som helhed), og det gælder frem for alt kvinder (22 %). Forskellen mellem pensionernes niveau og den øvrige befolknings indkomstniveau bliver således et problem. Pensionen har til formål at sikre pensionisterne en indkomst til erstatning for og i funktion af den løn, de oppebar i deres erhvervsaktive liv. I fremtiden skal der træffes de nødvendige foranstaltninger for at mindske niveauforskellen mellem mænds og kvinders pension, men også sørges for en korrekt dækning af alderdomsrisikoen hos arbejdstagere i atypiske erhverv, og som har haft en atypisk karriere. Den forskel, der stadig eksisterer på arbejdsmarkedet mellem mænd og kvinder, har væsentlige konsekvenser for erhvervelsen af rettigheder og dermed for kvinders pensionsudsigter (26). Udvalget ønsker ligeledes at understrege, at udbredelsen af minimumspensionssystemer spiller en afgørende rolle i kampen mod fattigdom blandt ældre. EØSU insisterer på, at Udvalget for social beskyttelse og den åbne koordinationsmetode tillægger dette forhold særlig opmærksomhed.

3.6.3 De offentlige pensionsordninger er den væsentligste indkomstkilde for pensionister. Derfor er det absolut nødvendigt, at man gør alt for at sikre, at de er bæredygtige og finansielt holdbare. EØSU er af den opfattelse, at finansieringen af disse offentlige ordninger bedst garanteres via en høj beskæftigelsesgrad og via supplerende finansieringsforanstaltninger, sådan som det er sket i visse medlemsstater. Disse ordninger er baseret på solidaritetsprincippet og knytter forbindelser mellem og inden for generationerne, hvilket er med til at sikre den sociale samhørighed. Desuden giver de også mulighed for at oparbejde pensionsrettigheder i perioder med arbejdsløshed og afbrud i karrieren på grund af sygdom eller af familiemæssige årsager. Ordningernes finansielle stabilitet bestod deres prøve under den finansielle krise i 2008.

3.6.4 Ud over de officielle pensionsordninger har der udviklet sig supplerende pensionsordninger. Da disse kan give pensionisterne en ekstra indkomst, bør alle lønmodtagere have adgang til dem. Dog kan de ikke være hverken en alternativ løsning på de officielle pensioners finansielle holdbarhed og heller ikke rejse tvivl ved disse. I forbindelse med udformningen og gennemførelsen af disse supplerende ordninger skal man af hensyn til bidragsbetalerne og pensionisterne overholde en række krav og især i samråd med arbejdsmarkedets parter udarbejde en regelgivende ramme på europæisk plan. De supplerende pensionsordninger skal ikke udelukkende være investeringsfonde, som garanterer en individuel pension, men skal dække livsrisikoen og sikre en indkomst i perioder med sygdom og selv med økonomisk arbejdsløshed og fravær af familiemæssige årsager. Alle arbejdstagere inden for en sektor eller virksomhed bør have adgang til disse supplerende ordninger. Princippet om ligebehandling af mænd og kvinder skal ligeledes finde anvendelse. Endvidere er det væsentligt, at arbejdsmarkedsparterne inddrages i deres gennemførelse og kontrollen med forvaltningen heraf. Sluttelig er det væsentligt at fremme investeringer med positiv indflydelse på beskæftigelsen og modvirke ren spekulation.

3.7 Arbejdsudygtighed: et vigtigt sikkerhedsnet i tilfælde af sygdom eller handicap

3.7.1 Ud over arbejdsløshedsunderstøttelse og pensioner omfatter erstatningsindkomsterne også de ydelser, der betales i tilfælde af arbejdsuduelighed, handicap, arbejdsulykke og erhvervssygdom. Her drejer det sig ikke blot om, hvorvidt erstatningsindkomsten er rimelig, men også om en tilbagevenden til eller adgang til beskæftigelse. EØSU anser det for væsentligt at henvise til sit standpunkt i en tidligere udtalelse om social integration (27). Modtagelsen af en indkomst er en nødvendighed, men ikke nødvendigvis en tilstrækkelig forudsætning for at kunne føre en selvstændig tilværelse. I mange tilfælde prioriteres integrering på arbejdsmarkedet af de berørte personer stadig for lavt på trods af lovgivning herom. I praksis er vejledningen og støtten til at finde eller genoptage arbejde ofte omstændelig og uegnet.

3.7.2 Men de, som ikke har mulighed for at arbejde, skal garanteres indkomststøtte af en størrelsesorden, der sikrer dem en værdig tilværelse. I den forbindelse skal den tildelte støtte ikke kun tage højde for opretholdelsen af en passende levestandard, men også til de specifikke udgifter, som syge og handicappede personer må afholde. Politikker, der sikrer en tilgængelig og kvalitativ sundhedsforsorg, har her også en væsentlig rolle at spille, og det gælder ligeledes for foranstaltninger, der fremmer udviklingen af infrastruktur og sociale tjenester i tilfælde af plejebehov for at muliggøre et værdigt liv (jf. pleje og hjælp i hjemmet, bistand fra tredjeperson etc.)

4. Minimumsindkomst og social integration

4.1 I sin udtalelse af 12. juli 1989 om fattigdom (28) anbefalede EØSU allerede, at der blev indført »et socialt minimum, der skal fungere både som et sikkerhedsnet for de fattige og som den nødvendige løftestang for deres reintegration.« Denne udtalelse omtales i Rådets henstilling af 24. juni 1992 om fælles kriterier i forbindelse med sikring af tilstrækkelige indtægter og ydelser fra socialbeskyttelsesordninger (29), der opfordrer til, at der gradvist indføres en indkomstgaranti i medlemsstaternes sociale sikringsordninger inden for en frist på fem år. Næsten 20 år senere – i det europæiske år 2010 for bekæmpelse af fattigdom – må man fastslå, at disse krav og anbefalinger er forblevet resultatløse. I 2008 præciserede Kommissionen i sin henstilling af 3. oktober 2008 om aktiv integration (30), at Rådets henstilling fra 1992 »fortsat (er) en reference for Fællesskabets politik vedrørende fattigdom og social udstødelse og fortsat (er) relevant, selv om det er nødvendigt at gøre mere for fuldt ud at gennemføre henstillingen«. Senere har Europa-Parlamentet i sin betænkning af 6. maj 2009 om aktiv integration af mennesker, der er udstødt fra arbejdsmarkedet (31) opfordret »medlemsstaterne til at yde en passende indkomststøtte med henblik på at bekæmpe fattigdom og social udstødelse« og påpeget »på baggrund af Rådets henstilling 92/441/EØF og henstilling 2008/867/EF nødvendigheden af et tilstrækkeligt niveau for minimumsindkomsten, som skal være passende, gennemskuelig, tilgængeligt for alle og bæredygtigt over tid«.

4.2 Lige som Rådet i sin henstilling af 24. juni 1992 er EØSU af den opfattelse, at denne indkomstgaranti skal fastlægges i funktion af levestandarden i de enkelte medlemsstater. Dette kræver, at man henholder sig til relevante indikatorer som f.eks. den disponible gennemsnits- eller middelindkomst i medlemsstaterne, forbrugsstatistikker, den lovbestemte minimumsløn (hvis det eksisterer) eller prisniveauet. Denne minimumsindkomst kan endvidere tilpasses eller suppleres for at opfylde specifikke behov. Det der især kan komme på tale er boligstøtte, foranstaltninger for at sikre adgang til sundhedsforsorg af god kvalitet og varetagelse af en vidtgående afhængighed, hvilket allerede findes i visse medlemsstater. Udvalget støtter Parlamentets initiativ (32), da det ønsker at forbedre Rådets henstilling af 1992 og præciserer, at »bistandshjælp bør give en tilstrækkelig minimumsindkomst til et værdigt liv, mindst på et niveau, der ligger over fattigdomsgrænsen«. Dog bør man være opmærksom på eventuelle vekselvirkninger mellem denne indkomstgaranti, måske i kombination med anden støtte som f.eks. boligstøtte, og andre socialsikringsydelser. Det skal undgås, at personer, der modtager socialsikringsydelser, havner i en mindre gunstig situation, hvilket klart ville have negative konsekvenser.

4.3 EØSU minder om, at det bør overvejes at indføre en minimumsindkomst inden for rammerne af politikken for aktiv social integration og adgang til sociale serviceydelser af høj kvalitet. Derfor støtter det Europa-Parlamentets synspunkt (33) med opfordring til, »at medlemsstaterne aktivt overvejer en politik om mindsteløn for at tage hånd om det stigende antal »arbejdende fattige« og gøre arbejde til en reel mulighed for dem, der er længst væk fra arbejdsmarkedet«. Udvalget ønsker ligeledes at fremhæve, at man også bør være opmærksom på, hvilken situation de personer er i, der ikke kan være aktive på arbejdsmarkedet som følge af deres alder, sundhedstilstand eller handicap. Det er endnu en gang enigt med Europa-Parlamentet (34), når det fastslår, at »aktiv integration ikke må erstatte social integration«, og at enhver bør råde over en minimumsindkomst og have »adgang til lettilgængelige og prismæssigt overkommelige sociale serviceydelser af høj kvalitet, uanset om personen er i stand til at deltage på arbejdsmarkedet eller ej«.

4.3.1 EØSU mener derfor, at en gradvis indførelse af en indkomstgaranti er nødvendig for at nå målene om fattigdomsbekæmpelse, som er fastlagt i Europa 2020-strategien. Dette skal ske med et nyt instrument for mere effektivt at støtte medlemsstaternes politikker til bekæmpelse af fattigdom.

Bruxelles, den 14. juli 2010 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EØSU's udtalelse – EUT C 27 af 3. februar. 2009.

(2) EØSU's udtalelse – EUT C 309 af 16. december 2006.

(3) Europa-Kommissionen, Udvalget for social beskyttelse, Fælles rapport om social beskyttelse og social integration 2010, manuskript, februar 2010.

(4) Kommissionens meddelelse KOM(2010) 2020.

(5) EØSU's udtalelse – EUT C 128/3 af 18. maj 2010, pkt. 4.4.

(6) Det Europæiske Råds konklusioner, 17. juni 2010 (EUCO 13/10).

(7) Idem 5.

(8) Europa-Parlamentet, betænkning af 6. maj 2009 (2008/2335(INI)).

(9) EØSU's udtalelse – EFT C 221 af 28. august 1989 og EUT C 128/15 af 18. maj 2010.

(10) Rådets henstilling af 24. juni 1992, 92/441/EØF, EFT L 245 af 26. august 1992.

(11) EØSU's udtalelse – EUT C 302/86 af 7. december 2004.

(12) EØSU's udtalelse – EUT C 128/10 af 18. maj 2010 og EUT C 302/86 af 7. december 2004.

(13) Artikel 9 i TEUF, EUT C 115 af 9. maj 2008.

(14) Charter om grundlæggende rettigheder, EUT C 364 af 18. december 2000.

(15) Europa-Kommissionen, Udvalget for social beskyttelse, Vækst, beskæftigelse og socialt fremskridt i EU – hovedbudskabet, manuskript, september 2009.

(16) Klaus Busch, »World Economic Crisis and the Welfare State – Possible solutions to reduce the economic and social imbalances in the world economy, Europe and Germany«, International Policy analysis, Friedrich-Ebert-Stiftung, februar 2010.

(17) Idem 15.

(18) Idem 5.

(19) Idem 1.

(20) Florence LEFRESNE, »Regard comparatif sur l’indemnisation du chômage: la difficile sécurisation des parcours professionnelles«, Chronique internationale de l’IRES – no115, november 2008 s. 23.

(21) Idem 18.

(22) Idem 11.

(23) Idem 5.

(24) Idem 11.

(25) Idem 2.

(26) Idem 11.

(27) Idem 5.

(28) EØSU's udtalelse – EFT C 221 af 28. august 1989 og EUT C 128/10 af 18. maj 2010.

(29) Idem 10.

(30) Rådets henstilling af 3. oktober 2008, 2008/867/EF, EUT L 307 af 18. november 2008.

(31) Idem 8.

(32) Idem 8.

(33) Idem 8.

(34) Idem 8.