Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet europæisk aftaleret

Resumé

Formålet med denne meddelelse er at få skabt en bredere debat om europæisk aftaleret med deltagelse af Europa-Parlamentet, Rådet og interesserede parter, herunder virksomheder, jurister og andre sagkyndige fra den akademiske verden samt forbrugergrupper.

Efterhånden er stadig flere spørgsmål blevet inddraget i de bestræbelser, der udfoldes på fællesskabsplan for at udvirke en indbyrdes tilnærmelse af bestemte områder af medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser. Fællesskabslovgiver har valgt at gå selektivt til værks og har vedtaget direktiver om specifikke aftaler eller specifikke markedsføringsmetoder, i tilfælde hvor der kunne konstateres et særligt behov for harmonisering. Europa-Kommissionen er i denne fase interesseret i at vide, om der er behov for en mere vidtrækkende fællesskabsforanstaltning på aftalerettens område, navnlig i det omfang at fremgangsmåden med at løse problemerne, efterhånden som de opstår, måske ikke er velegnet til at løse alle problemer.

Kommissionen vil vide, om der er problemer som følge af forskelle mellem medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser, og i givet fald, hvilke. Især søger Kommissionen at få afklaret, om problemer i forbindelse med indgåelse, fortolkning eller gennemførelse af kontrakter på tværs af grænserne er til hinder for, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende. Desuden ønsker Kommissionen belyst, om forskelle i medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser bidrager til at svække interessen for grænseoverskridende transaktioner eller til at fordyre sådanne. Kommissionen efterlyser endvidere synspunkter om, hvorvidt den nuværende fremgangsmåde, som indebærer en sektorvis harmonisering af aftaleretten, kan føre til eventuelle uoverensstemmelser på fællesskabsplan eller give anledning til problemer med uensartet gennemførelse af fællesskabslovgivningen og deraf følgende uensartet praksis på nationalt plan.

Hvis det lykkes at indkredse konkrete problemer, vil Kommissionen gerne have forslag til, hvordan problemerne kan eller bør løses. Til inspiration indeholder meddelelsen en ikke-udtømmende liste over mulige løsninger. Alle interesserede parter er dog velkomne til at foreslå løsninger.

- At lade markedet løse ethvert problem, der konstateres.

- At fremme udviklingen af ikke-bindende fælles aftaleretlige principper til brug for de kontraherende parter, når de udformer en kontrakt, for nationale retter og voldgiftsmænd, når de træffer afgørelse, og for nationale lovgivere, når de udarbejder lovforslag.

- At revidere og forbedre eksisterende fællesskabslovgivning på aftalerettens område for at sikre større sammenhæng eller for at tilpasse den, så den dækker forhold, som ikke blev forudset på vedtagelsestidspunktet.

- At vedtage en ny forskrift på fællesskabsplan. Forskellige muligheder kan eventuelt kombineres: valg af forskriftens type (forordning, direktiv eller henstilling), forholdet til national ret (erstatte eller eksistere sideløbende med national lovgivning), indførelse af et sæt bestemmelser, hvoraf nogle er obligatoriske, spørgsmålet om, hvorvidt de kontraherende parter skal kunne vælge at anvende fællesskabsforskriften, eller om fællesskabslovgivningen skal gælde automatisk som en slags sikkerhedsnet, som parterne altid kan falde tilbage på, hvis de ikke har aftalt en bestemt løsning for et givet forhold.

INDHOLDSFORTEGNELSE

1. Indledning

2. Formålet med meddelelsen

3. Aftalerettens aktuelle situation

3.1. Eksisterende lovgivning

3.1.1. Internationale instrumenter

3.1.2. Fællesskabslovgivningen

3.2. II. Virkninger for det indre marked

3.3. Ensartet anvendelse af fællesskabslovgivningen

4. Muligheder for fremtidige fællesskabsinitiativer på aftalerettens område

4.1. Mulighed I. Ingen fællesskabsaktion

4.2. Mulighed II. Fremme af udviklingen af fælles aftaleretlige principper, som bringer de nationale lovgivninger i tættere overensstemmelse med hinanden

4.3. Mulighed III. Perfektionering af den eksisterende lovgivning

4.4. Mulighed IV. Vedtagelse af ny almengyldig lovgivning på fællesskabsplan

4.5. Eventuelle andre muligheder

5. Konklusioner

1. Indledning

1. I løbet af de seneste år er debatten om en eventuel harmonisering af den materielle privatret, især aftaleretten, taget til [1].

[1] Cf. Ole Lando og Hugh Beale (eds.), Principles of European Contract Law Parts I and II, (Kluwer Law International, 2000); Academy of European Private Lawyers, European Contract Code - Preliminary draft, (Universita Di Pavia, 2001) herefter kaldet "Pavia-Gruppen"; "Arbejdsgruppen for en Europæisk Civilret". En omfattende gennemgang af de forskellige aspekter af civilretten i Europa kan findes i Hartkamp, Hesselink, Hondius, Joustra, Perron (eds.), Towards a European Civil Code (Kluwer Law International, 1998), som også indeholder en detaljeret bibliografi.

2. Europa-Parlamentet har vedtaget en række beslutninger om en eventuel harmonisering af den materielle civilret. I 1989 og 1994 slog Europa-Parlamentet til lyd for at påbegynde en undersøgelse af mulighederne for at udfærdige en fælles europæisk civilret [2]. Parlamentet erklærede, at en harmonisering af visse privatretlige områder var en uomgængelig forudsætning for virkeliggørelsen af det indre marked. Parlamentet udtalte endvidere, at den mest effektive måde at gennemføre en sådan harmonisering på ville være at samle de mest betydningsfulde privatretlige områder i en slags fælles europæisk civillovbog, ikke mindst med tanker på Fællesskabets behov for et ensartet regelsæt i et fælles marked uden grænser.

[2] EFT C 158 af 26.6.1989, s. 400 (Resolution A2-157/89); EFT C 205 af 25.7.1994, s. 518 (Resolution A3-0329/94).

3. I sin beslutning af 16. marts 2000 om Kommissionens arbejdsprogram for 2000 udtalte Europa-Parlamentet endvidere, at en mere vidtgående harmonisering på det civilretlige område var blevet nødvendig på det indre marked og anmodede Kommissionen om at foretage en undersøgelse på dette område [3]. I sit svar til Europa-Parlamentet af 25. juli 2000 oplyste Kommissionen, at den ville fremlægge en meddelelse for de øvrige fællesskabsinstitutioner og offentligheden med det formål at iværksætte en på en gang dybtgående og vidtfavnende diskussion med respekt for skæringsåret 2001, som er den tidsramme, Det Europæiske Råd fastlagde på topmødet i Tammerfors. Kommissionen oplyste videre, at denne meddelelse i betragtning af den afledte rets betydning for udviklingen af det indre marked og for fremtidens handels- og teknologitendenser ville indeholde en analyse af den afledte fællesskabsret - gældende eller under udarbejdelse - på de områder, der er af relevans for civilretten, for at kortlægge og vurdere eventuelle mangler, dels af eksisterende eller igangværende akademisk arbejde.

[3] EFT C 377 af 29.12.2000, s. 323 (beslutning B5-0228, 0229 - 0230 / 2000, s. 326 i punkt 28).

4. I konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors hed det i punkt 39 "For så vidt angår materiel ret ønskes en samlet undersøgelse af behovet for indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes civilret for at fjerne hindringer for, at civile retssager forløber tilfredsstillende" [4]. Kommissionen har planlagt at udsende et høringsdokument om dette emne, således som det fremgår af oplysningerne i resultattavlen vedrørende fremskridt hen imod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i EU. [5] Topmødet i Tammerfors drejede sig om samarbejde om civilretlige spørgsmål på grundlag af EF-traktatens afsnit IV. I denne sammenhæng kan meddelelsen ses som et første skridt hen imod virkeliggørelsen af Tammerfors-konklusionerne.

[4] Formandskabets konklusioner, Det Europæiske Råd i Tammerfors den 15. og 16.10.1999, SI (1999) 800.

[5] KOM(2000) 167 af 24.3.2000, senest ajourført i maj 2001, se KOM(2001) 278 endelig af 23.5.2001.

5. Endelig er meddelelsen blevet omtalt i Kommissionens meddelelse om elektronisk handel og finansielle tjenestydelser [6] i forbindelse med den politik, der skal sikre sammenhæng i de lovgivningsmæssige rammer for finansielle tjenesteydelser.

[6] KOM(2001) 66 endelig af 7.2.2001, s. 11.

6. Fremtrædende repræsentanter for den akademiske verden har ført indgående drøftelser af spørgsmålet om harmonisering af visse aftaleretlige områder. Der er for nylig blevet udgivet to udkast til en lovbog om aftaleret [7] og til generelle aftaleretlige principper [8]. Studierne fortsætter og omfatter andre områder, som ikke er behandlet i de to offentliggjorte værker såsom aftaler på specifikke områder som finansielle tjenesteydelser, forsikring, bygge- og anlæg, factoring og leasing samt visse formueretlige områder. Eksperternes arbejde fokuserer navnlig på områder, der er af særlig betydning for sikring af rettigheder på tværs af de europæiske grænser [9].

[7] "Pavia-Gruppen" har for nylig offentliggjort "European Contract Code - Preliminary draft", (Universita Di Pavia, 2001) baseret på arbejdet i Academy of European Private Lawyers. Denne lovbog (code) indeholder et sæt regler og løsninger, som er baseret på lovene i EU-landene og i Schweiz, og som dækker kontraktindgåelse, -form og -indhold, kontraktfortolkning og kontraktens virkning, kontraktopfyldelse og manglende kontraktopfyldelse, ophør og annulering af kontrakter samt andre kontraktlige uregelmæssigheder og misligholdelsesbeføjelser.

[8] "Commission on European Contract Law" (som har modtaget størstedelen af sine tilskud fra Europa-Kommissionen) har udgivet Principles of European Contract Law Parts I and II, redigeret af Ole Lando og Hugh Beale (Kluwer Law International, 2000). Disse fælles principper for EU-landene angår spørgsmål som kontraktindgåelse, -gyldighed, -fortolkning og -indhold, om en befuldmægtigets ret til at forpligte sin fuldmagtsgiver, om opfyldelse og manglende opfyldelse og om misligholdelsesbeføjelser. Bogen indeholder konkrete tekstforslag til fælles regler, kommentarer til de enkelte regler og sammenlignende analyser for hver regel.

[9] Et andet vigtigt igangværende arbejde på dette område foregår i Arbejdsgruppen for en Europæisk Civilret, der er sammensat af akademiske eksperter fra de 15 medlemsstater og nogle af kandidatlandene. Deres arbejde omhandler områder som salg/serviceydelser/langfristede kontrakter, værdipapirer, ikke-kontraktlige forpligtelser eller overdragelse af ejendomsret til løsøre og omfatter sammenlignende forskning med det endemål at udarbejde et færdigformuleret og gennemkommenteret udkast vedrørende de berørte områder.

7. Eksperterne har forfulgt forskellige mål, idet nogle ønsker en bindende lovbog, medens andre foretrækker en række principper svarende til det, der i amerikansk ret kaldes "restatements", som kan anvendes, når der er behov for pålidelige og sammenlignelige oplysninger om lovgivningssituationen i Europa på disse områder.

8. Efterhånden er stadig flere spørgsmål blevet inddraget i de bestræbelser, der udfoldes på fællesskabsplan for at udvirke en indbyrdes tilnærmelse af bestemte områder af medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser. På forbrugerområdet er ikke mindre end syv direktiver om kontraktspørgsmål blevet vedtaget mellem 1985 og 1999 [10]. Også på andre områder skrider harmoniseringen frem [11].

[10] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (EFT L 171 af 7.7.1999, s. 12). Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95 af 21.4.1993, s. 29). Rådets direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (EFT L 158 af 23.6.1990, s. 59). Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted (EFT L 372 af 31.12.1985, s. 31). Rådets direktiv 87/102/EØF af 22. december 1986 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT L 42 af 12.2.1987, s. 48) som ændret ved direktiv 90/88 (EFT L 61 af 10.3.1990, s. 14) og direktiv 98/7 (EFT L 101 af 1.4.198, s. 17). Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg (EFT L 144 af 4.6.1997, s. 19). Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/47/EF af 26. oktober 1994 om beskyttelse af køber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom på timeshare-basis (EFT L 280 af 29.10.1994, s. 83).

[11] Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT L 382 af 31.12.1986, s. 17), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (EFT L 171 af 17.7.2000, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EFT L 200 af 8.8.2000, s. 35), Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT L 210 af 7.8.1985, s. 29) som ændret ved direktiv 99/34/EF (EFT L 141 af 4.6.1999, s. 20), Europa-Parlamentets og Rådets Direktiv 97/5/EF af 27. januar 1997 om grænseoverskridende pengeoverførsler (EFT L 43 af 14.2.1997, s. 25) bør nævnes som eksempler.

9. Denne sektorvise harmonisering har taget sigte på bestemte aftaler og bestemte markedsføringsmetoder. Der er blevet vedtaget direktiver, når der har kunnet konstateres et særligt behov for harmonisering.

2. Formålet med meddelelsen

10. Europa-Kommissionen er i denne fase af drøftelserne interesseret i at vide, om der er behov for en vidtrækkende fællesskabsforanstaltning på det aftaleretlige område, navnlig i det omfang at fremgangsmåden med at løse problemerne, efterhånden som de opstår, måske ikke er velegnet til at løse alle problemer. Dette udelukker ikke, at Kommissionen i fremtiden kan gøre brug af sin initiativret til at fremsætte forslag til specifikke foranstaltninger om aftaleretlige spørgsmål, hvis der består et konkret behov, især løbende initiativer, som allerede er eller vil blive iværksat som led i politikken til virkeliggørelse af det indre marked.

11. Formålet med meddelelsen er derfor at få større bredde i debatten ved at tilskynde forbrugere, erhvervsliv, brancheorganisationer, offentlige administrationer og institutioner, den akademiske verden og i det hele taget alle interesserede parter til at deltage. I afsnit C gennemgår vi aftaleretten, som situationen er i dag, og vi ser på, hvorfor den er så vigtig i forhandlinger på tværs af grænserne, og på, hvilke problemer der består for en ensartet gennemførelse af fællesskabslovgivningen. I afsnit D redegør vi for de generelle rammer for Fællesskabets fremtidige politik på aftalerettens område.

12. Aftaleretten omfatter flere retsområder. Disse er tæt forbundet med medlemsstaternes forskellige kulturelle og retlige traditioner, men i størstedelen af medlemsstaterne findes der ensartede aftaleretlige begreber og regler. Aftaleretten er det vigtigste retsområde for regulering af transaktioner hen over grænserne, og der findes allerede fællesskabslovgivning, som regulerer aftaleretlige spørgsmål, også selv om denne fællesskabslovgivning er blevet til lidt efter lidt, område for område.

13. Denne meddelelse omfatter købekontrakter og alle former for kontrakter om tjenesteydelser, herunder finansielle tjenesteydelser [12]. Generelle regler om opfyldelse, manglende opfyldelse og misligholdelsesbeføjelser udgør et uundværligt grundlag for disse kontrakter og er derfor også omfattet. Endvidere er også regler om generelle spørgsmål såsom indgåelse af kontrakter, kontraktens gyldighed og dens fortolkning af stor betydning. I betragtning af den økonomiske sammenhæng kan også regler om kredit mod pant i løsøre og regler om ugrundet berigelse være relevante. Endelig bør forskellige aspekter af erstatningsret i kontraktforhold eller i andre sammenhænge, som er relevante for det indre marked, tages med i betragtning, for så vidt som de allerede er behandlet i fællesskabslovgivningen.

[12] KOM(2001) 66 endelig af 7.2.2001, s. 11.

14. På visse områder af privatretten er kontrakter i sagens natur kun et af de midler, der anvendes til regulering af forholdene, når man tænker på, hvor komplekse forbindelserne mellem parterne kan være. Sådanne områder, f.eks. arbejdsretten eller familieretten, giver anledning til ganske særlige problemer og er derfor ikke omfattet af denne meddelelse.

15. Det er Kommissionens hensigt, at denne meddelelse skal fokusere på to områder: for det første, eventuelle problemer som følge af forskelle mellem medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser og, for det andet, fremtidige udsigter for aftaleretten i Fællesskabet. Kommissionen vil derigennem blive i stand til at fastlægge sin fremtidige politik på dette område og fremsætte foreslag om eventuelle nødvendige foranstaltninger.

3. Aftalerettens aktuelle situation

3.1. Eksisterende lovgivning

3.1.1. Internationale instrumenter

16. Internationale instrumenter kan løse eventuelle problemer, som måtte opstå som følge af afvigende bestemmelser i national aftaleret. Den første mulighed er at anvende ensartede internationale privatretlige regler for at fastslå, hvilken lovgivning der finder anvendelse på den pågældende kontrakt. Det vigtigste af disse instrumenter er Rom-konventionen fra 1980 [13], som alle medlemsstater har ratificeret.

[13] Rom-konventionen fra 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser (konsolideret udgave) (EFT C 27 af 26.1.1998, s. 34).

17. Bestemmelserne i Rom-konventionen finder anvendelse på kontraktlige forpligtelser i alle situationer, hvor der skal foretages et valg mellem lovene i forskellige lande [14]. Det hedder i konventionen, at parterne selv kan aftale, hvilken national ret der skal finde anvendelse. Imidlertid begrænser Rom-konventionen parternes valgmuligheder, med hensyn til hvilken lovgivning der kan finde anvendelse, og fastlægger hvilken lovgivning der skal finde anvendelse, hvis der ikke foreligger nogen aftale. Desuden er der en række områder, som er undtaget fra bestemmelserne, jf. konventionens artikel 1 (bl.a. spørgsmål vedrørende fysiske personers rets- eller handleevne og forsikringsaftaler, som dækker risici i EU-landene).

[14] Parallelt med denne konvention findes også Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionerne om nye medlemsstaters tiltrædelse af denne konvention. I denne konvention fastlægges det, hvilken ret der har kompetence til at behandle en given sag. For alle medlemsstaters vedkommende, undtagen Danmark, gælder det, at denne konvention pr. 1. marts 2002 erstattes af Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1).

18. Den anden mulighed består i at harmonisere materielle retsregler på internationalt plan. Her er det mest relevante instrument De Forenede Nationers konvention om aftaler om internationale køb (CISG) fra 1980, som alle medlemsstater undtaget Det Forenede Kongerige, Portugal og Ireland har tiltrådt.

19. CISG indfører ensartede regler for internationalt køb af løsøre. Reglerne vil være gældende, medmindre købekontraktens parter har truffet anden aftale. På visse områder gælder konventionen dog ikke. Det drejer sig bl.a. om varer købt til personlig brug eller til brug for familien eller husholdningen, køb af aktier, værdipapirer og omsætningspapirer.

20. Konventionen indeholder bestemmelser om indgåelse af en kontrakt (tilbud og accept af tilbud) og sælgers og købers rettigheder og forpligtelser. Konventionen gælder ikke for gyldigheden af kontrakten eller enkelte af aftalens bestemmelser og heller ikke for den virkning, kontrakten kan have på ejendomsretten til den solgte vare. Konventionen gælder ikke for sælgerens erstatningsansvar efter kontraktens udløb.

3.1.2. Fællesskabslovgivningen

21. Flere fællesskabsforskrifter indeholder bestemmelser om harmonisering af privatretlige regler. Visse direktiver indeholder bestemmelser om indgåelse af kontrakter, om et tilbuds form og indhold, om accept af tilbud og om kontraktopfyldelse; dvs. om de kontraherende parters forpligtelser. Mange direktiver specificerer ligeledes, hvilke oplysninger parterne skal fremlægge i forskellige faser, navnlig inden kontraktens indgåelse. Nogle direktiver omhandler de kontraherende parters rettigheder og pligter i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten, herunder mangelfuld eller manglende opfyldelse.

22. En beskrivelse af de mest relevante fællesskabsforskrifter på aftalerettens område findes i bilag I. Bilag II indeholder en oversigt over bindende og ikke-bindende internationale instrumenter, der omhandler materielle privatretlige spørgsmål. Bilag III indeholder en struktureret gennemgang af fællesskabslovgivningen, hvoraf det fremgår i hvilket omfang aftaleretlige spørgsmål på de områder, der er behandlet i denne meddelelse, allerede er omfattet af fællesskabslovgivningen og CISG.

3.2. II. Virkninger for det indre marked

23. er forskellige, direkte eller indirekte gør det vanskeligt for det indre marked at fungere tilfredsstillende, og i givet fald, i hvilket omfang. Hvis sådanne hindringer eksisterer, vil EU-institutionerne eventuelt blive anmodet om at træffe de fornødne foranstaltninger.

24. EF-traktaten har givet EU-institutionerne beføjelser for lettere at virkeliggøre det indre marked og få det til at fungere efter hensigten, navnlig hvad angår den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital. Det er således lykkedes Fællesskabet at fjerne væsentlige hindringer for, at økonomiske aktører, herunder producenter, tjenesteudbydere, forretningsdrivende i mellemleddet og forbrugere, kan operere såvel i hele EU som uden for EU.

25. Teknologiske landvindinger såsom mulighederne for elektronisk handel på internettet har gjort det lettere for økonomiske aktører at foretage transaktioner over store afstande. Indførelsen af euroen som fælles valuta i tolv af EU-landene vil i høj grad komme til at lette samhandelen på tværs af grænserne. På trods af de store fremskridt, der hidtil er sket, er der dog stadig nogle problemer tilbage, som endnu ikke er blevet løst. Markederne er ikke så effektive, som de kunne eller burde være, hvilket er til skade for alle parter.

26. Udvekslingen af varer og tjenesteydelser, uanset om der er tale om salg, leasing eller bytte, er almindeligvis omfattet af en kontrakt. Problemer i forbindelse med indgåelse, fortolkning og gennemførelse af kontrakter i den grænseoverskridende handel kan derfor påvirke det indre markeds funktion. Opfylder de eksisterende aftaleretlige regler virksomhedernes og forbrugernes aktuelle og fremtidige behov i det indre marked, eller er en indsats fra Fællesskabets side påkrævet?

27. Generelt hylder de nationale aftaleretlige systemer princippet om aftalefrihed. De kontraherende parter kan således frit aftale deres egne kontraktvilkår. Alle kontrakter er imidlertid reguleret af love og retsafgørelser i det pågældende land. Nogle af disse nationale bestemmelser er ikke bindende, og de kontraherende parter kan frit vælge, om de vil lade bestemmelserne gælde eller i stedet aftale andre bestemmelser. Andre nationale bestemmelser er til gengæld bindende, især i tilfælde, hvor der er stor forskel på parternes situation, f.eks. i kontraktforhold, hvor den ene part er lejer eller forbruger.

28. Normalt giver disse forskellige nationale ordninger ikke anledning til problemer i grænseoverskridende transaktioner, eftersom parterne selv kan bestemme, hvilken lovgivning der skal gælde for deres kontrakt. Når de vælger en bestemt national lovgivning, accepterer de ikke blot alle de bindende bestemmelser i denne lovgivning, men også alle de ikke-bindende bestemmelser, for så vidt som de ikke udskifter disse med andre vilkår. Der kan dog opstå konflikt mellem bindende bestemmelser i lovgivningen i en medlemsstat og modstridende bindende bestemmelser i en anden medlemsstats lovgivning. Sådanne konflikter mellem forskellige bindende regler kan have negative virkninger på de grænseoverskridende transaktioner.

29. Visse kontraktvilkår følger ikke af den nationale lovgivning, men følger eventuelt af almindelig praksis i den pågældende medlemsstat, især hvis en sådan praksis er blevet formaliseret i standardkontrakter. Det kan være vanskeligt at slutte en kontrakt, når kontrakten indeholder betingelser og vilkår, som afviger fra det, der almindeligvis gælder i den ene af parternes hjemland. Der kan være vigtige økonomiske eller endog juridiske årsager til, at det er svært eller ligefrem umuligt for den ene af parterne at acceptere de betingelser og vilkår i en standardkontrakt, som er helt almindelig i den anden parts medlemsstat. Og af samme grund kan det være vanskeligt for sidstnævnte part at acceptere den slags betingelser, som følger af almindelig praksis i den første parts hjemland.

30. Manglende kendskab til aftaleretlige forhold kan være en demotiverende faktor, som afholder især forbrugere og små og mellemstore virksomheder fra at deltage i grænseoverskridende transaktioner. Dette er en af grundene til, at Fællesskabet har vedtaget en række forskrifter, som tager sigte på at få det indre marked til at fungere bedre. Der er eksempler på, at leverandører af varer og tjenesteydelser anser det for urentabelt at tilbyde deres varer og tjenesteydelser til forbrugere i udlandet og derfor afstår fra at gøre det. Med hensyn til underleverancer er der stor forskel på bestemmelserne om underleverancer og leveringsaftaler i de forskellige medlemsstater [15]. Disse forskelle kan gøre det vanskeligt for underleverandører - først og fremmest små og mellemstore virksomheder - at indgå aftaler på tværs af grænserne.

[15] Bestemmelserne varierer fra specifik lovgivning om underleverance i Italien og en lov om betalingsvilkår i forbindelse med underleverance i Frankrig til civilretlige bestemmelser om kontraktlige forbindelser i de fleste medlemsstater (i Tyskland, f.eks., er underleverance dækket af en lov fra 1976 om almene forretningsvilkår og af et par enkelte artikler i civillovbogen).

31. Endvidere kan forskellige nationale love og bestemmelser føre til en fordyrelse af transaktionerne, f.eks. som følge af udgifter til information eller i forbindelse med en eventuel tvist. Det gælder naturligvis alle virksomheder, men især små og mellemstore virksomheder og forbrugere er udsatte. De kontraherende parter kan blive tvunget til at skaffe sig information eller juridisk bistand til fortolkning og anvendelse af fremmede retsregler. Hvis det er fastlagt i kontrakten, hvilken lovgivning der skal finde anvendelse, er det den part, hvis lovgivning ikke finder anvendelse, der står med det nævnte problem. Problemet består imidlertid også, om end i mindre omfang, når parterne har valgt en standardkontrakt, og det viser sig, at bestemmelserne heri ikke tager højde for alle de problemer, som kan opstå.

32. De højere transaktionsomkostninger kan også have en konkurrenceforvridende virkning, f.eks. i en situation hvor en udenlandsk leverandør konkurrerer med en leverandør, som er etableret i samme land som den potentielle kunde.

33. Kommissionen vil gerne høre, hvorvidt de ovenfor beskrevne forhold skaber problemer for det indre marked, og hvilke andre forhold i forbindelse med aftaleretten der hindrer det indre marked i at fungere tilfredsstillende.

3.3. Ensartet anvendelse af fællesskabslovgivningen

34. Fællesskabslovgiver sikrer, at der er sammenhæng i såvel udformningen af fællesskabslovgivning som i dens retlige og praktiske gennemførelse i medlemsstaterne. De foranstaltninger, som Det Europæiske Fællesskab vedtager, skal være indbyrdes overensstemmende, og de skal fortolkes på samme måde og have samme virkning i alle medlemsstater. EF-Domstolen har udtalt, at "det følger af såvel kravene om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten som af lighedsprincippet, at ordlyden af en fællesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens betydning og rækkevidde, normalt i hele Fællesskabet skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning" [16].

[16] Dom af 9.11.2000, sag C-357/98, The Queen mod Secretary of State for the Home Department, ex parte Nana Yaa Konadu Yiadom, Sml. 2000 I, s. 9265, punkt 26. Se også dom af 19.12.2000, sag C-287/98, Storhertugdømmet Luxembourg mod Linster, Sml. 2000 I, s. 6917, punkt 43; dom af 4.7.2000, sag C-387/97, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik, Sml. 2000 I, s. 5047; dom af 18.1.1984, sag C-327/82, Ekro mod Produktschap voor vee en vlees, Sml. 1984, s. 107, punkt 11; princippet om ensartet anvendelse gælder også på det privatlige område, jf. dom af 23.3.2000, sag C-373/97, Dionysios Diamantis mod Elliniko Dimosio og Organismos Oikonomikis Anasygkrotisis Epicheiriseon AE (OAE), Sml. (fransk udg.) 2000 I, s. 1723, punkt 34; dom af 12.3.1996, sag C-441/93, Panagis Pafitis m. fl. mod Trapeza Kentrikis Ellados A.E. m. fl., Sml.1996 I, s. 1347, punkt 68 til 70.

35. På aftalerettens område har fællesskabslovgiver valgt at harmonisere, efterhånden som behovet er opstået. Denne fremgangsmåde kan, hvis markedet udvikler sig på en uforudset måde, føre til manglende konsekvens i gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. Under visse omstændigheder [17] er det f.eks. muligt at anvende både dørsalgs- og timesharedirektivet. Begge direktiver giver forbrugeren fortrydelsesret, men fristen, som forbrugeren har til at gøre fortrydelsesretten gældende, er forskellig i de to direktiver. Selv om sådanne tilfælde, hvor der er konflikt mellem reglerne er sjældne, hører Kommissionen gerne om problemer, som skyldes eventuelt uoverensstemmende fællesskabsforskrifter.

[17] Jf. Dom af 22.4.1999, sag C-423/97, Travel Vac SL mod Manuel José Antelm Sanchis, Sml 1999 I, s. 2195.

36. Anvendelsen af abstrakte begreber i fællesskabslovgivningen kan også gøre det problematisk med at gennemføre fællesskabslovgivningen og de nationale foranstaltninger på en ensartet måde. Abstrakte termer kan stå for retlige begreber, for hvilke der er forskellige regler i de enkelte nationale lovkomplekser [18].

[18] Problemet er for nyligt blevet beskrevet af en gruppe fremtrædende juridiske eksperter som led i en undersøgelse foranstaltet af Europa-Parlamentet. Det hedder heri mht. begrebet "skade", at lovgivningerne om erstatningsansvar i de europæiske lande endnu ikke har en bare nogenlunde ensartet opfattelse af, hvad skade er, eller hvordan begrebet skal defineres, hvilket truer med at forpurre ethvert forsøg på at formulere fællesskabsdirektiver på området. Europa-Parlamentet, Generaldirektoratet for Forskning: "Study of the systems of private law in the EU with regard to discrimination and the creation of a European Civil Code" (PE 168.511, s. 56). Nogle direktiver (artikel 9 i direktiv 85/374/EØF, artikel 17 i direktiv 86/653/EØF) indeholder forskellige definitioner af begrebet "skade". De forskellige definitioner er dog alene forbeholdt formålet med de respektive direktiver. Andre direktiver (artikel 5 i direktiv 90/314/EØF) anvender begrebet uden at definere det.

37. Normalt kan forskelle mellem bestemmelserne i forskellige direktiver forklares med, at de problemer, som direktiverne er til for at løse, er forskellige. Man kan derfor ikke forlange, at en term, der anvendes for at løse et givent problem, fortolkes og anvendes på nøjagtig samme måde i en anden sammenhæng. Forskellige termer og begreber, som ikke kan forklares med forskelle mellem de problemer, som skal løses, bør derimod udryddes.

38. Hertil kommer, at der i de nationale bestemmelser, som medlemsstaterne vedtager for at gennemføre EF-direktiver, henvises til nationale opfattelser af disse abstrakte begreber. Disse begreber opfattes meget forskelligt i de forskellige medlemsstater [19]. Det forhold, at fællesskabslovgivningens almene termer og begreber (i det mindste på specifikke eller nært forbundne områder) ikke opfattes ens, kan føre til forskelle i medlemsstaternes handels- eller retspraksis [20].

[19] Problemet er for nyligt blevet beskrevet af en gruppe fremtrædende juridiske eksperter som led i en undersøgelse foranstaltet af Europa-Parlamentet. Det hedder heri mht. begrebet "skade", at lovgivningerne om erstatningsansvar i de europæiske lande endnu ikke har en bare nogenlunde ensartet opfattelse af, hvad skade er, eller hvordan begrebet skal defineres, hvilket truer med at forpurre ethvert forsøg på at formulere fællesskabsdirektiver på området; Europa-Parlamentet, Generaldirektoratet for Forskning: "Study of the systems of private law in the EU with regard to discrimination and the creation of a European Civil Code" (PE 168.511, s. 56). Nogle direktiver (artikel 9 i direktiv 85/374/EØF, artikel 17 i direktiv 86/653/EØF) indeholder forskellige definitioner af begrebet "skade". De forskellige definitioner er dog alene forbeholdt formålet med de respektive direktiver. Andre direktiver (artikel 5 i direktiv 90/314/EØF) anvender begrebet uden at definere det.

[20] Kommissionen har f.eks. i sin beretning om anvendelsen af direktivet om selvstændige handelsagenter (KOM(1996) 364 endelig udg. af 23.7.1996) understreget, at anvendelsen af skadeserstatningsordningen i direktivet på samme situation giver vidt forskellige resultater i Frankrig og Det Forenede Kongerige pga. forskellige metoder til beregning af erstatningen.

39. Denne type problemer gælder ikke kun for horisontale spørgsmål om generelle termer eller begreber i aftaleretten som nævnt ovenfor. De findes også i specifikke økonomiske sektorer [21].

[21] Det her omtalte problem findes også uden for aftalerettens område. Således påpegede Vismandsudvalget for Regulering af de Europæiske Værdipapirmarkeder under ledelse af Alexandre Lamfalussy i sin endelig rapport de problemer, som skyldes, at der i visse direktiver på det finansielle område anvendes tvetydige begreber, hvilket gør det muligt for medlemsstaterne at anvende direktivernes bestemmelser forskelligt i praksis. Endelig rapport, Bruxelles den 15.2.2001, bilag 5 (første rapport, 9.11.2000).

40. Kommissionen overvejer- for at undgå problemer af ovennævnte type - om den nødvendige overensstemmelse kan sikres ved at fortsætte ad samme vej som hidtil, eller om man skal søge nye veje. Kommissionen er derfor interesseret i oplysninger om praktiske problemer på aftalerettens område, som skyldes den måde fællesskabslovgivningen gennemføres i medlemsstaterne.

4. Muligheder for fremtidige fællesskabsinitiativer på aftalerettens område

41. Det vil muligvis vise sig af reaktionerne på dette dokument, at der findes en række faktorer, som er til hinder for, at det indre marked kan fungere efter hensigten, i det mindste for så vidt angår grænseoverskridende transaktioner. Hvis disse problemer ikke kan afhjælpes på tilfredsstillende måde ved hjælp af den hidtidige ad hoc-metode, vil der kunne iværksættes en bredere foranstaltning med henblik på en gennemgribende harmonisering af de aftaleretlige regler på fællesskabsplan. Men der er naturligvis grænser for Kommissionens og de andre EU-institutioners beføjelser til at intervenere på dette område.

42. Alle foranstaltninger skal være i overensstemmesle med principperne om nærhed og proportionalitet som beskrevet i EF-traktatens artikel 5 og i protokollen om nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet. Som Europa-Parlamentet påpegede i sine beslutninger om beretningerne om bedre lovgivning [22], er nærhedsprincippet en bindende retsnorm, som ikke forhindrer EU i at udøve sine legitime beføjelser. Behovet for at finde den rette balance ved anvendelsen af dette princip er blevet fremhævet af flere medlemsstater [23] og af EU-institutionerne.

[22] KOM(2000) 772 endelig af 30.11.2000, s. 3.

[23] KOM(2000) 772 endelig af 30.11.2000, s. 3.

43. Nærhedsprincippet er en rettesnor for, hvordan Fællesskabets beføjelser skal udøves på fællesskabsplan. Nærhed er et dynamisk begreb, som bør anvendes i lyset af traktatens målsætninger. Det åbner for, at Fællesskabets handlemuligheder inden for rammerne af dets beføjelser kan udvides, når omstændighederne kræver det, og omvendt indskrænkes eller indstilles, når den ikke længere er berettiget [24]. Der skal være klare fordele ved en indsats på fællesskabsplan frem for en indsats på nationalt plan. Når hensigten er, at indsatsen skal have virkning i hele Fællesskabet, er gennemførelsen af en indsats på fællesskabsplan utvivlsomt den bedste metode til at sikre en ensartet behandling i de nationale systemer og til at fremme et effektivt samarbejde mellem medlemsstaterne.

[24] Se protokollen om anvendelse af nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet (EFT C 340 af 10.11.1997, s. 105).

44. Desuden bør lovgivningen være effektiv og ikke påføre nationale, regionale eller lokale myndigheder eller den private sektor, herunder civilsamfundets organisationer, for omfattende begrænsninger. Ifølge proportionalitetsprincippet, som er et af de generelle principper i fællesskabslovgivningen, må foranstaltninger vedtaget af Fællesskabets institutioner ikke overskride grænserne for, hvad der er passende og nødvendigt for at nå de mål, der forfølges på lovlig vis med den pågældende forskrift. Når der er mulighed for at vælge mellem flere passende foranstaltninger, skal man vælge den mindst bebyrdende, og ulemperne må ikke være ude af proportioner i forhold til de forfulgte mål [25]. Kommissionen har selvfølgelig pligt til at foreslå en hvilken som helst foranstaltning, som måtte være nødvendig for at supplere medlemsstaternes indsats for at opfylde traktatens målsætninger. Kommissionen har opstillet to kriterier for at sikre, at de fastsatte målsætninger respekteres både politisk og juridisk, nemlig de nationale og regionale myndigheders og civilsamfundets evne til at handle for at nå de mål, der er fastsat i fællesskabsbestemmelserne, og disse måls kompatibilitet eller endog konformitet med praksis på nationalt plan eller i sektorer [26].

[25] Dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa, Sml. 1990 I, s. 4023, punkt 13; Dom 5.10.1994, sag C-133/93, C-300/93 og C-362/93, Crispoltoni, Sml. 1994 I, punkt 41; Dom af 5. maj 1998, The Queen mod Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, Commissioners of Customs & Excise, ex parte National Farmers' Union, Sml. 1998 I, s. 2236, punkt 60.

[26] KOM(2000) 772 endelig af 30.11.2000, s. 8-9.

45. Udsendelse af meddelelser samt grøn- og hvidbøger som led i forberedelsen af et lovgivningsforslag er en af de metoder, der anvendes til at høre den private sektor, civilsamfundet og diverse institutioner på alle niveauer om det formålstjenlige i at lovgive på området, om hvilket niveau der i givet fald skal lovgives på, og om hvilket indhold en eventuel lovgivning skal have, for at målsætningerne kan opfyldes. Med henblik på at formulere lovgivningsforanstaltninger, som er gearet til brugernes reelle behov, vil Kommissionen derudover søge at indkredse relevante indsatsområder ved at inddrage både civilsamfundet og erhvervslivet. Formålet med denne meddelelse og eventuelt andre dokumenter er at fastslå, om der er behov for en indsats på fællesskabsplan og, i givet fald, på hvilke områder.

46. Der findes flere muligheder, man kan overveje, hvis ad hoc-metoden ikke til fulde løser problemet. Vi skal i denne meddelelse kort se på fire mulige scenarier:

I. Ingen fællesskabsaktion

II. Fremme af udviklingen af fælles aftaleretlige principper, som bringer de nationale lovgivninger i tættere overensstemmelse med hinanden

III. Perfektionering af den eksisterende lovgivning

IV. Vedtagelse af ny almengyldig lovgivning på fællesskabsplan.

47. Der findes andre muligheder, og der er desuden mulighed for at kombinere mulighederne. Mulighederne kan omfatte aftaleretten eller andre områder af privatretten. Hver enkelt mulighed kan være rettet mod specifikke økonomiske sektorer eller gælde over en bred front. Om en foranstaltning skal være bindende eller ej afhænger af, hvilket område den skal gælde på, og hvilke interesser der står på spil. Principielt bør alle muligheder dog give de kontraherende parter den nødvendige frihed til selv at fastsætte de kontraktvilkår, der bedst passer til deres særlige behov.

48. En anden fremgangsmåde, som ikke drøftes her, eftersom den er mere vidtrækkende end et EU-initiativ, kunne være at forhandle og indgå en international traktat på aftalerettens område, noget lignende CISG, men som omhandler andet og mere end internationale køb. Bestemmelserne i CISG kunne imidlertid også integreres i mulighed II og IV, hvorved de ville opnå større accept i international handel og jura.

4.1. Mulighed I. Ingen fællesskabsaktion

49. I mange tilfælde skaber markedet problemer, som berører offentligheden, men det finder også sine egne løsninger. Man bør ikke undervurdere markedets evne til at tilpasse sig forskellige normer og værdier eller den offentlige opinion. Som følge af konkurrencesituationen løser mange af de markedsskabte problemer sig selv som følge af pression fra de involverede interessegrupper (forbrugere, ngo'er, erhvervsliv). Dette sammenfald mellem egeninteresse og offentlighedens interesse kan yderligere fremmes af myndighederne.

50. Forskellige incitamenter fra medlemsstaternes eller brancheforeningernes side, f.eks. med tilbud om bistand og rådgivning vedrørende grænseoverskridende transaktioner, kan være en effektiv metode til at styre markedet i en bestemt retning (f.eks. hurtigere udbredelse af ny teknologi eller fremme af ny handelspraksis). Derigennem kan der kompenseres for økonomiske og psykologiske risici for den grænseoverskridende handel, hvad enten disse risici er frygtede eller reelle. Forskellige tjenester fra de økonomiske aktører vil kunne bidrage effektivt til en løsning af de problemer, man har konstateret i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner. F.eks. kunne brancheforeningerne tilbyde små og mellemstore virksomheder bistand og rådgivning [27].

[27] Nedenfor ses to eksempler på initiativer fra medlemsstater/brancheforeninger, som søger at løse problemer i kontraktforhold på tværs af grænserne gennem frivillige aftaler om at bruge særlige kontraktmodeller i grænseoverskridende relationer:- I 1999 aftalte en gruppe bestående af seks tyske industriforbund, den såkaldte komponentleverandørgruppe, et sæt minimumsbetingelser for kontrakter til brug i grænseoverskridende relationer. Denne model gælder imidlertid kun for kontrakter, som helt og holdent reguleres efter tysk lov (de kontraherende parter skal være enige om, at den grænseoverskridende kontrakt er underlagt tysk lovgivning), og indeholder bestemmelser om priser, forretningshemmelighed, forme, udstyr, industriel ejendomsret, sikkerhed, ansvar, produktskade osv.- Også Orgalime (en europæisk sammenslutning af mekaniske, elektriske, elektroniske og metalforarbejdende industrier) har opstillet en model til en international "konsortiumaftale" med henblik på at fremme grænseoverskridende samarbejde mellem virksomheder.

51. Den økonomiske udvikling, især det forhold at markederne i stigende omfang smelter sammen til et egentligt indre marked, er også en tilskyndelse for de nationale beslutningstagere og lovgivere til at finde løsninger på kontraktlige problemer, som involverer parter fra forskellige medlemsstater. Dette kunne føre til en form for "blød harmonisering", som ikke kommer i stand som følge af en fællesskabsforskrift, men i kraft af den økonomiske udvikling. Dette kunne løse nogle af problemerne i samhandelen mellem medlemsstaterne, forudsat at de kontraherende parter på et reelt og retfærdigt grundlag har mulighed for frit at vælge, hvilken lovgivning der skal være gældende, at de har uindskrænket, korrekt og gratis adgang til oplysninger om eksisterende regler og praksis, og at der findes retfærdige og økonomisk rimelige alternative tvistbilæggelsesordninger.

4.2. Mulighed II. Fremme af udviklingen af fælles aftaleretlige principper, som bringer de nationale lovgivninger i tættere overensstemmelse med hinanden

52. En måde at opnå større overensstemmelse mellem medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser på kunne være, at Kommissionen satte ind på at fremme forskning i komparativ ret og samarbejde mellem bl.a. akademikere og jurister (herunder dommere og eksperter). Et sådant samarbejde kunne have til formål at kortlægge fælles principper på relevante områder af den nationale aftaleret. Allerede foreliggende arbejder på dette område kunne inddrages og uddybes, herunder resultaterne af akademiske undersøgelser og konklusioner fra internationale akademiske fora. Som ramme om forskningsindsatsen og samarbejdet kunne man forestille sig et slags partnerskab, hvori institutionerne - og i særdeleshed Kommissionen - kunne indtage rollen som koordinator. For så vidt angår grænseoverskridende kontrakter, kunne der fastlægges en række fælles løsninger, principper eller ligefrem regler.

53. Resultaterne af disse drøftelser kunne variere fra fælles principper til formulering af retningslinjer eller specifikke adfærdskodekser for bestemte typer af kontrakter. Fælles principper kunne være praktiske for de kontraherende parter ved udformningen af nye kontrakter og for gennemførelsen af kontrakter. De kunne også være til nytte for nationale domstole og voldgiftsmænd, som skal afgøre retlige spørgsmål - navnlig i grænseoverskridende sager - som ikke helt er omfattet af bindende nationale bestemmelser, eller hvor der ikke findes retsregler overhovedet. Domstolene eller voldgiftsmændene ville da vide, at når de vælger at lægge de fælles principper til grund, så vælger de den løsning, som er fælles for alle nationale aftaleretlige systemer i EU. Samtidig kunne de fælles principper være en hjælp for nationale domstole, som skal anvende udenlandsk ret, fordi de i det mindste ville have et grundlæggende kendskab til de underliggende retsprincipper. Med hensyn til retningslinjerne kunne man forestille sig, at medlemsstaterne og Fællesskabet så vidt muligt fulgte dem ved udstedelsen af ny lovgivning eller ved tilpasning af gammel lovgivning inden for national aftaleret.

54. Anvendelsen af fælles principper kunne endog føre til udvikling af en retssædvane, forudsat at de anvendes længe og vedholdende af samfundets medlemmer ud fra en fælles overbevisning om, at dette er den korrekte fremgangsmåde. Dette kunne få indflydelse på eller ligefrem ændre eksisterende handelspraksis i medlemsstaterne, som hindrer det indre marked i at fungere tilfredsstillende.

55. Når engang disse principper og retningslinjer er opstillet og vedtaget af alle de berørte parter i medlemsstaterne, bør det sikres, at kendskabet til dem i videst muligt omfang udbredes til dem, som forventes at anvende dem. Dermed sikres en sammenhængende og ensartet anvendelse af de fælles principper og retningslinjer, som dog kun kan anvendes på frivillig basis. Hvis et tilstrækkeligt stort antal jurister, fællesskabslovgivere og lovgivere på nationalt plan rent faktisk anvendte de fælles principper og retningslinjer og vedblev at anvende dem, ville det føre til større overensstemmelse mellem de aftaleretlige bestemmelser i EU. Hvis denne mulighed skal have nogen mening er det imidlertid klart, at de fælles principper skal fastlægges på en sådan måde, at alle rimelige krav opfyldes.

56. En anden løsning kunne handle om standardkontrakter. I alle medlemsstaterne findes der et stort antal standardkontrakter, som har til formål at lette de økonomiske transaktioner. Standardkontrakter sparer parterne for at skulle forhandle kontraktbetingelser for hver enkelt transaktion. De giver også parterne en vis sikkerhed og opnår nærmest status, som havde de egentlig lovkraft. Dette er årsagen til, at det ofte er vanskeligt at indgå aftale med en part fra en anden medlemsstat, hvis kontrakten ikke er i overensstemmelse med de standardkontraktvilkår, som denne part er vant til. Parter fra forskellige medlemsstater er ofte vant til forskellige vilkår, som er standard i deres respektive lande. Dette problem kunne løses, i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen, hvis man indførte standardkontrakter beregnet på hele Fællesskabet. Kommissionen kunne tilskynde de berørte parter til at udarbejde sådanne standardkontrakter.

4.3. Mulighed III. Perfektionering af den eksisterende lovgivning

57. Det Europæiske Råd i Lissabon opfordrede Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne til "senest i 2001 at udarbejde en strategi for en yderligere koordineret indsats til forenkling af de lovgivningsmæssige rammer". Kommissionen har imødekommet denne opfordring med et indledende svar i form af en statusrapport til Det Europæiske Råd i Stockholm [28], hvori den gør status over situationen og redegør for Kommissionens første idéer med henblik på at udføre den opgave, den er blevet pålagt i Lissabon.

[28] Statusrapport fra Kommissionen til Det Europæiske Råd i Stockholm "Bedre og enklere lovgivningsmæssige rammer" - KOM(2001) 130 af 7.3.2001.

58. Perfektionering af den eksisterende lovgivning indebærer for det første en ajourføring af de allerede vedtagne bestemmelser. Kommissionen agter at gå videre med den indsats, den allerede har iværksat, for at konsolidere, kodificere og omarbejde [29] retsakter med fokus på åbenhed og klarhed. Kvaliteten af konciperingen skal også underkastes et nærmere eftersyn. Præsentationen og terminologien kunne gøres mere konsekvent. Bortset fra disse ændringer med hensyn til præsentationen af retsakter bør der desuden systematisk fokuseres på at forenkle og tydeliggøre eksisterende lovgivning [30]. Endelig har Kommissionen til hensigt at evaluere virkningen af fællesskabslovgivningen og om nødvendigt ændre eksisterende retsakter [31].

[29] Jf. statusrapport - KOM (2001) 130 af 7.3.2001, s. 10.

[30] Jf. statusrapport - KOM (2001) 130 af 7.3.2001, s. 10.

[31] Jf. statusrapport - KOM (2001) 130 af 7.3.2001, s. 9.

59. Hvor det er hensigtsmæssigt, bør bestemmelserne i direktiverne forenkles. Det Europæiske Fællesskab har nu i adskillige år bestræbt sig på at forenkle fællesskabslovgivningen. Slim-initiativet [32] er et af de mest ambitiøse eksempler på det igangværende forenklingsarbejde. Forenklingsindsatsen [33] kan bruges til at forbedre kvaliteten, nedbringe antallet af forskrifter og samtidig afhjælpe eventuelle uoverensstemmelser eller deciderede selvmodsigelser mellem retsforskrifter.

[32] Pilotprojektet Slim (Simpler Legislation for the Internal Market/enklere lovgivning for det indre marked) - Projektet blev iværksat i 1996 med henblik på at perfektionere lovgivningen vedrørende det indre marked, for at modvirke overflødig lovgivning og for at begrænse de omkostninger, der er forbundet med gennemførelsen af lovgivningen. Slim sætter fokus på specifikke emner og tager ikke sigte på at fremme deregulering. Arbejdet er meget målrettet, således at det kan udføres inden for en begrænset tidsperiode, og orienteret mod at fremsætte præcise henstillinger.

[33] * Best (Business Environment Simplification Task Force/Taskforce for Forenkling af Erhvervsklimaet) - I 1997 oprettede Kommissionen taskforcen Best. I 1998 forelagde taskforcen en rapport indeholdende 19 anbefalinger. Emnet for disse rapporter var erhvervsklimaet i medlemsstaterne på forskellige områder.

60. Endnu en forbedring ville være om nødvendigt at tilpasse indholdet af eksisterende retsforskrifter [34], inden man begynder at vedtage nye. F.eks. kunne anvendelsesområdet for diverse direktiver, hvis det anses for nødvendigt og i øvrigt er hensigtsmæssigt, udvides til at omfatte sådanne kontrakter eller transaktioner, som på mange måder ligner dem, der allerede er omfattet af direktivet, men som af den ene eller den anden årsag ikke blev medtaget under direktivets anvendelsesområde, da direktivet blev vedtaget. Dermed ville man opnå større sammenhæng inden for en begrænset sektor med bestemte aktiviteter eller transaktioner [35]. På samme måde er der grund til at undersøge, hvorfor man i forskellige direktiver har valgt forskellige løsninger på problemer, som ligner hinanden.

[34] I ovennævnte "Study of the systems of private law in the EU with regard to discrimination and the creation of a European Civil Code", som er blevet udarbejdet på foranledning af Europa-Parlamentet, hedder det om de eksisterende bestemmelser i diverse aftaler og direktiver, at der er behov for systematisk at gennemgå dem med en tættekam, om nødvendigt bør de inkorporeres i national lovgivning, indholdsmæssigt er der behov for en supplering, og formen bør renoveres. Desuden skal de koordineres og tilpasses hinanden samt renses for overflødig regulering, uoverensstemmelser og sproglige særegenheder, således at de i sidste ende kan passes ind i en systematisk sammenhængende struktur eller, sagt på en anden måde, i det kodificerede systems "universalmodel".

[35] Et begrænset anvendelsesområde er typisk for mange direktiver (f.eks. direktiv 85/577 om dørsalg: finder ikke anvendelse på forsikringsaftaler, aftaler om opførelse, salg eller udlejning af fast ejendom, ... ; direktiv 97/7 om aftaler om fjernsalg: finder ikke anvendelse på aftaler om opførelse og salg af fast ejendom, ... ; direktiv 94/47 om timesharingkontrakter: finder alene anvendelse på kontrakter, som er indgået for mindst tre år, direktiv 2000/35/EF om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner: finder ikke anvendelse på transaktioner med forbrugere.

4.4. Mulighed IV. Vedtagelse af ny almengyldig lovgivning på fællesskabsplan

61. En anden løsning kunne være en generel forskrift med bestemmelser om både generelle aftaleretlige spørgsmål og specifikke kontrakter. Hvis man vælger denne løsning, er det nødvendigt at drøfte, hvilket retligt instrument man vil lægge sig fast på, og i hvilken grad forskriften skal være bindende.

62. Valget af instrument afhænger af flere forskellige faktorer, bl.a. er det et spørgsmål om, hvor vidtrækkende den påtænkte harmonisering skal være.

63. Et direktiv ville på den ene side give medlemsstaterne en vis fleksibilitet, i og med at de ville få mulighed for at tilpasse deres respektive gennemførelsesbestemmelser til de ærlige nationale økonomiske og retlige forhold. På den anden side åbnes der mulighed for forskelle i gennemførelsen, hvilket kan lægge hindringer i vejen for det indre markeds funktion.

64. En forordning giver måske nok medlemsstaterne mindre fleksibilitet til at inkorporere forskriften i deres nationale retssystemer, men på den anden side set opnår de økonomiske aktører på det indre marked større åbenhed og mere ensartede vilkår.

65. En henstilling vil kun komme på tale, hvis man går ind for en helt valgfri model.

66. Med hensyn til i hvor høj grad de kommende foranstaltninger skal være bindende, har vi indkredset tre løsninger, som eventuelt kan kombineres:

a) En helt valgfri model, som parterne selv aftaler at benytte. F.eks. en henstilling [36] eller en forordning [37], som finder anvendelse, når parterne enes om, at den skal finde anvendelse på deres kontrakt.

[36] Jf. f.eks. artikel 1:101 (2) i Principles of European Contract Law (se fodnote 1, s. 2).

[37] Et eksempel kunne være Rådets forordning om statutten for det europæiske selskab (SE), som Rådet vedtog politiske retningslinjer for den 20.12.2000 (rådsdokument 14.886-00 af 1.2.2001).

b) Et sæt regler, som finder anvendelse, medmindre det modsatte udtrykkeligt fremgår af kontrakten. Der findes fortilfælde for denne type lovgivning, jf. direktivet om forsinket betaling [38] eller CISG [39]. Med denne løsning har parterne en række bestemmelser at falde tilbage på, samtidig med at de frit kan aftale andre vilkår i kontrakten, f.eks. at parallel national lovgivning eller kontraktspecifikke vilkår skal finde anvendelse. Denne fremgangsmåde sikrer parterne total frihed til at aftale indholdet af kontrakten. Samtidig udgør den et sikkerhedsnet, som kun skal anvendes i tilfælde, hvor der ikke er aftalt specifikke betingelser i kontrakten.

[38] Artikel 3, stk. 1, litra b) i direktiv 2000/35/EF angiver præcise regler for, hvornår der skal betales morarenter, hvis der ikke er aftalt en sidste rettidig betalingsdag eller betalingsfrist i kontrakten (fra 30 dage efter skyldnerens modtagelse af en faktura eller fra 30 dage efter den dato, hvor varerne eller tjenesteydelserne er modtaget). Artikel 3, stk. 1, litra d) bestemmer, at der skal betales renter efter den "lovbestemte sats", medmindre andet er fastsat i aftalen.

[39] Jf. artikel 6 i CISG.

c) Et sæt regler, som ikke kan fraviges ved aftale.

67. Med den tredje fremgangsmåde indføres en forskrift, som erstatter eksisterende national lovgivning, medens den første kan eksistere sideløbende med nationale bestemmelser. Den anden fremgangsmåde kan eksistere sideløbende med national lovgivning eller erstatte den.

68. For hvert regelsæt kan der sondres mellem bindende og ikke-bindende regler.

69. Man kunne forestille sig en kombination af ovennævnte løsning to og tre, f.eks. på et lovgivningsområde som forbrugerbeskyttelse, hvor der ved siden af det generelle sæt regler, som finder anvendelse, når andet ikke er aftalt, findes et bindende regelsæt, som parterne under ingen omstændigheder kan fravige.

4.5. Eventuelle andre muligheder

70. Som nævnt ovenfor er listen over muligheder ikke udtømmende, men kun vejledende. Kommissionen modtager derfor med glæde ethvert andet forslag til, hvordan de omtalte problemer kan løses effektivt og varigt.

5. Konklusioner

71. Formålet med denne meddelelse er at rejse en åben debat, som på en gang spænder vidt og går i dybden, med deltagelse af EU-institutionerne og den brede offentlighed, herunder erhvervslivet, forbrugerorganisationer, akademiske kredse og jurister. Når Kommissionen har haft lejlighed til at studere de modtagne reaktioner, vil den inden for rammerne af sin initiativret tage stilling til, hvilke foranstaltninger der skal træffes.

72. Kommissionen vil især gerne høre synspunkter om problemer forårsaget af forekomsten af sideløbende forskellige nationale aftaleretlige bestemmelser, som forhindrer det indre marked i at fungere tilfredsstillende. Oplysningerne skal helst være så konkrete som muligt. Det ideelle ville være konkrete eksempler på, at forskelle i medlemsstaternes aftaleretlige bestemmelser har fordyret eller vanskeliggjort handelen mellem producenter, tjenesteudbydere, forretningsdrivende eller forbrugere i forskellige medlemsstater. Der kan være tale om tilfælde, hvor sælgere, virksomheder eller forbrugere er blevet påført store ekstraomkostninger som følge af afvigende lovkrav i medlemsstaterne.

73. Desuden vil Kommissionen meget gerne have reaktioner på, hvilke af de foreslåede løsninger i afsnit D (eller eventuelt andre løsninger) der forekommer at være mest hensigtsmæssig med henblik på at løse de problemer, som er beskrevet i denne meddelelse.

Alle parter, som ønsker at deltage i debatten, bedes sende deres bidrag - senest den 15. oktober 2001. Bidragene sendes så vidt muligt i elektronisk form til European-Contract-Law@cec.eu.int, eller eventuelt skriftligt til Europa-Kommissionen, Rue de la Loi 200, B-1040 Bruxelles. Alle bidrag skal være mærket "Communication on European Contract Law". For at så mange som muligt skal få lejlighed til at deltage i debatten har Kommissionen lagt meddelelsen på netstedet Europa på følgende adresse: http://europa.eu.int/comm/off/green/index_da.htm. På afsenderens anmodning vil modtagne bidrag blive lagt på samme netsted.

BILAG I VIGTIGE FÆLLESSKABSBESTEMMELSER INDEN FOR PRIVATRET

Generelle bemærkninger

Formålet med denne ikke-udtømmende gennemgang er at beskrive vigtige fællesskabsbestemmelser af relevans for privatret og i særdeleshed for aftaleret. Målene med nogle af direktiverne er klart rettet mod harmonisering af nationale bestemmelser for aftaleret. Andre direktiver har en mere indirekte indvirkning på disse bestemmelser.

1. Forbrugeraftaleret

Generelle bemærkninger

Dette afsnit viser, at en af utilstrækkelighederne i forbindelse med EF's direktiver om aftaleret, er den manglende reference til kontraktudformning og til de sanktioner, der træder i kraft, i tilfælde af, at direktivernes krav vedrørende oplysninger før kontraktindgåelse ikke overholdes.

1.1. Forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed

Mål

At sikre forbrugerbeskyttelsen og styrke forbrugernes tillid til indkøb på tværs af grænserne gennem fastlæggelse af et fælles grundlag af minimumsrettigheder, som gælder, uanset hvor varerne er købt.

Indhold

I direktiv 1999/44/EF harmoniseres følgende begreber: forbrugsvarers manglende overensstemmelse med købsaftalen, forbrugeres rettigheder ved køb af et defekt produkt, og betingelserne for, at forbrugere kan udøve disse rettigheder. Ved forbrugsvare forstås, med visse undtagelser, enhver løsøregenstand (artikel 1, stk. 2, litra b)). Disse skal være i overensstemmelse med købsaftalen (artikel 2, stk. 1). Artikel 2, stk. 2, beskriver, hvornår forbrugsvarer formodes at være i overensstemmelse med købsaftalen.

Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for eventuel manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering, og som viser sig senest to år efter (artikel 5, stk. 1), medmindre forbrugeren på det tidspunkt, hvor aftalen blev indgået, havde kendskab til eller ikke med rimelighed kunne være ubekendt med den manglende overensstemmelse (artikel 2, stk. 3). Medmindre andet bevises, skal manglende overensstemmelse, der viser sig senest seks måneder efter varens levering, formodes at have eksisteret på leveringstidspunktet, medmindre denne formodning er uforenelig med varens eller den manglende overensstemmelses art (artikel 5, stk. 3).

Efter at have underrettet sælgeren om en manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering inden for en rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren (artikel 3, stk. 2). Såfremt afhjælpning eller omlevering ikke er mulig eller medfører uforholdsmæssigt store udgifter eller, hvis sælgeren ikke har afhjulpet den manglende overensstemmelse inden for en rimelig tid eller uden væsentlig ulempe for forbrugeren, kan forbrugeren kræve et passende afslag i prisen (artikel 3, stk. 5). Forbrugeren har ikke ret til at hæve købet, hvis den manglende overensstemmelse er uvæsentlig (artikel 3, stk. 6).

Hvis den endelige sælger er ansvarlig over for forbrugeren for en manglende overensstemmelse, skal den endelige sælger have ret til at rejse krav over for den ansvarlige person under national lovgivning. Den manglende overensstemmelse skal imidlertid skyldes en handling eller en undladelse begået af producenten, en tidligere sælger i samme aftalekæde eller en anden mellemmand (artikel 4).

Enhver garanti [40] er bindende på de vilkår, der er fastsat i garantien, den skriftlige kontrakt eller i reklamer for varen (artikel 6, stk. 1). Desuden skal garantien have form som et skriftligt dokument, skal være frit tilgængeligt til gennemlæsning før købet og skal indeholde oplysninger navnlig om garantiens varighed, geografiske omfang og garantigiverens navn og adresse (artikel 6, stk. 2 og 3). Såfremt en sådan garanti tilbydes, og den ikke stemmer overens med bestemmelserne i direktivet, kan forbrugeren stadig kræve den opfyldt (artikel 6, stk. 5). Aftaler og aftalevilkår, der ophæver eller begrænser de i direktivet fastlagte rettigheder, binder ikke forbrugeren (artikel 7, stk. 1).

[40] Enhver forpligtelse, som ligger ud over bestemmelserne for salg af forbrugsvarer, og som sælgeren eller producenten har indgået.

1.2. Urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler

Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler

Mål

At fjerne urimelige kontraktvilkår i aftaler, som indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere.

Indhold

Direktiv 93/13/EØF finder anvendelse på ikke-obligatoriske, ikke-forhandlede kontraktvilkår, som er integreret i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere (artikel 1). Ikke-forhandlede vilkår er urimelige, hvis de bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser, som er til skade for forbrugeren (en fortegnelse over urimelige vilkår er vedlagt som bilag til direktivet) (artikel 3). Påstande om et urimeligt kontraktvilkår vurderes under hensyn til, hvilken type varer eller tjenesteydelser, aftalen omfatter, og ved at tage hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne (artikel 4). Hvis der opstår tvivl om et kontraktvilkårs betydning, gælder den fortolkning, som er mest gunstig for forbrugeren (artikel 5). I tilfælde, hvor kontraktvilkårene vurderes at være urimelige, kan forbrugeren ikke bindes af sådanne vilkår (artikel 6).

1.3. Pakkerejser, pakkeferier og pakketure

Rådets direktiv 90/314/EØF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure

Mål

Dette direktiv har til formål at tilnærme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, der sælges eller udbydes til salg på Fællesskabets område.

Indhold

Direktiv 90/314/EØF finder anvendelse på en på forhånd fastlagt kombination af transport, indkvartering og andre turistmæssige ydelser, som udgør en væsentlig del af pakkerejsen, men som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering. For at direktivet kan finde anvendelse, skal to eller flere af disse elementer sælges eller udbydes til salg til en samlet pris, og ydelsen skal have en varighed på over 24 timer eller omfatte en overnatning.

Hvis der stilles en brochure til rådighed for forbrugeren, skal den let læseligt, klart og præcist angive prisen, rejsemålet, rejseruten, betingelser vedrørende pas og visa, sundhedsmæssige formaliteter, tidsplan for betalingen og fristen for at underrette forbrugeren i tilfælde af aflysning (artikel 3). Oplysningerne fra brochuren indgår som en del af kontrakten (artikel 3). Derudover skal rejsearrangøren, inden kontrakten indgås, skriftligt give forbrugeren visse oplysninger om betingelser vedrørende pas og visa (herunder fristerne for at opnå disse) og sundhedsmæssige formaliteter (artikel 4).

Rejsearrangøren skal skriftligt give oplysninger om tidspunkt og sted for mellemlandinger, nærmere oplysninger om stedet, hvor den rejsende skal indkvarteres, navn, adresse og telefonnummer på arrangørens lokale repræsentant eller, hvis en sådan ikke findes, et telefonnummer, der kan anvendes i nødstilfælde. Desuden skal der gives yderligere oplysninger, hvis rejsen omfatter mindreårige, ligesom der skal gives oplysninger om fakultative aftaler om afbestillingsforsikring og rejseforsikring (artikel 4, stk.1). Forbrugeren kan overdrage den bestilte rejse til en anden person (artikel 4, stk. 3).

De i kontrakten fastsatte priser kan ikke ændres, medmindre kontrakten udtrykkeligt åbner mulighed herfor, og prisændringerne må kun afspejle ændringer i valutakurser, transportomkostninger, skatter, afgifter eller gebyrer (artikel 4, stk. 4). Såfremt kontrakten ændres væsentligt, har forbrugeren ret til at hæve kontrakten uden at pådrage sig ansvar og til at få tilbagebetalt samtlige beløb, han har betalt (artikel 4, stk. 6). Rejsearrangøren er ansvarlig for manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten og forbrugeren har i givet fald ret til erstatning for manglende opfyldelse af kontrakten (artikel 4, stk. 7).

Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at rejsearrangøren og/eller formidleren, som er part i kontrakten, over for forbrugeren er ansvarlig for, at de kontraktmæssige forpligtelser opfyldes. Rejsearrangøren og/eller formidleren er ansvarlige for de skader, der påføres forbrugeren som følge af manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten, medmindre denne manglende eller mangelfulde opfyldelse hverken kan tilskrives en fejl fra deres eller en anden tjenesteyders side. Erstatningen kan begrænses i overensstemmelse med de internationale konventioner. Med hensyn til andre end legemlige skader kan erstatningen begrænses i henhold til kontrakten. Denne begrænsning må ikke være urimelig (artikel 5).

Forbrugeren skal så hurtigt som muligt skriftligt eller på en anden dertil egnet måde gøre den pågældende tjenesteyder samt rejsearrangøren og/eller formidleren opmærksom på enhver mangel ved opfyldelsen af kontrakten, som han konstaterer på stedet. Denne forpligtelse skal klart og præcist fremgå af kontrakten (artikel 5). Hvis der fremsættes klager, skal rejsearrangøren og/eller formidleren eller dennes eventuelle repræsentant på stedet bestræbe sig mest muligt på hurtigt at finde passende løsninger (artikel 6).

1.4. Aftaler indgået uden for fast forretningssted

Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted

Mål

At beskytte forbrugerne mod uhæderlig forretningspraksis i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted.

Indhold

Direktiv 85/577/EØF gælder for aftaler, der indebærer betaling af mere end 60 EUR (artikel 3), indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted. Det finder også anvendelse på aftaler indgået under en erhvervsdrivendes besøg hos forbrugeren eller på forbrugerens arbejdsplads. Direktivet gælder under forudsætning af, at besøget ikke sker efter udtrykkelig anmodning fra forbrugeren. Hvis forbrugeren anmodede om besøget gælder direktivet dog også, såfremt han ikke med rimelighed kunne have kendt omfanget af den erhvervsdrivendes kommercielle aktiviteter. Endelig finder direktivet også anvendelse på kontrakter, hvori forbrugeren foretager et kontraktligt eller ikke-kontraktligt tilbud om at modtage besøg fra eller deltage i en udflugt, som afholdes af den erhvervsdrivende (artikel 1). Den erhvervsdrivende har pligt til skriftligt at oplyse forbrugeren om dennes ret til at opsige aftalen (artikel 4). Efter at være blevet underrettet har forbrugeren syv dage til at udøve sin ophævelsesret (artikel 5).

1.5. Forbrugerkredit

Rådets direktiv 87/102/EØF af 22. december 1986 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit, ændret ved direktiverne 90/88/EØF og 98/7/EF

Mål

At harmonisere bestemmelserne vedrørende forbrugerkredit og sikre et højt niveau af forbrugerbeskyttelse.

Indhold

Direktiv 87/102/EØF gælder for kreditaftaler, i henhold til hvilke en kreditgiver yder eller giver tilsagn om at yde en forbrugerkredit i form af udskudt betaling, lån eller anden tilsvarende form for finansiel tjenesteydelse (artikel 1). Kreditaftaler skal udfærdiges skriftligt og indeholde aftalens vigtigste betingelser, herunder angivelse af de årlige kreditomkostninger i procent og af betingelser, der tillader ændringer i de årlige omkostninger i procent (artikel 4).

Når kreditten trækkes på en løbende konto, der ikke er en kreditkortkonto, skal forbrugeren blot skriftligt underrettes om visse forhold ved eller inden indgåelsen af aftalen. Nærmere betegnet skal forbrugeren underrettes om kredittens eventuelle maksimumbeløb, den årlige rente, de gældende omkostninger og ændringer i disse samt betingelserne for at ophæve aftalen (artikel 6). I forbindelse med en kreditaftale med henblik på anskaffelse af løsøre, hvor kreditor har ret til at tage varen tilbage, skal medlemsstaterne fastsætte, på hvilke betingelser løsøre kan tages tilbage og sikre, at tilbagetagelsen opgøres således, at denne ikke medfører nogen uberettiget berigelse (artikel 7).

Såfremt forbrugeren har opfyldt sine forpligtelser i henhold til en kreditaftale forud for forfaldstidspunktet, har han ret til en rimelig reduktion af de samlede kreditomkostninger (artikel 8). Forbrugerens rettigheder berøres ikke ved en eventuel overdragelse af kreditgiverens fordringer til tredjemand (artikel 9). Medlemsstaterne skal sikre, at forbrugeren beskyttes yderligere. Det indebærer beskyttelse, hvis forbrugeren anvender veksler, egenveksler og checks som betalingsmiddel eller sikkerhedsstillelse (artikel 10). Desuden har forbrugeren på særlige betingelser ret til at tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiver, når han, ved køb af løsøre eller tjenesteydelser, indgår en kreditaftale med en anden person end den, som leverer disse, og når disse ikke leveres eller ikke er i overensstemmelse med aftalen. Forbrugeren kan kun udøve denne ret, hvis han har taget retsmidler i anvendelse mod leverandøren, men ikke har fået fyldestgjort sit krav (artikel 11).

1.6. Aftaler vedrørende fjernsalg

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg

Mål

Formålet med dette direktiv er at tilnærme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om aftaler vedrørende fjernsalg indgået mellem en forbruger og en leverandør gennem fastlæggelse af et fælles grundlag af minimumsrettigheder.

Indhold

Direktiv 97/7/EF gælder for aftaler ("aftaler vedrørende fjernsalg") om løsøre eller tjenesteydelser indgået mellem en leverandør og en forbruger som led i et salgssystem eller et system til levering af tjenesteydelser organiseret af leverandøren. For at direktiv 97/7/EF kan finde anvendelse, skal leverandøren for den pågældende aftales vedkommende udelukkende anvende en eller flere former for fjernkommunikationsteknik frem til og inklusive selve indgåelsen af aftalen (artikel 2, stk. 1).

Forud for indgåelsen af en aftale vedrørende fjernsalg skal forbrugeren forsynes med klare og forståelige oplysninger, der overholder principperne om redelig forretningspraksis. Nærmere betegnet skal disse oplysninger angive leverandørens identitet og, om muligt, dennes adresse; varens eller tjenesteydelsens vigtigste egenskaber og pris; leveringsomkostninger; betalings- eller leveringsbetingelser eller betingelserne for opfyldelse af aftalen; at der er fortrydelsesret; det tidsrum i hvilket udbuddet eller prisen er gyldig og i givet fald aftalens korteste gyldighedsperiode samt omkostningerne ved anvendelse af fjernkommunikationsteknikken. Såfremt der foretages forretninger telefonisk, skal leverandørens navn og opringningens kommercielle sigte udtrykkeligt opgives ved samtalens begyndelse (artikel 4).

Forbrugeren skal modtage bekræftelse skriftligt eller på et andet varigt medium (elektronisk post) i god tid under aftalens opfyldelse. Desuden skal følgende oplysninger gives skriftligt: betingelser for udøvelse af fortrydelsesretten; hvor forbrugerne skal henvende sig, hvis de vil indgive klage; oplysninger i forbindelse med eftersalgsservice; forhold, hvorunder aftalen kan hæves (artikel 5).

Forbrugeren har fortrydelsesret i forbindelse med de fleste aftaler om fjernsalg. Såfremt leverandøren har overholdt oplysningspligten, har forbrugeren mindst syv hverdage til at fortryde aftalen, uden at der kræves bod. Hvis leverandøren ikke har overholdt sin oplysningspligt, forlænges denne periode til tre måneder (artikel 6, stk. 1). Leverandøren har pligt til at tilbagebetale de beløb, som forbrugeren har indbetalt, senest 30 dage efter, at forbrugeren har udøvet sin fortrydelsesret (artikel 6, stk. 2).

I princippet har leverandøren 30 dage til at opfylde aftalen (artikel 7, stk. 1). Misligholder leverandøren aftalen, skal forbrugeren underrettes herom, og han skal kunne få eventuelt indbetalte beløb tilbagebetalt (artikel 7, stk. 2). I visse tilfælde er det muligt at levere erstatningsvarer eller -tjenesteydelser. Medlemsstaterne sørger for at fastsætte passende regler om, at en forbruger kan anmode om annullering af en betaling, hvis et betalingskort er blevet anvendt svigagtigt i forbindelse med en aftale om fjernsalg, som omfattes af dette direktiv 97/7/EF. I tilfælde af svigagtig anvendelse af et betalingskort skal forbrugeren krediteres for de foretagne indbetalinger eller have dem refunderet (artikel 8).

Når der leveres varer uden forudgående bestilling, er forbrugerens manglende svar ikke ensbetydende med samtykke (artikel 9). Leverandørens anvendelse af et automatisk opkaldssystem eller telefax til individuel kommunikation med forbrugeren kan kun finde sted med forbrugerens forudgående samtykke. Andre fjernkommunikationsteknikker, som tillader individuel kommunikation, kan kun anvendes, hvis forbrugeren ikke klart modsætter sig dette (artikel 10).

Offentlige organer, forbrugerorganisationer og faglige organisationer kan indbringe sag for domstolen eller for de kompetente administrative myndigheder i tilfælde af tvister. (Artikel 11).

1.7. Timeshare af fast ejendom

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/47/EF af 26. oktober 1994 om beskyttelse af køber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom på timeshare-basis

Mål

At gennemføre en indbyrdes tilnærmelse af love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende beskyttelse af personer, som køber brugsret til fast ejendom på timeshare-basis.

Indhold

Direktiv 94/47/EF omfatter de aspekter af kontraktforholdet, der vedrører oplysninger om indholdet af kontrakten i forbindelse med retten til at anvende fast ejendom på timesharebasis og procedurerne for ophævelse og tilbagetrædelsesaspekter (artikel 1). På opfordring skal sælgeren udlevere et dokument med en generel beskrivelse af ejendommen. Det kræves desuden, at dokument som minimum skal indeholde de oplysninger, som er angivet i bilaget til direktivet, (parternes identitet og hjemsted, nummeret på byggetilladelsen osv.) samt nærmere angivelser af, hvordan der om nødvendigt kan indhentes yderligere oplysninger. Disse oplysninger indgår som en del af kontrakten (artikel 3).

Køberen har tilbagetrædelsesret. Denne kan udøves inden for en frist på ti kalenderdage efter kontraktens underskrivelse uden at angive nogen grund, hvilket svarer til en annullering af aftalen (artikel 5, stk. 1). Køberen er kun forpligtet til at godtgøre de udgifter, der er påløbet i forbindelse med indgåelse af og tilbagetrædelse fra kontrakten (artikel 5, stk. 3). Køberens ophævelsesret kan udøves inden for en frist på tre måneder fra underskrivelse af kontrakten, såfremt de i henhold til direktivet krævede oplysninger ikke er indeholdt i kontrakten. I sådanne tilfælde er køberen ikke forpligtet til at betale nogen godtgørelse (artikel 5, stk. 1). En eventuel klausul, der tilføjes i kontrakten, som strider imod køberens rettigheder og/eller sælgerens ansvar i henhold til direktivet, binder ikke køber (artikel 8).

1.8. Fjernsalg af finansielle tjenesteydelser

Forslag til direktiv om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser og om ændring af Rådets direktiver 90/619/EØF, 97/7/EF og 98/27/EF [41]

[41] Pr. 5. december 2000 afventede dette forslag Rådets vedtagelse af en fælles holdning efter førstebehandling i Europa-Parlamentet, hvor der blev foretaget ændringer af det oprindelige forslag.

Mål

At indføre harmoniserede og hensigtsmæssige retlige rammer for aftaler vedrørende fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, idet der samtidigt sikres et passende niveau af forbrugerbeskyttelse.

Indhold

Dette direktivforslag sigter mod at indføre fælles regler for fastsættelse af de betingelser, hvorunder aftaler om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser indgås. Forslaget omfatter aftaler om detailsalget af finansielle tjenesteydelser indgået ved fjernsalg ved ethvert middel, som ikke kræver samtidig tilstedeværelse af aftaleparterne.

Ifølge forslaget er der pligt til at give oplysninger til forbrugeren forud for indgåelse af aftalen. Leverandøren har pligt til på skrift eller på andet varigt medium at sende forbrugeren et udkast til aftale, under forudsætning af, at forbrugeren giver sit samtykke til hertil. Udkastet skal indeholde alle aftalens betingelser samt et resumé af disse.

Forslaget henviser til, at forbrugeren har ret til betænkningstid, før der indgås kontrakt, at han med visse undtagelser har fortrydelsesret samt pligt til at betale for leverede tjenesteydelser under forudsætning af, at disse leveres før forbrugeren udøver sin fortrydelsesret.

Elektronisk foretagede betalinger kan annulleres, hvis de er anvendt svigagtigt, og der er begrænsninger på visse fjernkommunikationsmidler.

2. Betalingssystemer

2.1. Forsinkede betalinger i handelstransaktioner

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner

Mål

At bekæmpe forsinkede betalinger, der sker som vederlag for handelstransaktioner, uanset om de forsinkede betalinger foregår mellem virksomheder eller mellem den offentlige sektor og en virksomhed.

Indhold

Direktiv 2000/35/EF indeholder en lang række foranstaltninger til bekæmpelse af forsinkede betalinger i handelstransaktioner inden for Den Europæiske Union. Dette direktiv finder anvendelse på alle betalinger, der foretages som vederlag for handelstransaktioner (artikel 1). Foranstaltningerne gælder for alle forsinkelser i betalingen mellem virksomheder og mellem den offentlige sektor og virksomheder (artikel 2, stk. 1).

Derudover fastlægges retlige rammer, som medfører, at konsekvenserne af forsinket betaling udgør et incitament til ikke at betale for sent. Nærmere betegnet skal medlemsstaterne sikre, at der skal betales morarenter fra dagen efter sidste rettidige betalingsdag eller efter udløbet af betalingsfristen som fastsat i aftalen. Såfremt datoen eller fristen for betaling ikke er fastsat i kontrakten, skal der automatisk betales morarenter, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse fra 30 dage efter skyldnerens modtagelse af en faktura eller en tilsvarende betalingsanmodning. Hvis lovgivningen eller aftalen indeholder krav om en godkendelses- eller kontrolprocedure, hvorved varernes eller tjenesteydelsens overensstemmelse med aftalen skal konstateres, skal der betales morarenter fra 30 dage efter datoen for denne procedure. Såfremt skyldneren modtager en faktura eller tilsvarende betalingsanmodning inden eller på den dato, hvor denne godkendelse eller kontrol finder sted, skal tidspunktet regnes fra denne dato. Rentesatsen for morarenter svarer til den af Den Europæiske Centralbank anvendte sats plus en margen på mindst syv procentpoint (artikel 3).

Medlemsstaterne skal i overensstemmelse med de gældende nationale bestemmelser sørge for, at sælger bevarer ejendomsretten til varer, indtil de er fuldstændig betalt, dersom der udtrykkeligt er indgået en aftale mellem køber og sælger om ejendomsforbehold, inden varerne leveres (artikel 4). Medlemsstaterne sikrer endvidere, at der normalt inden 90 kalenderdage efter indgivelse af stævning eller anmodning fra kreditor til retten eller en anden kompetent myndighed uanset beløbets størrelse kan opnås et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag, så længe gælden eller aspekter af proceduren ikke bestrides (artikel 5).

2.2. Grænseoverskridende pengeoverførsler

Europa-Parlamentets og Rådets Direktiv 97/5/EF af 27. januar 1997 om grænseoverskridende pengeoverførsler

Mål

At opstille mindstekrav til oplysninger og effektivitet ved grænseoverskridende pengeoverførsler på op til 50 000 EUR foretaget i medlemsstaternes valuta og i euro inden for EU og EØS og udført på ordregiverens initiativ. Det overordnede formål med direktiv 97/5/EF er at gøre det muligt at overføre beløb fra en del af Fællesskabet til en anden hurtigt, pålideligt og uden høje omkostninger. "Debetoverførsler" og betalinger med check omfattes ikke af direktiv 97/5/EF.

Indhold

1) Gennemsigtighedsforpligtelse over for forbrugeren (artikel 3 og 4)

Før institutterne effektuerer en grænseoverskridende pengeoverførsel, skal de stille generelle oplysninger til rådighed om foranstaltninger i forbindelse hermed. Nærmere betegnet skal der oplyses om: hvor lang tid, der går med at effektuere en ordre, bestemmelser for beregning af alle provisioner og gebyrer, som kunden skal betale instituttet, den valørdato, som instituttet i givet fald anvender, kundens klage- og ankemuligheder og de anvendte referencevekselkurser.

Når en grænseoverskridende pengeoverførsel er blevet gennemført, skal institutterne give kunderne oplysninger i form af en reference, der gør det muligt for kunden at identificere overførslen, overførselsbeløbets (oprindelige) størrelse, summen af de gebyrer og provisioner, som kunden skal betale, og den af instituttet anvendte valørdato.

Hvis ordregiveren har præciseret, at omkostningerne i forbindelse med den grænseoverskridende pengeoverførsel helt eller delvis skal afholdes af modtageren, skal modtagerens institut meddele modtageren dette.

2) Minimumsforpligtelser i forbindelse med overførslen

I forbindelse med en grænseoverskridende pengeoverførsel, hvis nærmere omstændigheder er præciseret, skal et institut - på kundens anmodning - enten forpligte sig med hensyn til tidsfristen for overførslen samt provisioner og gebyrer i tilknytning hertil eller give afslag på at effektuere overførslen (artikel 5).

Overførslen skal effektueres inden for den aftalte frist. Hvis den aftalte frist ikke overholdes, anvendes direktivets bestemmelser om kompensation til ordregiveren. Der ydes ingen kompensation, når ordregiverens henholdsvis modtagerens institut kan godtgøre, at forsinkelsen skyldes ordregiveren henholdsvis modtageren (artikel 6).

Fra den dato, hvor ordregiverens institut, eventuelle formidlende institutter og modtagerens institut har accepteret en ordre om grænseoverskridende pengeoverførsel, er de hver især forpligtede til at effektuere den pågældende pengeoverførsel med det fulde beløb. Dette er tilfældet, medmindre ordregiveren har præciseret, at omkostningerne i forbindelse med den grænseoverskridende pengeoverførsel helt eller delvis skal afholdes af modtageren. Fejlagtige fradrag foretaget af ordregiverens eller modtagerens institut eller eventuelt formidlende institut skal tilbagebetales (artikel 7).

Hvis ordregiverens institut har accepteret en ordre om overførsel, men det relevante beløb ikke krediteres modtagerens instituts konto, er ordregiverens institut forpligtet til at kreditere ordregiveren overførselsbeløbet - dog højst 12 500 EUR plus renter og gebyrer (artikel 8).

2.3. Endelig afregning i betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/26/EF af 19. maj 1998 om endelig afregning i betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer

Mål

At reducere den risiko, der er forbundet med betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer og minimere den forstyrrelse, som en insolvensbehandling mod en af systemets deltagere fører med sig. Direktiv 98/26/EF blev udfærdiget for at løse juridiske problemer specielt ved insolvens og konkurs (dvs. udenlandske kreditorers rettigheder) og for at beskytte udviklingen af en fælles valutapolitik i Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU) ved at fremme effektiviteten ved grænseoverskridende transaktioner.

Indhold

Direktiv 98/26/EF beskytter "netting" [42] i forbindelse med værdipapirafviklingssystemer og beskytter sikkerhed, der er stillet til systemets aktører, mod virkningerne af en konkurs samt præciserer, hvilke love, der gælder for sikkerhedsstillelse, som dokumenteres i et register - de såkaldte "dematerialiserede værdipapirer". Betalingssystemer til værdipapirer beskyttes også af en generel klausul mod insolvensbehandling mod en af systemets deltagere (artikel 1 og 2). Hvis den nationale lovgivning, som systemet er underlagt, indeholder bestemmelser om, hvornår en overførselsordre er indgået, skal det pågældende systems regler være i overensstemmelse med sådanne bestemmelser (artikel 3, stk. 3). Direktivet omfatter også sikkerhed stillet i forbindelse med medlemsstaternes centralbankers transaktioner i deres egenskab af centralbank (herunder pengepolitiske transaktioner) (artikel 4).

[42] Omregning til én nettofordring eller én nettoforpligtelse af fordringer og forpligtelser, der følger af overførselsordrer, som en eller flere deltagere udsteder til eller modtager fra en eller flere andre deltagere, med det resultat, at der kun kan gøres en nettofordring eller en nettoforpligtelse gældende (direktiv 98/26/EF, artikel 2, litra k)).

3. Handelsagenter

Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter

Mål

Direktiv 86/653/EØF koordinerer national lovgivning om de retlige forhold for selvstændige handelsagenter og deres agenturgivere. I direktivet forfølges målet om social beskyttelse af handelsagenter, og der angives mindstekrav til harmoniseringen på dette område. Direktivets bestemmelser kan ikke fraviges til skade for handelsagenten. Det er tilladt at indgå aftaler, som sikrer handelsagenten en bedre beskyttelse end den i direktivet angivne. Direktivet fastlægger også bestemmelser vedrørende agentens vederlag og ret til en godtgørelse eller erstatning i tilfælde af, at han lider skade som følge af en kontrakts ophør.

Indhold

1) Anvendelsesområde:

Direktiv 86/653/EØF gælder for aftaler om varer (ikke tjenesteydelser) indgået mellem en selvstændig mellemmand (handelsagenten) og agenturgiveren. Handelsagenten skal være vedvarende antaget til at formidle køb og salg af varer for en anden person (agenturgiveren) eller at formidle og afslutte sådanne forretninger i agenturgiverens navn og for dennes regning.

Ifølge direktivet er kernen i begrebet "handelsagent", at denne er uafhængig af agenturgiveren, hvilket udelukker ansatte mellemmænd og repræsentanter ansat af agenturgiveren fra direktivets anvendelsesområde (artikel 1). Andre kategorier af handelsagenter er også udelukket fra direktivets anvendelsesområde (artikel 2).

2) Forpligtelser, der påhviler aftaleparterne (artikel 3-5)

I henhold til direktiv 86/653/EØF har handelsagenten en ufravigelig forpligtelse til, under udøvelsen af sin virksomhed, at varetage agenturgiverens interesser og handle loyalt og redeligt. Forpligtelsen omfatter også, at agenten skal gøre sig umage for at formidle og, i givet fald, afslutte de forretninger, hvorom han har fået instrukser. Agenten skal også give agenturgiveren alle de nødvendige oplysninger, han er i besiddelse af, og overholde rimelige instrukser fra agenturgiveren.

Agenturgiveren har en gensidig ufravigelig forpligtelse til at handle loyalt og redeligt. Det indebærer især, at han skal stille det nødvendige materiale, som vedrører de pågældende varer, til rådighed for handelsagenten. Agenturgiveren skal også skaffe handelsagenten de oplysninger, som er nødvendige for agenturkontraktens gennemførelse, navnlig underrette ham, så snart agenturgiveren kan forudse, at agenturforretningernes omfang bliver væsentligt mindre end det, handelsagenten normalt kunne have forventet.

3) Handelsagentens vederlag (artikel 6-12)

Såfremt parterne ikke har truffet nogen aftale herom og med forbehold af medlemsstaternes ufravigelige retsforskrifter, har handelsagenten ret til det vederlag, som er sædvanligt for handelsagenter, på det marked, hvor han udøver sin virksomhed. Er der ikke på stedet noget sådant sædvanligt vederlag, har handelsagenten ret til et rimeligt vederlag, hvorved alle de forretningen vedrørende omstændigheder tages i betragtning (artikel 6).

I de tilfælde, hvor en handelsagent helt eller delvis betales gennem provision, har han ret til provision af agenturforretninger, der afsluttes i agenturkontraktperioden. Provisionsforanstaltningerne er i henhold til direktivet som følger:

- Agenten har fået overdraget et bestemt geografisk område eller en bestemt kundekreds, hvor han har eneret, og

- forretningen er afsluttet med en kunde, der hører til dette område eller denne kundekreds (artikel 7).

Retten til provision af en forretning fortsætter, efter agenturkontrakten er ophørt (artikel 8), under forudsætning af, at provisionen i betragtning af omstændighederne er rimelig (artikel 9). Provisionen erhverves, når forretningen er gennemført, og skal afregnes senest den sidste dag i måneden efter det kvartal, hvor retten hertil blev erhvervet (artikel 10).

Agenturgiveren skal forsyne handelsagenten med en nota over provision, der er erhvervet inden for en given periode. Handelsagenten har ret til at kræve, at der gives ham alle de oplysninger, der er til rådighed for agenturgiveren, og som er nødvendige for, at agenten kan efterprøve rigtigheden af den provision, der tilkommer ham.

4) Kontraktens form, varighed og ophør (artikel 13-20)

Direktiv 86/653/EØF åbner mulighed for at indgå en agenturkontrakt i mundtlig eller skriftlig form; det er op til medlemsstaterne at afgøre, hvorvidt en agenturkontrakt er gyldig, hvis den ikke foreligger på skrift. Uanset ovenstående har hver af parterne, på begæring fra den anden part, ret til at modtage et underskrevet dokument med angivelse af kontraktens vilkår (artikel 13).

Er en kontrakt indgået for en bestemt periode, og videreføres den efter periodens udløb af de to parter, anses den for ændret til en kontrakt, der er indgået på ubestemt tid (artikel 14).

En agenturkontrakt, der er indgået på ubestemt tid, kan opsiges med et varsel svarende til en måned for hvert år kontrakten har været i kraft. Parterne kan ikke aftale kortere opsigelsesvarsler. Såfremt parterne aftaler længere varsler, skal disse være ens for begge parter. Medlemsstaterne kan fastsætte opsigelsesvarslerne til mellem fire og seks måneder, når kontrakten har været i kraft i et tilsvarende antal år (artikel 15).

Direktiv 86/653/EØF pålægger også alle medlemsstater en forpligtelse til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at handelsagenten ved kontraktforholdets ophør får godtgørelse (artikel 17, stk. 2) eller erstatning (artikel 17, stk. 3-4), såfremt agenturgiveren har hævet agenturaftalen uden begrundelse (artikel 18). Denne rettighed kan ikke fraviges, før agenturkontrakten udløber.

Desuden vil konkurrenceklausuler i kontrakter vedrørende handelsagenturer kun være gyldige, hvis deres varighed ikke overstiger to år, og da kun i det omfang, de er indgået skriftligt. En konkurrenceklausul skal også vedrøre det geografiske område eller den kundekreds og det geografiske område, som handelsagenten har fået tildelt, samt de varetyper, som han har i agentur i henhold til kontrakten. Bestemmelserne i direktiv 86/653/EØF berører ikke nationale retsregler, som fastsætter andre restriktioner for konkurrenceklausulernes gyldighed eller anvendelse, eller som begrænser parternes forpligtelser i henhold til en sådan aftale.

4. Udstationering af arbejdstagere

Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser

Mål

At fjerne usikkerhedsmomenter og hindringer, som kan være hæmmende for friheden til at levere tjenesteydelser, ved at indføre øget retssikkerhed og gøre det muligt at kortlægge de arbejds- og ansættelsesvilkår, der gælder for arbejdstagere, som midlertidigt udfører arbejde i en anden medlemsstat end den, hvis lov regulerer deres ansættelsesforhold, samt at undgå risikoen for misbrug og udbytning af udstationeret arbejdskraft.

Indhold

b) Anvendelsesområde

Dette direktiv finder anvendelse på virksomheder, som i forbindelse med levering af tjenesteydelser over grænserne udstationerer arbejdstagere på en medlemsstats område:

- for egen regning og under egen ledelse og i henhold til en aftale mellem den udstationerende virksomhed og modtageren af tjenesteydelsen

- på et forretningssted eller i en virksomhed, der tilhører koncernen

- og i denne forbindelse handler i sin egenskab af vikarbureau, som stiller arbejdskraft til rådighed for en brugervirksomhed.

2) Forpligtelser

Medlemsstaterne skal sikre, at virksomhederne garanterer udstationerede arbejdstagere et grundlæggende sæt ufravigelige beskyttelsesregler, som er fastsat i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres:

- ved lov eller administrative bestemmelser, og/eller

- ved kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, der finder generel anvendelse, for så vidt de vedrører de aktiviteter, der nævnt i bilaget til direktivet (byggeri).

De omhandlede arbejds- og ansættelsesvilkår er:

- maksimal arbejdstid og minimal hviletid

- mindste antal betalte feriedage pr. år

- mindsteløn, herunder overtidsbetaling

- betingelserne for at stille arbejdstagere til rådighed, især via vikarbureauer

- sikkerhed, sundhed og hygiejne på arbejdspladsen

- beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til arbejds- og ansættelsesvilkår for gravide kvinder og kvinder, der lige har født, samt for børn og unge

- ligebehandling af mænd og kvinder samt andre bestemmelser mod forskelsbehandling.

5. Ansvar for defekte produkter

Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999)

Mål

Direktiv 85/374/EØF (ændret ved direktiv 99/34/EF) er en foranstaltning under det indre marked, som skaber balance mellem behovet for et højt niveau af forbrugerbeskyttelse og faste retlige rammer for producenternes ansvar, hvorved konkurrenceforvridning forårsaget af forskellige ordninger for erstatningsansvar undgås, og den frie bevægelighed for varer, der er underlagt fælles ansvarsbestemmelser, fremmes.

Indhold

Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 fastsætter fælles bestemmelser for erstatningsansvar i tilfælde af skader på personer forårsaget af defekte produkter. Et defekt produkt er enhver løsøregenstand, der ikke frembyder den sikkerhed, som offentligheden med rette kan forvente under hensyntagen til produktets præsentation, den anvendelse af produktet, som med rimelighed kan forventes, og tidspunktet, hvor produktet blev bragt i omsætning (artikel 2 og artikel 6).

Med direktiv 99/34/EF udvidedes anvendelsesområdet for Rådets direktiv 85/374/EØF til også at omfatte landbrugsråvarer. Producentens objektive ansvar i hver medlemsstat begrænses til en økonomisk overgrænse på mindst 70 mio. EUR for personskader, herunder død, forårsaget af identiske genstande med samme defekt (artikel 16). De rettigheder skadelidte eventuelt måtte have på grundlag af et kontraktligt ansvar eller på et grundlag uden for kontraktforhold, berøres ikke af direktivet.

Producenten (eller importøren) har pligt til at betale erstatning for personskade, herunder død, samt skader på ejendom forårsaget af det defekte produkt, uanset om han har udvist forsømmelse. Det påhviler skadelidte at føre bevis for skaden, defekten ved produktet og årsagsforbindelsen mellem skaden og defekten (artikel 4). Direktivet indfører solidarisk hæftelse, hvor flere personer er ansvarlige for den samme skade (artikel 5). Producenten kan friholdes for ansvar, hvis han beviser, at der foreligger forhold, der nedsætter eller, i givet fald, fritager ham for ansvar i tilfælde af en medvirkende fejl fra skadelidtes side (artikel 7).

Skadelidte skal kræve skadeserstatning inden udløbet af en frist på tre år. Ifølge direktivet er producenten ikke ansvarlig for skader, der indtræder ti år efter produktets markedsførelse (artikel 10). Ansvarsfrihedsklausuler, der friholder en person for produktansvar, er ikke gyldige.

6. Elektronisk handel

6.1. Tjenesteydelser inden for elektronisk handel

Europa-Parlamentets og Råde