FORKLARENDE RAPPORT til konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager (Tekst godkendt af Rådet den 28. maj 1998) udarbejdet af ALEGRÍA BORRÁS,

professor i international privatret ved Barcelona Universitet (98/C 221/04)

I. KONVENTIONENS FORHISTORIE

1. Den europæiske integration var i begyndelsen fortrinsvis af økonomisk art, og derfor kom de juridiske instrumenter, der blev udarbejdet, til at tage sigte på denne form for integration. Denne situation har imidlertid ændret sig fundamentalt i de seneste år, og i dag er det økonomiske aspekt ikke længere enerådende; der er derimod tale om en integration, der gradvis får en stadig mere gennemgribende indflydelse på EU-borgernes hverdag. EU-borgerne har svært ved at forstå, at der er så mange vanskeligheder på det familieretlige område, når der er sket så meget på det formueretlige område. Det er derfor nødvendigt at få løst de familieretlige problemer, der opstår i kølvandet på den europæiske integration. Dette behov fremgår med al ønskelig tydelighed af de spørgsmål, der tages op i Europa-Parlamentet, spørgsmål, der ikke blot vedrører opløsning af ægteskaber, men familieretlige spørgsmål mere generelt (formueforholdet mellem ægtefæller, slægtskab, bortførelse af børn, adoption mv.). Med denne konvention tages det første, konstruktive og afgørende skridt i denne nye retning, og der banes således vej for andre instrumenter på det familie- og arveretlige område.

2. Når det har været muligt at udarbejde denne konvention, skyldes det, at Maastricht-traktaten åbnede nye veje for det civilretlige samarbejde takket være artikel K.3 (jf. afsnit II, punkt 11). Førhen var der nemlig kun hjemmel for begrænsede skridt med artikel 220 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab. Ved nævnte artikel forpligtede medlemsstaterne sig til i det omfang, det var nødvendigt, at indlede indbyrdes forhandlinger for til fordel for deres statsborgere at sikre en forenkling af formaliteter vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og voldgiftskendelser. I en note til medlemsstaterne den 22. oktober 1959 opfordrede Kommissionen med følgende ord disse til at indlede sådanne forhandlinger:

»Et virkeligt internt marked mellem de seks stater vil først være gennemført, når der er sikret en tilstrækkelig retsbeskyttelse. Der vil kunne frygtes forstyrrelser af og vanskeligheder for Fællesskabets økonomiske virksomhed, hvis de krav, der opstår i de talrige retsforhold, ikke om fornødent kunne konstateres og håndhæves ad rettens vej. Eftersom domsmyndigheden med hensyn til borgerlige sager, herunder handelssager, er begrænset til medlemsstaterne, og virkningerne af en retsafgørelse altid er begrænset til et bestemt statsområde, afhænger retsbeskyttelsen og dermed retssikkerheden inden for fællesmarkedet i væsentlig grad af, om medlemsstaterne vedtager en tilfredsstillende ordning vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser«.

Med direkte eller indirekte udgangspunkt i EØF-traktatens artikel 220 er der blevet indgået forskellige konventioner. Det vigtigste, der er opnået på det retlige område, er Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, og de efterfølgende ændringer dertil affødt af de forskellige udvidelser af Fællesskabet. Nævnte konvention udelukker en række sagsområder fra sit anvendelsesområde (artikel 1, stk. 2). Bag disse udelukkelser lå meget forskellige overvejelser, og nogle af de udelukkede sagsområder er siden blevet taget op i andre konventioner. Som eksempel kan nævnes konkurskonventionen, som blev udfærdiget den 23. november 1995 i Bruxelles.

På baggrund af de 30 år, der er gået, siden Bruxelles-konventionen blev indgået, og de erfaringer, der er gjort med at anvende den, er man nu gået i gang med en revision, som finder sted sideløbende med en revision af Lugano-konventionen af 16. september 1988 (den såkaldte »parallelkonvention«). Da dette revisionsarbejde stadig kun befinder sig på det indledende stadium, og der kun har været holdt to møder i den ad hoc-gruppe, der er nedsat for at udarbejde den reviderede tekst, har det ikke været muligt at tage hensyn til dette arbejde i denne konvention. Det er derfor et åbent spørgsmål, om denne konvention på et senere tidspunkt skal tilpasses den reviderede Bruxelles-konvention.

Da forholdene har ændret sig, er det naturligt, at medlemsstaterne har villet imødekomme EU-borgernes nye behov, og det er i dette perspektiv, at denne konvention skal ses. Ønsket om at udvide Bruxelles-konventionen af 1968 til også at omfatte familieretlige spørgsmål er således at nyere dato og bunder i to forhold.

3. Først må man se på, hvorfor familieretlige spørgsmål blev udelukket i Bruxelles-konventionen af 1968. I Jenard-rapporten (den forklarende rapport om den første udgave af nævnte konvention) står der som begrundelse for at udelukke spørgsmål vedrørende fysiske personers retlige status følgende:

»Selv om man antager, at det var lykkedes udvalget at foretage en standardisering af de kompetenceregler, der gælder på dette område, ville det uafhængigt af disse reglers indhold alligevel have været vanskeligt i betragtning af de bestående afvigelser mellem retssystemerne, navnlig inden for den internationale privatret, at afstå fra en efterprøvelse af disse normer som led i fuldbyrdelsessagen. Dermed havde man imidlertid ændret konventionens ånd og svækket dens fremskridtsvenlige tendens. Havde udvalget besluttet sig til at nægte den dommer, der har truffet afgørelse om fuldbyrdelse, enhver prøvelsesret selv i ikke-formueretlige sager, havde dette muligvis foranlediget dommeren til at udvide begrebet »ordre public« for meget, og lade den forelagte udenlandske afgørelse ude af betragtning. Udvalget har besluttet sig for det mindste onde ved at begrænse konventionens anvendelse, men fastholde dens enhed og fremskridt. Med hensyn til fysiske personers retlige status samt rets- og handleevnen er hovedproblemet naturligvis skilsmissen. Problemet er vanskeligt, fordi de enkelte retsordener afviger betydeligt fra hinanden«.

1968-konventionen udgør således »den generelle konvention« om anerkendelse og fuldbyrdelse på grundlag af beføjelsen i EØF-traktatens artikel 220; nævnte artikel udelukkede ikke i sig selv noget civil- eller handelsretligt spørgsmål, og det ville således have været muligt at medtage fysiske personers retlige status og deres rets- og handleevne; at spørgsmålet blev udelukket, skyldtes de mange problemer, der var forbundet dermed, og det forhold, at spørgsmålet ikke havde nogen direkte betydning for den økonomiske integration.

4. Dertil kommer, at det vigtigste tema på det familieretlige område er skilsmisse, eller de ægteskabssager, som nu behandles i denne konvention. Det er værd at bemærke, at der i Jenard-rapporten - på et tidspunkt, hvor der kun var seks medlemsstater - tales om, at »de enkelte retsordener afviger betydeligt fra hinanden«; det kan derfor hævdes, at afvigelserne er endnu større med 15 medlemsstater, og at gruppen følgelig har stået over for et endnu større problem. Der er ikke tale om ubetydelige forskelle, for nogle af dem bunder i forfatningsmæssige bestemmelser. I andre tilfælde skyldes problemerne, at de forskellige institutter, som konventionen omhandler, ikke kendes (f.eks. opereres der ikke med separation og omstødelse af ægteskab i den interne materielle lovgivning i Finland og Sverige). Selv når man tager medlemsstater, der opererer med alle institutterne, viser det sig, at bestemmelserne afviger markant fra den ene stat til den anden (grunde, krav om forudgående separation mv.).

Det er derfor ikke overraskende, at det har taget så lang tid at udarbejde en konvention, og heller ikke, at der ind imellem har måttet vælges kompromisløsninger. Udelukkelsen af de familieretlige spørgsmål i 1968-konventionen og udarbejdelsen af denne nye konvention betyder, at der nu er en klar afgrænsning mellem familieretlige sager og formueretlige sager. Den europæiske integration er nået langt i de 30 år, der er gået, siden Bruxelles-konventionen blev udarbejdet i 1968. Med den frie bevægelighed for personer og den stadig hyppigere knytning af familiemæssige bånd mellem personer af forskellig nationalitet eller personer bosat i forskellige lande var der brug for en juridisk respons, og en sådan foreligger så nu - under hensyn til de forskellige faktorer - med denne konvention.

5. Det blev diskuteret meget, om det var nødvendigt med en konvention om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager. Nogle medlemsstater, som er parter i Haag-konventionen af 1. juni 1970 om anerkendelse af skilsmisser og separationer, tilkendegav, at de var tilfredse med de resultater, der var opnået via den. Andre medlemsstater, som ikke er parter i Haag-konventionen af 1970, tilkendegav, at de ikke havde til hensigt at blive part i den. Afgørende for den endelige beslutning om at udarbejde en konvention på fællesskabsniveau var:

a) ønsket om at indføre ensartede regler for kompetence i ægteskabssager

b) nødvendigheden af at indføre tidssvarende regler for anerkendelse og fuldbyrdelse mellem Den Europæiske Unions medlemsstater af retsafgørelser om omstødelse af ægteskab, skilsmisse og separation ved at fastlægge en ensartet procedure herfor, og

c) ønsket om at undgå parallelle ægteskabssager i forskellige medlemsstater ved at fastlægge regler om litispendens; fastlæggelsen af sådanne regler, som har til formål at undgå uforenelige retsafgørelser, er en så vigtig nyskabelse, at den i sig selv er begrundelse nok for konventionen.

På denne baggrund besluttede Rådet at indlede forhandlinger med henblik på at indgå en konvention på dette område. Det bør i øvrigt anføres, at de stater, der er parter i Haag-konventionen af 1970, i henhold til dennes artikel 18 kan indgå konventioner på dette område.

6. Det oprindelige sigte med konventionen var materielt at udvide Bruxelles-konventionen af 1968 til også at omhandle ægteskabssager. Den er derfor baseret på Bruxelles-konventionens tekst og indeholder i sin præambel en henvisning til denne. Det var umuligt at se bort fra så vigtig en forløber, som klart har stået sin prøve, og som endvidere suppleres af en omfattende retspraksis fra De Europæiske Fællesskabers Domstol, der gør det muligt at vurdere dens mere problematiske aspekter, hvilket kan være relevant for den foreliggende tekst. De to konventioner omhandler imidlertid forskellige sagsområder, og der er derfor markante forskelle på visse punkter (f.eks. opereres der i nærværende konvention ikke med et almindeligt værneting, og kompetencekriterierne er ikke indordnet i et hierarki); på andre punkter ligger bestemmelserne derimod tættere op ad hinanden (f.eks. med hensyn til litispendens og til automatisk anerkendelse). Resultatet er således blevet en selvstændig konvention, som dog forfølger det samme mål, nemlig at standardisere reglerne for international kompetence og lette den internationale anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.

Medmindre andet er anført, skal de udtryk, der er ens i Bruxelles-konventionen og i nærværende konvention, i princippet antages at have samme betydning, og følgelig skal der tages hensyn til De Europæiske Fællesskabers Domstols retspraksis på området. Det bemærkes, at der med hensyn til de bestemmelser, som har samme ordlyd som i Bruxelles-konventionen, kun er lidt at tilføje i forhold til de forklarende rapporter til 1968-konventionen og dens efterfølgende ændringer. Alligevel har vi valgt i nærværende forklarende rapport at gengive de relevante oplysninger fra de tidligere rapporter for at gøre det lettere for de praktiserende jurister at konsultere den, uden at de behøver at konsultere andre tekster samtidig.

7. I begyndelsen af 1990'erne gik man inden for rammerne af Det Europæiske Politiske Samarbejde i gang med at overveje, om det ville være muligt på fællesskabsplan at etablere en konvention om opløsning eller slækkelse af de ægteskabelige bånd. På grundlag af et spørgeskema udarbejdet af det britiske formandskab i 1992 og en oversigt over forholdene på området fra det danske formandskab i første halvår af 1993 drøftede medlemsstaterne uforbindende en sådan mulighed. Under det belgiske formandskab i andet halvår af 1993, før traktaten om Den Europæiske Union trådte i kraft, blev professor Marc Fallon indbudt til at deltage i arbejdsgruppens møde i sin egenskab af sekretær for Den Europæiske Gruppe vedrørende International Privatret; han orienterede her om »Heidelberg-projektet« (således kaldet, fordi det blev godkendt i Heidelberg den 2. oktober 1993), som den pågældende gruppe havde udarbejdet. Den Europæiske Gruppe, som er en ekspertgruppe, der har til opgave at fremlægge forslag på de områder, hvor fællesskabsretten og den internationale privatret kolliderer, havde godkendt et forslag til konvention om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser i familie- og arveretlige sager, dvs. en konvention, der havde et betydeligt bredere anvendelsesområde end det, der nu er fastsat i nærværende konvention. Behovet for konkrete resultater og tendensen i de undersøgelser, der blev gennemført, gjorde det nødvendigt mere specifikt at indsnævre den materielle rækkevidde af arbejdet i Den Europæiske Unions regi.

8. Det Europæiske Råd fandt på mødet i Bruxelles den 10.-11. december 1993, at Maastricht-traktaten åbnede nye muligheder for EU-borgerne, og at der derfor var brug for en supplerende indsats med hensyn til visse aspekter af borgernes familieliv. Med dette formål for øje anmodede Det Europæiske Råd om, at man aktivt fortsatte overvejelserne om mulighederne for at udvide Bruxelles-konventionen af 1968 til også at omfatte familieretlige spørgsmål. Det græske formandskab udsendte i første halvår af 1994 et spørgeskema til medlemsstaterne med henblik på at få indkredset hovedlinjerne i konventionen. Med udgangspunkt i de modtagne besvarelser blev der udarbejdet en sammenfattende oversigt, og på dette grundlag godkendte Det Europæiske Råd i juni 1994, at man gik i gang med at udarbejde et udkast til konventionen. I andet halvår af 1994 fremlagde det tyske formandskab et udkast til konvention, som kun omhandlede skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab. I samme halvår foreslog den spanske og den franske delegation, at også forældremyndighed blev inddraget i konventionens anvendelsesområde.

9. Med til konventionens forhistorie hører de kontrakter, der har været til Haag-konferencen om International Privatret. Samtidig med at der i Den Europæiske Unions regi blev udarbejdet en konvention om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager, var Haag-konferencen om International Privatret nemlig i gang med at revidere konventionen af 5. oktober 1961 om myndighedernes kompetence og lovvalget i sager vedrørende beskyttelse af mindreårige. Dette forhold måtte tages i betragtning, idet den nye Haag-konvention muligvis ville komme til at indeholde en bestemmelse om, at myndighederne i skilsmisselandet skulle have kompetence til at træffe foranstaltninger til beskyttelse af børnene; da arbejdsmetoderne var forskellige i de to fora, måtte arbejdet dog tilrettelægges forskelligt. Medens Den Europæiske Union kan få observatørstatus ved Haag-konferencen (og repræsentanter for Kommissionen og Generalsekretariatet for Rådet deltog som observatører i arbejdet i Haag), kan det modsatte ikke lade sig gøre i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og traktaten om Den Europæiske Union. Derfor har trojkaen, Generalsekretariatet for Rådet og Kommissionen - på baggrund af forbindelserne mellem de to tekster, som var under forberedelse i de to fora - siden det franske formandskab i første halvår af 1995 holdt uformelle møder med Det Permanente Bureau under Haag-konferencen om International Privatret i tilknytning til de officielle møder.

De problemer, der i starten var med hensyn til forholdet mellem de to konventioner, der var under udarbejdelse, er blevet løst hen ad vejen, og resultatet afspejler sig både i den konvention, der nu er indgået mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, og som er genstand for denne forklarende rapport, og i Haag-konventionen af 19. oktober 1996 om retternes kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsakter samt om samarbejde vedrørende forældremyndighed og foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige, som endnu ikke er trådt i kraft. På samlingen i Rådet (retlige og indre anliggender) den 25. september 1995 var der enighed om, at bestemmelserne om forældremyndighed i forbindelse med ægteskabssager skulle være supplerende i forhold til Haag-konventionen. Så snart Haag-konventionen lå færdig, blev dens bestemmelser derfor inddraget i gruppens arbejde, i særdeleshed de bestemmelser, der er af direkte betydning for den konvention, der nu foreligger, dvs. artikel 10, ifølge hvilken den ret, der træffer afgørelse i en sag om omstødelse af ægteskab, skilsmisse eller separation, har kompetence til at træffe foranstaltninger til beskyttelse af ægtefællernes børn, og artikel 52 om forholdet mellem Haag-konventionen og andre konventioner, navnlig den mulighed, som kontraherende stater har for at indgå aftaler, der for så vidt angår børn, som har deres sædvanlige opholdssted i en af de stater, der er parter i sådanne aftaler, kan indeholde bestemmelser om de sagsområder, der er omfattet af Haag-konventionen.

10. Arbejdet med at redigere nærværende konvention har påhvilet Gruppen vedrørende Udvidelse af Bruxelles-konventionen, som har holdt møder lige siden 1993. Forhandlingerne har været lange og på visse punkter yderst vanskelige. I december 1997 nåede Rådet under luxembourgsk formandskab på grundlag af et endeligt kompromisforslag fra formandskabet frem til en endelig politisk aftale om en række bestemmelser.

Dette er i store træk den vanskelige, men resultatgivende tilblivelsesproces for denne konvention, som nu foreligger.

II. GENEREL PRÆSENTATION AF KONVENTIONEN

11. Det første, der bør fremhæves, er konventionens retsgrundlag. Da Bruxelles-konventionen blev indgået i 1968, var det eneste anvendelige retsgrundlag EØF-traktatens artikel 220. Nu har vi foruden nævnte bestemmelse en anden bestemmelse, der kan bruges som retsgrundlag for konventionen, nemlig Maastricht-traktatens artikel K.3 sammenholdt med artikel K.1. I indledningen til artikel K.1 tales der om, at visse spørgsmål med henblik på virkeliggørelsen af Unionens målsætninger skal betragtes som værende »af fælles interesse«, og senere i artiklen anføres det civilretlige samarbejde som et af disse spørgsmål (nr. 6). Et civilretligt samarbejde er uden tvivl med til at virkeliggøre en af Unionens målsætninger, som ifølge artikel B er at udvikle et nært samarbejde vedrørende retlige anliggender.

Denne konvention angiver en særlig vej, der er velegnet for det sagsområde, som den omhandler, og den udgør ubetinget et vigtigt fremskridt med sine bestemmelser om det civilretlige samarbejde mellem Den Europæiske Unions medlemsstater. Som retsgrundlag for konventionen blev derfor valgt EU-traktatens artikel K.3, selv om EF-traktatens artikel 220 også teoretisk set ville have været mulig som retsgrundlag. Det bør understreges, at valget af retsgrundlag har haft betydning for udarbejdelsesprocessen, men ikke får nogen konsekvenser for de praktiserende jurister og for borgerne for så vidt angår konventionens anvendelse.

Kommissionen har i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens afsnit VI været inddraget fuldt ud i gruppens arbejde og har således deltaget aktivt og konstruktivt i udarbejdelsen af teksten. Da gruppens arbejde var afsluttet, forelagde formandskabet i overensstemmelse med artikel K.6 i traktaten om Den Europæiske Union udkastet til konvention for Europa-Parlamentet til høring.

Europa-Parlamentet afgav udtalelse på plenarmødet den 30. april 1998, hvorefter de kompetente instanser i Rådet i løbet af maj 1998 behandlede Europa-Parlamentets synspunkter.

Den 28. maj 1998 godkendte Rådet konventionen, som samme dag blev undertegnet af repræsentanter for alle medlemsstaterne.

12. De overvejelser og tanker, som lå bag udarbejdelsen af konventionen, afspejler sig i præamblen, som fokuserer på fire aspekter:

1) ønsket om at indføre tidssvarende ensartede regler for kompetence i sager om omstødelse af ægteskab, skilsmisse og separation og fremme en hurtig og automatisk anerkendelse mellem medlemsstaterne af retsafgørelser truffet i sådanne sager i medlemsstaterne

2) vigtigheden af at få fastlagt nogle regler for, hvordan kompetencen i sager om forældremyndigheden over fælles børn i forbindelse med ægteskabssager afgøres, og følgelig få tilvejebragt en hurtig og automatisk anerkendelse af trufne retsafgørelser og fuldbyrdelse heraf ved en enkel fremgangsmåde

3) hensynet til de principper, der ligger til grund for Bruxelles-konventionen af 1968. Der er således tale om en konvention, der er opbygget som Bruxelles-konventionen, men som er forskellig fra Bruxelles-konventionen, fordi den dækker et andet sagsområde

4) muligheden for at give De Europæiske Fællesskabers Domstol kompetence til at fortolke konventionens bestemmelser.

13. To vigtige træk ved konventionen bør fremhæves:

A. Konventionen er en såkaldt »dobbeltkonvention«, eftersom den indeholder direkte kompetenceregler og bestemmelser om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgørelser. Den har som model Bruxelles-konventionen, der i sin tid var revolutionerende i den henseende, men er samtidig anderledes på væsentlige punkter. Der fastsættes således regler for retternes internationale kompetence, som skal følges af den ret, ved hvilken sagen først anlægges, idet denne skal erklære sig inkompetent, når der ikke foreligger kompetence efter konventionen. Dette betyder retssikkerhed for borgerne og skaber et klima af gensidig tillid, som er en forudsætning for at indføre en ordning med automatisk anerkendelse af retsafgørelser og en meget forenklet fuldbyrdelsesprocedure.

B. Når konventionen først er vedtaget i medlemsstaterne efter den procedure, der foreskrives i de enkelte medlemsstaters forfatninger, og er trådt i kraft, skal den anvendes ex officio. Det betyder, at alle dens bestemmelser skal anvendes, og at den mellem de medlemsstater, der er parter i den, fra sin ikrafttræden træder i stedet for alle andre - interne eller konventionsfastsatte - bestemmelser uden andre begrænsninger end dem, der er fastsat i selve konventionen, eller som følger af de berørte staters forfatninger. Der er altså tale om et instrument, der hviler på, men også overlapper den enkelte medlemsstats interne lovgivning. Det vil derfor være den nationale lovgivning, der finder anvendelse på områder, hvor konventionen intet fastsætter.

14. Konventionen er opdelt i syv afsnit med følgende emnefordeling:

>TABELPOSITION>

Det er umiddelbart indlysende, at den vigtigste del af konventionen - og dermed den del, som en stor del af drøftelserne har været koncentreret omkring - er afsnit II og III (kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse). Bag drøftelserne om disse emner lå også i vid udstrækning hele diskussionen om anvendelsesområdet (afsnit I).

15. Afsnit I (anvendelsesområde) indeholder kun én artikel, men den var genstand for lange drøftelser, som først blev afsluttet med et politisk kompromis om konventionens materielle anvendelsesområde; dette kom således til at omfatte sager vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab samt spørgsmål vedrørende udøvelse af forældremyndigheden over fælles børn på tidspunktet for ægteskabssagens indbringelse.

16. Afsnit II indeholder reglerne for retternes direkte internationale kompetence, dvs. de regler, som en ret skal overholde for at kunne træffe afgørelse i en ægteskabssag. Disse bestemmelser har dog ingen indvirkning på, hvordan den stedlige kompetence internt i medlemsstaten afgøres, og har heller ingen indvirkning på forholdene i de medlemsstater, hvor der ikke findes ét ensartet retssystem. Indførelsen af regler for direkte kompetence i ægteskabssager udgør utvivlsomt den største nyskabelse i denne konvention. Konventioner om disse spørgsmål plejer blot at omhandle anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og plejer således kun at indeholde regler for indirekte kompetence, dvs. regler for, hvordan retten i anerkendelses- eller fuldbyrdelsesstaten skal efterprøve kompetencen for retten i domsstaten.

Afsnit II er opdelt i fire afdelinger.

a) Afdeling 1 indeholder bestemmelserne om kompetencekriterierne, dvs. kompetencereglerne stricto sensu (artikel 2-8). Det centrale element i denne del er artikel 2, hvori kriterierne for kompetence i ægteskabssager fastsættes, og artikel 3 om kompetencen vedrørende forældremyndighed, som suppleres af artikel 4 med den særlige bestemmelse om Haag-konventionen af 1980. Artikel 5 omhandler modkrav, artikel 6 ændring af separation til skilsmisse, og i artikel 7 fastslås det, at de kompetenceregler, der er fastsat i de tidligere artikler, er de eneste anvendelige. Til sidst følger artikel 8, som omhandler »anden kompetence«, og som svarer til artikel 4 i Bruxelles-konventionen af 1968.

b) Afdeling 2 (artikel 9 og 10) omhandler prøvelse af, at der foreligger kompetence efter konventionen, og godtgørelse af, at sagsøgte har mulighed for at varetage sine interesser under sagen.

c) Afdeling 3 (artikel 11) omhandler litispendens og indbyrdes sammenhængende krav.

d) Afdeling 4 (artikel 12) omhandler foreløbige, herunder sikrende retsmidler.

17. Afsnit III ligger i logisk forlængelse af afsnit II og omhandler anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. Selv om disse spørgsmål umiddelbart kunne forekomme uproblematiske, når først de spørgsmål, der behandles i de foregående artikler, var blevet løst, var virkeligheden en anden. Diskussionerne drejede sig fortrinsvis om, hvilken virkning den automatiske anerkendelse skulle have på medlemsstaternes civilstandsregistre, og hvilke grunde der kunne være til at nægte at anerkende og fuldbyrde retsafgørelser. Der skulle ligeledes tages hensyn til, at anerkendelsen kun skulle gælde opløsningen af det ægteskabelige bånd og ikke berøre andre aspekter (jf. punkt 22 og 64). Problemet var også nødvendigheden af fuldbyrdelse, hvilket hænger sammen med anvendelsesområdet. Som Bruxelles-konventionen indeholder konventionen detaljerede bestemmelser om fuldbyrdelsesproceduren.

18. Afsnit IV indeholder overgangsbestemmelser, afsnit V almindelige bestemmelser, afsnit VI bestemmelser om Domstolens fortolkning og afsnit VII afsluttende bestemmelser.

III. GENNEMGANG AF DE ENKELTE BESTEMMELSER

AFSNIT I A. Anvendelsesområde

Artikel 1 Anvendelsesområde

19. Anvendelsesområdet udgør selve fundamentet for denne konvention, der som anført i punkt 12 indeholder regler om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager, og betinger også dens rækkevidde. Anvendelsesområdet er afgrænset ved dels den type sager, der er tale om, dels de sagsområder, der er omfattet.

20. For så vidt angår sagstype fastslås det i stk. 1, at der er tale om »civile sager«; herved udelukkes alle andre typer sager ud fra den betragtning, at sager vedrørende skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab normalt er civile sager. Udtrykket »civile« er brugt i teksten for klart at afgrænse konventionens anvendelsesområde. Udtrykket skal nemlig ikke kun ses i relation til de procedurer af administrativ art, som omhandles i artikel 1, stk. 2, men tjener til at udelukke procedurer af rent religiøs art. Dette betyder følgende:

A. Konventionen finder anvendelse på civile retssager, men finder også anvendelse på andre ikke-retslige procedurer, som anvendes i ægteskabssager i visse medlemsstater. Det drejer sig om administrative procedurer, der er officielt anerkendt i en medlemsstat. I Danmark f.eks. kan en ægteskabssag afgøres ved domstolene eller af en administrativ myndighed, statsamtet eller Københavns Overpræsidium (som for Københavns vedkommende varetager de opgaver, der andre steder påhviler statsamtet): for at et ægtepar kan benytte denne administrative procedure, skal der foreligge en skilsmissegrund, og ægtefællerne skal være enige om at lade sig skille og skal endvidere være enige om alle spørgsmål i tilknytning til skilsmissen (forældremyndighed, underholdsbidrag mv.). De afgørelser, der træffes af statsamtet eller af Københavns Overpræsidium, kan påklages til Justitsministeriet (Civilretsdirektoratet), og Justitsministeriets afgørelser kan efterfølgende prøves ved domstolene efter almindelige regler. Tilsvarende indførte Finland i 1983 en ordning, hvorefter spørgsmål om forældremyndighed, samværsret eller børnenes bopæl kan afgøres i tilknytning til retssagen via en aftale, som skal godkendes af det kommunale socialnævn (lov 8.4.1983/361, §§ 7, 8, 10, 11 og 12).

Det fastsættes derfor i konventionen med artikel 1 i Haag-konventionen af 1970 om anerkendelse af skilsmisser og separationer som model, at udtrykket »ret« dækker alle de myndigheder, der medvirker i en ægteskabssag, uanset om der reelt er tale om retslige myndigheder.

B. Konventionen finder ikke anvendelse på procedurer af religiøs art, som kan forventes at blive et hyppigere fænomen som følge af indvandringen (islamiske eller hinduiske ægteskaber f.eks.).

Artikel 42 beskytter dog de aftaler, som enkelte medlemsstater har indgået med Pavestolen (jf. bemærkningerne til artikel 42 i punkt 120).

21. For så vidt angår sagsområder skal der skelnes mellem sager, der udelukkende vedrører selve ægteskabet, og sager, der vedrører forældremyndighed.

22. Konventionen omhandler kun sager, der vedrører selve det ægteskabelige bånd, dvs. omstødelse af ægteskab, skilsmisse og separation, og anerkendelsen af afgørelsen om skilsmisse eller omstødelse af ægteskab vedrører følgelig kun selve opløsningen af dette bånd. Konventionen vedrører ikke spørgsmål som f.eks. ægtefællernes skyld, de formueretlige virkninger af ægteskabet eller underholdspligt eller andre eventuelle dermed forbundne spørgsmål (retten til navnet mv.), selv om sådanne spørgsmål kan være forbundet med sager af ovennævnte art. Med hensyn til underholdspligt er retternes kompetence på dette område og anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser herom fastsat i Bruxelles-konventionen af 1968, der indeholder en særlig kompetenceregel for sådanne sager (artikel 5, nr. 2); spørgsmålet behandles også i andre internationale instrumenter, og der blev den 6. november 1990 i Rom indgået en konvention om forenkling af procedurerne for inddrivelse af underholdsbidrag, som dog endnu ikke er trådt i kraft. I alle andre spørgsmål finder de - interne eller internationale - bestemmelser, der gælder mellem de involverede stater, fortsat anvendelse.

23. Det mest komplekse spørgsmål har været spørgsmålet om forældremyndighed; i nogle medlemsstater er det nemlig et krav i de interne retsregler, at afgørelser i ægteskabssager skal afklare spørgsmål om forældremyndighed, medens ægteskabssager og spørgsmålet om beskyttelse af børnene i andre medlemsstater afgøres helt forskelligt, dvs. afgørelsen i ægteskabssagen vedrører ikke nødvendigvis spørgsmålet om forældremyndighed, og afgørelsen af dette spørgsmål vil endda kunne træffes af helt andre myndigheder. Der har derfor været mange forskellige problemer at løse på dette område, og det har været vanskeligt at få alle medlemsstater til at acceptere stk. 1, litra b), som gør dette spørgsmål til en del af konventionens anvendelsesområde og dermed ikke overlader det til behandling i en anden tekst, som det i starten blev foreslået af en og anden delegation. Det drejer sig dog udelukkende om spørgsmål vedrørende forældremyndighed, der har tilknytning til selve ægteskabssagen på det tidspunkt, hvor denne finder sted (jf. i den forbindelse artikel 3, stk. 3).

24. Det første problem, som skulle løses, var, om spørgsmålet om forældremyndighed skulle behandles i konventionen. Vanskelighederne lå i de netop omtalte forskelle i de interne retsregler, men skyldtes også, at der i Haag-konferencens regi sideløbende blev udarbejdet en konvention om beskyttelse af børn (1996-konventionen). Denne situation afspejler sig i artikel 3. Selve udtrykket »forældremyndighed« er problematisk, idet det drejer sig om et udtryk, der skal defineres efter retsreglerne i den medlemsstat, hvor forældremyndighedsspørgsmålet behandles (jf. punkt 22 for så vidt angår underholdspligt). Udtrykket »forældremyndighed«, som volder oversættelsesmæssige vanskeligheder i visse lande, bruges imidlertid i forskellige internationale konventioner og navnlig i Haag-konventionen af 1996 og er således til en vis grad normsættende.

25. Det andet problem bestod i at afgrænse, hvilke børn bestemmelsen skulle gælde for. Der var enighed om, at bestemmelsen skulle gælde både for ægteparrets biologiske børn og for dets adoptivbørn. Dog inddrog nogle medlemsstater den mulighed, at bestemmelsen ikke blot skulle gælde forældremyndighed over fælles børn, men også forældremyndighed over »familiens børn«, hvilket ville betyde, at f.eks. børn, som en af ægtefællerne måtte have fra et tidligere ægteskab, ville være omfattet. Begrebet kendes i engelsk, skotsk og nederlandsk ret. Resultatet blev, at kun fælles børn skal være omfattet ud fra den betragtning, at det drejer sig om sager vedrørende forældremyndighed, der er nært forbundet med en begæring om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab. En anden løsning ville desuden kunne krænke de grundlæggende rettigheder, som en fader eller moder, der bor i en anden medlemsstat, måtte have. Konsekvensen af den valgte løsning ses i artikel 3, stk. 3, hvori det fastsættes, hvornår den kompetence til at træffe afgørelse om forældremyndighed, der tilkommer myndighederne i den stat, hvor der træffes afgørelse i ægteskabssagen, ophører.

Beslutningen om at begrænse konventionen til kun at omfatte afgørelser vedrørende »ægtefællernes fælles børn« for så vidt angår forældremyndighed er dog ikke til hinder for, at medlemsstaterne siden kan beslutte at anvende kompetencekriterier, der svarer til dem i artikel 3, i forhold til de af »familiens børn«, der ikke falder ind under den førstnævnte kategori. Indtil videre berøres kompetencekriterierne i forhold til sådanne børn ikke af denne konvention, og kompetencen samt anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser vedrørende sådanne børn vil derfor skulle fastlægges efter intern lovgivning.

26. Endelig er det - på baggrund af andre internationale instrumenter og navnlig De Forenede Nationers konvention af 1989 om barnets rettigheder - underforstået, at hvert enkelt barn skal behandles individuelt. Selv om spørgsmålet generelt er omfattet af konventionen, kan denne derfor kun anvendes, hvis de betingelser, der er fastsat i artikel 3, er opfyldt for hvert enkelt barn.

AFSNIT II B. Kompetence

Afdeling 1 Almindelige bestemmelser

Artikel 2 Skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab

27. De valgte værneting er fastsat ud fra objektive behov; de tager hensyn til parternes interesse og indebærer en fleksibilitet, der harmonerer med folks mobilitet - kort sagt, de tager sigte på at lade personerne komme i første række uden at sætte retssikkerheden over styr. Det kan derfor ikke undre, at denne artikel sammen med artikel 3 i vid udstrækning har stået i centrum for de lange diskussioner, der er gået forud for godkendelsen af den foreliggende tekst. Den løsning, der er valgt, er et resultat af en vanskelig balancegang i forhold til nogle af de fastsatte kompetencekriterier. Det gjaldt om at fastsætte kriterier for kompetencen i ægteskabssager uden at inddrage den situation - som ligger uden for konventionens anvendelsesområde - hvor der i forbindelse med en omstødelsesbegæring skal tages stilling til et ægteskabs gyldighed, efter at den ene eller eventuelt begge ægtefæller er afgået ved døden. Sådanne sager opstår for det meste som præjudicielle spørgsmål i tilknytning til arvesager. I sådanne tilfælde skal der træffes afgørelse efter de internationale instrumenter, der er gældende på området, som f.eks. Haag-konventionen af 1970 om anerkendelse af skilsmisser og separationer, eller efter den berørte medlemsstats interne retsregler, hvis disse indeholder hjemmel hertil.

28. Til forskel fra Bruxelles-konventionen af 1968, hvor der er et samspil mellem den generelle kompetenceregel i artikel 2 og de særlige kompetenceregler i artikel 5, var opfattelsen i forbindelse med denne konvention den, at det - konventionens særlige sagsområde taget i betragtning - ikke var på sin plads at medtage en bestemmelse svarende til Bruxelles-konventionens artikel 2, som fastlagde et almindeligt værneting, og at det heller ikke var på sin plads at indordne de valgte kriterier i et hierarki. At udelukke et almindeligt værneting og konkret fastsætte en række værneting er helt naturligt, eftersom situationen netop som følge af den ægteskabelige krise plejer at ændre sig med øjeblikkelig virkning.

På denne baggrund er de fastsatte kriterier gjort objektive, alternative og de eneste anvendelige i den forstand, som forklares i det følgende.

Der er i artikel 2 udelukkende anført objektive kriterier, som skal underkastes den prøvelse, der er foreskrevet i artikel 9. Hvis en ægtefælle således indgiver sin begæring i en medlemsstat, hvis retter ikke er kompetente på grundlag af kriterierne i artikel 2, kan disse retter ikke støtte deres kompetence på det forhold, at den anden ægtefælle giver møde for at tage til genmæle; retten skal i hvert enkelt tilfælde afgøre, om den er kompetent, og hvis den ikke er det, skal den undlade at påkende sagen. (For så vidt angår den rolle, som parternes vilje spiller, henvises til punkt 31 vedrørende artikel 2, stk. 1, litra a)).

Kriterierne i artikel 2 er opstillet som alternative muligheder, uden at der i opdelingen i et litra a) og et litra b) ligger nogen form for hierarki. I litra a) fastsættes det sædvanlige opholdssted som kriterium for afgørelsen af den internationale kompetence til forskel fra Bruxelles-konventionen af 1968, der opererer med bopælen som kriterium. I litra b) fastsættes under hensyntagen til særegenhederne i visse medlemsstaters interne retsregler som kompetencekriterium nationalitet eller bopæl, sådan som dette sidste begreb anvendes i Det Forenede Kongerige og Irland. I Bruxelles-konventionen af 1968 sker afgørelsen af, på hvilket sted en part har bopæl, efter den interne lovgivning i den stat, hvor sagen er indbragt (jf. artikel 52). Det blev i den forbindelse diskuteret, om en lignende bestemmelse vedrørende sædvanligt opholdssted skulle medtages i denne konvention (jf. bemærkningerne herom i punkt 31).

29. De anførte kriterier er de eneste, der kan anvendes på konventionens sagsområder, og de kan derfor betegnes som »de eneste anvendelige« (jf. i den forbindelse bemærkningerne til artikel 7). Dette udtryk må ikke forveksles med det, der i Bruxelles-konventionen kaldes »enekompetence«, hvor udelukkende retterne i en bestemt stat er kompetente i bestemte sager, der opregnes i artikel 16, hvorved alle andre kriterier fortrænges til et lavere trin i hierarkiet. Udtrykket »de eneste anvendelige« skal i denne konvention forstås helt bogstaveligt, idet kun de anførte kriterier - der er at opfatte som alternative muligheder og ikke optræder i en hierarkisk orden - kan anvendes. Der er derfor tale om en udtømmende liste. Af den grund er der her ikke brug for en bestemmelse som den i artikel 28, stk. 1, i Bruxelles-konventionen af 1968.

30. Med hensyn til de kriterier, der skal lægges til grund ved afgørelsen af, om en medlemsstats retter er kompetente til at påkende de ægteskabssager, der er omfattet af konventionen, skelnes der mellem to grupper, som er anført i henholdsvis litra a) og litra b). Det efterfølgende stk. 2 refererer til stk. 1, litra b), og til sidste led i litra a) (for så vidt angår erklæringens virkninger henvises til bemærkningerne til artikel 7 og til artikel 8, stk. 2).

De anførte kriterier bygger på det princip, at den berørte person skal have en reel tilknytning til den berørte medlemsstat. At visse bestemte kriterier er medtaget, skyldes, at de findes i forskellige medlemsstaters interne retsregler, og at de øvrige medlemsstater har godtaget dem, eller det afspejler bestræbelserne på at finde et kompromis, der kunne accepteres af alle.

31. Af de kriterier, der er anført i litra a), vil det uden tvivl være kriteriet i første led, som vil blive lagt til grund i langt de fleste sager, idet nemlig dette kriterium, hvorefter den internationale kompetence afgøres efter det sted, hvor ægtefællerne har deres sædvanlige opholdssted på tidspunktet for indgivelsen af begæringen, i vid udstrækning anerkendes i medlemsstaterne. Kriteriet i tredje led, som bygger på sagsøgtes sædvanlige opholdssted, vil heller ikke volde problemer, eftersom det er det almindelige kompetencekriterium, som bygger på »actor sequitur forum rei«-princippet. Der var endvidere bred tilslutning til det kriterium, der er valgt i tilfælde af fælles begæring (fjerde led), hvor begæringen kan indgives til retten i den medlemsstat, hvor en af ægtefællerne har sit sædvanlige opholdssted. Det er i den forbindelse værd at understrege den beskedne rolle, som parternes vilje spiller, sammenlignet med, hvad der gør sig gældende i Bruxelles-konventionen af 1968; ægtefællernes vilje optræder nemlig kun dette ene sted, hvilket er logisk nok i betragtning af, at det drejer sig om ægteskabssager.

32. De øvrige kriterier i dette litra voldte væsentligt større problemer. I princippet kunne der ikke indvendes noget imod at give kompetence til retterne i den medlemsstat, hvor ægtefællerne havde deres sidste sædvanlige opholdssted, når en af dem stadig opholder sig dér (andet led). Problemerne opstod for en række medlemsstater, når de satte denne situation i relation til den anden ægtefælles situation; den anden ægtefælle vil nemlig ofte som følge af den ægteskabelige krise vende tilbage til det land, hvor vedkommende havde sin bopæl eller var statsborger, før ægteskabet blev indgået, og bliver da ramt af kravene i femte og sjette led, som udgør bestemmelser, der uden nogen tvivl vil få konsekvenser i forhold til litispendens (jf. artikel 11).

I femte og sjette led accepteres nemlig undtagelsesvis sagsøgerens værneting (forum actoris) på grundlag af sagsøgerens sædvanlige opholdssted, om end underbygget af andre elementer. F.eks. gives der i femte led kompetence til retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst et år. Enkelte medlemsstater fandt ikke den således formulerede regel tilstrækkelig, og derfor medtog man i sjette led - i betragtning af, at ægtefællen hyppigt tager nyt opholdssted i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger eller har sin bopæl, sådan som dette begreb anvendes i Det Forenede Kongerige og Irland - muligheden for at lade retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgeren har sit sædvanlige opholdssted, være kompetente til at påkende ægteskabssagen, hvis vedkommende har opholdt sig dér i mindst seks måneder umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen, forudsat at den pågældende medlemsstat desuden er enten den stat, hvori vedkommende er statsborger, eller hvori vedkommende har sin bopæl, sådan som dette begreb anvendes i Det Forenede Kongerige og Irland. Denne sidste bestemmelse blev indsat som led i det politiske kompromis i december 1997, efter at enkelte medlemsstater formelt havde tilkendegivet, at en accept af dette værneting var en absolut ufravigelig betingelse, for at de kunne gå med til en samlet kompromisløsning.

Løsningen tager hensyn til den ægtefælle, der vender tilbage til sit hjemland, men den indebærer ikke, at der indføres et kriterium, der udelukkende bygger på sagsøgerens værneting. For det første viser statsborgerskabet eller bopælen, at personen har en oprindelig tilknytning til den pågældende medlemsstat; for det andet må vedkommende for at kunne indgive sin begæring i den pågældende medlemsstat have haft sit sædvanlige opholdssted dér i mindst seks måneder umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen. Der udspandt sig med udgangspunkt i den hjemvendende ægtefælles situation en særlig diskussion om, hvordan det sædvanlige opholdssted fastlægges. Det påhviler retten at vurdere, om der foreligger en tilknytning. Man overvejede at medtage en bestemmelse, som fastlagde det sædvanlige opholdssted i stil med artikel 52 i Bruxelles-konventionen af 1968, der vedrører afgørelse af, hvor en part har bopæl, men besluttede til sidst ikke at gøre det. Der blev dog lagt vægt på, at Domstolen ved flere lejligheder - om end ikke i forbindelse med Bruxelles-konventionen af 1968 - har givet en definition af opholdssted, hvorefter der herved skal forstås »det sted, hvor en person har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser, dog således, at der ved bestemmelsen af dette opholdssted skal tages hensyn til samtlige faktiske forhold, der udgør dette«. Man forkastede på denne baggrund de forslag, der gik ud på, at det skulle være tilstrækkeligt, at sagsøgeren havde haft sædvanligt opholdssted i den berørte medlemsstat i sammenlagt ét år inden for de sidste fem år umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen, selv om denne betingelse var kædet sammen med kravet om statsborgerskab eller bopæl.

Den gensidige tillid, der ligger til grund for denne konvention, og som i sin tid lå til grund for Bruxelles-konventionen af 1968, må udrydde de sidste betænkeligheder, der knytter sig til at lade sagen påkende ved retterne i en anden medlemsstat.

33. Som endnu en alternativ mulighed i forhold til kriterierne i litra a), men anført i et særskilt litra (litra b) i stk. 1 af systematiske grunde, fastsættes det, at ægteskabssagen ligeledes kan påkendes af retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller hvor ægtefællernes faste og varige bopæl er beliggende. Denne bestemmelse fortjener en særlig omtale.

For det første skal det understreges, at begge ægtefæller skal have den pågældende nationalitet, eller at bopælen skal være deres fælles bopæl. Enkelte medlemsstater havde gerne set, at kravet blot skulle opfyldes af den ene ægtefælle. Denne mulighed blev forkastet med den begrundelse, at der så ville være tale om et rent »forum actoris« - ofte uden at sagsøgeren havde nogen reel tilknytning til den pågældende stat - og det ville have været i modstrid med konventionens ånd.

At der åbnes mulighed for at lade sagen påkende af retterne i den medlemsstat, hvis nationalitet begge ægtefæller har, eller hvor ægtefællernes bopæl er beliggende, betyder ikke, at retterne i hvert enkelt tilfælde kan vurdere, om det ene eller det andet kriterium er opfyldt. Medlemsstaterne skal under hensyn til deres interne retssystem vælge at følge det ene eller det andet kriterium. Hvor fælles nationalitet kan være acceptabel for f.eks. Spanien, vil bopælen (»domicile«) være det for Det Forenede Kongerige og Irland.

Netop dette er begrundelsen for, at det i artikel 2, stk. 2, fastsættes, at medlemsstaterne på det tidspunkt, hvor de lader sig forpligte af konventionen, skal præcisere i en erklæring, om de vil anvende nationalitetskriteriet eller bopælskriteriet som anført i stk. 1, litra b).

Konventionen siger ikke noget om følgerne af dobbelt statsborgerskab, og den enkelte medlemsstats retter skal følgelig i sådanne situationer henholde sig til de interne regler inden for rammerne af de almindelige fællesskabsregler på området.

34. Der har i de forskellige sproglige udgaver af konventionen været problemer forbundet med at gengive det engelske ord »domicile« (på dansk anvendes ordet bopæl), og der var derfor behov for en præcisering af dette udtryk, sådan som det anvendes i denne konvention. Derfor blev artikel 2, stk. 3, indsat. Problemerne og løsningerne i forbindelse med Bruxelles-konventionen af 1968 er allerede omtalt og er alle bekendt. Da nærværende konvention vedrører ægteskabssager, og nationalitet skulle medtages som et kriterium ved afgørelsen af retternes internationale kompetence, var det imidlertid ikke muligt her at følge Bruxelles-konventionens kriterier. Hvor nationalitet er et kriterium, som betydningsmæssigt ikke volder større problemer, er situationen mere kompleks med hensyn til bopæl, som i denne konvention har den betydning, som »domicile« har i Det Forenede Kongerige og Irland. Udtrykket er derfor i de fleste sproglige udgaver skrevet i anførselstegn for at angive, at det har en særlig betydning. At opfatte dette udtryk som identisk med udtrykket »sædvanligt opholdssted«, som anvendes i stk. 1, er således helt udelukket.

I en detaljeret note, der ikke var ment som en udtømmende redegørelse, præciserede Det Forenede Kongeriges delegation en række aspekter ved begrebet »domicile« af relevans for konventionens anvendelse. Hovedformålet med at operere med begrebet »domicile« er at knytte en person til det land, hvor vedkommende varigt eller på ubestemt tid har sit hjem. Det anvendes for at indordne vedkommende under det pågældende lands retssystem på forskellige, meget omfattende områder, fortrinsvis vedrørende vigtige anliggender, som berører familieforhold og familieejendom. I Det Forenede Kongerige er formålet med de retlige bestemmelser at sikre, at alle personer til enhver tid har en, og kun én, bopæl. Derfor findes der først regler for, hvordan børns bopæl fastlægges (»domicile of origin«), og dernæst regler for, hvordan voksnes bopæl fastlægges, både når det drejer sig om at erhverve en ny bopæl (»domicile of choice«), og når det drejer sig om at genoptage oprindelsesbopælen (»revival of the domicile of origin«). De samme regler gælder i irsk lovgivning.

Artikel 3 Forældremyndighed

35. I forbindelse med artikel 1 blev det besluttet, at konventionen skulle omfatte sager vedrørende forældremyndighed (jf. bemærkningerne til artikel 1 angående anvendelsen af dette udtryk), der har tilknytning til en sag om skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab, og i forlængelse heraf fastsættes det så i artikel 3, hvornår og på hvilke betingelser myndighederne i den stat, hvis retter er kompetente til at påkende ægteskabssagen på grundlag af kriterierne i artikel 2, også er kompetente til at træffe foranstaltninger vedrørende forældremyndigheden over fælles børn. I dette øjemed er artikel 3 opdelt i tre stykker; de to første giver den medlemsstats retter, som har kompetence til at træffe afgørelse i ægteskabssagen, kompetence i spørgsmål vedrørende forældremyndigheden - i stk. 1, hvis børnene har deres sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, og i stk. 2, hvis børnene ikke har deres sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat. I stk. 3 fastsættes det, hvor længe denne kompetence foreligger.

36. Opbygningen og indholdet af artikel 3 fremstår som et resultat af vanskelige forhandlinger, både internt i Fællesskabet og i forhold til de internationale forbindelser, særlig i forhold til Haag-konventionen af 1996. Ved at fastsætte, at denne konvention kun gælder for børn, der har sædvanligt opholdssted i en medlemsstat, er de to konventioner dog blevet mere forenelige.

Da medlemsstaterne nemlig indbyrdes var nået frem til, at konventionen skulle omfatte forældremyndighedsspørgsmålet, var det næste problem, hvilke kompetencekriterier der skulle gælde; medens der ingen problemer var med det tilfælde, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted i den medlemsstat, hvis retter er kompetente til at påkende ægteskabssagen, forholdt det sig anderledes med det tilfælde, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat.

Det fastsættes ganske vist i artikel 52, stk. 2, i Haag-konventionen af 1996 - hvilket ikke gør problemet mindre kompliceret - at nævnte konvention ikke er til hinder for, at en eller flere kontraherende stater kan indgå aftaler om sagsområder, der er omfattet af konventionen, forudsat at aftalebestemmelserne kun gælder for børn, der har sædvanligt opholdssted i en af de stater, der er parter i de pågældende aftaler. Dette betyder således, at når Haag-konventionen og nærværende konvention begge er trådt i kraft, vil nærværende konvention have forrang for så vidt angår børn, der har sædvanligt opholdssted i de medlemsstater i Den Europæiske Union, som er parter i den, medens Haag-konventionen vil finde anvendelse i alle andre tilfælde.

37. Artikel 3, stk. 1, som fastlægger den internationale kompetence i sager vedrørende forældremyndigheden over de af ægtefællernes fælles børn, som har sædvanligt opholdssted i den medlemsstat, hvis retter har kompetence til at træffe afgørelse i ægteskabssagen, volder således ingen problemer. Det bør understreges, at bestemmelsen under ingen omstændigheder indebærer, at det skal være de samme myndigheder i den pågældende medlemsstat, som træffer afgørelse om ægteskabets skæbne og om forældremyndigheden; det skal blot være myndigheder i samme medlemsstat, som tager stilling til begge spørgsmål. I virkeligheden vil det i nogle medlemsstater være de samme myndigheder, medens det i andre vil være forskellige myndigheder. Med henblik på anvendelsen af denne konvention er det kun relevant, at det skal være samme stats myndigheder; resten afhænger af den berørte medlemsstats interne funktionsbestemte kompetencefordeling.

38. I stk. 2 fastsættes de betingelser, der skal være opfyldt, for at den medlemsstats myndigheder, der har kompetence til at træffe afgørelse om skilsmissen, også har kompetence til at træffe afgørelse om forældremyndigheden, når barnet ikke har opholdssted i den pågældende medlemsstat, men derimod i en anden medlemsstat. Betingelserne, som alle skal være til stede samtidig, er, at mindst en af ægtefællerne har forældremyndighed over barnet, og at myndighedernes kompetence er accepteret af ægtefællerne og tjener barnets tarv. Denne bestemmelse bygger på artikel 10, stk. 1, i Haag-konvention af 1996, hvorved det sikres, at artikel 3, stk. 2, ikke strider mod de relevante bestemmelser i Haag-konventionen. Haag-konventionens bestemmelse siger nemlig næsten det samme; den eneste forskel er, at det i Haag-konventionen, ud over at en af forældrene skal have forældremyndighed over barnet, kræves, at en af barnets forældre ved sagens begyndelse skal have sædvanligt opholdssted i den pågældende stat.

Denne forskel skyldes selve de to konventioners anvendelsesområde: hvor Haag-konventionen omhandler beskyttelse af børnene, omhandler nærværende konvention ægteskabssager, og forældrenes tilknytning til en stats område med henblik på at afgøre kompetencen til at påkende ægteskabssagen bestemmes derfor på grundlag af kriterierne i artikel 2. Artikel 3, stk. 2, skal således blot dække en særlig situation, og den bedste løsning var derfor at bruge de samme kriterier som i Haag-konventionen.

39. Man ønskede ikke i konventionen at lade skilsmisseværnetinget have tidsubegrænset kompetence (perpetuatio jurisdictionis) i spørgsmål vedrørende beskyttelsen af ægteparrets fælles børn, og derfor fastsættes det i stk. 3, hvornår kompetencen efter stk. 1 og 2 ophører, idet der opereres med tre mulige tilfælde. Bestemmelsen følger artikel 10, stk. 2, i Haag-konventionen af 1996, således at de to tekster ikke kommer til at stride mod hinanden.

a) Litra a) omhandler det basale tilfælde, hvor der er truffet endelig afgørelse i ægteskabssagen, dvs. hvor den trufne afgørelse ikke længere kan appelleres eller på anden måde anfægtes. Fra dette tidspunkt finder stk. 1 og 2 ikke længere anvendelse, jf. dog litra b). Spørgsmålet om forældremyndigheden skal så afgøres efter den interne lovgivning eller efter de internationale konventioner, der gælder på området.

b) Ovennævnte tilfælde suppleres derefter - uden at foregribe bestemmelsen i litra c) - i litra b) med det tilfælde, hvor der stadig verserer en sag om forældremyndighed på det tidspunkt, hvor afgørelsen i ægteskabssagen er endelig, dvs. ikke længere på nogen måde kan anfægtes; den udslagsgivende dato for kompetencens ophør er da den dato, hvor der træffes endelig afgørelse i forældremyndighedssagen; kompetencen i sager vedrørende forældremyndighed kan således også udøves, selv om der er truffet endelig afgørelse om begæringen om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab. En sådan bestemmelse var nødvendig i denne konvention, idet man kan forestille sig, at afgørelsen i ægteskabssagen allerede er endelig, inden sagen vedrørende forældremyndigheden er afsluttet, når forskellige myndigheder inden for samme stat tager sig af de to sager, og i og for sig også når sagerne behandles af de samme myndigheder. Derfor fastsættes det, at kompetencen i forældremyndighedssager ophører på tidspunktet for den endelige afgørelse i den sidste sag. Når en sag vedrørende forældremyndighed først er indledt, skal den også have lov at fortsætte, indtil der træffes en endelig afgørelse. Den omstændighed, at der er truffet endelig afgørelse i ægteskabssagen, må ikke få som konsekvens, at forældrenes og barnets forventning om, at sagen om forældremyndigheden kan afsluttes i den medlemsstat, hvor den er indledt, ikke bliver indfriet. Meningen er således, selv om det ikke siges udtrykkeligt, at kompetencen ganske vist ikke skal være tidsubegrænset (perpetuatio jurisdictionis), men at en sag vedrørende forældremyndighed, som er affødt af en ægteskabssag, heller ikke skal afbrydes undervejs.

c) Endelig omhandler litra c) det tilfælde, hvor kompetencen ophører, fordi ægteskabssagen eller forældremyndighedssagen afsluttes af andre grunde (f.eks. fordi begæringen om skilsmisse trækkes tilbage, eller en af ægtefællerne afgår ved døden).

Artikel 4 Internationale barnebortførelser

40. I forbindelse med ægteskabelige kriser er en af farerne - måske den største - at en af forældrene tager de fælles børn med sig til et andet land, med alle de problemer, som dette indebærer for børnenes tryghed og beskyttelse. I behandlingen af dette spørgsmål spillede Haag-konventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser en særlig vigtig rolle. Konventioner om beskyttelse af børn som Haag-konventionen af 1996 eller som nærværende konvention om ægteskabssager, der også omhandler spørgsmål om beskyttelsen af fælles børn i forbindelse med ægteskabelige kriser, kan imidlertid komme til at forringe chancerne for børnenes tilbagevenden, hvis de ikke indeholder passende foranstaltninger. Det er i dette lys, artikel 4 i denne konvention skal ses.

41. Der fastsættes her en særlig kompetenceregel, som henviser til Haag-konventionen af 1980; situationen er således en anden end i artikel 39, som omhandler forholdet til visse andre konventioner. Hvor det nemlig i artikel 39 slås fast, at nærværende konvention har forrang frem for visse andre konventioner mellem stater, der er parter i begge, indeholder artikel 4 en regel, der siger, at den i artikel 3 omhandlede kompetence skal udøves inden for rammerne af Haag-konventionen af 1980, særlig artikel 3 og 16. Dermed bibeholdes det sædvanlige opholdssted som kompetencekriterium, når opholdsstedet som følge af den ulovlige bortførelse eller tilbageholdelse de facto er blevet ændret.

Henvisningen til artikel 3 og 16 er vigtig af forskellige grunde. For det første fordi det i artikel 3 i Haag-konventionen af 1980 slås fast, at bortførelsen eller tilbageholdelsen af et barn skal anses for ulovlig, hvis:

»a) den strider mod de rettigheder, som tilkommer en person, en institution eller en anden myndighed som forældremyndighedsindehaver, enten i fællesskab eller alene, ifølge loven i den stat, hvor barnet havde bopæl umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen; og

b) disse rettigheder faktisk blev udøvet, enten i fællesskab eller alene, da bortførelsen eller tilbageholdelsen fandt sted, eller ville være blevet udøvet, hvis ikke bortførelsen eller tilbageholdelsen var sket.

Forældremyndigheden som nævnt i denne artikels litra a) kan i første række støttes på loven eller på en retlig eller administrativ afgørelse, men også på aftale, som har retlig gyldighed ifølge loven i den pågældende stat«.

Henvisningen er for det andet vigtig, fordi følgerne af den ulovlige bortførelse eller tilbageholdelse for så vidt angår det, der er relevant her, findes i artikel 16, som har følgende ordlyd:

»Efter at de judicielle eller administrative myndigheder i den kontraherende stat, hvortil barnet er blevet bortført, eller hvori det tilbageholdes, har fået meddelelse om, at der foreligger en ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse som angivet i artikel 3, kan de ikke træffe afgørelse i en sag om forældremyndigheden, før det er bestemt, at barnet ikke skal gives tilbage i medfør af denne konvention, eller medmindre en anmodning efter konventionen ikke indgives inden for en rimelig tid efter, at meddelelsen er modtaget«.

Det følger heraf, at selv om det sædvanlige opholdssted er blevet et andet, og kriterierne i nærværende konvention derfor kunne overvejes påberåbt, er den fortrinsstilling, der gives artikel 16 i Haag-konventionen, til hinder for, at der træffes foranstaltninger, som ændrer forældremyndighedssituationen, før der er truffet afgørelse om, hvorvidt barnet skal gives tilbage eller ej.

Denne artikel bygger på, at medlemsstaterne er parter i Haag-konventionen af 1980. Det vil derfor være hensigtsmæssigt, at fremtidige nye medlemsstater tiltræder Haag-konventionen af 1980, hvis de endnu ikke er parter i den.

Artikel 5 Modkrav

42. Denne artikel indeholder den gængse bestemmelse vedrørende et modkrav, idet den giver den ret, der behandler det oprindelige krav, kompetence til at behandle et eventuelt modkrav. Da konventionen har et begrænset anvendelsesområde, og da de spørgsmål, som den omhandler, hyppigt er kædet sammen med andre spørgsmål, er det nødvendigt at præcisere, at modkravet også skal falde ind under konventionens anvendelsesområde. Denne bestemmelse skal ses i sammenhæng med artikel 11 (jf. bemærkningerne til denne artikel angående litispendens); der er tale om to forskellige situationer, men virkningerne vil i mange tilfælde i realiteten kunne være de samme.

Artikel 6 Ændring af separation til skilsmisse

43. I henhold til visse interne retsregler kan en separation ændres til skilsmisse, hvilket kan være et hyppigt forekommende fænomen. Der findes f.eks. medlemsstater, hvor separation er en forudsætning for senere at kunne opnå skilsmisse, idet det sædvanligvis kræves, at separationen skal have varet et vist stykke tid, før der bevilges skilsmisse. Denne sondring er derimod helt ukendt i andre medlemsstaters interne retsregler.

Gruppen lagde sig fast på den valgte formulering efter først at have undersøgt, om der fandtes andre tilfælde, hvor der kunne fremsættes begæringer om en supplering eller ajourføring af en afgørelse i en ægteskabssag. Det var ikke tilfældet, og bestemmelsen kom derfor kun til at omhandle ændring af separation til skilsmisse.

I henhold til konventionen er det i sådanne tilfælde muligt at opnå skilsmisse ved den medlemsstats retter, som er kompetente i henhold til artikel 2, eller ved retterne i den stat, hvor separationen blev bevilget. Det siger sig selv, at selve ændringsmuligheden ikke er afhængig af konventionen; den foreligger kun, hvis den er hjemlet i den pågældende medlemsstats interne materielle ret.

Artikel 7 De i artikel 2-6 indeholdte reglers karakter af eneste anvendelige

44. De vigtigste træk ved de kompetenceregler, der fastsættes i denne konvention, er allerede blevet fremhævet i forbindelse med gennemgangen af artikel 2, (jf. punkt 29), nemlig at kun de kriterier, der er anført i artikel 2-6, kan anvendes, idet disse er at opfatte som alternative muligheder og ikke optræder i en hierarkisk orden. Alligevel understreges det med denne bestemmelse, at reglerne i de foregående artikler er de absolut eneste, der kan lægges til grund ved afgørelsen af kompetencen for en medlemsstats retter. Man bør huske på, at den kompetence, det drejer sig om, udelukkende vedrører ægteskabssager og spørgsmål vedrørende forældremyndighed i forbindelse med sådanne sager, og at der således ikke fastsættes noget om kompetencen i spørgsmål vedrørende beskyttelse af børnene, når sådanne spørgsmål ikke har tilknytning til en ægteskabssag. Reglernes udtømmende karakter berører ikke reglerne i artikel 8, stk. 1, og artikel 38, stk. 2.

45. Det fastsættes således i artikel 7, at en begæring kun kan indgives til en ret i henhold til bestemmelserne i de foregående artikler, idet kompetencekriterierne som fastsat i artikel 2 er den ene ægtefælles sædvanlige opholdssted på de anførte betingelser eller nationaliteten eller bopælen (jf. den i artikel 2, stk. 2, foreskrevne erklæring, som er behandlet i punkt 33). Denne afgrænsning af kompetencereglerne baner vej for reglerne om »anden kompetence« i artikel 8. Hvis Det Forenede Kongerige vælger bopælskriteriet og Spanien nationalitetskriteriet, vil en britisk ægtefælle med bopæl i Spanien og sædvanligt opholdssted i Brasilien ikke være omfattet af reglerne i artikel 7, men vil kunne være underlagt en begæring, der fremsættes i overensstemmelse med artikel 8.

Artikel 8 Anden kompetence

46. Bestemmelserne i denne artikel svarer til de eksorbitante kompetenceregler, som er omhandlet i artikel 3 og 4 i Bruxelles-konventionen af 1968, om end nærværende bestemmelser afviger fra de nævnte to artikler. De kompetenceregler, der er anført i de foregående artikler, er af en sådan karakter, at en bestemmelse som den i artikel 3 i Bruxelles-konventionen af 1968 ikke er nødvendig.

47. Efter at det i artikel 7 er slået fast, at de i artikel 2-6 indeholdte regler er de eneste anvendelige, omhandler artikel 8 kompetencebestemmelserne i de nationale retsregler, som udelukkende vil kunne anvendes i forbindelse med denne artikel. Ifølge nogle medlemsstater burde kompetencen, når den ene af ægtefællerne har opholdssted i en ikke-medlemsstat, og ingen af de kriterier, der ifølge konventionen kan lægges til grund for kompetence, foreligger, afgøres efter den pågældende medlemsstats egen lovgivning. På denne baggrund er denne - integrationsvenlige - løsning blevet valgt, hvorefter en sagsøger, der er statsborger i en medlemsstat, men har sit sædvanlige opholdssted i en anden medlemsstat, kan påberåbe sig de interne bestemmelser i den pågældende stat på lige fod med statens egne statsborgere. Forudsætningen er blot, at den sagsøgte ikke har sit sædvanlige opholdssted på en medlemsstats område og ikke er statsborger eller har sin bopæl i en medlemsstat, alt efter hvilket kriterium der gælder i henhold til den i artikel 2, stk. 2, foreskrevne erklæring (jf. ovenfor).

Denne kompetence er på grund af sin karakter og sin placering i forhold til de kompetencekriterier, der fastsættes i konventionen, blevet kaldt »anden kompetence«. Denne betegnelse blev foretrukket frem for »tvister, der involverer parter uden for Fællesskabet«. Da denne artikel næsten opfylder samme formål som artikel 4 i Bruxelles-konventionen, foretages der ikke som i artikel 3 i Bruxelles-konventionen af 1968 nogen opremsning af, hvilke kompetencebestemmelser det drejer sig om.

Visse medlemsstater som f.eks. Nederlandene opererer ikke i deres interne retsregler med noget, der i lyset af konventionens artikel 2 kan betegnes som »anden kompetence«.

Det gør derimod andre medlemsstater. Som eksempel på sådanne kompetencebestemmelser kan nævnes følgende:

I Tyskland kan man tale om »anden kompetence« i forbindelse med den kompetence, der omhandles i nr. 1), 3) og 4), i artikel 606a i Zivilprozessordnung (civilprovesloven), hvori det fastsættes, at de tyske retter har international kompetence, når 1) en af ægtefællerne er tysker eller var det, da ægteskabet blev indgået, 2) en af ægtefællerne er statsløs og har sædvanligt opholdssted i Tyskland, og 3) en af ægtefællerne har sædvanligt opholdssted i Tyskland, medmindre den afgørelse, der ville blive truffet i vedkommende persons tilfælde, ikke ville kunne anerkendes i nogen af de stater, som en af ægtefællerne måtte have et tilhørsforhold til.

I Finland er de finske retter ifølge § 8 i laki eräistä kansainvälisluontoisista perheoikeudellisista suhteista (lag angående vissa familjerättsliga förhållanden av internationell natur) som ændret i 1987 kompetente til at behandle en ægteskabssag, selv om ingen af ægtefællerne har sædvanligt opholdssted i Finland, såfremt retterne i den stat, hvor en af ægtefællerne har sædvanligt opholdssted, ikke er kompetente, eller såfremt det vil være forbundet med urimelige vanskeligheder at indbringe sagen for retterne i den stat, hvor det sædvanlige opholdssted er beliggende, og det endvidere omstændighederne taget i betragtning forekommer hensigtsmæssigt, at de finske retter erklærer sig kompetente (forum conveniens).

I Spanien vil man kun kunne betegne som »anden kompetence« en af de bestemmelser, der findes i artikel 22, stk. 3, i Ley Orgánica del Poder Judicial (den organiske lov om domstolene) af 1. juli 1985, hvori det fastsættes, at begæringen kan fremsættes i Spanien, når sagsøgeren er spanier og har opholdssted i Spanien, uden at de kriterier, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, i denne konvention, nævnes, samt den udtrykkelige eller stiltiende kompetence, der er omhandlet i artikel 22, stk. 2. Ellers optræder de øvrige spanske regler vedrørende international kompetence i ægteskabssager i konventionen; de går nemlig ud på, at begge ægtefæller skal have sædvanligt opholdssted i Spanien på det tidspunkt, hvor begæringen indgives, eller at begge ægtefæller - når der er tale om en fælles begæring eller en begæring, der indgives af en ægtefælle med den andens samtykke - skal være spanske statsborgere, idet opholdsstedet da er uden betydning.

I Frankrig vil man kunne tale om »anden kompetence« i forbindelse med artikel 14 i Code Civil (borgerlig lovbog), ifølge hvilken de franske retter er kompetente, når sagsøgeren er fransk statsborger.

I Irland er de irske retter kompetente i sager om omstødelse (afsnit 39 i Family Law Act, 1995), skilsmisse (afsnit 39 i Family Law (Divorce) Act, 1996) og separation (afsnit 31 i Judicial Separation and Family Law Reform Act, 1989), hvis en af ægtefællerne har bopæl efter artikel 2, stk. 3, i Irland på det tidspunkt, hvor sagen indledes.

I Italien falder reglerne i artikel 3, 4, 32 og 37 i lov nr. 218 af 31. maj 1995 om ændring af den italienske internationale privatret ind under »anden kompetence«.

I Det Forenede Kongerige skal der skelnes mellem afgørelsen i sager vedrørende skilsmisse, omstødelse og separation og afgørelsen af spørgsmål vedrørende forældremyndighed i forbindelse med sådanne sager. For så vidt angår sager vedrørende skilsmisse, omstødelse og separation kan man som »anden kompetence« betegne den kompetence, der støttes på, at en af parterne skal have bopæl (»domicile«) i Det Forenede Kongerige på det tidspunkt, hvor begæringen indgives, eller have haft sædvanligt opholdssted dér i et år umiddelbart forud for dette tidspunkt. I sager vedrørende skilsmisse og separation i Skotland er the Sheriff Courts kompetente, hvis en af parterne enten har haft opholdssted i Skotland i de sidste 40 dage umiddelbart forud for indgivelsen af begæringen eller har haft opholdssted dér i et tidsrum på mindst 40 dage, der ikke ligger mere end 40 dage tilbage i forhold til tidspunktet for begæringens indgivelse, men ikke længere har en kendt adresse i Skotland på det pågældende tidspunkt. For så vidt angår spørgsmål om forældremyndighed, der indgår i afgørelser om skilsmisse, omstødelse og separation, er retterne i Det Forenede Kongerige, herunder the Sheriff Courts i Skotland, kompetente, men hvis en relevant sag verserer uden for Det Forenede Kongerige, har retterne i Det Forenede Kongerige vide skønsbeføjelser til at erklære sig inkompetente, forudsat at sagen uden for Det Forenede Kongerige videreføres, og i øvrigt at sagen behandles ved en ret, der er kompetent i henhold til den interne lovgivning på stedet.

For Sveriges vedkommende findes reglerne for de svenske retters kompetence i skilsmissesager i lag om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmyndarskap fra 1904, som ændret i 1973. For så vidt angår konventionens artikel 8 har de svenske retter kompetence i skilsmissesager, hvis begge ægtefæller er svenske statsborgere, hvis sagsøgeren er svensker eller har sædvanligt opholdssted i Sverige eller har haft det på et eller andet tidspunkt efter at være fyldt atten, eller hvis den svenske regering i andre tilfælde giver sit samtykke til, at sagen afgøres i Sverige. Regeringen kan kun give et sådant samtykke, hvis en af ægtefællerne er svensker, eller hvis sagsøgeren ikke kan indbringe sagen for retterne i den stat, hvor vedkommende er statsborger.

48. Artikel 8, stk. 1, markerer altså skellet mellem de eneste anvendelige kompetenceregler, der fastsættes i konventionens artikel 2-6, og anvendelsen af medlemsstaternes interne kompetencebestemmelser, og dermed afgrænses konventionens geografiske anvendelsesområde. Kravene i stk. 2 er følgende:

a) sagsøgeren skal være statsborger i en medlemsstat og have sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat. Herved knæsættes det princip, at alle medlemsstaters statsborgere skal stilles lige med henblik på anvendelsen af stk. 1

b) sagsøgte skal have sædvanligt opholdssted uden for medlemsstaternes område og må ikke være statsborger i en medlemsstat eller have sin bopæl i en medlemsstat (afhængigt af, hvilket kriterium der er valgt i den i artikel 2, stk. 2, foreskrevne erklæring). Alle betingelser skal være opfyldt, idet der ellers foreligger en situation, hvor et af kriterierne i artikel 2 vil skulle anvendes.

Afdeling 2 C. Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse

Artikel 9 Prøvelse af kompetencen

49. Det er i forbindelse med denne artikel værd at påpege, at der i denne konvention lægges stor vægt på, at retten i den stat, hvor sagen først indbringes, prøver sin kompetence på embeds vegne, uden at en af parterne behøver at anmode om en sådan prøvelse. Medlemsstaternes interne retsregler afspejler nemlig i ægteskabsspørgsmål en særlig stor forsigtighed, som er større end den, der gælder for de formueretlige anliggender, der er dækket af Bruxelles-konventionen af 1968.

Da der er store forskelle i medlemsstaternes interne lovbestemmelser, og da lovvalgsreglerne giver et vist spillerum, kan man let forestille sig, at en af ægtefællerne - eftersom kriterierne i artikel 2 er alternative i forhold til hinanden - ville forsøge at indgive sin begæring i ægteskabssagen til retterne i en medlemsstat, der på grund af sine lovvalgsregler anvender lovbestemmelser, der stiller den pågældende i en gunstigere situation. Derfor skal den ret, for hvilken sagen først indbringes, prøve sin kompetence, hvilket ikke er tilfældet, hvis sagen kun behandles i den pågældende medlemsstat som et bispørgsmål.

I forbindelse med dette spørgsmål henvises der til bemærkningerne til artikel 46, hvor Irlands særlige problemer vedrørende anerkendelsen af udenlandske retsafgørelser behandles.

Artikel 10 Prøvelse af sagens antagelse til påkendelse

50. Denne bestemmelse har til formål at sikre en sagsøgts ret til at forsvare sig. Artikel 9, der foreskriver prøvelse af selve kompetencen, er nemlig ikke nok; der er også brug for en bestemmelse, der foreskriver prøvelse af, om sagen kan antages til påkendelse; prøvelsen indebærer, at påkendelsen må udsættes, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen i så god tid, at vedkommende har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet. Formålet er at give retten mulighed for at sikre sig, at den internationale kompetence hviler på et korrekt grundlag; derved undgås det i videst muligt omfang, at den trufne afgørelse senere vil kunne nægtes anerkendt.

51. Bestemmelsen bygger på artikel 20 i Bruxelles-konventionen af 1968 og på dennes henvisning til bestemmelserne i Haag-konventionen af 1965 og forkyndelse i udlandet. Retten skal, når et af de i konventionen fastsatte værneting anvendes, nærmere vurdere sin kompetence, såfremt en sagsøgt ikke giver møde. Der er i denne konvention valgt en enklere løsning end i andre konventioner, men bestemmelsen indeholder dog de grundlæggende elementer:

a) retten har pligt til at udsætte påkendelsen, ikke blot mulighed for at gøre det

b) sagsøgtes mulighed for at varetage sine interesser under sagen skal vurderes af retten, både med hensyn til, om sagsøgte har modtaget det indledende processkrift »i så god tid, at vedkommende har kunnet varetage sine interesser under sagen«, og med hensyn til, om »alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet«.

Da konventionen om forkyndelse i Den Europæiske Unions medlemsstater af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender blev undertegnet den 26. maj 1997, fastsættes det, at nævnte konvention, nærmere betegnet dens artikel 19, skal anvendes i stedet for bestemmelsen i stk. 1, så snart den træder i kraft. Da EU-konventionen af 1997 vil kunne finde foreløbig anvendelse, vil den gradvis komme til at træde i stedet for Haag-konventionen, og der vil derfor ikke blive tale om en generel ikrafttræden. Skiftet fra den ene konvention til den anden vil imidlertid ikke føre til væsentlige ændringer, eftersom konventionen af 1997 gengiver ordlyden af artikel 15 og 16 i Haag-konventionen.

Afdeling 3 D. Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav

Artikel 11 Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav

52. Denne bestemmelse bygger på artikel 21 i Bruxelles-konventionen og skal ses i sammenhæng med artikel 13 i Haag-konventionen af 1996 for så vidt angår beskyttelsen af børnene. Den udgør en af de bestemmelser, der blev drøftet lige til det sidste, og vanskelighederne bundede især i to forhold.

For det første viser De Europæiske Fællesskabers Domstols retspraksis vedrørende artikel 21 i Bruxelles-konventionen af 1968 de vanskeligheder, der ligger i bestemmelsens nuværende affattelse, og de problemer, der er forbundet med afgrænsningen af indbyrdes sammenhængende krav, idet mange sager er blevet trukket i retning af litispendens. Det er ikke uden grund, at denne artikel i Bruxelles-konventionen er en af dem, der vil blive lagt særlig vægt på i den parallelle revision af Bruxelles- og Lugano-konventionerne, som blev indledt i januar 1998, om end der indtil videre kun er tale om indledende sonderinger, der ikke kan få betydning for nærværende tekst.

For det andet træder forskellene mellem medlemsstaternes retsregler særlig tydeligt frem på dette område. Der måtte således tages hensyn til situationen i visse medlemsstater som f.eks. Sverige og Finland, hvor et ægteskab mellem nulevende ægtefæller i henhold til loven kun kan opløses ved skilsmisse, idet de pågældende medlemsstater ikke kender til hverken separation eller omstødelse af et ægteskab, om end visse grunde til skilsmisse i de pågældende medlemsstater svarer til omstødelsesgrunde i andre medlemsstaters interne retsregler.

Forskellene i medlemsstaternes bestemmelser er også af betydning for selve begrebet litispendens. Dette begreb har en snæver betydning i visse medlemsstater (som f.eks. Frankrig, Spanien, Italien og Portugal), hvor der stilles krav om samme genstand, samme grundlag og samme parter; i andre medlemsstater derimod har begrebet litispendens en bredere betydning, og der kræves kun samme genstand og samme parter.

Litispendens-reglen er et middel til at undgå parallelle søgsmål og følgelig risikoen for, at der træffes uforenelige afgørelser om samme spørgsmål, og målet var derfor at finde en regel, som - med udgangspunkt i det grundlæggende princip »før i tid« (prior temporis) - kunne bruges i familieretlige sager, som adskiller sig fra formueretlige sager. Hvis litispendens-begrebet blev anvendt som normalt, ville det ikke løse alle problemerne, og der måtte derfor findes en ny løsningsmodel, der kunne føre til det ønskede mål. Efter lange drøftelser fremlagde det luxembourgske formandskab til sidst den tekst, som blev accepteret af alle medlemsstater.

53. Stk. 1 indeholder den normale litispendens-regel, dvs. prior temporis-reglen, der gælder for alle sager omfattet af konventionen, når de har samme genstand, hviler på samme grundlag og involverer de samme parter. For at undgå, at der opstår en uheldig kompetencestrid, fastsættes det, at den anden ret, ved hvilken sagen måtte blive anlagt, på embeds vegne skal udsætte påkendelsen, indtil den ret, ved hvilken sagen først blev anlagt, erklærer sig kompetent.

54. Stk. 2 udgør en nyskabelse og er specifikt udformet for at tage hensyn til forskellene i medlemsstaternes retsregler vedrørende anvendelsen af institutterne separation, skilsmisse og omstødelse af ægteskab. Bestemmelsen i dette stk. 2 omhandler således det, der kaldes »indbyrdes sammenhængende krav«, og som kan betegnes som »falsk litispendens«.

Den valgte løsning, som var et kompromisforslag fra det luxembourgske formandskab, skal især vurderes i sammenhæng med stk. 3, idet det sikkert vil være ret få tilfælde, der vil være dækket af stk. 1. Den valgte løsning blev foretrukket frem for en anden, som gik ud på at lade kompetencen tilfalde retterne dér, hvor de mest vidtrækkende virkninger ville blive udløst - af hensyn til retssikkerheden og for ikke at volde problemer for de medlemsstater, der ikke opererer med separation og omstødelse. Andre medlemsstater havde hellere set mere fleksible regler som dem om indbyrdes sammenhængende krav i Bruxelles-konventionen af 1968.

Det kunne umiddelbart se ud, som om stk. 2 er en unødig gentagelse, idet det indeholder en løsning svarende til den i stk. 1, blot for de tilfælde, hvor kravene ikke har samme genstand. En sådan opfattelse vil dog være fejlagtig; stk. 2 omfatter nemlig - til forskel fra stk. 1, der også omfatter sager vedrørende forældremyndighed - bevidst kun begæringer om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab: kun i forbindelse med sådanne begæringer gælder litispendens-reglen, når kravene ikke har samme genstand.

55. Stk. 3 omhandler konsekvenserne af, at den første ret, ved hvilken sagen anlægges, erklærer sig kompetent. Bestemmelsen indeholder først den hovedregel, at den anden ret, ved hvilken sagen anlægges, skal erklære sig inkompetent til fordel for den første. Dernæst indeholder den en særregel, ifølge hvilken den part, der anlagde sagen ved den anden ret - om vedkommende ønsker det - kan fremsætte sin begæring for den ret, der har erklæret sig kompetent, fordi den som den første fik forelagt begæringen. Ordet »da« i stk. 3, andet afsnit, skal derfor forstås sådan, at kun når den anden ret, der har fået begæringen forelagt, har erklæret sig inkompetent, kan sagsøgeren fremsætte sin begæring for den ret, der har erklæret sig kompetent, fordi den som den første fik forelagt begæringen. Bestemmelsen i stk. 3 var et led i det politiske kompromis i december 1997, og gruppen har derfor kun sørget for at give den en hensigtsmæssig udformning. Det bør imidlertid bemærkes, at visse medlemmer af gruppen ikke ønskede at gøre stk. 3 så vidtrækkende; de gik i stedet ind for, at den part, der fremsatte begæringen for den anden ret, kun skulle kunne fremsætte sin begæring for den første ret i de tilfælde, der er omhandlet i stk. 2.

Det bør under alle omstændigheder påpeges, at bestemmelsen i stk. 3 ikke er identisk med bestemmelsen i artikel 5 (modkrav). I artikel 5 er der tale om en kompetenceregel, medens der i artikel 11 er tale om en bestemmelse, der fastsætter, hvordan kompetencereglerne skal anvendes i forbindelse med indbyrdes sammenhængende krav. I øvrigt fungerer de to bestemmelser forskelligt: der vil være tilfælde, hvor der ikke kan fremsættes et modkrav (f.eks. fordi tidspunktet ikke er det rette), hvorimod bestemmelsen i artikel 11, stk. 3, altid vil kunne anvendes.

56. Da denne bestemmelse om indbyrdes sammenhængende krav er blevet indarbejdet i artikel 11, er behovet for en særskilt artikel herom bortfaldet, idet der ikke inden for denne konventions anvendelsesområde kan tænkes at være tilfælde, der ikke er omfattet af denne bestemmelse.

57. Det bør understreges, at den anden ret, ved hvilken sagen anlægges, efter denne bestemmelse altid skal erklære sig inkompetent til fordel for den første, også når der i den pågældende medlemsstats interne ret ikke opereres med separation og omstødelse. Det vil gælde f.eks. i tilfælde af en begæring om skilsmisse, der indgives i Sverige, og en begæring om omstødelse, der indgives i Østrig: den østrigske ret vil skulle erklære sig inkompetent til fordel for den svenske ret, selv om der i svensk lovgivning ikke findes bestemmelser om omstødelse af ægteskab. Så snart der i Sverige er truffet endelig afgørelse om skilsmisse, vil den berettigede part imidlertid kunne indbringe sagen for en ret i Østrig for at sikre sig, at skilsmissen, som ville være omstødelse efter østrigsk lovgivning, får den fornødne tilbagevirkende kraft (ex tunc), hvor skilsmisse jo kun får virkning fremover (ex nunc), idet det ikke bør glemmes, at anerkendelse efter denne konvention kun gælder ændring af en persons civilstand (jf. punkt 64). Det samme princip gælder i den modsatte situation. Konventionen er således ikke til hinder for, at en østrigsk afgørelse om omstødelse af ægteskab får de samme virkninger som en afgørelse om skilsmisse i Sverige. De samme problemer ville ikke opstå, hvis det drejede sig om separation; ganske vist opereres der i svensk lovgivning heller ikke med separationsinstituttet, men da skilsmisse er mere vidtrækkende end separation, fortrænger den separationen.

Afdeling 4 E. Foreløbige, herunder sikrende retsmidler

Artikel 12

58. Med hensyn til bestemmelsen om foreløbige, herunder sikrende retsmidler, bør det anføres, at den for det første ikke er omfattet af konventionens kompetenceregler for så vidt angår sager, der falder ind under dennes anvendelsesområde, og for det andet kun finder anvendelse i hastetilfælde. Bestemmelsen er overtaget fra artikel 24 i Bruxelles-konventionen af 1968, om end den er mere vidtrækkende end denne. Selv om bestemmelsen i artikel 24 i Bruxelles-konventionen volder forskellige problemer, der vil blive taget op som led i den ingangværende revision af Bruxelles- og Lugano-konventionerne, har man foretrukket ikke at indføre en ny bestemmelse på nuværende tidspunkt, ligesom man også har valgt ikke at indarbejde nogen af de forslag, der er blevet fremsat i forbindelse med revisionsarbejdet. Der må her som andre steder, hvor noget tilsvarende gør sig gældende, siden hen tages stilling til, hvordan og i hvilken form de eventuelle forbedringer, der måtte blive foretaget i Bruxelles-konventionen, kan indarbejdes i denne konvention.

59. For så vidt angår selve bestemmelsen bør det understreges, at de omhandlede foreløbige, herunder sikrende retsmidler gælder for både personer og formuegoder, og at de derfor, selv om de bringes i anvendelse i tilknytning til sager, der er omfattet af denne konvention, og kun kan benyttes i hastetilfælde, berører sagsforhold, der ikke er omfattet af konventionen, når det drejer sig om foranstaltninger, der er foreskrevet i den interne lovgivning. Forskellene i forhold til Bruxelles-konventionen er betydelige, idet de retsmidler, der er omhandlet i artikel 24 i Bruxelles-konventionen, a) er begrænset til de sagsområder, der er omfattet af nævnte konvention, og b) har eksterritoriale virkninger. Der er tale om meget vidtrækkende retsmidler, idet de kan anvendes over for både personer og formuegoder, der befinder sig i den medlemsstat, hvor retsmidlerne tages i anvendelse, hvilket er meget nødvendigt i forbindelse med ægteskabssager. Der står i konventionen intet om, hvilke retsmidler der er tale om, ligesom der heller ikke står noget om, hvilken forbindelse de skal have med ægteskabssagen. Følgelig vil retsmidlerne kunne vedrøre sagsområder, der ikke er omfattet af konventionen. Der er i dette tilfælde tale om, at afgørelsen overlades til den nationale lovgivning, hvorved kompetencereglerne i første del af konventionen fraviges i dette spørgsmål. Det fastsættes i bestemmelsen, at sådanne retsmidler kan bringes i anvendelse i en medlemsstat, selv om retterne i en anden medlemsstat har kompetence til at påkende sagen. Retsmidlerne skal dog bringes til ophør, når den kompetente ret træffer afgørelse på grundlag af et af konventionens kompetencekriterier, og denne afgørelse anerkendes (eller fuldbyrdes) efter denne konvention. Retsmidler, der vedrører andre sagsområder, der ikke er omfattet af denne konvention, vil fortsat kunne anvendes, indtil den kompetente ret har truffet de behørige afgørelser i sagen, f.eks. vedrørende formueforholdet mellem ægtefæller.

Retsmidlerne har ifølge bestemmelsen i denne artikel kun virkning i den medlemsstat, hvor de bringes i anvendelse.

AFSNIT III F. Anerkendelse og fuldbyrdelse

Artikel 13 Retsafgørelser

60. Denne artikels bestemmelser er delvis overtaget fra artikel 25 i Bruxelles-konventionen af 1968. De går ud på - med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse - at afgrænse, hvad der forstås ved »retsafgørelse«. I den forbindelse præciseres det i stk. 2 efter den generelle definition i stk. 1, at bestemmelserne i afsnit III også gælder for fastsættelsen af sagsomkostninger og for kendelser om sådanne omkostninger. Ved anvendelsen af denne artikel bør man have in mente, at »retsafgørelser« dækker afgørelser truffet af de myndigheder, der er nævnt i artikel 1, stk. 2 (jf. punkt 20, afsnit A).

I nogle sproglige udgaver anvendes det samme udtryk for den retsafgørelse, der træffes i domsstaten, og den afgørelse, der træffes i fuldbyrdelsesstaten vedrørende fuldbyrdelsen. I andre udgaver anvendes der to forskellige udtryk.

Det blev drøftet indgående, om udtrykket »retsafgørelse« kun omfattede fældende afgørelser, eller om det også dækkede frifindende afgørelser, der træffes i en medlemsstat, dvs. retsafgørelser, der ikke måtte have ført til skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab. Da mandatet for det første gik ud på at udarbejde en konvention, der letter anerkendelsen og fuldbyrdelsen af afgørelser om skilsmisse, separation og omstødelse af ægteskab, og da der for det andet er så store forskelle mellem medlemsstaternes bestemmelser om skilsmisse og separation, lagde man sig fast på, at der ved »retsafgørelse« udelukkende skal forstås fældende afgørelser, dvs. afgørelser, som har ført til skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab. For så vidt angår afgørelser om forældremyndighed, som er omfattet af konventionen, og som støttes på kompetencekriterierne i artikel 3, vil nogle fældende afgørelser have negative konsekvenser for en anden end den, til fordel for hvem afgørelsen blev truffet. Det er indlysende, at afgørelser af denne art er omfattet af konventionen.

Man bør være særlig opmærksom på skilsmisseafgørelser, der er truffet af nederlandske eller belgiske retter. I henhold til nederlandsk lovgivning skal skilsmisseafgørelser tinglyses, for at skilsmissen får retsvirkning; hvis der ikke er foretaget tinglysning, seks måneder efter at afgørelsen er truffet, mister denne sin retskraft. Ifølge belgisk lovgivning (artikel 1275, 1303, 1309 og 1310 i Code judiciaire/Gerechtelijk wetboek (retsplejeloven)) skal den konstitutive del af afgørelsen om skilsmisse eller separation indføres i civilstandsregisteret, senest en måned efter at den registeransvarlige har fået meddelelse om afgørelsen; dette krav gælder ikke i forbindelse med afgørelser om omstødelse af ægteskab; er afgørelsen ikke blevet indført i registeret, indebærer dette dog blot, at skilsmissen ikke kan gøres gældende over for tredjemand.

Hvad der skal forstås ved foranstaltninger vedrørende »forældremyndighed«, overlades det til medlemsstaternes interne retsregler at definere (jf. bemærkningerne til artikel 1 med hensyn til udtrykket »forældremyndighed«).

Med hensyn til sagsomkostningerne skal bestemmelsen ses i sammenhæng med artikel 38, stk. 1, vedrørende anvendelsen af Haag-konventionen af 1954 angående civilprocessen og Haag-konventionen af 1980 om international retshjælp.

61. Stk. 3 tjener et specifikt formål. I Bruxelles-konventionen af 1968 findes der efter afsnittet om anerkendelse og fuldbyrdelse et særligt afsnit, der omhandler officielt bekræftende dokumenter og retsforlig, som kun kan nægtes anerkendt eller fuldbyrdet under henvisning til, at anerkendelse eller fuldbyrdelse strider mod grundlæggende retsprincipper. I starten overvejede man at gøre det samme på denne konventions sagsområde eller at lade bestemmelsen udgå. Efter en gennemgang af de nationale lovgivninger viste det sig imidlertid, at medens der i nogle medlemsstater ikke forekom konkrete tilfælde, hvor en sådan bestemmelse var nødvendig, var bestemmelsen uundværlig i andre medlemsstater, f.eks. på grund af de tilfælde, der forekommer i Skotland, eller de aftaler om forældremyndighed, der skal godkendes af den kompetente administrative myndighed i Sverige og Finland. Da de forskellige muligheder var blevet undersøgt, så man ikke nogen grund til at kopiere Bruxelles-konventionen på dette punkt, og man fandt det mere hensigtsmæssigt at indsætte et stk. 3 i artikel 13, hvorefter »officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en medlemsstat, samt forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i den medlemsstat, hvor de er ingået,« sidestilles med »retsafgørelser« som defineret i stk. 1.

I Det Forenede Kongerige kan officielt bekræftede dokumenter kun udstedes i henhold til det skotske retssystem, om end de anerkendes med henblik på fuldbyrdelse i alle myndighedsområder. Der skal være tale om dokumenter, der er erklæret eksigible af en offentlig myndighed, og som kan indføres i de offentlige retsbøger i the Higher Courts i Skotland, kendt som the Books of Council and Session og Books of the Sheriff Courts. Med indførelsen i disse retsbøger får dokumenterne samme retskraft som retsafgørelser. Sådanne dokumenter kan i den skotske familieretlige praksis omhandle alle aspekter af omorganiseringen af ægtefællernes forhold efter skilsmissen. De vil således kunne omhandle sagsområder, der ikke er omfattet af denne konvention, som f.eks. formueforholdet mellem ægtefællerne, men vil også kunne omfatte spørgsmål vedrørende børnene, som ikke har med forældremyndigheden at gøre. Dette skyldes et ønske om at afgrænse disse i forhold til de aftaler, som forældre, der ikke er gift, i henhold til artikel 4 i Children (Scotland) Act, 1995, kan indgå vedrørende forældremyndigheden over deres børn.

Selv om hensynet til grundlæggende retsprincipper, når det findes nødvendigt at gøre dette hensyn gældende, i praksis vil være grund nok til ikke i en anden medlemsstat at anerkende virkningerne af sådanne forlig vedrørende civilstand, forekom det ikke hensigtsmæssigt at medtage en bestemmelse som den i artikel 50 i Bruxelles-konventionen; da der er tale om familieretlige anliggender, kan der nemlig være andre grunde til ikke at anerkende forlig (jf. f.eks. artikel 15, stk. 2, litra b)), og derfor bør spørgsmålet om ikke-anerkendelse af forlig behandles sammen med grundene til ikke at anerkende retsafgørelser.

Afdeling 1 G. Anerkendelse

Artikel 14 Anerkendelse af retsafgørelser

62. Bestemmelserne i denne artikel bygger på bestemmelserne i artikel 26 i Bruxelles-konventionen af 1968. Der er dog - nærværende konventions sagsområder taget i betragtning - en grundlæggende forskel, som konkret består i, hvilke virkninger anerkendelsen får. Hvor der var enighed om bestemmelsen i stk. 1, som indebærer, at retsafgørelser truffet i en medlemsstat automatisk, dvs. uden nogen form for særlig fremgangsmåde, skal anerkendes i alle medlemsstater, herskede der ikke samme enighed om, hvilken virkning en sådan anerkendelse skulle have; navnlig var der ikke enighed om det vigtigste spørgsmål i denne forbindelse, nemlig hvilken virkning en sådan anerkendelse skulle have for så vidt angår ajourføringen af oplysningerne i medlemsstaternes civilstandsregistre.

63. Efter lange drøftelser lykkedes det dog at nå til enighed om stk. 2; resultatet blev, at der ikke må kræves en særlig fremgangsmåde i forbindelse med ajourføringen af en medlemsstats civilstandsregister, idet det er tilstrækkeligt, at der foreligger en endelig afgørelse i ægteskabssagen truffet i en anden medlemsstat. Der er således ikke tale om en retslig anerkendelse, blot om en registreringsmæssig anerkendelse.

Ved affattelsen af denne bestemmelse blev der taget hensyn til artikel 8 i konventionen af 8. september 1967 om anerkendelse af afgørelser om ægteskabs gyldighed, som er udarbejdet af Den Internationale Civilstandskommission. Bestemmelsen udgør utvivlsomt en vigtig ændring, som vil blive hilst med tilfredshed af EU-borgerne; det er nemlig dette resultat, der tilstræbes i de fleste tilfælde, og når denne konvention først er trådt i kraft, vil EU-borgerne spare både tid og penge, da en medlemsstats civilstandsregister skal ajourføres uden yderligere formaliteter, hvilket er et stort fremskridt i forhold til Bruxelles-konventionen af 1968. Det bemærkes, at der skal være tale om en endelig afgørelse, dvs. en afgørelse, der ikke længere kan gøres til genstand for ordinær appel eller genoptagelse i domsstaten, hvilket også udgør en forskel i forhold til Bruxelles-konventionen af 1968 (jf. i denne forbindelse artikel 33, stk. 3, vedrørende de dokumenter, der skal fremlægges).

64. Som nævnt i forbindelse med artikel 1 under behandlingen af de sagsområder, der er omfattet af konventionen, berører den anerkendelse, der er tale om i denne artikel, ikke spørgsmål om ægtefællernes skyld, formueforholdet mellem ægtefællerne, underholdsbidrag eller andre følger af økonomisk eller enhver anden art, som måtte være behandlet i samme afgørelse. Anerkendelsen gælder kun opløsningen af det ægteskabelige bånd eller ægtefællernes separation (jf. punkt 22) (for så vidt angår foreløbige retsmidler henvises til bemærkningerne vedrørende artikel 12 i punkt 59).

65. Som det allerede er tilfældet i Bruxelles-konventionen af 1968, er det muligt at få fastslået, at den udenlandske retsafgørelse skal anerkendes, eller at den ikke skal anerkendes - hvilket ifølge stk. 3 skal ske efter den fremgangsmåde, der anvendes i forbindelse med fuldbyrdelse. Den, som kan anmode om at få fastslået, at en retsafgørelse skal anerkendes eller ikke skal anerkendes, skal være »en berettiget part«; dette udtryk skal tolkes bredt efter den interne lovgivning, der finder anvendelse, og derfor vil det offentliges advokat eller andre tilsvarende institutioner kunne opfattes som berettiget part, når lovgivningen i den medlemsstat, hvor anerkendelsen søges eller bestrides, hjemler dette.

66. Bestemmelsen om anerkendelse under en verserende sag er hentet fra artikel 26 i Bruxelles-konventionen med enkelte ændringer. Det er for ikke at skabe unødige komplikationer, at den ret, der påkender en sag, også gives kompetence til at tage stilling til anerkendelsen af en retsafgørelse som et bispørgsmål.

Artikel 15 Grunde til ikke-anerkendelse

67. I lighed med artikel 27 i Bruxelles-konventionen af 1968 indeholder denne artikel de grunde, der kan være til ikke at anerkende eller fuldbyrde en retsafgørelse. Konventionens sagsområde taget i betragtning har der i dette tilfælde også måttet tages hensyn til de grunde til ikke at anerkende en afgørelse, som er fastsat i artikel 23 i Haag-konventionen af 1996, for at gøre det muligt til sin tid at anvende de to konventioner sideløbende uden problemer. Visse medlemsstater havde den indstilling,