Nr. C 339/82 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
Udtalelse om arbejdstagere fra tredjelande 
(91/C 339/15) 
Det økonomiske og sociale Udvalg besluttede på sin plenarforsamling af 24. april 1991 i 
henhold til forretningsordenens artikel 20, stk. 4, at udarbejde en udtalelse om situationen 
for arbejdstagere fra tredjelande. 
Det økonomiske og sociale Udvalgs præsidium har derefter i henhold til forretningsordenens 
artikel 20, stk. 3, foreslået, at der yderligere udarbejdes en tillægsudtalelse om arbejdstagere 
fra tredjelande. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for social-, familie-, uddannelses- og 
kulturspørgsmål, som udpegede Andrea Amato til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse 
den 11. september 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 289. plenarforsamling, mødet den 26. 
september 1991, med 48 stemmer for, 2 imod og 36 hverken for eller imod, følgende udtalelse. 
1. Forord 
1.1. Den 24. april 1991 vedtog ØSU en udtalelse 
med redegørelse for, hvilke grunde, retningslinjer og 
generelle målsætninger der bør gælde for en fælles 
indvandringspolitik med særligt henblik på vilkårene 
for arbejdstagere fra tredjelande. 
1.2. Med nærværende tillægsudtalelse ønsker ØSU 
at komplettere den foregående udtalelse med specifikke 
forslag vedrørende økonomisk og social integration, 
fri bevægelighed, frivillig tilbagevenden til hjemlandet, 
information samt EF-koordinering. 
2. Økonomisk og social integration samt fri bevæge­
lighed 
2.1. Definitioner 
2.1.1. Ved »integrationspolitik« (et udtryk som nu 
er indarbejdet i EF-sprogbrugen) forstås en politik til 
fremme af en økonomisk og social indpasning af ind­
vandrerne. Udtrykket »integration« må i denne sam­
menhæng ikke forveksles med »assimilering« og rører 
på ingen måde ved indvandrerens kulturelle identitet. 
2.1.2. EF's politik for integration og fri bevægelig­
hed, som er denne udtalelses emne, sigter på indvandre­
re fra tredjelande, som legalt er bosiddende i et EF-
land. Hvad angår udtrykket »indvandrer«, henvises der 
til punkt 2.3 i ØSU's udtalelse af 24. april 1991. 
2.1.3. I overensstemmelse med de internationale kon­
ventioner vedrørende migrantarbejdere betragtes ar­
bejdstagere i skibsfarten, som er hjemmehørende i tred­jelande, men beskæftiget på skibe fra EF-lande, ikke 
som indvandrere i denne udtalelses forstand. 
2.2. Principperne 
2.2.1. Grundprincippet i en EF-politik for integration 
og fri bevægelighed må være, at arbejdstagere fra tredje­
lande, som er legalt bosiddende i et EF-land, ligestilles 
med EF-arbejdstagere med hensyn til rettigheder og 
muligheder. 
2.2.2. Et uomgængeligt nødvendigt referencepunkt 
er i denne forbindelse Konventionerne af Den interna­
tionale Arbejdsorganisation (ILO) 97/49 og 143/75, som 
stadfæster ovennævnte princip, tillige med henstilling 
151/75 om lige muligheder og ligebehandling på ar­
bejdsmarkedet; i samme retning går konventionen om 
sikring af alle vandrende arbejdstageres og deres famili­
ers rettigheder, som blev vedtaget af De forenede Natio-
ner's (FN) generalforsamling i december 1990. 
2.2.3. En snarlig ratifikation af disse konventioner 
fra samtlige EF-medlemsstaters side må være et krav, 
som tillige vil lette udformningen af EF's politik på 
dette område, så længe Fællesskabet ikke som sådant 
kan ratificere konventionerne. 
2.2.4. Det må stå klart, at integrationspolitikken i 
øvrigt må bygge på princippet om lige pligter, dvs. 
at indvandrerne skal efterleve de gældende love og 
forskrifter på lige fod med Fællesskabets borgere. 
2.3. En EF-retlig ramme om rettighederne 
2.3.1. På basis af ovennævnte principper vil det være 
hensigtsmæssigt at skabe de EF-retlige forudsætninger 
for: 
a) at fastlægge rettigheder for indvandrere fra tredje­
lande; 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/83 
b) på basis navnlig af internationale konventioner at 
videreføre tilpasningen af EF-lovgivningen og at 
tilnærme medlemsstaternes lovgivning om opholds­
tilladelse samt arbejds- og levevilkår for indvan­
drere; 
c) at sætte effektivt ind med foranstaltninger til be­
kæmpelse af illegalt og sort arbejde, mellemhandel 
og sjakren med arbejdskraft. ØSU minder i denne 
forbindelse, som allerede påpeget i tidligere ØSU-
udtalelser, om, at der bør udarbejdes et EF-direktiv 
med forebyggende og advarende bestemmelser for 
de personer, der befinder sig i en illegal situation; det 
primære udgangspunkt bør være ILO-Konvention 
143/75 og førnævnte FN-Konvention; 
d) at bekæmpe racisme og fremmedhad. ØSU fremhæ­
ver på ny nødvendigheden af en effektiv, reelt for­
pligtende EF-politik byggende på f.eks. adfærdsko­
dekser eller en lovgivning på linje med den europæi­
ske konvention til beskyttelse af de grundlæggende 
menneske- og frihedsrettigheder osv. 
2.4. Indvandrernes rettigheder 
2.4.1. Ligheden mellem EF-arbejdstagere og indvan­
drere med hensyn til rettigheder bør bekræftes og hæv­
des som et autonomt politisk valg, truffet af Fælles­
skabet. 
2.4.2. Det primære mål må være at knæsætte prin­
cippet om, at EF-Socialpagten finder fuld anvendelse 
på indvandrerne og deres familier. Når man betænker, 
at arbejdstagernes fundamentale arbejdsmarkedsmæssi­
ge og sociale rettigheder, som er nedfældet i EF's Social­
pagt, ikke blot hører til de grundlæggende principper 
bag Fællesskabet, men, frem for alt i dag, repræsenterer 
EF-minimumstærskler for arbejdstagernes vilkår, som 
skal dæmme op for konkurrenceforvridninger mellem 
virksomhederne i de forskellige medlemsstater, må man 
også nødvendigvis medgive, at det ikke kun skal være 
EF-landenes egne arbejdstagere, men også indvandrede 
arbejdstagere fra tredjelande, som skal nyde godt af 
disse basisrettigheder på det sociale og arbejdsmarkeds­
mæssige område. 
2.4.3. Med hensyn til EF-Socialpagtens udvidelse til 
også at omfatte indvandret arbejdskraft skal det under­
streges, 
a) at visse fundamentale arbejdsmarkedsmæssige og 
sociale rettigheder forankret i Socialpagten også 
implicit gælder for indvandrere, og som hovedregel 
allerede er i kraft i medlemsstaterne; herved kan disse umiddelbart finde anvendelse på samtlige ind­
vandrere (det gælder f.eks. ligebehandling på løn­
området); 
b) at visse nationale lovgivninger i øjeblikket begræn­
ser indvandrernes fulde udøvelse af visse arbejds­
markedsmæssige og sociale grundrettigheder (f.eks. 
adgangen til beskæftigelse): dette tilsiger, at der på 
EF-plan må udformes fælles betingelser og procedu­
rer, som dæmmer op for forskelsbehandling med 
hensyn til disse rettigheder; 
c) at det for nogle af de i Socialpagten nedfældede 
rettigheder (f.eks. arbejdstagernes ret til fri bevægel­
se) ikke er muligt at foreslå umiddelbar, automatisk 
gyldighed for alle indvandrere: her bør til gengæld 
indføres en graduering, hvorefter kun fast bosidden­
de vil blive omfattet; 
d) at der i øvrigt er visse rettigheder, hvis udøvelse 
nødvendigvis vil være betinget af, om visse givne 
forudsætninger er opfyldt for indvandrerens ved­
kommende (f.eks. er det på det sociale sikringsområ-
de afgørende, hvorvidt der foreligger bilaterale afta­
ler med hjemlandet). 
2.4.4. For det andet er det nødvendigt at indkredse de 
rettigheder, som, fordi de er specifikke for indvandrere, 
ikke er omfattet af Socialpagten (det gælder f.eks. retten 
til familiesammenføringer, retten til beskyttelse af den 
kulturelle identitet osv.). Også for disse rettigheders 
vedkommende vil det være hensigtsmæssigt at operere 
med en graduering: det må afgøres, hvilke rettigheder 
samtlige indvandrere, herunder midlertidigt indvandre­
de, skal nyde, og hvilke der skal være forbeholdt fast 
bosiddende indvandrere. 
2.4.5. Ud fra disse overvejelser og for at komplettere 
EF-Socialpagten bør retsrammen udstikke egnede betin­
gelser, som sikrer indvandrerne følgende rettigheder: 
2.5. Tilpasning og harmonisering af lovgivningen 
2.5.1. Dette mål bør efter ØSU's opfattelse realiseres 
i to faser: 
a) fastlæggelse, ud fra de ovenfor opregnede rettighe­
der, af en fælles sokkel for normer, som indbefatter 
EF-regler vedrørende den frie bevægelighed, samt 
minimumstærskler (som de nationale lovgivninger 
ikke må ligge under) for indvandreres sociale og 
økonomiske indpasning; tærskelniveauerne må 
være af en sådan højde, at de står som garant for 
Det sociale Europa og et EF-arbejdsmarked; 
Nr. C 339/84 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
b) en tilnærmelse mod den højere norm af de nationale 
lovgivninger med udgangspunkt i den fælles sokkel. 
2.6. Første forslag med henblik på fastlæggelsen af en 
fælles lovgivningssokkel vedrørende arbejdstagere 
indvandret fra tredjelande 
2.6.1. Ophold 
Der bør skabes garanti for retten til ophold/bosættelse, 
så snart en indvandrer opfylder de lovmæssige betingel­
ser herfor. 
Der bør opstilles ensartede regler for varigheden af 
midlertidigt ophold (højst to år som allerede foreslået 
i ØSU's udtalelse dok. ØSU 571/89 af 27. april 1989) 
samt regler for opnåelse af permanent opholdstilladelse. 
Overgangen til permanent opholdstilladelse bør gøres 
automatisk efter to års midlertidigt ophold. 
Opholdstilladelse, midlertidig som permanent, må ikke 
kunne tilbagekaldes under henvisning til økonomiske 
forhold. Udvisning af legalt bosiddende indvandrere 
bør kun finde sted, hvis der foreligger et strafbart 
forhold, eller af sikkerhedsgrunde. 
Opnåelsen af midlertidig eller permanent opholdstilla­
delse bør være den eneste betingelse for adgang til alle 
de øvrige rettigheder; adgangen skal differentieres efter, 
om opholdstilladelsen er midlertidig eller permanent. 
2.6.2. Familiesammenføringer 
Fastboende indvandreres familiesammenføringsret (æg­
tefælle, mindreårige børn samt forsørgede børn og for­
ældre) bør i praksis effektivt sikres gennem en forenk­
ling af procedurer, gennem fastsættelse af en maksimal 
tidsfrist for sammenføringens afslutning og gennem af­
skaffelse af alle andre administrative betingelser end 
kravet om, at ansøgeren skal have fast bopæl. 
De familiemedlemmer, der er blevet sammenført, bør 
tildeles permanent opholdstilladelse, då dette er en nød­
vendig betingelse for at kunne nyde de øvrige rettighe­
der (adgangen til arbejde, uddannelse, integration, 
sundhedsydelser, social sikring m.v.). 
Ægtefællen til en indvandrer bør i tilfælde af skilsmisse, 
den indvandrede arbejdstagers død eller bortgang ikke kunne fratages sin opholdstilladelse. 
2.6.3. Mobilitet inden for EF 
Indvandrere, som er legalt bosiddende i et medlemsland, 
bør kunne flytte inden for Fællesskabet på lige fod med 
EF-borgere. Man bør allerede nu afskaffe krav om 
visum, når der er tale om flytning inden for EF. 
Indtil grænsekontrollen ved de indre grænser er fjernet, 
bør indvandrere bosiddende i en medlemsstat kunne få 
udstedt en hjemmel til fri bevægelighed i Fællesskabet. 
Efter fjernelsen af de indre grænser bør den frie bevæge­
lighed for indvandrere bosiddende i en medlemsstat 
ikke være underlagt tidsbegrænsninger eller indskræn­
kes af administrative forpligtelser, som ikke kræves 
opfyldt af EF-borgere. 
2.6.4. Fri bevægelighed for indvandrere 
Indvandrere fra tredjelande, som legalt har været bosid­
dende i et medlemsland i to år bør have ret til at søge 
ansættelse eller udøve et erhverv i et andet medlemsland 
og modtage samme løn som EF-borgere i overensstem­
melse med EF-bestemmelserne om fri bevægelighed for 
arbejdstagere. 
I sådanne tilfælde bør det næste modtagerland give den 
indvandrede arbejdstager og hans familie midlertidig 
opholdstilladelse, som siden kan blive en permanent 
opholdstilladelse i overensstemmelse med indholdet af 
punkt 2.6.1. 
2.6.5. Adgang til beskæftigelse og til 
arbej dsmarkedet 
Opholdstilladelse — også midlertidig opholdstilladelse 
— bør give indvandreren mulighed for optagelse på 
arbejdsmarkedet via de procedurer, der gælder for alle 
arbejdstagere i hver enkelt medlemsstat. I denne forbin­
delse bør særlige arbejdstilladelser og tilladelser til ud­
øvelse af erhvervsaktivitet for indvandrere afskaffes. 
Ligeledes bør man afskaffe juridiske og administrative 
bestemmelser, der kan hindre indvandreren i at skifte 
arbejde, få anerkendt kvalifikationer, opnå adgang til 
arbejdsmarkedet og til virksomhedernes jobskabelses-
programmer; derimod bør der indføres bestemmelser, 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/85 
der kan forbyde og bekæmpe diskrimination på disse 
områder. 
Indvandreren bør også have adgang til offentlige 
stillinger (bortset fra »følsomme« sektorer) i modtager­
landet. 
2.6.6. Ligebehandling 
EF-lovgivningen og de nationale lovgivninger bør sikre 
retten til ligebehandling, samme arbejdsbetingelser, 
samme sociale sikring og social bistand for EF-arbejds-
tagere og indvandrere, herunder indvandrere med mid­
lertidig bopæl. 
For at sikre indvandrerne i de forskellige medlemslande 
samme mulighed for ikke at tabe de i oprindelseslandet 
opnåede rettigheder, bør Fællesskabet indgå bilaterale 
aftaler med disse om social sikring for indvandrere 
gældende for alle medlemsstater. 
En tilsvarende ligebehandling bør sikres med hensyn til 
foranstaltninger til social beskyttelse (garanteret 
mindsteløn, familieydelser, arbejdsløshedsunderstøttel­
se, ydelser til handicappede osv.) og social bistand. 
2.6.7. Undervisning og erhvervsuddan­
nelse 
Indvandrerens ret til at følge undervisningen i de offent­
lige skoler og normale undervisningskurser bør under­
støttes af foranstaltninger, der dels kan lette deres inte­
gration og dels fremme beherskelsen af modtagerlandets 
sprog. Hermed skulle det være muligt at undgå en 
problemfyldt skolegang eller drop-out også for børn i 
anden generation. 
Indvandrerens adgang til sprogundervisning og er­
hvervsuddannelse bør ikke blot garanteres af en ikke-
diskriminatorisk lovgivning, men realiseres via positive 
bestemmelser og foranstaltninger, herunder særpro­
grammer for kvinder. 
Der må ligeledes indføres særlige regler for anerkendelse 
af kvalifikationer opnået i oprindelseslandet både af 
hensyn til indvandrernes beskæftigelse, og for at de skal 
kunne fortsætte deres studier. 2.6.8. Bolig 
Adgang til bolig bør sikres alle indvandrere, der ophol­
der sig legalt i Fællesskabet. 
Det kan accepteres, at midlertidigt indvandrede indlo­
geres i nødlogi, men permanent indvandrede bør sikres 
ret til at nyde godt af den offentlige boligpolitik på 
samme betingelser som EF-borgere. 
2.6.9. Sygesikring 
Medlemsstaternes sygesikringsordninger og sundheds­
tjeneste bør sikre indvandrerne, herunder midlertidigt 
indvandrede og deres familier, på lige fod med landets 
egne borgere. 
2.6.10. Beskyttelse af oprindelseslandets 
kultur og kulturelle identitet 
Retten til bevarelse af egen naturarv, religiøse skikke 
og kendskab til hjemlandet bør anerkendes og på et 
fælles retligt grundlag forsvares som et muligt bidrag 
til en kulturarv, som i sig selv er et produkt af mødet 
mellem forskellige kulturer. Rettigheder på dette områ­
de bør udøves på en sådan måde, at det undgås, at 
der opstår spændinger mellem de forskellige kulturelle 
grupper. 
2.6.11. Politiske og borgerlige rettigheder 
Gradvis adgang til politiske og borgerlige rettigheder 
er en væsentlig del af den integration, som indvandreren 
bør opleve i modtagerlandet. Imidlertid bør der være 
et fælles lovgivningsgrundlag, der kan fremme indvan­
drerens bevidste deltagelse i denne proces og ikke blot 
fjerne hindringerne, men også indebære støtte og positi­
ve foranstaltninger. 
Her bør den første ret, som et sådant lovgrundlag bør 
sikre, være, at alle indvandrere, herunder indvandrere 
med midlertidig bopæl, sikres organisationsretten f.eks. 
vedrørende foreninger for indvandrere eller mellem ind­
vandrerne og modtagerlandets organisationer (fagfor­
eninger, fritidsorganisationer, kulturelle og religiøse 
sammenslutninger osv.). 
2.6.12. Erhvervelse af borgerrettigheder 
Erhvervelse af borgerrettigheder for indvandrere fra 
Nr. C 339/86 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
tredjelande bør foregå efter præcise retsbestemmelser, 
simple procedurer og faste tidsfrister. 
Med borgerretten følger alle rettigheder forbeholdt ind­
fødte borgere, og det må derfor ikke kunne indebære 
nogen form for diskrimination, der, hvis den konstate­
res, bør straffes efter loven. 
2.6.13. Appelret 
Retsbestemmelser, der skal sikre indvandrerens rettig­
heder, ville være uden virkning, hvis de ikke sikrede 
retten til appel mod beslutninger angående bopælsret, 
integration på arbejdsmarkedet, social integration og 
udvisning. 
EF's lovgivning og de nationale lovbestemmelser bør 
indeholde en præcis beskrivelse af appel og procedurer 
ved de respektive instanser. 
2.7. Aktiv integrationspolitik 
Det er klart, at diskrimination og hindringer for indvan­
dreres økonomiske og sociale integration ikke udeluk­
kende er betinget af lovgivningen, men også af konkrete 
forhold og indarbejdede handlingsmønstre. For at fjerne 
disse ikke-juridiske hindringer må der udvikles en meget 
aktiv politik til fremme af social, økonomisk og borger­
retlig optagelse i samfundet. 
ØSU fremhæver i denne forbindelse Fællesskabets dob­
belte opgave: 
a) at koordinere medlemslandenes aktive politik; 
b) at iværksætte et fællesskabsprogram, der tager akti­
ve skridt til social og økonomisk integration af 
indvandrerne, baseret på de ovennævnte grundlæg­
gende rettigheder og til bekæmpelse af diskrimina­
tion. 
2.8. Første forslag til et EF-program med positive for­
anstaltninger til økonomisk og social integration 
af indvandrere 
2.8.1. Et fællesskabsprogram med positive foran­
staltninger til integration af indvandrere bør først og 
fremmest tage hensyn til de forskellige former for ind­
vandring. Det bør begynde med en grundig analyse af 
indvandrernes tilstedeværelse i EF og afsluttes med de 
mål, det kan være nyttigt at sigte på. 2.8.2. ØSU understreger specielt, at det er nødven­
digt af sørge for: 
— fuld adgang for indvandrere fra tredjelande til alle 
EF's kultur-, uddannelses- og undervisningspro­
grammer samt til programmer for de unge, 
— en aktiv beskæftigelsespolitik for migranter på 
grundlag af sprogundervisnings- og erhvervsuddan-
nelsesprogrammer, 
— at man med hensyn til sundhedstjeneste bør være 
opmærksom på, at indvandrere ofte frembyder et 
andet sygdomsbillede og andre kulturmønstre i for­
bindelse med sygdom. Her kunne der være grund til 
at udarbejde supplerende interventionsprogrammer 
og informationskampagner med det formål at lette 
adgangen til de nationale sygesikringsordninger, 
specielt for de nye strømme af indvandrere, der er 
resultatet af familiesammenføringer og asylan­
søgninger, 
— at midlertidige indvandrere og asylansøgere får mu­
lighed for, som en første foranstaltning, at få tildelt 
en bolig, 
— at de lokale institutioner bistås med hensyn til by-
og egnsplanlægning, så man undgår for store kon­
centrationer af indvandrere i bestemte kvarterer 
eller lokaliteter, da dette kan få uheldige følger 
for den generelle sociale balance og indvandrernes 
integration (ghetto-effekten), 
— positive foranstaltninger med det formål at begræn­
se indvandrerbørns nederlag og frafald i skolen, 
— positive foranstaltninger med det formål at fremme 
kvinders og unges samfundsmæssige og kulturelle 
indpasning, også for anden generations vedkom­
mende, 
— initiativer beregnet for indvandrere med det formål 
at give dem kendskab til deres hjemland og dets 
kultur, 
— en udbredelse af denne information til befolkningen 
i EF (via skoler, arbejdspladser, massemedier osv.) 
for gennem øget kendskab til kulturelle forskelle at 
opnå et væsentligt middel til at fjerne fordomme og 
bekæmpe diskriminering på grund af race, religion 
og kulturel baggrund, 
31. 12.91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/87 
— oprettelse af modtagecentre for indvandrere, i sær­
ligt samarbejde med arbejdsmarkedets parter, speci­
elt med henblik på: 
a) information og høring i spørgsmål vedrørende 
økonomisk og erhvervsmæssig indpasning, ad­
gang til sociale ydelser og bistand og opfyldelse 
af forpligtelser i henhold til gældende lovgiv­
ning; 
b) gennemførelse af sociale bistandsinitiativer for 
indvandrere i trangssituationer; 
c) fremme af tiltag til forbedring af gensidigt kend­
skab og gensidig forståelse mellem indvandrerne 
og lokalbefolkningen; 
d) at sikre aktiviteter i indvandrerorganisationer 
beskyttelse; 
— støtte til indvandrerorganisationer med det formål 
at gennemføre informations- og aktionsprogram­
mer, der kan føre til integration af indvandrerne, 
— at give indvandrerne og deres organisationer mulig­
hed for at opnå juridisk vejledning og bistand, navn­
lig via borgerbeskyttelsesinstitutioner (»ombuds­
mandsinstitutioner« ). 
3. Frivillig tilbagevenden til hjemlandet 
3.1. Det kan konstateres, at den midlertidige indvan­
dring fortsætter og i nogle tilfælde stiger; tilbagevenden 
er enten baseret på den enkeltes planer eller på de 
krav, det fælles beskæftigelsesmarked stiller. Dersom 
opholdet og beskæftigelsen foregår legalt og efter de 
ovennævnte principper og bestemmelser, kan midlerti­
dig beskæftigelse ikke blot tolereres, men også aktiveres 
ved fælles foranstaltninger og procedurer. 
3.2. På den anden side er der ikke få tilfælde, hvor 
den enkeltes planer kun vanskeligt kan indpasses i de 
sædvanlige mekanismer for udbud og efterspørgsel på 
arbejdsmarkedet, hvilket medfører hyppige nederlag, 
der risikerer at skabe udbredt marginalisering. 
3.3. ØSU mener, at der i forbindelse med disse to 
forhold for at lette den endelige optagelse af de midlerti­
digt indvandrede eller grænsependlere og råde bod på 
de negative migrationsfænomener må søges frem til 
fælles instrumenter og procedurer, der kan fremme 
frivillig tilbagevenden til og reintegration i hjemlandet. 3.3.1. Dette skulle ikke blot indebære information 
og vejledning, men også fremme af projekter (såsom 
udvikling af mindre virksomheder) som del af ud­
viklingssamarbejdet. 
4. De overordnede træk i en EF-indvandringspolitik 
4.1. Oplysning 
4.1.1. Fællesskabet bør træde i aktion for at etablere 
strukturer og procedurer for et oplysningsarbejde, som 
skal henvende sig til offentligheden både i EF og i 
udvandringslandene. 
4.1.2. Dette oplysningsarbejde skal have som mål­
sætning: 
— at skabe forståelse blandt borgerne i EF, navnlig de 
unge i arbejde og under uddannelse, for årsagerne 
til og dynamikken i vandringerne, således at de 
økonomiske, sociale og kulturelle forhold i udvan­
dringslandene tages i betragtning, 
— at orientere udvandringsinteresserede i tredjelande 
om vilkårene og mulighederne i EF som helhed med 
hensyn til såvel varigt som midlertidigt ophold, 
— at informere allerede indvandrede i EF om deres 
pligter, rettigheder og muligheder med hensyn til 
service og integration samt om deres muligheder for 
at dyrke deres egen oprindelige kultur. 
4.1.3. Indvandrernes organisationer — som i øvrigt 
ikke bør få en indflydelse, som går videre end til først 
og fremmest at beskytte og fremme medlemmernes 
interesser — kan få en særlig rolle som forbindelsesled 
mellem modtagersamfundet og hjemlandet. 
4.2. Samordningen af medlemsstaternes indvandrings­
politik 
4.2.1. Gennemførelsen af EF-politik i overensstem­
melse med ovenstående indebærer, at Fællesskabet 
overtager rollen som koordinator af medlemsstaternes 
politik. Det første skridt i denne retning vil være at 
udbygge udvekslingen af informationer og erfaringer. 
4.2.2. Ved i medlemslandene at oprette en central 
instans til varetagelse af indvandringsproblemerne og 
på EF-niveau at koordinere disse organers virksomhed 
Nr. C 339/88 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
kunne man fremme de fælles bestræbelser og foran­
staltninger, indledningsvis med hensyn til oplysningsar­
bejdet. 
4.2.3. EF bør i øvrigt fastlægge kriterier og regler for 
behandlingen, inden for forskellige sektorer og med­
lemsstater, af illegale indvandrere. 
4.2.4. EF's koordineringsbestræbelser bør i øvrigt 
tilsigte, at medlemsstaterne indtager en fælles holdning 
i de internationale institutioner, som beskæftiger sig 
med de politiske problemer vedrørende migrations-
strømme og vandrende arbejdstagere. 
5. Fællesskabets beføjelser og midler 
5.1. Forudsætningen for at iværksætte en fælles ind­
vandringspolitik er: 
— at det fastslås, hvor meget der kan gennemføres 
inden for EF-institutionernes nuværende kompeten­
ce, idet man tager udgangspunkt i fuld gennemførel­
se af Kommissionens »retningslinjer for Fællesska­
bets indvandrerpolitik« af 1985 og Rådets resolution 
herom, 
— at de opgaver, som påhviler Kommissionen i kraft 
af den direkte anvendelse af bestemmelserne om 
ikke-diskriminering i samarbejds- og associeringsaf­
taler, defineres og søges løst fuldt og helt, 
Bryssel, den 26. september 1991. — at der tages stilling til, hvilke ændringer der skal 
tilføres Traktaten gennem regeringskonferencen om 
politisk union. 
5.2. Det er under alle omstændigheder ØSU's opfat­
telse, at EF inden for rammerne af sin aktuelle kompe­
tence, hvis ellers der i Rådet findes den fornødne politi­
ske vilje, kunne sikre gennemførelsen af de i denne 
udtalelse fremsatte forslag. 
5.2.1. Et samarbejde mellem medlemsstaterne (på 
grundlag af Traktatens artikel 118 og Domstolens afgø­
relse af 9. juli 1987) samt udarbejdelsen af en EF-
lovgivning kunne tjene som grundlag for dette. 
5.2.2. Foranstaltninger, som påvirker medlemssta­
ternes lovgivning, kunne gradvis tage form af bindende 
juridiske instrumenter gennem anvendelse af en række 
forskellige artikler i Traktaten (f.eks. artikel 3(c), 100, 
100 A og 235). 
5.3. EF's kompetence i forbindelse med indvan­
dringspolitikken skal naturligvis nærmere fastlægges 
inden for rammerne af de ændringer af Traktaten, som 
vil blive foretaget på regeringskonferencen. 
ØSU er udmærket klar over de øjeblikkelige politiske 
vanskeligheder, men mener, at bestemmelserne vedrø­
rende fri bevægelighed for personer og arbejdstagere 
bør udstrækkes til også at omfatte indvandrere fra 
tredjelande, og at indvandringspolitikken, med alle dens 
forskellige aspekter, skal være et særskilt kompetence­
område henhørende under Fællesskabets politik på det 
sociale og arbejdsmarkedsmæssige område. 
Francis STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg