Udtalelse om den Europæiske Unions forbindelser med Rusland, Ukraine og Hviderusland (95/C 102/11)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. april 1993 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at fremsætte udtalelse om den Europæiske Unions forbindelser med Rusland, Ukraine og Hviderusland.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede Jens Peter Petersen til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. januar 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 322. plenarforsamling af 25.-26. januar 1995, mødet den 26. januar 1995, følgende udtalelse med et flertal af stemmer for og 3 stemmer hverken for eller imod.

Tjetjenien: øjeblikkelig indstilling af krigshandlingerne

Med bestyrtelse og bekymring følger Det Økonomiske og Sociale Udvalg de blodige sammenstød i Tjetjenien. Dagligt bliver menneskerettigheder krænket på det groveste. Den tjetjeniske befolkning bliver udsat for umenneskelige lidelser. ØSU appellerer til Den Europæiske Union om at lægge kraftigt pres på Rusland, således at den meningsløse blodsudgydelse endelig indstilles, og der omgående findes en politisk løsning på konflikten. Den Europæiske Union må gøre det klart, at den politiske reformkurs i den russiske føderation er i støbeskeen, og at faren for at forvolde alvorlig - også økonomisk - skade på landet selv, er voksende. Vore fælles mål, som nedfældet i CSCE-Helsingfors-dokumenter fra 1992, er respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, herunder mindretallenes rettigheder, demokratiet og retsstatsprincippet. De er uomstødelige. Dere overholdelse er grundlaget for deltagelsen i CSCE-samarbejdet og en hjørnesten i vore samfunds udvikling. Hvilken værdi har egentlig disse højtideligt proklamerede CSCE-principper og -målsætninger, når enkelte signatarlande uden problemer kan sætte dem på spil.

ØSU har altid gjort sig til talsmand for en intensiv politiske dialog med demokratierne i Central- og Østeuropa, har samstemmende støttet de østlige partnerlandes tilnærmelse til Det Europæiske Fællesskab og fremmet disse landes integrering i et fælleseuropæisk økonomisk samarbejdsområde. ØSU har uforbeholdent hilst der vedkomment, at man i partnerskabs- og samarbejdsaftalen sætter sig som mål i fællesskab at styrke de politiske og økonomiske friheder, der danner partnerskabets egentlige grundlag. Dertil hører, at respekten for de demokratiske grundprincipper og menneskerettighederne skal gælde som rettesnor for indenrigs- og udenrigspolitikken og udgøre en væsentlig bestanddel af partnerskabet. Det Europæiske Fællesskab og medlemsstaterne burde gøre det helt klart, at de tager disse passager i aftalen meget alvorligt. Det Europæiske Fællesskab bør derfor endnu ikke sætte interimsaftalen om handelsafsnittet i partnerskabsaftalen i kraft. Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater opfordres også til at vente med ratificeringen af aftalen til Rusland har taget mere alvorligt fat på de politiske og sociale reformer og til det ligger klart, at interne konflikter, som i Tjetjenien i fremtiden løses ad politisk vej og ikke ved militær magtanvendelse.

Sammenfatning

I betragtning af udtalelsens omfang anser ØSU det for nødvendigt først at give en sammenfatning af sine vurderinger og anbefalinger vedrørende EF's forbindelser med Rusland, Hviderusland og Ukraine. Udtalelsen fokuserer på de partnerskabs- og samarbejdsaftaler, som i første halvår af 1994 blev indgået mellem Det Europæiske Fællesskab og medlemslandene på den ene side og Rusland og Ukraine på den anden. For at bidrage til en bedre forståelse af de gennemgribende forandringer, der i øjeblikket foregår i de østlige partnerlande, og af årsagerne dertil, har ØSU anset det for hensigtsmæssigt også at beskrive Sovjetunionens opløsning i grove træk. Herudover berører udtalelsen kort de uafhængige republikkers forsøg på at gennemføre politiske og økonomiske reformer, da vurderingen af de enkelte traktatpassager kun giver mening, når den ses på baggrund af de allerede indledte reformer.

ØSU hilser i princippet partnerskabs- og samarbejdsaftalerne velkommen, men understreger samtidig, at de uafhængige republikkers forskellige forhandlingsstyrke ikke spiller nogen rolle i forbindelse med udformningen af de aftalemæssige relationer, og at man bør undlade at foretage en differentiering mellem europæiske og asiatiske republikker. Enhver forskelsbehandling vil betyde en yderligere opsplitning af det økonomiske SNG-område, vil fremskynde de foruroligende opløsningstendenser og give SNG's nyoprettede økonomiudvalg betydelige problemer. De ikke-præferentielle aftaler, som er blandede og derfor skal ratificeres, regulerer en række forskellige politiske, økonomiske og handelsmæssige forbindelser. Aftaletypen er en mellemproportional mellem handels- og samarbejdsaftalerne og Europaaftalerne. I slutningen af 1992 indledtes de bilaterale samtaler med Rusland og lidt senere også med Ukraine. (punkt 3.1-3.6).

ØSU hilser det uforbeholdent velkommen, at aftalens parter sætter sig som mål at styrke de politiske og økonomiske friheder, der danner partnerskabets egentlige grundlag. ØSU deler også aftaleparternes vurdering, hvorefter retsstatsprincipper og overholdelse af menneskerettighederne, specielt mindretals rettigheder, opbygning af et flerpartisystem med frie og demokratiske (hemmelige) valg samt liberalisering af økonomien, der skal bane vejen for indførelse af markedsøkonomi - er af overordentlig stor vigtighed. Samtidig bifalder ØSU den sammenkædning, aftalens parter ser mellem på den ene side partnerskabets virkeliggørelse og på den anden videreførelse og fuldstændig gennemførelse af politiske og økonomiske reformer i østlandene (punkt 3.7).

Den omstændighed, at parterne i fællesskab fastslår, at Rusland er en økonomi under omstilling, ser ØSU som et politisk kompromis. Hvorvidt dette er økonomisk realistisk og holdbart, må tiden vise. Derimod klassificeres Ukraine stadig som et statshandelsland. Den forskellige kategorisering af de to stater skyldes efter ØSU's opfattelse i første række, at Rusland har været en stærkere forhandlingspartner for Fællesskabet (punkt 3.8).

ØSU har kraftigt kritiseret, at tilsagn om at sikre social retfærdighed er undgået i begge aftaler. Forhandlingsparterne turde være tilstrækkeligt bekendte med, at omstillingsprocesserne er forbundet med enorme sociale omvæltninger. De kan i sidste ende føre til, at demokrati og markedsøkonomi afvises af befolkningen, fordi de sociale og menneskelige omkostninger føles at være for store. I den sammenhæng slår ØSU til lyd for, at man i aftalerne ikke kun taler om markedsøkonomi, men om social markedsøkonomi som højt prioriteret reformmål (punkt 3.9 og 3.10).

ØSU anser indholdet af de almindelige aftaleprincipper for at være yderst utilfredsstillende. Ganske vist indskrives respekt for demokratiske principper og menneskerettigheder som et væsentligt element i aftalen. Bekendelsen til disse principper er imidlertid ikke tilstrækkelig. Frem for alt beklager ØSU, at det ikke er lykkedes Det Europæiske Fællesskab at forankre indførelse og fastholdelse af markedsøkonomiske principper som en grundpille i aftalen med Rusland. ØSU mener således, at der udsendes et forkert politisk signal. For markedsøkonomiske kræfter i Rusland er dette ikke videre opmuntrende. ØSU opfordrer desuden til, at man i aftaler også definerer sikring af grundlæggende sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder og mindretalsrettigheder som væsentlige aftaleelementer (punkt 3.14).

Vigtig forekommer den samarbejdsudbygningsklausul, hvorefter parterne i 1998 i fællesskab skal undersøge, om de økonomiske forudsætninger (herunder markedsøkonomiske grundstrukturer) er opfyldt i Rusland/Ukraine, således at der kan skrides til forhandlinger om etablering af et frihandelsområde. ØSU havde foretrukket en mere præcis formulering i aftalen - ikke mindst af hensyn til opbygningen af den nødvendige gensidige tillid (punkt 3.15).

ØSU gentager sin kritik af, at kontakter mellem interesseorganisationer fra aftaleparternes lande ikke nævnes med et eneste ord. Også i Den Europæiske Union må der være enighed om fornuften i udsagnet, at der ikke kan skabes et paneuropæisk økonomisk område, hvis samfunds- og erhvervsgrupperne holdes i baggrunden. ØSU foreslår, at Fællesskabet i forbindelse med den første aftalerevision sammen med ØSU undersøger, om tiden ikke efterhånden er moden til, at kontakterne mellem medlemmerne af Det Økonomiske og Sociale Udvalg og medlemmerne af tilsvarende fora i de østlige partnerstater institutionaliseres i et paritetisk rådgivende udvalg. I overgangsperioden bør dialogen og samarbejdet mellem de økonomiske og sociale grupper organiseres af ØSU i form af samtalerunder (punkt 3.18 og 3.45).

I handelsdelen indrømmer aftaleparterne hinanden almindelig mestbegunstigelse i GATT-artikel 1's forstand. ØSU bifalder den gensidige afskaffelse af kvantitative importrestriktioner - som dog ikke berører særordningerne for tekstilvarer, EKSF-stålprodukter og nukleare materialer. Den aftalte beskyttelsesklausul i forbindelse med markedsforstyrrelser bør efter ØSU's mening gøres mere konkret og snarest muligt erstattes af de tilsvarende bestemmelser i GATT 94. Det samme gælder antidumpingeller udligningsforanstaltninger. Hvad angår toldpolitikken beklager ØSU, at Fællesskabet ikke har aftalt en stand-still for de russiske/ukrainske ydre toldsatser. Så længe de to østlande ikke er medlemmer af GATT/WTO, kan de - uanset forudgående konsultationer - frit øge toldbeskyttelsen (punkt 3.19-3.26).

Med hensyn til arbejdsmarkedet er ØSU imod, at der ikke kan gives adgang til Fællesskabets arbejdsmarked for personer, som er i familie med lovligt beskæftigede arbejdstagere fra partnerlandene. At Fællesskabets arbejdsmarked - på grund af den høje arbejdsløshed og de yderst begrænsede spillerum på mellemlang sigt - ikke har noget særligt behov for arbejdskraft fra tredjelande i de kommende år, er en hel anden sag. Fællesskabet må derfor undgå enhver aftale, som kan give anledning til et - omend kun politisk - krav fra tredjelande om fri (grænseoverskridende) bevægelighed af arbejdskraft (punkt 3.27).

ØSU anser det for tvingende nødvendigt at revidere bestemmelserne om virksomheders etablering og drift - især hvad angår finansielle tjenesteydelser. Aftalerne med Rusland betyder i første omgang en klar konkurrencemæssig diskriminering af EF-bankerne. Sådanne ulemper må hurtigst muligt fjernes og under alle omstændigheder hurtigere end i den hidtidige tidsplan (punkt 3.30).

ØSU hilser med tilfredshed, at løbende betalinger i forbindelse med bilaterale udvekslinger af varer og tjenesteydelser eller personbevægelser tillades i frit konvertibel valuta, og støtter også de første forsøg på liberalisering af kapitalbevægelserne. Samtidig opfordrer ØSU aftaleparterne til at fortsætte den afstukne kurs. Fordelene ved friere bevægelighed af varer og tjenesteydelser i form af beliggenhed og specialisering kan først udnyttes fuldt ud, når også kapitalen er sikret fri grænseoverskridende bevægelighed (punkt 3.33).

Et svagt punkt i aftalen er konkurrenceområdet. Aftalerne på dette område er udtrykt i så vage og uforpligtende vendinger, at de næppe kan give anledning til noget krav hverken fra aftaleparterne eller de europæiske virksomheder. ØSU bifalder i denne sammenhæng Fællesskabets villighed til at yde de østlige partnerlande teknisk hjælp i forbindelse med udarbejdelse og gennemførelse af konkurrenceregler, når der anmodes herom (punkt 3.34).

Hvad angår beskyttelse af intellektuel, industriel og kommerciel ejendomsret vil Rusland og Ukraine ved udgangen af det femte år efter aftalens ikrafttræden have opnået et beskyttelsesniveau, som »svarer til« beskyttelsesniveauet i Fællesskabet. ()(*) ØSU stiller sig skeptisk over for fremgangsmåden i tilfælde af meningsuoverensstemmelser, der skyldes anvendelsen af aftalens bestemmelser og de opførte multilaterale konventioner. Fremgangsmåden er også her yderst svagt udformet, er ikke andet end uforpligtende samtaler og står langt tilbage for den tilsvarende GATT-mekanisme (punkt 3.35).

Rusland og Ukraine vil bestræbe sig på at sikre, at deres lovgivning gradvis bliver forenelig med Fællesskabets. ØSU hilser denne hensigtserklæring velkommen, men undervurderer på ingen måde de alvorlige vanskeligheder, der er forbundet med en tilnærmelse af lovgivningen. Efter ØSU's mening bør samarbejdsudvalgene nedsætte faggrupper med henblik på en tilnærmelse inden for prioriterede områder. ØSU beklager, at aftalen ikke indeholder nogen tidsramme for den lovgivningsmæssige tilpasning (punkt 3.36 og 3.37).

Aftaleparterne befordrer det økonomiske samarbejde med sigte på at styrke og udvide bestående økonomiske forbindelser til gensidig fordel. Det er især værd at bemærke, at alle parter anser det for væsentligt også at bidrage til en harmonisk udvikling på det sociale område. ØSU nærer imidlertid begrundet tvivl, om hvorvidt sammenstillingen af en lang række politiske virkefelter uden indbyrdes forbindelse er tilstrækkelig til at yde et effektivt bidrag til opnåelse af de samlede økonomiske mål. Det bør også erindres, at det på ingen måde blot drejer sig om et eller to østlige partnerlande. De associerede centraleuropæiske lande, østersølandene og de øvrige uafhængige republikker i det tidligere Sovjetunionen forventer en lignende støtte og et lignende samarbejde. Efter ØSU's opfattelse havde det været mere korrekt, hvis man fra starten var enedes om en økonomisk prioritetsliste for samarbejdet. De områder, der kræver handling nu, er navnlig infrastruktur, øgede sikkerhedsforanstaltninger ved eller nedlæggelse af atomkraftværker samt beskyttelse af miljøet og menneskets sundhed (punkt 3.38-3.40).

I modsætning til Europaaftalerne indeholder partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland en liste over samarbejdsområder for modvirkning af ulovlige aktiviteter. Efter ØSU's mening er dette et skridt, der for længst burde have været taget. ØSU appellerer til Fællesskabet og medlemsstaterne om hurtigt at virkeliggøre de planlagte konsultationer og det tætte samspil med Rusland og yde både teknisk og administrativ hjælp (punkt 3.41).

ØSU bifalder de trufne rammeaftaler, hvorefter Rusland og Ukraine modtager faglig bistand i form af støtte fra TACIS-programmets midler. Af hensyn til optimal udnyttelse af de disponible midler samordnes den aftalte faglige bistand snævert med bidrag fra andre kilder. ØSU støtter denne intention og går ud fra, at samordningsprojekterne omfatter al finansiel bistand, der bidrager til økonomisk omstilling i østlandene. ØSU opfordrer desuden til, at der i højere grad åbnes op for reformlandenes indenlandske kapitalkilder, og at der dæmmes op for den betydelige kapitalflugt. Det vil imidlertid kun lykkes at føre en konsekvent makroøkonomisk stabiliseringspolitik, hvis der skabes hensigtsmæssige, forudsigelige rammevilkår for privat foretagsomhed (punkt 3.42-3.44).

1. Opløsningen af Sovjetunionen og skabelsen af uafhængige republikker

1.1. Sovjetborgernes krav til leveforholdene er i hvert fald siden slutningen af 1970'erne vokset markant hurtigere end økonomien i det tidligere Sovjetunionen. Ganske vist fastsatte sovjetledelsen år for år høje nationaløkonomiske mål, men de reelle resultater var langt mere beskedne. Afstanden til de førende industrilande i Vesten blev større og større. Kløften mellem kravene og virkeligheden blev så stor, at den uvægerligt måtte udløse en krise i det sovjetiske økonomiske system. Dette var allerede i Bresnjev-æraen genstand for indgående interne diskussioner i partiet. 1960'ernes og 1970'ernes reformforsøg måtte dog i sidste ende slå fejl, da man ikke ville rokke ved grundelementerne i det traditionelle planlægningssystem, og deres gennemførelse skulle ske uden ændringer i de politiske forhold. Med valget af Michail Gorbatjov til generalsekretær for Sovjetunionens kommunistiske parti (marts 1985) fik reformdebatten en ny dimension. På Sovjetunionens kommunistiske partis 27. partidag i februar 1986 beklagede Gorbatjov sig utvetydigt over, at »parti- og statsorganernes praktiske handlinger halter bagefter tidens og tilværelsens krav. Træghed, forbenede ledelsesformer og -metoder, nedsat dynamik i arbejdet (og) det voksende bureaukrati« () havde forvoldt betydelig skade. På baggrund af denne skånselsløse analyse gjorde han sig på plenarmødet i SUKP's centralkomite i juni 1987 til talsmand for en radikal økonomisk reform og en grundlæggende omlægning af den økonomiske planlægning (perestrojka). Det drejer sig om at komme de stagnerende processer til livs, at overvinde alt det, der kunne bremse, skabe pålidelige og effektive metoder til at fremskynde den samfundsøkonomiske udvikling og bibringe denne større dynamik ().

1.2. I perestrojka-programmet, som skulle gøre Sovjetunionens bureaukratisk-diktatoriske system »mere levende, åbent, fleksibelt og effektivt«, spillede Sovjetunionens Kommunistiske Parti (SUKP) en afgørende rolle. Allerede den gang var det klart, at en stor del af centralkomiteens medlemmer ikke støttede Gorbatjovs reformkurs. Den igangsatte omstruktureringsproces kolliderede da også med det autoritære system på alle samfundslivets niveauer og områder. Derfor gennemførte Gorbatjov i juni 1988 SUKP's 19. Unionspartikonference. På denne stilledes der krav om et nyt parlament, en styrkelse af præsidentens beføjelser, indførelse af en markedsøkonomi og større økonomisk selvstændighed i de enkelte sovjetrepublikker. Der var ganske vist betydelig modstand mod disse krav, da de berørte mange forskellige samfundslag. Der blev vist modstand fra partiledelsen, fra de statslige strukturer (lige fra centraladministrationen til de lokale magtorganer), fra militærindustrien og ikke mindst fra en stor del af befolkningen, som truedes med at miste sin ideologi og hidtil eneste politiske overbevisning.

1.3. Uden bred opbakning i befolkningen var det med de stive strukturer og fastgroede tænkemåder ikke muligt at gennemføre reformideerne. Følgelig måtte der indføres større åbenhed (Glasnost). Problemer og mangler skulle diskuteres offentligt. Et skridt på vejen til større demokrati bestod i en ændring af forfatningen og oprettelse af De Folkedeputeredes Kongres (marts 1989) som forfatningsorgan. Selv om valget til folkedeputeretkongressen endnu ikke kunne anses og vurderes som frit i vestlig forstand, var det et vigtigt skridt i demokratiseringsprocessen og kunne ikke sammenlignes med tidligere »valg« i Sovjetunionen. Mange deputerede i den valgte kongres var medlemmer eller tidligere medlemmer af det kommunistiske parti og udgjorde i kraft heraf stadig den stærkeste politiske kraft. Ikke desto mindre betød valget til folkedeputeretkongressen, at SUKP's politiske monopol var brudt. Man begyndte også at indskrænke partiapparatets magt uden dog at rejse tvivl ved partiets ledende rolle. Kommunistpartiet blev frataget den direkte økonomiske styring og kontrol, som det hidtil havde haft, og de tilsvarende partistrukturer blev opløst helt ned på det lokale plan. Partifunktionærernes privilegier blev i vid udstrækning fjernet. Hvis de ville overleve som politisk klasse, kunne de ikke længere fungere som centralmagtens forlængede arm, men måtte optræde som kritiske talsmænd for deres regioner over for Moskva. Disse problemer, som skærpedes på grund af forsyningsvanskeligheder, førte til, at der i de forskellige sovjetrepublikker og regioner opstod separatistbevægelser, som senere antog nationalistiske træk.

1.4. Siden anden halvdel af 1989 har der været en kraftig stigning i det socialistiske systems opløsningstendenser. Fra august 1989, efter at have mistet den direkte støtte fra Michail Gorbatjov, brød de kommunistiske regeringer i de central- og østeuropæiske lande sammen. I marts 1990 erklærede Litauen som den første USSR-republik sin uafhængighed. I de sovjetiske republikker blev der gennemført parlamentsvalg. Med valget af Boris Jeltsin til parlamentsformand for den russiske republik og uafhængighedserklæringen antog kampen om Sovjetunionens bevarelse eller opløsning en ny dimension. Med Ruslands uafhængighed var Sovjetunionen kun en skygge af sig selv. Inden udgangen af 1990 havde de øvrige republikker også erklæret deres uafhængighed i den ene eller den anden form. For at sikre Sovjetunionens overlevelse, ikke mindst af økonomiske grunde, foreslog Gorbatjov imidlertid en union af uafhængige stater. I en folkeafstemning i marts 1991 blev udkastet til en unionstraktat vedtaget. På grund af statskuppet den 19. august fandt undertegnelsen af traktaten ikke som planlagt sted den 20. august 1991. I september 1991 indsatte det sovjetiske parlament en overgangsregering for Unionen af Uafhængige Stater. Nogle få dage senere erklærede Ukraine, at det ikke ville deltage heri. Den 16. november 1991 udstedte præsident Jeltsin, der medio juni 1991 var blevet valgt som præsident for Den Russiske Føderation, ti forordninger, som gik ud på, at Rusland overtog funktioner, som hidtil havde været varetaget af centralregeringen.

1.5. Uagtet erklæringerne og uden inddragelse af deres parlamenter dannede repræsentanter for Rusland, Hviderusland og Ukraine nogle få dage senere, den 8. december 1991, i »Belovska-skoven« sammenslutningen af uafhængige stater. I aftalen fastslås det, at USSR i retlig forstand var ophørt med at eksistere. Samtidig minder de tre præsidenter om, at deres lande i 1922 var initiativtagerne til oprettelsen af USSR, og at de derfor også har ret til at opløse Sovjetunionen igen. Den 21. december 1991 blev der i Alma Ata af de tidligere sovjetrepublikker med undtagelse af de baltiske republikker og Georgien underskrevet et dokument »om Sovjetunionens opløsning« og om grundlæggelsen af Samfundet af Uafhængige Stater (SNG). I henhold til erklæringen om grundlæggelsen af SNG bygger samarbejdet mellem medlemsstaterne på ligeberettigelsesprincippet. SNG er »hverken en stat eller en overstatslig instans«.

2. Reformprocessen i Rusland, Hviderusland og Ukraine

2.1.

Rusland

2.1.1. Med Sovjetunionens opløsning arvede Rusland og de øvrige republikker det kommunistiske samfundssystems politiske strukturer. Ruslands Øverste Sovjet blev valgt, da Sovjetunionen stadig eksisterede. Der var ikke noget entydigt flertal, og der måtte derfor findes et flertal fra sag til sag. En afgørende faktor var, at parlamentsmedlemmerne i første række repræsenterede bestemte regioners interesser og næppe større samfundsmæssige interessegrupper. Med reformprocessens fremadskriden voksede meningsuoverensstemmelserne mellem præsidenten og Den Øverste Sovjet. Det drejede sig i den forbindelse slet ikke udelukkende om striden mellem en reformvenlig præsident og et reformfjendtligt parlament - skønt der var nok reformmodstandere i parlamentet - men først og fremmest om hvilken reformkurs, der skulle anlægges. Der blev rejst mange forskellige spørgsmål: burde reformerne gennemføres i et hastigt tempo uden hensyntagen til sociale gnidninger, eller burde udviklingen til markedsøkonomi ledsages af sociale foranstaltninger? Burde man overtage en importeret markedsmodel, eller burde man udvikle en russisk variant? Konflikter i forbindelse med omfordelingen af statens ejendom forværrede situationen. Der udviklede sig et hændelsesforløb uden fortilfælde i historien med interessegrupper og individuelle parlamentsmedlemmer i kamp om andele i den statsejendom, der stod over for at skulle privatiseres, og som ofte blev solgt til priser, der lå under dens reelle værdi, eller sågar blev uddelt gratis i form af fast ejendom, bedrifter, boliger og jord. Her stod repræsentanterne for de store statsbedrifter over for de nye folk fra det private erhvervsliv, over for landmændene og befolkningen. Af betydning var ikke mindst spørgsmålet om, hvilke samfundsgrupper der skulle have del i inflationsgevinsten, og hvem der skulle bære omkostningerne. Denne omfordelingskamp blev afbrudt den 21. september 1993, da parlamentet blev opløst. Det var sørgeligt, at der ikke inden da havde kunnet findes nogen tilfredsstillende løsning på de brændende praktiske spørgsmål, som havde fået konflikten til at blusse op.

2.1.2. Parlamentsvalget den 12. december 1993 var det første flerpartivalg i Rusland. Der skulle vælges medlemmer til Statsdumaen (underhus) og et føderationsråd (overhus) som repræsentant for forvaltningsområderne. Parlamentsvalget var et tydeligt nederlag for Jeltsins reformpolitik. Valgdeltagelsen og valgresultatet viser, at store dele af befolkningen ikke var enige i den hidtidige reformkurs. Undsigelsen af reformforsøgene skyldtes først og fremmest, at befolkningen allerede havde måttet påtage sig store byrder, uden at det havde resulteret i mærkbare forbedringer. Det bekræftede også, at det gamle parlament, som blev opløst den 21. september 1993, var en helt nøjagtig afspejling af stemningen i befolkningen og den politiske situation i Rusland. For så vidt var valgresultatet ingen tilfældighed. Ingen kunne realistisk set forvente, at sammensætningen af det nye, demokratisk valgte parlament rummede færre konfliktmuligheder end det opløste parlament. Om, og i hvilket omfang, konflikterne vil blusse op igen, afhænger af hvilke foranstaltninger der træffes til videreførelse af reformerne. I denne forbindelse må man tage i betragtning, at præsidenten i sin fremtidige reformpolitik også må tage hensyn til den russiske hærs synspunkter. Det var med hærens hjælp, at kuppet blev standset i »det blodige oktober« 1993. Præsidenten sætter i stigende grad sin lid til »de stærke ministerier«, til hæren og sikkerhedsapparatet. Det er endnu ikke muligt at foretage en pålidelig vurdering af, hvilke konsekvenser dette vil have for udviklingen af demokratiet og parlamentarismen. Der har, i hvert fald indtil videre, kunnet opretholdes en modus vivendi. Parlamentet er åbenbart klar over nødvendigheden af strukturelle forandringer i Rusland. Der er endnu ikke søgt direkte konfrontationer. De nyoprettede organer, som f.eks. »Præsidentens samfundspolitiske kammer« og det i »Borgerfredstraktaten« omtalte koordineringsudvalg, kan dog tolkes derhen, at præsidenten nærer mistillid til parlamentet og de eksisterende institutioner.

2.1.3. Efter valget er mandatfordelingen i Statsdumaen som følger: de demokratisk orienterede reformpartier opnåede ganske vist knap en fjerdedel af de 450 mandater, mens den direkte modpol, de konservative, antidemokratiske kræfter formåede at samle ca. en tredjedel. De uafhængige og små partier vandt ligeledes ca. en tredjedel af mandaterne. De egentlige brændpunkter er reformblokken »Ruslands Valg« med kun 65 mandater og højreekstremisten Sjirinovskijs liberal-demokratiske parti, der som næststærkeste fraktion vandt 64 mandater. Ganske vist er forbindelserne mellem partierne og valgblokkene ikke entydige, og endvidere er indplaceringen af de uafhængige i højre eller venstre side af det politiske spektrum i mange tilfælde problematisk og kan føre til fejlagtige konklusioner. Valgforbundene behøver heller ikke at være af varig karakter. Hvad der er svært at vurdere, er hvilken holdning Føderationsrådet (178) vil indtage i fremtiden. Det består af to repræsentanter for hver føderative enhed (republikker, regioner). En stor del af de delegerede kommer fra Den Øverste Sovjet.

2.1.4. Med folkeafstemningen om forfatningen, som fandt sted samtidigt med parlamentsvalg, stadfæstedes udkastet til forfatningen, idet over 50 % af de stemmeberettigede deltog, og over 50 % stemte for udkastet. Dermed var den langvarige strid om den nye russiske forfatning og præsidentens beføjelser formelt afsluttet. Dog nægtede 19 ud af 89 forvaltningsområder (9 republikker og 10 regioner) at godkende forfatningsudkastet. Forfatningen er som skræddersyet til præsidenten. Den giver ham de facto beslutningsmyndigheden i alle vigtige spørgsmål og retten til at regere uden om parlamentet i stridstilfælde. I betragtning af det demokratisk valgte nye parlaments sammensætning og de uafklarede økonomiske problemer kan dette afgjort blive aktuelt. Præsidentens dominerende stilling kommer også til udtryk ved, at han har det afgørende ord i sammensætningen af regeringen, idet han selv udpeger ministrene samt med Statsdumaens godkendelse statsministeren. Det er præsidenten, der afgør, om regeringen skal træde tilbage, og om de enkelte kabinetsmedlemmer skal afskediges. Forfatningens retningslinjer sikrer præsidenten det afgørende ord i udenrigs- og indenrigspolitikken. Præsidenten kan opløse parlamentet, hvorimod præsidenten selv kun kan fjernes fra sit embede i tilfælde af højforræderi, og kun hvis der er truffet afgørelse herom af begge parlamentskamre og af forfatningsdomstolen. Forfatningen afgør klart magtkampen til fordel for centralregeringen. Med den nye forfatning vil der ikke længere være parallelle udøvende og lovgivende statslige organer på føderationens forskellige planer. Der skal indføres klare magtstrukturer. Forfatningen skelner således ikke længere mellem føderative enheder (republikker, regioner osv.) med forskellige rettigheder. Om forfatningen kan omsættes i praksis vil ikke mindst afhænge af disse føderative enheder. Den entydige tendens i forfatningen til at styrke præsidentens position kan imidlertid også en dag vise sig som en ulempe, hvis Jeltsin trækker sig tilbage fra sit embede, og dette overtages af en repræsentant for de højreekstremistiske eller nationalistiske kræfter.

2.1.5. Allerede under sovjetstyret omsatte den russiske føderation straks Sovjetunionens love til russisk lovgivning. Siden 1991 er der blevet vedtaget talrige love og bekendtgørelser med henblik på at sikre en hurtig reform af økonomien: virksomhedsloven (29. december 1990), privatiseringsloven, loven om konkurrence og indskrænkning af monopolvirksomhed på varemarkederne, love om banker og bankvirksomhed, om varebørser og børshandel. Derudover trådte en lang række præsidentielle dekreter, beslutninger truffet af Den Øverste Sovjet, ministerrådsforordninger og andre direktiver fra statsorganer på føderalt plan i kraft. Den største ulempe ved denne form for lovgivning ligger i den manglende retssikkerhed, da dekreterne med kort varsel kan ændres eller sættes ud af kraft, hvilket medfører yderligere usikkerhed omkring reformprocessen. Endvidere forsøger man gang på gang at regulere bestemte aspekter af erhvervslivet gennem en lang række bestemmelser i form af tilladelser til bestemte grupper eller myndigheder, i stedet for først at kortlægge den sociale markedsøkonomis grundbestanddele.

2.1.6. På denne baggrund kan det næppe overraske, at den hidtidige reformpolitik anses for at være inkonsekvent og sporadisk. Der findes en lang række programmer og reformforslag. Disse afspejler forfatternes og diverse gruppers forskellige opfattelser, men udgør ikke grundlaget for en økonomisk politik. Regeringens synspunkter og holdninger kommer klart til udtryk i individuelle handlingsplaner eller i lovgivningsforanstaltninger. Man kan dog ikke tale om et sammenhængende og velafvejet reformprogram. Præsidenten og regeringen fremsatte nye valgløfter så sent som dagen før parlamentsvalget (december 1993). Mindstelønnen, arbejdsløshedsunderstøttelsen og pensionerne blev forhøjet. Arbejderne i de miner og stålværker, som truede med strejke, fik endnu en gang løfte om udbetaling af den løn, som de ikke havde modtaget i flere måneder. De nye iværksættere inden for finanssektoren skulle beskyttes mod udenlandsk konkurrence. Landbruget skulle kunne investere de midler, der blev frigjort ved begrænsning af kornimporten. Industrigiganterne skulle have tilladelse til at danne finans-/industrikonsortier efter asiatisk forbillede. Præsident Jeltsin og regeringschefen, Tjernomyrdin, synes i de seneste måneder at have fundet en fællesnævner for de videre foranstaltninger. I de officielle udtalelser henvises der til, at der må satses på at gennemføre regeringsprogrammet fra august 1993 og ikke fastsætte nye mål. Til trods herfor er der fare for, at systemskiftet vil blive bremset på grund af en inkonsekvent økonomisk politik og manglende gennemførelse af hensigtserklæringer.

2.2.

Hviderusland

2.2.1. I Hviderusland er der siden 1991 opstået et utal af partier og bevægelser (den 10. marts 1993 var der registreret i alt 497). De stærkeste grupper i Den Øverste Sovjet er Det Kommunistiske Parti, Hvideruslands Kommunister og Den Nationale Genfødsel. Reformpolitikkerne og de parlamentsmedlemmer, der blev valgt, da Sovjetunionen stadig eksisterede, har forskellige ideer. Diskussionerne er dog langt mindre skarpe end i Rusland. Det er i vid udstrækning lykkedes regeringen at bevare den politiske stabilitet gennem kompromiser og ved at gå forsigtigt til værks. Denne grundlæggende vurdering gælder også efter valget af den nye præsident i juli 1994. Mentaliteten og samfundslivet har dog samtidig ændret sig væsentligt mindre end f.eks. i Rusland. Forvaltningsmyndighederne, samfundsgrupper og partier er stadig i høj grad låst fast i de gamle tænkemåder. Vigtige projekter bliver gang på gang udskudt. Den nye forfatning blev endelig vedtaget i begyndelsen af marts 1994. Den tydelige mangel på decentralisering forklares ved hjælp af tungtvejende faktorer som f.eks. den udbredte mangel på råstoffer, den øgede arbejdsdeling, den ugunstige geopolitiske situation og eftervirkningerne af Tjernobylkatastrofen. Afhængigheden af energiforsyninger fra og eksport til Rusland giver allerede hos nogle anledning til overvejelser om en genforening med Den Russiske Føderation. Også den nye præsident, Lukasjenko, gik allerede inden valget ind for snævrere bånd med Rusland. Den først annoncerede valutaunion med Rusland, som var baseret på aftalen om Hvideruslands tilslutning til det russiske monetære system, er imidlertid opgivet af forskellige grunde, herunder især Moskvas afvisende holdning. I stedet blev der i begyndelsen af 1995 indgået aftaler med Rusland om liberalisering af handelen, om en toldunion, om konvertibilitet mellem de to staters valutaer, om oprettelse af fælles industri-/finansgrupper og om styrkelse af handelen og andre økonomiske forbindelser. Samtidig blev der underskrevet aftaler om den russiske Gantsevisjski-radarstations og den russiske u-bådsflådes Wileike-kontrolcenters fortsatte beståen. Derudover sigter Hvideruslands politik mod øget samarbejde med de øvrige SNG-stater.

2.2.2. Republikken Hviderusland udstedte den 27. juli 1990 sin uafhængighedserklæring. Allerede få uger efter denne erklæring vedtog Den Øverste Sovjet et toårsprogram for overgangen til markedsøkonomi. Det omfattede bl.a. et separat program til udvikling af den økonomiske selvstændighed baseret på en omstrukturering af økonomien. Andre mål var privatisering, opløsning af monopoler samt oprettelse af nye infrastrukturer. Hidtil er ingen af målene blevet gennemført. De økonomiske og politiske begivenheder i de andre tidligere sovjetrepublikker, navnlig i naborepublikkerne Rusland og Ukraine, frygten for et endnu kraftigere fald i produktionen og forarmelsen af befolkningen fik den hviderussiske regering til at tøve med gennemførelsen af konkrete foranstaltninger i forbindelse med overgangen til markedsøkonomi. Den katastrofale økonomiske situation foranledigede regeringen til at vedtage et kriseprogram den 30. september 1994. Hovedsigtet er en stabilisering af den samfundsøkonomiske situation. Der planlægges ikke afgørende reformskridt, men privatiseringen skal fremskyndes på grundlag af det eksisterende privatiseringsprogram. Om antikriseprogrammets høje mål faktisk kan nås er yderst tvivlsomt. Det er ikke kun den snævre tidsramme, men også de utilstrækkelige økonomiske incitamenter, der vækker tvivl. De internationale organisationer støtter den afstukne kurs til at overvinde de økonomiske problemer, men opfordrer samtidig til konkrete og målrettede tiltag i forbindelse med overgangen til markedsøkonomi. Også på indenrigspolitisk plan er der flere og flere, der forlanger en mere konsekvent reformpolitik.

2.2.3. Det må erkendes, at Hvideruslands lovgivende organer i de sidste tre år har vedtaget vigtige love vedrørende overgangen til et markedsøkonomisk system. Disse omfatter bl.a. retsnormer for leasing, bankvæsen, varebørser, selskabsret, virksomheders insolvens samt indskrænkning af monopolernes magt. En del af retsbestemmelserne er dog stadig ufuldstændige, mens andre næppe anvendes eller ikke længere er relevante, fordi forholdene har ændret sig.

2.2.4. I forbindelse med forsøget på at forvandle Hviderusland til en uafhængig industristat og tilpasse de totalt forvrængede økonomiske strukturer til de aktuelle forhold anvendes fortsat dirigistiske metoder. Programmet for strukturel omstilling af industrien, som blev godkendt af Den Øverste Sovjets præsidium i maj 1993, er resultatet af de forløbne tre års industripolitiske planlægning og fastlægger en målrettet kurs for udviklingen af individuelle erhvervsgrene. Programmets overordnede mål - gælder for en ca. otteårig periode - er at gøre forarbejdningsindustriens hovedprodukter konkurrencedygtige. Det er vanskeligt at forestille sig, hvordan det på nogle punkter detaljerede programs mål og metoder kan bringes i overensstemmelse med indførelsen af markedsøkonomiske styringsmekanismer og navnlig med virksomhedernes selvstændige beslutninger. Den økonomiske krisesituation og manglen på finansieringsmidler bevirkede, at programmet hidtil ikke er kommet i gang. Først når man medio 1995 har afsluttet det planlagte kriseprogram, vil man påbegynde omstruktureringen af industrien. Det centrale problem er afpasningen af den makroøkonomiske stabiliseringspolitik med en virksomhedsreform, som - ud over privatiseringen af små virksomheder og omdannelsen af store virksomheder til aktieselskaber - også bør indeholde effektive incitamenter for virksomhedslederne. Det vil vise sig, om de planlagte »management-aftaler« i statsforetagender og aktieselskaber blot betyder en styrkelse af den direkte ledelse eller reelt fører til, at virksomhederne træffer selvstændige beslutninger.

2.3.

Ukraine

2.3.1. Bestræbelserne på at opbygge en uafhængig nationalstat dækkede i begyndelsen af reformindsatsen over meningsforskelle med hensyn til metoder og de økonomiske mål på kort og mellemlang sigt. Økonomiske problemer blev i stort omfang ignoreret. De separatistiske tendenser i Krim betyder en uafladelig skærpelse af den inden- og udenrigspolitiske situation. Befolkningen er skuffede over reformmålene. De vedvarende spændinger mellem reformtilhængerne og reformmodstanderne, først og fremmest direktørerne for de store kombinater samt de nationale og moskvavenlige kræfter hindrer reelle reformtiltag. I lighed med andre tidligere sovjetrepublikker har regeringens handlekraft været lammet betydeligt på grund af uoverensstemmelser med parlamentet. I sidste ende førte uenighed om den økonomiske politik og om præsidentens forordning om »nødvendige foranstaltninger til stabilisering af den økonomiske og politiske situation i Ukraine« til ministerpræsident Kutsjmas tilbagetræden i september 1993. Kutsjma havde underskrevet traktaten om tættere økonomisk samarbejde med Rusland i bevidstheden om, at udviklingen af Ukraine til en uafhængig nationalstat næppe ville være mulig uden et sådant samarbejde. På kort sigt kunne det også sikre den vigtigste råolieforsyning.

2.3.2. Ved præsidentvalget den 10. juli 1994 hævdede den tidligere ministerpræsident Kutsjma sig over for den siddende præsident Krawtsjuk. Han vandt sin sejr i det østlige Ukraine, hvor sværindustrien er placeret, og hvor den russiske minoritet er større end i andre landsdele. Der anbefales en tilnærmelse og et mere afbalanceret forhold til Rusland, mens de nationalistiske bevægelser har større opbakning i det vestlige Ukraine. Det er indtil nu lykkedes præsident Kutsjma at føre en forsonlig politik over for Rusland og tage brodden af nogle stridspunkter, uden at det er gået ud over Ukraines uafhængighed. Spørgsmålet om Sortehavsflåden anses således ikke længere for at være en principiel hindring for et sagligt samarbejde mellem de to lande. Ukraines deltagelse i SNG-republikkernes mellemstatslige økonomiudvalg og forsvarssamarbejdet på det sikkerhedspolitiske område er også vigtige skridt til normalisering af de bilaterale forbindelser. Med underskrivningen af ikke-spredningsaftalen tog Ukraine et yderligere skridt til forbedring af det internationale klima og skabte et solidt grundlag for et udvidet samarbejde med internationale organisationer.

2.3.3. Uenighed om landets økonomiske fremtid har hidtil resulteret i manglende målrettethed i den økonomiske politik. I november 1990, allerede inden Sovjetunionens opløsning, blev der udarbejdet og vedtaget en plan for overgang til markedsøkonomi. Allerede et halvt år senere fulgte en række ekstraordinære foranstaltninger til bekæmpelse af den økonomiske krise, og i oktober 1991 bekræftede man hovedlinjerne i en økonomisk politik for et uafhængigt Ukraine. I januar 1992 vedtog man »planen for nødvendige økonomiske foranstaltninger«. Denne plan gik ud på at basere økonomien på kommercielle principper. Der blev i løbet af et år vedtaget over 60 love, som dækkede hele den sociale og økonomiske udvikling af landet, samt en lang række andre bestemmelser inden for vidt forskellige økonomiske områder. Samtidig fik kabinettet særlig bemyndigelse til at skabe den politiske ramme. Det viste sig imidlertid, at det ikke var muligt i løbet af kort tid at adskille staten fra økonomien. Fra december 1992 måtte en række eksisterende love ændres helt eller ophæves. Dette skyldtes den stærkt voksende mængde af bestemmelser, som det ikke var muligt at danne sig et overblik over, og slet ikke at overholde. Både ukrainske virksomheder og udenlandske investorer risikerer forsat uforvarende at komme til at begå lovovertrædelser. I de sidste to år er der vedtaget otte kriseprogrammer, men ingen af dem er gennemført. Præsident Kutsjma har lovet reformer, han vil også fremme den økonomiske udvikling under »statslig kontrol«. En omfattende omstrukturering af økonomien trænger sig mest på. Præsidenten udnævnte sig til regeringschef og underlagde de administrative ledere på regionalt og lokalt plan sin ledelse for bedre at kunne gennemføre den nødvendige omstillingsproces. Parlamentet skal afstå en del af de regeringsopgaver, som stammer fra sovjetæraen. I forbindelse med reformerne vil præsidenten i første række fremskynde privatiseringen, som er trukket i langdrag. Der vil også blive gennemført en række nye skatte- og afgiftslove.

3. Fra fælleserklæringen til partnerskabs- og samarbejdsaftalerne

3.1. Efter årelange, svære forhandlinger kunne fælleserklæringen om oprettelse af officielle forbindelser mellem Fællesskabet og Rådet for Gensidig Økonomisk Bistand (COMECON) undertegnes den 25. juni 1988 (). For ØSU betegnede denne erklæring et afgørende kursskifte i retningen af en normalisering af forbindelserne mellem EF og COMECON-landene, som i øvrigt burde have været en realitet længe inden. Fællesskabets tostrengede politiske strategi var lykkedes: sideløbende med de officielle relationer mellem EF og COMECON-landene tager det enkelte medlem i fremtiden selv beslutning om etablering af bilaterale forbindelser og om optagelse af handelsforhandlinger med Det Europæiske Fællesskab. Dermed var det stadigt fremsatte krav om en EF/COMECON-paraply også endeligt blevet fyldestgjort. Kun tre år efter - næsten på selve dagen - blev den østeuropæiske økonomiske samarbejdsorganisation opløst. På det 46. og sidste plenarmøde (i slutningen af juni 1991) tog man den formelle konsekvens af den opløsningsproces, der allerede var indtrådt i midten af 1980'erne. Fra det tidspunkt skrumpede den indbyrdes handel mellem COMECON-landene ind. Den tyske genforening betød, at den østeuropæiske økonomiske samarbejdsorganisation mistede en af sine vigtigste støttepiller. Da medlemslandene endelig i januar 1991 besluttede, at de ikke længere ville afvikle deres interne COMECON-handel i konvertible transferrubler (den fælles afregningsvaluta), men derimod i dollars, satte dette i praksis definitivt punktum for COMECON.

3.2. Den nye fase i de politiske og økonomiske kontakter mellem Det Europæiske Fællesskab og COMECON-landene førte i løbet af kort tid til officielle forbindelser med staterne i Central- og Østeuropa. Frem til marts 1991 fulgte en lang række handels- og samarbejdsaftaler. Alle disse elementer er efter ØSU's overbevisning uomgængeligt nødvendige komponenter i den politiske og økonomiske integrationsproces. De styrker den mellemstatslige dialog, udbygger det europæiske politiske samarbejde (EPS) i dybden og vil også på det mellemlange sigt kunne bidrage til økonomisk at afstive den politiske reformproces i de østlige nabostater. Med USSR blev aftalen om handel og om handelsmæssigt og økonomisk samarbejde undertegnet den 18. december 1989; den trådte i kraft den 1. april 1990. I den grænseoverskridende handel er de centrale punkter i aftalen gensidig indrømmelse af mestbegunstigelsesbehandling samt Fællesskabets afgivelse af tilsagn om, at det vil gøre en indsats for gradvist at afvikle »specifikke kvantitative restriktioner« i henhold til forordning (EØF) nr. 3420/83 (). Det Europæiske Fællesskab havde indført disse »autonome« importbegrænsninger i midten af 1970'erne, efter at de indgåede bilaterale handelsaftaler mellem EF-medlemsstaterne og COMECON-landene fra før 1973 var udløbet med udgangen af 1974, og nye bilaterale forhandlinger på EF-niveauet - Rumænien ikke iberegnet - ikke blev til noget, fordi de stødte på modstand fra sovjetisk side (). De kontraherende parter skal desuden på baggrund af deres respektive økonomiske politikker og mål fremme et økonomisk samarbejde på »så bredt grundlag som muligt« på områder som industri, landbrug, miljøbeskyttelse, energi og transport. For ØSU var aftalen et klart tegn på øget gensidig tillid i det politiske og økonomiske samarbejde mellem Vest og Øst. Hvad der klart vidner om dynamikken i tilnærmelsesprocessen, er det forhold, at Det Europæiske Råd så tidligt som i december 1990 på mødet i Rom opfordrede Kommissionen til »sammen med de centrale sovjetiske myndigheder at undersøge muligheden for en omfattende aftale mellem Fællesskabet og USSR, som skal omfatte en politisk dialog og dække samtlige aspekter af et udbygget økonomisk og kulturelt samarbejde« (). Med dette udspil krævede Det Europæiske Råd, som ØSU udtrykte det i en tidligere udtalelse, at man går langt videre, end hvad der ligger i de eksisterende handels- og samarbejdsaftaler. De omfattende politiske og økonomiske omvæltninger i 1991, som kulminerede med Sovjetunionens sammenbrud, forsinkede imidlertid samtalerne om elementer i fremtidige økonomiske og handelsmæssige relationer. Begivenhederne tvang Kommissionen til fremover at føre sonderende drøftelser med hele 12 republikker.

3.3. På baggrund af den politiske og økonomiske situation i det tidligere Sovjetunionen fandt Europa-Kommissionen det hensigtsmæssigt at udvikle en ny aftaletype, der er en mellemproportional mellem handels- og samarbejdsaftaler og Europaaftaler. Forhandlingsmålet er indgåelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftaler med de uafhængige stater udgående af det tidligere Sovjetunionen (). De ikke-præferentielle aftaler lægger op til blandet kompetence og skal derfor ratificeres af begge parters parlamenter; formålet med partnerskabsaftalen er, at den skal »regulere alle de politiske, økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem parterne«. Aftalen erstatter den aftale, der blev undertegnet med det tidligere Sovjetunionen i 1990. I slutningen af 1992 indledtes de bilaterale samtaler med Rusland og lidt senere også med Ukraine. Forhandlingerne med begge stater kunne føres til ende i løbet af første halvår 1994; forhandlingerne med Hviderusland blev afsluttet i december 1994.

3.4. Den fælles ramme for partnerskabs- og samarbejdsaftalerne er - omend med et overvejende forskelligt indhold - principielt opbygget som rammen for Europaaftalerne:

- Præambel

- Overordnede principper

- Politisk dialog

- Samhandel

- Betingelser vedrørende etablering og drift af virksomheder

- Løbende betalinger og kapital

- Konkurrence, beskyttelse af intellektuel, industriel og kommerciel ejendomsret, samarbejde på lovgivningsområdet

- Økonomisk samarbejde

- Samarbejde om forebyggelse af ulovlige aktiviteter

- Kulturelt samarbejde

- Finansielt samarbejde

- Institutionelle, almindelige og afsluttende bestemmelser.

De efterfølgende bemærkninger fra ØSU tager afsæt i den traktat, som blev undertegnet den 25. juni 1994 mellem De Europæiske Fællesskaber, deres medlemsstater og Den Russiske Føderation. Såfremt der i den tidligere med Ukraine indgåede partnerskabs- og samarbejdsaftale (undertegnet den 14. juni 1994) skulle være tale om mærkbart afvigende bestemmelser i forbindelse med vigtige traktatsartikler, vil ØSU, hvor det finder det nødvendigt, fremdrage de pågældende passager. Da partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Hviderusland først blev foreløbig godkendt den 22. december 1994, er dens indhold ikke behandlet i denne udtalelse.

3.5. Set i bakspejlet er det en kendsgerning, at samtalerne med Rusland i enkeltspørgsmål har taget betydelig længere tid, end Fællesskabet oprindeligt havde forudset. Det hænger dels sammen med, at der blev stillet videregående krav fra de russiske forhandlingspartneres side, og med interne russiske problemer, men skyldes også, at det som så ofte før viste sig vanskeligt at nå frem til en fælles holdning i Fællesskabet. Navnlig på handelsområdet (bedre markedsadgang) havde EF-medlemsstaterne vanskeligt ved at gå væsentligt ud over forhandlingsmandatet af 5. oktober 1992. På etableringsret- og tjenesteydelsesområdet var de østlige forhandlingspartnere til gengæld ikke synderligt indstillet på et kompromis. To supplerende forhandlingsdirektiver (5. april og 9. november 1993) for partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland og en udvidelse af mandatet i forhandlingerne med Ukraine vidner med al ønskelig tydelighed om Fællesskabets vilje og bestræbelser på at nå frem til et positivt forhandlingsresultat med de østlige partnere.

3.6. »Protokolerklæringen« i det udvidede mandat fra 5. april 1993 forekommer ikke ØSU særlig fornuftig, eftersom det heri hedder, at disse direktiver udelukkende vedrører Rusland. Først på et senere tidspunkt vil Rådet og Kommissionen se nærmere på, om bestemmelserne heri helt eller delvis vil kunne udvides til også at omfatte andre uafhængige stater udgået af det tidligere Sovjetunionen. ØSU hælder til den anskuelse, at de uafhængige republikker fra første færd i alt væsentligt bør behandles lige i forbindelse med udformningen af relationerne inden for rammerne af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, og at der ikke skal differentieres mellem europæiske og asiatiske republikker. Dette udelukker ikke landespecifikke særarrangementer i enkelte traktatpassager. Det kunne allerede på et tidligt tidspunkt forudses, at nogle af de uafhængige republikker under de bilaterale forhandlingsrunder ville forsøge at få en partnerskabs- og samarbejdsaftale med Fællesskabet og dets medlemsstater, som indholdsmæssigt ligger op ad den aftale, der er indgået mellem Fællesskabet og Rusland - f.eks. kan der henvises til Ukraines krav fra begyndelsen af dette år om, at Det Europæiske Fællesskabs »udgangsposition« tages op til revision.

Præambel

3.7. ØSU hilser det uforbeholdent velkommen, at aftalens parter sætter sig som mål at styrke de politiske og økonomiske friheder, der danner partnerskabets egentlige grundlag. ØSU deler også aftaleparternes vurdering, hvorefter retsstatsprincipper og overholdelse af menneskerettighederne, specielt mindretals rettigheder, opbygning af et flerpartisystem med frie og demokratiske (hemmelige) valg samt liberalisering af økonomien, der skal bane vejen for indførelse af markedsøkonomi - er af overordentlig stor vigtighed. Samtidig skal ØSU fremhæve den sammenkædning, aftalens parter ser mellem på den ene side partnerskabets virkeliggørelse og på den anden side videreførelse og fuldstændig gennemførelse af politiske og økonomiske reformer i Rusland. ØSU kan fuldt og helt slutte op om aftaleparterne i deres understregning af de forpligtelser, de har indgået i CSCE-regi, herunder frem for alt gennemførelse af alle principper og bestemmelser i slutakten fra Konferencen om Sikkerhed og Samarbejde i Europa (CSCE), slutdokumenterne fra opfølgningsmøderne i Madrid og Wien, Paris-charteret for et nyt Europa og CSCE-Helsingfors-dokumentet (1992) med titlen »Forandringens udfordringer«. Henvisningen til slutdokumentet fra CSCE-Bonn-konferencen om økonomisk samarbejde af 11. april 1990 er af stor vigtighed. ØSU opfordrer imidlertid til, at de meget generelle henvisninger til slutakter eller dokumenter i præamblen fremtidigt konkretiseres og gives mere indhold, ved at man f.eks. citerer centrale passager eller krav fra Bonn-dokumentet om »økonomisk samarbejde i Europa«. I øvrigt er det ØSU's håb, at de mangfoldige hensigtserklæringer vil afspejle sig i aftalestaternes forfatninger uden indskrænkninger. Formålet er jo, at de dagligt kommer synligt til udtryk i den politik, der føres.

3.8. Den omstændighed, at parterne i fællesskab fastslår, at Rusland ikke længere skal klassificeres som et statshandelsland, men som en økonomi under omstilling, ser ØSU som et politisk kompromis. Hvorvidt dette er økonomisk realistisk og holdbart, må tiden vise; det vil afhænge af, om den politik, der føres i praksis, varigt imødekommer reformkravene. Derimod klassificeres Ukraine fremdeles som statshandelsland. Aftaleparterne anerkender imidlertid landets bestræbelser, der retter sig mod et statshandelslands overgang fra planøkonomi til markedsøkonomi. Den forskellige kategorisering af de to stater kan efter ØSU's opfattelse næppe begrundes overbevisende. Forholdet skyldes formentlig i første række, at Rusland har været en stærkere forhandlingspartner, som også på andre punkter i aftalen hyppigere har kunnet komme igennem med sine synspunkter end andre uafhængige republikker.

3.9. Ved flere lejligheder har ØSU kritiseret, at principper om social retfærdighed, der var forankret i grundlaget for associering i de første Europaaftaler, savnes i senere aftaler. Den kritik gælder ligeledes aftalerne om partnerskab og samarbejde. Også her undgås i præamblen et tilsagn om at sikre social retfærdighed - for ØSU er dette uforståeligt. Uforståeligt er det alene af den grund, at kaster man et blik på det af aftaleparterne citerede slutdokument fra CSCE-konferencen i Bonn (1990) eller i den ligeledes omtalte CSCE-topmødeaftale i Helsinki (1992), vil man se, at de stats- og regeringschefer, der var samlet på disse møder - altså også Det Europæiske Fællesskabs og de østlige aftalepartneres regeringer - ingenlunde led af denne form for berøringsangst. Tværtimod, for dem er den sociale retfærdighed et fælles, uomgængeligt mål. Samstemmende understreger de, at der er behov for et bredspektret grænseoverskridende samarbejde, der involverer menneskelige kontakter for at afhjælpe økonomiske og sociale uligheder og berede vejen for, at den sociale og økonomiske udvikling kan nyde fremme. Forhandlingsparterne turde være tilstrækkeligt bekendte med, at de påbegyndte omstillingsprocesser i de uafhængige tidligere sovjetrepublikker er forbundet med enorme sociale omvæltninger, som i mange tilfælde forårsager egentlig og ofte alvorlig menneskelig nød. Afbødes disse virkninger ikke - gennem f.eks. den nyligt oprettede »Fund for Democracy and Development« - vil de en skønne dag sprede sig over grænserne til andre lande og true velfærden og sikkerheden der (). Konsekvenserne kan i sidste ende blive, at demokrati og markedsøkonomi afvises af befolkningen, fordi de hermed forbundne sociale og menneskelige omkostninger føles som for tung en byrde (). Man skal også være opmærksom på disse mulige kædeeffekter. Forudsætningen for at det samlede økonomiske samarbejdsområde bliver politisk, og det vil frem for alt sige etnisk og socialt stabilt, vil være, at det markedsøkonomiske fundament forsynes og understøttes med en social dimension. Gentagne gange er ØSU's krav blevet afvist med, at der ikke er behov for at indskrive princippet om social retfærdighed i præamblen, fordi der i aftalerne flere steder er passager med et socialt indhold - f.eks. om samarbejde inden for sikkerhed og sundhed, beskæftigelse og social sikring. For ØSU at se kommer Kommissionen ikke ind til sagens kerne.

3.10. I den sammenhæng slår ØSU kraftigt til lyd for, at man i partnerskabs- og samarbejdsaftalerne ikke kun taler om markedsøkonomi, men om social markedsøkonomi. Indvendingen fra enkelte politikere i central- og østeuropæiske stater mod ordet »social«, hvorved der i disse lande forstås det samme som »socialistisk«, og at det ikke er en socialistisk markedsøkonomi, man ønsker, rokker ikke ved ØSU's opfattelse. Snarere afslører de østlige politikeres argumentation, at der nu som før i de unge central- og østeuropæiske demokratier er et stort behov for information om og afklaring af, hvad markedsøkonomisk regulering er. Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater opfordres derfor som led i de forskellige programmer at yde forstærket rådgivningsbistand, der på politiske og økonomiske reformprocessers begyndelsesstadier ofte er lige så vigtigt som materiel understøttelse.

3.11. I modsætning til Europaaftalerne, som nu er indgået med seks centraleuropæiske stater, stiller præamblen i partnerskabs- og samarbejdsaftalerne ikke en senere tiltrædelse af EU i udsigt. Den daværende ukrainske præsident, Leonid Krawtsjuk, benyttede imidlertid undertegnelsen af aftalen til at give udtryk for sit lands ønske om senere at blive optaget i Den Europæiske Union. »Et sådant perspektiv hører til den ukrainske regerings prioriteter«. Kun få uger i forvejen havde den russiske premierminister, Wiktor Tjernomyrdin, principielt givet udtryk for sit lands fordring på medlemskab af Den Europæiske Union. I henhold til artikel 0 i traktaten om Den Europæiske Union kan enhver »europæisk« stat søge om at blive medlem af Unionen. Der er imidlertid ikke nogen overbevisende definition på begrebet »europæisk«. Udtrykket omfatter - som Kommissionen med rette udtrykker det - geografiske, historiske og kulturelle elementer, der bidrager til den europæiske identitet. Det forekommer derfor hverken muligt eller formålstjenligt på nuværende tidspunkt én gang for alle at fastlægge Den Europæiske Unions grænser, hvis konturer først vil træde tydeligere frem efter længere tids forløb (). Samtidig bør lande, der ønsker optagelse, holde sig for øje, at det - på baggrund af den med succes fremadskridende integrationsproces i EU - vil blive stadig sværere at komme over adgangsbarrieren til Den Europæiske Union. Disse stater må gøres det begribeligt, at deres vej ind i Den Europæiske Union er en lang og svær proces. Men der kræves også betydelige tilpasninger på Den Europæiske Unions side, f.eks. reform af den fælles landbrugspolitik og finansreform. Alene af den grund er det for ØSU ubegribeligt, når visse politikere kommer med krav om, at EU hurtigst muligt skal udvides i østlig retning uden når og hvis. Det ville være mere end fatalt, hvis konsolideringsprocessen i EU-samarbejdet blev offer for politisk opportunisme og forsinket eller måske udvandet på grund af en overilet og utilstrækkeligt forberedt udvidelsesproces.

3.12. De (associerede) centraleuropæiske stater er i princippet blevet stillet medlemskab i udsigt, efter at Det Europæiske Råd i København (juni 1993) besluttede, at disse lande - forudsat bestemte betingelser er opfyldt - vil kunne optages i Den Europæiske Union. Ansøgerlande skal honorere kravet om institutionel stabilitet, så man har garanti for, at der er tale om en demokratisk retsstat, menneskerettighederne skal overholdes, og mindretal skal respekteres og beskyttes. Et uomvendeligt krav er en funktionsdygtig markedsøkonomi og evne til at tackle markedskræfterne. Endvidere forudsætter medlemskab, at ansøgeren påtager sig de forpligtelser, der knytter sig til medlemskab, og fuldt tilslutter sig målet om en politisk union og om en økonomisk og monetær union. De institutionelle forudsætninger, der skal sikre fastholdelse af Unionens beslutningsevne, skal efter Kommissionens mening skabes på regeringskonferencen i 1996.

3.13. Det intensiverede samarbejde mellem Den Europæiske Union og de uafhængige tidligere sovjetrepublikker får med partnerskabs- og samarbejdsaftalerne et solidt grundlag. Ved flere lejligheder har Den Europæiske Union tilkendegivet, at medlemskab af Unionen af konceptionelle og principielle grunde næppe vil komme på tale, i hvert fald ikke inden for en overskuelig fremtid. En optagelse af de uafhængige republikker ville stille krav om en så vidtgående konvergens i væsentlige politiske, økonomiske og samfundsmæssige rammevilkår, at disse stater ville blive stærkt hæmmet i deres egen udvikling. Endvidere ville det økonomiske samarbejde i SNG-regi briste yderligere, og den foruroligende opløsning ville dermed forløbe endnu hurtigere. Dette udelukker imidlertid ikke efter ØSU's opfattelse en videre udvikling og udbygning af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne i form af politisk samarbejde på specifikke områder. Man bør også overveje forslaget om at tilbyde associeringssamtaler til de tidligere sovjetrepublikker, hvor den demokratiske og markedsøkonomiske udvikling er nået til »the point of no return«.

Almindelige principper

3.14. ØSU anser indholdet af de almindelige aftaleprincipper for værende yderst utilfredsstillende. Ganske vist indskrives respekt for demokratiske principper og menneskerettigheder - som defineret særlig i Helsingfors-slutakten og Paris-charteret for et nyt Europa - i aftalen som rettesnor for aftaleparternes politik indadtil og udadtil og samtidig som et væsentligt element i partnerskabet og i aftalen. Bekendelsen til disse principper og rettigheder er imidlertid ikke tilstrækkelig. Frem for alt beklager ØSU, at det ikke er lykkedes Det Europæiske Fællesskab at forankre »indførelse og fastholdelse af markedsøkonomiske principper« som en grundpille i aftalen med Rusland. Når dette er ubegribeligt for ØSU, skyldes det ikke kun, at Rådets oprindelige forhandlingsmandat udtrykkeligt kvalificerede »markedsøkonomiske principper« som et væsentligt aftaleelement, men det hænger også sammen med den indgåede overenskomst om, at der i løbet af nogle år skal oprettes et frihandelsområde mellem Fællesskabet og Rusland. Kommissionen burde have indset, at der med slettelsen af dette element sendes et forkert politisk signal. For markedsøkonomiske reformkræfter i Rusland er dette helt klart ikke nogen opmuntrende situation. Når Rusland - og det har forhandlingsrunderne med al ønskelig tydelighed vist - presser på for ikke længere at blive klassificeret som statshandelsland, er det af hensyn til de økonomiske reformprocesser og den heldige gennemførelse heraf uomgængeligt nødvendigt, at der holdes fast ved »markedsøkonomiske principper« som en væsentlig bestanddel af aftalen og ikke som en simpel hensigtserklæring. Herudover opfordrer ØSU til, at man i fremtidige aftaler også definerer »sikring af grundlæggende sociale og arbejdsmarkedsmæssige rettigheder« og de i præamblen omtalte »mindretalsrettigheder« særskilt som væsentlige aftaleelementer. Mere overbevisende er forhandlingerne med Ukraine: her ophøjes i det mindste »markedsøkonomiske principper« - som de bl.a. fremgår af CSCE-dokumentet fra Bonn-konferencen - til en væsentlig aftalebestanddel. Det må hilses velkommen, at Fællesskabet ved afgørende krænkelse af denne bestanddel i traktaten ensidigt og med omgående virkning kan ophæve aftalerne. Fællesskabet er dermed - efter Kommissionens opfattelse - gået videre end den temmelig langsomme og komplicerede procedure, der er forudset i »Wien-overenskomsten om aftaleret«.

3.15. Vigtig forekommer den samarbejdsudbygningsklausul, hvorefter parterne i 1998 i fællesskab skal undersøge, om de økonomiske forudsætninger (herunder markedsøkonomiske grundstrukturer) er opfyldt i Rusland (i Ukraine), således at der kan skrides til forhandlinger om etablering af et frihandelsområde. ØSU havde foretrukket en mere præcis formulering i aftalen - ikke mindst af hensyn til opbygningen af den nødvendige gensidige tillid; specielt synes ØSU, at de betingelser, der skal være opfyldt forud for forhandlingernes påbegyndelse, kunne have været defineret mere konkret. Det var meningsforskelle mellem EF-medlemsstaterne, der forhindrede en sådan konkretisering - atter engang viste det sig, at der i handelspolitikken er langt mellem retorik end handling. At der ikke er indbygget en sådan samarbejdsudbygningsklausul i aftalerne med Kasakhstan, Kirkisistan og Moldova må i øvrigt beklages. Denne forskel i aftalernes udformning øger faren for, at det østlige økonomiske samkvem udsættes for en yderligere opløsningstrussel, og at det regionale samarbejde mellem republikkerne udgående af det tidligere Sovjetunionen - et samarbejde, som Det Europæiske Fællesskab til stadighed har efterlyst - bliver afgørende forstyrret. Dette vil være så mere ulykkeligt, som regeringscheferne for de tolv SNG-stater i september 1994 indgik aftale om et tæt økonomisk samarbejde og om oprettelsen af en mellemstatslig økonomisk komite. Alt for ofte overses det, at indførelsen af fri vareudveksling med de tidligere sovjetrepublikker, og, som slutsten, oprettelsen af et frihandelsområde, er i alle aftaleparters interesse. Hvis den interne økonomiske udvikling i østlandene - det er ikke andet end simpel logik - understøttes effektivt af omverdenen, vil der opstå nye afsætningsmarkeder, hvilket for Fællesskabet vil betyde nye og betydelige afsætningsmuligheder for dets investerings- og forbrugsgoder. En forudsætning er det selvsagt, at det ledende princip »hjælp gennem handel« bliver taget alvorligt, og at der bliver sat handling bag ordene. Det ville være yderst inkonsekvent, hvis Vesten engagerede sig i de central- og østeuropæiske reformstater med omfattende finansiel støtte, men samtidig formente dem adgang til sine markeder og dermed fratog dem chancen for selvstændigt at indtjene valuta. »Hvad vi virkelig har brug for«- ifølge den tjekkiske ministerpræsident, Vaclav Klaus, - »er fri udveksling af personer, ideer og - allervigtigst - varer. Og dette er en model, som gavner begge sider.« ()

Politisk dialog

3.16. ØSU hilser etableringen af en regelmæssig politisk dialog velkommen. Den vil følge en struktur, der ligger på linje med den i Europaaftalerne. ØSU har ved flere lejligheder betegnet den politiske dialog som et centralt element og som retningsvisende for den paneuropæiske integrationsproces. Den politiske dialog skal fremme tilnærmelsen mellem aftaleparterne, understøtte de politiske og økonomiske forandringer i østlandene og bidrage til etableringen af nye former for politisk samarbejde. Efter aftaleparternes opfattelse skal denne dialog også i internationale spørgsmål føre til en bedre afklaring og en stærkere tilnærmelse af synspunkterne og derigennem øge sikkerheden og stabiliteten. ØSU finder det positivt, at parterne bestræber sig på at samarbejde om spørgsmål vedrørende overholdelse af principperne om demokrati og menneskerettighederne, og at de - over alt hvor det er nødvendigt - skal konsultere hinanden med henblik på at føre disse principper ud i livet. Beklages må det til gengæld, at mindretals rettigheder og udfoldelsesmuligheder ikke eksplicit indgår som et element i den politiske dialog. Der mangler her et element af troværdighed, hvilket hurtigst muligt bør afhjælpes.

3.17. I den politiske dialogs regi afholdes - i princippet to gange om året - møder mellem Ruslands præsident på den ene side og formanden for EU-Rådet og formanden for Europa-Kommissionen på den anden. På ministerplan finder den politiske dialog fortrinsvis sted i Samarbejdsrådet og på parlamentarikerplan i Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg. Herudover udvikles andre procedurer og mekanismer for den politiske dialog, det være sig fuldstændig udnyttelse af alle diplomatiske kanaler, det være sig møder på højt embedsmandsplan eller via andre fremgangsmåder, som kan bidrage til at konsolidere og udvikle den politiske dialog.

3.18. ØSU skal gentage sin kritik af, at kontakter mellem interesseorganisationer fra aftaleparternes lande - som for ØSU er et yderst vigtigt aspekt - ikke nævnes med et eneste ord. Også i Den Europæiske Union må der være enighed om fornuften i udsagnet, »at der ikke kan skabes et paneuropæisk økonomisk område, hvis samfunds- og erhvervsgrupperne holdes i baggrunden«. Interesseorganisationerne er en grundpille i Europas sociale og politiske kultur, de gør forskydninger i den politiske og økonomiske ligevægt gennemsigtige og sikrer, at de forskellige samfundsgruppers interesser tilgodeses ligeligt. Netop på et tidspunkt, hvor interesseorganisationerne i republikkerne udgående af det tidligere Sovjetunionen er ved at tage form og blive en realitet, er kontakt med de demokratiske kræfter mere nødvendige end nogensinde, ligesom det er vigtigt, at de integreres bedst muligt i de paneuropæiske strukturer. I den sammenhæng minder ØSU EU-medlemsstaterne om aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), hvor samarbejdet mellem samfundets og arbejdsmarkedets organisationer er institutionaliseret i Det Rådgivende EØS-Udvalg; også i Ungarns tilfælde er der alvorlige overvejelser i gang om at etablere et paritetisk rådgivende udvalg; endelig har aftaleparterne i enkelte Europaaftaler (Bulgarien/Rumænien) vedtaget en fælleserklæring om at lade de kompetente associeringsråd undersøge mulighederne for at oprette et rådgivende organ bestående af medlemmerne af EF's Økonomiske og Sociale Udvalg og repræsentanter for tilsvarende grupperinger i de centraleuropæiske partnerstater. ØSU har hilst fælleserklæringerne velkomne som vigtige skridt i den rigtige retning, og det forventer, at modificerede erklæringer også vil finde vej til partnerskabs- og samarbejdsaftalerne. I de forløbne måneder har medlemmer af ØSU ved forskellige lejligheder ført samtaler med repræsentanter for interessegrupperinger i Rusland, Ukraine og Hviderusland og alt i alt ikke kun registreret et meget betydeligt informationsbehov, men også et ønske om, at kontakterne skal fortsætte. Sporadiske konsultationer alene gør det ikke. Hvad der efterlyses er snarere en permanent, intensiv dialog omkring fælles ståsteder, fælles mål og prioriteter. Det drejer sig også om at formidle viden om effektiv problemløsning - i begge parters interesse. I partnerskabs- og samarbejdsaftalerne er det bestemt, at aftalerne skal tages op til revision tre år efter aftalernes ikrafttræden. Skulle aftaleparterne (Rusland/Ukraine) imidlertid blive medlem af GATT/WTO inden treårsperiodens udløb, vil denne revision finde sted på dette (tidligere) tidspunkt. ØSU foreslår, at Fællesskabet i forbindelse med den første aftalerevision sammen med ØSU undersøger, om tiden ikke efterhånden er moden til, at kontakterne mellem medlemmerne af Det Økonomiske og Sociale Udvalg og medlemmerne af tilsvarende fora i de østlige partnerstater institutionaliseres i et rådgivende organs regi. Sådanne organer kunne opbygges på samme måde som det foreslåede paritetiske rådgivende udvalg, der skal være bindeled mellem de økonomiske og sociale grupperinger i Den Europæiske Union og de grupperinger, der er forsamlet i det nationale råd for varetagelse af Ungarns interesser.

Varehandel

3.19. Skønt Rusland og Ukraine endnu ikke er medlemmer af GATT, ligger enkelte af passagerne i aftalerne meget tæt op ad de tilsvarende GATT-bestemmelser. Ved GATT forstår Det Europæiske Fællesskab og de østlige traktatspartnere den i Genève i 1947 underskrevne overenskomst i dens ændrede affattelse, således som den anvendes i forbindelse med undertegnelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftaler. I handelsdelen indrømmer de hinanden almindelig mestbegunstigelse i GATT-artikel 1's forstand. Da mestbegunstigelsesbehandling i forvejen er indskrevet i handels- og samarbejdsaftaler mellem Det Europæiske Fællesskab og det tidligere USSR, drejer det sig sådan set samtidig om en traktatfæstelse i aftalerne med republikkerne udgående af det tidligere USSR. Udenfor falder fortsat bilaterale fordele, som Rusland eller Ukraine indrømmer nabolande på områder, som indgår i partnerskabs- og samarbejdsaftalerne. Undtaget er ligeledes fordele, som bestemte lande i regi af GATT eller andre internationale overenskomster yder udviklingslande. Således blev SNG-landene allerede 1. januar 1993 inddraget i Det Europæiske Fællesskabs generelle præferencesystem. Efter ØSU's opfattelse er der tale om en fuldt berettiget præferencestilling. I den forbindelse dokumenterer skøn gennemført af analyseinstitutter, at toldlempelsen i gennemsnit for samtlige SNG-lande efter alt at dømme fremviser et ringere slutfacit end tilfældet er for de præferenceberettigede udviklingslande (), som på basis af den almindelige toldpræference gennemsnitligt opnår en lempelse på ca. en tredjedel af deres toldskyld (). Når der er denne forskel i toldlempelseseffekt, skyldes det forskelle i eksportens sammensætning. I SNG-landenes eksport dominerer således - sådan var det i hvert fald året forud for disse landes inddragelse i GSP - mineralolie og andre råstoffer, som enten er belagt med lave toldsatser eller helt fritaget for told ().

3.20. ØSU bifalder den gensidige afskaffelse af kvantitative importrestriktioner for varer med oprindelse i aftaleparternes lande - berører dog ikke særordningerne for tekstilvarer, EKSF-stålprodukter og nukleare materialer. Gennem denne aftale traktatfæstes den ophævelse af specifikke mængdemæssige begrænsninger, som Det Europæiske Fællesskab allerede tog bestemmelse om den 1. august 1991. Tilsvarende gælder den ensidede suspension af alle ikke-specifikke kvantitative importbegrænsninger, som berører enkelte GATT-medlemsstater og de østlige aftaleparter. Tids- og antalsmæssigt begrænsede undtagelsesordninger gælder for Rusland og Ukraine ved genindførelse af mængdemæssige begrænsninger på ikke-diskriminerende grundlag i overensstemmelse med GATT-artikel XIII. Her sigtes der til erhvervssektorer, som er inde i en omstillingsproces, og som kæmper med alvorlige problemer (herunder især sociale), og inden for hvilke hjemmemarkedsvirksomheder (kun i Rusland) står over for truslen om tab af eller drastisk tilbagegang i markedsandele, eller hvor der er tale om unge industrier. Samtidig har Rusland givet tilsagn om, at det ikke vil omgå disse bestemmelser ved at indføre forhøjet toldbeskyttelse for de pågældende varer. ØSU viser forståelse for undtagelsesordningerne, i og med de uafhængige republikker fra det tidligere Sovjetunionen fortsat er svage økonomier, som nærmest fra den ene dag til den anden er blevet stillet over for enorme krav. Den skærpede importkonkurrence stiller frem for alt krav om løsning af rodfæstede strukturproblemer. På den anden side frygter ØSU, at der vil være en øget fristelse til ved hjælp af denne ordning at udskyde den nødvendige tilpasning til markedsvilkår. Den brede og lidet præcise kriterievifte kan føre til, at undtagelsesordningen ganske enkelt bliver reglen på de østlige partneres vigtige markeder. Dette rummer så sandelig ingen motiverende perspektiver for en nødvendig og hurtig intensivering af det økonomiske samkvem mellem Rusland, Ukraine og EU-medlemsstaterne.

3.21. Den beskyttelsesklausul, som aftaleparterne er blevet enige om i forbindelse med markedsforstyrrelser, svarer ikke - ifølge en fælleserklæring - til den behandling, der opereres med i GATT-regi på beskyttelsesforanstaltningsområdet. Skønt de østlige forhandlingspartnere hele tiden pressede på for at opnå en GATT-regulering, kunne EU-medlemsstaterne ikke blive enige om en GATT-konform behandling. Hvad betingelserne for indførelse af beskyttelsesforholdsregler angår, ligger disse ganske vist ret tæt op ad GATT-artikel XIX, men det afgørende kriterium for udløsningen af beskyttelsesklausulen blev opblødt. I modsætning til GATT-reglen, der som betingelse stiller, at der er tale om en »alvorlig« anrettet eller truende skade, taler partnerskabs- og samarbejdsaftalen blot om en »væsentlig« skade - hvordan dette så end defineres af Fællesskabet. Ved indførelsen af mængdemæssige begrænsninger på basis af den aftalte beskyttelsesklausul kan den russiske (ikke den ukrainske) aftalepart som modtræk frit afvige fra sine forpligtelser over for den anden aftalepart for i det væsentlige samme handelsmængde. Hvorfor denne regel kun blev indsat i aftalen med Rusland, vidner for ØSU ikke om større fornuft. En kendsgerning er det imidlertid, at retten til at trække indrømmelser til samme værdi tilbage i forvejen er forudset i handels- og samarbejdsaftalerne med det tidligere Sovjetunionen, og at de tidligere Sovjetrepublikker har overtaget rettigheder og pligter fra aftalen af 1989. Det kan ikke udelukkes, at Ukraine kunne forsøge at omgå begrundelseskravet i forbindelse med indførelse af kvantitative beskyttelsestiltag gennem højere told. Rusland giver i traktaten en garanti for at ville se bort fra denne mulighed for omgåelse af kravene. ØSU tvivler imidlertid på, at den russiske garanti har nogen praktisk værdi. Så længe Rusland og Ukraine ikke er medlemmer af GATT/WTO, kan de fastsætte deres egen toldpolitik og skærpe toldbeskyttelsen - hvad begrundelsen end måtte være herfor. Det må på den baggrund hilses velkommen, at det er fastsat, at der skal finde konsultationer sted i samarbejdsrådet om de østlige traktatspartneres toldpolitik, men de frembyder, når alt kommer til alt, ikke noget effektivt værn mod, at de østlige partnere hæver toldbarriererne. Det havde været bedre, om man straks fra starten var nået til enighed om en stand-still for de russiske/ukrainske ydre toldsatser. At ØSU har ret i sine antagelser ses af, at Rusland allerede i midten af 1994 forhøjede importtoldsatserne for en række forbrugsgoder. ØSU anser det for vigtigt, at Fællesskabet i en brevveksling, der har fundet sted uden for aftalen, gør det klart, at ikrafttrædelsen af GATT 94 er et moment, der ændrer omstændighederne for partnerskabs- og samarbejdsaftalen, hvorfor det vil være relevant i lyset heraf at undersøge, om aftalen bør ændres. ØSU tilråder stærkt, at man i forbindelse med denne revision uden forbehold tilpasser beskyttelsesklausulen til de tilsvarende bestemmelser i GATT 94. Beskyttelsesklausulen i aftalen med Rusland og Ukraine kan kun bevise sin brugbarhed, hvis der knyttes strengere betingelser til iværksættelsen af beskyttelsesforanstaltninger. I øvrigt finder man i GATT 94 reviderede begrebsdefinitioner af »alvorlig« eller »truende, alvorlig skade«, og ØSU hilser det i den forbindelse velkommen, at den krævede godtgørelse heraf skal baseres på konkrete kendsgerninger, således at påstande, formodninger eller bortfaldne muligheder ikke kan tjene som beviselighed.

3.22. I begge aftaler reguleres antidumping- eller udligningsforanstaltninger efter bestemmelserne i GATT-artikel VI og XVI samt efter interne retsforskrifter, hvortil EF-antidumpingforordningen ubetinget henhører. Før indførelsen af definitive foranstaltninger vil aftaleparterne i hvert enkelt tilfælde bestræbe sig på at finde en konstruktiv løsning på problemet. Den anderledes (økonomisk næppe holdbare) klassificering af Rusland som en økonomi på overgangen til markedsøkonomi og Ukraine som et statshandelsland er i aftalens antidumpingbestemmelser udmøntet på en måde, der har vide konsekvenser. For Ruslands vedkommende bortfalder først og fremmest bestemmelsen i EF's antidumpingforordnings artikel 2, stk. 5, om, hvorledes man bestemmer den normale værdi for en vare ved indførsel fra lande uden markedsøkonomi (). Der vil desuden ved bestemmelsen af en vares normale værdi blive taget skyldigt hensyn til den pågældende producents »naturlige komparative fordel«, såsom adgang til råstoffer, produktionsmåde, nærhed til afsætningsmarkeder og specifikke egenskaber ved varen. Ukraine og andre republikker behandles derimod uden undtagelser som lande uden markedsøkonomi. Der mangler her en regel om, at der skal tages hensyn til producentens naturlige komparative fordel. I stedet henviser Kommissionen til en tidligere dom, som blev afsagt af Europa-Domstolen den 22. oktober 1991/Sag nr. C-16/90. Ydermere indeholder disse aftaler en prisklausul, efter hvilken der i varehandelen mellem traktatsparterne gælder »markedsorienterede priser«. Beklageligvis mangler der en definition af begrebet »markedsorienteret pris«, hvorfor der nærmest ikke er nogen grænse for, hvilken interpretation man kan lægge i dette begreb. Det Europæiske Fællesskab har ved flere lejligheder forsikret om, at det råder over det fornødne instrumentarium til at kunne beskytte sig mod prismanipulationer. Skulle dette rent faktisk blive nødvendigt, er spørgsmålet om det overhovedet har nogen mening at operere med en udflydende prisklausul. ØSU bekræfter sit tidligere indtagne standpunkt, at det ville være mere korrekt at ligebehandle de uafhængige tidligere Sovjetrepublikker i væsentlige økonomiske spørgsmål. Derfor bør Det Europæiske Fællesskab benytte GATT 94's ikrafttræden til at bringe antidumping- og udligningsbestemmelserne i partnerskabs- og samarbejdsaftalen i overensstemmelse med den nye GATT-overenskomst.

3.23. Markedsåbningen mod øst stiller Det Europæiske Fællesskabs økonomi over for en voldsom udfordring. For første gang - formentlig i verdenshistorien - vover man forsøget på med tiden at skabe en vidtstrakt frihandelszone mellem Fællesskabet og en gruppe af udpræget lavomkostningslande, som ligeledes har en industriel tradition og råder over kvalificeret arbejdskraft. Det er tydeligt for ØSU, at inddragelsen af de centrale og østeuropæiske markeder i et samlet europæisk økonomisk samarbejdsområde midlertidigt vil skærpe strukturtilpasningskravene i Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater og være ledsaget af gennemgribende omstillinger. De særlige problemer, der findes inden for visse erhvervssektorer, gør det nødvendigt, at der forhandles frem til supplerende overgangsbestemmelser for de pågældende følsomme sektorer. Specielt tekstil- og EKSF-området behøver tidsbegrænsede beskyttelsesforanstaltninger i partnerskabs- og samarbejdsaftalerne for at befordre tvingende nødvendige strukturændringer og afbøde deres sociale konsekvenser. På længere sigt må det i imidlertid fortsat være Det Europæiske Fællesskabs mål at udforme rammevilkårene for en liberal handelspolitik i forståelse med aftaleparterne og påse, at disse rammer også udmøntes fuldt ud i øststaterne. I henhold til EF-traktatens artikel 110 forpligter Det Europæiske Fællesskab sig udtrykkeligt til i fælles interesse at bidrage til en liberal handelspolitik. Desuden er den planlagte oprettelse af et frihandelsområde underlagt den konkrete betingelse, at told og andre handelshindringer (i begge retninger) i den bilaterale varehandel (mellem aftaleparterne) skal afskaffes for så vidt angår praktisk taget den samlede handel (GATT, artikel XXIV 8b). Hvis GATT-aftalen skal respekteres, kan intet område - heller ikke landbruget - på længere sigt undtages fra liberaliseringen.

3.24. For handelen med tekstilvarer mellem Det Europæiske Fællesskab og Rusland, Ukraine samt Hviderusland blev der i hvert enkelt tilfælde forhandlet frem til aftaler om frivillig eksportbegrænsning gældende til udgangen af 1995. På Rådets beslutning af den 20. december 1993 anvendes disse bilaterale overenskomster med tilbagevirkende kraft fra 1. januar 1993. I præamblen til aftalerne understreger parterne, at de agter at fremme en uforstyrret og afbalanceret udvikling i handelen med tekstilvarer. De bekræfter, at de er fast besluttet på at tage mest muligt hensyn til de alvorlige økonomiske og sociale problemer, som tekstilsektoren er stillet overfor. ØSU ser i disse aftaler et nødvendigt skridt til - under de givne betingelser - afgørende at imødegå de potentielle farer for et markedssammenbrud. Det opfordrer samtidig Kommissionen til inden aftalernes udløb at føre samtaler med den europæiske tekstil- og beklædningsindustri om selvreguleringsaftalernes indhold og forlængelse. Ved flere lejligheder har ØSU i sine udtalelser om denne sektor fremhævet Kommissionens opfattelse, hvorefter tekstil- og beklædningsindustrien har en vigtig rolle at spille i Fællesskabets erhvervsstruktur () ikke kun med hensyn til afsætning, produktion og arbejdspladser, men også på grund af erhvervets erfaringsrigdom og kreativitet. De strukturelle udfordringer, den europæiske tekstil- og beklædningsindustri står over for, stiller krav til solidariteten i Fællesskabet. Solidaritet er desto mere nødvendigt, som erhvervet - i det mindste i en overskuelig fremtid - er af livsvigtig betydning for en række regioner i Fællesskabet.

3.25. Hvad angår handelen med produkter, der henhører under EKSF-traktaten, gælder der indtil videre mængdemæssige begrænsninger. I slutningen af december 1994 afsluttedes forhandlinger om indgåelse af aftaler om frivillig begrænsning i 1995 og 1996 af indførslen af bestemte stålprodukter. ØSU går i princippet ind for disse forhandlinger, da en aftale alene af politiske grunde - også ifølge Europa-Kommissionen - er at foretrække frem for en unilateral fastsættelse af mængdekontingenter, hvilket er en udbredt praksis. Der blev op til slutningen af 1992 gennemført en mængdemæssig begrænsning af stålimporten fra det tidligere Sovjetunionen via EF-landenes nationale lovgivninger - det være sig i form af officielle »nationale kontingenter« eller mere eller mindre halvofficiel administrativ praksis. Med virkeliggørelsen af det indre marked accepterede EKSF-landene en fælles EF-importordning, som pr. 1. januar 1993 indebar etablering af EF-mængdekontingenter for indførsel af bestemte stålprodukter fra SNG-republikkerne. Denne foranstaltnings gyldighedsperiode blev i første omgang fastsat til et år (1993) og derefter forlænget til udgangen af 1994 (med en kontingentforhøjelse på 3 %). Hvad angår indholdet af aftalerne med Rusland og Ukraine om frivillig begrænsning i 1995 og 1996, gør ØSU opmærksom på

- at forhøjelsen af EF-kontingenterne med 35 % i 1995 i forhold til 1994 og med yderligere 15 % i 1996 er rigelig stor,

- at systemet med en regional fordeling af stålimporten inden for Fællesskabet ikke er bibeholdt.

ØSU bifalder den i aftalen fastsatte oprettelse af en kontaktgruppe for kul og stål, som jævnligt skal udveksle informationer om kul- og stålspørgsmål af fælles interesse. ØSU tvivler imidlertid på, at Kommissionen og de østlige partnerlandes regeringsrepræsentanter alene er i stand til at foretage en sagkyndig vurdering af udviklingstendenserne i kul- og stålindustrien i aftalelandene og på verdensplan samt at udarbejde praktiske forslag (f.eks. strukturtilpasninger). Efter ØSU's mening ville det være langt mere hensigtsmæssigt, hvis repræsentanter for de berørte industrigrene blev indkaldt som ligeværdige samtalepartnere i kontaktgruppen straks fra starten - og ikke først efter at gruppen har drøftet det pågældende spørgsmål. I øvrigt forventer ØSU, at disse instanser vil arbejde mere effektivt end de grupper, der inden for rammerne af Europaaftalerne træder sammen for at udveksle ideer.

3.26. Forhandlingerne om samhandelen med nukleart materiale var i lang tid præget af meningsforskelle mellem Rusland og Det Europæiske Fællesskab samt mellem de enkelte EF-lande. Der var først og fremmest tegn på en latent bekymring hos Fællesskabet for, at importen af beriget uran fra Rusland kunne true den konkurrerende EF-industris overlevelsesevne og føre til en »betydelig« reduktion i Fællesskabets markedsandel. Det var dette, der lå bag aftalen om ikke at underkaste handelen med nukleart materiale de samme regler, der gælder for varehandelen inden for rammerne af partnerskabs-og samarbejdsaftalen. Der planlægges i stedet en særaftale. Forhandlingerne herom vil fortsætte indtil den 1. januar 1997. Med i overvejelserne er en fast kvote for import af nukleart materiale fra Rusland, en forbedret beskyttelsesklausul og en særlig prisklausul, som tager hensyn til alle omkostningselementer, dvs. også udgiftsandele i forbindelse med miljøbeskyttelsesforanstaltninger, deponering eller oparbejdning samt opfyldelse af sikkerhedsstandarder. Indtil indgåelsen af den særskilte aftale gælder der en foreløbig ordning for handelen med nukleart materiale, som dels indeholder enkeltbestemmelser fra partnerskabs- og samarbejdsaftalen og dels viderefører bestemte elementer i handels- og samarbejdsaftalen med det tidligere Sovjetunionen. Den foreløbige ordning omfatter både beskyttelsesforanstaltninger med bedre muligheder for at gribe ind, en markedsbestemt prisdannelse og en aftale om at bringe handelen i overensstemmelse med lovgivningen i henholdsvis Rusland og Det Europæiske Fællesskab. For Fællesskabets vedkommende omfatter denne lovgivning også traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab, navnlig fastlæggelsen af EURATOM-forsyningsagenturets og Kommissionens rettigheder, beføjelser og kompetenceområder. Rusland bekendtgør desuden i en brevveksling, at det vil være en stabil, pålidelig og langvarig leverandør af nukleare materialer til Fællesskabet. Til gengæld anser Fællesskabet Rusland for en særlig forsyningskilde, adskilt fra andre leverandører. Yderligere spørgsmål om civilt samarbejde på det nukleare område - f.eks. om kernefusion og nuklear sikkerhed - vil blive regulerede på grundlag af to supplerende aftaler. I denne sammenhæng bifalder ØSU det fælles ønske om at lette den igangværende nukleare nedrustning med alle mulige midler.

Bestemmelser vedrørende erhvervsliv og investeringer

3.27. Med hensyn til arbejdsmarkedet forpligter parterne sig til ikke at tillade nationalitetsbestemt forskelsbehandling for så vidt angår aflønning, afskedigelse og andre arbejdsvilkår. En lovligt beskæftiget person fra den anden parts område må følgelig ikke forskelsbehandles i forhold til egne statsborgere. ØSU er imod, at der ikke kan gives adgang til arbejdsmarkedet for personer, som er i familie med lovligt beskæftigede arbejdstagere fra partnerlandene, og som er lovligt bosiddende i et medlemsland. At Fællesskabets arbejdsmarked - på grund af den høje arbejdsløshed og det yderst begrænsede spillerum på mellemlang sigt - ikke har noget særligt behov for arbejdskraft fra tredjelande i de kommende år, er en hel anden sag. På baggrund heraf mener ØSU, at man må undgå enhver aftale, som kan give anledning til et - omend kun politisk - krav om fri (grænseoverskridende) bevægelighed af arbejdskraft. Desuden må det erindres, at Fællesskabet i allerede eksisterende aftaler har gjort indrømmelser (anden prioritet), som yderligere kunne begrænse indvandringsmulighederne fra østeuropæiske lande. I øvrigt vil parterne samarbejde om at kontrollere den ulovlige indvandring (Ukraine) eller endog - som i aftalen med Rusland - modvirke den. ØSU hilser denne overenskomst velkommen. I sin udtalelse om Europaaftalen opfordrede ØSU flere gange Fællesskabet til at være mere opmærksom på problemet med de ulovlige aktiviteter, der er tæt forbundet med den ulovlige indvandring. Daglige begivenheder viser, at disse opfordringer var velbegrundede. Desværre fandt appellerne ikke genklang i senere Europaaftaler. Det er derfor ekstra opmuntrende, at Fællesskabet nu selv har erkendt problemet og givet det en fremtrædende plads i partnerskabs- og samarbejdsaftalen.

3.28. ØSU støtter uden forbehold parternes erklæring (som allerede er indgået i Europaaftalerne) om samordning af de forskellige sociale sikringsordninger i EF-landene for russiske og ukrainske arbejdstagere, som er lovligt beskæftiget på et medlemslands område. Med forbehold af de gældende betingelser og forhold i de enkelte medlemslande vil samordningen sikre, at alle forsikrings-, beskæftigelses- eller opholdsperioder, sådanne arbejdstagere har haft i de forskellige medlemslande, lægges sammen for så vidt angår alders-, invaliditets- og efterladtepensioner samt lægebehandling. Forsikringsydelserne kan frit overføres til den gældende sats i skyldnermedlemsstaten. Rusland og Ukraine indrømmer EF-borgere, der er beskæftiget i et af de to lande, en tilsvarende behandling.

3.29. ØSU har flere gange givet udtryk for det synspunkt, at etableringsfriheden vil lette overgangen til markedsøkonomi og bidrage til oprettelsen af en moderne og konkurrencedygtig økonomi i de østlige partnerlande. På baggrund heraf er ØSU's bedømmelse af aftalens bestemmelser om etablering af virksomheder ikke ubetinget positiv. Ganske vist indrømmer Rusland og Fællesskabet hinanden en mestbegunstigelsesbehandling, hvad angår etablering af virksomheder (datterselskaber/filialer) på deres respektive områder, dvs. en behandling, der ikke er mindre gunstig end den, der indrømmes et tredjeland. Dette er imidlertid utilstrækkeligt, hvis der skal skabes uindskrænket markedsadgang. Det kan også ganske afgjort forekomme, at indenlandske virksomheder er gunstigere stillet. Ukraine, derimod, indrømmer ensidigt EF-virksomheder samme behandling som ukrainske virksomheder.

Hvad angår udøvelse af erhvervsvirksomhed indrømmes datterselskaber generelt national behandling, men kan også efter eget valg indrømmes mestbegunstigelsesbehandling - alt efter hvilken ordning, der er mest fordelagtig. Parterne har naturligvis visse forbehold på bestemte områder, som ikke vil blive omtalt her. Hvad angår filialers drift indrømmer Fællesskabet og Rusland kun mestbegunstigelsesbehandling, mens Ukraine ensidigt indrømmer EF-virksomheders filialer national behandling. Efter ØSU's opfattelse er det absolut nødvendigt med en revision af etableringsretbestemmelserne - i hvert fald for Fællesskabets og Ruslands vedkommende. Det må derfor hilses velkommen, at parterne vil undersøge, hvordan der kan opnås national behandling på en måde, der er tilfredsstillende for begge parter, og på grundlag af Samarbejdsudvalgets anbefalinger. Disse gode intentioner vil imidlertid ikke kunne munde ud i en aftale, hvis Fællesskabet accepterer, at Rusland kan indskrænke allerede indgåede aftaler om etableringsret, fordi EF-datterselskaber og -filialer »i visse henseender og på visse områder« - ifølge Ruslands begrundelse - ofte indrømmes en behandling, der er gunstigere end den generelle behandling af russiske virksomheder.

Uden at komme nærmere ind på argumentationens holdbarhed mener ØSU, at det må gøres helt klart for de russiske forhandlingspartnere - også selv om det først sker senere i Samarbejdsudvalget - at sådanne klausuler snarere vil afskrække potentielle investorer. Det ville være mere hensigtsmæssigt at føre en lovgivningsmæssig og administrativ rammepolitik, som bygger på stabilitet og forudsigelighed, styrker virksomhedernes forventninger og også på længere sigt fremmer EF-virksomhedernes investeringslyst. Senest tre år efter indgåelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen vil Rusland og Fællesskabet i Samarbejdsudvalget gennemgå alle etableringsretlige ændringer, som parterne hver især har vedtaget i den mellemliggende periode. Der vil også blive ført konsultationer for at bilægge stridsspørgsmål. Opnås der ikke enighed, står det den anden part frit for at gennemføre passende tilpasningsforanstaltninger. Da indførelsen af bestemmelser, der kunne føre til forskelsbehandling af de enkelte lande, ikke er i modstrid med EF-landenes politik og praksis, ligger yderligere ensidige indskrænkninger af etableringsretten - skønt begge parter vil gøre deres yderste for at forhindre det - inden for mulighedernes grænse.

3.30. Også banker og forsikringsselskaber fra EF-landene () indrømmes mestbegunstigelsesbehandling ved etablering af datterselskaber og national behandling ved udøvelse af erhvervsvirksomhed. For så vidt angår banker er der imidlertid en lang række undtagelser i Rusland. Det generelle loft for andelen af udenlandsk kapital i det russiske banksystem er en vigtig undtagelse. Også den talmæssige begrænsning af filialer af russiske datterselskaber af EF-virksomheder virker hæmmende for erhvervsudviklingen. Af stor betydning er endvidere, at der stilles et højere krav om minimumskapital over for disse datterselskaber end det, der stilles til de russiske banker. Det forbydes at foretage transaktioner med aktier og instrumenter, der kan konverteres til aktier i russiske aktieselskaber. Rusland har lovet, at enkelte undtagelser - som ikke er nævnt her - vil blive fjernet efter tre eller fem år. Hvad angår loftet for udenlandsk kapital i Ruslands banksystem eller kravet om højere minimumskapital over for EF-bankernes datterselskaber, undersøger Rusland fem år efter aftalens undertegnelse muligheden for at lempe disse to foranstaltninger - under hensyntagen til aktuelle valuta-, skatte-, finans- og betalingsbalancepolitiske overvejelser samt udviklingen af det russiske banksystem. ØSU må konkludere, at de undtagelser, som Fællesskabet har accepteret, i første omgang vil stille EF-bankerne konkurrencemæssigt ringere på de russiske markeder. Disse ulemper bør hurtigst muligt fjernes og under alle omstændigheder hurtigere end i den hidtidige tidsplan.

3.31. Markederne for tjenesteydelser oplever en dynamisk vækst og vinder stigende betydning på verdensplan. Ifølge en tilnærmet værdi udgør tjenesteydelser allerede nu cirka en tredjedel af den samlede verdenshandel. Talrige undtagelser, en lang række restriktioner, subventioner samt begunstigelse af nationale udbydere af tjenesteydelser slører imidlertid dette billede og forvrider over alt den grænseoverskridende handel med tjenesteydelser. I lyset af disse tendenser kan der næppe satses højt nok på liberaliseringsforanstaltninger - de være nok så beskedne. Dette gælder også, ja især, den grænseoverskridende handel med tjenesteydelser med de østlige partnerstater. ØSU bifalder de gensidige indrømmelser i aftalen med Rusland af mestbegunstigelsesstatus for en bred vifte af tjenesteydelser. I fremtiden vil Samarbejdsudvalget fremsætte anbefalinger vedrørende den videre liberalisering af den grænseoverskridende handel med tjenesteydelser, og i den forbindelse også tage hensyn til andre internationale forpligtelser, som parterne har indgået. At Fællesskabet traktatmæssigt har fastlagt, at GATS-bestemmelser, som aftalen berører, skal overtages til den fastsatte tid, er en logisk konsekvens heraf. Ingen tjenesteydelsessektor eller -branche, som også er dækket af GATS, må ved GATS' ikrafttræden behandles gunstigere end aftalt i Uruguay-runden. Rusland kan gennem passende tilpasninger genoprette balancen i de indrømmelser, som parterne yder hinanden. I aftalen med Ukraine forpligter begge parter sig på grundlag af Samarbejdsudvalgets anbefalinger til trinvist at tillade grænseoverskridende tjenesteydelser. Samtidig vil Fællesskabet og Ukraine samarbejde om at opbygge en markedsorienteret sektor for tjenesteydelser i den østlige nabostat.

3.32. Aftalerne om grænseoverskridende udveksling af tjenesteydelser på transportområdet må også hilses velkommen. For søtransportens vedkommende forpligter parterne sig til effektivt at sikre uhindret adgang til det internationale søtransportmarked og til søtransport. Aftalerne berører ikke rettigheder og forpligtelser i henhold til De Forenede Nationers adfærdskodeks for linjekonferencer. Samtidig bekræfter parterne princippet om fri konkurrence, hvad angår transporten af tørt og flydende massegods. Ensidige foranstaltninger samt enhver administrativ, teknisk og anden hindring, som begrænser eller har diskriminerende virkninger, afskaffes. Efter ØSU's mening er aftalerne med Rusland om de indre vandveje utilfredsstillende. Først efter aftalens ikrafttræden vil parterne (inden udgangen af 1996) undersøge, hvordan de indre vandveje gradvist kan