Forslag til Rådets direktiv om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (98/C 321/07) (EØS-relevant tekst) KOM(1998) 480 endelig udg. - 98/0267(SYN)

(Forelagt af Kommissionen den 29. september 1998)

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 75,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg,

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 C og i samarbejde med Europa-Parlamentet, og

ud fra følgende betragtninger:

(1) Øget integration i Fællesskabets jernbanesektor er et vigtigt led i fuldførelsen af det indre marked og bestræbelserne på at opnå bæredygtig mobilitet;

(2) i henhold til Rådets direktiv 91/440/EØF af 29. juli 1991 om udvikling af Fællesskabets jernbaner (1) har jernbanevirksomheder og internationale sammenslutninger af jernbanevirksomheder en vis ret til adgang til international jernbanetransport; denne ret indebærer, at jernbaneinfrastruktur kan benyttes af flere forskellige brugere;

(3) ved Rådets direktiv 95/19/EF af 19. juni 1995 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af infrastrukturafgifter (2) er der fastsat generelle principper for tildelingen af jernbaneinfrastrukturkapacitet;

(4) disse to direktiver har resulteret i betydelig variation med hensyn til jernbaneinfrastrukturafgifternes struktur og niveau og kapacitetstildelingsprocessernes form og varighed;

(5) hensigtsmæssige kapacitetstildelingsordninger for jernbaneinfrastruktur kombineret med konkurrerende operatører vil give en bedre fordeling af transporten på de forskellige transportformer;

(6) tilskyndelse til optimal udnyttelse af jernbaneinfrastrukturen medvirker til at nedbringe samfundets omkostninger ved transport;

(7) et begrænset, men voksende antal virksomheder ønsker at benytte Fællesskabets jernbaneinfrastruktur;

(8) købere af jernbanetransportydelser foretrækker at kunne deltage direkte i kapacitetstildelingsprocessen;

(9) afgifts- og kapacitetstildelingsordningerne skal give alle virksomheder lige adgang uden forskelsbehandling og i videst muligt omfang imødekomme alle brugeres og trafiktypers behov på en retfærdig og ikke-diskriminerende måde;

(10) afgifts- og kapacitetstildelingsordninger bør tilskynde jernbaneinfrastrukturforvaltere til at optimere udnyttelsen af deres infrastruktur til gavn for hele samfundet;

(11) kapacitetstildelingsordningerne bør give jernbanevirksomhederne klare og konsekvente signaler, på grundlag af hvilke de kan træffe rationelle beslutninger;

(12) infrastrukturforvaltere har behov for en vis fleksibilitet for at opnå en mere effektiv udnyttelse af infrastrukturnettet;

(13) der må ved udformningen af kapacitetstildelings- og afgiftsordningerne eventuelt tages hensyn til det forhold, at forskellige elementer i jernbaneinfrastrukturnettet kan være konstrueret med henblik på forskellige hovedbrugere;

(14) de krav, der gør sig gældende for passagertrafik, kan i mange tilfælde være i modstrid med de krav, godstrafikken stiller; passagertraffikens krav kan resultere i et net, som er dyrere at anlægge og vedligeholde end et net, der udelukkende er konstrueret til godstransport;

(15) de forskellige transporttjenesters behov må afvejes korrekt;

(16) den voksende hastighedsforskel mellem det rullende materiel til henholdsvis godstrafik og passagertrafik kan skærpe konflikten mellem disse to trafiktyper;

(17) transporttjenester, der udføres på kontrakt for offentlige myndigheder, kan nødvendiggøre særlige regler for fortsat at være attraktive for brugerne;

(18) forskellige brugere og kategorier af brugere har ofte forskellig indvirkning på kapaciteten;

(19) afgifts- og kapacitetstildelingsordningerne skal tage hensyn til virkningerne af den voksende mætning af kapaciteten og den knaphed på kapacitet, der kan blive slutresultatet;

(20) de forskellige tidsrammer for planlægningen af trafiktyper betyder, at det bør sikres, at ansøgninger om kapacitet, der indgives efter færdiggørelsen af togplanen, kan imødekommes;

(21) brugen af informationsteknologi kan gøre udarbejdelsen af togplaner hurtigere og mere fleksibel og sætte ansøgerne bedre i stand til at byde på kapacitet samt gøre det lettere at fastlægge kanaler, som går over mere end én infrastrukturforvalters net;

(22) for at opnå et optimalt resultat for operatører og trafiktyper bør der forlanges en gennemgang af kapacitetsudnyttelsen, hvis en samordning af infrastrukturkapaciteten er påkrævet for at imødekomme brugernes behov;

(23) i betragtning af infrastrukturforvalterens monopolstilling bør der forlanges en gennemgang af den disponible kapacitet og metoderne til at forbedre den, hvis det ved tildelingen af infrastrukturkapacitet ikke er muligt at imødekomme brugernes ansøgninger;

(24) manglende information om andre jernbanevirksomheders ansøgninger samt om begrænsninger i systemet kan gøre det vanskeligt for jernbanevirksomheder at optimere deres ansøgninger om kapacitet;

(25) det er vigtigt at sikre bedre samordning af tildelingsordningerne for derved at gøre jernbanerne mere attraktive for trafik, der benytter mere end én infrastrukturforvalters net, og for international trafik;

(26) det er vigtigt at minimere de konkurrencefordrejninger, der kan opstå mellem jernbaneinfrastrukturer eller mellem transportformer som følger af væsentlige forskelle i afgiftsprincipperne;

(27) det bør afgrænses nærmere, hvilke elementer i infrastrukturtjenesten der er afgørende for, at en operatør kan levere en transportydelse, og som skal stilles til rådighed mod betaling af minimumsadgangsafgifter;

(28) der bør investeres i jernbaneinfrastruktur, og infrastrukturafgiftsordningerne bør give infrastrukturforvaltere incitamenter til at foretage de fornødne investeringer, hvis de er økonomisk rentable;

(29) enhver afgiftsordning vil sende økonomiske signaler til brugerne; det er vigtigt, at signalerne til jernbanevirksomhederne er konsekvente og kan danne grundlag for rationelle beslutninger;

(30) hensigtsmæssige afgiftsordninger for jernbaneinfrastruktur kombineret med hensigtsmæssige afgiftsordninger for anden transportinfrastruktur samt konkurrencedygtige operatører vil resultere i en optimal balance mellem forskellige transportformer;

(31) infrastrukturforvaltere skal have et vist råderum til at variere afgifterne for at tilskynde til mere effektiv udnyttelse af infrastrukturnettet, f.eks. mulighed for at variere kanaler eller en længerevarende aftale med operatører;

(32) infrastrukturforvaltere bør for at kunne fastlægge infrastrukturafgifter på passende og retfærdige niveauer registrere og fastsætte værdien af deres aktiver og danne sig et klart indtryk af de omkostningsbestemmende faktorer ved infrastrukturens drift;

(33) det bør sikres, at der tages hensyn til eksterne omkostninger, når der træffes beslutninger på transportområdet, som skitseret i Kommissionens grønbog om fair og effektiv prissætning på transportområdet (3);

(34) enhver infrastrukturafgiftsordning bør sikre, at den trafik, der som et mindstemål kan dække de meromkostninger, den påfører samfundet, kan benytte jernbanenettet;

(35) forhandlinger om de enkelte kanaler vil kunne afspejle markedsværdien af adgangen, men en skæv informationsformidling kan påvirke resultaterne negativt, og besværet med forhandlingerne kan være for stort;

(36) jernbaneinfrastruktur er et naturligt monopol, og det er derfor nødvendigt at give infrastrukturforvaltere incitamenter til at nedbringe omkostningerne og forvalte deres infrastruktur effektivt;

(37) det er vigtigt at sikre, at afgifter for international trafik fastsættes således, at jernbanerne fortsat kan imødekomme markedets behov;

(38) det samlede niveau for dækningen af omkostningerne gennem infrastrukturafgifter indvirker på behovet for offentlig støtte;

(39) rabatter til operatører skal være baseret på reelle konstaterede besparelser;

(40) jernbanevirksomheder og infrastrukturforvaltere bør have incitamenter til at sikre færrest mulige forstyrrelser på nettet;

(41) tildelingen af kapacitet er forbundet med en omkostning for infrastrukturforvalteren, som han skal have sikkerhed for at få dækket;

(42) målene for dette direktiv, en koordinering af medlemsstaternes ordninger vedrørende tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og afgifter for brug heraf, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne i betragtning af behovet for at sikre retfærdige og ikke-diskriminerende vilkår for adgangen til infrastrukturen samt nødvendigheden af at tage hensyn til de internationale aspekter, der helt klart er forbundet med driften af visse elementer i jernbanenettene; disse mål kan derfor i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, i traktatens artikel 3 B, på grund af behovet for koordinerede grænseoverskridende foranstaltninger bedre gennemføres på fællesskabsplan; i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet handler Fællesskabet ved dette direktiv kun i det omfang, det er nødvendigt for at nå disse mål;

(43) Rådets forordning (EØF) nr. 2830/77 af 12. december 1977 om foranstaltninger, der er nødvendige for at gøre jernbanevirksomhedernes bogføring og årsregnskaber sammenlignelige (4), Rådets forordning (EØF) nr. 2183/78 af 19. september 1978 om fastsættelse af ensartede principper for jernbanevirksomhedernes omkostningsberegning (5) og Rådets beslutning 82/529/EØF af 19. juli 1982 om prisdannelsen for international godstransport med jernbane (6), alle senest ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, er blevet overflødige og bør derfor ophæves;

(44) de i direktiv 95/19/EF fastsatte krav om sikkerhedscertifikater bør indgå i nærværende direktiv, og direktiv 95/19/EF bør ophæves;

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

KAPITEL I INDLEDENDE BESTEMMELSER

Artikel 1

Anvendelsesområde

1. Dette direktiv fastlægger de principper og procedurer, der skal anvendes ved fastsættelse og opkrævning af jernbaneinfrastrukturafgifter og tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet. Medlemsstaterne sikrer, at afgifts- og kapacitetstildelingsordninger for relevant jernbaneinfrastruktur overholder de i direktivet fastsatte principper, og giver infrastrukturforvalteren mulighed for at markedsføre den disponible infrastrukturkapacitet og udnytte den så effektivt som muligt.

2. Dette direktiv finder anvendelse på hovedlinjeinfrastruktur, der anvendes til indenlandsk og international jernbanetransport.

3. Særskilte lokale net til passagerbefordring og net, som kun kan anvendes til passagerbefordring i byer og forstæder, såsom sporveje og light rail, er ikke omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

Privatejede net, der kun tjener ejerens eget brug med henblik på hans godstransport er ikke omfattet af direktivets anvendelsesområde.

4. Jernbanevirksomheder og internationale sammenslutninger, hvis aktivitet er begrænset til pendultrafik med vejkøretøjer gennem tunnelen under Kanalen, er heller ikke omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

Artikel 2

Definitioner

I dette direktiv forstås ved:

a) »tildeling«, en infrastrukturforvalters eller et tildelingsorgans tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet

b) »godkendt ansøger«, en fysisk eller juridisk person, som har en forretningsmæssig eller almennyttig interesse i at købe infrastrukturkapacitet til udførelse af jernbanetransport, og som opfylder de nødvendige krav for at kunne ansøge om kapacitet, og som ønsker at reservere anvendelsen af kapaciteten på den relevante jernbaneinfrastruktur. Definitionen omfatter jernbanevirksomheder med licens

c) »kapacitetsbegrænset infrastruktur«, et afsnit af infrastruktur, hvor efterspørgslen efter kapacitet ikke kan imødekommes i fuldt omfang, selv ikke efter samordning af de forskellige ansøgninger om kapacitet

d) »kapacitetsforbedringsplan«, en foranstaltning eller række af foranstaltninger med en tidsplan for gennemførelsen, som tager sigte på at afhjælpe de kapacitetsbegrænsninger, der er årsag til, at et afsnit af infrastruktur erklæres for »kapacitetsbegrænset infrastruktur«

e) »samordning«, den proces, hvorved tildelingsorganet og godkendte ansøgere forsøger at finde en løsning, hvis der foreligger indbyrdes modstridende ansøgninger om infrastrukturkapacitet

f) »rammeaftale«, en generel aftale, der fastsætter en godkendt ansøgers behov for jernbaneinfrastrukturkapacitet i et tidsrum, der strækker sig længere end en togplansperiode

g) »infrastrukturkapacitet«, mulighed for at planlægge kanaler på en bestemt del af infrastrukturen

h) »infrastrukturforvalter«, ethvert organ eller enhver virksomhed, der er ansvarlig for anlæg og vedligeholdelse af jernbaneinfrastruktur

i) »net«, hele den jernbaneinfrastruktur, der ejes og forvaltes af en infrastrukturforvalter

j) »netvejledning«, den vejledning, der indeholder en detaljeret redegørelse for almindelige regler, tidsfrister, procedurer og kriterier for afgifts- og kapacitetstildelingsordningerne. Den indeholder desuden alle andre oplysninger, der er nødvendige for at kunne ansøge om kapacitet

k) »jernbanevirksomhed«, enhver offentlig eller privat virksomhed, hvis aktivitet består i godstransport og/eller passagerbefordring via jernbane, og som er forpligtet til at sørge for trækkraften

l) »tilsynsorgan«, den organisation, som fører tilsyn med ordningerne for tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og fastsættelse og opkrævning af afgifter for brugen af jernbaneinfrastruktur

m) »planlægningsproces«, den proces, som indledes med indgivelsen af ansøgningerne om infrastrukturkapacitet og afsluttes med udarbejdelsen af en togplan

n) »ansøgning med kort varsel«, en ansøgning om kapacitet, som, fordi behovet ikke kendes tilstrækkeligt tidligt, ikke kan indgives i forbindelse med den normale planlægningsproces

o) »kanal«, den infrastrukturkapacitet, der er nødvendig for, at et tog kan køre fra et punkt til et andet i en bestemt tidsperiode

p) »togplan«, de data, der fastlægger alle de af planen omfattede togs og det rullende materiels bevægelser på den relevante infrastruktur i den periode, togplanen er i kraft.

Artikel 3

Netvejledning

1. Infrastrukturforvalteren udarbejder og offentliggør en netvejledning i samråd med godkendte ansøgere og andre interesserede parter.

2. I netvejledningen redegøres der for karakteren af den infrastruktur, som er til rådighed for jernbanevirksomheder. Den indeholder oplysninger om vilkårene for adgang til den relevante jernbaneinfrastruktur. Den indeholder et særskilt afsnit om afgiftsprincipper og i givet fald tariffer, som anført i artikel 7, og et afsnit om kriterier og regler for kapacitetstildelingen, som anført i artikel 17. Den indeholder også detaljerede oplysninger om procedurer og tidsfrister, der skal overholdes

3. Netvejledningen stilles til rådighed for alle parter, der er eller måtte ønske at blive godkendte ansøgere, til en pris, som ikke overstiger udgivelsesomkostningerne.

4. Netvejledningen ajourføres og ændres i nødvendigt omfang.

KAPITEL II INFRASTRUKTURAFGIFTER

Artikel 4

Fastsættelse, opkrævning og inddrivelse af afgifter

1. Medlemsstaterne kan fastlægge overordnede principper for afgifterne under overholdelse af kravet om forvaltningsmæssig uafhængighed i artikel 7 i direktiv 91/440/EØF. Infrastrukturforvalteren fastsætter de nærmere regler for afgifterne, opkræver afgifter for brugen af infrastruktur og inddriver betalingen.

2. Hvis infrastrukturforvalteren ikke er uafhængig af enhver jernbanevirksomhed med hensyn til retlig status, organisation og beslutningstagning, varetages den funktion, der er omhandlet i stk. 1 og beskrevet i dette kapitel, af et afgiftsorgan, som er uafhængigt af enhver jernbanevirksomhed med hensyn til juridisk status, organisation og beslutningstagning.

3. Infrastrukturforvaltere samarbejder om effektiv drift af togtrafik, der går over mere end ét infrastrukturnet. De kan oprette de nødvendige fælles organisationer for at muliggøre dette. Ethvert samarbejde og enhver fælles organisation er undergivet de i dette direktiv fastsatte regler.

4. Medmindre der er truffet særlige ordninger i henhold til artikel 9, stk. 1, sikrer infrastrukturforvaltere, at den gældende afgiftsordning er baseret på de samme principper for hele deres net.

5. Infrastrukturforvaltere sikrer, at anvendelsen af afgiftsordningen resulterer i objektive, ensartede og ikke-diskriminerende afgifter for forskellige jernbanevirksomheder, som udfører samme form for transport på samme del af markedet.

6. En infrastrukturforvalter eller et afgiftsorgan behandler forretningsmæssige oplysninger fra godkendte ansøgere fortroligt.

Artikel 5

Tjenesteydelser

1. Jernbanevirksomheder er berettigede til den pakke af tjenesteydelser, der i bilaget er beskrevet som minimumsadgangsydelser, samt i nødvendigt omfang til de tjenesteydelser, der er beskrevet i bilaget som adgangsydelser.

2. For at opnå en sikker drift af nettet kan infrastrukturforvalteren kræve, at jernbanevirksomhederne får leveret en række tjenesteydelser. Disse tjenesteydelser er beskrevet i bilaget som obligatoriske ydelser og kan leveres af infrastrukturforvalteren eller af et andet organ, der er godkendt af et uafhængigt tilsynsorgan.

3. Hvis infrastrukturforvalteren tilbyder nogle af de tjenesteydelser, der i bilaget er beskrevet som ekstra ydelser, skal han på anmodning levere dem til en godkendt ansøger.

4. Jernbanevirksomheder kan anmode infrastrukturforvalteren eller andre leverandører om en række andre hjælpeydelser, der i bilaget er anført som sådanne. Infrastrukturforvalteren er ikke forpligtet til at levere disse tjenesteydelser.

Artikel 6

Infrastrukturomkostninger og -regnskaber

1. Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsstøtte og på den anden side udgifterne til infrastrukturen. Statsstøtte skal ydes i overensstemmelse med traktatens artikel 77, 92 og 93.

2. Infrastrukturforvaltere skal under behørig hensyntagen til sikkerheden og opretholdelsen og forbedringen af kvaliteten af infrastrukturtjenesten gives incitamenter til at nedbringe både omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur og niveauet for adgangsafgifterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at bestemmelsen i stk. 2 efterkommes enten ved en kontraktmæssig aftale mellem den kompetente myndighed og infrastrukturforvalteren af mindst tre års gyldighed, hvori er fastsat bestemmelser for statsstøtte som anført i stk. 1, eller ved indførelse af passende regler, hvortil er knyttet de fornødne beføjelser.

4. Hvor der foreligger en kontraktmæssig aftale, som beskrevet i stk. 3, vedtages vilkårene for kontrakten og strukturen i de beløb, der udbetales som finansiel støtte til infrastrukturforvalteren, på forhånd for hele kontraktperioden.

5. Infrastrukturforvaltere udarbejder og fører over de aktiver, de forvalter, en fortegnelse, hvoraf skal fremgå infrastrukturens aktuelle værdi samt specifikation af udgifter til forbedringer og udskiftning af infrastrukturen.

6. Infrastrukturforvalteren fastlægger metoder for en forholdsmæssig fordeling af omkostningerne mellem forskellige typer rullende materiel og operationer ud fra den mest nøjagtige foreliggende viden om, hvad der har forårsaget omkostningerne.

Artikel 7

Vejledning om afgifter og afgiftsordninger

1. Infrastrukturforvalteren udarbejder i samråd med de godkendte ansøgere og andre berørte parter en vejledning om afgifter og afgiftsordninger, som indgår i netvejledningen.

2. Vejledningen skal indeholde de nødvendige oplysninger om afgiftsordningen og tilstrækkelige oplysninger om afgifter for de i bilaget anførte tjenesteydelser, der kun leveres af en enkelt leverandør. Vejledningen skal indeholde både oplysninger om den gældende afgiftsordning og om forventede ændringer i afgifterne de næste fem år. Den skal indeholde en generel analyse af salg og indtægter, som ikke giver mulighed for at identificere de afgifter, en virksomhed skal betale for en bestemt tjenesteydelse.

3. Hvis en infrastrukturforvalter anvender en rabatordning, som defineret i artikel 10, en præstationsordning, som defineret i artikel 12, eller reservationsafgifter, som defineret i artikel 13, skal vejledningen indeholde nærmere oplysninger om disse ordninger.

4. Efter rimelig anmodning fra en godkendt ansøger forlanger tilsynsorganet, at infrastrukturforvaltere inden en måned gratis giver tilsynsorganet tilstrækkeligt detaljerede oplysninger om den omkostningsberegning, der ligger til grund for beregningerne af infrastrukturafgifterne, samt data, der viser, på hvilket grundlag de fastlægger og fordeler omkostningerne mellem forskellige typer rullende materiel og tjenesteydelser, således at ansøgeren kan sikre sig, at afgifterne opfylder dette direktivs krav.

5. For at kunne vurdere, hvorvidt det kan lade sig gøre at drive en transporttjeneste, giver en infrastrukturforvalter gratis senest en måned efter en ansøgning fra en godkendt ansøger oplysning om, hvilke afgifter der gælder for typer af rullende materiel eller tjenesteydelser, som ikke er medtaget i de offentliggjorte oplysninger.

Artikel 8

Afgiftsprincipper

1. Afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur betales til infrastrukturforvalteren og anvendes til at finansiere hans virksomhed.

2. Medlemsstaterne kan kræve, at infrastrukturforvalteren fremlægger den nødvendige dokumentation for, at afgifterne er opkrævet på et ikke-diskriminerende grundlag.

3. Med forbehold af bestemmelserne i stk. 5 fastsættes infrastrukturafgiften for den brug af jernbaneinfrastruktur, som omfatter minimumsadgangsydelserne og om nødvendigt andre adgangsydelser, svarende til den omkostning, der påløber direkte som følge af togets drift.

4. Infrastrukturforvalteren indregner i infrastrukturafgiften et beløb, som afspejler eventuel knaphed på kapacitet. Denne afgift opkræves kun for klart afgrænsede afsnit af infrastrukturen, hvor kapacitetsbegrænsninger gør sig gældende. Beregning af niveauet for denne afgift baseres på metoder, som fastlægges efter høring af de berørte parter. Der redegøres for de anvendte metoder i vejledningen om afgiftsprincipper.

5. Infrastrukturafgiften kan forhøjes med en ekstra afgift for at tage hensyn til omkostningerne ved de eksterne virkninger, der følger af togets drift. En sådan afgift skal være differentieret efter omfanget af den forårsagede virkning. Niveauet for disse afgifter beregnes efter offentliggjorte metoder, der fastlægges efter høring af de jernbanevirksomheder, som enten benytter eller måtte ønske at benytte infrastrukturen. Hvis der ikke tilsvarende kræves betaling for eksterne omkostninger ved andre konkurrerende transportformer, skal disse afgifter resultere i, at der samlet ikke sker nogen ændring i infrastrukturforvalterens indtægter. I tilfælde af, at indarbejdelsen af et eksternt afgiftselement resulterer i ekstra indtægter, afgør medlemsstaterne, hvordan indtægterne skal anvendes.

6. For at undgå alt for store uønskede fluktuationer kan de i stk. 3, 4 og 5 omhandlede afgifter beregnes som gennemsnit for et rimeligt antal tog og rimeligt lange tidsrum. Infrastrukturafgifternes relative størrelse afhænger dog af den relative forskel i omkostninger ved forskellige transporttjenester.

7. Hvis de tjenesteydelser, der i bilaget er anført som ekstra ydelser, obligatoriske ydelser og hjælpeydelser, kun kan leveres af én leverandør, afhænger afgiften for den pågældende tjenesteydelse af omkostningen ved at levere den, udregnet på grundlag af den faktiske brug.

8. Der opkræves afgifter for kapacitet, der anvendes til infrastrukturvedligeholdelse. Disse afgifter må ikke overstige infrastrukturforvalterens nettoindtægtstab som følge af vedligeholdelsen.

Artikel 9

Undtagelser fra afgiftsprincipperne

1. Undtagelsesvist og kun for specifikke projekter kan afgiftsordninger for brugen af infrastruktur eller forbedringer af eksisterende infrastruktur baseres på de langsigtede meromkostninger, der hidrører fra den foretagne investering, herunder en rimelig forrentning. Afgifter kan kun fastsættes på dette grundlag, såfremt infrastrukturforvalteren over for tilsynsorganet dokumenterer, at:

a) den nødvendige investering ellers ikke ville være foretaget, og

b) investeringen og afgiftsordningen tilsammen resulterer i en mere effektiv ressourceallokering.

2. Medlemsstaterne bør i princippet tilstræbe at sikre, at enhver trafik, der som et mindstemål kan dække den omkostning, den medfører, ikke på grund af afgiftsordningen forhindres i at anvende infrastrukturkapacitet. Hvis et organ, der fastsætter infrastrukturafgifter, ønsker at få dækket en større del af omkostningerne, end hvad der er tilladt i henhold til artikel 8, stk. 3, 4 og 5, kan den for anden trafik end godstransport kun gøre det ved at pålægge ekstra afgifter i henhold til et af de sæt regler, der er fastsat i stk. 3, 4 og 5.

3. Der kan enten opkræves en fast afgift af den jernbanevirksomhed, der gør størst brug af et afsnit af infrastrukturen, mens der anvendes en ordning med faste og variable afgifter over for de øvrige jernbanevirksomheder. Med henblik herpå kan nettet opdeles i afsnit; hvert afsnit skal være mindst 1 000 km. Afgiften baseres på og må ikke overstige de omkostninger, som er forbundet med infrastrukturafsnittet, men som ikke dækkes af de i artikel 8, stk. 3, fastsatte afgifter. Hvis der opkræves en fast afgift, sikrer afgiftsorganet, at andre jernbanevirksomheder, der udfører tilsvarende transport på samme tid på det samme marked, ikke pålægges en gennemsnitlig afgift eller en afgift for drift af en ekstra transporttjeneste, som er mere end 10 % højere end den afgift, der betales af den jernbanevirksomhed, der gør størst brug af afsnittet.

4. Afgifterne kan forhøjes og varieres på grundlag af forhandlinger, afhængigt af elasticiteten i efterspørgslen efter forskellige transporttjenester eller typer af transporttjenester. Det kan kun foregå under nøje overvågning af et tilsynsorgan, og kun såfremt der er fastsat klausuler, der sikrer, at brugere, som er afhængige af jernbanetransport, ikke kommer til at betale urimeligt høje udgifter. Tilsynsorganer udarbejder og offentliggør bindende regler efter høring af de berørte parter. Afgifter, der fastsættes på denne måde, skal indgå i en kontrakt mellem infrastrukturforvalteren og den godkendte ansøger.

5. Infrastrukturforvalteren kan offentliggøre tariffer, hvori der sondres mellem forskellige klart definerede trafiktyper, og som afspejler, i hvilket omfang det accepteres at betale mere end de omkostninger, trafikken medfører. Det kan kun tillades, såfremt der er fastsat klausuler, der sikrer, at brugere, som er afhængige af jernbanetransport, ikke kommer til at betale urimeligt høje afgifter, og såfremt der er indført ordninger, der sikrer, at trafik, der som et mindstemål kan dække de meromkostninger, den medfører, kan accepteres. Tilsynsorganer fører tilsyn med tarifferne for forskellige trafiktyper og sikrer, at de er rimelige.

Artikel 10

Rabatter

1. Enhver rabat på de afgifter, infrastrukturforvalteren opkræver af en jernbanevirksomhed for en hvilken som helst transporttjeneste, skal være i overensstemmelse med de i stk. 2, 3 og 4 fastsatte kriterier, jf. dog traktatens artikel 85, 86 og 90.

2. Rabatter må ikke overstige infrastrukturforvalterens faktiske besparelser ved operationen sammenholdt med en tilsvarende særskilt enkelttur. Ved fastsættelsen af rabattens størrelse må der ikke tages hensyn til besparelser, som allerede er indregnet i afgiften.

3. Rabatter kan kun vedrøre afgifter, der opkræves for et bestemt afsnit af infrastrukturen.

4. Der skal gælde særskilte rabatordninger for forskellige typer af transporttjenester.

Artikel 11

Kompensationsordninger for udækkede eksterne marginalomkostninger og infrastrukturomkostninger

1. Medlemsstaterne kan indføre en tidsbegrænset ordning, der ved brug af jernbaneinfrastruktur kompenserer for de påviseligt udækkede eksterne marginalomkostninger og infrastrukturomkostninger ved andre transportformer, såfremt disse overstiger de eksterne marginalomkostninger og infrastrukturomkostninger ved jernbanetransport.

2. Kompensationsmetoderne og beregningerne skal være offentligt tilgængelige. Det er især nødvendigt at kunne dokumentere de specifikke omkostninger ved konkurrerende transportinfrastruktur, der ikke kræves dækket, og at sikre, at ordningen ikke indebærer forskelsbehandling af virksomheder.

3. Medlemsstaterne skal sikre, at en sådan ordning er forenelig med traktatens artikel 77, 92 og 93.

Artikel 12

Præstationsordning

1. Infrastrukturafgiftsordninger skal tilskynde jernbanevirksomheder og infrastrukturforvalteren til at minimere forstyrrelser på jernbanenettet og forbedre nettets ydeevne. Det opnås ved en præstationsordning, der indebærer bøder for aktiviteter, der medfører forstyrrelser af nettets drift, kompensation til virksomheder, der lider tab som følge af forstyrrelser, og bonuser som belønning for præstationer, der er bedre end det aftalte.

2. Grundprincipperne for præstationsordningen finder anvendelse på hele nettet.

Artikel 13

Reservationsafgifter

1. Infrastrukturforvaltere kan efter de i stk. 2 til 6 fastsatte principper opkræve en afgift for kapacitet, hvorom der ansøges, men som ikke udnyttes.

2. Afgiften skal anvendes på en måde, som tilskynder til effektiv udnyttelse af kapaciteten.

3. Hvis alle ansøgninger om kapacitet kan imødekommes uden samordning, må afgiften højst svare til omkostningerne ved at stille kanalen til rådighed.

4. Hvis samordning er påkrævet, må afgiften højst afspejle værdien af den kapacitet, hvorom der er ansøgt.

5. Der kan anvendes særlige ordninger, hvis en virksomhed har en aftale om, at den skal kunne drive et eller flere tog, uden at de nøjagtige tidspunkter for driften er specificeret.

6. Reservationsafgifter inddrives først efter udløbet af den periode, for hvilken der er ansøgt om kapacitet.

KAPITEL III TILDELING AF KAPACITET

Artikel 14

Rettigheder til kapacitet

1. Retten til at tillade togdrift på jernbaneinfrastruktur tilkommer infrastrukturforvalteren af det pågældende net.

2. Kapacitet tildeles af en infrastrukturforvalter, og når først den er tildelt en godkendt ansøger, kan modtageren ikke overdrage den til en anden virksomhed eller tjeneste. En jernbanevirksomheds udnyttelse af kapacitet til udførelse af operationer på vegne af en godkendt ansøger, som ikke er en jernbanevirksomhed, betragtes ikke som en overdragelse.

3. Godkendte ansøgere kan højst få overladt retten til at benytte bestemt jernbaneinfrastrukturkapacitet i form af en kanal for et tidsrum svarende til en togplansperiode.

4. En infrastrukturforvalter og en godkendt ansøger kan, som anført i artikel 20, indgå en rammeaftale om brug af kapacitet på den relevante jernbaneinfrastruktur for et længere tidsrum end en togplansperiode.

5. Infrastrukturforvaltere og godkendte ansøgere indgår kontrakter, der fastlægger deres respektive rettigheder og forpligtelser med hensyn til enhver tildeling af kapacitet.

Artikel 15

Kapacitetstildeling

1. Medlemsstaterne kan fastlægge principper for tildelingen af jernbaneinfrastrukturkapacitet under overholdelse af de i artikel 7 i direktiv 91/440/EØF fastsatte bestemmelser om forvaltningsmæssig uafhængighed. Infrastrukturforvalteren fastsætter de nærmere regler for tildelingen af kapacitet og foretager tildelingen. Infrastrukturforvalteren sikrer bl.a., at jernbaneinfrastrukturkapacitet tildeles på et retfærdigt og ikke-diskriminerende grundlag og i overensstemmelse med fællesskabsretten.

2. Hvis infrastrukturforvalteren ikke er uafhængig af enhver jernbanevirksomhed med hensyn til retlig status, organisation og beslutningstagning, varetages tildelingen af et tildelingsorgan. Et sådant tildelingsorgan skal være uafhængigt af enhver jernbanevirksomhed med hensyn til retlig status, organisation og beslutningstagning.

3. Infrastrukturforvaltere og tildelingsorganer behandler de forretningsmæssige oplysninger, de modtager, fortroligt.

Artikel 16

Samarbejde om tildeling af kapacitet på mere end ét net

1. Infrastrukturforvaltere samarbejder om effektiv tilvejebringelse og tildeling af kapacitet, der går over mere end ét net. De kan oprette de nødvendige fælles organisationer for at muliggøre dette. Ethvert samarbejde og enhver fælles organisation er undergivet reglerne i dette direktiv.

For at koordinere tildelingen af kapacitet på internationalt plan opretter de bl.a. en organisation, hvori der sidder repræsentanter for infrastrukturforvaltere for alle jernbaneinfrastrukturer, hvis tildelingsbeslutninger har betydning for mere end én anden infrastrukturforvalter. Denne organisation kan omfatte de nødvendige repræsentanter for infrastrukturforvaltere uden for Fællesskabet. Kommissionen underrettes om og indbydes til at overvære organisationens møder som observatør.

2. På alle møder og alle andre aktiviteter, der vedrører tildeling af infrastrukturkapacitet til togdrift, der omfatter flere net, træffes beslutningerne udelukkende af repræsentanter for infrastrukturforvaltere.

3. Deltagerne i det i stk. 1 og 2 omhandlede samarbejde sikrer, at navne på deltagere, driftsmetoder og alle relevante kriterier, som anvendes ved vurdering og tildeling af kapacitet, gøres offentligt tilgængelige.

4. Infrastrukturforvaltere, der indgår i et i stk. 1 omhandlet samarbejde, kan vurdere behovet for og om nødvendigt organisere og ansøge om etablering af internationale kanaler for at lette drift af godstog med kort varsel.

Sådanne internationale kanaler, der er arrangeret på forhånd, stilles til rådighed for godkendte ansøgere via enhver af de deltagende infrastrukturforvaltere.

Artikel 17

Netvejledning - kapacitetstildeling

1. Infrastrukturforvaltere udarbejder i samråd med godkendte ansøgere, andre berørte parter og i givet fald andre infrastrukturforvaltere en vejledning om principper og kriterier for kapacitetstildeling, som indgår i netvejledningen.

2. I denne vejledning redegøres der for de generelle kapacitetskarakteristika ved den infrastruktur, der er til rådighed for jernbanevirksomheder, og for alle restriktioner for dens brug, herunder forventelige behov for kapacitet til vedligeholdelse.

3. Vejledningen skal indeholde nærmere oplysninger om procedurer og tidsfrister vedrørende kapacitetstildelingsprocessen. Der redegøres for de specifikke kriterier, der anvendes i denne proces, særlig:

a) de nærmere vilkår, på hvilke godkendte ansøgere kan ansøge om kapacitet fra infrastrukturforvalteren

b) de krav, der stilles til godkendte ansøgere

c) tidsplanen for ansøgnings- og tildelingsprocessen

d) de principper, der gælder for samordningsprocessen

e) de procedurer og kriterier, der anvendes, hvis infrastrukturkapaciteten er begrænset

f) nærmere oplysninger om infrastruktur, der er forbeholdt særlige formål

g) alle omstændigheder, under hvilke der tages hensyn til tidligere niveauer for kapacitetsudnyttelsen ved prioritering af ansøgninger om infrastrukturkapacitet.

4. I vejledningen redegøres der i enkeltheder for de foranstaltninger, der skal sikre hensigtsmæssig behandling af godstransport, international transport og ansøgninger med kort varsel.

5. Vejledningen offentliggøres mindst fire måneder inden udløbet af fristen for ansøgninger om infrastrukturkapacitet.

Artikel 18

Principper for tildelingen

Infrastrukturforvalteren tager ved udarbejdelsen af vejledningen om kapacitetstildeling bl.a. hensyn til, hvorvidt følgende er nødvendigt eller ønskeligt:

a) deling af kapaciteten og sikring af udviklingen af infrastrukturen til befordring af passagerer og transport af gods i indenlandsk og international trafik på den mest effektive og økonomiske måde i alle jernbanetransportbrugeres interesse

b) ingen forskelsbehandling mellem virksomheder eller kategorier af virksomheder

c) skærpet konkurrence inden for udførelse af jernbanetransport

d) opretholdelse og forbedring af driftssikkerheden for jernbanetransport

e) imødekommelse af rimelige behov hos godkendte ansøgere og infrastrukturforvalteren med hensyn til den fremtidige udvikling af deres aktiviteterf) maksimering af den fleksibilitet, infrastrukturforvaltere råder over med hensyn til tildeling af kapacitet, men under hensyntagen til nødvendigheden af at imødekomme den godkendte ansøgers rimelige behov

g) ingen unødvendige begrænsninger for ønskerne hos andre virksomheder, der har eller vil anmode om at få ret til at benytte infrastrukturen til at udvikle deres aktiviteter

h) behørig hensyntagen til de finansielle interesser hos det offentlige, der anvender offentlige midler til køb af passagerbefordringsydelser

i) incitamenter til gode præstationer.

Artikel 19

Godkendte ansøgere

1. Ansøgninger om jernbaneinfrastrukturkapacitet kan kun indgives af godkendte ansøgere.

2. Infrastrukturforvalteren kan fastsætte krav til godkendte ansøgere for at sikre, at hans legitime forventninger om fremtidige indtægter og udnyttelsen af infrastrukturen kan opfyldes. Sådanne krav skal være rimelige, gennemsigtige og ikke-diskriminerende. De offentliggøres som del af principperne for tildeling af kapacitet i netvejledningen og meddeles Kommissionen.

3. Kravene i stk. 2 kan kun omfatte en finansiel garanti, som ikke må overstige et passende niveau, der står i rimeligt forhold til niveauet for den godkendte ansøgers forventede aktivitet, og en garanti for evnen til at udarbejde bud på kapacitet i overensstemmelse med reglerne.

Artikel 20

Rammeaftaler

1. Med forbehold af traktatens artikel 85, 86 og 90 kan en godkendt ansøger og en infrastrukturforvalter indgå en rammeaftale, der specificerer karakteristikaene for den jernbaneinfrastrukturkapacitet, som den godkendte ansøger har behov for i et tidsrum, der overstiger en togplansperiode. Rammeaftalen specificerer ikke en kanal nærmere, men bør være udformet med henblik på at imødekomme den godkendte ansøgers legitime forretningsmæssige behov.

2. Rammeaftaler må ikke udelukke andre godkendte ansøgere eller tjenester fra at udnytte den relevante infrastruktur.

3. Vilkårene i en rammeaftale skal kunne ændres eller begrænses for at muliggøre bedre udnyttelse af jernbaneinfrastrukturen.

4. Parterne i en rammeaftale kan vedtage bøder, såfremt det bliver nødvendigt at ændre eller ophæve aftalen.

5. Rammeaftaler er i princippet gyldige i højst fem år. Infrastrukturforvalteren kan i særlige tilfælde acceptere en længere gyldighedsperiode. Enhver sådan undtagelse skal være begrundet med tilstedeværelsen af forretningskontrakter, særlige investeringer eller risici.

6. Den generelle karakter af hver rammeaftale gøres tilgængelig for alle interesserede parter, idet forretningshemmeligheder dog behandles fortroligt.

7. Brugere med særlige behov kan ønske at definere aspekter af kapaciteten nærmere i rammeaftalen, end det normalt er tilladt, i erkendelse af aftalens økonomiske eller sociale betydning. Infrastrukturforvaltere kan tage hensyn til sådanne behov for mere specifikt defineret kapacitet, såfremt den købes på grundlag af en kontrakt, der sikrer dækning af den for infrastrukturforvalteren dermed forbundne omkostning, og det er foreneligt med principperne i netvejledningen.

Artikel 21

Plan for tildelingsprocessen

1. Infrastrukturforvalteren overholder den i stk. 2 til 7 fastsatte plan for kapacitetstildelingen.

2. Togplanen fastlægges én gang hvert kalenderår.

3. Overgangen til ny togplan finder sted ved midnat den sidste lørdag i maj. Hvis der foretages en ændring eller tilpasning efter sommeren, sættes den i værk den sidste lørdag i september hvert år og med andre intervaller mellem disse datoer, som måtte være nødvendige.

4. Sidste frist for indgivelse af ansøgninger om kapacitet, der skal indarbejdes i togplanen, er 12 måneder, før togplanen træder i kraft.

5. Senest 11 måneder før togplanen træder i kraft, sikrer infrastrukturforvalterne, at der er etableret foreløbige internationale kanaler i samarbejde med andre relevante tildelingsorganer, som fastsat i artikel 16. Infrastrukturforvaltere sikrer, at disse kanaler respekteres i videst muligt omfang under den resterende del af processen.

6. Infrastrukturforvaltere fastlægger sammen med andre relevante infrastrukturforvaltere internationale kanaler, der skal indgå i togplanen, før der indledes høringer om udkastet til togplan. Kun absolut nødvendige justeringer bør foretages.

7. Senest fire måneder efter sidste frist for de godkendte ansøgeres afgivelse af bud udarbejder infrastrukturforvalteren et udkast til togplan.

Artikel 22

Ansøgning

1. Godkendte ansøgere kan anmode infrastrukturforvalteren om en aftale, der giver ret til at benytte jernbaneinfrastruktur mod betaling af en afgift, som fastsat i kapitel II.

2. Ansøgninger, der vedrører den almindelige togplan, skal respektere de i artikel 21 fastsatte tidsfrister.

3. En godkendt ansøger, som har indgået en rammeaftale, indgiver sin ansøgning i overensstemmelse med aftalen.

4. Godkendte ansøgere kan ansøge om kapacitet, der går over mere end ét net, ved at indgive ansøging til en enkelt infrastrukturforvalter. Infrastrukturforvalteren kan derefter på vegne af den godkendte ansøger søge om kapacitet hos den anden berørte infrastrukturforvalter.

5. Infrastrukturforvaltere sikrer, at godkendte ansøgere, der ønsker kapacitet, som går over mere end ét net, kan indgive ansøgning direkte til ethvert fælles organ, som infrastrukturforvalterne opretter.

Artikel 23

Planlægning

1. Infrastrukturforvalteren imødekommer i videst muligt omfang alle ansøgninger om kapacitet, herunder ansøgninger om kanaler, der går over mere end ét net, og tager i videst mulig omfang hensyn til alle forhold af betydning for de godkendte ansøgere, herunder de økonomiske konsekvenser for deres virksomhed.

2. Infrastrukturforvalteren sikrer, at ingen type transportydelse eller godkendt ansøger gives fortrinsstilling ved planlægningsprocessen og samordningen, jf. dog artikel 20, stk. 7, artikel 25, stk. 3, og artikel 27.

3. Infrastrukturforvalteren hører alle berørte parter om udkastet til togplan og giver dem mindst en måned til at fremsætte deres synspunkter. Berørte parter omfatter alle, som har ansøgt om kapacitet, samt andre parter, som har bemærkninger til, hvordan togplanen kan indvirke på deres mulighed for at levere jernbanetransportydelser i togplansperioden.

4. Infrastrukturforvalteren træffer de nødvendige foranstaltninger til at forsøge at løse påpegede problemer.

Artikel 24

Samordning

1. Hvis infrastrukturforvalteren under planlægningsprocessen støder på konflikter mellem forskellige ansøgninger, forsøger han gennem en samordning af ansøgningerne at imødekomme alle ansøgninger i videst muligt omfang.

2. Hvis der opstår en situation, der kræver samordning, har infrastrukturforvalteren ret til inden for rimelige grænser at tilbyde kapacitet, der adskiller sig fra den, hvorom der er ansøgt.

3. Infrastrukturforvalteren tilstræber gennem høring af de berørte ansøgere at løse eventuelle konflikter med henblik på opfyldelse af de i artikel 18 anførte principper.

4. Netvejledningen skal indeholde en redegørelse for principperne for samordningen. De skal især afspejle vanskeligheden ved at arrangere internationale kanaler og de konsekvenser, ændringer kan få for andre infrastrukturforvaltere.

5. Hvis ansøgninger om kapacitet ikke kan imødekommes uden samordning, tilstræber infrastrukturforvalteren at imødekomme alle ansøgninger gennem samordning.

Artikel 25

Knaphed på kapacitet

1. Hvis det efter samordning af ansøgningerne om kanaler og høring af ansøgerne ikke er muligt at imødekomme ansøgninger om kapacitet i tilstrækkeligt omfang, skal infrastrukturforvalteren omgående erklære den del af infrastrukturen, hvor dette har gjort sig gældende, for kapacitetsbegrænset infrastruktur. Det samme gælder for infrastruktur, hvor der i nær fremtid kan forventes knaphed på kapacitet.

2. Hvis infrastrukturen er blevet erklæret for kapacitetsbegrænset infrastruktur, skal infrastrukturforvalteren foretage en kapacitetsanalyse, som beskrevet i artikel 28, medmindre en kapacitetsforbedringsplan, som beskrevet i artikel 29, allerede er under gennemførelse.

3. Hvis de afgifter, der opkræves i henhold til artikel 8, stk. 4, ikke har givet et tilfredsstillende resultat, og infrastrukturen er blevet erklæret for kapacitetsbegrænset infrastruktur, kan infrastrukturforvalteren desuden benytte prioriteringskriterier ved tildelingen af kapacitet.

4. Prioriteringskriterierne skal tage hensyn til en transporttjenestes betydning for samfundet i forhold til enhver anden transporttjeneste, som derved udelukkes. Der skal også tages hensyn til virkningerne i andre medlemsstater.

5. Ved fastlæggelsen af prioriteringskriterierne tages der behørigt hensyn til betydningen af godstransporttjenester og især internationale godstransporttjenester.

6. For så vidt angår kapacitetsbegrænset infrastruktur, tager infrastrukturforvalteren i passende omfang skridt til at sikre, at han kan imødekomme ansøgninger med kort varsel, som er forudset eller kan forudses på planlægningstidspunktet. Han sikrer, at muligheden for at imødekomme disse ansøgninger står i rimeligt forhold til muligheden for at imødekomme ansøgninger, der er indgivet inden togplanens udarbejdelse.

7. I netvejledningen redegøres der for de gældende procedurer og anvendte kriterier i forbindelse med kapacitetsbegrænset infrastruktur.

Artikel 26

Ansøgninger med kort varsel

1. Infrastrukturforvalteren sikrer, at han når som helst kan besvare ansøgninger med kort varsel om individuelle kanaler inden fem dage. Den gennemsnitlige tid for besvarelse af denne form for ansøgninger skal være under to dage.

2. Infrastrukturforvaltere foretager om nødvendigt en evaluering af behovet for reservekapacitet, der skal være til rådighed inden for den endelige togplan, for at de kan reagere hurtigt på forventede ansøgninger om kapacitet med kort varsel.

3. Infrastrukturforvalteren sikrer, at oplysninger om reservekapacitet, som kan anvendes til at imødekomme ansøgninger med kort varsel, stilles til rådighed for alle godkendte ansøgere, som måtte ønske at benytte denne kapacitet.

4. Almindelige statistikker over, hvor hurtigt ansøgninger med kort varsel besvares, og i hvilket omfang ansøgningerne imødekommes, offentliggøres for hver i artikel 21 omhandlet togplansperiode.

Artikel 27

Infrastruktur til særlige formål

1. Medmindre der findes egnede alternative strækninger, skal jernbaneinfrastrukturkapacitet kunne benyttes af alle typer transporttjenester, der opfylder de nødvendige karakteristika for drift på den pågældende linje.

2. Hvor der findes egnede alternative strækninger, kan infrastrukturforvalteren i samråd med de berørte parter forbeholde infrastruktur til brug for bestemte typer trafik. Med forbehold af traktatens artikel 85, 86 og 90 kan infrastrukturforvalteren i så tilfælde give denne type trafik fortrinsstilling ved tildelingen af kapacitet.

Forbeholdelse af infrastruktur til særlige formål er ikke til hinder for, at den pågældende infrastruktur kan benyttes af andre typer trafik, hvis der er kapacitet til rådighed, og hvis toget opfylder de nødvendige karakteristika for drift på den pågældende linje.

3. Hvis infrastruktur er forbeholdt til særlige formål, som beskrevet i stk. 2, anføres dette i netvejledningen.

Artikel 28

Kapacitetsanalyse

1. Formålet med den i artikel 25, stk. 2, omhandlede kapacitetsanalyse er at afdække de begrænsninger i kapaciteten, der gør det umuligt at imødekomme ansøgninger om kapacitet i fuldt omfang, og at stille forslag til, hvordan yderligere ansøgninger kan imødekommes. Analysen skal afdække årsagerne til problemerne, og hvilke foranstaltninger der kan træffes på kort og mellemlang sigt for at afhjælpe dem.

2. Analysen skal omfatte infrastrukturen, driftsprocedurerne, karakteren af de forskellige tjenester, der opererer på infrastrukturen, og alle disse faktorers indvirkning på kapaciteten. Blandt de foranstaltninger, der kan foreslås, kan nævnes ændret linjeføring af tjenester, ændrede tider for tjenester, hastighedsændringer og infrastrukturforbedringer.

3. En kapacitetsanalyse udføres af infrastrukturforvalteren i samråd med nuværende og forventede kommende brugere af den pågældende infrastruktur.

4. En kapacitetsanalyse skal være udført senest to måneder efter, at infrastruktur er blevet erklæret for kapacitetsbegrænset.

Artikel 29

Kapacitetsforbedringsplan

1. Senest seks måneder efter færdiggørelsen af en i artikel 28 omhandlet kapacitetsanalyse fremlægger infrastrukturforvalteren forslag til en kapacitetsforbedringsplan.

2. En kapacitetsforbedringsplan udarbejdes i samråd med brugere af den pågældende kapacitetsbegrænsede infrastruktur. Planen skal afdække årsagerne til kapacitetsbegrænsningen, de forskellige muligheder for at forbedre kapaciteten, den forventede fremtidige trafikudvikling, begrænsninger for infrastrukturudviklingen, omkostningerne ved de forskellige optioner, herunder forventede ændringer i adgangsafgifter, og en costbenefitanalyse af de foreslåede foranstaltninger til at forbedre kapaciteten.

3. Den foreslåede plan skal omfatte en handlingsplan for de foranstaltninger, der skal gennemføres, og en tidsplan for gennemførelsen.

4. Hvis en infrastrukturforvalter ikke gennemfører den handlingsplan, der er foreslået i kapacitetsforbedringsplanen, skal han, medmindre det skyldes forhold, der ligger uden for hans kontrol, efter anmodning fra jernbanevirksomheder, der benytter den pågældende infrastruktur, ophøre med at opkræve alle afgifter, som er begrundet i knapheden på kapacitet på den pågældende infrastruktur.

Artikel 30

Brugen af kanaler

1. Infrastrukturforvaltere fastsætter vilkår for brugen af de kanaler, som de tildeler godkendte ansøgere efter de i stk. 2, 3 og 4 fastsatte retningslinjer.

2. Hvor det drejer sig om kapacitetsbegrænset infrastruktur, skal infrastrukturforvalteren kræve, at en kanal opgives, hvis den i et tidsrum på mindst en måned er blevet benyttet til under 75 % af de operationer, hvortil den er reserveret.

3. Hvor det drejer sig om infrastrukturafsnit, hvor der var behov for samordning, men som ikke er erklæret for kapacitetsbegrænset, kan infrastrukturforvalteren kræve, at en kanal opgives, hvis den i et tidsrum på mindst en måned er blevet benyttet til under 75 % af de operationer, hvortil den er blevet reserveret.

4. I netvejledningen kan en infrastrukturforvalter redegøre nærmere for, i hvilket omfang der tages hensyn til tidligere udnyttelse af kanaler, når der foretages en prioritering ved tildelingen af kapacitet.

Artikel 31

Infrastrukturkapacitet til vedligeholdelse

1. Ansøgninger om infrastrukturkapacitet med henblik på at udføre vedligeholdelse forelægges under planlægningsprocessen.

2. Infrastrukturforvalteren tager behørigt hensyn til, hvilke konsekvenser reservering af kapacitet til vedligeholdelse af spor har for andre godkendte ansøgere.

Artikel 32

Voldgift

1. Infrastrukturforvalteren sikrer, at der, når han tildeler jernbanekapacitet eller deltager i en fælles organisation med henblik på tildeling af international jernbanekapacitet, er adgang til en voldgiftsinstans, som kan afgøre en tvist inden for ti arbejdsdage. Voldgiftsinstansen bistår med at løse tvister om tildeling af infrastrukturkapacitet. Voldgiftsprocedurerne og -metoderne vedtages i samråd med godkendte ansøgere og offentliggøres som del af netvejledningen.

2. Hvis voldgift er påkrævet, betaler hver deltager sine egne omkostninger. Yderligere omkostninger ved voldgiften deles ligeligt mellem parterne.

3. Hvis godkendte ansøgere og en infrastrukturforvalter eller en fælles organisation af infrastrukturforvaltere anmoder om voldgift, forpligter de sig til at afgive alle oplysninger, der nødvendige for at kunne træffe en afgørelse, og accepterer at være bundet af voldgiftsinstansens afgørelse.

KAPITEL IV ALMINDELIGE BESTEMMELSER

Artikel 33

Tilsynsorgan

1. Med forbehold af artikel 32 opretter medlemsstaterne et organ, der er ansvarligt for den overordnede styring af området for fastsættelse og opkrævning af jernbaneinfrastrukturafgifter og kapacitetstildeling. Dette organ skal med hensyn til organisation, finansiering, retlig struktur og beslutningstagning være uafhængigt af enhver infrastrukturforvalter, ethvert afgiftsorgan og tildelingsorgan og enhver godkendt ansøger. Organet virker i overensstemmelser med de i stk. 2 til 8 anførte principper.

2. En jernbanevirksomhed kan indgive klage til tilsynsorganet, hvis den mener at være blevet uretfærdigt behandlet, udsat for forskelsbehandling eller på anden måde krænket, især ved en af infrastrukturforvalteren truffet afgørelse vedrørende:

a) netvejledningen

b) kriterier i netvejledningen

c) tildelingsprocessen og dens resultat

d) afgiftsordningen

e) niveauet for eller strukturen i infrastrukturafgifter, som virksomheden skal eller kan komme til at skulle betale.

3. Tilsynsorganet sikrer, at afgifter, der er fastsat af infrastrukturforvalteren, er i overensstemmelse med kapitel II og ikke indebærer forskelsbehandling. Forhandlinger i henhold til artikel 9, stk. 4, mellem jernbanevirksomheder og en infrastrukturforvalter om niveauet for infrastrukturafgifter er kun tilladt, hvis de foregår under overvågning af tilsynsorganet. Tilsynsorganet griber ind, hvis forhandlingerne kan forventes at stride mod dette direktiv.

4. Tilsynsorganet er beføjet til fra infrastrukturforvalteren, godkendte ansøgere og alle involverede tredjeparter i den pågældende medlemsstat at forlange relevante oplysninger, som skal afgives hurtigst muligt.

5. Tilsynsorganet anmodes om at afgøre alle klager og træffe de fornødne foranstaltninger senest to måneder efter modtagelsen af alle oplysninger.

6. En afgørelse truffet af tilsynsorganet er bindende for alle de af afgørelsen omfattede parter.

7. I tilfælde af en klage vedrørende afslag på en ansøgning om kapacitet eller vedrørende vilkårene for et tilbud om kapacitet bekræfter tilsynsorganet enten, at en ændring af infrastrukturforvalterens beslutning ikke er påkrævet, eller forlanger afgørelsen ændret i overensstemmelse med de af tilsynsorganet angivne retningslinjer.

8. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at afgørelser truffet af tilsynsorganet kan prøves ved en domstol.

Artikel 34

Sikkerhedscertificering

1. Reglerne for sikkerhedscertificering af jernbanevirksomheder, der er eller bliver etableret i Fællesskabet, og internationale sammenslutninger heraf, når disse virksomheder og sammenslutninger udfører de tjenester, der er omhandlet i artikel 10 i direktiv 91/440/EØF, og på de deri fastsatte vilkår skal være i overensstemmelse med reglerne i stk. 2 og 3 i nærværende direktiv.

2. Medlemsstaterne sørger for, at der forelægges et sikkerhedscertifikat, der fastsætter de sikkerhedsmæssige krav, som jernbanevirksomhederne skal opfylde med henblik på at sikre en risikofri kørsel på de berørte strækninger.

3. For at opnå et sikkerhedscertifikat skal jernbanevirksomheden overholde forskrifter i national ret, der er forenelige med fællesskabsretten og anvendes uden forskelsbehandling med hensyn til særlige tekniske og driftsmæssige krav for jernbanetjenester og sikkerhedskrav for personale, det rullende materiel og virksomhedens interne organisation.

Jernbanevirksomheden skal navnlig kunne dokumentere, at det personale, den har ansat til at køre og ledsage de tog, som udfører de tjenester, der er omhandlet i artikel 10 i direktiv 91/440/EØF, har den fornødne uddannelse til at kunne overholde de trafikregler, som infrastrukturforvalteren anvender, og de sikkerhedsregler, som skal overholdes af hensyn til togtrafikken.

Jernbanevirksomheden skal endvidere godtgøre, at det rullende materiel, som nævnte tog består af, er godkendt af den offentlige myndighed eller af infrastrukturforvalteren, og at det kontrolleres efter de drifstbestemmelser, der gælder for den benyttede infrastruktur. Sikkerhedscertifikatet udstedes af den myndighed, som den medlemsstat, hvor infrastrukturen er beliggende, har udpeget med henblik herpå.

Artikel 35

Rapport

Kommissionen forelægger fire år efter, at dette direktiv er trådt i kraft, en beretning for Rådet, om nødvendigt ledsaget af forslag til yderligere fællesskabsforanstaltninger.

Artikel 36

Gennemførelse

Medlemsstaterne vedtager de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv fra den 1. januar 2000. De underretter straks Kommissionen herom.

Når medlemsstaterne vedtager disse bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for denne henvisning fastsættes af medlemsstaterne.

Artikel 37

Ophævelse af gældende retsakter

Forordning (EØF) nr. 2830/77, forordning (EØF) nr. 2183/78, beslutning 82/529/EØF og direktiv 95/19/EF ophæves med virkning fra den i artikel 36 fastsatte dato.

Artikel 38

Ikrafttræden

Dette direktiv træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Artikel 39

Adressater

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

(1) EFT L 237 af 24.8.1991, s. 25.

(2) EFT L 143 af 27.6.1995, s. 75.

(3) KOM(95) 691 endelig udg.

(4) EFT L 334 af 24.12.1977, s. 13.

(5) EFT L 258 af 21.9.1978, s. 1.

(6) EFT L 234 af 9.8.1982, s. 5.

BILAG

Minimumsadgangsydelser omfatter:

a) behandling af ansøgninger om kapacitet

b) ret til at benytte den sporkapacitet, der tildeles

c) brug af køresporskifter og skiftestationer

d) togkontrol, herunder signalgivning, regulering, ekspedition samt fremsendelse og tilvejebringelse af oplysninger om togbevægelser

e) alle andre oplysninger, der er nødvendige for at iværksætte eller drive den tjeneste, hvortil der er tildelt kapacitet.

Adgangsydelser omfatter:

a) adgang til brændstofpåfyldningsfaciliteter

b) adgang til passagerstationer og dertil hørende bygninger og andre faciliteter

c) adgang til godsterminaler

d) adgang til rangerterræner

e) adgang til togformeringsfaciliteter

f) adgang til depotspor

g) adgang til vedligeholdelsesfaciliteter og andre tekniske faciliteter.

Obligatoriske ydelser omfatter:

a) assistance i tilfælde af alvorlige uheld eller alvorlige forstyrrelser af den normale togtrafik

b) indgreb af politiet om nødvendigt

c) tilsyn med virksomheders overholdelse af sikkerhedsstandarder og lovfæstede standarder.

Ekstra ydelser omfatter:

a) brug af elforsyningsudstyr til levering af strøm til elektrisk kørsel

b) strøm til elektrisk kørsel

c) forvarmning af passagertog

d) levering af brændstof

e) rangering

f) særlige kontrakter om:

- kontrol af transport af farligt gods

- assistance til kørsel af specialtog.

Hjælpeydelser omfatter:

a) adgang til telenet

b) levering af supplerende oplysninger

c) teknisk inspektion af rullende materiel.