Offentliggørelse af en ansøgning om registrering af en betegnelse i henhold til artikel 50, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer

(2019/C 401/06)

Denne offentliggørelse giver ret til at gøre indsigelse mod ansøgningen, jf. artikel 51 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 (1), senest tre måneder efter datoen for offentliggørelsen.

VARESPECIFIKATION FOR EN GARANTERET TRADITIONEL SPECIALITET

»WATERCRESS«/»CRESSON DE FONTAINE«/»BERROS DE AGUA«/»AGRIÃO DE ÁGUA«/»WATERKERS«/»BRUNNENKRESSE«

EU-nr.: TSG-GB-0062 — 6.12.2010

»Det Forenede Kongerige«

1. Betegnelse(r), der skal registreres

»Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse«

2. Produkttype

Kategori 1.6. Frugt, grøntsager og korn, også forarbejdet

3. Begrundelse for registrering

3.1. Produktet:

☒ er resultatet af en produktionsmåde, forarbejdning eller sammensætning, som svarer til den traditionelle praksis for det pågældende produkt eller den pågældende fødevare

☐ er fremstillet af de råvarer eller ingredienser, der traditionelt har været anvendt.

»Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« dyrkes naturligt i strømmende vand efter en traditionel kommerciel produktionsmetode, som er blevet anvendt i over 200 år.

3.2. Om betegnelsen:

☐ har været brugt traditionelt til at betegne det bestemte produkt

☒ udtrykker produktets traditionelle eller særlige karakter.

I århundreder, før den kommercielle produktion blev påbegyndt i Europa for mere end 200 år siden, er betegnelsen »water-cress« i Det Forenede Kongerige, »cresson de fontaine« i Frankrig, »berros de agua« i Spanien, »agrião de água« i Portugal, men også »waterkers« i Holland og »Brunnenkresse« i Tyskland blevet anvendt til at specificere denne variant af karsefamilien, der dyrkes og høstes i strømmende vand. »Cress« (karse) er plantens betegnelse, og »water« beskriver den (på dansk brøndkarse).

4. Beskrivelse

4.1. Beskrivelse af det produkt, som betegnelsen i punkt 1 henviser til, herunder dets vigtigste fysiske, kemiske, mikrobiologiske eller organoleptiske kendetegn, som viser produktets særlige egenart (artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2014)

»Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« med den botaniske betegnelse Nasturtium officinale er en hurtigt voksende akvatisk eller halvakvatisk flerårig plante, som er hjemmehørende i Europa, Nord-, Syd- og Mellemamerika og Asien og er en af de ældste kendte bladgrøntsager, der indtages af mennesker. Den er i p.t. klassificeret som medlem af familien Brassicaceae.

De botaniske synonymer for Nasturtium officinale er Rorippa nasturtium-aquaticum, Nasturtium nasturitium-aquaticum og Sisymbrium nasturtium-aquaticum L. De afspejler plantens sande akvatiske natur og dens vækst.

Den vare, der frembydes for kunderne, strækker sig fra en samlet længde på ca. 15-18 cm med blade på 2-5 cm pr. bundt og pakninger med en længde på ca. 5-12 cm og blade på 1-3 cm.

Den traditionelt dyrkede plante udskæres fra det strømmende vand og er karakteriseret ved bløde grønne, fugtige blade med en ubrudt kant og en oval form. Stilkene er sprøde og lidt lysere i farven, og planten kan have nogle laterale rødder, der går fra bladfæstet til stilken.

Mikrobiologiske egenskaber:

Hidrører fra det miljø, som planten dyrkes i. Planten dyrkes kommercielt i strømmende kildevand og får en epifytisk mikrobiel population, der har et højt indhold af godartet Pseudomonad sp. Planten dyrkes i rent strømmende vand af høj mikrobiologisk kvalitet.

Fysiske egenskaber:

— Skiftende, fjerlignende blade med 3-11 aflange til ovale småblade, som er skinnende, mørkegrønne, afrundede ved spidsen, glatte uden takker eller med bølgende takker i kanten. Farven er grøn (Hex triplet 008000) til mørkegrøn (Hex triplet 006400).

— Snigende eller flydende stilke, der er saftige eller kødfulde.

— Glatte fiberrødder, der gør det muligt at slå rod hvor som helst langs den nedsænkede stilk, primært ved bladfæsterne.

— Planterne får hvide blomster med fire kronblade, som er ca. 3-5 mm på tværs i terminale klaser og klaser fra hjørnet af de øverste blade. Små hvide og grønne blomster vokser i klynger. Som en del af plantens naturlige livscyklus blomstrer planten i de tidlige sommermåneder, hvor dagens længde nærmer sig maksimum.

— Til sammenligning har landkarse af slægten Barberea Verna enkelte fjerlignende grønne blade på stilken, og i løbet af blomstringsperioden gule blomster.

Kemisk sammensætning:

— »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« er rig på glucosinolater og har et enestående højt indhold af glucosinolatet B-phenylethyl glucosinolat, som frigiver phenylethylisothiocyanat (PEITC) med en procentdel på 10 mg/100 g FW. PEITC frigives under tygning og er ansvarlig for den karakteristiske skarpe smag. Den karakteristiske smag af peber skyldes de naturlige sennepsolier, der findes i planten. Stress påvirker niveauet af PEITC i planten. Hvis planten stresses på grund af lave eller høje temperaturer, eller hvis der er mangel på vand, frembringer planten forskellige niveauer af PEITC.

Organoleptiske egenskaber:

En sammenlignende undersøgelse af »Watercress« dyrket i vand og landkarse har vist, at farven på »Watercress« er mørkere/grønnere end landkarse, er mere pebret og har en blødere konsistens.

I 2009 blev der foretaget en yderligere organoleptisk vurdering, som også viste, at brøndkarse dyrket på land havde en svagere og mindre pebret smag. Det blev også bemærket, at den vanddyrkede udgave havde mørkere blade og en blødere konsistens.

Disse to vurderinger viste, at ved begge professionelle evalueringer af brøndkarse dyrket på land og i vand blev der fundet forskelle, og forespurgt om præferencer blev »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« vurderet som den bedste — alene på grund af sine organoleptiske egenskaber.

»Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« har en karakteristisk eftersmag af sennep. Den er pebret, varm og let bitter.

4.2. Beskrivelse af den fremstillingsmetode for det produkt, som betegnelsen under punkt 1 henviser til, som producenterne skal følge, herunder eventuelt arten og beskaffenheden af de råvarer eller ingredienser, der anvendes, og metoden til fremstilling af produktet (artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning (EU) 668/2014)

»Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« skal dyrkes og høstes fra strømmende vand ved hjælp af frøet Nasturtium officinale. Frøene kan dog sås i et passende underlag i et dyrkningsanlæg og derefter udplantes til produktionsfaciliteterne.

Planten kan vokse hele året på en specielt konstrueret bund, der delvis er beskyttet mod koldt vejr af det strømmende vand, der kommer fra naturlige kilder eller borehuller, typisk mellem 10 og 18 °C, og om sommeren af vandets køligere temperatur i forhold til den omgivende temperatur. Planten kan få fysiske skader, hvis temperaturen falder til under 5 °C, og i disse situationer kræves der en form for beskyttelse.

For at opnå et relativt ensartet og konsekvent niveau af PEITC (og dermed en relativt ensartet smag) har planten brug for stabile, stressfrie vækstbetingelser med hensyn til temperatur, vandforsyning og gødning. Vandbaseret dyrkning, hvor der i hele plantens livscyklus konstant tilføres vand, er den ideelle måde at opretholde temperaturen på. Det strømmende vand afkøler planten på varme dage og opvarmer den på de kolde dage.

Til sammenligning har planter, der dyrkes på land, ikke kontrollerede temperaturer. Jord- og bladtemperaturen kan nå op på 40 °C på varme og solrige dage, og i frostvejr kan bladene få frostskader. Disse forskellige stressniveauer medfører en uregelmæssig PEITC-produktion fra planten, som dermed får en variabel smag.

Vandforsyning:

Vandet er traditionelt kommet fra naturlige kilder eller borehuller, der er rige på mineraler, enten naturlige vandløb eller oppumpet vand, men andre vandkilder kan accepteres, hvis de er af passende høj mikrobiologisk kvalitet (mål på nul E. coli-tolerance, 100 cfu/100 ml, mål på nul listeria, tolerance 100 cfu/100 ml, nul salmonella, nul STEC) og fri for forurening af overfladevand. Vandet skal være af en kvalitet, der passer til produktionen af en minimalt forarbejdet fødevare, dvs. én, der kan spises uden tilberedning.

Bundens udformning:

Produktionsbundens geografiske placering dikteres som regel af vandkilden og udløbet af den tilstødende strøm eller flod. Produktionsbunden har uigennemtrængelige sider med en hældning på ca. 1 til 300 fra det sted, hvor vandet løber ind i bunden på en sådan måde, at overfladevand eller afstrømning fra tilstødende arealer undgås. Traditionelt er det indløbende vand blevet kanaliseret og reguleret ind i de enkelte bunde med ventiler, vandhaner eller simple åbninger i væggen. Mere moderne produktionsanlæg er konstrueret på en sådan måde, at det er muligt at indføre vand under tryk. Bundens størrelse varierer afhængigt af sted og land, men kan typisk være 10 meter bred og 100 meter lang. Overflade- og afstrømningsvand må ikke komme ind på arealet, hvilket kan opnås ved hjælp af grøfter eller dæmninger foran hegnet. Der må ikke være permanente mudrede arealer, der kan være et habitat for muddersneglen.

Produktionsmetoder:

Mindst én gang om året bør der sås nye frø for at forhindre, at der opbygges vira, hvoraf nogle bæres af frøene. Frøene sås enten direkte på bunden eller mere normalt på kompost eller tilsvarende materiale i et forplantningsanlæg, hvor de vokser til første reelle bladstadium (ca. 3-5 cm høje). Tidlige sommerplanter vil kræve nye planter fra frø for at overvinde den naturlige blomstringsperiode, der finder sted på dette tidspunkt af året. I andre måneder kan produktet høstes af ny vækst, en proces, der gør det muligt for den høstede plante at regenerere sig til en ny plante. Med en stikling er målet at etablere mellem 8 000 og 10 000 planter pr. kvadratmeter og en forventet tæthed på ca. 2 000. Mange producenter producerer deres egne frø ved at lade planten blomstre og sætte frø, men frø kan også fås fra frøvirksomheder.

Direkte såning kan ske med håndkraft eller med en maskine, der spreder frøene på produktionsbunden, og de stiklinger, der produceres i et forplantningsområde, kan også udplantes med håndkraft eller maskine med henblik på at nå ovennævnte tæthed på bunden, så der kan opretholdes en næringsstofberiget fugt, der giver mulighed for tidlig rodsætning og fæstning.

Derefter får det indløbende næringsstofberigede vand mulighed for at strømme ind over bunden, og planten får de nødvendige mineraler og sporstoffer, der er afgørende for vækst. Vandstrømmen øges, efterhånden som planten modnes, og opfylder plantens behov.

Der anvendes standardgødning med et højt fosforindhold som supplement til næringsstofferne fra vandet og bunden, alt efter plantens behov.

For at blive dyrket traditionelt skal planten dyrkes i rent strømmende vand. Brøndkarse, der dyrkes på land, og som er kommet ind på markedet i de seneste år, dyrkes under plastik eller glas på samme måde som f.eks. salat. Selv om produktionsmetoden er helt forskellig fra vanddyrket »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse«, kaldes landdyrket brøndkarse »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse«, fordi det ligner og kan gå for at være vanddyrket »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse«. Det er dog ikke blevet produceret på samme måde: Det er ikke et traditionelt produceret specialprodukt, men blot en af mange traditionelt dyrkede bladsalater.

Høst:

»Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« afskæres med henblik på salg, når planten er 10-18 cm lang og sælges i bundter, uvasket, eller vasket i pakninger. Det traditionelle produkt i bundter er kendetegnet ved lyse stilke, der uden blade og rødder måler 5-6 cm, og som holdes sammen af et gummibånd eller et bånd, hvorover hvilket bladene på ca. 2-5 cm danner bundtets »hoved«. De mest populære vaskede pakninger er med stilke af »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« og er generelt knap så modne som i bundterne, har mindre blade på 1-3 cm og er samlet tilfældigt i et bundt af stilke og blade.

4.3. Beskrivelse af de centrale elementer til dokumentation for produktets traditionelle egenart (artikel 7, stk. 2, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2014)

Den traditionelle egenart af »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« ligger i produktionsmetoden og har været forbundet med strømmende vand i tusinder af år. Historisk har planten altid været forbundet med vandproduktion, og både udvalg og dyrkning er forblevet uændret med hensyn til morfologi og smag. I dag ligner den stadig illustrationer af planten tilbage fra romertiden.

Det er kendt, at Hippokrates, der er grundlægger af den moderne lægevidenskab, valgte placeringen af det første hospital på øen Kos i nærheden af en vandstrøm, der var egnet til at dyrke planten, som han anså for at være af afgørende betydning for behandlingen af hans patienter. Romerne dyrkede også »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« i strømmende vand.

Nicholas Culpeper beskriver i sin bog »Complete Herbal« som blev udgivet i 1653, brøndkarse som »voksende i små bække af strømmende vand«.

Den første kommercielle dyrkning af »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« blev registreret i Det Forenede Kongerige i 1808, og planten blev dyrket udelukkende i rene, frit strømmende vandløb i det sydlige England i 1800-tallet. Det er en metode til kommerciel produktion, der i det væsentlige er forblevet uændret, selv om metoden med dyrkning af »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« i strømmende vand stammer tilbage til romertiden. Produktionen i Frankrig blev beskrevet af Adophle Catin in 1866 på følgende måde: »Disse grøfter var en omfattende Fountain Cresson-kultur, og denne kultur blev i mange år etableret i vandkilder«.

I slutningen af 1800-tallet var »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« en vigtig kilde til beskæftigelse og indtægter, og planten blev leveret til de store byområder i hele Nordeuropa. Som eksempel blev jernbanen i Det Forenede Kongerige udvidet til at omfatte Alresford, Hampshire, for at transportere op imod 30 tons om ugen til markederne i London. Den restaurerede dampbane er stadig den dag i dag kendt som »The Watercress Line«.

Der findes flere filmoptagelser fra 1930'erne, der viser »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse«, der vokser i strømmende vand.

I alle lande skal traditionel »Watercress«/»Cresson de Fontaine«/»Berros De Agua«/»Agrião de Água«/»Waterkers«/»Brunnenkresse« dyrkes i strømmende vand. Rent kildevand fra undergrundens jordlag indeholder alle de mineraler, der er nødvendige for vækst, men mangler normalt fosfor. Dette fandtes tilfældigvis i Nordeuropa som en langsom frigivelse af fosfatgødning i form af basisk slagge, der er et biprodukt fra den traditionelle stålfremstillingsproces. I næsten 200 år blev planten dyrket med rent kildevand suppleret med tilsætning til bunden af basisk slagge, som leverede den fosfatgødning og de sporstoffer, som planten ikke kunne finde i det strømmende vand. I dag har stålproduktionen ændret sig, og basisk slagge er ikke længere tilgængeligt. Derfor anvendes der kommerciel fosfatgødning med langsom frigivelse.

Planten dyrkes traditionelt og høstes i rent strømmende vand, og den er karakteriseret ved bløde grønne, fugtige blade med en oval form. Stilkene er sprøde, og planten kan have nogle laterale rødder, der går fra bladfæstet til stilken. Planten har en karakteristisk eftersmag af sennep: pebret, stærk og let bitter.

(1) EUT L 343 af 14.12.2012, s. 1.