KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 08.07.1997 
KOM(97) 350 endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
Fornyet gennemgang på grundlag af den opnåede erfaring med 
Rådets direktiv 85/384/EØF af 10. juni 1985 i henhold til dettes artikel 30 

BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
Fornyet gennemgang på grundlag af den opnåede erfaring med 
Rådets direktiv 85/384/EØF af 10. juni 1985 i henhold til dettes artikel 30 
I. INDLEDNING 
Ifølge artikel 30 i Rådets direktiv 85/384/EØF foretager Kommissionen en fornyet 
gennemgang af dette direktiv på grundlag af den opnåede erfaring og forelægger om 
nødvendigt ændringsforslag efter høring af det rådgivende udvalg. 
Ifølge artiklen burde rapporten have været fremlagt i 1990. Årsagerne til forsinkelsen er 
følgende: 
Først og fremmest er gennemførelsen af direktiv 85/384/EØF i visse medlemsstater blevet 
meget forsinket i forhold til den fastsatte frist (5. august 1987 i almindelighed, og 5. august 
1988, for så vidt angår artikel 22). Belgien gennemførte således først direktivet i 1990, 
Grækenland gennemførte det først i 1993, og Italien foretog kun en delvis gennemførelse i 
1992, inden det meste af direktivet blev gennemført i 1995. 
Tysklands forening den 3. oktober 1990 medførte ikke blot, at de nye delstater i 
Forbundsrepublikken Tyskland også skulle gennemføre direktiv 85/384/EØF, og at 
Tysklands gennemførelse af det pågældende direktiv således endnu ikke var fuldstændig, 
men også at alle EF's medlemsstater måtte gennemføre artikel 8 i direktiv 90/65 8/EØF af 
4. december 1990 om tilpasning, som følge af Tysklands forening, af visse direktiver om 
gensidig anerkendelse af eksamensbeviser (EFT L 353 af 17. december 1990), ifølge 
hvilken artikel 6 i direktiv 85/384/EØF ophæves. 
Endelig har der måttet tages hensyn til ikrafttrædelsen af aftalen om Det Europæiske 
Økonomiske Samarbejdsområde (1.1.1994) samt til Østrigs, Finlands og Sveriges tiltræ­
delse af Det Europæiske Fællesskab (1.1.1995). Det var nødvendigt at vente et stykke tid, 
inden omfanget og virkningerne af disse udviklinger kunne kortlægges. Det ville nemlig 
ikke have været forsvarligt at fremlægge en vurderingsrapport, der var begrænset til 
12 stater, når EF omfatter 15. Gennemførelsen i Østrig blev således tilendebragt i oktober 
1995. 
Disse årsager til forsinkelsen af udarbejdelsen af nærværende rapport er blevet forklaret og 
gentaget flere gange for medlemsstaterne, og disse har i almindelighed godtaget dem. 
II. DIREKTIV 85/384/EØF 
1. Rådets direktiv 85/384/EØF af 10. juni 1985 (EFTL233 af 21. august 1985) var 
resultatet aflange og vanskelige forhandlinger, der varede næsten 18 år. Resultatet 
blev derfor nødvendigvis et indviklet kompromis mellem medlemsstaterne. I mod­
sætning til direktiverne om anerkendelse af eksamensbeviser vedrørende de lægelige 
erhverv, fastsættes der i direktiv 85/384/EØF ikke mindstekrav om uddannelse inden 
for arkitekturområdet, men kun kvalitative (artikel 3) og kvantitative kriterier 
(artikel 4), for at et eksamensbevis kan opnå anerkendelse på EF-plan (artikel 7 og 8, 
der omhandler procedurereglerne herfor). 
Varigheden af de forhandlinger, der førte til vedtagelsen af direktiv 85/384/EØF samt 
dettes særpræg i forhold til direktiverne om anerkendelse af eksamensbeviser for 
visse lægelige erhverv viser meget godt, hvor sammensat, følsomt og ømtåleligt 
arkitekturområdet er. Den vigtigste årsag til disse vanskeligheder var den undertiden 
meget udtalte forskel mellem EF-medlemsstaternes bestemmelser på arkitek­
turområdet. Udvidelserne i 1973 og 1981 indebar på deres side, at der skulle tages 
hensyn til fire yderligere sæt retsregler, hvilket i første omgang gjorde forhandlin­
gerne endnu mere indviklede. 
Det er nemlig nødvendigt at tage hensyn til, at arkitekturområdet i visse medlems­
stater ikke er lovreguleret (Irland, Danmark, Sverige og Finland i EF og f.eks. Norge i 
EØS). I andre medlemsstater er kun stillingsbetegnelsen arkitekt beskyttet (det er 
f.eks. tilfældet i Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Tyskland). Endelig er i 
andre medlemsstater stillingsbetegnelsen arkitekt beskyttet, og der er derudover (med 
få undtagelser) virksomhedsmonopol for arkitekter (dette er f.eks. tilfældet med 
Spanien, Belgien og Frankrig). Endvidere har arkitekturområdet (dvs. arkitekternes 
beføjelser og forpligtelser) et indhold og en udstrækning, der er meget forskellig fra 
medlemsstat til medlemsstat. Vanskelighederne i forbindelse med disse forskelle, der 
undertiden er meget store, for så vidt angår bestemmelserne vedrørende 
arkitekterhvervet og arkitekturområdet, er årsag til, at direktiv 85/384/EØF ikke 
indeholder en nøjagtig definition af sidstnævnte (se i den forbindelse betragtning 7, 9 
og 10 samt artikel 1, stk. 2). 
2. Det skal anføres, at der i direktiv 85/384/EØF henvises til eksamensbeviser, der giver 
adgang til arkitekturområdet, og dermed til erhvervsmæssig anerkendelse af disse 
eksamensbeviser. Endvidere gælder denne anerkendelse kun eksamensbeviser, der er 
udstedt af EFs medlemsstater til EF-borgere. Med ikrafttrædelsen af aftalen om Det 
Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS - 1. januar 1994) gælder samme 
bestemmelser for Island, Norge og (siden den 1. maj 1995) Liechtenstein. For så vidt 
angår Østrig, Finland og Sverige har bestemmelserne også fundet anvendelse siden 
den 1. januar 1994 i henhold til EØS-aftalen, og siden den 1. januar 1995 i henhold til 
EF-traktaten. 
3. Direktiv 85/384/EØF omfatter to grupper af bestemmelser om eksamensbeviser, der 
giver adgang til arkitekturområdet. Den første (kapitel II) udgør den fælles ordning, 
der er beskrevet i ovenstående afsnit 1. Den anden (kapitel III) tager sigte på at 
tilrettelægge ordningen vedrørende de "opnåede rettigheder", dvs. den gensidige 
anerkendelse af visse eksamensbeviser (der anføres på udtømmende vis), som ikke 
kan opfylde de i kapitel II (artikel 3 og 4) fastsatte mindstekrav, men for hvilke de 
dertil hørende studier er indledt senere i løbet af det tredje akademiske år efter 
meddelelsen af direktiv 85/384/EØF (5. august 1985), dvs. i løbet af det akademiske 
år 1987/1988. Som led i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde 
og traktaterne om udvidelse af EF fra henholdsvis 1986 og 1995 blev listen over 
eksamensbeviser under "opnåede rettigheder" udvidet til at omfatte dem, der vedrører 
de stater, der berøres af disse tre traktater (for så vidt angår udvidelsen i 1986, skete 
dette gennem to rådsdirektiver, 85/614/EØF af 20. december 1985, og 86/17/EØF af 
27. januar 1986). 
Det pågældende direktiv indeholder også bestemmelser, der skal lette den effektive 
udøvelse af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser (kapitel V). 
4. Imidlertid omhandler det pågældende direktiv ikke en fuldstændig harmonisering af 
arkitektuddannelserne. Der kan derfor findes andre arkitektuddannelser, der ikke er i 
overensstemmelse med det pågældende direktiv, men som er fuldt lødige. Det kan 
også være, at en person har fuldført en del af uddannelsen i én medlemsstat og en 
anden del (f.eks. praktikperioden) i en anden medlemsstat, i hvilket tilfælde 
vedkommende måske ikke har det i direktivet omhandlede eksamensbevis (hverken 
det "nye" eller det, der faldt ind under "opnåede rettigheder"). Alle disse uddannelser 
(og eksamensbeviserne herfor) skal tages i betragtning i henhold til EF-traktatens 
artikel 52 som fortolket af Domstolen i dom af 7. maj 1991 i sag C- 340/89 
"Vlassopoulou". Ifølge denne retspraksis er værtslandet forpligtet til, når det få-
forelagt en ansøgning om at udøve et lovreguleret erhverv af en indvandrer, der i 
hjemlandet eller det seneste opholdsland har tilladelse til at udøve dette erhverv, at 
tage hensyn til indvandrerens eksamensbeviser, certifikater og andre 
kvalifikationsbeviser samt erhvervserfaring. Svarer disse kvalifikationer til dem, der 
kræves i den nationale lovgivning for at arbejde inden for arkitekturområdet, skal 
indvandreren gives tilladelse hertil. Er dette ikke tilfældet skal han gives mulighed for 
at udfylde hullerne i sin uddannelse. Endelig skal enhver administrativ beslutning 
være begrundet og kunne indbringes for domstolene, således at det kan kontrolleres, 
at den er i overensstemmelse med EF-retten. 
5. Den i direktivet omhandlede anerkendelse (samt den, der har umiddelbar hjemmel i 
EF-traktatens artikel 52), gælder kun for eksamensbeviser, der er opnået af EF-
borgere i én af Unionens medlemsstater. Er eksamensbeviset opnået i et tredjeland, er 
anerkendelsen frivillig og henhører under de enkelte medlemsstaters beføjelser. En 
medlemsstats anerkendelse af et eksamensbevis, der er udstedt af et tredjeland, 
forpligter ikke de øvrige medlemsstater til at anerkende dette eksamensbevis (jf. EF-
Domstolens domme af 9. februar 1994 i henholdsvis sag C-319/92 "Hairn" og sag C-
154/93 "Tawil-Albertini"). 
6. Den lovfæstede definition af arkitekturområdet samt retsordningen for arkitekt­
erhvervene (f.eks. rettigheder, beføjelser, uforeneligheder) henhører under værts­
landets nationale lovgivning. Indvandrerens retlige status vil således være den samme 
som den der indehaves af de erhvervsudøvere, der har opnået deres kvalifikationer i 
værtslandet. Dette kan medføre, at visse former for virksomhed, indvandreren kunne 
udøve i hjemlandet eller det seneste opholdssted, ikke findes i værtslandet. 
III. GENNEMFØRELSE 
Som tidligere nævnt har gennemførelsen af direktiv 85/384/EØF givet anledning til 
undertiden store forsinkelser. Der kan imidlertid anlægges den betragtning, at gennem­
førelsen nu stort set er tilfredsstillende. De konkrete problemer findes især i Italien og 
skyldes de usædvanlig lange og tunge procedurer. 
Gennemførelsen af direktiv 85/384/EØF har givet anledning til, at EF-Domstolen har afsagt 
nogle domme. Domstolen har således erklæret, at Italien ikke overholdt sine forpligtelser i 
henhold til EØF-traktaten ved ikke inden udløbet af den fastsatte frist at træffe 
foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 85/384/EØF, 85/614/EØF og 86/17/EØF 
(domaf ll.juli 1991 i sagC-296/90). 
Domstolen har også erklæret, at Grækenland ikke overholdt sine forpligtelser i henhold til 
EØF-traktaten ved ikke inden for de fastsatte frister at træffe foranstaltninger til 
gennemførelse af direktiv 85/384/EØF, 85/614/EØF og 86/17/EØF (dom af 7. november 
1991 i sag C-309/90). I øvrigt har Domstolen erklæret, at Grækenland også havde undladt 
at opfylde sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 50 og 59, ved at opretholde 
bestemmelser, der ikke udtrykkeligt gav statsborgere fra de øvrige medlemsstater ret til at 
blive optaget som almindelige medlemmer af Grækenlands tekniske kammer, selv om 
optagelse her som almindeligt medlem er betingelse for og letter bl.a. adgang til at optage 
og udøve arkitekterhvervet i Grækenland (dom af 14. juli 1988 i sag 38/87; siden har 
Domstolen i dom af 30. januar 1992 i sag C-328/90 erklæret, at Grækenland har overtrådt 
EØF-traktatens artikel 171 ved ikke at efterkomme førnævnte dom af 14. juli 1988. 
Ud over de tre overtrædelsesprocedurer, der mundede ud i ovennævnte domme, er der tre 
overtrædelsesprocedurer i gang mod Spanien, Italien og Luxembourg, hvoraf de to første 
vedrører utilstrækkelig gennemførelse (med hensyn til Spanien, hvor kun ét særligt klage­
punkt henstår, se nedenstående punkt V), og den sidste vedrører forkert anvendelse af det 
pågældende direktiv. 
Siden 1987 har der været i alt 42 klager. Disse vedrørte hovedsagelig manglende eller for 
sen gennemførelse eller forkert gennemførelse eller anvendelse af direktiv 85/384/EØF. 
Nogle af dem har givet anledning til de førnævnte overtrædelsesprocedurer, andre er blevet 
ordnet, efter at Kommissionen har gjort forestillinger over for medlemsstaterne, og andre 
igen har vist sig grund- eller meningsløse. For øjeblikket er der fire klager til behandling (to 
mod Belgien og to mod Østrig). 
Som konklusion kan det anføres, at gennemførelsen af direktiv 85/384/EØF har været lang og 
undertiden vanskelig. Den er endnu ikke formelt tilendebragt, og der er fortsat konkrete 
problemer. Kommissionen er i regelmæssig kontakt med klagerne og med medlemsstaterne, og i 
påkommende tilfælde vil der blive indledt overtrædelsesprocedurer i henhold til EF-traktatens 
artikel 169. 
IV. EVALUERING AF DIREKTIVETS VIRKNING 
1. Siden 1987 (sidste frist i almindelighed for gennemførelse af direktiv 85/384/EØF) har 
Kommissionen indført en ordning for udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne, 
for så vidt angår statistiske data vedrørende vandringsbevægelsen blandt arkitekter. Disse 
statistiske data gør det muligt at kortlægge de ret nuancerede kendsgerninger. 
Det fremgår af statistikkerne, at vandringsbevægelser blandt arkitekter i EF ikke er af 
uhyre omfang, især ikke for så vidt angår etablering. Det skal imidlertid tages i 
betragtning, at de pågældende statistikker måske ikke giver en fuldstændig oversigt over 
forholdene. I de lande, hvor erhvervet ikke er lovreguleret, er det nemlig vanskeligt, 
undertiden umuligt, at få sikre data, eftersom der ikke er nogen tvungen optagelse i et 
register eller en erhvervsorganisation. Endvidere er simple tjenesteydelser ofte vanskelige 
at kortlægge, selv i lande, hvor adgangen til arkitekturområdet er lovreguleret, eftersom 
formaliteterne for disse ydelser er lettere og enklere (eller undertiden slet ikke forefindes 
retligt eller faktisk). Alle disse forhold skal der tages behørigt hensyn til, når virkningen af 
direktiv 85/384/EØF skal evalueres. 
2. Under alle omstændigheder er det ubestrideligt, at vandringsbevægelserne blandt 
arkitekter i EF ikke er særlig omfattende. De foreliggende statistikker omfatter 
hovedsagelig etablering, og de økonomiske, finansielle, sociale og kulturelle hindringer 
forklarer det ringe antal optegnede tilfælde. 
I den forbindelse må det bemærkes, at det pågældende direktiv dog har muliggjort en vis 
bevægelse blandt arkitekter og gensidig automatisk anerkendelse af de eksamensbeviser i 
arkitektur, der er omfattet af direktivet. Mellem 1987 og 1995 har nemlig mindst 1 500 
arkitekter nydt godt af direktiv 85/384/EØF. Endvidere er især artikel 3 stadig en vigtig 
referenceramme for arkitektuddannelser i EF og endog andetsteds. 
Det pågældende direktiv er derfor afgjort en landvinding i forhold til direktiv 89/48/EØF 
og 92/51/EØF, ifølge hvilke der er indført en generel ordning for anerkendelse af 
eksamensbeviser. Denne ordning går ikke ud på automatisk anerkendelse af 
eksamensbeviser, for så vidt som der ikke er tale om samordning af uddannelserne, men 
den giver mulighed for, at værtslandet kan pålægge en indvandrer 
udligningsforanstaltninger i tilfælde af væsentlige forskelle mellem indhold og varighed af 
dennes uddannelse i forhold til den, der kræves i værtslandet for at få adgang til at optage 
og udøve det pågældende erhverv eller den pågældende virksomhed. Til forskel fra 
direktiverne om den generelle ordning omhandler direktiv 85/384/EØF endvidere en 
særordning for simpel udveksling af tjenesteydelser, som er af stor betydning for 
arkitekturområdet. Direktiv 85/384/EØF giver indvandreren mere udstrakte rettigheder 
end direktiv 89/48/EØF. 
Af alle disse årsager ser det ud til, at direktiv 85/384/EØF på trods af vedtagelsen af 
de to førnævnte direktiver stadig er nyttigt og fordelagtigt. Desuden er den generelle 
ordning meget nyere, og den er endnu ikke helt gennemført i alle medlemsstaterne. 
Det må derfor sluttes, at det pågældende direktiv fortjener at bevare sin plads blandt 
sektordirektiverne om anerkendelse af erhvervskvalifikationer. 
I direktiv 85/384/EØF henvises der til Det Rådgivende Udvalg for 
Arkitekturområdet. Udvalget omfatter tre sagkyndige for hver medlemsstat, der 
repræsenterer henholdsvis erhvervet, læreanstalterne og de kompetente myndigheder 
(Rådets afgørelse 85/385/EØF). Det har til opgave at bidrage til sikringen af en 
arkitektuddannelse på et højt sammenligneligt niveau i EF. Det vedtager rapporter og 
henstillinger om uddannelse og afgiver udtalelser, når der er tvivl om et eksamens­
bevis (se nedenfor artikel 7-9). Udvalget har to arbejdsgrupper, "Uddannelse" og 
"Eksamensbeviser". Siden 1987 har det holdt otte møder og vedtaget de i bilaget 
omhandlede rapporter, henstillinger og udtalelser. 
V. ANALYSE AF DIREKTIVETS VIGTIGSTE ARTIKLER 
ARTIKEL 1 
1 denne artikel defineres det materielle anvendelsesområde for direktiv 85/384/EØF. Der 
henvises til arkitektur og ikke til arkitekter, fordi det i flere medlemsstater forholder sig 
således, at arkitekter ikke er de eneste, der har beføjelse til at arbejde med arkitektur. Dette, 
og de store forskelle mellem medlemsstaternes bestemmelser, er også årsag til, at der i stk. 
2 anvendes udtrykket "sædvanligvis" (se også betragtning nr. 9 og 10). 
ARIIKEL2 
Denne artikel er en bekræftelse af det grundlæggende princip om eksamensbevisers 
ligeværdighed og medlemsstaternes gensidige anerkendelse heraf. Det indebærer, at 
indvandreren i værtslandet har de samme rettigheder, beføjelser og pligter som de 
arkitekter, der har opnået deres kvalifikationer i denne stat. 
Med hensyn til gennemførelsen af denne artikel har Kommissionen indledt en over­
trædelsesprocedure mod Spanien, hvis gennemførelseslov indeholder bestemmelse om, at 
for visse former for virksomhed på arkitekturområdet har indvandreren de beføjelser, der 
fremgår af hjemlandets lovgivning, og ikke de mere fordelagtige, der fremgår af den 
spanske lovgivning. 
ARTIKEL 3 
Denne artikel omhandler den ramme, som de studieforløb, der fører til de eksamensbeviser, 
certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som medlemsstaterne anerkender, skal passe ind 
i. Rammen er ret generel og indeholder kun de vigtigste kvalitative principper, som 
studieforløbene skal overholde for at blive anerkendt i henhold til direktiv 85/384/EØF1. 
ARTIKEL 4 
1. Artikel 4 indeholder forskrifterne for, hvor længe studieforløbene skal vare, for at de 
kan anerkendes i henhold til direktivet. Undtagelsesbestemmelsen vedrørende 
"Fachhochschulen" i Tyskland er behandlet i en særskilt rapport fra Kommissionen 
(dok. KOM(95) 672 af 15. december 1995). Domstolen har i sin retspraksis fastsat de 
nærmere betingelser for, hvorledes semestre med praktisk uddannelse kan indgå i 
arkitektstudieforløbene (domme i henholdsvis sag C-310/90 af 21. januar 1992 og C-
166/91 af 8. april 1992). 
Arkitektuddannelserne skal bestå af mindst 4 års fuldtidsstudier eller 6 års 
deltidsstudier, heraf mindst tre på fuld tid, på et universitet eller en tilsvarende 
læreanstalt. Uddannelserne skal altid afsluttes med en eksamen på universitetsniveau. 
2. I 1992 vedtog Det Rådgivende Udvalg for Uddannelse inden for Arkitekturområdet 
en henstilling til medlemsstaterne om at udvide arkitektuddannelsens varighed til 
5 år, der skal følges af en praktikperiode på 2 år. 
Det skal anføres, at medlemsstaterne drøftede denne henstilling i 1993 og 1994 (i 
1994 i ad hoc-gruppen af højtstående embedsmænd med ansvar for fri bevægelighed 
inden for arkitekturområdet med deltagelse af de lande, der dengang havde ansøgt om 
tiltrædelse). Det viste sig da, at med hensyn til praktikperioden, var der ingen af 
medlemsstaterne, der gik ind for, at der på europæisk plan indføres en ttvungem 
praktikperiode på to år. For så vidt angår spørgsmålet om uddannelsens varighed, har 
det vist sig, at der ikke er enighed om, at det skal være obligatorisk med 5 år. 
I grunden synes det ikke nødvendigt, at noget, der allerede er tilladt ifølge direktiv 
85/384/EØF skal gøres obligatorisk. De stater, der ønsker det, kan indføre en 
uddannelsesordning på grundlag af henstillingen (det gjorde Nederlandene i 1995). 
Kommissionen foreslår således ikke, at dette stykke ændres. 
Det skal bemærkes, at myndighederne i Nederlandene i december 1993 på universitetet i York 
(Institute of Advanced Architectural Studies) bestilte en sammenlignende undersøgelse af 
arkitektuddannelsen i Nederlandene, Spanien, Tyskland, Belgien, Frankrig og Storbritannien. 
Undersøgelsen er foretaget på grundlag af kriterierne i artikel 3 og uafhængigt af de nederlandske 
myndigheder. Af den pågældende undersøgelse fremgår det, at arkitektuddannelsen i Nederlandene 
giver de studerende mulighed for at nå et niveau, der er i overensstemmelse med kriterierne i 
artikel 3, og som tåler sammenligning med det niveau, de studerende har i de andre lande, der er 
omfattet af undersøgelsen. Den nederlandske uddannelse kan forbedres yderligere, for så vidt angår 
den praktiske undervisning. 
3. Stk. 2 omhandler en særlig ordning vedrørende alternativer til den gængse 
uddannelse. Hidtil er to uddannelsesbeviser blevet godkendt som led i nedenstående 
procedure (se under artikel 7-9) nemlig "Part II" eksamen fra RIBA (Royal Institute 
of British Architects) (i 1988) og den franske DPLG (architecte diplômé par le 
gouvernement) som led i efteruddannelse og forbedring af den sociale status (1994), 
og dette skete på trods af en negativ udtalelse fra det rådgivende udvalg (se nedenfor). 
ARTIKEL 7-9 
Disse artikler vedrørende proceduren for anerkendelse af et eksamensbevis, certifikat eller 
andet kvalifikationsbevis inden for arkitekturområdet (bortset fra opnåede rettigheder, se 
nedenfor under artikel 10-15). Der er tale om en indviklet procedure for en medlemsstats 
meddelelse af nye uddannelser, den anser for at være i overensstemmelse med artikel 3 og 4 
i direktiv 85/384/EØF. Medlemsstaterne og Kommissionen har derefter 3 måneder til at 
bestride denne overensstemmelse. Er dette tilfældet forelægges sagen for det rådgivende 
udvalg, der afgiver en ikke-bindende udtalelse om denne overensstemmelse inden tre 
måneder efter forelæggelsen. Derpå kan medlemsstaten trække sin meddelelse tilbage eller 
ændre den, eller Kommissionen kan indlede en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 
169 (alt sammen inden tre måneder efter udtalelsen). Er dette ikke tilfældet optages 
eksamensbeviset på fortegnelsen i artikel 7, der offentliggøres, og det anerkendes gensidigt 
af medlemsstaterne (se også artikel 8). 
For så vidt angår sletning af et eksamensbevis fra samme fortegnelse (artikel 9), såfremt en 
medlemsstat eller Kommissionen mener, at dette ikke længere er i overensstemmelse med 
direktivet, kan de forelægge sagen for det rådgivende udvalg, der afgiver en ikke-bindende 
udtalelse inden tre måneder. Kommissionen kan slette et eksamensbevis fra én af de 
fortegnelser, der er offentliggjort i henhold til artikel 7, enten i forbindelse med den 
pågældende medlemsstat eller efter en domstolsdom. 
Mellem 1987 og 1997 udtalte det rådgivende udvalg sig 10 gange (9 i henhold til artikel 8 
og 1 i henhold til artikel 9) om, hvorvidt eksamensbeviser var i overensstemmelse med 
kriterierne i artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF. To udtalelser var positive, otte var 
negative (herunder den, der blev afgivet i henhold til artikel 9). To af disse udtalelser blev 
ikke fulgt (herunder den, der blev afgivet i henhold til artikel 9). 
Fortegnelsen over de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for 
arkitekturområdet, der gensidigt anerkendes af medlemsstaterne (se artikel 7, stk. 2, i 
direktiv 85/384/EØF) findes i meddelelse 96/C 205/05 (EFT C 205 af 16.7.1996, s. 6). 
I den pågældende procedure er der et punkt, som kræver afklaring. Når det bestrides, at et 
eksamensbevis, der skal offentliggøres, er i overensstemmelse med direktivet, fremgår det 
af ordlyden af artikel 8, at høringen af det rådgivende udvalg skal ske inden udløbet af den 
frist på tre måneder, der er fastsat for indsigelsen. Dette har ofte vist sig umuligt, eftersom 
indsigelsen hyppigt meddeles den sidste dag inden fristens udløb. Det må derfor fastsættes, 
at Kommissionen forelægger sagen for udvalget senest to måneder efter udløbet af den frist, 
der er sat for at bestride det meddelte eksamensbevis1 overensstemmelse med direktiv 
85/384/EØF. 
ARTIKEL IQ-15 
1. Kapitel III i direktiv 85/384/EØF omhandler den såkaldte ordning for opnåede 
rettigheder. Ordningen tager sigte på at sikre anerkendelse af kvalifikationsbeviser inden 
for arkitekturområdet, der er opnået efter uddannelser, der ligger forud for direktivets 
vedtagelse eller ikrafttræden. Det har nemlig været nødvendigt at bevare rettighederne 
for dem, der allerede havde beføjelse ti! at arbejde inden for arkitekturområdet ved 
direktivets vedtagelse/ikrafttræden, eller som stod for at få det på dette tidspunkt. 
Direktivets artikel 10 henviser derfor til de i artikel 11 nævnte eksamensbeviser, hvis 
disses indehavere havde dem allerede på datoen for direktivets meddelelse (5. august 
1985), eller hvis de har indledt deres studier, som fører frem til disse eksamensbeviser, 
senest i løbet af det tredje akademiske år efter nævnte meddelelse (dvs. til og med det 
akademiske år 1987/1988). Disse frister gælder også de spanske og portugisiske 
eksamensbeviser, efter Spanien og Portugals tiltrædelse af EF fandt sted den 1. januar 
1986. For de stater, der tiltrådte Unionen i 1995, er det denne dato, der anvendes ved 
beregning af fristerne for opnåede rettigheder for indehaverne af eksamensbeviser i disse 
stater. De studier, der fører til disse eksamensbeviser, kan således indledes til og med det 
akademiske år 1997/1998). For så vidt angår de EFTA-stater, på hvilke EØS-aftalen 
finder anvendelse, er sidste frist det akademiske år 1996/1997 (iberegnet) for Island og 
Norge og det akademiske år 1997/1998 (iberegnet) for Liechtenstein. 
2. Domstolen har i sin retspraksis foretaget en klar sondring mellem ordningen for opnåede 
rettigheder (kapitel III) og den fælles ordning i kapitel II (i direktiv 85/384/EØF) for de 
uddannelsesbeviser, der er udstedt efter ovenstående datoer. Ifølge Domstolen forholder 
det sig nemlig således, at den åbne ordning i direktivets artikel 7-9 står i modsætning til 
den lukkede, særlige og afvigende ordning for opnåede rettigheder. De artikler, der 
henviser hertil, skal derfor fortolkes strengt, og de giver ikke mulighed for en bred 
fortolkning og/eller en fortolkning på grundlag af lignende tilfælde. Domstolen fastslog 
klart disse principper i dom af 9. august 1994 i sag C-477/93, Dreessen/Conseil National 
de l'Ordre des Architectes de Belgique. 
3. I den forbindelse indgav Irland i 1990 en anmodning om ændring af fortegnelsen over 
irske eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der anerkendes i 
forbindelse med opnåede rettigheder, idet man ønskede at tilføje et yderligere 
eksamensbevis. Ansøgningens engelske ordlyd er som følger: 
"the following additional qualification to article 11(f) of the Directive - a certificate 
issued by the competent authorities to the effect that a person, who, on the date of entry 
into force of this Directive, had, over a period of at least five years prior to that date, 
pursued architectural activities, the nature and importance of which in the opinion of the 
competent authorities give that person an established right to pursue those activities". 
Kommissionen imødekom ikke anmodningen. Som det allerede er fremhævet, er den 
pågældende ordning en særlig, afvigende ordning, og en tilføjelse til fortegnelsen over 
uddannelsesbeviser, der anerkendes under denne ordning, kan kun ske i ganske særlige 
tilfælde, såsom nye staters tiltrædelse af Den Europæiske Union. At tage spørgsmålet op 
til ny behandling mere end ti år efter direktivets vedtagelse vil være det samme som at 
rokke ved hele ligevægten i det pågældende direktiv. 
Det eksamensbevis, de irske myndigheder foreslog, bestod desuden kun i en attest fer 
udøvelse af virksomhed inden for arkitekturområdet (der hverken er defineret eller 
lovreguleret i Irland), som ifølge de irske myndigheder bekræftede de pågældendes 
opnåede rettigheder. Der er altså tale om et tilfælde, der afviger fra tilfældene i 
syvende og ottende led i artikel 11 h) (Nederlandene) og andet og tredje led i 
artikel 11 i) (Det Forenede Kongerige), eftersom de eksamensbeviser i disse lande, 
der omhandles i disse led (som tilsyneladende ligner det irske ændringsforslag) 
vedrører attester for kompetence og/eller optagelse i et register, hvilket er nødvendigt 
for at kunne kalde sig arkitekt, men er ukendt i Irland. 
4. Også de nederlandske myndigheder har foreslået ændringer med hensyn til de opnåede 
rettigheder. For så vidt angår artikel 12 vil de nederlandske myndigheder gerne have 
den forenklet. For de nederlandske myndigheder er denne artikels udformning så 
indviklet, at det er vanskeligt at fastslå, hvilke dokumenter (attester) medlemsstaterne 
skal anerkende. Der omhandles (mindst) to attester: 
1. en attest, hvorved det bekræftes, at indehaveren har faet tilladelse til at benytfc; 
stillingsbetegnelsen arkitekt inden direktivets iværksættelse, og 
2. en attest, hvorved det bekræftes, at indehaveren har udøvet den pågældence 
virksomhed i mindst tre på hinanden følgende år inden for de fem år, der går 
forud for "attesternes udstedelse". 
Vanskeligheden ligger i at fastslå forbindelsen mellem disse to attester og den anden 
attests nøjagtige rækkevidde. Skal sagen forstås således, at den pågældende rent 
faktisk har udøvet den pågældende virksomhed i mindst tre på hinanden følgende år 
inden for de fem år, der går forud for den første attests udstedelse (altså under aie 
omstændigheder inden 1985/87), eller inden for de fem år, der går forud for den 
attest, han anmodes om, f.eks. i 1995 (altså mellem 1990 og 1995)? 
I første tilfælde kan kravet om forelæggelse af en attest, hvorved erhvervserfaringen 
bekræftes, ifølge de nederlandske myndigheder ophæves; der skal nemlig være en 
gensidig tillid mellem medlemsstaterne, således at de erhvervede rettigheder, som rjr 
blevet indrømmet i en mere eller mindre fjern fortid i en medlemsstat, skal 
anerkendes af de øvrige medlemsstater. I det andet tilfælde må dette krav udtrykkeli jt 
omhandles i artikel 12. De nederlandske myndigheder foreslår derfor, at artikel 12 
forenkles eller omformes. 
Den pågældende artikel blev forklaret af generaladvokat Darmon i dennes konklu­
sioner (punkt 28-32) i ovennævnte Dreessen-sag (C-477/93): Ifølge Darmoiis 
konklusioner er de pågældende bestemmelser først og fremmest bestemmelser i den 
medlemsstat, som udsteder de pågældende attester, der kun vedrører den virksomhed, 
som udøves på samme stats område. Selv om det ifølge artikel 12 pålægges alle 
medlemsstater, at give en attest, der af en anden medlemsstat er udstedt til en E •?-
borger vedrørende dennes udøvelse af arkitektvirksomhed i et givet tidsrum, samme 
virkning som de attester, den pågældende medlemsstat selv udsteder, kan en sådan 
attest nemlig - det fremgår af henvisningen tiln disse bestemmelser" - kun vedrøre dan 
virksomhed, der er udøvet på området for den medlemsstat, der udsteder den. En E ?-
borger, der udelukkende har udøvet sin erhvervsvirksomhed i én medlemsstat, kin 
10 
derfor ikke påberåbe sig nogen som helst attest, der er udstedt af en anden 
medlemsstat vedrørende denne virksomhed (punkt 31 og 32 i konklusionerne). Det 
afgørende tidsrum er desuden det, der er gået forud for meddelelsen af direktiv 
85/384/EØF (5. august 1985), for så vidt angår første led, og det, der er gået forud for 
samme direktivs gennemførelse (under alle omstændigheder senest den 5. august 
1987, for så vidt angår andet led). De pågældende skal senest på disse datoer have 
haft tilladelse til at benytte stillingsbetegnelsen arkitekt og ligeledes opfylde 
betingelserne for udøvelse af virksomhed på arkitekturområdet. Af disse årsager 
anlægger Kommissionen den betragtning, at det ikke er nødvendigt at ændre den 
pågældende artikel. 
De nederlandske myndigheder har også ønsket en ændring af artikel 11 h), ottende 
led, idet de hævdede, at alderskriteriet er en hindring. De foreslår, at alders­
bestemmelsen ophæves og erstattes af en bestemmelse om 10 års relevant 
erhvervserfaring inden ikrafttrædelsen af direktiv 85/384/EØF. Det fremgår 
imidlertid af sidste punktum i det pågældende afsnit, at den pågældende bestemmelse 
blot er en overgangsbestemmelse af midlertidig art, der før eller senere vil blive 
ophævet af sig selv i Nederlandene. Det ville være i strid med den pågældende 
bestemmelses egenart og med den almindelige ligevægt inden for ordningen for 
opnåede rettigheder at erstatte den med en anden på nuværende tidspunkt. 
Kommissionen agter derfor ikke at foreslå ændringer af fortegnelsen over opnåede 
rettigheder, bortset fra ophævelsen af artikel 15, som klart er meningsløs og forældet. 
ARTIKEL 16-32 
For så vidt angår etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser, mener 
Kommissionen, at eventuelle ændringer hovedsagelig skal vedrøre klarere procedurer for 
adgang til at udøve arkitektvirksomhed, således at de bliver mere effektive og hurtigere, og 
ændre eller ophæve visse artikler, der ikke længere har nogen mening. 
Med henblik herpå foreslås det at ændre artikel 24 i direktiv 85/384/EØF, for at der klart 
kan sondres mellem tilfælde af etablering og tilfælde af udveksling af tjenesteydelser (et 
punkt, Nederlandene i øvrigt har bragt på bane). I denne artikel står der nemlig, at 
indvandreren skal forelægge et bevis for, at han ikke tidligere har været erklæret konkurs, 
og for økonomisk formåen. Dette krav er meget ofte yderst strengt og besværligt for en 
tjenesteyder. Henvisningen i artikel 24, stk. 1, til den tidligere anvendelse af artikel 17 og 
18 (der gælder etableringsretten) har ikke noget at gøre med tjenesteydelser. 
Det foreslås derfor, at der i artikel 24, stk. 1, indsættes en sætning om, at oplysninger, der 
udstedes i overensstemmelse med artikel 17 og 18, vedrører tilfælde af etablering, og at for 
tilfælde af tjenesteydelser finder artikel 22 anvendelse. 
Derimod kan Kommissionen ikke imødekomme den nederlandske anmodning om at gøre 
den nederlandske ordning vedrørende det centrale register obligatorisk. Er artikel 28 
gennemført på rette måde, er denne nemlig tilstrækkelig til, som den er, at løse de 
problemer, der kan opstå på dette område. 
11 
Endelig vil der være en traditionel bestemmelse om direktivets gennemførelse. Sidste frist 
for gennemførelse er sat til den 31. december 1999. 
VI. TREDJELANDE OG UDVIDELSE 
1. Kommissionen agter ikke at imødekomme et fransk forslag om at lade det rådgivende 
udvalg evaluere eksamensbeviser fra tredjelande. Henstilling 85/386/EØF om 
eksamensbeviser fra tredjelande er nemlig ikke retligt bindende. Endvidere har Det 
Rådgivende Udvalg for Uddannelse inden for Arkitekturområdet ikke beføjelser til at 
evaluere eksamensbeviser fra tredjelande ifølge den rådsafgørelse, på grundlag af 
hvilken det er nedsat. Under alle omstændigheder har det ikke, ikke en gang for så 
vidt angår EF-eksamensbeviser, besluttende myndighed, men kun myndighed til at 
udstede ikke-bindende udtalelser. 
For så vidt angår direktiv 89/48/EØF og den generelle ordning for anerkendelse af 
eksamensbeviser, er der ikke tale om nogen automatisk anerkendelse af 
eksamensbeviser, som det er tilfældet med direktiv 85/384/EØF. Endvidere kan 
eksamensbeviser fra tredjelande inden for den generelle ordning først anerkendes på 
EF-plan, når indehaverne (EF-borgere) har opnået tre års erhvervserfaring, hvilket 
skal attesteres af den medlemsstat, der først har anerkendt eksamensbeviset. 
Det skal understreges, at et lignende forslag, der blev fremsat inden for de lægelige 
erhverv, blev forkastet af myndighederne i medlemsstaterne og at der ikke opnåedes 
enighed om at gå ind for den franske holdning på mødet i oktober 19995 i ad hoc-
gruppen af højtstående embedsmænd med ansvar for den frie bevægelighed inden for 
arkitekturområdet. 
Endelig henhører de omtalte områder under EF's og medlemsstaternes beføjelser 
(udtalelse nr. 1/94 fra Domstolen af 15. november 1994), for så vidt som EF ikke har 
enebeføjelser vedrørende statsborgere fra tredjelande. Et ikke ubetydeligt antal 
tilfælde vil nemlig komme til at vedrøre statsborgere fra tredjelande. 
Desårsag mener Kommissionen ikke, at det er muligt at lade Det Rådgivende Udvalg 
for Uddannelse inden for Arkitekturområdet behandle eksamensbeviser fra 
tredjelande. 
2. Under alle omstændigheder skal det erindres, at det rådgivende udvalg i juni 1994 
vedtog en erklæring, hvori det giver udtryk for ønsket om at blive hørt i forbindelse 
med fremtidige udvidelser, for så vidt angår fortegnelsen over de 
arkitekteksamensbeviser i ansøgerlandene, der anerkendes som opnåede rettigheder. 
Udvalget gav ved samme lejlighed udtryk for sin bekymring med hensyn til visse 
arkitekteksamensbeviser, der blev anerkendt i forbindelse med EØS-aftalen og 
udvidelsen i 1995, stadig for så vidt angår opnåede rettigheder. Erklæringen blev 
oversendt til medlemsstaternes repræsentanter på mødet i oktober 1994 i ad hoc-
gruppen af højtstående embedsmænd med ansvar for fri bevægelighed inden for 
arkitekturområdet. 
12 
VII. KONKLUSION 
På baggrund af ovenstående agter Kommissionen at forelægge et forslag til direktiv om 
ændring af direktiv 85/384/EØF. I overensstemmelse med EF-traktatens artikel 3B vil 
forslaget blive begrænset til de ændringer, der har vist sig at være uomgængelig 
nødvendige. På sigt, når den generelle ordning er vel indkørt, kan det komme på tale at 
overveje spørgsmålet om, hvorvidt arldtektvirksomhed skal inddrages i den generelle 
ordning, der blev indført ved direktiv 89/48/EØF. I den forbindelse skal det erindres, at 
Kommissionen har fremlagt en beretning om, hvor langt man er nået med gennemførelsen 
af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser inden for videregående 
uddannelse (dok. KOM(96)46), der er udarbejdet i henhold til artikel 13 i direktiv 
89/48/EØF, og hvori det anføres, at det endnu er for tidligt med endelige konklusioner 
vedrørende den generelle ordning, og at den undersøgelse, der skal gennemføres i 1999 om 
direktiv 92/51 //EØF, vil give Kommissionen mulighed for på ny at foretage en samlet 
gennemgang af den generelle ordnings virkemåde. 
Med udsigten til de kommende tiltrædelser må der også anstilles overvejelser om det 
rådgivende udvalgs fremtid og om en erstatning på sigt af den nuværende fremgangsmåde 
for evaluering af eksamensbeviserne (direktivets artikel 7-9) med en udvalgsprocedure af 
samme art som den, der omhandles i artikel 15 i direktiv 92/51/EØF. 
Udkastet til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv vil stort set komme til at se 
ud som følger: 
1) Påmindelse om, at ifølge artikel 30 i direktiv 85/384/EØF skal Kommissionen 
foretage en fornyet gennemgang af dette direktiv på grundlag af den opnåede erf åring 
og om nødvendigt forelægge ændringsforslag efter høring af det rådgivende udvalg 
2) afklaring af den i det pågældende direktivs artikel 8 fastsatte fremgangsmåde, således 
at Kommissionen får en vis frist til at forelægge sagen for det rådgivende udvalg på 
baggrund af, at der ofte gives udtryk for tvivl lige før fristens udløb 
3) ophævelse af direktivets artikel 15, der er blevet meningsløs 
4) ændring af artikel 24, stk. 1, idet der skal foretages en sondring mellem etablering og 
tjenesteydelser, fordi de foreskrevne formaliteter med hensyn til økonomisk formåen 
er for besværlige for tjenesteydere og kan overlappe dem, der er fastsat i artikel 22, 
stk. 3 og dem (kun vedrørende etablering), der er fastsat i artikel 17 og 18 
5) gennemførelsesfrist pr. 31. december 1999. 
På dette stadium er det planlagt først at oversende nærværende rapport til Parlamentet, 
Rådet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt Det Rådgivende Udvalg for Uddannelse 
inden for Arkitekturområdet, således at disses bemærkninger kan fremsættes, inden der 
fremsættes et formelt forslag til ændring af direktiv 85/384/EØF. 
13 
BILAG 
RAPPORTER OG HENSTILLINGER 
III/D/5149/4/88 Rapport og henstillinger, arkitekt-
i uddannelsen - praktisk uddannelse 
| og erfaring - vedtaget den i 
; 30.5.1989 
III/D/5144/5/89 Henstilling om arkitektuddannel- Denne henstilling er ikke 
sens varighed - vedtaget den blevet modtaget gunstigt af 
14.3.1990 alle medlemsstater 
III/D/9033/3/89 Rapport og henstillinger om 
forholdet mellem undervisning og 
praksis i arkitektfaget - vedtaget 
den 14.3.1990 
III/D/9125/3/89 Betragtninger og henstillinger 
vedrørende artikel 3 - vedtaget den 
14.3.1990 
f: • 
[ •"•'-^"•'--•r' '- - -- - ••••- •• — I I- —HUM .1- I II! III— .11 • -——-———^_™«--.^^^_-*»—«———,.__-«_«_».._»-__•«-•_ 
i] III/D/500^/3/90 Rapport og henstillinger om post­
diplom-arkitektstudiet - vedtaget 
den 14.3.1990 
III/F/4326/7/90 Rapport og henstillinger om post­
diplom-arkitektuddannelse af 
lærere: etik og praksis - vedtaget 
den 23.10.1991 
III/F/5359/8/90 Rapport og henstillinger om 
uddannelse som forberedelse til 
; udøvelse af faget i alle dets 
i aspekter - vedtaget den 23.10.1991 
III/F/5184/4/92 Rapport og henstilling om ændring Denne rapport og henstilling 
af artikel 4 i direktiv 85/384/EØF - er ikke blevet modtaget 
vedtaget den 6.10.1992 gunstigt af alle medlemsstater 
I I 
14 
III/5043/6/92 Rapport og henstillinger om udarbej­
delse af projekter på arkitektfakulte­
terne - vedlaget den 20.10.1993 
III/F/5182/3/93 Rapport om ændringer af 6., 7. og 8. Denne rapport er ikke 
betragtning og artikel 23 i direktiv blevet modtaget gunstigt i 
85/384/EØF for at tage hensyn til alle medlemsstater 
indholdet i udvalgets rapport og 
henstilling om ændring af artikel 4 
(dok. III/F/5184/4/92 - vedtaget den 
20.10.1993) 
III/F/5168/5/93 Rapport og henstillinger om arkitekt­
uddannelsen - Specialopgave ved 
studiets afslutning: indhold og evalu­
ering - vedtaget den 20.10.1993 
III/F/5172/7/92 Rapport og henstillinger om adgangen 
til arkitektstudiet - vedtaget den 
15.6.1994 
15 
UDTALELSER 
III/D/1661/1/87 Udtalelse vedrørende et belgisk Negativ udtalelse. 
eksamensbevis' overensstemmelse med Eksamensbeviset ej offent-
artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF - liggjort i EFT 
vedtaget den 29.7.1987 
III/D/1662/1/87 Udtalelse vedrørende et belgisk Negativ udtalelse. 
eksamensbevis' overensstemmelse med Eksamensbeviset ej offent-
artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF - liggjort i EFT 
vedtaget den 29.7.1987 
III/D/1663/1/87 Udtalelse vedrørende visse tyske Negativ udtalelse, men 
eksamensbevisers overensstemmelse eksamensbeviset er offent-
med artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF liggjort i EFT C 88 af 
- vedtaget den 29.7.1987 19.10.1988 
III/D/1664/1/87 Udtalelse vedrørende visse portugisiske Negativ udtalelse. 
eksamensbevisers overensstemmelse Eksamensbeviset ej offent-
med artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF liggjort i EFT 
-vedtaget den 29.7.1987 
III/D/1665/1/87 Udtalelse vedrørende visse britiske Positiv udtalelse, og 
eksamensbevisers overensstemmelse eksamensbeviset er offent-
med artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF liggjort i EFT C 88 af 
- vedtaget den 29.7.1987 19.10.1988 
III/D/895/1/88 Udtalelse vedrørende visse italienske Negativ udtalelse. 
eksamensbevisers overensstemmelse Eksamensbeviset ej offent-
med artikel 3 og 4 i direktiv 85/384/EØF liggjort i EFT 
-vedtaget den 13.4.1988 
III/D/8303/3/93 Udtalelse vedrørende visse italienske Negativ udtalelse. 
"Ingegneria edile"-eksamensbevisers Eksamensbeviset ej offent-
overensstemmelse med artikel 3 og 4 i liggjort i EFT 
direktiv 85/384/EØF - vedtaget den 
19.10.1993 
III/D/8304/3/93 Udtalelse vedrørende et fransk Negativ udtalelse, men 
eksamensbevis' (DPLG) eksamensbeviset er offent-
overensstemmelse med artikel 3 og 4 i liggjort i EFT C 350 af 
direktiv 85/384/EØF - vedtaget den 10.12.1994 (94/C 350/06) 
I 19.10.1993 
16 
I1I/D/8314/1/94 Udtalelse om, hvorvidt det bevis for 
"licienciatura em Arquitectura", der 
udstedes af Escola Superior Artistica do 
Porto (Oportos kunstakademi), er i 
overensstemmelse med artikel 3 og 4 i 
direktiv 85/384/EØF - vedtaget den 
15.6.1994 Positiv udtalelse, og 
eksamensbeviset er offent­
liggjort i EFT C 65 af 
16.3.1995 (95/C 65/03) 
17 
ISSN 0254-1459 
KOM(97) 350 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 04 13 16 06 
Katalognummer : CB-CO-97-343-DA-C 
ISBN 92-78-22386-7 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
If