KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 23.07.1996 
KOM(96) 364 endelig udg. 
BERETNING OM ANVENDELSEN AF ARTIKEL 171 
RÅDETS DIREKTIV OM SAMORDNING AF MEDLEMSSTATERNES 
LOVGIVNING OM SELVSTÆNDIGE HANDELSAGENTER (86/653ÆØF) 
(Forelagt af Kommissionen) 

BERETNING OM ANVENDELSEN AF ARTIKEL 17 I 
RÅDETS DIREKTIV OM SAMORDNING AF MEDLEMSSTATERNES 
LOVGIVNING OM SELVSTÆNDIGE HANDELSAGENTER (86/653/EØF) 
Denne beretning er udfærdiget i medfør af artikel 17, stk. 6, i Rådets direktiv 86/653/EØF 
om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter1. I 
henhold til direktivets artikel 17 skal medlemsstaterne træffe de nødvendige 
foranstaltninger for at sikre, at handelsagenten ved kontraktforholdets ophør får godt­
gørelse eller skadeserstatning. 
Artikel 17 udgør et kompromis mellem medlemsstaterne. Det blev derfor vedtaget, at give 
medlemsstaterne valget mellem godtgørelses- og skadeserstatningsordningen, og at 
Kommissionen skulle udarbejde en beretning om de praktiske virkninger af de forskellige 
løsninger. 
Nærværende beretning er udarbejdet på grundlag af besvarelser af et spørgeskema, der 
bl.a. blev sendt ud til repræsentative sammenslutninger af agenter og agenturgivere, 
handelskamre og brancheforeninger samt jurister med speciale i agenturlovgivning. 
Medlemsstaternes myndigheder blev ligeledes opfordret til at bidrage med deres syns­
punkter og erfaringer. 
DE TO ORDNINGER 
1. Godtgørelsesordningen 
Under godtgørelsesordningen har agenten efter kontraktforholdets ophør ret til en 
godtgørelse, såfremt og i det omfang han har skaffet agenturgiveren nye kunder eller i 
betydeligt omfang har øget forretningerne med den bestående kundekreds, og 
forretningsforbindelserne med disse kunder fortsat vil give agenturgiveren betydelige 
fordele efter kontraktforholdets ophør. Godtgørelsen skal være rimelig under hensyn til 
samtlige omstændigheder, herunder navnlig handelsagentens tab af provision af 
forretninger med disse kunder. Endelig er der i direktivet fastsat et loft for godtgørelsen 
svarende til en årlig godtgørelse, der beregnes på grundlag af handelsagentens gennem­
snitlige årlige vederlag i de sidste fem år, og hvis kontrakten er indgået for mindre end fem 
år siden, beregnes godtgørelsen på grundlag af det gennemsnitlige vederlag i perioden. 
Godtgørelsen er udtryk for de fordele, som agenturgiveren fortsat har som følge af 
handelsagentens indsats. Handelsagenten har imidlertid kun modtaget provision i 
kontraktperioden, hvilket normalt ikke afspejler den goodwill, der er skabt til fordel for 
agenturgiveren. Dette forklarer, hvorfor en godtgørelse for goodwill er kommercielt 
begrundet. Godtgørelse skal kun udbetales, hvis handelsagenten har skaffet agentur­
giveren nye kunder eller øget forretningerne med den bestående kundekreds. Er der ikke 
skabt goodwill, eller kan agenturgiveren ikke drage fordel af kundekredsen, skal der ikke 
udbetales godtgørelse. Agenturgiveren bør derfor ikke tvinges til at betale et urimeligt 
stort godtgørelsesbeløb. 
EFTL382af31.12.1986, s. 17. 
Godtgørelsesordningen blev udformet på grundlag af artikel 89b i den tyske handelslov, 
som siden 1953 har indeholdt en bestemmelse om udbetaling af godtgørelse for goodwill 
og derfor ligget til grund for omfattende retspraksis for så vidt angår beregningen af 
godtgørelsen. Denne retspraksis og sædvane skulle være en værdifuld hjælp for 
domstolene i de øvrige medlemsstater i deres fortolkning af direktivets artikel 17, stk. 2. 
Først og fremmest skal det klarlægges, hvorvidt en handelsagent har ret til godtgørelse 
som følge af de omstændigheder, der ligger til grund for kontraktforholdets ophør. Der 
skal udbetales godtgørelse ved kontraktens ophør bortset fra i de tilfælde, som er omfattet 
af direktivets artikel 18. Godtgørelsen skal naturligvis udbetales ved afslutningen af en 
kontrakt på bestemt tid og, i princippet, skal der også udbetales en godtgørelse eller 
begrænset godtgørelse i tilfælde af agenturgiverens konkurs. 
Dernæst skal betingelserne i direktivets artikel 17, stk. 2, litra a), være opfyldt. Handels­
agenten skal således enten have skaffet nye kunder eller have øget forretningerne med den 
bestående kundekreds betydeligt. Med hensyn til omfanget af forretninger med gamle 
kunder søger de tyske domstole at fastlægge, hvorvidt en forøgelse økonomisk svarer til 
erhvervelsen af en ny kunde. Med hensyn til nye kunderer erhvervelse af en ny kunde 
tilstrækkeligt. Nye kunder uden for handelsagentens område, som han derfor ikke er 
berettiget til provision for, medregnes dog ikke, da der i så fald ikke er noget 
provisionstab at kompensere handelsagenten for. Handelsagenten skal have skaffet den 
nye kunde, og i denne henseende er hans mellemkomst af afgørende betydning. En 
beskeden imphcering er tilstrækkelig, selv hvis handelsagenten kun har bidraget til at 
skaffe den nye kunde. Handelsagenten skal imidlertid have spillet en aktiv rolle, hvorfor 
det ikke altid automatisk vil være tilstrækkeligt, at den nye kunde geografisk er etableret i 
det område, som er omfattet af eneforhandlingsaftalen. 
For det tredje skal agenturgiveren efter kontraktforholdets ophør fortsat drage betydelig 
fordel af sådanne kunder. Dette antages at være tilfældet, selv når en agenturgiver sælger 
sin virksomhed eller kundefortegnelse, hvis det kan påvises, at køberen har til hensigt at 
bruge kundegrundlaget2. Fortsætter handelsagenten med at forsyne de samme kunder med 
de samme varer, men på vegne af en anden agenturgiver, kan handelsagenten ikke søge 
om godtgørelse3. Domstolen kan ligeledes tage et fald i agenturgiverens omsætning i 
betragtning. Endelig skal godtgørelsen være rimelig. 
Selve beregningen af godtgørelsen foretages som følger: 
Sag 18 U 162/76 Oberlandesgericht Hamm af 14.3.1977. 
Sag BB 605/60 Bundesgerichtshof af 25.4.1960. 
Første fase 
a) I overensstemmelse med artikel 17, stk. 2, litra a), andet led, består første fase i at 
klarlægge antallet af nye kunder, og hvor meget forretningerne er øget med den 
bestående kundekreds. Når først sådanne kunder er identificeret, udregnes 
bruttoprovisionen i forbindelse med disse kunder for de seneste 12 måneder af 
agenturkontrakten. Faste vederlag kan medregnes, hvis de kan anses for at være 
vederlag for at skaffe nye kunder4. Særlige omstændigheder kan gøre det nødven­
digt at fravige disse regler, f.eks. i tilfælde med meget lang opstartsperiode. 
b) Der foretages så en vurdering af den sandsynlige fremtidige varighed (udtrykt i år) 
af fordelene for agenturgiveren som følge af forretningerne med de nye kunder og 
forøgelsen af forretninger med gamle kunder, som der nu indgås betydeligt flere 
forretninger med (intensiverede kunder). Sigtet er at forudsige den sandsynlige 
varighed af forretninger, med de nye og de intensiverede kunder. Dette indebærer 
en gennemgang af markeds- og sektorforhold på tidspunktet for 
kontraktforholdets ophør. Selv om salget skulle være faldet efter kontrakt­
forholdets ophør, vil det ikke nødvendigvis føre til en lavere godtgørelse, da salget 
kan være faldet på grund af varernes lavere kvalitet eller øget konkurrence5. 
Sædvanligvis anvendes en periode på to til tre år, dog også helt op til fem år. 
c) Dernæst anslås migrationstallet. Det er et kendt faktum, at en del kunder mistes 
med tiden, fordi nogle kunder af naturlige årsager flytter. Migrationstallet beregnes 
som procent af den årlige provision på basis af de konkrete forhold, der 
kendetegner de pågældende agentur. Migrationstallet varierer naturligvis meget, 
men den tyske Bundesgérichtshof har i en enkelt sag fastlagt migrationstallet til 
38%6. 
d) Tallene reduceres derefter for at kunne beregne den øjeblikkelige værdi under 
hensyntagen til, at indkomstsudbetalingen fremskyndes. Denne beregning baseret 
på den gennemsnitlige rentesats er et begreb, som også anvendes i andre 
retssystemer. 
Anden fase 
I denne fase vurderes spørgsmålet om rimelighed, som fastlagt i direktivets 
artikel 17, stk. 2, litra a), andet led. I praksis sker det kun sjældent, at beløbet justeres af 
rimelighedsgrunde. Følgende faktorer tages i betragtning: 
hvorvidt handelsagenten er beskæftiget af andre agenturgivere, 
forhold den kan tilregnes handelsagenten, 
Sag Vn ZR 194/63 Bundesgérichtshof af 15.2.1965. 
SagBB 227/70 Celle af 13.11.1969. 
Sag Vni ZR 94/93 Bundesgérichtshof af 23.2.1994. 
handelsagentens indtægtsniveau. Har agenturgiveren eksempelvis for nyligt sænket 
provisionssatsen, f.eks. fordi han mente, at handelsagentens indtjening var blevet 
for høj, eller har agenturgiveren udbetalt handelsagenten et stort provisionsbeløb i 
forbindelse med kontrakter med kunder, som ikke var skaffet af handelsagenten, 
eller som handelsagenten havde meget lidt kontakt med? Eller har handelsagenten 
modtaget særlig kompensation for at føre en lagerliste over kommissionsvarer, 
særlig bonus for nye kunder, del kredere-provision, særligt vederlag for deltagelse 
i messer eller ekstra betalinger for underagenter? Har handelsagenten haft 
omkostninger i forbindelse med tab af underagenter? 
fald i agenturgiverens omsætning, 
omfanget af agenturgiverens fordele, 
agenturgiverens betaling af pensionsbidrag, 
eventuelle konkurrence klausuler. En agenturgiver vil naturligvis i så tilfælde blive 
pålagt at betale en større godtgørelse. 
Tredje fase 
Det beløb, som er fremkommet ved beregningerne i første og anden fase, sammenholdes 
dernæst med det loft, der er indeholdt i direktivets artikel 17, stk. 2, litra b). Heri 
fastlægges det, at godtgørelsen ikke kan overstige et beløb svarende til en årlig 
godtgørelse, der beregnes på grundlag af handelsagentens gennemsnitlige årlige vederlag i 
de sidste fem år, og at godtgørelsen, hvis kontrakten er indgået for mindre end fem år 
siden, beregnes på grundlag af det gennemsnitlige vederlag i perioden. Loftet udgør derfor 
snarere en mulighed for en sidste korrigering end en egentlig metode til beregning af 
godtgørelsen7. 
Når loftet skal udregnes, forstås ved vederlag alle former for betalinger, ikke blot 
provision, i forbindelse med samtlige kunder, ikke blot nye eller intensiverede kunder8. 
Udgør beløb under første og anden fase mindre end loftet, tildeles summen af de 
fremkomne beløb som godtgørelse. Overskrider summen imidlertid loftet, tildeles en 
godtgørelse svarende til loftet. Loftet nås sædvanligvis ikke, medmindre handelsagenten 
har skaffet samtlige eller størstedelen af kunderne. 
Følgende er et eksempel på beregningerne i første til tredje fase: 
Provision på nye kunder 50 000 ECU 
og/eller intensiverede kunder 
i de seneste 12 måneder af agenturet 
Sag VH ZR 47/69 Bundesgérichtshof af 19.11.1970. 
Sag Vn ZR 23/70 Bundesgérichtshof af 3.6.1971. 
Forventet varighed af fordelene er 
tre år ved et gennemsnitligt migrationstal 
på 20% 
Førsteår 50 000-10 000 - 40 000 ECU 
Andetår 40 000-8 000 = 32 000 ECU 
Tredje år 32 000-6 400 = 25 600 ECU 
Provisionstab i alt 97 600 ECU 
Korrigering til øjeblikkelig værdi f.eks. 10%. 
Tallet tilsvarer den egentlige godtgørelse 87 840 ECU 
Tallet korrigeres eventuelt med hensyn til 
rimelighed (ovennævnte anden fase) 
Der korrigeres en sidste gang, hvis beløbet 
overskrider loftet i direktivets artikel 
17, stk. 2, litra b). 
I henhold til artikel 17, stk. 2, litra c), er ydelse af godtgørelsen ikke til hindrer for, at 
agenten kan påberåbe sig skadeserstatning. Bestemmelsen vedrører situationer, hvor 
handelsagenten i henhold til national lovgivning er berettiget til at søge skadeserstatning 
for aftalebrud eller manglende overholdelse af det opsigelsesvarsel, der er foreskrevet i 
direktivet. I bilag B er forsøgt opregnet alle sådanne nationale bestemmelser. 
Det fremgår således, at der findes en overordentlig præcis metode til beregning af 
godtgørelsen, som således skulle kunne forudsiges. Agenturgivere burde derfor være i 
stand til at veje risici på forhånd og rimeligt bevidst om følgerne indgå agenturaftaler. Set 
fra handelsagentens synspunkt gør de klarere rettigheder det lettere at rejse og få indfriet 
sit krav. 
2. Skadeserstatningsordningen 
I henhold til direktivets artikel 17, stk. 3, har handelsagenten ret til erstatning for den 
skade, som ophøret af hans forhold til agenturgiveren forvolder ham. Sådan skade opstår 
hovedsagelig, når kontrakten ophører under omstændigheder, 
der berøver handelsagenten provisionsbeløb, som ville have tilkommet ham i 
tilfælde af normal opfyldelse af kontrakten, samtidig med at agenturgiveren opnår 
væsentlig fordel af handelsagentens indsats; 
og/eller under omstændigheder, hvor handelsagenten ikke har kunnet afskrive de 
omkostninger og udgifter, som han efter henstilling fra agenturgiveren har-afholdt 
med henblik på opfyldelse af kontrakten. 
Der er ikke noget loft for skadeserstatninger. 
Skadeserstatningsordningen baseredes på fransk lovgivning fra 1958 med sigte på at 
kompensere handelsagenten for hans tab som følge af agenturkontraktens ophør. Som det 
er tilfældet med den tyske godtgørelsesordning, er der i Frankrig oparbejdet en 
omfattende retspraksis vedrørende retten til og niveauet for skadeserstatning. De franske 
domstole har i flere domme begrundet tildeling af skadeserstatning ud fra den betragtning, 
at den er udtryk for de omkostninger, der ville være forbundet med at købe agenturet til 
handelsagentens efterfølger, eller at den opvejer det tidsrum, der er nødvendigt for 
handelsagenten for at genoprette det kundegrundlag, som man har berøvet ham. 
Erstatningsniveauet fastsættes i retspraksis som den samlede sum af de seneste to års 
provision eller summen af to års provision beregnet som et gennemsnit af de seneste tre år 
under agenturkontrakten, hvilket svarer til praksis i erhvervet. Domstolene forbeholder sig 
dog ret til at tildele erstatning af et andet omfang, når agenturgiveren kan bevise, f.eks. at 
handelsagentens tab i realiteten var mindre, fordi kontrakten kun var afkort varighed, eller 
f.eks. at handelsagentens tab var større på grund af agentens alder eller langvarige virke. 
Erstatningen beregnes på grundlag af alle vederlag, ikke blot provision, med udgangs­
punkt i bruttotallene. Der skelnes ikke mellem gamle og nye kunder, og grundlaget 
omfatter særlig provision. Der korrigeres normalt ikke for erhvervs omkostninger. 
Udestående provision skal ligeledes medtages i beregningen. 
Erstatningen opvejer, at handelsagenten har tabt en del af sit marked, og tabet opgøres på 
det tidspunkt. Der tages således ikke hensyn til fremtidige omstændigheder, såsom 
agenturgiverens forretningsophør, handelsagentens fortsatte arbejde med de samme 
kunder eller markedsudviklingen. Det kræves ejheller, af handelsagenten søger at 
begrænse sit tab. 
Direktivet har skabt større interesse for at rejse krav om skadeserstatning ved manglende 
overholdelse af opsigelsesvarslet. Det tildelte beløb svarer til det højest mulige for den 
pågældende opsigelsesperiode beregnet på grundlag af modtaget provision gennem de 
seneste to år eller provision modtaget i løbet af den samme periode i det foregående år. 
Bilag B indeholder nærmere bestemmelser om den franske ordning. 
DIREKTIVETS STILLING I MEDLEMSSTATERNE 
Samtlige medlemsstater har gennemført direktivet, og bilag A til nærværende beretning 
indeholder en liste over de pågældende love. Bortset fra Frankrig, Det Forenede 
Kongerige og Irland, har medlemsstaterne indføjet muligheden for godtgørelse i deres 
nationale lovgivninger. Det Forenede Kongerige har givet parterne mulighed for at vælge 
godtgørelsesordningen, men gør de ikke det, er handelsagenten berettiget til skades­
erstatning. Irland har ikke foretaget noget valg, hvorfor Kommissionen har indledt en 
procedure i henhold til artikel 169. Kommissionen har ligeledes indledt en overtrædelses­
procedure over for Italien for ukorrekt gennemførelse af direktivets artikel 17. Bilag B 
indeholder yderligere oplysninger om den irske og den italienske lovgivning. 
I de fleste medlemsstater er der ikke rapporteret nogen domstolsafgørelser, men der er 
dog truffet et mindre antal afgørelser i enkelte medlemsstater. Dette skyldes, at lovgiv­
ningerne i de fleste medlemsstater endnu er nye og kun finder anvendelse på kontrakter 
løbende fra og med den 1. januar 1994. Hertil kommer, at mange agenturer i Frankrig og 
Tyskland, hvor der findes sager, ikke har international karakter, og at lovene dér følger 
langvarige sædvaner. 
En anden årsag til den manglende rapportering af sager er parternes tendens til at bilægge 
tvister inden retssagen. Handelsagenternes finansielle stilling forbyder dem ofte at gå til 
domstolene med deres krav, hvorfor de ofte er tvunget til at acceptere forlig. Hertil 
kommer den usikkerhed, der er forbundet med retssager i en fremmed jurisdiktion, og som 
afholder handelsagenter fra at gå til domstolene med deres krav. 
Sagerne i Tyskland og Frankrig viser, at der er kontinuitet i eksisterende retspraksis i disse 
lande. I Portugal, hvor direktivet udgør en ændring i forhold til tidligere, fremgår det af 
retspraksis, at fremgangsmåden er forskellig fra de tyske domstoles, idet dommeren 
forsøger at anvende rimelighedsprincippet direkte. I Italien, hvor der kun er afsagt en 
domstolsafgørelse i henhold til den nye artikel 1751 i Codice Civile, har underretten i 
Viterbo gjort gældende, at den på grund af de manglende kriterier for beregning af 
godtgørelsen i artikel 1751 i Codice Civile vil anvende overenskomstens bestemmelser. 
Overenskomsten benytter et beregningssystem på grundlag af agenturets varighed uden 
hensyntagen til antallet af nye kunder. Som det fremgår, er dette en anden fremgangsmåde 
end den, der benyttes af de tyske domstole. Det drejer sig dog om en enkeltstående dom 
for de italienske domstole, og det er ikke sikkert, at princippet fastholdes. I Danmark er 
der kun rapporteret tre domstolsafgørelser. En fjerde er under appel for øjeblikket. Det 
fremgår af de rapporterede sager, at der er en tendens til at overtage og følge tysk 
retspraksis. 
På grund af den beskedne retspraksis og emnets beskaffenhed har Kommissionen i 
udarbejdelsen af denne beretning søgt at vurdere såvel den praktiske som den juridiske 
situation. Bilag B indeholder en nærmere beskrivelse af den juridiske og praktiske 
situation 
Det har ikke været muligt at fremskaffe statistisk materiale fra nogen medlemsstat. Den 
internationale sammenslutning af handelsagenter og mæglere har nu iværksat indsamling af 
data. Dette er en nyttig udvikling, da sammenslutningen må formodes i stand til at 
indsamle mange data gennem medlemsorganisationerne i medlemsstaterne. Sammenslut­
ningen har tilbudt regelmæssigt at fremlægge sådanne statistikker for Kommissionen. De 
portugisiske myndigheder har ligeledes indført en centraliseret indsamling af oplysninger 
fra alle domstole om beskaffenhed og resultat af sager, der involverer EF-forskrifterne 
eller Lugano-konventionen, herunder naturligvis direktivet om handelsagenter. 
.ERHVERVETS EGEN PRAKSIS 
Kommissionen har undersøgt, hvorvidt der som følge af direktivet i almindelighed og 
retten til godtgørelse eller skadeserstatning i særdeleshed er sket ændringer i forretnings-
praksis. Kommissionen ønskede ligeledes at undersøge, hvorvidt der som følge af de 
forskellige valgmuligheder er opstået konkurrencefordrejninger. Manglende statistisk 
materiale gør det noget sværere at drage konklusioner herom. 
Generelt er Kommissionen nået til det resultat, at der ikke er sket ændringer i forret-
ningspraksis. Der synes at være en tendens til, at agenturgivere i Frankrig, Tyskland, 
Luxembourg og Belgien i højere grad foretrækker distributionsaftaler. Dette kan delvis 
forklares ved, at der enten slet ikke eller kun i beskedent omfang skal betales nogen 
godtgørelse eller skadeserstatning ved en distributionsaftales ophør. Fra Det Forenede 
Kongerige, Irland og Sverige rapporteres det, at agenturgivere nu i større omfang 
foretager en vurdering af, om agenturkontrakten virkelig er det mest hensigtsmæssige 
forretningsarrangement, og dermed udviser meget større forsigtighed. Agenturgiverne 
synes dog ikke her ligefrem at gå bort fra agenturkontrakterne. 
I Det Forenede Kongerige synes der at have været en særlig reaktion. Inden de britiske 
gennemførelsesbestemmelser for direktivet trådte i kraft, opsagde agenturgiverne deres 
agenturkontrakter og genforhandlede almindeligvis nye kontrakter. Der har dog været 
tilfælde, hvor en agenturkontrakt alligevel ikke blev indgået, eller hvor handelsagenten 
blev ansat som lønmodtager. Dette afspejler den grundlæggende ændring af den britiske 
lovgivning som følge af direktivet og agenturgivernes frygt for det ukendte. Det er endnu 
for tidligt at vurdere, om man permanent vil gå bort fra agenturkontrakter i Det Forenede 
Kongerige. 
Efter fransk lovgivning og praksis tildeles der i langt de fleste tilfælde skadeserstatninger 
svarende til to års provision, hvilket er dobbelt så meget som det juridiske maksimum 
under godtgørelsesordningen. Det er klart, at det under disse omstændigheder er 
forbundet med større omkostninger at ansætte handelsagenter i Frankrig under fransk 
lovgivning. En del agenturgivere har derfor ved ansættelse af handelsagenter i Frankrig 
søgt at anvende anden lovgivning end den franske eller helt undgå indgåelse af agentur­
kontrakter. Der synes ikke umiddelbart at være opstået omfattende problemer eller 
forstyrrelser i samhandelen mellem de medlemsstater, der har valgt godtgørelses­
ordningen, og de, der har valgt skadeserstatningsordningen. 
REAKTIONER FRA AGENTURGIVERNES OG HANDELSAGENTERNES SIDE 
Generelt kan det siges, at handelsagenterne har reageret positivt på direktivet, som anses 
for at have forbedret deres rettigheder. Dette gælder Østrig, Danmark, Finland, Irland, 
Luxembourg, Sverige og Det Forenede Kongerige. Franske handelsagenter stiller sig 
fortsat positive over for skadeserstatningsordningen i Frankrig og har intet ønske om 
ændringer. 
Agenturgiverne har reageret forskelligt. Agenturgiverne må nødvendigvis i en vis 
udstrækning forholde sig negativt til ændringer, da de nu skal tilstå handelsagenter øgede 
rettigheder. For andre agenturgivere gælder det, at det snarere er ordningernes uklarhed, 
der skaber en vis grad af utilfredshed, end det at skulle betale en godtgørelse ved 
kontraktophør. Franske agenturgivere synes at støtte skadeserstatningsordningen og har 
ikke gjort indsigelse over for denne. 
Hverken blandt handelsagenter eller agenturgivere i de medlemsstater, der har gennemført 
godtgørelsesordningen, kan der spores nogen tendens til at foretrække en anden form for 
ordning. I Det Forenede Kongerige, hvor parterne kan vælge udbetaling af godtgørelse, 
synes der ikke at være tydelige præferencer, selv om de fleste kontrakter ikke indeholder 
godtgørelsesbestemmelser. Det står stadig ikke klart for agenturgiverne, hvad forskellen 
mellem de to ordninger består i. En del agenturgivere har givet udtryk for en vis interesse i 
godtgørelsesordningen på grund af loftet, men andre agenturgivere foretrække 
skadeserstatningsordningen, da handelsagenterne her skal bevise at have lidt tab. 
VANSKELIGHEDER 
Der er opstået en del vanskeligheder i forbindelse med direktivets artikel 17. 
1) Fortolkningsvanskeligheder 
Mange eksperter og jurister har påpeget, at artikel 17 er upræcist og vagt formuleret. 
Dette skaber vanskeligheder, når klienter skal rådgives om omfanget af en handelsagents 
rettigheder ved kontraktforholdets ophør. Dette har især været tilfældet i Danmark, Irland, 
Italien, Spanien, Sverige og Det Forenede Kongerige. 
a. Godtgørelse 
Med hensyn til godtgørelsesordningen er der i en række medlemsstater en tendens til at 
sætte liden til loftet, hvorimod loftet i det tyske system, som har dannet udgangspunkt for 
direktivet, ikke har nogen betydning for den konkrete beregning af godtgørelsen. Her 
anvendes loftet kun for til sidst at foretage den endelige korrigering. I en række 
medlemsstater bliver der gjort forsøg på at fastsætte et rimeligt beløb under hensyntagen 
til forskellige faktorer, som igen ikke medgår i den fremgangsmåde, de tyske domstole 
benytter. Danmark og Østrig synes at følge den tyske model, men i Østrigs tilfælde nås 
loftet ofte, hvilket kun hænder sjældent i Tyskland bortset fra tilfælde, hvor handels­
agenten har skaffet samtlige kunder. 
I Italien ser det ud til, at den tidligere ordning fortsat anvendes, selv om der er indført ny 
lovgivning. Dette er blevet bestyrket med dommen i Pretura Viterbo-sagen, hvor 
domstolen gjorde gældende, at artikel 1751 i Codice Civile, hvorved direktivets 
artikel 17, stk. 2, gennemføres, var så vagt formuleret med hensyn til metoden for 
beregning af godtgørelsen, at den ville anvende overenskomstens bestemmelser. 
Beregningsmetoden i henhold til overenskomsten svarer ikke til den tyske model, men 
tager udgangspunkt i kontraktens varighed, provisionsniveauet og de procentdsatser der 
er fastsat i overenskomsten. 
Der synes derfor at være flere forskellige fremgangsmåder. Medlemsstaternes domstoles 
retspraksis vedrørende artikel 17 er imidlertid fortsat yderst begrænset uden for Tyskland. 
b. Skadeserstatning 
Med hensyn til skadeserstatningsordningen har der tydeligvis ikke været vanskeligheder 
med fortolkningen i Frankrig, hvor den allerede eksisterende retspraksis fortsat anvendes. 
I Det Forenede Kongerige hvor skadeserstatningsordningen anvendes medmindre parterne 
bestemmer andet, synes fremgangsmåden imidlertid grundlæggende forskellig. Der findes 
endnu ikke nogen britisk retspraksis, men parterne forsøger i praksis at anvende common 
law-principper. Disse går stik i mod den i Frankrig veletablerede metode til beregning af 
skadeserstatning. Der tages f.eks. i det britiske system hensyn til fremtidige udviklinger 
efter kontraktforholdets ophør, hvorfor skadelidte bliver nødt til at begrænse sit tab. I 
henhold til fransk lovgivning har begivenheder efter kontraktforholdets ophør derimod 
ingen betydning for den erstatning, der tildeles. I henhold til fransk lovgivning tildeles der 
normalt to års provision, hvilket svarer til agenturets købsværdi eller den periode, det vil 
tage for handelsagenten at genopbygge sit kundeunderlag. Det er svært at se, hvordan de 
britiske domstole skulle kunne nå til samme beløb. Det skyldes uden tvivl den tidligere 
retstilstand i Det Forenede Kongerige, hvor kontrakter kunne opsiges med varsel uden 
nogen form for betaling. Dette har naturligvis haft følger for praksis i erhvervet. Der 
fandtes ikke tidligere et goodwill begreb i tilknytning til et agentur, som handelsagenten 
havde ret til sin del af. Det er umuligt at forudsige noget om, hvordan de britiske domstole 
vil fortolke direktivet, men de vil sandsynligvis tage hensyn til common law-principper. 
De samme vanskeligheder ville gøre sig gældende for Irland, hvis Irland vælger skades­
erstatningsordningen. 
c. Konsekvenser af uklarhederne 
Fortolkningsvanskelighederne har ikke været uden virkning for agenturgivernes og 
handelsagenternes reaktioner over for direktivet. De har for begge parter medført, at der 
er gået meget tid med forhandling, eftersom rettighederne og deres omfang ikke har været 
klart fastlagt. Dette gavner ingen. Usikkerhed og afvigende opfattelser har også medført 
en vis modstand mod at oprette agenturer og har hindret agenturgivere i at ansætte 
handelsagenter i andre medlemsstater. Det er vigtigt, at direktivet fortolkes ensartet og 
fører til forudsigelige og utvetydige resultater. 
10 
2) Handelsagenternes stilling 
Direktivet har ført til en forbedring af handelsagenternes stilling over for deres 
agenturgivere. Handelsagenterne synes imidlertid ikke altid at være i stand til at 
håndhæve deres rettigheder i fuldt omfang, da de ikke råder over ressourcer til at gå til 
domstolene. Dette er et generelt problem, som ikke kun vedrører direktivet. Det er ikke 
muligt inden for rammerne af denne beretning at angive mulige løsningsforslag. 
Kommissionen mener imidlertid, at en præcisering af direktivet og beregningsmetoderne 
vil være nyttig for handelsagenterne og lette håndhævelsen af rettighederne. 
3) Lovvalg 
Der er opstået en række vanskeligheder med hensyn til lowalgsbetemmelser i kontrak­
terne, ligesom anvendelse af en række love er søgt omgået ved hjælp af lovvalgs- eller 
jurisdiktionsbestemmelser. Der er ikke i direktivet fastlagt nogen regler med hensyn til 
international privatret. Parterne kan derfor med forbehold for bestemmelserne i Rom­
konventionen af 1980 om hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser frit 
vælge den for agenturkontrakten gældende lov. Kommissionen er af den opfattelse af 
direktivets artikel 17 og 18 er obligatoriske regler, hvorfor domstolene i medlemsstaterne 
kan anvende lex fora i overensstemmelse med Rom-konventionen af 1980, og dermed 
sikre anvendelse af direktivet. Bruxelles-konventionen fra 1968 om retternes kompetence 
og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, kan også 
bidrage til at sikre, at en medlemsstats domstole her kompetence i fællesskabssager, hvor 
handelsagenten udøver sit erhverv inden for EF9. Derfor synes der ikke at være behov for 
at ændre direktivet i denne henseende. 
KONKLUSION 
Kommissionen bemærker sig, at langt de fleste medlemsstater har valgt godtgørelses­
ordningen, hvilket accepteres af handelsagenterne og agenturgiverne i de pågældende 
medlemsstater. Der er i direktivet fastsat et loft for godtgørelsesniveauet, men direktivet 
giver ikke tilstrækkeligt præcise anvisninger med hensyn til beregningsmetoden. En klar 
og præcis beregningsmetode vil medføre større juridisk sikkerhed til fordel for begge 
parter. Med hensyn til skadeserstatningsordningen, som opretholdes i Frankrig, synes den 
ikke at have forårsaget vanskeligheder for handelsagenter og agenturgivere i Frankrig. 
Erstatningsniveauet er i Frankrig generelt meget højere end godtgørelsesniveauet. I Det 
Forenede Kongerige, hvor parterne har valget mellem de to ordninger, synes 
gennemførelsen af ordningerne at have skabt usikkerhed, navnlig fordi begge ordninger 
hidtil har været ukendte i det britiske retssystem. 
Sag 9/87 S.p.r.l. Arcado mod S.A. Haviland, Sml. 1988 s. 1539. Domstolen 
gjorde her gældende, at ret til erstatning følger af en kontraktlig forpligtelse, 
hvorfor artikel 5, stk. 1, i Bruxelles-konventionen af 1968 finder anvendelse, 
hvilket åbner mulighed for yderligere retskompetence. 
11 
Der findes på nuværende tidspunkt kun meget beskeden retspraksis vedrørende direktivet. 
På baggrund af de disponible oplysninger synes der at være behov for en præcisering af 
artikel 17. Det er endnu for tidligt at drage mere vidtgående konklusioner. Kommissionen 
mener, at nærværende beretning, som indeholder nærmere oplysninger om navnlig den 
metode, der benyttes til beregning af godtgørelsen i Tyskland, udgør en yderligere 
præcisering af direktivets artikel 17, og dermed skulle kunne fremme en mere ensartet 
fortolkning af direktivets artikel 17. 
12 
BD.AGA 
OVERSIGT OVER MEDLEMSSTATERNES LOVE. SOM GENNEMFØRER 
DIREKTIVET OM HANDELSAGENTER (86/653/EØF^ 
Frist for gennemførelse: 31.12.1989 
(Det Forenede Kongerige og Irland : 31.12.1993) 
(Italien for så vidt angår artikel 17:31.12.1992) 
Belgien Lov af 13.4.1995 
offentliggjort i Moniteur Belge af 2.6.1995, s. 15621 
ikrafttrædelsesdato: 12.6.1995 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
5. Spanien 
6. Frankrig Lov nr. 272 af 2.5.1990 
offentliggjort i Lovtidende A. 1990, s. 922 
ikrafttrædelsesdato : 4.5.1990 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1992 
Lovaf23.10.1989 
offentliggjort i Bundesgesetzblatt 1989 11910 
ikrafttrædelsesdato: 1.1.1990 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Præsidentdekret nr. 219 af 18.5.1991 
offentliggjort i den græske regerings tidende nr. 81 af 
30.5.1991 og nr. 136 af 11.9,1991 som ændret ved dekret 
nr. 249/93, 88/94 og 312/95. 
ikrafttrædelsesdato: 30.5.1991 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lov 12/1992 af 27.5.1992 
offentliggjort i Boletin Oficial del Estado nr. 129 af 
29.5.1992 
ikrafttrædelsesdato: 19.6.1992 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lovnr. 91-593 af 25.6.1991 
offentliggjort i Journal Officiel de la République Française 
af 17.6.1991, s. 8271 
ikrafttrædelsesdato: 28.6.1992 
Lovdekret 92-506 af 10.6.1992 
offentliggjort i Journal Officiel de la République Française 
af 12.6.1992, s. 7720 
ikrafttrædelsesdato: 1.1.1994 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
^ 
7. Irland 
Italien 
Luxembourg 
10. Nederlandene 
11. Østrig 
12. Portugal 
13. Finland 
14. Sverige 
15. Det Forenede 
Kongerige Statutory Instrument SI nr. 33 of 1994 af 21.2.1994 
ikrafttrædelsesdato: 1.1.1994 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lovdekret nr. 303 af 10.9.1991 
offentliggjort i Gazetta ufficiale nr. 57 af 20.9.1991 
ikrafttrædelsesdato: 1.1.1993 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994. 
Lov af 3. juni 1994 
offentliggjort i Memorial A-nr. 58 af 6.7.1994, s. 1088 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lov af 5.7.1989 
offentliggjort i Staatsblad 1989 nr. 312 
ikrafttrædelsesdato. 1.11.1989 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Vedtaget på ny ved lov nr. 374 af 1993 som artikel 400 til 
445 i Afsnit 7 i Burgerlijk Wetboek. 
Forbundslov af 11.2.1993 
offentliggjort i Bundesgesetzblatt 88 
ikrafttrædelsesdato : 1.3.1993 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lovdekret nr. 178/86 af 3.7.1986 
offentliggjort i Diårio da Republica, I serie, 1986, s. 1575 
ikrafttrædelsesdato: 2.8.1986 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 2.8.1986 
ændret ved lov nr. 118/93 af 13.4.1993 offentliggjort i 
Diårio da Republica nr. 86 af 13.4.1993, s. 1818 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lovnr. 417 af 8.5.1992 
offentliggjort i finske lovtidende (Virallinen lehti) af 
14.5.1992 
ikrafttrædelsesdato: 1.11.1992 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Lovnr. 351 af2.5.1991 
ikrafttrædelsesdato: 1.1.1992 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Statutory Instrument SI 1993 nr. 3053 af 7.12.1993 
og SI 1993 nr. 3173 af 16.12.1993 
ikrafttrædelsesdato: 1.1.1994 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 1.1.1994 
Nordirland: 
Statutory Instrument for Nordirland 1993 nr. 483 af 
17.12.1993 
ikrafttrædelsesdato : 13.1.1994 
finder anvendelse på løbende kontrakter pr. 13.1.1994 
M 
BILAG B 
BELGIEN 
Loven om handelsagenturkontrakter trådte først i kraft den 12. juni 1995. De belgiske 
domstole har derfor endnu ikke truffet afgørelse i nogen sag i henhold til den nye lov. 
Der blev med lovens artikel 20 indført en ret til en godtgørelse for goodwill. Forud for 
den nye lov var denne ret til godtgørelse for goodwill blevet afvist i forbindelse med de 
belgiske domstoles vigtigste afgørelser, da goodwill i højere grad blev anset for at være 
tilknyttet agenturgiveren end handelsagenten. Den nye lov udgør således en omfattende 
lovændring. 
Loven indeholder ingen retningslinjer med hensyn til beregningen af godtgørelsen. De 
fleste eksperter giver dog udtryk for, at det er op til dommeren at fastlægge beløbet under 
hensyntagen til de forskellige faktorer, såsom provision i de seneste år under kontrakten, 
omfanget af kundeudviklingen, hvor meget agenturgiveren fortsat vil kunne drage fordel 
heraf, kontraktforholdets varighed, agenturgiverens egen indsats, eventuel 
pensionsordning betalt af agenturgiveren, eller om handelsagentens kontrakt med 
agenturgiveren er hans eneste kontrakt. En enkelt ekspert har taget specifikt 
udgangspunkt i den tyske beregningsmetode. 
Praktiserende belgiske advokater har ment, at der skal tages hensyn til loven om 
handelsrepræsentanter og de tyske erfaringer. I henhold til loven om handelsrepræsen-
tanter af 3. juli 1978 skal godtgørelsen imidlertid beregnes på grundlag af tre måneders 
løn for en handelsrepræsentant, der har arbejdet for samme agenturgiver i en periode fra 
et til fem år. Perioden forlænges med en måned for hvert yderligere fem år. 
I henhold til artikel 18 stk. 3 i den belgiske lov kan en handelsagent, hvis der ikke er 
givet tilstrækkeligt varsel, påberåbe sig skadeserstatning svarende til beløbet af de tabte 
provisioner, der skal udregnes på basis af den beregningsmetode, som denne artikel 
fastsatter. 
I henhold til artikel 21, i den samme lov kan en handelsagent, der er berettiget til en 
godtgørelse, yderligere påberåbe sig skadeserstatning for det tab, han reelt har lidt. Det 
fremgår ikke klart, under hvilke omstændigheder en sådan skadeserstatning skal tildeles, 
og om berettigelsen til godtgørelse automatisk giver ret til at søge skadeserstatning. Det 
er Kommissionens opfattelse, at dette sidste ville være i strid med direktivets artikel 
17, stk. 1, da en sådan fortolkning vil medføre en kumulering af de to ordninger. 
DANMARK 
En ny rettighed, som ikke eksisterede under den tidligere lovgivning, blev indført med 
gennemførelsen af direktivet i Danmark og indførelsen af retten til godtgørelse under 
afsnit 25 i lov nr. 272 af 2. maj 1990. Der er hidtil kun modtaget oplysninger om tre 
domsafsigelser10. I Lope Handel-sagen blev agenturgiveren pålagt at betale tab for 
manglende overholdelse af det kontraktuelle opsigelsesvarsel og godtgørelse i form af et 
års provision på de nye kunder, som handelsagenten havde skaffet agenturgiveren. Det 
Lope Handel mod GE Ligthting (Sø- og Handelsretten i København af 
25.9.1995); S&L mod Eskimo. (Vestre Landsret af 14.11.1995) og Cramer mod 
B&B (Sø- og Handelsretten i København af 15.12.1995). 
45 
blev påvist, at de nye kunder på ny var tabt et år efter kontraktforholdets ophør. I S&L-
sagen fik agenturgiveren pålagt at betale en godtgørelse svarende til loftet. Det blev 
påvist, at praktisk taget alle kunder var skaffet af handelsagenten. I Cramer-sagen gjorde 
domstolen gældende, at en betydelig andel af kunderne var engangskunder, som agentur­
giveren ikke kunne forvente yderligere forretninger med. Agenturgiveren fik pålagt at 
betale en godtgørelse på 150 000 DKK. Til sammenligning kan nævnes, at loftet ville 
have været 400 000 DKK. 
I praksis ser det ud til, at handelsagenterne søger at få tildelt et beløb svarende til loftet, 
hvorimod agenturgiverne prøver at få beløbet reduceret. Selv om der endnu ikke har 
dannet sig et fast mønster, er der for øjeblikket ikke nogen tendens til at betale et beløb 
svarende til loftet. Beregningerne synes at følge den tyske model. 
Som for de øvrige medlemsstater foreligger der ingen relevante statistikker. 
Afsnit 6 i loven gennemfører direktivets artikel 17, stk. 2, litra c). Det fastlægges heri, at 
hvis en agenturgiver eller en handelsagent misligholder sine forpligtelser over for den 
anden part, er den anden part berettiget til erstatning for den skade, han har lidt. 
TYSKLAND 
Handelsagenternes ret til godtgørelse er fastlagt i artikel 89b i Handelgesetzbuch. 
Beregningsmetoden er som beskrevet oven for i denne beretning. 
I praksis synes der ikke efter direktivets gennemførelse at være sket ændringer i Tyskland 
med hensyn til beregningsmetode for godtgørelsen, da direktivets bestemmelser om 
godtgørelsen ikke krævede nogen ændring af tysk lovgivning. Erhvervslivet har noterer 
sig en ændring i forbindelse med kontrakter med andre EU-lande, som ikke forud for 
direktivet omfattede nogen godtgørelsesordning. 
GRÆKENLAND 
Gennemførelsen af direktivets artikel 17 ved artikel 9 i præsidentdekret nr. 219 af 
18. maj 1991 stemte ikke overens med direktivet, navnlig på grund af manglende 
gennemførelse af andet led i artikel 17, stk. 2, litra a), som opstiller rimelighedskravet for 
godtgørelser. Grækenland har efter brevveksling med Kommissionen indført en ny lov i 
1995, som gennemfører artikel 17, stk. 2, litra a). 
I henhold til artikel 9, stk. 1, litra c) er retten til at søge godtgørelse ikke til hinder for, at 
handelsagenten kan søge skadeserstatning i henhold til den borgerlige lovbog. 
Skadeserstatninger tildeles afhængigt af, om kontrakten er tidsbestemt eller med 
ubestemt løbetid. 
En handelsagent kan ligeledes søge skadeserstatning for manglende overholdelse af 
opsigelsesvarsel. 
4 
SPANIEN 
Udbetaling af godtgørelse er omfattet af artikel 28 i lov nr. 12/1992 af 27. juni 1995. 
Lovens artikel 29 omhandler tildeling af skadeserstatning, hvis agenturgiveren ensidigt 
misligholder en agenturkontrakt på ubestemt tid. Direktivet udfylder et juridisk tomrum i 
den spanske lovgivning, da der forud for direktivet ikke var nogen specifik lov om 
handelsagenter eller agenturkontrakter. Artikel 29 er dog ikke blot begrænset til 
misligholdelse af kontrakter, hvorfor Spanien tilsyneladende har gennemført begge 
ordningerne under direktivets artikel 17, medmindre domstolene fortolker anvendelses­
området for artikel 29 snævert. 
Da loven først for nylig er trådt i kraft, er der ingen retspraksis på området. Tidligere 
retspraksis forud for den nye lovgivning kan vise sig relevant for fremtiden, da nogle af 
principperne kan tjene som retningslinjer for de spanske domstole ved fremtidige rts-
afgørelser. 
I henhold til den tidligere lovgivning var det Ugeledes muligt at påberåbe sig såvel 
skadeserstatning som godtgørelse for goodwill, og handelsagenterne kumulerede som 
regel begge krav. Forskellen mellem de to løsninger fremstod i praksis ofte uklar. 
Højesteret har gentagne gange anerkendt muligheden for godtgørelse for goodwill. 
Dommerne kan i vid udstrækning selv fastsætte niveauet for godtgørelsen, som alminde­
ligvis beregnes på grundlag af handelsagentens indtjening11. Med hensyn til 
skadeserstatning har domstolene i en række sager, der endte med tildeling af en sådan, 
sideløbende med det seneste provisionsniveau ligeledes medtaget aktivitetens beskaf­
fenhed, prestigetab samt enerettigheder eller ej i overvejelserne12. 
Endelig udbetales skadeserstatningerne for manglende overholdelse af opsigelsesvarsel, og 
de svarer til det provisionsbeløb, som handelsagenten ville have modtaget, hvis 
opsigelsesvarslet havde været korrekt overholdt13. 
På trods af disse retsafgørelser er det imidlertid vanskeligt at drage en generel konklusion, 
navnlig fordi niveauet for godtgørelsen i Spanien fastsættes efter retsmødet uden 
offentliggørelse af afgørelsen. 
FRANKRIG 
I modsætning til i mange andre medlemsstater har direktivet i Frankrig ikke medført 
radikale ændringer i forhold til den tidligere lovgivning. Med artikel 12 i lov nr. 91/593 af 
25. juni 1991 giver fransk lovgivning fortsat en ret til skadeserstatning efter agentur­
kontraktens ophør. Ændringen vedrører udelukkende de omstændigheder, der giver 
anledning til tildeling af skadeserstatning, og ikke beregningen. Retten til skadeserstatning 
eksisterer nu også for manglende forlængelse af kontrakten eller opsigelse fra 
handelsagenten side på grund af alder, sygdom eller invaliditet samt ved død. 
12 Højesterets dom af 22. marts 1988 og 19. september 1989. 
Dom afsagt af appelretten i Lugo den 4.6.1994; dom afsagt af appelretten i 
Valencia den 14.7.1993 og dom afsagt af appelretten i Barcelona den 30.1.1995. 
Højesterets dom af 19.9.1989. 
Al 
Skadeserstatningen beregnes som før i henhold til retspraksis, da der hverken i den 
tidligere eller den nuværende lov er fastlagt regler for beregningen. I de fleste sager 
beløber skadeserstatningen sig til to års bruttoprovision, som beregnes på grundlag af 
handelsagentens gennemsnitlige indtjening gennem de foregående tre år eller den samlede 
provision gennem de seneste to år. Beløbet er blevet sædvane og på ny bekræftet af 
retsafgørelser i henhold til den nye lov14. 
Godtgørelsen beregnes på grundlag af al indtjening, ikke blot provision. Den baseres på 
bruttobeløb. Der skelnes ikke mellem gamle og nye kunder, og beregningen omfatter også 
særlig provision. Der er ingen praksis med fradrag af faglige omkostninger. Udestående 
provision medtages ligeledes i beregningen. 
Godtgørelsen udgør handelsagentens tabte markedsandel, og hans tab fastsættes på det 
tidspunkt. Der tages derfor ikke hensyn til fremtidige begivenheder, som f.eks. agentur­
giverens forretningsophør, handelsagentens fortsatte arbejde med de samme kunder eller 
markedsudviklingen. Handelsagenten forventes tilsvarende ikke at vurdere sit tab lavt. 
De franske domstole pålægger ikke betaling af to års bruttoprovision som godtgørelse, 
hvis det kan bevises, at handelsagentens tab reelt er mindre, f.eks. på grund af kontraktens 
korte varighed. På tilsvarende vis kan niveauet øges, hvis f.eks. handelsagentens tab er 
større som følge af hans alder eller varigheden af agenturkontrakten. 
Direktivet har skabt større interesse for at kræve skadeserstatning for manglende over­
holdelse af opsigelsesvarsel. Beløbet er det højest mulige for det tidsrum, der ikke er 
overholdt, og beregnes på grundlag af modtaget provision i løbet af de foregående to år 
eller modtaget provision i løbet af samme tidsrum det foregående år. 
IRLAND 
Irland har ikke gennemført bestemmelsen, hvorfor handelsagenter hverken har ret til 
skadeserstatning eller godtgørelse. I henhold til common law kan en handelsagent stille 
krav om skadeserstatning i tilfælde af misligholdelse af en kontrakt. I forbindelse med 
tidsbegrænsede kontrakter kan handelsagenten således kræve et beløb svarende til den 
provision, han ville have modtaget indtil kontraktens udløb, men skal dog vurdere sit tab 
lavt. Dette er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at gennemføre direktivet. I tilfælde af 
tidsubestemte kontrakter beløber kravet sig sædvanligvis til indtjeningen i den 
kontraktbestemte varslingsperiode. Hertil kommer, at der i begge tilfælde kan stilles krav 
om dækning af det økonomisk tab som følge af misligholdelsen af kontrakten. Der er ikke 
rapporteret nogen sager til dato. 
Jf. f.eks.: Appelretten i Toulouse af 20.12.1994, Les Annonces de la Seine nr. 39 
af 1.6.1995, s. 28; appelretten i Dijon af 16.6.1994, Les Annonces de la Seine nr. 
39, s. 26, appelretten i Paris af 17.1.1995, Les Annonces de la Seine nr. 39 af 
1.6.1995, s. 8. 
ITALIEN 
Italien ændrede artikel 1751 i Codice Civile ved artikel 4 i lovdekret nr. 303 af 10. 
september 1991 med henblik på at indføre direktivets godtgørelsesordning. Efter 
Kommissionens opfattelse er den italienske gennemførelse imidlertid ikke korrekt, da 
Italien har behandlet de to led under direktivets artikel 17, stk. 2, litra a), som alternative, 
skønt de faktisk kan kumuleres. Kommissionen har derfor indledt en over­
trædelsesprocedure. 
Det ser ud til, at det gamle overenskomstsystem fortsat finder anvendelse. Enasarco-
aftalen af 30.10.1992 er indgået af såvel agenturgiverne som de organisationer, der 
repræsenterer handelsagenterne. De har således de facto genindført de kriterier, som fandt 
anvendelse i forbindelse med den tidligere formulering af artikel 1751. 
Underretten i Viterbo lagde således overenskomsten til grund for sin afgørelse af 
1. december 1994. Domstolen gjorde gældende, at artikel 1751 i Codice Civile ikke 
kunne finde anvendelse i praksis, da den ikke ud over loftet indeholder kriterier for 
beregning af godtgørelsen. Domstolen fandt det derfor hensigtsmæssig at anvende over­
enskomsten. Domstolen gjorde ligeledes gældende, at hensigten med de i artikel 1751 
indeholdte omstændighederne ikke har været at bidrage til beregningen af godtgørelsen, 
men kun til at fastslå, hvorvidt en godtgørelse er begrundet, hvis mindst en af omstæn­
dighederne er til stede. Domstolen fandt det endvidere klogt, at arbejdsmarkedets parter 
for at undgå næsten uløselige problemer havde erstattet den gamle overenskomst, således 
at artikel 1751 i Codice Civile kunne finde anvendelse i praksis. Det er endnu uklart, om 
afgørelsen vil skabe præcedens. 
Overenskomstsystemet tager udgangspunkt i provisionsniveauet og agenturkontraktens 
varighed samt de procentsatser, der er indeholdt i overenskomsten. 
I henhold til overenskomsten vil handelsagenten i de fleste tilfælde fa udbetalt et beløb, 
der er meget mindre end direktivets loft. 
LUXEMBOURG 
Luxembourgs lov af 3. juni 1994, som gennemfører direktivet, finder anvendelse på alle 
løbende kontrakter pr. 1. januar 1994 samt kontrakter, der er indgået efter den dato. I 
henhold til artikel 19 skal der udbetales en godtgørelse ved kontraktforholdets ophør. Der 
er med den nye lov indført en rettighed, som ikke eksisterede under den tidligere lov. Det 
er derfor ikke overraskende, at der ikke er truffet retsafgørelser. De adspurgte fandt det 
ligeledes for tidligt at opstille teorier om, hvordan loven sandsynligvis vil blive fortolket. 
I artikel 23, stk. 1, fastlægges retten til skadeserstatning for ubegrundet manglende over­
holdelse af opsigelsesvarslet, og i artikel 23, stk. 2, fastlægges den skadeserstatning, der 
kan udbetales for alvorlig misligholdelse af kontrakten. Det fastlægges i artikel 24, at 
beløbet skal svare til den forventede indtjening i tidsrummet mellem misligholdelsen og 
kontraktforholdets normale ophør. I beregningen af beløbet skal der tages hensyn til det 
tidligere provisionsniveau og andre relevante aspekter. Beløbet kan dernæst reduceres, 
hvis dommeren skønner det for højt i betragtning af sagens omstændigheder. 
4i 
NEDERLANDENE 
I henhold til artikel 7:442 i Burgerlijk Wetboek skal der udbetales godtgørelse ved 
kontraktforholdets ophør. I henhold til artikel 7:439 skal der betales skadeserstatning for 
ubegrundet manglende overholdelse af opsigelsesvarslet, og i henhold til artikel 7:440 og 
7:441 skal der betales skadeserstatning for misligholdelse af kontrakten. Dette gælder 
tidsrummet fra det egentlige ophør til den dato, hvor agenturet ville have ophørt i tilfælde 
af tilstrækkeligt opsigelsesvarsel. Beløbet svarer til den indtjening, der ville have været, og 
der tages udgangspunkt i provisionen forud for kontraktforholdets ophør og andre 
relevante forhold. Dommeren kan reducere beløbet, hvis han finder, at det er for højt i 
betragtning af den enkelte sags omstændigheder. I henhold til artikel 7:441.3 kan der i 
stedet for beløbet i henhold til artikel 7:441.1 og 2 søges om skadeserstatning for det 
reelle tab, som kan påvises af den pågældende part. 
Der er ikke rapporteret nogen sager i henhold til den nye lov, ligesom der ikke foreligger 
noget statistisk materiale. 
ØSTRIG 
Den østrigske lov af 11. februar 1993 trådte i kraft den 1. marts 1993. I henhold til artikel 
24 har handelsagenten ret til en godtgørelse. Der er til dato ikke rapporteret nogen sager 
om godtgørelsesbeløbet eller udbetaling af skadeserstatning i henhold til 1993-loven ved 
en agenturkontrakts ophør. Direktivet har medført en ændring i forhold til den tidligere 
lovgivning, navnlig ved at fordoble maksimumsbeløbet. Hidtidig retspraksis udgør derfor 
ikke nogen god rettesnor. I henhold til den tidligere lovgivning skete der en gradvis 
reduktion af den øvre grænse for skadeserstatning svarende til den samlede årlige 
provision beregnet som et årligt gennemsnit over de foregående tre år afhængigt af 
kontraktforholdets varighed. 
I praksis ser det ud til, at handelsagenter beregner godtgørelsen på grundlag af den årlige 
gennemsnitlige indtjening gennem de seneste fem år under hensyntagen til kunde-
svingninger ved at udregne en gradvis reduktion af indtjeningen på et femårsgrundlag. I de 
fleste tilfælde overskrides således den øvre grænse, der er indeholdt i loven. På grundlag 
heraf forhandler parterne sig frem til en rimelig ordning. Beregningsmetoden er baseret på 
de tyske erfaringer. 
Det blev anset for at være for tidligt at gisne om den gennemsnitlige godtgørelses-
udbetaling. Der kan i henhold til artikel 23 stilles krav om skadeserstatning eller opfyldelse 
af kontrakten, hvis en part opsiger kontrakten ubetids og ubegrundet. Artikel 23 finder 
også anvendelse på overtrædelse af artikel 21, som omhandler opsigelsesvarsler. Andre 
krav på skadeserstatning behandles i overensstemmelse med den generelle Biirgerlisches 
Gesetzbuch og Handelsgesetzbuch. 
& 
PORTUGAL 
Portugal vedtog i 1986 sin lov, som i vid udstrækning fulgte forslaget til direktiv, 
herunder en artikel 33 om ret til godtgørelse. Loven trådte i kraft den 2. august 1986. 
Loven ændredes ved artikel 33 og 34 i dekret nr. 118/93 for at bringe den portugisiske 
lovgivning i overensstemmelse med direktivets artikel 17. 
Der er truffet en række retsafgørelser i Portugal15. Domstolene har beregnet godtgørelsen 
under hensyntagen til antal nye kunder, øgede forretninger med eksisterende kunder, 
agenturgiverens fordele efter kontraktforholdets ophør og handelsagentens provisionstab. 
Domstolene betragter godtgørelsen som et middel til at kompensere handelsagenten for de 
fordele, som agenturgiveren drager ved kontraktforholdets ophør af den kundekreds, som 
handelsagenten har opbygget. 
Lovens artikel 32 og artikel 562 til 572 i Côdigo Civil giver også ret til godtgørelse for 
skade lidt som følge af misligholdelse af kontrakten. Artikel 29 omhandler specifikt 
skadeserstatning på grund af manglende overholdelse af opsigelsesvarslet eller for 
manglende opsigelse overhovedet. Handelsagenten kan som et alternativ til skades­
erstatning søge at fa tildelt et beløb, der beregnes på grundlag af den gennemsnitlige 
månedlige indtjening gennem det foregående år multipliceret med kontraktens oprindelige 
resterende løbetid. Er kontraktens varighed mindre end tre år, anvendes hele kontrakt­
perioden. 
FINLAND 
Der indførtes en ret til godtgørelse ved agenturkontrakters ophør ved afsnit 28 i lov nr. 
417 af 8. maj 1992. Direktivet har medført en ændring i forhold til den tidligere 
lovgivning. Loven trådte i kraft den 1. november 1992. Der er til dato ikke truffet nogen 
retsafgørelser. 
I praksis ser det ud til, at handelsagenterne søger at opnå maksimumsbeløbet, hvorefter 
agenturgiveren giver sit tilbud. Forhandlingerne resulterer i et beløb, der ikke fremkommer 
som følge af nogen egentlig beregning, men snarere som et forhandlingsresultat. 
Godtgørelsen beløber sig almindeligvis til ca. tre til seks måneders gennemsnitlig 
provision. Handelsagenternes organisation mener, at godtgørelsesbeløbet synes højere nu 
under den nye end under den gamle lov, men det er ikke muligt at påvise dette statistisk. 
Afsnit 9 i den nye lov omhandler retten til erstatning for den skade, der påføres som følge 
af misligholdelse af en agenturkontrakt eller manglende opfyldelse af en kontraktlig 
forpligtelse. 
Afsnit 26 og 27 i loven omhandler skadeserstatning i tilfælde af manglende overholdelse af 
opsigelsesvarsel. 
Accôrdâo da Relaçâo de Coimbra af 14.12.1993 appelret i Colectânea de 
Jurisprudéncia, år XVIII, 1993, bind V, s. 46; Accôrdâo do Supremo Tribunal de 
Justiça af 4.5 1993 i Colectânea de Jurisprudéncia - Accôrdâos do Supremo 
Tribunal de Justiça, år I, bind II, 1993, s. 78 og også samme domstols dom af 
27.10.1994 i år II, bind III, 1994, s. 101; Accôrdâo da Relaçâo do Porto af 
18.10.1994 i Colectânea de Jurisprudéncia, år XIX, bind IV, 1994, s. 212. 
SVERIGE 
Med artikel 28 i lov nr. 351 af 2. maj 1991 indførtes en ret til godtgørelse, som ikke 
eksisterede under den tidligere lovgivning. Hensigten med den tidligere lov var 
udelukkende at sikre handelsagenten provision for ordrer afgivet efter tilbagetrækning af 
hans bemyndigelse under forudsætning af, at ordrerne blev afgivet som resultat af 
handelsagentens aktivitet i løbet af kontraktens løbetid. 
Som i andre medlemsstater er der endnu ikke truffet nogen retsafgørelser. I praksis søger 
handelsagenterne at opnå maksimumsbeløbet under loven, og parterne forhandler sig på 
dette grundlag frem til et rimeligt beløb. Parterne tager i forhandlingerne hensyn til forhold 
som bl.a. kontraktens varighed, handelsagentens deltagelse i salgsfremstød, antal nye 
kunder, ordrer afgivet efter kontraktforholdets ophør, handelsagentens mulighed for at 
indgå en ny kontrakt samt de omkostninger og investeringer, som handelsagenten har 
påtaget sig. 
Der findes intet statistisk materiale, men de svenske myndigheder anslår, at godtgørelserne 
typisk udgør mellem seks måneders og et års provision beregnet som et gennemsnit af de 
seneste år under kontrakten. De tildelte beløb synes derfor at være større. Lovens artikel 
34 omhandler skadeserstatning for misligholdelse af kontrakten. 
DET FORENEDE KONGERIGE 
Det Forenede Kongerige har vedtaget sin egen særlige ordning, da parterne i henhold til 
forskrift 17 i Statutory Instrument nr. 3053 af 1993 kan vælge, om handelsagenten skal 
have ret til godtgørelse eller til skadeserstatning16. Kun når kontrakten ikke indeholder 
noget valg af ordning, der vælges, kræver loven udbetaling af skadeserstatning. Denne 
form for gennemførelse har i sig selv medført usikkerhed, navnlig fordi ingen af de to 
ordninger hidtil har været kendte i britisk jura. , 
Loven er først for nyligt trådt i kraft i Det Forenede Kongerige og har forårsaget en del 
forvirring, da såvel parter som advokater skal anvende uvante begreber, der endog i en vis 
udstrækning strider mod britisk tradition. Der er udviklet en række forskellige 
fremgangsmåder. 
Med hensyn til skadeserstatning forsøger advokaterne at anvende traditionelle common 
law-principper. Principperne fungerer dårligt, da et kontraktforholds ophør i overens­
stemmelse med kontraktens egne bestemmelser eller på grund af kontraktens tidsbestemte 
varighed ikke traditionelt berettiger til at stille krav om skadeserstatning. I henhold til 
common law forsøger domstolene at stille handelsagenten således, som han ville være 
stillet i tilfælde af opfyldelse af kontrakten, men den skadelidte part forventes at vurdere 
tabet lavt, ligesom domstolen skal tage fremtidige begivenheder med i betragtning. For 
tidsbestemte kontrakter vil dette typisk berettige handelsagenten til at stille krav om 
provision for hele kontraktens løbetid. I tilfælde af en tidsubestemt kontrakt vil handels­
agenten kunne kræve skadeserstatning for opsigelsesperioden svarende til den indtjening, 
Forskrift 17 i Statutory Instrument nr. 483 af 1993 for Nordirland. 
han ville have haft i perioden. Handelsagenten ville også kunne stille krav om skades­
erstatning for de omkostninger, han har påtaget sig som følge af agenturet. Advokaterne 
finder det derfor vanskeligt at nå til enighed om såvel skadeserstatningens størrelse i 
tilfælde af handelsagentens død, sygdom eller pensionering. Skadeserstatningsudbetalin-
gerne beløber sig typisk til mellem tre og seks måneder, dog op til femten måneder 
afhængigt af ansættelsesforholdets varighed. 
En del advokater har derfor forsøgt at drage en parallel til loven om uretmæssig 
afskedigelse og nedskæring af arbejdsstyrken, hvor der tages hensyn til alder, ansættel­
sesforholdets varighed og ugentlig løn. 
Med hensyn til godtgørelsesordningen stiller handelsagenterne normalt krav om 
maksimumsbeløbet, som derefter forhandles ned til et mindre beløb. De udbetalte 
godtgørelser beløber sig typisk til mellem tre og seks måneders provision på grundlag af, 
hvad indtjeningen kunne have været snarere end gennemsnittet gennem de seneste fem år. 
De fleste kontrakter indeholder ikke bestemmelser om godtgørelse, men dette er ikke 
nødvendigvis udtryk for, at skadeserstatningsordningen foretrækkes frem for godt­
gørelsesordningen. 
Der har ikke hidtil været ført sager, og parterne afholder sig fra at gå rettens vej, da 
advokaterne er usikre på, hvordan de skal rådgive om deres klienters rettigheder, og på 
sagernes udfald. Der vil imidlertid sandsynligvis blive ført sager i den nærmeste fremtid. 
# 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 364 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 06 04 05 08 
Katalognummer : CB-CO-96-365-DA-C 
ISBN 92-78-07179-X 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
A