FÆLLES HOLDNING (EF) Nr. 27/2004

vedtaget af Rådet den 26. april 2004

med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/.../EF om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF om ansvarsforsikring for motorkøretøjer

(EØS-relevant tekst)

(2004/C 101E/02)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 47, stk. 2, første og tredje punktum, artikel 55 og artikel 95, stk. 1,

under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (2),

efter proceduren i traktatens artikel 251 (3), og

ud fra følgende betragtninger:

Ansvarsforsikring for motorkøretøjer (motorkøretøjsforsikring) er af særlig betydning for Europas borgere, uanset om de er forsikringstagere eller ofre for en ulykke. Den har ligeledes en væsentlig betydning for forsikringsselskaberne, da den udgør den største del af skadesforsikringsmarkedet i Fællesskabet. Motorkøretøjsforsikring har også indflydelse på fri bevægelighed for personer og køretøjer. Det bør derfor være en væsentlig prioritet for Fællesskabet på området for finansielle tjenesteydelser at styrke og konsolidere det indre marked for motorkøretøjsforsikring.

Der er allerede taget væsentlige skridt i denne retning med Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (4) , Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (5) , Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (6) , og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16. maj 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv) (7) .

For at undgå eventuelle fejlfortolkninger af bestemmelserne i direktiv 72/166/EØF og gøre det lettere at forsikre køretøjer med midlertidige nummerplader bør definitionen af det område, hvor et køretøj er hjemmehørende, udtrykkelig omfatte den stat, hvis nummerplader køretøjet er forsynet med, uanset om nummerpladerne er permanente eller midlertidige.

I overensstemmelse med direktiv 72/166/EØF er køretøjer med falske eller ulovlige nummerplader blevet betragtet som hjemmehørende i den medlemsstat, der har udstedt de originale nummerplader. Som følge af denne regel er nationale forsikringsbureauer ofte nødt til at tage stilling til de økonomiske konsekvenser af ulykker, som ikke har nogen forbindelse med den medlemsstat, hvor kontorerne er beliggende. Uden at ændre det almindelige kriterium, hvorefter nummerpladen afgør, hvilket område et køretøj er hjemmehørende i, bør der fastsættes en særlig regel i tilfælde af ulykker, der forårsages af et køretøj uden nummerplader eller med nummerplader, der ikke eller ikke længere svarer til køretøjet. Alene for at lette behandlingen af skadesager bør det område, hvor køretøjet er hjemmehørende, i dette tilfælde være det område, hvor ulykken fandt sted.

For at lette fortolkningen og anvendelsen af betegnelsen »stikprøvekontrol« i direktiv 72/166/EØF, bør denne bestemmelse gøres klarere. Forbuddet mod systematisk kontrol af motorkøretøjsforsikringer bør både gælde for køretøjer, der er hjemmehørende på en anden medlemsstats område, og for køretøjer, der er hjemmehørende på et tredjelands område, men som indpasserer fra en anden medlemsstats område. Det kan kun tillades at udføre kontrol, såfremt dette ikke sker systematisk, ikke er diskriminerende og foretages som led i kontrol, som ikke alene vedrører forsikringskontrol.

Ifølge artikel 4, litra a), i direktiv 72/166/EØF kan medlemsstaterne fravige det almindelige krav om, at der skal tegnes lovpligtig forsikring for køretøjer tilhørende bestemte offentlige eller private fysiske og juridiske personer. I tilfælde af ulykker forårsaget af disse køretøjer skal den medlemsstat, der således fraviger kravene, udpege en myndighed eller et organ til at betale erstatning til ofre for ulykker, som er indtruffet i en anden medlemsstat. Der bør foretages de fornødne ændringer i ovennævnte direktiv for at sikre, at der ikke kun betales behørig erstatning til ofre for ulykker forårsaget af disse køretøjer i udlandet, men også til ofre for ulykker, som er indtruffet i den medlemsstat, hvor køretøjet normalt er hjemmehørende, uanset om de skadelidte har bopæl på denne stats område eller ej. Medlemsstaterne bør endvidere sikre, at listen over personer, som er fritaget fra lovpligtig forsikring, og de myndigheder eller organer, der er ansvarlige for betaling af erstatning til ofre for ulykker, der er forårsaget af disse køretøjer, meddeles Kommissionen og offentliggøres af denne.

Ifølge artikel 4, litra b), i direktiv 72/166/EØF kan en medlemsstat fravige det almindelige krav om, at der skal tegnes lovpligtig forsikring for bestemte typer af køretøjer eller for køretøjer, der er forsynet med særligt kendemærke. I så fald har de andre medlemsstater ret til at kræve, at motorkøretøjer, der kommer ind på deres område, er i besiddelse af et gyldigt grønt kort eller en aftale om forsikring på grænseplader for at sikre, at der udbetales erstatning til skadelidte ved enhver ulykke, der forårsages af disse køretøjer på deres område. Eftersom ophævelsen af grænsekontrollen inden for Fællesskabet ikke gør det muligt at sikre, at køretøjer, der passerer grænsen, er forsikret, er der imidlertid ikke længere garanti for erstatning til ofre for ulykker, der forårsages i udlandet. Det bør endvidere sikres, at ikke blot ofre for ulykker, som forårsages af disse køretøjer i udlandet, men også ofre for ulykker i den medlemsstat, hvor køretøjet normalt er hjemmehørende, modtager behørig erstatning. Med henblik herpå bør medlemsstaterne behandle ofre for ulykker, der forårsages af disse køretøjer, på samme måde som ofre for ulykker, som er forårsaget af uforsikrede køretøjer. Som fastsat i artikel 1, stk. 4, i direktiv 84/5/EØF skal der udbetales erstatning til ofre for ulykker forårsaget af uforsikrede køretøjer via erstatningsorganet i den medlemsstat, hvor ulykken indtraf. Ved udbetaling til ofre for ulykker forårsaget af køretøjer, som er omfattet af undtagelsen, bør erstatningsorganet søge regres mod organet i den medlemsstat, hvor køretøjet normalt er hjemmehørende. Efter en periode på fem år efter dette direktivs ikrafttræden bør Kommissionen, hvis det er relevant, på baggrund af erfaringen med gennemførelsen og anvendelsen af denne undtagelse forelægge forslag om at erstatte eller ophæve den. Den tilsvarende bestemmelse i direktiv 2000/26/EF bør ligeledes ophæves.

Medlemsstaternes forpligtelse til at garantere forsikringsdækning for visse mindstebeløb udgør et væsentligt element til sikring af beskyttelsen af skadelidte. De mindstebeløb, der er fastsat i direktiv 84/5/EØF, bør ikke kun pristalsreguleres, men reelt forøges for at styrke beskyttelsen af skadelidte. For at lette indførelsen af disse mindstebeløb bør der indføres en overgangsperiode på fem år fra datoen for gennemførelsen af dette direktiv. Medlemsstaterne bør forhøje beløbene til mindst halvdelen af de fastsatte niveauer inden tredive måneder fra datoen for gennemførelsen.

For at sikre, at mindstebeløbet for dækning ikke udhules med tiden, bør der indføres en periodebestemt justeringsbestemmelse med udgangspunkt i det europæiske forbrugerprisindeks (EICP) fra Eurostat, som fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 2494/95 af 23. oktober 1995 om harmoniserede forbrugerprisindekser (8) . Der bør fastsættes procedureregler for en sådan justering.

Artikel 1, stk. 4, i direktiv 84/5/EØF, hvorved medlemsstaterne med henblik på at forhindre svig kan begrænse eller udelukke udbetalinger fra erstatningsorganet ved tingsskade, der er forårsaget af et ukendt køretøj, kan i visse tilfælde forhindre, at der udbetales rimelig erstatning til skadelidte. Denne mulighed for at begrænse eller udelukke, at der udbetales erstatning, fordi køretøjet ikke er identificeret, bør ikke forekomme, hvis organet har udbetalt erstatning for væsentlig personskade til et offer for samme ulykke, hvor der skete tingsskade. Medlemsstaterne kan fastsætte en selvrisiko, der dog ikke må overskride den grænse, der er fastsat i direktivet, og som ofret for tingsskaden kan pålægges. Betingelserne for, at personskade kan anses for væsentlig, bør fastsættes i den nationale lovgivning eller i de administrative bestemmelser i den medlemsstat, hvor ulykken indtræffer. Ved fastsættelsen af disse betingelser kan medlemsstaten bl.a. tage hensyn til, om skaden har krævet hospitalsbehandling.

I øjeblikket findes der en valgmulighed i direktiv 84/5/EØF, hvorefter medlemsstaterne kan tillade en selvrisiko indtil et vist beløb, som kan gøres gældende over for skadelidte ved tingsskade forårsaget af køretøjer, der ikke er forsikret. Denne valgmulighed forringer beskyttelsen af skadelidte og skaber forskelsbehandling i forhold til skadelidte ved andre ulykker. Denne valgmulighed bør derfor ikke længere tillades.

Rådets andet direktiv 88/357/EØF af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser (9) , bør ændres, således at forsikringsselskabernes filialer kan blive repræsentanter for forsikringsvirksomhed inden for motorkøretøjer, som det allerede er tilfældet med anden forsikringsvirksomhed.

Det forhold, at passagerer i køretøjet er dækket af forsikringen, er et væsentligt fremskridt, der er opnået med den gældende lovgivning. Dette formål ville blive bragt i fare, hvis en national lovgivning eller en klausul i en forsikringskontrakt udelukkede passagerer fra forsikringsdækning, såfremt de vidste eller burde have vidst, at føreren af køretøjet var påvirket af spiritus eller andre rusmidler, da ulykken fandt sted. Passageren er normalt ikke i tilstrækkelig grad i stand til at bedømme, om føreren er påvirket. Målsætningen om at tilskynde bilister til ikke at køre bil under påvirkning af rusmidler nås ikke ved at nedsætte forsikringsdækningen for passagerer, som bliver ofre for en trafikulykke. Det forhold, at disse passagerer dækkes af køretøjets lovpligtige forsikring er uden betydning for et eventuelt ansvar, som de kan ifalde, i henhold til gældende national lovgivning, eller for størrelsen af den erstatning, der udredes ved en konkret ulykke.

Visse forsikringsselskaber har indføjet klausuler i forsikringspolicer om, at aftalen bortfalder, hvis køretøjet i længere tid end en nærmere angivet periode befinder sig uden for den medlemsstat, hvor det er indregistreret. Denne praksis er i strid med princippet i direktiv 90/232/EØF, hvorefter den lovpligtige ansvarsforsikring bør dække hele Fællesskabets område på grundlag af én enkelt præmie. Det bør derfor specificeres, at forsikringsdækningen gælder for hele aftalens løbetid, selv om køretøjet i en given periode befinder sig i en anden medlemsstat, idet dette dog ikke berører medlemsstaternes nationale lovgivning om indregistrering af køretøjer.

Der bør tages initiativ til at gøre det lettere at skaffe forsikringsdækning for køretøjer, der indføres fra én medlemsstat til en anden, selv om køretøjet endnu ikke er indregistreret i den modtagende medlemsstat. Der bør indføres en midlertidig undtagelse fra den almindelige regel, der fastlægger den medlemsstat, hvor risikoen foreligger. I en periode på tredive dage fra den dato, hvor køretøjet leveres til, stilles til rådighed for eller sendes til køberen, bør den modtagende medlemsstat betragtes som den medlemsstat, hvor risikoen foreligger.

En person, som ønsker at tegne en ny motorkøretøjsforsikring hos et andet forsikringsselskab, bør kunne dokumentere sit ulykkes- og skadesforløb under den tidligere forsikringsaftale. Forsikringstageren bør på et hvilket som helst tidspunkt have ret til at anmode om en erklæring om skader eller skadefri kørsel med det eller de køretøjer, der er dækket af forsikringsaftalen, i det mindste for de seneste fem år af forsikringsforholdet. Forsikringsselskabet eller ethvert organ, som er udpeget af en medlemsstat til at yde lovpligtig forsikring eller udstede sådanne erklæringer, bør stille denne erklæring til rådighed for forsikringstageren inden femten dage fra anmodningen.

For at sikre en passende beskyttelse af skadelidte ved motorkøretøjsulykker bør medlemsstaterne ikke give forsikringsselskaberne tilladelse til at fastsætte en selvrisiko, som kan gøres gældende over for skadelidte.

Retten til at påberåbe sig en forsikringsaftale og rette et krav direkte mod forsikringsselskabet, har væsentlig betydning for beskyttelsen af skadelidte ved en ulykke, som involverer et motorkøretøj. Direktiv 2000/26/EF giver skadelidte ved ulykker, som indtræffer i en anden medlemsstat end den, hvor den skadelidte er bosat, og som er forårsaget af køretøjer, som er forsikret og hjemmehørende i en medlemsstat, en ret til at rejse krav direkte mod det selskab, hvor skadevolder er ansvarsforsikret. Med henblik på at fremme en effektiv og hurtig sagsbehandling samt i videst mulige omfang at undgå omkostningskrævende søgsmål, bør denne ret udtrækkes til at omfatte skadelidte ved enhver ulykke forvoldt af motorkøretøjer.

For at øge beskyttelsen af alle ofre for ulykker forvoldt af motorkøretøjer bør fremgangsmåden vedrørende et »begrundet tilbud«, som er fastsat i direktiv 2000/26/EF, dække alle typer ulykker forvoldt af motorkøretøjer. Samme fremgangsmåde bør finde tilsvarende anvendelse, såfremt skadesbehandlingen afvikles efter ordningen med nationale forsikringsbureauer som fastlagt i direktiv 72/166/EØF.

For at lette skadelidtes adgang til at søge erstatning bør informationskontorerne, som er oprettet i henhold til direktiv 2000/26/EF, ikke kun give oplysninger om ulykker, der er omfattet af dette direktiv, men også give lignende oplysninger om samtlige ulykker forårsaget af motorkøretøjer.

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

Ændringer af direktiv 72/166/EØF

Direktiv 72/166/EØF ændres således:

»1. Medlemsstaterne fører ikke kontrol med ansvarsforsikring for køretøjer, der normalt er hjemmehørende på en anden medlemsstats område, eller for køretøjer, der normalt er hjemmehørende på et tredjelands område, når de kommer ind på deres område fra en anden medlemsstats område. De kan dog føre kontrol med forsikringer, såfremt dette ikke sker systematisk, ikke er diskriminerende og foretages som led i en kontrol, som ikke alene vedrører forsikringskontrol.«

Artikel 2

Ændringer af direktiv 84/5/EØF

Artikel 1 i direktiv 84/5/EØF affattes således:

Hvis organet har betalt erstatning for en væsentlig personskade til et offer for en ulykke, hvor der samtidig er forvoldt tingsskade af et uidentificeret køretøj, kan medlemsstaterne imidlertid ikke udelukke betaling af erstatning for tingsskade med den begrundelse, at køretøjet ikke er identificeret. Medlemsstaterne kan dog fastsætte en selvrisiko på højst 500 EUR, som ofret for en sådan tingsskade kan pålægges.

5. Skadelidte kan under alle omstændigheder henvende sig direkte til dette organ, som på grundlag af de oplysninger, skadelidte giver efter anmodning fra organet, er forpligtet til at give vedkommende et begrundet svar på spørgsmålet om dets intervention.

Første afsnit berører ikke medlemsstaternes ret til at tillægge eller undlade at tillægge dette organs intervention en subsidiær karakter samt til at fastlægge regler for regresretten mellem dette organ, den eller de personer, som er ansvarlige for uheldet, og andre forsikringsselskaber eller organer inden for social sikring, der skal yde skadelidte erstatning for samme skade. Medlemsstaterne må imidlertid ikke tillade, at organet gør udbetalingen af erstatning betinget af, at skadelidte på en eller anden måde godtgør, at skadevolderen er ude af stand til eller nægter at betale.

4. Hver medlemsstat opretter eller godkender et organ, der mindst inden for den lovpligtige forsikrings grænser skal erstatte tingsskade og personskade, der forvoldes af et ukendt køretøj, eller et køretøj for hvilket den i stk. 1 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet.

3. De i stk. 2 omhandlede beløb revideres hvert femte år for at tage hensyn til ændringer i det europæiske forbrugerprisindeks (EICP), jf. Rådets forordning (EF) nr. 2494/95 af 23. oktober 1995 om harmoniserede forbrugerprisindekser (14) . Den første revision finder sted fem år efter, at direktiv 2004/.../EF er trådt i kraft.

Medlemsstaterne har en overgangsperiode på fem år efter gennemførelsesdatoen for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/…/EF af … om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (13) til at forhøje forsikringsdækningen til det niveau, der er fastsat i dette stykke.

ved personskade 1 000 000 EUR pr. skadelidt; medlemsstaterne kan, i stedet for dette beløb, fastsætte et minimumsbeløb på 5 000 000 EUR for hvert uheld uanset antallet af skadelidte

Artikel 3

Ændringer af direktiv 88/357/EØF

Artikel 12a, stk. 4, fjerde afsnit, andet punktum, i direktiv 88/357/EØF, udgår.

Artikel 4

Ændringer af direktiv 90/232/EØF

Direktiv 90/232/EØF ændres således:

»Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at sikre, at enhver lovbestemmelse eller enhver klausul i en forsikringspolice, der udelukker en passager fra forsikringsdækning med den begrundelse, at han vidste eller burde have vidst, at føreren af køretøjet var påvirket af spiritus eller af et andet rusmiddel, da ulykken fandt sted, ikke har nogen indvirkning på krav fra en sådan passager«.

For så vidt angår den forsikring, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF, kan forsikringsselskaber ikke gøre en selvrisiko gældende over for den skadelidte ved en ulykke.

Medlemsstaterne sikrer, at forsikringstager på ethvert tidspunkt har ret til at anmode om en erklæring om erstatningskrav fra tredjemand for skader, som berører det eller de køretøjer, der har været omfattet af forsikringsaftalen i mindst de seneste fem år af aftaleforholdet, eller om, at der ikke foreligger sådanne krav. Forsikringsselskabet eller et organ, som en medlemsstat har udnævnt med henblik på at sørge for obligatorisk forsikring eller levere sådanne erklæringer, sørger for, at forsikringstager modtager denne erklæring inden 15 dage fra anmodningen.

»1. Medlemsstaterne sikrer, uden at det berører deres forpligtelser i henhold til direktiv 2000/26/EF, at de informationskontorer, der åbnes eller godkendes efter artikel 5 i samme direktiv, giver de oplysninger, der er nævnt i artiklen, til enhver, der har været involveret i en færdselsulykke, som er forårsaget af et køretøj med forsikringsdækning som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF.«.

Artikel 5

Ændringer af direktiv 2000/26/EF

Direktiv 2000/26/EF ændres således:

»8. Udpegelsen af en skadebehandlingsrepræsentant kan ikke i sig selv betragtes som oprettelse af et agentur eller en filial i henhold til artikel 1, litra b), i Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (17) , og skadebehandlingsrepræsentanten betragtes ikke som et etableret forretningssted i henhold til artikel 2, litra c), i Rådets andet direktiv 88/357/EØF eller

Artikel 6

Gennemførelse

1. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den … (19). De underretter straks Kommissionen herom.

Når medlemsstaterne vedtager disse love og bestemmelser, skal de ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning.

De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

2. Medlemsstaterne kan i overensstemmelse med traktaten opretholde eller vedtage bestemmelser, som er gunstigere for skadelidte end dem, der kræves for at efterkomme dette direktiv.

3. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som de udsteder på det område, der er omfattet af dette direktiv.

Artikel 7

Ikrafttræden

Dette direktiv træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.

Artikel 8

Adressater

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

(1) EUT C 227 E af 24.9.2002, s. 387.

(2) EUT C 95 af 23.4.2003, s. 45.

(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 22.10.2002 (endnu ikke offentliggjort i EUT), Rådets fælles holdning af 26. april 2004 og Europa-Parlamentets holdning af ….

(4) EFT L 103 af 2.5.1972, s. 1. Senest ændret ved direktiv 84/5/EØF (EFT L 8 af 11.1.1984, s. 17).

(5) EFT L 8 af 11.1.1984, s. 17. Senest ændret ved direktiv 90/232/EØF (EFT L 129 af 19.5.1990, s. 33).

(6) EFT L 129 af 19.5.1990, s. 33.

(7) EFT L 181 af 20.7.2000, s. 65.

(8) EFT L 257 af 27.10.1995, s. 1. Ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 (EUT L 284 af 31.10.2003, s. 1).

(9) EFT L 172 af 4.7.1988, s. 1. Senest ændret ved direktiv 2000/26/EF.

(10) EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1. Senest ændret ved tiltrædelsesakten af 2003.

(11) EFT L 8 af 11.1.1984, s. 17.«

(12) EUT L, s. ….«.

(13) EUT L, s. …..

(14) EFT L 257 af 27.10.1995, s. 1. Ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 (EUT L 284 af 31.10.2003, s. 1).«

(15) Rådets andet direktiv 88/357/EØF af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser (EFT L 172 af 4.7.1988, s. 1). Senest ændret ved direktiv 2000/26/EF (EFT L 181 af 20.7.2000, s. 65).

(16) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16. maj 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 181 af 20.7.2000, s. 65).«

(17) EFT L 228 af 11.8.1992, s. 1. Senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF (EFT L 35 af 11.2.2003, s. 1).

(18) EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1. Senest ændret ved tiltrædelsesakten af 2003.«.

(19) 24 måneder efter direktivets ikrafttræden.

RÅDETS BEGRUNDELSE

I. INDLEDNING

Kommissionen forelagde den 7. juni 2002 et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og direktiv 2000/26/EF om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (1). Forslaget var baseret på artikel 47, stk. 2, artikel 55 og artikel 95, stk. 1, i traktaten.

Europa-Parlamentet afgav førstebehandlingsudtalelse den 22. oktober 2003 (2).

Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav udtalelse den 26. februar 2003 (3).

Rådet nåede den 27. november 2003 til politisk enighed med henblik på vedtagelse af en fælles holdning på et senere tidspunkt i overensstemmelse med artikel 251, stk. 2, i traktaten.

Rådet vedtog den 26. april sin fælles holdning til forslaget, som findes i dok. 16182/03.

II. FORMÅL

Formålet med ovennævnte forslag er at ajourføre de eksisterende bestemmelser om forsikring af motorkøretøjer for at forbedre beskyttelsen af eventuelle skadelidte, at tage hensyn til den øgede grænseoverskridende trafik med praktisk talt kun undtagelsesvis grænsekontrol og at skabe et mere effektivt marked for motorkøretøjsforsikringsprodukter. Med henblik herpå har der også været behov for at afhjælpe en række åbenbare mangler i den eksisterende lovgivning.

Blandt de vigtigste elementer er forbedringerne i forsikringsdækningen i forbindelse med langvarigt ophold uden for indregistreringslandet, forhøjelsen af mindstebeløbene for forsikringsdækning for personskade og tingsskade i hele EU og fjernelsen af alle eksisterende udelukkelser fra forsikringsdækning, fordi føreren var spirituspåvirket, eller når der er tale om en ulykke med et ukendt køretøj. Med hensyn til skader forvoldt af et ukendt køretøj har der skullet findes en balance mellem risikoen for svig og målsætningen om ikke for let at udelukke udbetaling til skadelidte. Et andet spørgsmål har været de forskellige juridiske begreber i medlemsstaterne, f.eks. med hensyn til muligheden for en selvrisiko, som den forsikrede selv hæfter for i visse tilfælde. Desuden er der en række bestemmelser, der tager sigte at lette kortvarig forsikringsdækning i forbindelse med køb og indregistrering af en bil i forskellige lande samt harmoniserede bestemmelser om sagsbehandling efter retningslinjerne i fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv; disse bestemmelser skulle bidrage til at gøre de retlige rammer i EU klarere.

III. ANALYSE AF DEN FÆLLES HOLDNING I DOK. 16182/03 (4)

1. GENERELT

Den kompromistekst, som Rådet er nået til politisk enighed om, opretholder hovedformålene med Kommissionens forslag. Samtidig indeholder den nogle af Europa-Parlamentets ændringer. Rådet har ændret Kommissionens forslag i overensstemmelse med substansen i Europa-Parlamentets ændringer, især ved at undlade at lade den nuværende undtagelse for landbrugskøretøjer udgå og ved at erstatte den foreslåede bestemmelse om forsikringsdækningen for fodgængere og cyklister med en bestemmelse, der på tydeligere vis tager hensyn til eksisterende nationale lovgivning (Artikel 4, nr. 2). Som en nyskabelse har Rådet indsat en ny bestemmelse i artikel 1, nr. 4, for at undgå eventuelle fejlfortolkninger af det geografiske anvendelsesområde for motorkøretøjsforsikringsdirektiverne. Tilsvarende har Rådet forenklet den foreslåede bestemmelse om anvendelse af den sagsbehandling, der er beskrevet i fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv, på enhver form for motorkøretøjsulykke, og udvidet den til også at finde anvendelse på ordninger med det grønne kort (Artikel 4, nr. 4, om indsættelse af artikel 4e i direktiv 90/232/EØF).

Begrundelsen for disse ændringer har i hovedsagen været teknisk. Nogle af bestemmelserne i Kommissionens forslag er imidlertid ændret for at undgå eventuelle konflikter med den gældende lovgivning i medlemsstaterne.

2. EUROPA-PARLAMENTETS ÆNDRINGER

Europa-Parlamentet vedtog 26 ændringer til teksten (5) under førstebehandlingen. Disse ændringer har gruppen gennemgået nøje på sine møder, og en række af dem er indarbejdet i Rådets tekst, i det mindste i princippet. Andre ændringer har Rådet dog ikke kunnet acceptere.

2.1. Følgende af Europa-Parlamentets ændringer er accepteret i princippet eller delvis, men er indarbejdet i teksten i ændret form:

Ændring 26 og 11 — den nye betragtning 7a (nu: 8) og artikel 1, nr. 3, om ændring af artikel 4, litra b), i direktiv 72/166/EØF

(præcisering af undtagelsen for landbrugskøretøjer)

Rådet har indarbejdet hovedindholdet af disse ændringer ved at opretholde den nuværende undtagelse for landbrugskøretøjer. Det problem, der ligger bag, nemlig beskyttelsen af alle former for skadelidte i forbindelse med grænseoverskridende trafik, er imidlertid blevet løst ved at anvende proceduren med Garantifonden i stedet for at kræve en særlig forsikring, når forsikrede forlader indregistreringsstaten. Desuden er der som et kompromis indsat en bestemmelse om en rapport efter et vist tidsrum.

Ændring 25 og 27 — den nye betragtning 8a (nu: 10) og artikel 2 om ændring af artikel 1, stk. 2, i direktiv 84/5/EØF

(mindstebeløb for forsikringsdækning)

Uanset det legitime mål med at forbedre beskyttelsen af de skadelidte har Rådet måttet tage hensyn til de forskellige situationer i medlemsstaterne og de tiltrædende lande for så vidt angår en sådan forhøjelse af beløbene, som forekommer mulig, og som kan gennemføres inden for en passende tidsramme. Selv om det ikke har været muligt fuldt ud at indføre de af Europa-Parlamentets foreslåede tal, er tallene i den fælles holdning og overgangsperioden i overensstemmelse med hovedformålene med ændringerne.

Ændring 5 — udeladelse af betragtning 20

(proceduren med »begrundede tilbud«)

Udeladelsen af hele betragtningen om proceduren med »begrundede tilbud« vandt ikke tilslutning. I stedet har Rådet foretrukket en yderligere præcisering og kun at udelade andet punktum, hvilket dog skulle imødekomme en del af de betænkeligheder, som Europa-Parlamentet nærede, nemlig at undgå en henvisning til skadebehandlingsrepræsentanten (jf. også ændring 20).

Ændring 20 — artikel 4, nr. 4, om indsættelse af artikel 4e i direktiv 90/232/EØF

(forholdet mellem bestemmelserne om »skadebehandlingsrepræsentanten« og kontoret for »grønne kort«

Rådet har i vidt omfang overtaget EP's ændringer. Præciseringen af skadebehandlingsrepræsentantens rolle og opretholdelsen af procedurerne med kontoret for grønne kort, også for de her beskrevne tilfælde, er god administrativ praksis og er ikke i modstrid med nogen af de vigtigste formål med forslaget.

Ændring 7 og 21 — den nye betragtning 21b (nu: 24) og artikel 5, nr. 1, om ændring af direktiv 2000/26/EF

(hvor det er hensigtsmæssigt udskiftning af Bruxelles-konventionen med forordning nr. 44/2001 for så vidt angår en bestemmelse om forretningsstedet)

Rådet har overtaget Europa-Parlamentets ændringer med hensyn til substansen. Ved at ændre artikel 4 i direktiv 2000/26/EF har Rådet imidlertid gjort det klart, at en betragtning alene ikke er tilstrækkeligt i denne forbindelse.

Ændring 14 — artikel 2 om ændring af artikel 1, stk. 6, andet afsnit, i direktiv 84/5/EØF

(udelukkelse af en mulighed for ikke at yde erstatning, når skadelidte har været på hospitalet)

Rådet har accepteret Europa-Parlamentets ændring med hensyn til substansen. For at sikre medlemsstaterne den nødvendige fleksibilitet og som følge af ændringer i stk. 5 i artiklen har Rådet imidlertid tilpasset teksten til den foreslåede ændring.

Ændring 15 — udeladelse af artikel 4, nr. 2, om indsættelse af en ny artikel 1a i direktiv 90/232/EØF

(forsikringsdækning for fodgængere og cyklister)

Rådet har erkendt, at det vil kunne være for vanskeligt at gennemføre formålet med bestemmelsen, nemlig at harmonisere bestemmelserne om forsikringsdækning for fodgængere og cyklister og andre ikke-motoriserede trafikanter således som foreslået. I stedet for helt at udelade den foreslåede bestemmelse — som Europa-Parlamentet foreslår — har Rådet imidlertid foretrukket at præcisere bestemmelsen ved at nævne retten til erstatning i henhold til national lovgivning som en relevant beskyttelse. Derved vil princippet om at medtage disse ikke-motoriserede trafikanter blive opretholdt, uden at man risikerer at foregribe nationale afgørelser om erstatningsret ved dette direktiv.

Ændring 18 artikel 4, nr. 4, om indsættelse af artikel 4b i direktiv 90/232/EØF

(oplysninger, der skal gives til forsikringstager)

Rådet har indarbejdet hovedtankerne i Europa-Parlamentets ændring. De relevante oplysninger skal efter anmodning stilles til rådighed for forsikringstager på ethvert tidspunkt under forsikringskontraktens løbetid. Derved vil forbrugerbeskyttelsen blive forbedret, og samtidig undgås unødvendige brevforsendelser. Forskellene mellem Rådets tekst og Europa-Parlamentets ændring vedrører hovedsagelig affattelsen.

2.2. Følgende ændringer er blevet forkastet og er ikke indarbejdet i Rådets tekst:

Ændring 1, 6, 9 og 23 — de nye betragtninger 3a og 21a; artikel 1, nr. 1 (nyt), og den nye artikel 5a

(definition af påhængskøretøjer og indførelse af særlige bestemmelser herfor)

Rådet har ikke kunnet acceptere ændringerne vedrørende »påhængskøretøjer«. Selv om det vil kunne være hensigtsmæssigt med en yderligere drøftelse af spørgsmålet om ulykker med påhængskøretøjer som sådan, deler Rådet ikke den opfattelse, at mangelen på en sammenhængende indregistrering af trækkende køretøjer og påhængskøretøjer for øjeblikket er et væsentligt problem. Desuden vil en harmonisering af de forskellige nationale bestemmelser vedrørende nummerplader for trækkende køretøjer og påhængskøretøjer gå videre end det, der sigtes mod med forsikringsdirektiverne.

Ændring 2 og 12 — den nye betragtning 7b og artikel 2, stk. 1

(medtagelse af omkostningerne ved retlig behandling af skadessager)

Rådet har ikke kunnet acceptere disse ændringer fra Europa-Parlamentet. Efter Rådets opfattelse indgår dækning af sagsomkostninger i frivillig forsikring og er allerede omfattet af et særligt forsikringsdirektiv. Desuden er ordningerne for sagsomkostninger meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat, og fastsættelse af obligatorisk dækning vil kunne have den negative følge, at der indgås færre udenretlige aftaler.

Ændring 4 og 19 — den nye betragtning 19a og artikel 4, nr. 4, om indsættelse af artikel 4d, stk. 1a (ny), i direktiv 90/232/EØF

(forældelsesfrist for direkte rejsning af krav)

Rådet har ikke fundet det hensigtsmæssigt at foretage en harmonisering af de frister, inden for hvilke skadelidte kan kræve erstatning. Årsagerne er de forskellige retlige traditioner og situationer i medlemsstaterne og det forhold, at ikke kun tidspunktet for forældelsesfristens ikrafttræden, men også bestemmelserne om fristens afbrydelse eller suspension er meget forskellige. Desuden ville harmonisering af disse frister gå videre end det, der sigtes mod med skadesforsikringsdirektiverne.

Ændring 8 og 24 — den nye betragtning 21c og artikel 5, nr. 2a (nyt)

(oprettelse af et centralt organ for indsamling af oplysninger om ulykker)

Rådet kunne ikke støtte indførelse af en direkte forpligtelse til at oprette et centralt informationsorgan. Selv om formålet, nemlig bedre og hurtigere oplysning af alle berørte parter, især skadelidte, anerkendes, er den foreslåede bestemmelse ikke klar nok til at fastlægge, hvordan medlemsstaterne skal opfylde en sådan forpligtelse, og om der af direktivet følger en rettighed, som kan gøres gældende mod en medlemsstat. Oprettelsen af et sådant organ, som skal indsamle politioplysninger, vil også gå videre end det, der sigtes mod med skadesforsikringsdirektiverne.

Ændring 10 — artikel 1, nr. 2, om ændring af artikel 2, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF

(kontrolmulighed)

Det søges med den foreslåede ændring at undgå at udelukke muligheden for systematisk kontrol med køretøjers forsikringer, hvilket efter nogle medlemsstaters opfattelse vil kunne være nødvendigt. Rådet har imidlertid foretrukket at lægge sig nærmere op ad Kommissionens forslag og mener, at bestemmelsens sidste punktum giver en tilstrækkelig balance mellem alle de berørte interesser og samtidig giver myndighederne i medlemsstaterne et vist spillerum.

Ændring 28 — artikel 2 om ændring af artikel 1, stk. 3, i direktiv 84/5/EØF

(ændring af beløbene)

Rådet har ikke fundet det fordelagtigt at indarbejde den bestemmelse, der foreslås af Europa-Parlamentet, i stedet for bestemmelsen i Kommissionens forslag. For det første tager den af Kommissionen foreslåede bestemmelse sigte på en periodisk gennemgang af beløbene for at undgå, at de udhules af inflationen (som det også forklares i den relevante betragtning). Den foreslåede ændring kan ikke træde i stedet for en sådan inflationsbestemmelse. For det andet ville den foreslåede ændring foregribe resultatet af en fremtidig analyse af erfaringerne med beløbene (»forhøjes«).

Ændring 16 — artikel 4, nr. 3, om ændring af artikel 2 i direktiv 90/232/EØF

(forsikringsdækningens anvendelsesområde)

Rådet har ikke fundet det nyttigt at indarbejde Europa-Parlamentets ændring. Ændringen ville kunne give indtryk af, at det tidsmæssige eller geografiske anvendelsesområde for den pågældende bestemmelse begrænses, hvilket således vil gå ud over formålet, nemlig at lette forsikringstagernes bevægelighed.

Ændring 17 — artikel 4, nr. 4, om indsættelse af artikel 4a i direktiv 90/232/EØF

(definition af den medlemsstat, hvor risikoen foreligger)

Rådet har ikke kunnet acceptere Europa-Parlamentets ændring, da det er nødvendigt med en klar definition af, hvilken medlemsstat der skal betragtes som den stat, hvor risikoen foreligger. Rådet har derfor foretrukket at holde sig til Kommissionens forslag.

Ændring 22 — artikel 5, nyt nummer

(pligt til at fremsætte et »begrundet tilbud«)

Rådet har forkastet denne ændring af lovtekniske årsager som følge af forkastelsen af ændring 2 og 12.

3. VIGTIGE NYSKABELSER I TEKSTEN, SOM RÅDET HAR FORETAGET

Artikel 1, nr. 5, nu: artikel 1, nr. 4, — præcisering af anvendelsesområdet for direktiv 72/166/EØF

Henvisningen til medlemsstaternes ikke-europæiske territorium i artikel 6 og artikel 7, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF er udgået for at præcisere direktivernes nuværende anvendelsesområde.

Artikel 4, nr. 4, om indsættelse af artikel 4e i direktiv 90/232/EØF

(kontorer for grønne kort og teknisk præcisering)

Rådet har delvis fulgt Europa-Parlamentets ændring 20 ved at ændre Kommissionens forslag; hensigten hermed har været at få indført en strømlinet rolle for kontorerne for grønne kort i stedet for den foreslåede rolle for skadebehandlingsrepræsentanterne. Herved er den pågældende bestemmelse blevet præciseret og betydeligt afkortet. Desuden har Rådet udvidet anvendelsen af proceduren med begrundede tilbud i fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv til også at finde anvendelse på kontorerne for grønne kort. I den forbindelse er der tilføjet en henvisning til artikel 1, stk. 3, i direktiv 72/166/EØF for at gøre det klart, at henvisninger til »forsikringsselskaber« i de beskrevne tilfælde kan fortolkes som henvisninger til kontorer for grønne kort.

4. KONKLUSION

Den fælles holdning, som Rådet har vedtaget, er i fuld overensstemmelse med hovedformålet med Kommissionens forslag. Selv om visse bestemmelser tager større hensyn til nationale valgmuligheder, vil direktivet nå målet med at forenkle de administrative bestemmelser på et mere effektivt indre marked for motorkøretøjsforsikring og samtidig tage fuldt hensyn til ønsket om en bedre beskyttelse af forbrugere og potentielle skadelidte. Rådet har desuden kunnet acceptere nogle af Europa-Parlamentets mest centrale ændringer, i det mindste delvis eller med hensyn til substansen, for således at imødekomme Europa-Parlamentets betænkeligheder og følge god lovgivningspraksis på en række vigtige punkter.

(1) EFT C 227E af 24.9.2002, s. 387.

(2) Endnu ikke offentliggjort i EUT.

(3) EFT C 95 af 23.4.2003, s. 45.

(4) NB: Artiklernes nummerering henviser til resultatet af Europa-Parlamentets førstebehandling (dok. 13585/03) eller hvis særligt angivet (»nu: ...«) dokumentet med Rådets fælles holdning (dok. 16182/03).

(5) Jf. dok. 13585/03. Udkast til ændring 3 og 13 blev ikke godkendt, og indholdet heraf er dækket af ændring 25 og 27.