Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/388/EØF hvad angår merværdiafgiftssystemet for telekommunikationsydelser« () (97/C 287/08)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 4. marts 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 99 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Kenneth Walker til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. maj 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 346. plenarforsamling af 28. og 29. maj 1997, mødet den 28. maj 1997, med 92 stemmer for, 2 imod og 4 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledning

Situationen med hensyn til moms på telekommunikationsydelser er yderst kompliceret. I øjeblikket falder disse tjenesteydelser inden for anvendelsesområdet for det sjette momsdirektivs artikel 9, stk. 1, men alle femten medlemsstater har anmodet om, og er blevet indrømmet, en enslydende undtagelse (). Ordlyden af denne undtagelse er gengivet i bilag 1. Den vil træde i kraft i enten april eller juli afhængigt af medlemsstat, men kan anvendes med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 1997, hvis medlemsstaten vælger det, og vil bevirke, at teleydelser flyttes fra artikel 9, stk. 1, og anbringes under artikel 9, stk. 2, litra e), og dermed under artikel 9, stk. 3, litra b). Det foreliggende direktivforslag går ud på at indføre en ny artikel 9, stk. 2, litra f), der giver regler for levering af teleydelser og dermed fjerner dem fra artikel 9, stk. 2, litra e), og følgelig fra artikel 9, stk. 3, litra b). Dette direktiv vil imidlertid på et tidspunkt blive erstattet af det foreslåede nye fælles momssystem, når og hvis det indføres. Der vil dermed over de næste få år ske en udvikling i reglerne for moms på teleydelser i fire separate etaper. I bilag 2 er det illustreret, hvilke følgevirkninger de skiftende krav vil have for leverandører og kunder i dette scenarie.

2. Det nuværende system

2.1. Kommissionens forslag tager sit udgangspunkt i det synspunkt, at de nugældende momsregler ikke tager højde for det teknologiske fremskridt på teleområdet, og at ændringer er nødvendige for at dæmme op for det momsprovenutab og de konkurrenceforvridninger, den gældende lovgivning medfører. ØSU støtter forslaget.

2.2. Artikel 9, stk. 1, definerer leveringsstedet for en tjenesteydelse som det sted, hvor leverandøren er etableret. Er leverandøren etableret uden for EU, skal der ikke betales moms af tjenesteydelser leveret til kunder i EU. Virksomheder etableret i EU skal derimod opkræve moms til den sats, der gælder i deres medlemsstat, når de leverer tjenesteydelser til kunder uden for EU. Er kunden en registreret erhvervsdrivende, kan momsen i princippet kræves tilbagebetalt med hjemmel i 13. momsdirektiv, men proceduren er meget omstændelig og vil formentlig afskrække potentielle kunder; private abonnenter kan ikke tilbagesøge den betalte moms. Afgiften medfører hermed betydelige konkurrenceforvridninger og stiller teleselskaber etableret i EU konkurrencemæssigt ringere end leverandører uden for EU-området.

2.2.1. Nyere landvindinger på teleområdet betyder, at et komplet udvalg af teleydelser kan leveres til såvel erhvervs- som privatkunder, uden at leverandøren behøver at være fysisk til stede i kundens land. Fx er det nu muligt at foretage et (gratis) opkald til et sted uden for EU, som automatisk udløser et returopkald fra dette sted. Det kan så bruges til at fremføre et opkald til et vilkårligt sted i verden, herunder til et nummer i abonnentens eget land, men da opkaldet stammer fra et sted uden for EU, er det ikke belagt med moms.

2.2.2. Skattefordelene for den private bruger og for erhvervsbrugere, så som banker, der ikke eller kun delvis kan få godtgjort momsen i form af fradrag af indgående moms, er af en sådan størrelse, at ovennævnte tjenester har grebet kraftigt om sig, og denne udvikling forventes at fortsætte og gå endnu hurtigere. Ud over at medføre betydelige konkurrenceforvridninger påfører det medlemsstaterne alvorlige momsprovenutab.

2.3. Af disse grunde accepterer ØSU, at der er behov for et forbedret system.

3. Undtagelsesbestemmelsen

3.1. Det er ligeledes disse overvejelser, der har tilskyndet medlemsstaterne til at anmode om den undtagelsesbestemmelse, der er optrykt som bilag 1. Undtagelsen er allerede sat i kraft i nogle medlemsstater og vil være gældende i samtlige medlemsstater fra 1. juli d.å. Den vil gælde frem til den 31. december 1999 eller indtil det foreslåede direktiv træder i kraft, såfremt det sker på et tidligere tidspunkt.

3.2. Undtagelsen definerer leveringsstedet som det sted, hvor kunden er etableret, og sidestiller på det punkt telekommunikationsydelser med andre tjenesteydelser, så som ydelser leveret af advokater, revisorer, konsulentfirmaer og ingeniører. Den ophæver kravet om, at teleselskaber etableret i EU skal opkræve moms af tjenesteydelser til kunder uden for EU, og repræsenterer derved en væsentlig forbedring af det eksisterende system.

3.3. Hvis en momspligtig tjenesteydelse leveres af en leverandør i én medlemsstat til en momsregistreret erhvervsdrivende i en anden medlemsstat, skal kunden betale moms til sin egen medlemsstat på »reverse charge«-basis, men kan til gengæld fradrage beløbet som indgående moms uden, som tilfældet er nu, at skulle anmode om tilbagebetaling efter proceduren i 8. momsdirektiv, som er meget kompliceret og langvarig. Dette repræsenterer en yderligere, væsentlig fordel.

3.4. Hvis en leverandør etableret uden for EU leverer tjenesteydelser til en momsregistreret erhvervsdrivende etableret i EU, bruger undtagelsesbestemmelsen samme »reverse charge«-procedure. ØSU godkender dette som en logisk konsekvens, men sætter spørgsmålstegn ved, om det i praksis vil være muligt at føre effektiv kontrol med, om dette krav opfyldes, eftersom leverandører, der er etableret uden for EU og ikke er fysisk til stede i EU i forretningsøjemed, ikke kan tvinges til at give skattemyndighederne detaljerede oplysninger om leverancer til kunder etableret i EU. Det betyder, at myndighederne vil være nødsaget til at fæste stor lid til abonnenternes beredvillighed til at afgive de pligtige oplysninger - dog vil det være muligt at checke delvis momsfritagne firmaers regnskabsbilag.

3.5. Hvis en leverandør med hjemsted uden for EU leverer ydelser til private brugere bosat i EU, kan han tilpligtes at lade sig registrere i alle de medlemsstater, hvor han har leveret sådanne ydelser, såfremt de berørte medlemsstater vælger at påberåbe sig de beføjelser, de har i henhold til artikel 9, stk. 3, litra b).

3.5.1. Artikel 9, stk. 2, litra e) modificeres af artikel 9, stk. 3, litra b), der siger, at medlemsstaterne for at undgå dobbelt afgiftspåligning, ikke-påligning eller konkurrenceforvridninger kan betragte stedet for leveringen af tjenesteydelsen, når dette i henhold til denne artikel er beliggende uden for EU, som beliggende i det land, hvor den faktiske benyttelse eller udnyttelse finder sted. Da ordlyden lægger op til fortolkning, åbner den for muligheden af, at medlemsstaterne bruger artiklen forskelligt under sammenlignelige omstændigheder. Det er meget vel tænkeligt, at dette vil skabe snarere end forhindre konkurrenceforvridninger. Er det tilfældet, er bestemmelsen utilfredsstillende.

3.5.2. Noget tyder på, at det også vil være vanskeligt at håndhæve et sådant krav, dersom leverandører uden fysisk tilstedeværelse i EU afviser at imødekomme det, hvad der forekommer sandsynligt. I så fald må der indføres en anden metode til beregning og opkrævning af afgiften.

3.6. Alt i alt mener ØSU, at undtagelsesbestemmelsen vil medføre klare forbedringer i forhold til det nuværende system, men at den ikke er fri for nogle alvorlige ulemper.

4. Det foreslåede direktiv

4.1. Det foreslåede direktiv flytter telekommunikationsydelser fra artikel 9, stk. 2, litra e), og dermed fra artikel 9, stk. 3, litra b), til det nye litra f) i artikel 9, stk. 2. Litra f) definerer stedet for leveringen af tjenesteydelserne som det sted, hvor kunden har sit hjemsted, hvis enten leverandøren eller kunden har hjemsted uden for EU. Hvis såvel kunden som leverandøren derimod er etableret i EU, hvadenten det er i den samme medlemsstat eller ej, er leveringsstedet det sted, hvor leverandøren er etableret.

4.2. Hvis kunden og leverandøren er etableret i samme medlemsstat, vil situationen i praksis være den samme som nu i henhold til såvel undtagelsesbestemmelsen som det foreslåede direktiv.

4.3. Hvis kunden og leverandøren begge er etableret i EU, men i forskellige medlemsstater, vil situationen stadig være uændret for private forbrugere; derimod skal momsregistrerede kunder betale moms til leverandørens medlemsstat og ikke til deres egen medlemsstat, hvorfor de ikke vil få fradrag for indgående moms, men vil være henvist til at søge beløbet tilbagebetalt via et krav fremsat i henhold til 8. momsdirektiv.

4.3.1. Dette vil være til alvorlig ulempe for erhvervslivet, eftersom proceduren i 8. direktiv er mere indviklet og tidkrævende, men der vil på den anden side formentlig blive indbetalt mere moms, fordi det er lettere for myndighederne at føre kontrol, når leverandøren opkræver afgiften, end under »reverse charge«-proceduren, ligesom skatteunddragelsens omfang formentlig også vil være mindre.

4.3.2. Det skal bemærkes, at private brugere såvel i henhold til undtagelsen som til det foreslåede direktiv skal betale momsen til leverandøren, og at momsbeløbet vil tilfalde leverandørens medlemsstat, eftersom privatkunder ikke har ret til at få dette godtgjort på nogen måde. Dette er uforeneligt med princippet om, at moms er en afgift på forbrug, idet forbruget jo helt klart finder sted i forbrugerens medlemsstat, men problemet er formentlig uundgåeligt i praksis.

4.4. Tilfældet, hvor leverandøren er etableret uden for EU, medens abonnenten er etableret i EU, er i henhold til det foreslåede direktiv ikke fundamentalt forskelligt fra situationen i henhold til undtagelsesbestemmelsen, bortset fra, at artikel 9, stk. 3, litra b) ikke længere finder anvendelse, hvorfor der ikke længere vil være mulighed for forskellig behandling i forskellige medlemsstater, afhængigt af, om medlemsstaten i den givne situation vælger at gøre brug af/ikke gøre brug af den ret, denne artikel hjemler. Det må betragtes som en forbedring.

4.5. Bemærkningerne ovenfor i punkt 3.5.2 om de praktiske problemer, der sandsynligvis vil opstå i henhold til undtagelsesbestemmelsen, fordi leverandører tvinges til at lade sig momsregistrere, når de ikke er fysisk til stede i EU, gælder i allerhøjeste grad også her. I henhold til det foreslåede direktiv vil de dog kun være forpligtet til at lade sig registrere i én medlemsstat, idet denne registrering vil dække alle deres transaktioner i EU, medens de i henhold til undtagelsesordningen vil være forpligtet til at lade sig registrere særskilt i alle de medlemsstater, hvor de har privatkunder. Dette er atter en gang en forbedring og kunne formentligt tilskynde flere leverandører til at efterleve kravet, men momsen af transaktioner i alle femten medlemsstater vil tilfalde registreringslandet.

5. Det nye fælles momssystem

5.1. Da momsprovenuerne i henhold til forslaget om et nyt fælles momssystem indbetales til en central pulje, vil registrerede erhvervsdrivende, der er etableret i EU og aftager tjenesteydelser fra en leverandør etableret i en anden medlemsstat, kunne få den erlagte moms godtgjort af deres egen medlemsstat som indgående afgift og altså ikke være nødsaget til at gøre et 8. direktiv-påkrav gældende over for leverandørens medlemsstat. Dette vil forenkle arbejdsgangen betydeligt for erhvervslivet og derfor indebære en væsentlig fordel. At momsen betales til den »forkerte« medlemsstat spiller ikke længere nogen rolle, eftersom alt momsprovenu indbetales til en central pulje.

5.2. Problemet med at sikre, at leverandører uden fysisk tilstedeværelse i EU efterlever registreringskravene, består uændret, og dette er en strukturel svaghed ved systemet, som der muligvis må gøres noget ved.

6. Afsluttende bemærkning

Alt i alt er ØSU af den opfattelse, at det foreslåede direktiv i forhold til den eksisterende undtagelsesbestemmelse rummer tilstrækkeligt med fordele til, at det kan betragtes som en mærkbar forbedring, og ØSU kan derfor støtte forslaget.

Bruxelles, den 28. maj 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 78 af 12. 3. 1997, s. 22.

() Rådets beslutning af 17. marts 1997 (EFT L 86 af 28. 3. 1997).

BILAG I

Hovedartiklerne i rådets beslutning af 17. marts 1997 om indrømmelse af en undtagelse

Artikel 1

Uanset artikel 9, stk. 1, i direktiv 77/388/EØF bemyndiges (medlemsstaten) til at lade anvendelsesområdet for nævnte direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), omfatte telekommunikationsydelser. I fald denne medlemsstat gør brug af denne mulighed, skal den ligeledes anvende bestemmelserne i artikel 9, stk. 3, litra b), i nævnte direktiv på disse tjenesteydelser.

Ved telekommunikationsydelser forstås ydelser, hvis formål er transmission, udsendelse og modtagelse af signaler, i skrift-, billed- eller lydform og alle andre oplysninger, ved hjælp af trådforbindelse, radiobølger eller ved optiske eller andre elektromagnetiske midler, herunder hel eller delvis overdragelse af retten til at benytte adgangen til transmission, udsendelse eller modtagelse.

Artikel 2

Denne beslutning kan anvendes på telekommunikationsydelser, for hvilke afgiftspligtens indtræden ligger efter den 1. januar 1997. Den finder også anvendelse på forudbetalinger for telekommunikationsydelser, som er erlagt før datoen for medlemsstatens gennemførelse af denne beslutning, i den udstrækning sådanne forudbetalinger dækker telekommunikationsydelser, som leveres efter gennemførelsesdatoen.

Artikel 3

Den i denne beslutning omhandlede bemyndigelse gælder indtil den 31. december 1999, eller, såfremt et direktiv om ændring af beskatningsstedet for telekommunikationsydelser træder i kraft inden da, indtil denne anden dato.

BILAG II

>TABELPOSITION>