Regionsudvalgets udtalelse om "Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling og omsorgssvigt i Den Europæiske Union"

(2000/C 57/07)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til præsidiets beslutning af 2. juni 1999 om i henhold til EF-traktatens artikel 265, stk. 5, at afgive udtalelse om "Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling og omsorgssvigt i Den Europæiske Union" og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 7 "Uddannelse, Erhvervsuddannelse, Kultur, Ungdom, Sport, Borgernes Rettigheder",

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om grænseoverskridende og transnationalt samarbejde mellem kommuner (CdR 145/98 fin)(1),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om Kommissionens meddelelse om vold mod børn, unge og kvinder samt Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om et EF-handlingsprogram på mellemlang sigt for foranstaltninger med henblik på støtte på EF-niveau til medlemsstaternes indsats over for vold mod børn, unge og kvinder (DAPHNE-programmet) (2000-2004) (CdR 300/98 fin)(2),

under henvisning til forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 225/99 rev. 2), som blev vedtaget af Underudvalg 7 den 1. oktober 1999 med Ruth Henig (UK, PSE) som ordfører -

på den 31. plenarforsamling den 17.-18. november 1999 (mødet den 18. november) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Den Europæiske Union tilskynder borgerne i Europa til større mobilitet, men der er indtil for nylig ikke gjort meget for at samordne arbejdet, fremme børns velfærd og rettigheder eller for at finde frem til måder, hvorpå børn bedre kan beskyttes mod mishandling.

1.2. Som det gav udtryk for i sin tidligere udtalelse om dette emne bifalder Regionsudvalget Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om et EF-handlingsprogram på mellemlang sigt for foranstaltninger med henblik på støtte på EF-niveau til medlemsstaternes indsats over for vold mod børn, unge og kvinder (DAPHNE-programmet) (2000-2004). Forslaget er et vigtigt bidrag til at forebygge vold og mishandling og fører en europæisk merværdi med sig ved at styrke samarbejdet, koordinationen og informationsudvekslingen på lokalt og regionalt plan inden for dette område.

1.3. DAPHNE-initiativet har allerede bidraget til forbedret praksis og udveksling af informationer i Den Europæiske Union om sikring af børns velfærd og beskyttelse af deres rettigheder. Som opfølgning på DAPHNE-initiativet har Regionsudvalget sammen med ikke-statslige organisationer forsøgt at skabe regionalt samarbejde om beskyttelse af børn mod mishandling.

1.4. Der er mere end 120 millioner børn og unge i Den Europæiske Union, som alle har ret til en barndom uden mishandling og omsorgssvigt. Med gennemførelsen af det indre marked, borgernes øgede frihed til at bevæge sig på tværs af grænserne og skabelsen af unionsborgerskabet, som omfatter retten til at bo og arbejde i en hvilken som helst medlemsstat, betones behovet for en europæisk strategi til forebyggelse af mishandling og vanrøgt af børn.

1.5. DAPHNE-programmets bidrag vil være betydeligt, men i sin udtalelse herom udtrykte Regionsudvalget betænkelighed ved det begrænsede budget (25 mio. ECU for 2000-2004 i det oprindelige forslag og 20 mio. ECU for 2000-2003 i Rådets fælles holdning af 26. juli 1999) og ved det foreslåede retsgrundlag (artikel 129 - folkesundhed), som skyldtes manglen på et passende retsgrundlag for foranstaltninger til beskyttelse af menneskerettighederne. Det er vigtigt, at Kommissionen sikrer en bred fortolkning af folkesundhed, så programmet dækker initiativer til forebyggelse af alle former for vold, som understreget i denne udtalelse.

1.6. Mishandling af børn forekommer i alle miljøer: i familien, i dag- og døgninstitutioner og i fritiden. Børnemishandlerne kan være voksne, unge, pasnings- og plejeansatte eller andre, der beskæftiger sig med børn. Børnemishandling er udbredt i hele Europa. Man bør navnlig være opmærksom på børnemishandling i form af for tidlig indtræden på arbejdsmarkedet, ansporing til tiggeri og prostitution og deres familiers eller tredjepersoners udnyttelse af dem. Fænomenet står i relation til det store antal økonomiske flygtninge i mange europæiske lande, tilstedeværelsen af minoriteter og mere generelt grupper, som er socialt udstødte og fattige. Sådanne forhold fører til udnyttelse af børn lige fra den tidligste barndom, udsætter børn i førskolealderen og skolealderen for en lang række farer, berøver dem deres grundlæggende rettigheder til en normal udvikling og skaber på forhånd betingelser for deres marginalisering som voksne.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Børnemishandling

2.1.1. Regionsudvalget anerkendte allerede i sin udtalelse om DAPHNE-programmet, at vold mod børn og unge er et reelt samfundsmæssigt onde, som forekommer i alle samfundslag uanset socioøkonomisk og kulturelt udviklingsniveau.

2.1.2. Børn er sårbare, fordi de er afhængige af andre. På grund af deres afhængighed er de udsat for en lang række risici og farer, men gives kun ringe muligheder for at komme til orde, så de kan udtrykke, hvordan de opfatter faresituationer, og hvordan de i det daglige forholder sig til dem og forarbejder dem - uden hjælp fra voksne.

2.1.3. Børnemishandling er ikke noget absolut begreb. Med undtagelse af visse former for seksuel misbrug turde det være indlysende, at mishandling sjældent er en enkeltstående begivenhed, der kræver handling for at beskytte barnet. Der er en vis overlapning mellem forskellige former for mishandling. Et barn, der har været udsat for fysisk mishandling, vil også helt sikkert have lidt følelsesmæssig skade, og seksuel mishandling kan omfatte fysisk vold eller trusler om straf.

2.1.4. En bestemt adfærd skal oftest ses i en større sammenhæng, før den kan betragtes som mishandling. Ikke desto mindre træffes der beslutninger om, hvornår der skal gribes ind, uden at børnene er konsulteret eller inddraget i beslutningsprocessen. Vold i familien, der har stået på i længere tid, hvor børnene for eksempel jævnligt ser deres mor blive slået, kan påvirke børnene lige så meget som grov vold, de selv regelmæssigt udsættes for, men betragtes sjældent som mishandling.

2.1.5. Hertil kommer, at mishandling er en vigtig medvirkende faktor til, at unge løber hjemmefra og dermed udsætter sig for andre farer. Mobning, mishandling og misbrug af børn, der passes uden for deres hjem, er også årsag til, at børn løber væk.

2.2. Borgerskab

2.2.1. Indtil for nylig har der ikke været noget traktatgrundlag for at tage fat på problemer, der berører børn, selv om fuldførelsen af det indre marked og den større bevægelsesfrihed på tværs af nationale grænser har påvirket børn og unge og medført nye problemer for børnebeskyttelsesinstanser. Europas børn var ikke tidligere nævnt i de europæiske traktater og blev ikke hørt af de europæiske institutioner. Det var som om, 120 millioner børn og unge i Den Europæiske Union var usynlige, blev ignoreret.

2.2.2. Traktaten foreskrev, at der skulle ydes en særlig indsats for at indføre effektive politikker inden for områder såsom lige muligheder mellem mænd og kvinder, de ældre, etniske mindretal og handicappede, men indeholdt ingen bestemmelser om børn. Mens der således var almindelig enighed om, at børn og unge var dækket af Traktaten om Den Europæiske Union, var deres stilling som EU-borgere langt fra afklaret.

2.2.3. Denne mangel på traktatgrundlag har gjort det vanskeligt at lovgive direkte til fordel for børn og unge og at anvende strukturfondsmidler til fremme af lige muligheder for disse befolkningsgrupper.

2.2.4. Artikel 13 i Amsterdam-traktaten af oktober 1997 indeholder nye bestemmelser om bekæmpelse af forskelsbehandling, herunder forskelsbehandling på grund af alder. Hermed er det slået fast, at børn bør være omfattet af traktatens bestemmelser. Dette er kun et lille fremskridt, men dog et vigtigt tegn på anerkendelse af, at børn også er borgere i EU og må værdsættes, kunne udfolde sig og være beskyttet mod mishandling.

2.2.5. Artikel 3 i FN's børnekonventionen understreger, at enhver handling, der berører børn, hvad enten den udføres af offentlige eller private velfærdsinstitutioner, domstole, administrative myndigheder eller lovgivningsorganer, først og fremmest skal tage hensyn til barnets tarv. Med udgangspunkt i dette princip må voksne vurdere deres beslutninger og handlinger over for børn.

2.2.6. Børn må inddrages i beslutninger, som påvirker deres tilværelse. Hvis man vil udvikle reelle menneskerettigheder for børn, må man begynde med at lytte til, hvad de har at sige. En sådan proces værdsætter børns synspunkter, men er ikke er let at gennemføre og er ikke almindelig anerkendt.

2.2.7. Den forebyggende indsats kan styrkes ved at give børnene muligheden for at komme til orde og evnen til at udtrykke sig, så de finder ud af, hvordan og hvor de kan søge hjælp. De lokale politikere kan bidrage effektivt hertil ved at tilskynde til, at børn deltager i planlægningen og udviklingen af lokale tjenester, og ved at reagere på børns bekymringer over forskellige problemer eller spørgsmål. Børn og unge bør kende deres rettigheder, have adgang til et klagesystem og en uafhængig advokat. De lokale og regionale myndigheder kan fremme børn og unges rettigheder på forskellige måder afhængigt af, hvordan hjælpen og støtten til børn og unge er organiseret og tilrettelagt i det enkelte medlemsland. De kan f.eks. støtte børn og unge ved at udpege en uafhængig børneombudsmand.

2.2.8. De lokale og regionale myndigheder bør udvikle integrerede og omfattende planer for børn og unge. I den forbindelse bør de samle, koordinere og overvåge samtlige initiativer til fremme af børns rettigheder og forebyggelse af problemer. Indarbejdelsen af nærhedsprincippet i traktaterne har givet de lokale og regionale myndigheder nye ansvarsområder. Et "Borgernes Europa" må opnås gennem oprettelse af decentrale strukturer. En sådan proces giver det grænseoverskridende og tværnationale samarbejde en ny dimension og symboliserer en vigtig "bottom up"-strategi for den europæiske integration. Øget decentralisering vil bringe regeringsmyndighederne tættere på borgerne og fremme den demokratiske ansvarlighed. Børnene og de unge bør ikke glemmes i denne proces, og EU bør tilskynde de lokale og regionale myndigheder i de enkelte medlemsstater til at finde hensigtsmæssige metoder til at fremme børns og unges rettigheder, herunder evt. oprettelse af lokale børneombudsmænd, som udveksler erfaringer om spørgsmål, der berører børn og unge overalt i Europa.

2.3. De lokale og regionale myndigheders rolle

2.3.1. EU's lokale og regionale myndigheder befinder sig tæt på borgerne og repræsenterer lokalsamfundene og har derfor enestående muligheder for at gennemføre positive foranstaltninger til fordel for børn med henblik på at støtte nøgleprincipperne i FN's Konvention om Barnets Rettigheder og tage skridt til at sikre, at børn beskyttes mod mishandling og omsorgssvigt.

2.3.2. De lokale og regionale myndigheder stiller en lang række forskellige tjenesteydelser til rådighed for børn og unge, bl.a. sociale tilbud, uddannelses- og fritidsfaciliteter, og må sikre at børn og unge, som benytter disse tilbud, ikke udsættes for fare. Det er endvidere deres ansvar at sørge for, at der bliver lyttet til børn eller unge, som inden for deres område har været udsat for mishandling eller omsorgssvigt, og at de bliver hjulpet på en fornuftig og diskret måde.

2.3.3. Henstillingerne til EU's lokale og regionale myndigheder om foranstaltninger til bekæmpelse af børnemishandling (jf. bilag), som blev forelagt på Regionsudvalgets seminar om "Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling" den 4. december 1998, fremhæver den indsats, der må ydes til styrkelse af grænseoverskridende samarbejde og erfaringsudveksling mellem myndigheder i et Europa, hvor det traktatfæstede nærhedsprincip har givet de lokale og regionale myndigheder øgede beføjelser. Henstillingerne bør gøres til genstand for overvejelser både på lokalt og EU-plan.

2.3.4. Da medlemsstaterne opererer med forskellige systemer og forskellige børneorganisationer, er effektiv koordinering og kommunikation mellem myndighederne af afgørende betydning. Et samarbejde til gensidig fordel om fremme af børns velfærd omfatter udveksling af erfaringer og, hvor dette er muligt, fastlæggelse af "bedste praksis".

2.3.5. Det lokale og regionale samarbejde i hele EU om bekæmpelse af børnemishandling må styrkes. Et sådant samarbejde bør også omfatte ansøgerlandene, herunder især de associerede lande i Central- og Østeuropa, som vil kunne få særlig gavn heraf i deres bestræbelser på at styrke beskyttelsen af menneskerettighederne inden for rammerne af førtiltrædelsesstrategien.

2.3.6. EU bør støtte samarbejde om bekæmpelse af børnemishandling mellem lokale og regionale myndigheder i alle medlemsstater og i ansøgerlandene med deltagelse af ngo'er gennem udbredelse af god praksis, informationsudveksling og kampagner til bevidstgørelse af borgerne navnlig inden for rammerne af det foreslåede DAPHNE-program.

2.3.7. På baggrund af konstateringen (udtalelsens punkt 1.6) af, at et betydeligt antal børn bliver ofre for økonomisk eller parallelt hermed seksuel udnyttelse af voksne, udsættes for generel mishandling og lever i fuldstændig fattigdom, mener vi, at dette bør tages op specifikt, både inden for rammerne af DAPHNE-programmet og i lovgivningen om disse fænomener. De lokale og regionale myndigheder er de rette til at tage affære og de bør støttes, således at de kan tage initiativ til at indføre mekanismer til lokalisering af fænomenet, og til at følge og støtte børn, som befinder sig uden for undervisnings- og socialsikringsstrukturerne.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Informationsbehov - problemets omfang

3.1.1. Børnemishandling er et alvorligt problem i Den Europæiske Union. Der er tale om et grænseoverskridende fænomen, og en samlet indsats på alle niveauer i hele EU - herunder også af de lokale og regionale myndigheder - er derfor nødvendig for at tackle problemet effektivt.

3.1.2. Der foreligger ingen oplysninger om børnemishandlingens omfang i Den Europæiske Union. Medlemsstaterne har alle forskellige metoder til klassificering og registrering af oplysninger om børnemishandling. EU bør aflægge rapport om den igangværende dataindsamling med henblik på at kortlægge, hvilke oplysninger der på europæisk plan er relevante for at forstå børnemishandlingens omfang. Eurostat kan i samarbejde med de lokale og regionale myndigheder støtte en sådan indsats.

3.1.3. Børnemishandling kan føre til, at børn løber væk. For at sikre, at disse børn ikke glemmes, og for at hjælpe de kompetente myndigheder i de forskellige lande med at finde børnene, bør der oprettes et europæisk register over forsvundne børn. Det ville også være nyttigt, hvis politistyrker i hele Europa forsøgte at bruge Internettet på en sikker måde til formidling af fotografier og andre oplysninger om sårbare, forsvundne børn.

3.1.4. I Storbritannien har regeringen indført et system til registrering af dømte sexforbrydere. Denne strategi tager udgangspunkt i, at sexforbrydere ofte begår en ny forbrydelse efter deres dom eller løsladelse. Med dette system har man effektivt kunnet følge sexforbrydernes bevægelser og tilholdssteder. Medlemsstaterne opfordres til at undersøge, om og i hvor høj grad dette system, eventuelt i tilpasset form, kan indføres i hele EU.

3.1.5. De forskellige politistyrker registrerer i øjeblikket oplysninger om personer, der har været dømt for pædofili, børnepornografi, børneprostitution og handel med kvinder og børn, men der findes ikke noget paneuropæisk system. Fælles regler for informationsudveksling - en formel aftale om, hvilke oplysninger der bør registreres og videreformidles - mellem politistyrker inden for Den Europæiske Union ville forbedre beskyttelsen af børn. Europol kunne stå for udviklingen af sådanne fælles regler. Der bør oprettes en særlig Europol-enhed, der skal beskæftige sig med beskyttelse af børn.

3.1.6. Det må anerkendes, at de lokale myndigheders databaser ikke i øjeblikket vil vise noget konkret om forekomsten og udbredelsen af børnemishandling, da de opererer med meget forskellige definitioner og kan indeholde både formodede og bekræftede tilfælde. Når definitionerne er standardiseret, og kun bekræftede tilfælde registreres, vil disse databaser imidlertid blive mere og mere nyttige.

3.1.7. Under de nuværende omstændigheder ville en generel undersøgelse af et repræsentativt udsnit af EU's befolkning være en metode til at opnå passende, relevante og pålidelige data om børnemishandlingens udbredelse.

3.2. Hjælp til børn til indberetning af mishandling

3.2.1. I 1996 offentliggjorde Storbritanniens undersøgelseskommission til forebyggelse af mishandling (National Commission of Inquiry into the Prevention of Abuse) en rapport. Over 10000 personer, herunder en del, der selv havde været mishandlet som børn, fremlagde deres synspunkter skriftligt, f.eks. pr. brev, eller gav personligt udtryk for dem. Undersøgelseskommissionen konkluderede, at enhver objektiv undersøgelse af børnemishandling vil afsløre nogle ubehagelige sandheder. Ifølge rapportens konklusioner må det navnlig erkendes, at over halvdelen af mishandlingstilfældene, der kan foregå i længere perioder af en persons barndom, ikke afsløres i mishandlingsperioden. Det er kun et mindretal, der som børn fortæller, at de har været udsat for mishandling.

3.2.2. Undersøgelseskommissionen konkluderede, at det er nødvendigt at fremhæve fordelene ved at fortælle om mishandling. I en fjerdedel af de tilfælde, kommissionen havde modtaget oplysninger om, havde indberetning sat en stopper for mishandlingen. Indberetning ses som et første skridt i processen, og kan føre til, at mishandlingen ophører. Det var oftest yngre børn, som fortalte om mishandling, men en kombination af frygt og uvidenhed betød i mange tilfælde, at der intet blev fortalt.

3.2.3. Den største udfordring for børnebeskyttelsesinstanserne i EU er at skabe ordninger, som gør det lettere for børn at tale frit om den mishandling, de har været udsat for, og som giver dem tillid til, at der er støtte at hente. Befolkningen som helhed skal have tillid til sådanne ordninger, så enhver mistanke om mishandling indberettes. Ved at undersøge gældende praksis i hele EU og spørge børn og unge, om de finder den effektiv, kan man finde frem til "bedste praksis" og dermed forbedre forholdene. De lokale og regionale myndigheder har gode forudsætninger for at udføre dette arbejde og bør af EU opfordres til at aflægge rapport. Regionsudvalget kan varetage koordinationen af en sådan indsats.

3.3. Børns indberetning og adgang til hjælp

3.3.1. Børn i forskellige aldre har forskellige behov. Børn, der er over 12 år og befinder sig i skolens ældre klasser, er i forhold til mindre børn mere mobile, uafhængige og i højere grad i stand til at skaffe sig adgang til og benytte de forskellige faciliteter, som de kommunale ungdoms- og socialkontorer og andre organisationer stiller til rådighed.

3.3.2. Børn i skolens yngste klasser er sjældent i stand til at foretage sig noget på eget initiativ og kræver derfor særlig opmærksomhed. Hvad angår denne aldersgruppe, er skolens og lærerens rolle meget vigtig, for det er på skolen, de tilbringer mest tid. Lærerne kan også hjælpe med at identificere de børn, som er udsat for mishandling, og skabe et miljø, hvor børn på et tidligt tidspunkt kan tale om deres problemer. Et andet effektivt middel, hvormed barnets indberetning kan lettes, er kommunikationsmedier, som barnet nemt kan bruge, såsom fjernsynet. Dette medie når ud til barnet i dets hjem. De instanser, barnet skal henvende sig til, vil imidlertid være dem, som det allerede er i kontakt med, dvs. skolen.

3.3.3. I forskellige undersøgelsesrapporter har børn beskrevet, hvordan de mener "professionelle" bør forholde sig - de bør lytte opmærksomt, være til rådighed og ikke indtage nogen dømmende eller foreskrivende holdning. Dette indebærer, at der i læreruddannelsen må lægges vægt på udvikling af "evnen til at lytte". Der er mulighed for at udvikle og anvende "bedste praksis"-strategier på lærerseminarier overalt i Europa.

3.3.4. Skolen spiller også en vigtig rolle i styrkelsen af de unges kendskab til voksenverdenen og voksenrelationer, beslutninger om at blive forælder, rettigheder, mishandlingsprægede relationer, ansvar og deres kendskab til, hvor de kan hente hjælp, hvis de har bekymringer eller problemer. Mangfoldigheden af familiestrukturer og kulturer inden for Europa bør respekteres, men hvis de unge forstår disse forskelle, kan de også lære noget om voksenlivet og om beslutningstagning.

3.3.5. Mange medlemsstater har en generel velfærdsordning for familier med børn i førskolealderen. Specialuddannede ansatte i den offentlige ungdomsforsorg, hjemmesygeplejersker eller sundhedsplejersker spiller en vigtig rolle ved at yde støtte til problemramte familier, pege på forhold, der kunne føre til misbrug, og identificere og behandle udviklingsproblemer og sindslidelser. Disse tjenesters bidrag til forebyggelse af mishandling kan ikke fremhæves kraftigt nok.

3.3.6. Børn har også adgang til computere, ofte uden tilsyn. Internettet er en mere og mere lettilgængelig og betydningsfuld informationskilde, men der bør også i stigende grad gøres opmærksom på, at Internettet kan misbruges til spredning af ulovligt materiale.

3.3.7. Børn kan udnyttes ved at vise billeder af misbrug, navnlig seksuel misbrug af børn. Børn kan uforvarende støde på materiale, der kun er tiltænkt "voksne", modtage e-mails, der opfordrer dem til søge ind på pornografiske sites, og voksne kan udgive sig for at være børn i særlige chat-rooms for børn. For at beskytte børn og unge mod en sådan misbrug bør der udarbejdes en retlig ramme for hele EU, som muliggør retsforfølgelse af producenter og tjenesteleverandører, der tillader lagring og søgning af børnepornografisk materiale i de medier, de stiller til rådighed.

3.3.8. De lokale og regionale myndigheder har en vigtig bevidstgørende rolle, ikke mindst fordi de er ansvarlige for uddannelsesområdet. Lærerne må gøres bekendt med de nye informationsteknologier, ordninger for sikker anvendelse af Internettet i skolen og hjemmet og nødvendigheden af at undervise børn og unge i ansvarlig brug af Internettet.

3.4. Ansvarsbevidste voksne og deres rolle

3.4.1. Det er vigtigt, at der er et netværk af velkoordinerede lokale tjenester, som mishandlingsramte børn og unge kan henvende sig til. Et sådant netværk skal sikre, at der foretages en grundig undersøgelse af indberettede sager, og at der, om nødvendigt, tages skridt til at beskytte børnene.

3.4.2. Når børn eller andre voksne slår alarm, bør det tages alvorligt. Henvendelsen sker måske til lærere, læger, sygeplejersker, socialrådgivere, ansatte inden for fritidssektoren eller politiet. Børn henvender sig til de personer, som de har tillid til, og de bør ikke svigtes.

3.4.3. Ovennævnte fagfolk må uddannes til at forstå børnemishandling og vide, at henvendelser bør tages alvorligt. Endvidere må de vide, hvordan de skal reagere. Lokale regler og procedurer for imødekommelse af henvendelser vil derfor være en hjælp. Det er vigtigt, at fagfolk modtager tilstrækkelig efteruddannelse.

3.4.4. De, som arbejder med børn i skoler, børnehaver, døgninstitutioner og børnehjem samt inden for sundhedssektoren, må uddannes til at kunne se, hvornår der er foregået mishandling, og til at følge det op med handling. De lokale og regionale myndigheder bør udveksle oplysninger om gældende praksis på dette område, og man bør finde frem til og anvende "bedste praksis"-strategier.

3.4.5. De lokale og regionale forvaltningers personale- og uddannelsesafdelinger kan fremme en fælles strategi for uddannelse af personale i forskellige afdelinger og organisationer for at sikre, at alt personale er i stand til at opdage mishandling.

3.5. "Bedste praksis" vedrørende hjælp til børn og familier

3.5.1. Mishandlingsramte børn og familier må have adgang til tjenester, der ikke stigmatiserer dem. Der må gennemføres en planlægning og overvågning af, hvordan barnets behov bedst kan vurderes og imødekommes. Barnets sikkerhed må sættes i centrum, men de fleste familier kan hjælpes og støttes på frivillig basis. Hvis mishandling skal undgås i fremtiden, er det nødvendigt at stille yderligere ressourcer og støtte til rådighed for familier. Det er kun i ekstreme tilfælde, barnet fjernes fra hjemmet. Man må imidlertid ikke undervurdere de mindre alvorlige tilfælde, hvor man ofte bedst varetager barnets tarv ved at søge at løse det bagvedliggende problem, dvs. at gribe ind for at afhjælpe den manglende kommunikation i hjemmet, som på lang sigt desværre ofte kommer til udtryk i såvel fysisk som psykisk mishandling.

3.5.2. Vejledninger om god professionel praksis, der er baseret på og formidler erfaringer fra de enkelte lande, ville være til stor gavn for dem, som arbejder inden for dette område, og bør fremmes og udvikles. Lige så vigtigt er det at lære af "dårlig praksis", dvs. af de situationer, hvor børn er blevet slået ihjel. Information herom kunne føre til udvikling og etablering af anerkendte standarder og programmer til sikring af kvaliteten.

3.5.3. Der er eksempler på, at børneombudsmænd kan spille en rolle i forbindelse med indsamling og udbredelse af information om praksis - både "bedste" praksis og "dårlig" praksis - og dette kunne være et yderligere argument for at etablere denne funktion på et europæisk, nationalt og lokalt eller regionalt myndighedsniveau.

3.6. Udvælgelse med omhu - rekruttering og udvælgelse af medarbejdere

3.6.1. Det er tjenesteleverandørens, dvs. den regionale eller lokale myndigheds eller andre organisationers, pligt, at rekruttering og ansættelse af medarbejdere til de tjenester, som leveres via dag- og døgninstitutioner eller i lokalområdet, sker på en ansvarlig måde, så man sikrer beskyttelsen af børn. Det er en fordel at tænke i barrierer. Jo flere barrierer der er, desto vanskeligere er det for de pædofile at forcere dem, og desto bedre beskyttes børn og unge.

3.6.2. Det er et grundlæggende krav, at man så vidt muligt og ved hjælp af effektiv og streng rekrutteringspraksis sikrer, at det er de rette, som udvælges til at arbejde med børn, og at man afskrækker eller afviser de uegnede.

3.6.3. Den formelle udvælgelsesproces bør indeholde en kombination af evalueringsmetoder: skriftlige prøver, mundtlig fremlæggelse, gruppeopgaver, psykometriske prøver, individuelle interviewer eller andre hensigtsmæssige metoder. Kompetencebaserede metoder identificerer de krav i form af kvalifikationer, kundskaber, viden, adfærd og værdier, der må opfyldes for at varetage arbejdet på en god måde, og disse kompetencer kan beskrives og evalueres via en udvælgelsesproces.

3.6.4. Eftersom pædofile udser sig de mest sårbare børn, søger de efter et arbejde, hvor de har regelmæssig og let kontakt med børn og kan derved opbygge relationer, som de kan udnytte.

3.6.5. En vigtig beskyttelsesforanstaltning for børn er, at man sikrer, at personer med domme inden for dette område ikke arbejder med børn i dag- eller døgninstitutioner. At sikre dette er en vigtig opgave for de regionale og lokale myndigheder, som det dog er vanskeligt at gennemføre i praksis, eftersom forbrydelser begået i andre lande sandsynligvis ikke vil blive afsløret. Hvis en person har boet og arbejdet i et andet europæisk land, kan man kræve "beviser for god adfærd", og Europol bør spille en rolle i verificeringen af disse beviser.

3.6.6. Det er vigtigt at anerkende, at disse procedurer har begrænsninger. I mange tilfælde bliver de krænkelser, som begås af voksne, der arbejder med børn, aldrig opdaget af arbejdsgiverne, og selv hvis de opdages, er det ikke sikkert, at de bliver anmeldt til politiet. Det er derfor nødvendigt, at myndighederne sikrer gode overvågningsprocedurer, så man kan få klarhed om problemer med medarbejderes praksis eller arbejdsindsats. De lokale og regionale myndigheder har muligheder for at udveksle information om og fremme "bedste praksis".

3.7. Oplysningskampagner om børnemisbrug

3.7.1. De lokale og regionale myndigheder har, da de befinder sig tæt på og repræsenterer borgerne i lokalsamfundet, enestående muligheder for at gennemføre positive aktioner til fordel for børn og navnlig for at fremme oplysningskampagner om børnemishandling i lokalsamfundet og de farer, børn er udsat for, samt gøre op med tabuet om, at man ikke bør gribe ind over for familier. Borgerne har brug for information og tilskyndelse til at anmelde mishandling. Det er vigtigt at informere dem om, hvor de kan anmelde krænkelser, og at de ved, at deres frygt bliver taget alvorligt.

3.7.2. De lokale og regionale myndigheder kan iværksætte kampagner til bekæmpelse af mishandling og i den forbindelse anbefale, at ingen form for vold mod børn under nogen omstændigheder tolereres. Endvidere kan de tage initiativ til og gennemføre tværeuropæiske kampagner, f.eks. i samarbejde med ikke-statslige organisationer.

3.8. Kravene til fælles europæisk lovgivning

3.8.1. Der er i øjeblikket stor forskel mellem lovgivningen i de enkelte EU-lande vedrørende beskyttelse af børn, de lokale og regionale myndigheders og politiets beføjelser, samt domstolenes og retssystemets fokus på og hensyntagen til børn, f.eks. hvad angår brugen af vidneudsagn på video fra børn, eller adgangen til dommere med ekspertise på området. EU bør analysere den nuværende lovgivning, foreslå forbedringer for børn og anbefale, hvilke foranstaltninger de enkelte lande bør gennemføre som led i udviklingen henimod et fælles europæisk retsgrundlag for beskyttelse af børn.

4. Konklusion

4.1. EU tilskynder de europæiske borgere til større mobilitet, men der har indtil for nylig kun været begrænsede tiltag med henblik på at samordne indsatsen, fremme børns trivsel og rettigheder eller udvikle måder til, hvordan børn bedre kan beskyttes mod mishandling.

4.2. Det er vigtigt at anerkende og give de lokale og regionale myndigheder konkrete muligheder for at udnytte deres enestående potentiale for at gennemføre positive foranstaltninger til fordel for børn med henblik på at sikre hovedprincipperne i FN's Konvention om Barnets Rettigheder og tage skridt til, at børn beskyttes mod mishandling og omsorgssvigt.

4.3. Et "Borgernes Europa", der kræver mere decentrale strukturer, forudsætter også samordning og grænseoverskridende og tværnationalt samarbejde. Børnene og de unge bør ikke glemmes i denne proces, og EU bør overveje, hvordan børns og unges rettigheder kan fremmes i medlemsstaterne og på EU-plan. Der kunne f.eks. oprettes lokale børneombudsmandsinstitutioner til udveksling af viden og erfaringer om spørgsmål, der berører børn og unge overalt i Europa. De lokale og regionale myndigheder bør i kraft af, at de er tæt på borgerne og har kompetence på det sociale område, sætte særlige aktioner i værk til fordel for børn. Eftersom Den Europæiske Union går ind for sådanne initiativer, ville det være fordelagtigt at vide, hvordan den ud over de finansielle midler, der tænkes tildelt via det fremtidige DAPHNE-program, vil støtte aktioner iværksat lokalt af de lokale og regionale myndigheder, eller den erfaringsudveksling, der sker på tværs af grænserne.

4.4. Regionsudvalget kan spille en rolle i forbindelse med samordningen af europæiske myndigheders og organisationers udvikling af modeller for "bedste praksis" og gøre disse til genstand for overvejelser på lokalt niveau. Henstillingerne til EU's lokale og regionale myndigheder om foranstaltninger til bekæmpelse af børnemishandling (jf. bilag), som blev forelagt på Regionsudvalgets seminar om "Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling", viser, at der er en vilje til grænseoverskridende samarbejde og erfaringsudveksling mellem myndigheder, og at Regionsudvalget spiller en vigtig rolle i samordningen af foranstaltningerne.

4.5. Den kendsgerning, at Europas børn ikke blev nævnt i de tidligere traktater, har gjort det vanskeligt at fokusere direkte på børns og unges behov og interesser og kanalisere EU's strukturfondsmidler over i aktiviteter til fremme af deres trivsel. Amsterdam-traktaten indfører en ny bestemmelse om bekæmpelse af forskelsbehandling, hvor det præciseres, at børn bør være omfattet af traktatens bestemmelser, hvilket er en anerkendelse af, at børn også er borgere i EU. Denne holdning kan indarbejdes yderligere i lovgivningen, og det presserende behov for en strategi på EU-niveau til forebyggelse af børnemishandling og omsorgssvigt bør anerkendes og udmøntes i konkrete foranstaltninger, dog under fuld respekt for de nationale, regionale og lokale myndigheders kompetencer.

4.6. Regionsudvalget ser positivt på mulighederne i DAPHNE-initiativet for at styrke samarbejdet mellem ikke-statslige organisationer og lokale og regionale myndigheder overalt i EU. Det noteres med tilfredshed, at kravet i Regionsudvalgets udtalelse(3) om fremme af samarbejdet mellem lokale og regionale myndigheder og ikke-statslige organisationer i forbindelse med gennemførelsen af programmet og vedrørende informationsnet blev støttet for nylig af Europa-Parlamentet (førstebehandling), af Kommissionen (ændret forslag) og Rådet (fælles holdning). Ud over dette samarbejde mellem lokale og regionale myndigheder og NGO'er er det vigtigt at skabe et netværk for de lokale og regionale myndigheder, således at de nuværende aktioner i de enkelte medlemsstater kan forbedres.

4.7. Regionsudvalget mener, at de disponible midler bør øges, således at de lokale og regionale myndigheder får lettere ved at oprette mekanismer og tjenester til lokalisering og registrering til ledsagelse og støtte af børn, som mishandles, udnyttes og forsømmes, samt deres familier. Disse mekanismer bør:

- sikre, at børn, som for tidligt kommer ud på arbejdsmarkedet og som tvinges til tiggeri og prostitution, og som lever i fattigdom, får adgang til socialsikring, sundhed og undervisning,

- sikre, at disse børn får en naturlig, følelsesmæssig og intellektuel udvikling,

- udvide ydelsen af tjenester til at omfatte alle børn, der befinder sig inden for deres geografiske kompetenceområde (lovligt eller ulovligt, midlertidigt eller permanent),

- samarbejde med tilsvarende mekanismer eller tjenester, de steder, hvor børnene vil slå sig ned i fremtiden med henblik på at følge dem.

4.8. Regionsudvalget mener også, at der bør lovgives på nationalt og europæisk plan vedrørende de problemer, som de børn har, der kommer fra grupper (økonomiske flygtninge, nomader f.eks. sigøjnere osv.), som migrerer mellem forskellige egne af den samme medlemsstat eller mellem forskellige EU-medlemsstater.

4.9. Information om omfanget af mishandling i EU bør indsamles fra eksisterende data, da information om børnemishandling for øjeblikket kan klassificeres og registreres på forskellige måder. EU bør rapportere om den nuværende indsamling af data med henblik på at fastslå, hvilke oplysninger der er relevante for at få klarhed over børnemishandlingens omfang i EU.

4.10. Andre tværeuropæiske databaser kan styrke beskyttelsen af børn: et europæisk register over forsvundne børn, eventuel indførelse af et EU-system til registrering og lokalisering af dømte sexforbrydere og et regelsæt vedrørende informationsudveksling mellem politiet i de forskellige lande, hvilket også vil forbedre kontrollen med medarbejdere.

4.11. På mange områder kan vejledninger om god professionel praksis, der er baseret på og formidler praksis i de forskellige lande, være til stor gavn for dem, som arbejder med børn, og sådanne vejledninger bør tilskyndes og udvikles. Undersøgelser af nuværende praksis overalt i Europa, f.eks. for serviceydelser, rekruttering, udvælgelse og grundlæggende uddannelse af medarbejdere med henblik på at udpege den "bedste praksis", rummer fremtidsperspektiver. De lokale og regionale myndigheder har gode forudsætninger for at udføre dette arbejde, og EU bør tilskynde dem hertil. Sådanne aktiviteter kan samordnes af Regionsudvalget.

4.12. Skolernes vigtige rolle i forbindelse med forebyggelse af mishandling, deres lydhørhed over for og respons på børns behov, bør anerkendes og støttes. Skolerne øger ikke blot de unges viden om voksne, relationer og potentielle farer, men kan også informere dem om, hvilke muligheder de har for at få hjælp, og gøre dette lettere for dem. Det er vigtigt at sikre, at lærere har de rette kvalifikationer og fornødne ressourcer samt kan støtte sig til eksempler på "bedste praksis", så de er i stand til at give en sådan undervisning i personlige og samfundsmæssige forhold. Skal skolen varetage denne grundlæggende opgave på en virkelig effektiv måde, er det nødvendigt at optimere kommunikationen og udvekslingen af oplysninger mellem skolen og den sociale forvaltning, især gennem et samarbejde mellem skolens og socialsektorens personale, som jo ofte beskæftiger sig med de samme problemstillinger, men desværre hver for sig.

4.13. De lokale og regionale myndigheder befinder sig tæt på borgerne og har derfor enestående muligheder for at gennemføre positive foranstaltninger til fordel for børn, og navnlig for at fremme oplysningskampagner i deres lokalområder om børnemishandling. De lokale og regionale myndigheder kan iværksætte kampagner til bekæmpelse af mishandling og kan i den forbindelse anbefale, at ingen form for vold mod børn under nogen omstændigheder tolereres, samt tage initiativ til og gennemføre tværeuropæiske kampagner, f.eks. i samarbejde med ikke-statslige organisationer.

4.14. Man bør tage det lovgivningsmæssige grundlag for beskyttelse af børn i EU op til fornyet overvejelse og - under hensyntagen til eksisterende internationale overenskomster og til de nationale, regionale og lokale myndigheders kompetencer og muligheder - komme med henstillinger, der kan støtte en koordineret strategi i EU til beskyttelse af børns trivsel og rettigheder og forebyggelse af mishandling.

Bruxelles, den 18. november 1999.

Manfred DAMMEYER

Formand for

Regionsudvalget

(1) EFT C 51 af 22.2.1999, s. 21.

(2) EFT C 198 af 14.7.1999, s. 61.

(3) CdR 300/98 fin - EFT C 198 af 14.7.1999, s. 61.

BILAG

til Regionsudvalgets udtalelse

SAMMENDRAG AF HENSTILLINGER

Den 7. september og 4. december 1998 mødtes medlemmer af Regionsudvalgets Underudvalg 3, 5 og 7 for at drøfte metoder til at fremme et Regionernes Europa, hvor børn er beskyttet mod mishandling. Seminaret var tilrettelagt af de britiske og irske foreninger mod mishandling af børn, "National Society for the Prevention of Cruelty to Children" (Storbritannien) og "Irish Society for the Prevention of Cruelty to Children" (Irland) i samarbejde med Regionsudvalget og med finansiel støtte fra Kommissionens Daphne-program.

Debatten førte til vedtagelse af følgende lokale og regionale handlingsplan for bekæmpelse af mishandling af børn:

Henstillinger til de lokale og regionale myndigheder

1. At udarbejde en fælles definition af børnemishandling i Den Europæiske Union samt at indsamle, studere og udveksle oplysninger om børnemishandlingens omfang

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør med hjælp fra Eurostat samarbejde om oprettelse af fælles databaser.

- De lokale og regionale myndigheder bør samarbejde med politimyndighederne og Europol om oprettelse af databaser over domfældelse for pædofili, børnepornografi, børneprostitution og handel med børn og med oplysninger om forsvundne børn.

2. At sikre, at udsatte børn i tilstrækkelig grad er beskyttet gennem lovgivningen i Den Europæiske Union

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør støtte indførelse af særlig lovgivning på EU-plan om beskyttelse af børn. Henstillingerne bør tage udgangspunkt i FN's konvention om barnets rettigheder. En sådan lovgivning ville sikre en sammenhængende strategi for hele EU.

- De lokale og regionale myndigheder bør fremme indførelse af fælles retningslinjer på EU-plan for, hvordan der professionelt kan skrides ind over for børnemishandling.

3. At indføre bedre rekrutteringspraksis i EU for at beskytte børn mod mishandling fra personer, der passer dem eller på anden måde har med dem at gøre

Handling:

- De regionale og lokale myndigheder overalt i EU bør udveksle oplysninger om rekruttering og udvælgelse, og der bør udarbejdes henstillinger om "god praksis" til overvejelse, vedtagelse og gennemførelse.

- Politimyndighederne bør udvikle fælles registreringssystemer for domme for forbrydelser mod børn samt metoder til udveksling af sådanne oplysninger.

4. At sikre at de, som passer børn eller leverer dem serviceydelser, er uddannede til at kunne opdage mishandling og følge det op med handling

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør sikre udvikling af den fornødne kompetence og de nødvendige kvalifikationer og kundskaber på området. Når en sådan kompetence er udviklet, kan den standardiseres på EU-plan, så oplysninger om "god praksis" kan samles og udveksles.

- De lokale og regionale forvaltningers personale- og uddannelsesafdelinger kan fremme uddannelsen af personale i forskellige afdelinger og organisationer for at sikre, at alt personale er i stand til at opdage mishandling, og at alt personale i forbindelse med deres oplæring informeres om børnemishandling.

5. At sikre indførelsen af lokale foranstaltninger og procedurer for behandlingen af børnemishandlingssager, som fastlægger de ansattes rolle inden for alle erhverv og organisationer

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør fremme udviklingen af fælles retningslinjer, standardprocedurer samt klart definerede roller og ansvarsområder for personer inden for sundheds- og socialvæsenet, politiet og uddannelsessektoren, der fagligt er involveret i børnemishandlingssager.

6. At sikre adgang til råd og vejledning for børn, der har været udsat for mishandling, og for de voksne, der har børnene i deres varetægt

Handling:

- Med henblik på at lære af hinanden bør lokale og regionale myndigheder i hele EU udveksle oplysninger om, hvordan man effektivt kan yde støtte til familier, der har været udsat for mishandling, og hjælpe de mishandlede børn til at komme over eftervirkningerne.

7. At tage initiativer til programmer, der skal forebygge mishandling

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør iværksætte foranstaltninger, der sikrer, at alle børn informeres om familieliv, menneskelige relationer og deres rettigheder samt hvad de kan gøre, og hvem de kan tale med, hvis de har problemer.

- De lokale og regionale myndigheder bør udveksle god praksis og udvikle materiale for lærere med henblik på informering af børn og udvikling af deres viden om, hvad det vil sige at være forældre.

- De lokale og regionale myndigheder i hele EU kan samarbejde om udvikling af programmer, som sikrer, at skoler og biblioteker har en effektiv sikkerhedspolitik for brug af Internettet, iværksættelse af kampagner for sikker brug af Internettet og fremme af den indsats, der ydes af hotlines, som "lytter til" problemer.

8. At give børn en mere aktiv rolle i overensstemmelse med FN's konvention om børns rettigheder

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør give adgang til rådgivnings- og vejledningstjenester, der tager sig af børns bekymringer over forskellige problemer eller spørgsmål og tilskynder dem til at deltage i planlægningen og udviklingen af lokale tjenester.

- De lokale og regionale myndigheder bør støtte børn og unge ved at informere dem om deres rettigheder, give dem adgang til et klagesystem og en uafhængig advokat f.eks. ved at udpege en uafhængig børneombudsmand.

9. At tage ansvaret for at fremme regelmæssige kampagner til bevidstgørelse af borgerne

Handling:

- De lokale og regionale myndigheder bør samarbejde, udveksle god praksis og iværksætte kampagner på EU-plan for bekæmpelse af børnemishandling.

10. At styrke det lokale og regionale samarbejde i hele EU om bekæmpelse af børnemishandling

Handling:

- At bidrage til at styrke samarbejdet om bekæmpelse af børnemishandling mellem lokale og regionale myndigheder i alle medlemsstater og i ansøgerlandene med deltagelse af ngo'er gennem udbredelse af god praksis, informationsudveksling og kampagner til bevidstgørelse af borgerne.