Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet",

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 68/360/EØF om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer", og

- "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om nedsættelse af et rådgivende udvalg for EF-arbejdstageres frie bevægelighed og sociale sikring og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 og (EØF) nr. 1408/71"

(1999/C 169/10)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 12. november 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 49 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om de ovennævnte emner.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Gianni Vinay til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. april 1999.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 363. plenarforsamling af 28.-29. april 1999, mødet den 28. april 1999, med 89 stemmer for, ingen imod og 4 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. De kommissionsforslag, der er emnet for denne udtalelse, udspringer af en grundlæggende betragtning om, at arbejdstagernes ret til fri bevægelighed inden for EU, der er knæsat i traktatens artikel 48 og har været håndhævet siden 1968, bl.a. har til formål at give alle EU-borgere ret til at arbejde eller søge arbejde i de øvrige medlemsstater, og samtidig sikre ligebehandling og fuld integrering af arbejdstageren og dennes familie i værtslandet.

1.2. Udøvelsen af denne ret inden for EU er imidlertid på nuværende tidspunkt delvist umuliggjort af regler, der efterhånden er forældede og hvis utilstrækkelighed er blevet påvist af utallige domme fra EF-Domstolen. Manglerne er ligeledes blevet påpeget af den gruppe på højt niveau om fri bevægelighed for personer, som Kommissionen nedsatte i 1996 med Simone Veil som formand til at afdække eventuelle mangler eller forsinkelser i forbindelse med retten til fri bevægelighed.

1.3. I rapporten fra omtalte gruppe understreges det, at den påkrævede ændring af lovgivningen ikke blot skal afspejle udviklingen i retspraksis, men også den politiske og sociologiske udvikling, der har fundet sted i EU siden 1968.

1.4. Europa-Parlamentet har flere gange slået til lyd for en forbedring af det lovgivningsmæssige grundlag for arbejdskraftens frie bevægelighed. Parlamentet udtalte sig i sin tid også positivt om Kommissionens lovgivningsforslag fra 1989 vedrørende forordning (EØF) nr. 1612/68 og direktiv 68/360/EØF(1) og har fortsat påpeget, at det er nødvendigt at styrke lovgivningsgrundlaget for den frie bevægelighed og sikre, at det anvendes effektivt af medlemsstaterne.

1.5. Den uhindrede udøvelse af retten til fri bevægelighed fremstår som noget endnu mere betydningsfuldt i lyset af de retningslinjer på beskæftigelsesområder, der blev vedtaget efter Det Europæiske Råd i Luxembourg i november 1997, og hvori det pga. den gennemgående kritiske beskæftigelsessituation i EU understreges, hvor vigtigt det er at forbedre mulighederne for at integrere arbejdstagerne erhvervsmæssigt, især de arbejdsløse. Af hensyn til den europæiske beskæftigelsespolitik er det derfor afgørende, at alle muligheder for uddannelse og erhvervserfaring holdes åbne, også via mobilitet.

1.6. Kommissionen vedtog i 1997 i overensstemmelse med Europa-Parlamentets holdning og anbefalingerne fra gruppen på højt niveau en handlingsplan, hvori den bebudede, at den ville fremlægge forslag til retsakter med det formål at skabe bedre forudsætninger for udøvelsen af retten til fri bevægelighed. ØSU afgav i maj 1998 en positiv udtalelse om retningslinjerne i handlingsplanen(2) indeholdende visse konkrete anbefalinger.

1.7. De her behandlede forslag fra Kommissionen udgør en væsentlig del af den strategi, der beskrives i handlingsplanen, idet den ændrer og ajourfører forordning (EØF) nr. 1612/68 og direktiv 68/360/EØF og samtidig gennemfører en institutionel rationalisering ved at sammenlægge de to rådgivende udvalg om fri bevægelighed og social sikring.

1.8. Mere konkret sigter forslagene mod at tydeliggøre og forenkle reglerne om opholdsret og mod samtidig at forenkle procedurerne for udstedelse af opholdstilladelse til arbejdstagere fra EU, herunder også dem der drager til et andet land for at søge arbejde eller deltage i erhvervsfaglige kurser.

1.9. Forslagene bringer de gældende love om sikring af retten til ligebehandling for EU-borgerne i overensstemmelse med den omfattende retspraksis, der er skabt af EF-Domstolen.

1.10. Forslagene indfører regler, der sigter mod at sikre og fremme arbejdskraftens mobilitet, og som giver EU-arbejdstageren mulighed for at deltage i arbejdsrelaterede arrangementer i en anden medlemsstat, uanset hvilken medlemsstat vedkommende er ansat i.

1.11. Visse specifikke regler sigter mod at forhindre forskelsbehandling af arbejdstagere, der arbejder i et andet land end bopælslandet.

1.12. De foreslåede regler forbedrer desuden situationen for medlemmerne af arbejdstagernes familie og letter deres integrering og fremmer retten til ligebehandling med hensyn til alle økonomiske, skattemæssige, sociale, kulturelle fordele og især retten til at udøve selvstændig virksomhed. Selv i tilfælde af skilsmisse bevarer ægtefællen til en EU-borger sine rettigheder.

1.13. I reglerne om, hvilke familiemedlemmer der har ret til familiesammenføring, afskaffes såvel alders- som forsørgerkriteriet.

1.14. Med henblik på udøvelsen af retten til fri bevægelighed foreslås indført en klausul, der forbyder enhver forskelsbehandling pga. race, religion, køn, alder, handicap eller seksuel orientering.

1.15. Som svar på arbejdsmarkedets parters krav om rationalisering og effektivisering samles de nuværende rådgivende trepartsudvalg om arbejdskraftens frie bevægelighed og samordning af de sociale sikringsordninger i én fælles struktur.

2. Generelle bemærkninger

2.1. ØSU bifalder og støtter i deres helhed Kommissionens forslag om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68, direktiv 68/360/EØF og forordning (EØF) nr. 1408/71.

2.2. ØSU har allerede haft lejlighed til at sætte sig ind i og vurdere EF-Domstolens omfattende retspraksis og rapporten fra gruppen på højt niveau. ØSU er desuden helt klar over den politiske værdi af det, der er blevet fastlagt inden for rammerne af Amsterdam-traktaten, og er opmærksom på, at traktaten har til formål at styrke retten til fri bevægelighed. Derfor har ØSU som nævnt i indledningen allerede afgivet en positiv udtalelse om handlingsplanen for arbejdskraftens frie bevægelighed, i hvilken den imidlertid anbefalede, at man i højere grad fulgte anbefalingerne i rapporten fra gruppen på højt niveau.

2.3. Kommissionens forslag har det konkrete formål at fjerne de resterende hindringer for den frie bevægelighed for arbejdstagere og deres familiemedlemmer, især hvad angår deres retsstilling og materielle rettigheder i de EU-lande, hvor de ikke er statsborgere.

2.3.1. ØSU er enig med Kommissionen i, at forslaget om at revidere reglerne vedrørende arbejdstagere og deres familiemedlemmer er i tråd med målsætningen om en fuldstændig gennemførelse af EU-borgernes ret til frit at flytte og bosætte sig inden for medlemsstaternes område. ØSU har tidligere påpeget dette behov, og opfordrer derfor igen Kommissionen til på grundlag af traktatens artikel 8 A (artikel 18 iht. den nye inddeling i Amsterdam-traktaten) at følge sine forslag op med ledsageforanstaltninger for derved at give unionsborgerskabet et fælles juridisk grundlag og således gennemføre retten til fri bevægelighed fuldt ud.

2.4. Med hensyn til forslagets indhold er ØSU enig i ændringernes overordnede formål, som er at gøre det lettere for arbejdssøgende, praktikanter og arbejdstagere, der udfører flere på hinanden følgende job af kort varighed, at udøve retten til fri bevægelighed; at udvide og styrke opholdsretten for familiemedlemmer, for hvem der ikke består forsørgerpligt, samt andre familiemedlemmer, for hvem der består forsørgerpligt, eller som er optaget i arbejdstagerens husstand i den oprindelige medlemsstat; at skærpe reglen om ligebehandling og princippet om ligestillede erhvervsmæssige forudsætninger såvel i den offentlige som den private sektor; at behandle grænsearbejdsspørgsmålet samt at lempe de administrative procedurer, der forhindrer udøvelsen af retten til fri bevægelighed.

2.5. ØSU bekræfter den opfattelse, som det allerede har givet udtryk for i en tidligere udtalelse, at der ikke er tale om et egentligt indre marked, hvis arbejdskraften ikke har fri bevægelighed. Dette krav forekommer omend endnu mere ufravigeligt, eftersom der som anført i de retningslinjer på beskæftigelsesområdet, der blev opstillet efter Det Europæiske Råd i Luxembourg, er behov for at forbedre folks muligheder for at finde beskæftigelse. Adgang til uddannelsesområder og - muligheder uden bureaukratiske hindringer på det nationale plan er en af de vigtigste forudsætninger for dels at skabe større overensstemmelse mellem udbud og efterspørgsel på arbejdsmarkedet dels at skabe betingelserne for en vedvarende, omfattende efteruddannelse af EU's arbejdsstyrke, hvilket er tvingende nødvendigt i en tid med løbende teknologisk udvikling.

2.6. De foreliggende forslag udgør helt klart et skridt fremad, selv om de ikke fjerner alle de praktiske hindringer for den tværnationale mobilitet fuldstændigt. For eksempel er der behov for effektivt og definitivt at få afklaret visse beskatningsmæssige spørgsmål og visse spørgsmål omkring social sikring og især de supplerende pensionsordninger. ØSU er af den overbevisning, at der bør udarbejdes en retlig ramme, der gør det muligt at koordinere disse spørgsmål på EU-plan, og gentager derfor sin opfordring til at overlade samordningen af alle forhold vedrørende den frie bevægelighed til én enkelt EU-kommissær.

2.7. I tråd med sin tidligere udtalelse minder ØSU Kommissionen om, at der i forbindelse med forslag på det foreliggende område bør tages behørigt hensyn til spørgsmålet om sikring af rettighederne for de arbejdstagere fra tredjelande, der er lovligt bosiddende i et EU-land.

2.8. ØSU opfordrer Kommissionen til bl.a. sammen med de øvrige EU-institutioner at fremme og overvåge, at de nye bestemmelser indføres hurtigt og fuldt ud i alle medlemsstaterne. Desuden er det vigtigt at støtte en effektiv gennemførelse af de nye retsregler ved hjælp af såvel de eksisterende informationsmidler som en målrettet oplysningskampagne. Endelig er det også vigtigt at fremme informationsudvekslingen og behandlingen af konkrete og hastende spørgsmål, hvilket bl.a. kan ske ved at skabe kontakt mellem de offentlige myndigheder.

2.9. ØSU har flere gange tidligere understreget, at arbejdsmarkedets parter - også uden for rammerne af de dertil oprettede rådgivende udvalg - bør yde en væsentlig indsats i at bistå og beskytte arbejdskraften i de enkelte medlemsstater, herunder især i forbindelse med beskæftigelses- og arbejdsrelaterede spørgsmål. Ud fra denne betragtning gentager ØSU, at det ville være hensigtsmæssigt at opfordre arbejdsmarkedets parter til ikke kun lejlighedsvis at deltage i de EU-programmer og initiativer, der specifikt hænger sammen med iværksættelsen af de initiativer, der vedrører den fremtidige anvendelse af de retsregler, der er genstand for denne udtalelse.

2.10. ØSU er enig i beslutningen om, at Rådet skal vedtage de omhandlede foranstaltninger efter fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B. Denne fremgangsmåde havde ØSU i øvrigt også gerne set anvendt til vedtagelsen af foranstaltninger på andre beslægtede områder.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet - 98/0229 (COD)

3.1.1. Den stærkere, mere direkte og eksplicitte nye formulering af artikel 1 A, der kaldes en ikke-forskelsbehandlingsklausul, er i tråd med Amsterdam-traktaten og sammenkæder på ny retten til fri bevægelighed med nogle grundlæggende principper for beskyttelse af menneskerettighederne, som Kommissionen allerede havde introduceret i sin meddelelse om en handlingsplan mod racisme. ØSU støtter naturligvis Kommissionens valg uforbeholdent.

3.1.2. ØSU benytter lejligheden til at opfordre til, at man i fremtiden i stedet for betegnelsen "vandrende arbejdstager" anvender "EU-arbejdstager".

3.1.3. I overensstemmelse med sine tidligere udtalelser ser ØSU positivt på ændringerne af artikel 1 vedrørende en styrkelse af retten til fri bevægelighed for arbejdssøgende og praktikanter. Et ligeså positivt tiltag er den ændring, der foretages med tilføjelsen af et nyt stk. 2 i artikel 5 for at sikre adgang til uddannelsestilbud til personer, der allerede er arbejdssøgende i et andet medlemsland. ØSU ønsker desuden, at Rådets nylige beslutning om fremme af ophold i andre europæiske lande som led i vekseluddannelse(3) vil bidrage til at fremme den frie bevægelighed for praktikanter og lærlinge.

3.1.3.1. ØSU finder det hensigtsmæssigt endnu en gang at understrege behovet for at udvide og styrke Eures-nettet i såvel den private som den offentlige sektor, samt at skabe synergi mellem Eures, Interreg og de øvrige EU-programmer for at skabe en effektiv kontaktflade mellem de grænseoverskridende uddannelsesprojekter og det europæiske arbejdsmarked.

3.1.4. Der tages et yderligere skridt fremad dels med ændringerne i artikel 7 vedrørende indrømmelse af samme materielle rettigheder til vandrende arbejdstagere som til landets egne statsborgere (især hvad angår ansættelses- og arbejdsforhold, forfremmelse, sundhed og sikkerhed, almen og faglig uddannelse, samt fordele af økonomisk, fiskal, social og kulturel art) dels med tilføjelserne til artikel 8, hvad angår udførelse af offentligretlige hverv.

3.1.5. Ændringerne i artikel 7, der handler om princippet om ligestillede forudsætninger i erhvervsmæssigt øjemed, vil, forudsat at de gennemføres nøje, fjerne en betydelig del af de diskriminerende forhold, der fortsat findes især i den offentlige sektor. Kommissionen påpeger imidlertid også selv, at direktiverne om dette emne hidtil primært har haft betydning for de regulerede erhverv og for anerkendelsen af visse eksamens- og uddannelsesbeviser.

3.1.5.1. Spørgsmålet om anerkendelse af faglige kvalifikationer, der er erhvervet i den private sektor i form af lønarbejde eller i et ikke reguleret erhverv, står fortsat åbent. Det er nødvendigt, at Kommissionen tager yderligere initiativer på dette område, men allerede på nuværende tidspunkt er der plads til, at arbejdsmarkedets parter og de kollektive overenskomstforhandlinger yder et væsentligt og aktivt bidrag.

3.1.6. Med de ændringsforslag, der indrømmer familiemedlemmer selvstændige rettigheder, og som er indeholdt i de ændrede artikler 10, 11 og 12 vedrørende retssikkerheden, retten til at udøve lønnet beskæftigelse, selvstændig virksomhed eller andet, adgangen til almen og faglig uddannelse og bevarelsen af en selvstændig opholdsret, imødekommes og efterkommes de ønsker og opfordringer, der kom til udtryk i rapporten fra gruppen på højt niveau og i ØSU's tidligere udtalelse.

3.1.6.1. ØSU forstår imidlertid ikke, hvordan man fastlægger kriterierne for erhvervelse af selvstændig opholdsret og retten til at udøve lønnet beskæftigelse i tilfælde af ægteskabets opløsning. I artikel 10, stk. 4, hedder det, at de familiemedlemmer, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, bevarer retten til ophold i bopælsmedlemsstaten i tilfælde af ægteskabets opløsning, såfremt de har haft ophold dér i en sammenhængende periode på mindst tre år. Det fremgår ikke klart, hvorfor man har indsat dette tidskrav. Endnu mere uforståeligt forekommer indholdet af ændringsforslaget vedrørende artikel 11, ifølge hvilken alle familiemedlemmer i tilfælde af ægteskabets opløsning har ret til at påbegynde en hvilken som helst form for beskæftigelse, såfremt den pågældende har opholdt sig på medlemsstatens område i en sammenhængende periode på mindst fem år. Fraskilte skal have mulighed for at forsørge sig selv og eventuelle andre familiemedlemmer, de måtte have forsøgerpligt overfor, og de skal derfor gives adgang til at arbejde som ansat eller selvstændig.

3.1.7. ØSU har ofte gjort opmærksom på problematikken vedrørende grænsearbejdere. Tilføjelsen af artikel 7 B er en styrkelse af grænsearbejdernes retssikkerhed. ØSU påpeger imidlertid, at en lang række problemer fortsat ikke er løst entydigt og tilfredsstillende, og opfordrer derfor Kommissionen til at tage initiativ til at samle og klarlægge alle de udestående spørgsmål, evt. uden for rammerne af den foreliggende forordning, begyndende med beskatning og social sikring, og med udgangspunkt i betænkningerne fra gruppen på højt niveau og Europa-Parlamentet(4).

3.1.7.1. Den nylige aftale med Schweiz hilses i øvrigt velkommen, men der er fortsat uafklarede spørgsmål med Hertugdømmet Monaco, San Marino og Andorra.

3.1.7.2. I betragtning af, hvor stor betydning hele spørgsmålet har for de central- og østeuropæiske lande, især dem der har associeringsaftaler med EU, er det klart, at der ved passende indarbejdelse i de pågældende aftaler og traktater må tages højde for de arbejdskraftbevægelser, der vil opstå.

3.1.7.3. ØSU vil endelig gerne understrege, at det er vigtigt at skabe de nødvendige forudsætninger for, at den sociale dialog i de grænseoverskridende regioner kan bidrage væsentligt til såvel beskæftigelsesfremmende politikker, regional- og lokaludviklingspolitikker som til iværksættelsen af reglerne, og at den ikke kun bør begrænse sig til sit egentlige kompetenceområde, nemlig overenskomstforhandlingerne.

3.2. Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 68/360/EØF om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer - 98/0230 (COD)

3.2.1. De ændringer til forordning (EØF) nr. 1612/68, som er blevet gennemgået her, vil ikke få fuld effekt eller gennemslagskraft, hvis de ikke følges op med vedtagelsen af ændringerne i direktiv 68/360/EØF.

3.2.2. Det er især værd at understrege, at det - ud over foranstaltningerne vedrørende de overordnede punkter vedrørende flytning og opholdsret - flere gange er blevet påpeget, bl.a. også i ØSU's tidligere udtalelser, at det er vigtigt at udsende et klart signal om, at de bureaukratiske hindringer, der gør forvaltningen af retten til fri bevægelighed mere indviklet og til tider problematisk, er uacceptable.

3.2.3. Derfor ser ØSU positivt på de ledsageforanstaltninger, der sigter mod at lette familiesammenføringer og fremme selvstændig opholdsret for familiemedlemmer, dog med forbehold for ovennævnte specifikke bemærkninger om ændringerne til forordning (EØF) nr. 1612/68.

3.2.4. Tilbage står dog det spørgsmål, som gruppen på højt niveau allerede har gjort opmærksom på, og som også ØSU har påpeget flere gange i tidligere udtalelser(5), om visakravet i de enkelte EU-lande - selv for korte ophold - til tredjelandsstatsborgere, der er lovligt bosiddende i et EU-land, herunder også familiemedlemmer til en EU-borger.

3.2.5. Forslaget om at tillade sammenlægning af opholdsperioder med henblik på at opnå opholdstilladelse (artikel 6, stk. 3, litra b) udspringer af et særligt fremhævet punkt i ekspertrapporten, hvor det blev sagt, at det ikke ville være tilrådeligt at stille den arbejder dårligere, der gennem en rimelig periode, omend i flere omgange, har optjent den nødvendige opholdsperiode. Det foreliggende forslag imødekommer denne opfordring, men er ikke særlig klart formuleret. Det ville være klarere, hvis der stod, at når den i teksten fastlagte opholdsperiode var overstået, erhvervede den pågældende arbejder retten til at få udstedt en opholdstilladelse, uden således at gå ind i de enkelte tilfælde, hvor der alt afhængigt af omstændighederne er tale om arbejdstagere eller arbejdsløse, der opholder sig lovligt på det pågældende område.

3.2.6. Indrømmelse af opholdsret i minimum 6 måneder og med automatisk forlængelse til arbejdssøgende personer fra andre medlemsstater og udstedelse af opholdstilladelser til praktikanter udgør hver for sig en væsentlig udvidelse af retten til fri bevægelighed.

3.2.7. ØSU anser de ændringsforslag, der sigter mod at styrke opholdsretten og forenkle de administrative procedurer, for at være nyttige og hensigtsmæssige. ØSU finder det nemlig afgørende, at den retlige udvikling og modning af begrebet unionsborgerskab, som også det foreliggende forslag er et eksempel på, følges op af en større bevidsthed og en lettere adgang til i det daglige at udøve den pågældende rettighed i praksis. Selv de bedste retsregler har ingen fremtid, hvis de ikke let og naturligt kan anvendes i praksis af de mennesker, de tager sigte på.

3.3. Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om nedsættelse af et rådgivende udvalg for EF-arbejdstageres frie bevægelighed og sociale sikring og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 og (EØF) nr. 1408/71 - 98/0231 (COD)

3.3.1. I forlængelse af sin tidligere udtalelse og på baggrund af den anmodning, der i sin tid blev fremsat af arbejdsmarkedets parter, tilslutter ØSU sig Kommissionens forslag om at nedsætte et rådgivende udvalg om fri bevægelighed og social sikring, der samler og rationaliserer de hidtidige strukturer. ØSU understreger vigtigheden af, at det nye udvalg er fuldt handlekraftigt, og at det til stadighed virker som et effektivt forbindelsesled mellem arbejdsmarkedets parter og Kommissionen.

3.3.2. ØSU er enig med Kommissionen i, at sammenlægningen af ansvarsområder er et vigtigt skridt i retningen af en overordnet indfaldsvinkel på alle de emner, der vedrører den frie bevægelighed.

3.3.3. ØSU finder det på sin plads at understrege nødvendigheden af, at det fremtidige udvalg er i stand til at repræsentere de mange forskellige aspekter af det arbejdsmarked, som det skal fungere på og udtale sig om, og at det tilrettelægger sit arbejde således, at det fremhæver sin evne til at behandle de forskellige emner ud fra en udpræget europæisk synsvinkel. Det er endvidere vigtigt, at udvalget kan fungere med den nødvendige smidighed. Det ville derfor måske være hensigtsmæssigt at forenkle dets sammensætning yderligere uden dog at gøre det mindre repræsentativt.

Bruxelles, den 28. april 1999.

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Parlamentets betænkning af 14. februar 1989 (A3-0013/90).

(2) EFT C 235 af 27.7.1998.

(3) Rådets beslutning af 21. december 1998, EFT L 17 af 22.1.1999. Se endvidere ØSU's udtalelse, EFT C 214 af 10.7.1998.

(4) Betænkning om grænsearbejdernes situation i Den Europæiske Union, ordfører Anne Van Lancker - PE 225.852/endelig udg. af 6. maj 1998.

(5) ØSU's udtalelser: EFT C 153 af 28.5.1996; EFT C 157 af 25.5.1998; EFT C 235 af 27.7.1998.