Udtalelse om Den økonomiske situation 1995 - Konjunkturelle og strukturelle aspekter af beskæftigelsen (96/C 18/16)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 30. marts 1995, i henhold til forretningsordenens artikel 23, stk. 2, at udarbejde en udtalelse om Den økonomiske situation 1995 - Konjunkturelle og strukturelle aspekter af beskæftigelsen.

Det forberedende arbejde henvistes til Sektionen for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Roger Ramaekers til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 27. september 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 329. plenarforsamling, mødet den 26. oktober 1995, med et flertal af stemmer for, 23 imod og 40 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Her ved århundredets udgang fremstår nedbringelse af ledigheden som den primære udfordring for de europæiske økonomier. Efter en brat stigning i kølvandet på den første oliekrise i slutningen af 1973 har der været en ubrudt forværring i ledigheden fra 3 % af den europæiske arbejdsstyrke til mere end 11 % i 1994. Ud over at repræsentere en underudnyttelse af produktionsmidlerne og et spild af menneskelige ressourcer er ledigheden i dag en trussel mod sammenhængskraften i det europæiske velfærdssystem og kan i sidste instans ryste demokratiets grundvold. Den kan dermed bringe realiseringen af et velfungerende indre marked i fare og på sigt sætte spørgsmålstegn ved ØMU-projektet.

1.2. Denne udvikling i ledigheden skyldes et samspil mellem en række demografiske, teknologiske og økonomiske faktorer, der på én gang påvirker udviklingen i arbejdsstyrken og vækstens evne til at skabe job. Årsagerne til den aktuelle situation skal ikke blot søges i de rationaliseringer og omstillinger af produktionsapparatet, som er gennemført i en lang række erhvervssektorer, med underudnyttelse af de menneskelige ressourcer til følge - og uden at der i øvrigt er skabt erstatningsarbejdspladser til at opfange den herigennem opståede ledighed - men også i utilstrækkelige investeringer i arbejdskraftskabende produktionskapital.

1.3. Trods gunstige konjunkturudsigter for de kommende to år må det forudses, at ledigheden i Fællesskabet vil stabilisere sig på et alt for højt niveau. Hvis konjunkturopsvinget forløber som forudset, vil konjunkturledigheden, der anslås til 2 % af arbejdsstyrken, være ude af verden i løbet af to år. Men det vil jo betyde, at i 1997 vil 9 % af arbejdsstyrken i EU stadig stå uden arbejde.

1.4. Den økonomiske og sociale strategi, der er lagt i hvidbogen og optaget i »De overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker«, er derfor stadig fuldt aktuel. En afgørende nedbringelse af ledigheden i perioden frem til år 2000 forudsætter et ikke-inflationært mellemfristet vækstforløb, der støtter sig til en sund og stabil makroøkonomisk ramme, hvor investeringerne er motoren. Jævnsides hermed bør der igangsættes strukturrefomer, der sigter på at forstærke EU-økonomiernes interne vækstmuligheder og forbedre arbejdsmarkedets funktionsmåde for herigennem at tilvejebringe en mere jobintensiv vækstmodel.

1.5. ØSU bifalder de beslutninger, der blev truffet på Det Europæiske Råds topmøde i Essen i december 1994, hvor politikerne ved at formulere hovedlinjerne i en handlingsplan til fremme af beskæftigelsen klart tilkendegav, at bekæmpelse af ledigheden skal prioriteres højt. ØSU opfordrer medlemsstaterne til snarest muligt at konkretisere, hvorledes de i deres flerårige program til bekæmpelse af ledigheden agter at følge op på Essen-strukturreformen, der er bygget op om 5 indsatsområder. Den multilaterale overvågning af beskæftigelsesudviklingen og -politikken i Unionen - som Kommissionen har foreslået Rådet () inden for rammerne af traktatens artikel 103 - vil gøre det muligt at øge effektiviteten i den politik, der føres i øjeblikket, og skabe overordnet sammenhæng i indsatsen, således at beskæftigelsen bliver det centrale punkt i den europæiske økonomiske politik. I den forbindelse støtter ØSU Kommissionens forslag om en ny indfaldsvinkel, der skal skabe en tættere koordinering mellem Kommissionen og medlemsstaterne på området analyse, forskning, samarbejde og aktioner på beskæftigelsesområdet ().

1.6. Nedbringelse af arbejdsløsheden forudsætter desuden, at væksten i verdensøkonomien fortsætter og breder sig. De seneste turbulenser på valutamarkederne understreger med al ønskelig tydelighed, at der er behov for bedre internationalt samarbejde om såvel økonomisk politik som samhandelsspørgsmål. Med liberaliseringen af samhandelen og af investeringsstrømmene kan kun internationalt samarbejde sikre varig, jobskabende vækst. Manglende politiksamordning er ensbetydende med, at man går spekulanternes ærinde, at effekten af de økonomisk-politiske virkemidler svækkes, og at væksten bremses.

1.6.1. Det er derfor vigtigt at forstærke frihandelsregimet og hurtigst muligt i WTO-regi at finde frem til løsninger, der kan lægge en dæmper på særlige handelsmæssige spændinger. Navnlig må der dæmmes op for de fortsat alt for hyppige tendenser til diskriminerende ensidede indgreb og bilaterale handelsarrangementer, så at afskærmningen af de nationale markeder kan nedbrydes.

1.6.2. For de finansielle markeder gælder det, at det multilaterale overvågningssystem må forstærkes, ligesom der må søges opnået større gennemsigtighed i såvel private som offentlige operatørers finansielle situation af hensyn til forebyggelse af kriser og forbedring af de finansielle systemers ydeevne. Endelig er det af stor vigtighed, at der etableres mekanismer til hurtig finansiel undsætning, som skal bruges til at stabilisere den økonomiske situation i lande, der er ofre for finansiel krise. G7-landegruppen gav rent faktisk på sit møde den 15.-17. juni 1995 i Halifax Valutafonden (IMF) til opgave tidligt at opspore potentielle finansielle kriser og besluttede at fordoble sin nødinterventionsfond, så den nu er på 50 millioner dollars.

1.7. I Europa har gentagne tilfælde af valutauro vist, at virkeliggørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union - uden at være en garanti mod internationale turbulenser - i hvert fald er den bedste måde, hvorpå man på sigt kan sikre EU-landene en kraftig, stabil og varig vækst.

1.7.1. ØSU slår derfor til lyd for et forbedret monetært samarbejde og opfordrer hver enkelt medlemsstat til at føre en politik, der gør det muligt at opfylde betingelserne for overgangen til den endelige fase i Den Monetære Union. Et sådant monetært samarbejde forudsætter imidlertid, at der i EMS fastsættes pariteter, som korrekt afspejler forholdet mellem de forskellige medlemsstaters økonomiske situation.

1.7.2. ØSU er enig i, at et velfungerende indre marked forudsætter indførelse af en fælles mønt, men advarer samtidig om de deflatoriske effekter, der følger af den stramme penge- og finanspolitik dikteret af konvergensprocessen. Der må kompenseres herfor ved, at de investeringsprogrammer, Essen-topmødet indkredsede som prioriterede, snarest udmøntes.

2. Konjunktursituationen og den makroøkonomiske politik

2.1. Siden offentliggørelsen i slutningen af 1994 af Kommissionens »Økonomiske årsberetning 1995« () er der sket væsentlige ændringer i de internationale konjunkturer, herunder i konjunkturudviklingen i EU, som bekræfter ØSU's bange anelser. I sin udtalelse af 30. marts 1995 om Kommissionens økonomiske årsberetning 1995 () påpegede ØSU, at Kommissionen anlagde et vel optimistisk syn, og at forudsætningerne for opretholdelse af en støt vækstrytme i 1995 og 1996 ikke var til stede. Specielt fremhævede det valutauroens konsekvenser for den eksterne komponent i væksten i EU og usikkerheden omkring styrken i den interne komponent, bl.a. husholdningernes forbrug, som Kommissionen forventede ville kompensere for afdæmpningen i den eksterne efterspørgsel, der hidtil havde været vækstmotor.

2.2. Turbulenserne på valutamarkederne har rent faktisk svækket væksttakten i Europa og retter en potentiel trussel mod det indre marked. Men i endnu højere grad end valutauroen er det den uventet svage forbrugsudvikling, som ifølge OECD begrunder en nedjustering af vækstudsigterne.

2.3. Selv om Kommissionen og OECD kun forudser en mindre afdæmpning i den økonomiske vækst i 1996, mener ØSU, at den aktuelle økonomiske situation må vække bekymring af flere grunde:

- For det første synes presset mod visse valutaer i EMS-samarbejdet at hænge sammen med, at der er sket en svækkelse af markedernes tillid til den annoncerede økonomiske politik; det er specielt tilpasningsprogrammerne på budgetområdet og målsætningerne om en svag inflationstakt, der savner troværdighed.

- Begivenhederne på valutamarkederne er også et klart vidnesbyrd om, at der mangler samordning i den økonomiske politik både i EU og på internationalt plan. På EU-plan er det vigtigt, at medlemsstaterne betragter deres valutapolitik som et fælles anliggende.

2.4. Hvad der i høj grad må vække bekymring er, at disse turbulenser kan virke negativt ind på den europæiske økonomi ved at gøre vækstforløbet for kort til, at det varigt kan stimulere beskæftigelsen. ØSU mener derfor, at man på indeværende stadium i konjunkturforløbet bør tilrettelægge den økonomiske politik med det primære mål for øje at dæmme op for enhver udvikling, der kan true den fortsatte vækst- og jobskabelsesproces.

2.4.1. På budgetområdet tilslutter ØSU sig de »Overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker« og opfordrer til, at der føres en mere troværdig budgetpolitik specielt i EU-lande, hvis valutaer er blevet deprecieret. I sidstnævnte lande skal budgetpolitikken medvirke til at dæmpe inflationsforventningerne og afhjælpe den manglende stabilitet i valutakurserne, så at vejen kan banes for en sænkning af de korte og lange realrenter til gunst for investeringerne og beskæftigelsen. ØSU forbliver imidlertid overbevist om, at saneringspolitikkens troværdighed, og mere generelt opfyldelsen af Maastricht-kriterierne, på længere sigt vil være bestemt af graden af real konvergens i medlemsstaterne: Hvis de økonomiske resultater forbedres og ledigheden reduceres, vil de finansielle markeder få større tiltro til den politiske vilje i visse medlemsstater til at gennemføre de nødvendige tilpasninger, der kræves for overgangen til tredje fase til ØMU'en.

2.4.2. ØSU retter atter en appel til samtlige regeringer i medlemsstaterne om, at de benytter sig af de muligheder, som den støtte økonomiske vækst og faldet i de lange renter frembyder for at gennemføre de strukturelle tilpasninger i budgettet, som er forudsætningen for, at man kommer ned på et holdbart gældsætningsniveau på det mellemlange sigt. Byrderne ved at nedbringe de strukturelle underskud er meget nemmere at bære i en fase med fremgang i den økonomiske aktivitet, omend de automatiske budgetvirkninger under en konjunkturfremgang reducerer budgetunderskuddet og dermed svækker incitamentet til at sætte ind på den strukturelle side.

2.4.3. ØSU understreger kraftigt, at saneringsbestræbelserne skal gennemføres på en socialt afbalanceret måde. Alle indkomstgrupper skal deltage i saneringsindsatsen, og de svageste grupper skal beskyttes. Saneringsbestræbelserne må desuden ikke medføre, at det sociale beskyttelsesniveau sænkes. ØSU er i øvrigt enig i, at de sociale sikringssystemer skal tilpasses den nye demografiske, teknologiske og økonomiske situation, så alle sikres tryghed, og således, at solidariteten mellem samfundets grupper, der er så vigtig for den sociale sammenhængskraft, ikke undermineres. Den skæve befolkningsudvikling og massearbejdsløsheden, der har forgreninger overalt i samfundet, er udviklinger, der vanskeliggør fastholdelsen af solidaritetsbaserede modeller, som udelukkende finansieres via arbejdskraften. Der må derfor findes alternative finansieringsformer, hvilket på baggrund af den høje grad af økonomisk og valutarisk integration i EU stiller højere krav til koordineringen af social- og skattepolitikken.

2.5. ØSU mener i øvrigt, at der i doseringen af den økonomiske politik skal tages hensyn til de særlige forhold i det enkelte land.

2.5.1. ØSU glæder sig over det generelle rentefald i de lande, hvis valuta er blevet apprecieret, og hvor risikoen for inflation er taget af. Disse lande bør benytte sig af det råderum, de hermed har fået, til at understøtte væksten og herigennem berede vejen for en nedbringelse af budgetunderskuddet og ledigheden. Hvis faldet i de korte renter indtræder gradvist og ordnet, vil den monetære politiks troværdighed ikke blive svækket, og en styrket valuta kan tilmed ikke udelukkes.

2.5.2. Udviklingen i de disponible realindkomster skulle i den nuværende situation - under fastholdelse af investeringernes rentabilitet - kunne forstærke husholdningernes forbrugsefterspørgsel og derigennem understøtte væksten og beskæftigelsen. Det er således klart, at investeringsbeslutningerne i lande, hvor den lange realrente er faldet væsentligt, og hvor virksomhederne fortsat har en høj selvfinansieringsgrad, i det væsentligste vil blive truffet ud fra den forventede udvikling i efterspørgslen, specielt i husholdningernes forbrugsefterspørgsel.

2.5.3. På det korte sigt vil en mere ekspansiv politik i lande med stabil valuta kunne kompensere for, at der i deprecieringslande føres en stram økonomisk politik, som med fasthed er rettet mod at nedbringe inflationsspændingerne. Sidstnævnte lande nyder selvsagt for indeværende i vidt omfang godt af deres lavere valutakurs (råvarer - stål, færdigvarer, turisme, osv.), således at det vil være vanskeligt at overtale dem til at gennemføre en kursændring. Men man må overbevise sig om, at en økonomisk politik, som doseres ud fra de specifikke forhold i den enkelte medlemsstat, må kunne føre til en ligevægt, der garanterer vækstniveauet i den europæiske økonomiske aktivitet på det mellemlange sigt og fremmer de tilpasningstiltag, der er nødvendige for overgangen til tredje fase af ØMU'en.

2.6. I lyset af konklusionerne fra Europa-Parlamentets midlertidige beskæftigelsesudvalgs rapport om »En sammenhængende beskæftigelsesstrategi for Den Europæiske Union« (ordfører: Ken Coates), som ØSU tilslutter sig, skal der peges kraftigt på det nødvendige i, at de deflationære effekter, som overholdelse af Maastricht-kriterierne fører med sig, bør kompenseres gennem udvidelse af Unionens finansieringsinstrumentarium med særlig vægt på Den Europæiske Investeringsfond, så der kan føres en investeringspolitik, som styrker den europæiske økonomis konkurrenceevne og skaber blivende arbejdspladser.

3. Beskæftigelsen i Europa: situationsbillede og udsigter

3.1. I tidsrummet 1991-1994 har EU tabt halvdelen af de 10 millioner arbejdspladser, der blev oprettet i perioden 1985-1990. På intet tidspunkt i efterkrigsårene har Europa kendt til et så massivt tab af job. Trods et fald i væksten i arbejdsstyrken i samme periode - som skyldes, at de uddannelsessøgende opholder sig længere i uddannelsessystemet, at der er indført ordninger til fremme af førtidig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet, og at antallet af ledige, der ikke længere står til rådighed for arbejdsmarkedet, er steget - nåede ledigheden i Fællesskabet op på sit rekordniveau i 1994, nemlig 11,2 % af arbejdsstyrken.

3.2. I sin udtalelse om »Økonomisk Årsberetning 1995« påpegede ØSU, at situationen på arbejdsmarkedet var uændret til trods for ubrudt konjunkturopgang siden udgangen af 1993. Situationen på arbejdsmarkedet stabiliserede sig således ved midten af 1994, og siden da har ledighedsprocenten været næsten uændret; med 11 % i april og 10,7 % i juli 1995 ligger kun en kende under det historisk rekordhøje niveau i foråret 1994. Forklaringen skal bl.a. søges i den stigning, der var i erhvervsfrekvensen i månederne umiddelbart efter den nettoskabelse af arbejdspladser, som beskæftigelsesopsvinget førte med sig. Det er således en tilvækst i arbejdsstyrken, der lægger en dæmper på arbejdspladsskabelsens indvirkning på ledigheden.

3.3. Der er således meget, der tyder på, at EU-økonomiens evne til at omsætte det økonomiske opsving til arbejdspladser ikke har undergået væsentlige ændringer i de sidste 20 år. Med en gennemsnitlig årlig produktivitetsfremgang på skønsmæssigt 2 % og en vækst i EU-landenes samlede BNP, som skulle blive af størrelsesordenen 3 %, forudser Kommissionen for indeværende og næste år en fremgang i beskæftigelsen på omkring 1 % på årsbasis, svarende til en nettoskabelse af arbejdspladser på omkring 3 millioner over de to år. Halvdelen af de skabte arbejdspladser forudses imidlertid opsuget af tilvæksten i arbejdsstyrken. Slutfacit bliver, at opsvinget skulle kunne skaffe job til ca. 1,6 millioner arbejdsledige, svarende til et fald i ledigheden fra 11,2 % i 1994 til 10,1 % i 1996.

3.4. Disse gennemsnitstal dækker over situationer, der varierer stærkt alt efter medlemsstat, alder og køn samt erhvervsmæssige kvalifikationer. Ledighedsprocenten spænder således lige fra 24 % i Spanien og 18 % i Finland til mindre end 4 % i Østrig og Luxembourg - hvor ledighedsbilledet er atypisk. Hertil kommer, at disse tal for de enkelte lande dækker over meget store variationer fra den ene region til den anden. 12,9 % af kvinderne i arbejdsstyrken står uden job mod 9,7 % for mændenes vedkommende. Mere end 20 % af de unge mellem 18 og 25 år er uden job, men her er der ganske betydelige forskelle fra det ene land til det andet: hvor ungdomsarbejdsløsheden i Tyskland kun er en kende højere end ledigheden for alle aldersgrupper tilsammen (8,6 % mod 8,4 %), er ledigheden i Spanien blandt unge dobbelt så høj som det samlede ledighedsgennemsnit (45 % mod 24,1 %).

3.5. ØSU er bevidst om, at landesammenligninger skal fortolkes med varsomhed. Statistikken kan således ikke tage højde for den kvantitative effekt af specielle nationale adfærdsmønstre, f.eks. det relative antal arbejdsledige, der ikke længere indgår i ledighedsstatistikken, fordi de har mistet incitamentet til at søge arbejde, antallet af arbejdstagere på ufrivilligt deltidsarbejde, eller den omstændighed, at skattelovgivningen og anden regelgivning i visse medlemsstater fratager gifte kvinder incitamentet til at søge ud på arbejdsmarkedet. Disse forskelle i forholdene fra det ene medlemsland til det andet understreger, at EU-landene nødvendigvis må tage højde for specielle forhold ved deres arbejdsmarkedssystem og i deres ledighedsstruktur (hvilke erhvervssektorer og fag, og hvilke befolkningsgrupper berøres af ledighed?), hvis de afgørende skal nedbringe ledigheden.

3.6. Som sagt tages der i ledighedsstatistikkernes landsgennemsnit ikke højde for regionale forskelle, som ofte er meget betydelige. I Norditalien er ledigheden således på 7 %, medens den er på hele 20 % i Syditalien; i de nye tyske delstater når arbejdsløsheden visse steder op på 15-20 % af arbejdsstyrken.

4. Strukturpolitik i indsatsen mod ledigheden

4.1. Støtte til investeringerne, styrkelse af konkurrenceevnen og hjælp til SMV

4.1.1. En tilbagevenden til fuld udnyttelse af den eksisterende produktionskapacitet i løbet af perioden frem til 1997 vil i gunstigste fald gøre det muligt at bringe konjunkturledigheden, der skønnes til 2 % af arbejdsstyrken, ud af verden. Vækst er nødvendig, men vil ikke være tilstrækkelig til, at man kan nå det mål, der er opstillet i hvidbogen: at skabe 15 millioner arbejdspladser for at halvere ledigheden inden år 2000. En nedbringelse af den »egentlige« ledighed, der anslås til 9 %, fordrer, at der skabes nye arbejdspladser gennem en forøgelse af produktionskapaciteten.

4.1.2. Makropolitikken skal derfor tilvejebringe et gunstigt klima for innovative og jobskabende investeringer. Det må ske ved, at investeringernes rentabilitet sikres samtidig med, at der sikres mulighed for tilstrækkelig vækst i den endelige efterspørgsel, så man kan tilvejebringe det tillidsklima, investorerne har behov for.

4.1.3. På længere sigt må man på det industripolitiske område videreføre de strukturreformer, der skal forstærke det interne vækstpotentiale i den europæiske økonomi. Som led heri finder ØSU, at iværksættelsen af de prioriterede investeringsprogrammer, man lagde sig fast på i Essen, må fremrykkes. Videre bør de innovative industrier, der investerer på højteknologiske markeder, nyde fremme. ØSU mærker sig i denne sammenhæng, at Rådet har til hensigt at sætte yderligere skub i handlingsplanen vedrørende info-samfundet. ØSU understreger kraftigt nødvendigheden af, at der udvikles særlige projekter med henblik på at lette SMV's adgang til de nye informationskilder. I forbindelse med opbygningen af informationsmotorveje er det desuden vigtigt, at EU-tiltag til gunst for SMV passes ind i de initiativer, der er udviklet af G7. I betragtning af de endnu uafklarede juridiske aspekter, der knytter sig til formidling af information og data via informationsmotorveje, kan ØSU kun godkende det initiativ, Kommissionen har taget ved at lægge spørgsmålet om intellektuel ejendomsret i informationsmotorvejskontekst ud til debat med dens nylige grønbog som udgangspunkt.

4.1.4. ØSU går ind for, at der iværksættes strukturforanstaltninger, som styrker de interne vækstkræfter i Fællesskabet, men må samtidig understrege, at teknologisk fremskridt på det lange sigt er en nødvendig, men ikke tilstrækkelig betingelse for at understøtte væksten og beskæftigelsen. Øget konkurrence og fleksibilitet på markederne, som er nødvendig for at sikre en omfordeling af produktivitetsgevinsterne mellem sektorer og finansiere jobskabelsen i lavproduktive sektorer, må ske på en socialt acceptabel måde. Dette tilsiger, at en styrkelse af markedsmekanismen er et spørgsmål, der må løses i dialog mellem arbejdsmarkedets parter. Som det jo så rigtigt står i hvidbogen, bør man ikke kun interessere sig for »hvordan der skal produceres«, thi det teknologiske fremskridt frembyder muligheder for vækst og beskæftigelse forudsat, vel at mærke, at vi søger at imødekomme de nye behov, der er resultatet af gennemgribende ændringer i samfunds- og familielivet, især i byerne, og af nye forbrugsmønstre ... .

4.1.5. Endelig frembyder SMV et vækst- og jobskabelsespotentiale, som det er værd at trække på. Det må bl.a. ske gennem skatteordninger, der behandler etableringen, udviklingen og overdragelsen af SMV gunstigt ved at lette disse virksomheders administrative byrder og deres deltagelse i uddannelses- og forskningsprogrammer. I den forbindelse glæder ØSU sig over, at Rådet har anmodet Kommissionen om at udarbejde en rapport om den eksisterende politik på området og om, hvordan man kan øge effektiviteten af de anvendte virkemidler (). ØSU bemærker, at det netop er på grund af SMV's lokale aktionsradius og den omstændighed, at medlemsstaterne fortsat har omfattende beføjelser på det skatte- og afgiftsmæssige område og med hensyn til administrative krav, at medlemsstaterne og de lokale myndigheder vil se det som primært deres opgave at yde bidrag til fremme af SMV. Det må dernæst være Kommissionens opgave at videreformidle de bedste former for praksis og at hindre, at der lægges nye administrative opgaver over på virksomhederne.

4.2. Arbejdsmarkedspolitik

4.2.1. Et kraftigt vækstforløb på det mellemlange sigt understøttet af investeringer og øget konkurrence vil ikke i sig selv kunne reducere den strukturelle del af den egentlige ledighed, der skyldes, at en del af arbejdsstyrken ikke er i stand til at besætte de nyskabte arbejdspladser.

4.2.2. Jævnsides med politiktiltag, der støtter de materielle investeringer i højvækstsektorer, må det derfor være industripolitikkens opgave også at fremme de immaterielle investeringer for at forbedre arbejdskraftens kvalifikationer. Der må skabes bedre overensstemmelse mellem udbud og efterspørgsel på erhvervsuddannelsesområdet, så erhvervslivets specifikke behov opfyldes. Der må også sættes ind for at fremme livslang uddannelse og for at opkvalificere arbejdsstyrken. Der må skabes et samspil mellem skole og erhvervsliv, og løbende efteruddannelse og oplæring på virksomhederne må opmuntres gennem skatteincitamenter og lempelse af arbejdsgiverafgifter. Erhvervsfaglig uddannelse, grunduddannelse, løbende efter- og videreuddannelse og vekseluddannelse åbner i øvrigt umiddelbart døren til arbejdslivet, uanset det opnåede færdighedsniveau.

4.2.3. Uddannelsespolitikken, der tager sigte på at øge værdien af det menneskelige potentiale, skal ses i et langtidsperspektiv. Det drejer sig, som Kommissionen siger, om at tilpasse uddannelsessystemerne til behovene, således at man kan tage konkurrenceudfordringen op på det lange sigt. Arbejdsløsheden er imidlertid en kendsgerning her og nu, hvorfor det er nødvendigt at iværksætte hurtigtvirkende og synlige foranstaltninger mod den undergravelse af jobmuligheder, der sker, således at borgeren kan genvinde sin tillid.

4.2.4. Foranstaltninger, der sigter på at øge vækstens beskæftigelsesindhold, hører derfor til i det kortere tidsperspektiv. Med det sigte fastlagde Det Europæiske Råd i Essen tre indsatsområder: nedbringelse af de indirekte lønomkostninger, nedsættelse og ændret tilrettelæggelse af arbejdstiden og fremme af deltidsarbejde samt udvikling af nye jobområder.

4.2.4.1. En sænkning af de ikke-lønmæssige arbejdskraftomkostninger for at fremme ansættelsen af arbejdskraft er i dag et meget brugt middel i EU-landene. Foranstaltningerne har baggrund i den konstatering, at høje arbejdskraftomkostninger ansporer konkurrenceudsatte virksomheder til at udflytte produktionen til lavtlønslande eller til at substituere arbejde med kapital. Foranstaltninger til reduktion af arbejdskraftomkostningerne anvendes overvejende i forbindelse med ufaglært arbejdskraft, eftersom det er den, der er truet mest af udflytning og substitution. For at undgå, at lønspredningen øges i den nedre ende af spektret, reduceres arbejdskraftomkostningerne for gruppen af lavtuddannede ved at fritage arbejdsgiverne for at betale sociale bidrag. Denne fremgangsmåde er meget udbredt i vore dage, men rejser visse problemer:

4.2.4.1.1. Først af alt må en sænkning af de lovpligtige arbejdsgiverafgifter, der hviler på arbejdskraftens aflønning, ikke føre til en sænkning af det sociale beskyttelsesniveau. En finansiering baseret på lønningerne må nødvendigvis udskiftes med en alternativ model med en bredere finansieringsbasis; det må godtgøres, at en sådan model tilgodeser hensynene til konkurrencen, væksten og naturligvis beskæftigelsen. ØSU konstaterer, at der i Fællesskabet er en udbredt tendens til at kompensere for de nedsatte sociale bidrag ved at forhøje den indirekte beskatning, herunder specielt momsen. Momsen har nok den dobbelte fordel, at den er fradragsberettiget ved eksport og nemmere at anvende inden for det pågældende land, fordi den er mindre synlig end den direkte skat, men samtidig rammer den i højere grad husholdninger med beskedne indkomster, som på langt mere følelig måde mærker virkningerne af, at livsnødvendige goder og varer bliver dyrere. Dette gælder ikke mindst børnefamilier, arbejdsledige eller personer, der modtager bistandsydelse. Hertil kommer, at momsen slår direkte igennem på priserne og dermed kan have en inflationsdrivende virkning, med de konsekvenser det har på det monetære plan og for rentesatsen. Endelig gælder det, at lønkrav, der fremsættes for at kompensere for tab af købekraft, på mellemlang sigt kan medføre, at sænkningen af arbejdskraftomkostningerne neutraliseres.

4.2.4.1.2. Dernæst har man ingen sikkerhed for, at en reduktion af arbejdskraftomkostningerne fører til kraftig beskæftigelsesskabelse på det korte eller det længere sigt. Substitution af arbejdskraft med maskiner er en langsigtet tendens, der har baggrund i de tekniske fremskridt, og som forstærkes af en stadig mere skærpet konkurrence. Selv om arbejdskraftomkostningerne må formodes at have bidraget til at fremskynde denne proces, har man ingen vished for, at man kan bremse processen ved at sænke arbejdskraftomkostningerne. Hertil kommer, at målrettede tiltag, der sænker de sociale bidrag, af arbejdsgiveren kan blive opfattet som en »wind fall income« eller føre til, at han substituerer med den billiggjorte arbejdskraft, hvorved nettojobskabelseseffekten afsvækkes.

4.2.4.2. ØSU finder, at produktivitetsgevinsterne primært bør komme beskæftigelsesskabelsen til gode. I den sammenhæng er en forkortelse og mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdstiden en af de veje, man kan følge for at øge jobindholdet i væksten, forudsat at denne løsning indebærer en bedre livskvalitet for lønmodtagere, og ikke fører til, at der lægges yderligere omkostningsbyrder over på virksomheden (). Derfor skal arbejdstiden tilrettelægges på en sådan måde, at der opnås bedre overensstemmelse mellem på den ene side lønmodtagernes ønsker om at kunne forene arbejdsliv og fritid og på den anden erhvervslivets krav til konkurrenceevnen.

4.2.4.2.1. Man kan udmærket forestille sig, at arbejdstidsforkortelse, omorganisering af arbejdstiden, forbedret kapacitetsudnyttelse og sænkning af arbejdsgiverafgifterne kan danne et godt grundlag for et forhandlingsoplæg i visse erhvervssektorer. ØSU er af den opfattelse, at en forhandlingsløsning, hvor en arbejdstidsforkortelse kombineres med genbesættelse af de frigjorte arbejdspladser, kan have gunstige beskæftigelsesvirkninger.

4.2.4.2.2. ØSU konstaterer, at de jobdelingsordninger, der siden 1980'erne har været praktiseret i en række europæiske lande, næsten udelukkende er muliggjort af den udvikling, der er sket med hensyn til deltidsarbejde, idet den daglige arbejdstid for personer på fuldtidsjob har været uændret. Imidlertid er det overvejende kvinder, der arbejder på deltid, og deltidsjobbene er koncentreret på serviceerhvervene og begrænset til lavtlønnede job, der ikke kræver særlige færdigheder. Hertil kommer, at deltidsarbejde og andre former for atypiske ansættelsesforhold, såsom midlertidigt arbejde, er karakteriseret ved mangelfuld social beskyttelse, utryghed i ansættelsen, en høj grad af fleksibilitet og manglende karrieremuligheder. Deltidsarbejde stemples herved som »andenrangsarbejde«; dette vil ØSU have ændret. Deltidsarbejdstagerens status på arbejdsmarkedet skal forbedres, således at det at vælge et deltidsjob ikke længere skal være forbundet med ringere vilkår. Specielt må der udarbejdes regler, der sikrer deltidsansatte fuldgyldig status i det sociale sikringssystem. Dagpengereglerne for ledige bør desuden være udformet således, at fuldtidsledige, der går ind i deltidsjob, garanteres en løn, som til enhver tid ligger over arbejdsløshedsunderstøttelsen. En politik til fremme af en omfordeling af det disponible arbejde via fremme af deltidsarbejde bør desuden rumme incitamenter på arbejdsgiversiden, men også for lønmodtageren, således at deltid er noget, der »vælges«, og ikke »en nødløsning«. En oplysningsindsats over for offentligheden må derfor indgå i denne politik.

4.2.4.2.3. Orlovsordninger med genbesættelse har ligeledes været prøvekørt i en række europæiske lande, specielt inden for den offentlige sektor. De eksisterende orlovsordninger bør udbygges, især i den private sektor; det kan f.eks. ske ved at indføre mulighed for deltidsorlov eller ved at forlænge orlovsperiodens maksimale varighed. Ordningerne må imidlertid ikke medføre meromkostninger for virksomhederne. Hvor der er pligt til at genbesætte en stilling med en arbejdsløs, kunne en del af de sparede udgifter til arbejdsløshedsdagpenge anvendes til at dække arbejdsgiverens meromkostninger ved indpasningen af den nye arbejdstager og dermed give ham et incitament til at fremme denne form for omfordeling af arbejdet.

4.2.4.2.4. Løsningsmuligheder som særlig arbejdstidstilrettelæggelse for seniorpersonale eller gradvis tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet bør undersøges nærmere, idet denne form for arbejdsomfordeling kan åbne op for praktikpladser til unge arbejdstagere. Nye ILO-undersøgelser viser således, at det er en dyr og ineffektiv jobskabelsesløsning at sende ældre arbejdstagere på efterløn, eftersom de pladser, de frigør, ikke kan besættes af unge ledige uden erhvervskvalifikationer. For at afhjælpe dette problem kunne man forestille sig delpensionsordninger, hvor tildeling af pension på halv tid betinges af, at der ansættes en ung ledig på halv tid. I den periode, der medgår til den nødvendige oplæring, påtager det offentlige sig så at dække de meromkostninger, virksomheden har ved, at en fuldtidsstilling omdannes til to deltidsstillinger.

4.2.4.3. Udviklingen af serviceydelser med højt beskæftigelsesindhold inden for brancher, der ikke er underlagt den internationale konkurrence, er en anden interessant tilgang. Under indtryk af ændrede livsvaner, demografiske ændringer og voksende erhvervsdeltagelse er der opstået nye udækkede sociale behov: pasning af syge børn, sundhedsmæssig og social bistand til ældre, hjælp til unge i vanskeligheder, lektiehjælp, miljøbeskyttelse, naturbevarelse m.v. Det drejer sig om serviceydelser, hvis økonomiske, sociale og kulturelle nytte er almindeligt accepteret, men som rent faktisk ikke udbydes (længere). Non profit-virksomheder indtager allerede en fremtrædende plads i disse nye servicenicher: ved at udbyde eller udvikle velfærdsydelser i det nære samfund deltager de aktivt i den overordnede indsats mod social udstødelse, som defineret i hvidbogen. Jobskabelsen på disse serviceområder bør imidlertid rumme tilstrækkelige garantier for, at der ikke sker en deregulering på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område, og at der ikke udvikler sig utrygge job. Disse servicejob bør frem for alt være kendetegnet ved at være rigtige job og anerkendes som sådanne af lønmodtagerne. Endelig må man løse problemet med den manglende efterspørgsel efter sådanne serviceydelser ved enten at gøre prisen på disse ydelser indtægtsafhængig eller ved at sænke salgsprisen gennem nedsættelse af de sociale bidrag. Herudover må det forudsættes, at serviceydelserne differentieres i forhold til efterspørgslen, og at der fastlægges kvalitetsnormer, så de udbudte tjenester svarer til forbrugernes forventninger.

4.2.5. ØSU skal erindre om den grundlæggende rolle, det offentlige har i jobskabelsen. Specielt er det her på tærsklen til info-samfundet nødvendigt, at de offentlige myndigheder går ind og påtager sig opgaven at formidle de nye former for kommunikation ud til hele befolkningen, som skal sikres adgang til disse nye tjenester. En moderniseret fremadrettet offentlig sektor gearet til denne form for opgaver vil rumme et betydeligt jobpotentiel.

4.2.6. Endelig finder ØSU det nødvendigt, at udmøntningen af de flerårige beskæftigelsesprogrammer følges og evalueres i den enkelte medlemsstat, så man kan vurdere deres ledighedsreducerende effekt og, om nødvendigt, gradvis justere handlingsplanerne for beskæftigelsen.

Bruxelles, den 25. oktober 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() »Opfølgning af Det Europæiske Råd i Essen om beskæftigelsen« (KOM(95) 74 endelig udg. af 8. 3. 1995).

() KOM(95) 250 endelig udg. af 13. 6. 1995.

() KOM(94) 615 endelig udg. af 13. 12. 1994.

() EFT nr. C 133 af 31. 3. 1995.

() Det Europæiske Råd i Cannes den 26. og 27. 7. 1995, formandskabets konklusioner (SN 211/95, pkt. 1.3).

() Arbejdstidsproblematikken behandles mere indgående i initiativudtalelsen om arbejdstid (CES1166/95: ordfører: van den Burg; medordfører Whitworth), vedtaget af ØSU på samme plenarforsamling, mødet den 25 oktober 1995.

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne, men opnåede den nødvendige fjerdedel af de afgivne stemmer.

Udtalelsens samlede tekst udgår til fordel for følgende:

1. Indledning

1.1. På tærsklen til det tredje årtusinde synes massearbejdsløshed at være et specifikt europæisk fænomen. 1974 var det første år, for hvilket der forelå statistikker for det dengang nyudvidede EF med tolv medlemsstater, og siden da er ledigheden steget ubønhørligt fra 2,5 % af EF's samlede arbejdsstyrke til mere end 11 % i 1994, det sidste år før EF's udvidelse med yderligere tre medlemsstater.

Disse tal er ikke alene udtryk for et rystende spild af værdifulde menneskelige ressourcer, men også kilde til utålelige lidelser og en potentiel trussel mod den europæiske sociale model. De er i sig selv et anklageskrift mod den måde, hvorpå europæiske nationer in solidum har styret - eller rettere ikke har magtet at styre - deres økonomier.

1.2. Trods de gunstige økonomiske perspektiver, der tegner sig for de kommende to år, må det forudses, at ledigheden i EU vil stabilisere sig på et alt for højt niveau, og selv de mest optimistiske scenarier for nedbringelse af ledigheden kommer end ikke tilnærmelsesvis op på den forbedring, der er påkrævet, og som EU's borgere med rette kan forvente.

1.3. Kommissionen skønner, at antallet af arbejdspladser vil stige med ca. 1 % i både 1995 og 1996, hvilket repræsenterer en nettojobskabelse på omkring 3 millioner arbejdspladser. Da arbejdsstyrken i samme periode forventes at vokse med 1,4 millioner, svarer det imidlertid til, at ledighedstallet kun falder med 1,6 millioner.

1.4. I sin udtalelse af 30. marts 1995 om den økonomiske årsberetning påpeger ØSU, at det ikke er lykkedes at skabe forudsætningerne for en støt vækst i 1995 og 1996. Dermed er det også spørgsmålet, hvor realistiske Kommissionens jobskabelsesmål er.

1.5. Målsætningen i Kommissionens hvidbog er, at der skal skabes 15 millioner nye jobs inden år 2000; selv hvis den skønnede nettostigning i 1995/1996 bliver en realitet, vil der stadig skulle oprettes 12 millioner yderligere arbejdspladser fra 1997 til udgangen af dette århundrede. En simpel ekstrapolation af tallene er nok til at vise, at der er tale om en meget krævende, ja måske urealistisk målsætning, der kun vil kunne opfyldes, hvis hele perioden velsignes med usædvanligt gunstige konjunkturer, og hvis der sættes ind med effektive strategier til ledighedsbekæmpelse.

1.6. Skulle denne målsætning imod forventning kunne opfyldes, ville nettonedbringelsen af ledigheden, efter modregning af den forventede tilvækst i arbejdsstyrken i samme periode, kun være på 6,4 millioner. Der ville så stadig være ca. 12 millioner arbejdsledige, svarende til 7 % af arbejdsstyrken. Det tal er alt for højt; vi må stile mod mere ambitiøse nedbringelser af ledighedstallet, hvis vi ønsker at bevare den sociale samhørighed i Europa.

1.7. I virkeligheden er det desværre mere end sandsynligt, at selv disse beskedne målsætninger ikke vil kunne opfyldes. Som påpeget vil det bl.a. forudsætte en varig vækst i europæisk økonomi, hvilket igen kræver, at væksten i verdensøkonomien fortsætter og breder sig. En vækstkonjunktur, der strækker sig over en så lang periode, ville være usædvanlig og hidtil uset, og der er ingen grund til at antage, at udviklingen vil forløbe sådan, medmindre der træffes egnede politiktiltag med dette mål for øje.

1.8. Et andet aspekt af denne situation må også inddrages i overvejelserne. I de senere år har det klart vist sig, at økonomisk vækst ikke altid skaber en tilsvarende jobtilvækst, og det er et faktum, at EU-økonomiens evne til at omsætte det økonomiske opsving til arbejdspladser ikke har undergået væsentlige ændringer i de sidste tyve år. Selv om ledigheden faldt i andet halvår 1994, var den i april 1995 påny steget til et niveau, som kun lå en kende under det historiske »toppunkt«.

1.9. Det er allerede påpeget, at massearbejdsløshed, i hvert fald i den udviklede del af verden, er et europæisk fænomen. Det forekommer derfor logisk, at vi i vores søgen efter en kur mod denne langvarige sygdom, der lammer et helt kontinent, kaster blikket mod andre økonomier, der har haft større succes med at bekæmpe svøben. Især eksemplet USA byder på mange erfaringer, som kan være os en nyttig lære.

2. Sammenligninger mellem USA og EU

2.1. Økonomierne i USA og EU er i mange henseender stort set sammenlignelige. Selv om USA fører en anelse, har borgerne i både EU og USA en af de højeste levestandarder i verden. Med hensyn til materiel velfærd kan borgerne i Europa næsten måle sig med deres amerikanske broderfolk.

2.1.1. Befolkningsforholdene adskiller sig heller ikke markant fra hinanden. I 1994 var der ca. 260 millioner indbyggere i USA og 350 millioner i EU. I begge områder er befolkningen aldrende, omend mindre udtalt i USA, hvor fødselstallet ligger højere end i EU.

2.1.2. Hertil kommer, at begge økonomier har oplevet gennemgribende strukturelle omlægninger inden for de seneste år, pisket frem af konkurrencen først fra Japan, så fra andre nyindustrialiserede lande i Stillehavsområdet og nu fra Kina.

2.2. Det er altså tydeligt, at der er vigtige lighedspunkter mellem de to økonomier, men på ét punkt er resultaterne gennem de sidste tyve år præget af kontraster frem for ligheder: mens ledigheden i EU steg fra 2,5 % i 1974 til 11,5 % i 1994, faldt den i USA fra 5,7 % til 5,6 % i samme periode.

2.2.1. I 1974 var ledighedsprocenten i EU kun halvt så høj som i USA; i 1994 var den mere end dobbelt så høj. Eller sagt på en anden måde: I den pågældende tyveårsperiode ændrede arbejdsløshedstrenden i USA sig ikke mærkbart, idet den svingede omkring de 6 %, mens ledigheden i EU blev mere end firedoblet og fulgte en støt stigende langtidstrend.

2.2.2. Det må bekymre samfundsforskere, når langtidstendenserne går i den forkerte retning og ikke viser det mindste tegn på bedring. Disse tendenser er illustreret på side 57 i Kommissionens hvidbog fra december 1993 om »Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse«. Når to økonomier, der udviser så mange lighedspunkter, adskiller sig så markant på dette ene centrale område, må konklusionen nødvendigvis blive, at det skyldes forskelle i beskæftigelsespolitik i de to økonomier.

2.2.3. De citerede tal viser end ikke EU's beskæftigelseskrise i dens fulde udstrækning. En af grundene hertil er, at EU's erhvervsfrekvens, der lå på 58 % i 1993 (ifølge »Beskæftigelsen i Europa - 1994«, publiceret af Kommissionen), er betydeligt lavere end frekvensen i andre udviklede områder, herunder USA, hvor den lå på godt 70 %. En lav erhvervsfrekvens indebærer, at der er mange mennesker i den arbejdsdygtige alder (især kvinder), som gerne vil arbejde, men ikke kan gøre det, fordi muligheden ikke foreligger. De fleste af disse mennesker figurerer ikke i ledighedsstatistikkerne.

2.2.4. En anden grund er, at når ledigheden stiger i Europa, så stiger antallet af langtidsledige og ungdomsarbejdsløse også. I EU udgjorde de langtidsledige i 1992 43 % af samtlige ledige, mens ungdomsledigheden var på 21 %; de tilsvarende tal i USA var henholdsvis 11,2 % og 6,5 %.

2.2.5. Et pålideligt mål for et områdes beskæftigelses-/arbejdsløshedssituation skal være baseret på en kombination af ledighedsprocenten og erhvervsfrekvensen. Anlægger man en sådan målestok, viser det sig, at situationen i EU er forværret i en sådan grad siden 1974, at EU i 1990'erne ikke blot har et ledighedsproblem, men ligefrem befinder sig i en alvorlig beskæftigelseskrise. I skarp kontrast hertil har USA i samme periode haft et stort set stabilt ledighedsniveau, mens erhvervsfrekvensen er steget fra 63 % til 71 %. Det er så spørgsmålet, hvordan det har været muligt at opnå disse resultater.

2.3. Hovedårsagen til, at USA i dag har et klart lavere ledighedsniveau end EU, er ganske enkelt, at amerikansk økonomi har skabt langt flere arbejdspladser. OECD's jobundersøgelser, der blev offentliggjort i juni 1994, indeholder følgende afslørende tal:

>TABELPOSITION>

2.3.1. Mens der i begge økonomiske områder blev skabt 5 millioner yderligere arbejdspladser i den offentlige sektor, blev der i den private sektor skabt 31 millioner yderligere job i USA, men ikke så meget som ét job i EU. Med andre ord var EU overhovedet ikke i stand til at skabe flere arbejdspladser i den private sektor i en periode, hvor arbejdsstyrken voksede. Dette tyder på:

i) at beskæftigelsespolitikken i EU er slået helt fejl på visse punkter, og

ii) at EU's politikere burde tage ved lære af deres kolleger i USA.

2.4. Det må være indlysende, at EU's beskæftigelseskrise, der spreder elendighed blandt mere end tyve millioner arbejdssøgende og deres familier, i alt ca. 100 millioner EU-borgere, er så akut, at kun en radikal ændring i den førte politik kan bringe en mærkbar bedring.

3. Arbejdsmarkedet i USA

3.1. Man kan med god ret hævde, at de mange lovbestemmelser vedrørende arbejdsmarkedet (på enkeltstats- såvel som på forbundsniveau) er den vigtigste faktor bag beskæftigelsessituationen i USA i dag. Andre kan dog hævde, at det bag lovbestemmelserne stadig er »brug og smid væk«-tankegangen, som er fremherskende på det amerikanske arbejdsmarked. Uanset hvilket af de to synspunkter, man deler, må man erkende, at de nyeste tal for den amerikanske økonomis jobskabelse viser, at arbejdsmarkedet i USA fungerer langt mere effektivt end i EU.

3.2. Det er en etableret kendsgerning, at det især er i de små og mellemstore virksomheder der oprettes nye arbejdspladser, men det nærmere omfang af deres jobskabelse har man hidtil ikke haft fuld klarhed over. Den nyeste forskning viser dog, at de - i hvert fald i USA - spiller en langt større rolle, end man hidtil har troet.

3.2.1. I slutningen af 1991 gik Kontoret for Hjælp til Administration af Mindre Virksomheder (Office of Advocacy of the Small Business Administration - SBA) sammen med Det Statistiske Kontors Afdeling for Økonomisk Statistik (Economic Surveys Division of the Bureau of the Census) om på virksomhedsplan at samkøre longitudinale datafiler for private byerhverv. I august 1994 havde man behandlet data fra 1989, 1990 og 1991.

3.2.2. Perioden 1989-1991 viste en beskeden beskæftigelsesfremgang på 681 500 inden for den private sektor. Den fordelte sig, som følger:

>TABELPOSITION>

3.3. Kritikere af den amerikanske beskæftigelsespolitik har forsøgt at forklejne den amerikanske økonomis ubestridelige succes med at skabe nye arbejdspladser ved at kalde de nye job for »hamburgerjob« - hermed mener de, at det drejer sig om dårligt betalte job for kortere perioder i fastfood-branchen. Denne kritik holder ikke for en nøjere granskning.

3.3.1. En undersøgelse fra Center for Økonomisk Ydeevne (Center for Economic Performance) viste, at andelen af arbejdsstyrken beskæftiget inden for denne type job i ti-året fra 1983 til 1992 faldt fra 12,1. % til 11,9 %. I samme periode var »liberale erhverv og ledelse« den beskæftigelseskategori, der havde størst vækst. Denne kategori, der rummer hovedparten af de bedst betalte job, steg fra 27,9 % til 31,2 %.

3.3.2. Af det amerikanske arbejdsministeriums rapport fra 1994 om den amerikanske arbejdsstyrke fremgår, at »langt den overvejende del af de nye stillinger ikke er kortvarige burgerjob, som en populær myte i den moderne økonomi ellers vil vide. Faktisk er de fleste nye job blevet skabt i relativt vellønnede kategorier. De sidste ti år har væksten været størst inden for de stillingskategorier, hvor der kræves et højt uddannelses- og videreuddannelsesniveau samt specialviden«.

3.3.3. En anden kritik, som ofte rejses mod de nye amerikanske arbejdspladser, er at de er mindre sikre end tidligere. Lønmodtagernes Forskningsinstitut i Washington (Employee Benefit Research Institute) har for nylig oplyst, at »de amerikanske arbejdstagere« i gennemsnit »bliver længere i samme job, end de gjorde for 20-30 år siden«. Den større jobusikkerhed for de amerikanske arbejdstagere er altså med andre ord et fantasifoster på linje med myten om, at de nye arbejdspladser er at finde i fast-food branchen.

3.4. Et andet nøgleområde, hvor Europa sakker bagud i forhold til USA, er arbejdskraftens mobilitet. Til trods for EU's vedholdende bestræbelser på at forbedre dette aspekt og på trods af indførelsen af det indre marked, som netop skulle fremme mobiliteten, er situationen i EU faktisk blevet drastisk forværret i forhold til USA i den pågældende periode. Arbejdskraftens mobilitet i EU svarer i øjeblikket til 25 % af mobiliteten i USA; i 70'erne svarede den til 50 %.

4. Behovet for afregulering

4.1. I modsætning til hvad man almindeligvis tror, er det amerikanske arbejdsmarked præget af omfattende regulering. Følgende er et udpluk af de gældende forbundslove vedrørende privatansatte arbejdstagere:

>TABELPOSITION>

4.1.1. Det fremgår for det første, at reguleringen er væsentligt mere omfattende end i EU, og for det andet, at reguleringsprocessen er fortsat også de seneste år. Man må endvidere huske på, at de 50 enkeltstater også selv kan lovgive på beskæftigelsesområdet - og faktisk gør det - og at lovbestemmelserne i mange stater er mere vidtgående end basisbestemmelserne i forbundslovgivningen.

4.2. EU er med rette stolt af den sociale beskyttelse, der ydes arbejdstagere i medlemsstaterne, og ethvert forslag til løsning på den nuværende beskæftigelseskrise, der indebærer afvikling af eller forringelser i dette system, vil være uacceptabel for de fleste mennesker. Ovenstående eksempler viser dog, at et højt niveau for social beskyttelse godt kan eksistere side om side med en dynamisk jobskabelsespolitik.

4.3. Der er udbredt enighed blandt europæiske lovgivere, økonomer, politikere, forskere og erhvervsfolk om de små og mellemstore virksomheders store betydning i forbindelse med jobskabelse. Også Kommissionen har erkendt dette, idet den i sin hvidbog fra 1993 om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse udtaler, at medlemsstaterne bør tage fat på de eksisterende hindringer for at maksimere de små og mellemstore virksomheders jobskabelsespotentiale samt opdyrke områder med stigende beskæftigelse og aktivitet gennem en række foranstaltninger med henblik på at fremme og hjælpe små og mellemstore virksomheder og skabe stadig flere nye arbejdspladser.

4.4. Små virksomheder i såvel USA som EU skaber nye job i et hurtigere tempo end store virksomheder. Små virksomheder er desuden mere stabile i deres jobskabelse, idet de i mindre grad er påvirkelige af makroøkonomiske forhold. Erfaringerne fra USA synes at vise, at det først og fremmest er i de helt små virksomheder (dvs. virksomheder med under fem ansatte), der skabes nye arbejdspladser, og det derfor i enhver politik, der sigter mod at nedbringe arbejdsløsheden, er af afgørende betydning at differentiere mellem disse helt små virksomheder og de lidt større, som i øjeblikket falder ind under samme EU-definition af »små og mellemstore virksomheder«. Det indebærer også, at forskning baseret på databaser, der udelader de helt små virksomheder (hvilket mange undersøgelser gør i dag), enten er irrelevant eller vildledende, samt at konklusioner på grundlag af sådan forskning vil være behæftet med fejl.

4.5. Det står ganske klart, at mens de små virksomheder er hovedkilden til nye arbejdspladser i såvel USA som EU, så udfører de amerikanske virksomheder denne rolle langt bedre end de tilsvarende europæiske. Den eneste faktor, der er til at få øje på bag forskellen i succes, synes at være, at næsten alle amerikanske forbundslove - og mange enkeltsstatslove - indeholder undtagelser for små og helt små virksomheder.

4.5.1. En af årsagerne - hvis ikke hovedårsagen - til at Kongressen har undtaget alle helt små og visse mindre virksomheder fra disse bestemmelser er, at den gerne vil fremme jobskabelse og økonomisk udvikling, og at den anerkender det meget vigtige bidrag, de små og helt små virksomheder yder til disse attråværdige mål. En anden årsag kan være erkendelsen af, at indviklede bestemmelser tynger ejeren af en lille virksomhed langt mere end en leder, der har dette som sit speciale i en større virksomhed.

4.5.2. Undtagelserne er ret forskellige. De kan være baseret på årlig omsætning eller antallet af ansatte, og grænserne for undtagelse varierer fra lov til lov. Undtagelserne er bl.a. indført på grund af de små virksomheders forholdsmæssige store bidrag til jobskabelsen. Lovene lader til faktisk at have fremmet etablering af og vækst i små virksomheder. De kan således med rette opfattes som såvel årsagen til som resultatet af de små virksomheders succes i USA.

4.5.3. Man kan hævde, at undtagelserne giver små virksomheder en urimelig fordel i forhold til deres større konkurrenter. Undtagelsesgrænsen er rigtignok ikke kun en forhindring, der bare skal passeres, når virksomheden bliver større; den udgør snarere en skillelinje mellem sikker (afreguleret) grund og det minefelt, som hele striben af indviklede lovbestemmelser på beskæftigelsesområdet såvel som på andre områder har skabt.

4.5.3.1. Men at sige, at små virksomheder har opnået en urimelig fordel, er at vende tingene på hovedet. Man skulle hellere rette opmærksomheden mod de ulemper, som overreguleringen giver større virksomheder. Selv om den reelle byrde fra lovgivning er mindre for amerikanske end for europæiske virksomheder, tyder alt på, at der er behov for betydelig afregulering i USA - og for endnu mere afregulering i EU.

5. Sammenligning med andre lande

5.1. Andre lande har haft betydeligt held med at holde ledigheden nede. Det mest illustrerende eksempel er Japan; af Kommissionens hvidbog fra december 1993 fremgår det, at ledigheden på intet tidspunkt i de sidste 35 år har oversteget 3 % af arbejdsstyrken i dette land. Man kan mene, at dette fremragende resultat taler for, at den europæiske beskæftigelsespolitik bruger den japanske model som forbillede. Her skal man imidlertid huske på, at denne vellykkede præstation i hvert fald delvis har baggrund i, at Japan har haft mulighed for at fastholde en uligevægt på sin handelsbalance, som EU ikke kan forvente at kunne gøre efter; hertil kommer betydelige kulturelle forskelle mellem japanere og europæere, som gør det vanskeligt at overføre japanske arbejdsvilkår til en europæisk ramme. Af disse grunde kan de japanske erfaringer ikke bruges som en levedygtig model for europæisk beskæftigelsespolitik.

6. Den økonomiske politiks grundmålsætninger

6.1. Jo mere velstand, desto mere kan der sættes ind på at afhjælpe specifikke sociale og miljømæssige problemer og tilgodese de europæiske befolkningers videre ønsker. Uden økonomisk vækst er selv de eksisterende sociale trygheds- og ydelsesniveauer i farezonen, ikke mindst på baggrund af de ugunstige demografiske tendenser, som gør sig gældende i alle EU-lande.

6.2. Grundmålsætningerne for den økonomiske politik, på såvel nationalt som EU-plan, må derfor være at nå op på den højest mulige reale vækstrate i økonomien for at maksimere individets velfærd og bane vejen for realiseringen af yderligere sociale mål. Kun på den måde kan den sociale og arbejdsmarkedsmæssige kontrakts fremtid sikres.

6.3. De væsentlige elementer i en sund overordnet ramme for økonomien er:

(i) et sundt pengevæsen - dvs. effektiv styring af pengemængden og lav inflation

(ii) sunde offentlige finanser - dvs. at budgetunderskuddene og niveauet for udestående statsgæld skal holdes inden for acceptable grænser.

7. Den aktuelle økonomiske situation og den økonomiske politik

7.1. Siden offentliggørelsen i slutningen af 1994 af Kommissionens »Økonomiske årsberetning 1995« er de internationale konjunkturer, herunder i konjunkturudviklingen i EU, undergået væsentlige ændringer, som bekræfter ØSU's forudanelser. I sin udtalelse af 30. marts 1995 om Kommissionens økonomiske årsberetning 1995 advarede ØSU om, at Kommissionen anlagde et vel optimistisk syn, idet forudsætningerne for opretholdelse af en støt vækstrytme i 1995 og 1996 ikke var til stede. Specielt fremhævede ØSU valutauroens konsekvenser for den eksterne komponent i væksten i EU og usikkerheden omkring styrken i den interne komponent, bl.a. husholdningernes forbrug, som Kommissionen forventede ville kompensere for afdæmpningen i den eksterne efterspørgsel, der havde været vækstmotoren i 1995 og 1996.

7.2. Turbulenserne på valutamarkederne har svækket væksttakten i Europa, men i endnu højere grad end valutauroen er det den uventet svage forbrugsudvikling, som ifølge OECD begrunder en nedjustering af vækstudsigterne. Dette fænomen har næsten med sikkerhed baggrund i det fortsat høje ledighedsniveau og den deraf følgende manglende tryghedsfølelse i befolkningen; folk er ikke tilbøjelige til at bruge penge, hvis de hjemsøges af tvivl om, hvorvidt de har et job i fremtiden.

7.3. Selv om Kommissionen og OECD kun forudser en mindre afdæmpning i den økonomiske vækst i 1996, mener ØSU, at den aktuelle økonomiske situation må vække bekymring af flere grunde:

7.3.1. For det første afspejler presset mod visse valutaer i EMS-samarbejdet en svækket tillid fra markedernes side til den økonomiske politik, der føres i de pågældende lande og ikke mindst en manglende tiltro til deres budgettilpasningsprogrammer og lavinflationsmål. Faren for nye spændinger inden for EMS-systemet vil tage til i takt med, at overgangen til tredje ØMU-fase rykker nærmer, dersom medlemsstaterne ikke i mellemtiden signalerer en klar politisk vilje til at gennemføre de nødvendige reformer.

7.3.2. For det andet er begivenhederne på valutamarkederne et vidnesbyrd om, at der mangler samordning i den økonomiske politik både i EU og på internationalt plan. På EU-plan er det vigtigt, at medlemsstaterne betragter deres valutakurspolitik som et fælles anliggende. På internationalt plan er fuld og loyal udmøntning af de aftaler, der blev indgået under GATT-forhandlingernes Uruguay-runde, afgørende, hvis verden skal indfri løftet om øget handel og velstand og skal undgå at stå ansigt til ansigt med regionaliseringsgenfærd, protektionisme og nye handelskrige.

7.4. For europæisk økonomi er det mest bekymringsvækkende ved denne situation, at den kan udløse et vækstforløb, der er for kort til, at det varigt kan stimulere beskæftigelsen. ØSU mener derfor, at man på indeværende stadium i konjunkturforløbet bør tilrettelægge den økonomiske politik med det primære mål for øje at dæmme op for enhver udvikling, der kan true den fortsatte vækstog jobskabelsesproces.

7.4.1. Hvad den budgetmæssige side angår, hedder det i formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råd i Cannes, at »Hvis arbejdsløsheden skal reduceres, må der iværksættes stabilitetsskabende monetære og budgetmæssige politikker i overensstemmelse med de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. (...) Det Europæiske Råd understreger, at sådanne makroøkonomiske politikker direkte vil fremme beskæftigelsen, der er truet af de store offentlige underskud. En stram budgetpolitik vil, ud over at have en positiv virkning på den makroøkonomiske stabilitet, bidrage til en rentesænkning, til investeringer og til en stimulering af væksten«. ØSU tilslutter sig denne linje; det er overbevist om, at på det mellemlange sigt afhænger reformpolitikkens troværdighed af graden af real konvergens medlemsstaterne imellem; forbedrede økonomiske resultater og lavere ledighed vil indgyde de finansielle markeder større tiltro til visse medlemsstaters politiske vilje til at gennemføre de tilpasninger, der kræves for overgangen til næste fase af ØMU'en. ØSU retter en fornyet appel til samtlige medlemsstater om, at de benytter sig af de muligheder, som den støtte økonomiske vækst og faldet i de lange realrenter frembyder for at gennemføre de strukturelle tilpasninger i budgettet, som er forudsætningen for, at man kan komme ned på et holdbart gældsætningsniveau på det mellemlange sigt.

7.4.2. Nøglen til tilvejebringelse og fastholdelse af holdbare gældsniveauer er nedskæringer i de offentlige udgifter. I alle EU-lande uden undtagelse er de offentlige udgifter målt ved deres andel af BNP i øjeblikket alt for høje. En afgørende reduktion i dette tal ville ikke kun nedbringe den offentlige gældsætning til acceptable niveauer, men ville også tillade en sænkning af skattesatserne. Det ville stimulere den økonomiske vækst ved at lægge en større del af de nationale ressourcer over til den private velstandsskabende sektor og ved at øge husholdningernes forbrugskraft. Det ville på sin side skabe job og føre til afgørende forbedringer i ledighedssituationen. Dette ville have en positiv effekt på befolkningens syn på tingene og tilvejebringe en trivselseffekt, hvilket ville virke som en yderligere stimulus på husholdningernes forbrug.

7.4.3. ØSU understreger, at disse reformer bør være socialt afbalancerede. De reduktioner i de offentlige udgifter, som efterlyses, behøver ikke og bør ikke ske på bekostning af sikringen af væsentlige offentlige serviceydelser og af den sociale tryghed. I samtlige lande oppustes omkostningerne til administration af disse serviceydelser af overbemanding og tidkrævende bureaukratiske procedurer, som er symptomatisk for den offentlige sektor. Jo større en del af BNP, der drejes over i den offentlige sektor, desto større en del af disse penge går til ren administration. Hvis man indførte de undtagelser fra gældende arbejdsmarkedslovgivning, som ØSU foreslår for mindre virksomheder, ville det i sig selv bidrage til en afgørende sænkning af de offentlige udgifter, eftersom det ikke længere ville være nødvendigt at administrere ansættelsesregler og holde tilsyn med deres overholdelse. Herudover er der vide muligheder for omkostningsreduktioner inden for enhver form for offentlig forvaltning.

7.4.4. Stigninger i de disponible realindkomster, opnået gennem sænkning af skattesatserne, er ikke i sig selv inflationsdrivende, hvilket tilsvarende stigninger opnået gennem lønstigninger ville være, men der bør gøres brug af pengepolitikken for at dæmme op for inflationspres ved at anvende rentesatserne til at holde pengeudbuddet i ave.

7.4.5. Erfaringer fra hele verden har klart vist, at økonomier med lavt skattetryk er højvækstøkonomier, og højvækstøkonomier har lav ledighed. Med andre ord, lave skatter er lig med lav ledighed. Omvendt er lande med højt skattetryk, specielt lande, hvor overbeskatning går hånd i hånd med overregulering, kendetegnet ved høj strukturel langtidsledighed.

8. Arbejdsmarkedspolitik

8.1. ØSU slår til lyd for, at der tages skridt mod større fleksibilitet på arbejdsmarkederne.

8.2. Det gentager også sin understregning af vigtigheden af uddannelses- og oplæringselementet i enhver gennemtænkt indgangsvinkel til arbejdsmarkedspolitik og af, at man fremmer en erhvervskultur. Bestræbelser på at skabe job og forbedre arbejdsstyrkens færdigheder må koordineres; uddannelse uden jobskabelse vil blot resultere i et stort antal højtuddannede uden arbejde; jobskabelse uden uddannelse vil være ørkesløst, fordi der vil mangle arbejdskraft med de rette kvalifikationer til at besætte de nyligt skabte ledige pladser.

8.2.1. Arbejdsmarkedspolitikken må have til opgave at fremme investeringer, som øger arbejdsstyrkens »ansættelighed«; sammenkædningen mellem udbud og efterspørgsel på erhvervsuddannelsesområdet må med andre ord forbedres, så erhvervslivets basale behov tilgodeses. Der må sættes ind for at fremme livslang uddannelse og opkvalificere arbejdsstyrken. Med sigte herpå må der skabes et samspil mellem skole og erhvervsliv, og løbende efteruddannelse og oplæring på virksomhederne må befordres.

8.2.2. Sådanne tiltag, der sigter på at øge værdien af det menneskelige potentiale, skal ses i et langtidsperspektiv; det drejer sig, som Kommissionen siger, om at afhjælpe de eksisterende uddannelsessystemers utilstrækkelighed, således at man kan tage konkurrenceudfordringen op på det lange sigt. Arbejdsløsheden er imidlertid en kendsgerning her og nu, hvorfor det er nødvendigt at iværksætte hurtigtvirkende og synlige foranstaltninger, som kan modvirke den undergravelse af jobmuligheder, der sker, således at menigmand i EU kan genvinde sin tro på, at EU formår at levere og fastholde den levestandard, som han stræber efter og føler, han har krav på.

8.2.3. Foranstaltninger, der sigter på at øge vækstens beskæftigelsesindhold, hører derfor til i det kortere tidsperspektiv. Det Europæiske Råd i Cannes lagde da også særlig vægt på »at styrke de nationale foranstaltninger til at mindske de unges og de langtidslediges udstødelse fra arbejdsmarkedet, styrke arbejdskraftintensiv vækst og forbedre arbejdsmarkedets funktion, bl.a. gennem nedsættelse af de indirekte lønomkostninger«.

8.2.3.1. ØSU støtter en strategi, hvor man sænker de ikke-lønmæssige arbejdskraftomkostninger. Alt, hvad der reducerer omkostningerne ved at ansætte arbejdskraft, vil virke i retningen af at øge indsatsen af arbejdskraft. Arbejdsgivere ansætter hovedsagelig arbejdskraft, fordi de forventer at opnå et overskud (profit) af de indtægter, arbejdskraften producerer. Løndannelsens teori, som understøttes af praktiske erfaringer, siger, at ved lavere pris (løn) vil der blive ansat mere arbejdskraft, og ved højere pris (løn) vil der blive ansat mindre arbejdskraft, alt andet lige. Når arbejdsgiveren skal tage en beslutning om at ansætte arbejdskraft, indgår alle omkostninger i hans beslutningsgrundlag, herunder statslige skatter på beskæftigelse, men også omkostningerne ved at afskedige arbejdstagere. Ingen privat arbejdsgiver kan garantere for, at der til stadighed vil være en efterspørgsel efter hans vare eller tjenesteydelse, og falder efterspørgslen, vil han være nødsaget til at afskedige arbejdskraft for at undgå at gå fallit. Som det påpeges i OECD's Jobs Study, kan en lovgivning, der sigter på at fjerne incitamentet til at afskedige ved at øge arbejdsgiverens omkostninger ved at afskedige »også gøre arbejdsgivere mindre tilbøjelige til at ansætte nye arbejdere«.

8.2.3.2. Arbejdsmarkedspolitik på arbejdstidsområdet bør afspejle den måde, hvorpå arbejdstidsmønstrene ændrer sig i som uden for EU. Ved dette århundreds slutning er det sandsynligt, at 5-dages/40 timers arbejdsugen snarere vil være undtagelsen end reglen; arbejdstagerne vil i stigende grad nære ønske om at skræddersy deres arbejdstid over den erhvervsaktive periode til deres skiftende personlige omstændigheder og deres familieliv. Fleksibilitet og tilpasningsmuligheder vil derfor være nøgleordet i relationerne mellem arbejdsgiver og arbejdstager i fremtiden, og både arbejdstagere, arbejdsgivere og lovgivere må vise, at de kan leve op til disse fordringer. Den enkeltes arbejdstid kan bedst skræddersys til hans individuelle ønsker gennem individuel forhandling og gennem frivillige ordninger aftalt mellem arbejdsgiver og arbejdstager indbyrdes.

8.2.3.3. Udviklingen af nye jobområder er frugterne af en økonomi i fremdrift, og en sådan kan kun skabes, hvis regeringerne sikrer sig, at de fører en økonomisk politik, der befordrer økonomisk vækst og især skaber et klima, der begunstiger etablering og udvikling af mikrovirksomheder.

8.2.3.3.1. Det er nødvendigt at have in mente, at regeringer, nationale som på EU-planet, ikke skaber og ikke kan skabe job; de kan heller ikke »sikre« job; begge disse opgaver tilkommer erhvervslivet, og det alene. Jobskabelse er det naturlige produkt af vellykkede erhvervsmæssige transaktioner gennemført i en erhvervskultur, som fremmer foretagsomhed, og det bedste bidrag, regeringer på alle niveauer kan yde til jobskabelsen, er at fremme en erhvervskultur. Forsøg fra regeringers side på at gribe ind i denne proces ved at indføre velment lovgivning til fremme af beskæftigelsen, forebygge nedlæggelse af arbejdspladser eller rette op på observerede uligheder mellem specifikke grupper eller kategorier af arbejdstagere har givet bagslag over en bank.

8.2.3.3.2. Teknologiens fremtog stiller nye job i udsigt, men frembyder samtidig en trussel mod levedygtigheden af gamle job. Det er vigtigt, at arbejdsmarkedspolitikken forholder sig positivt til ny teknologi, som kun er en fjende for nettojobskabelsen, hvis den anskues ud fra en gammeldags, stiv opfattelse af samfundets organisation. Forsøg på at holde »hensygnende« industrier kunstigt i live, fordi de betragtes som en accepteret del af det eksisterende samfundsmønster, kan kun fremskynde deres endeligt og føre til yderligere stigning i arbejdsløsheden. EU's fremtidige rolle bør bestå i at åbne dørene til nye muligheder.

9. Den økonomiske samarbejds- og udviklingsorganisation (OECD)

9.1. I sit papir »Jobs Study - Facts, Analysis Strategies« udsendt ved midten af 1994 fremlægger OECD ni centrale politik-anbefalinger:

- Tilrettelæg den økonomiske politik på en sådan måde, at den fremmer vækst og, i kombination med en fornuftig strukturpolitik, gør den bæredygtig.

- Styrk skabelsen og spredningen af teknologisk viden ved at forbedre rammerne for dens udvikling.

- Øg fleksibiliteten i arbejdstiden (både kortsigtet og over livscyklen), således som arbejdstagerne og arbejdsgiverne ønsker det.

- Giv næring til et iværksætterklima ved at fjerne hindringer for og restriktioner på virksomhedernes etablering og ekspansion.

- Gør lønningerne og arbejdskraftomkostningerne mere fleksible ved at fjerne de restriktioner, som forhindrer, at lønningerne kan genspejle lokale forhold og individuelle færdigheder, især for de yngre arbejdstagere.

- Gennemfør en reform af reglerne om jobtryghed, som hæmmer beskæftigelsesfremgangen i den private sektor.

- Læg mere vægt på aktiv arbejdsmarkedspolitik og øg dens effektivitet.

- Udbyg arbejdsstyrkens færdigheder og kompetencer gennem omfattende ændringer i uddannelses- og oplæringssystemerne.

- Gennemfør en reform af arbejdsløshedsdagpengereglerne og beslægtede sociale ordninger - og samspillet mellem disse og skattesystemet - således at samfundets fundamentale lighedsmål nås på en måde, som i langt mindre grad kolliderer med effektivt fungerende arbejdsmarkeder.

9.2. ØSU tilslutter sig udtrykkeligt disse anbefalinger.

10. Resumé

10.1. Dette resumé kan gøres relativt kort, da det kun er et spørgsmål om at binde alle de foreliggende tråde sammen til en sammenhængende politik, som kan bringe en betydelig del af Europas hær af arbejdsløse tilbage i arbejde.

10.2. Først og fremmest må den politiske målsætning bringes klart til udtryk. Den er ganske enkel: EU bør skabe gennemsnitlig to millioner nye varige arbejdspladser (fuldtids eller deltids) hvert år - ikke blot over de næste fem år eller det kommende tiår, men langt ind i det 21. århundrede. Intet mindre end dette vil kunne afhjælpe den alvorlige beskæftigelseskrise, vi befinder os i for tiden, og som ud over at skabe økonomiske og sociale problemer truer den politiske stabilitet i EU-landene.

10.2.1. En forudsætning herfor er opretholdelsen af en stærk mønt og sunde statsfinanser på nationalt og europæisk niveau.

10.2.2. Budgetunderskud må afhjælpes gennem nedbringelse af de offentlige udgifter; i mange medlemsstater er dette den eneste måde, hvorpå de kan bringes ned på det krævede konvergensniveau inden for den tidsplan, der er lagt for ØMU'en.

10.2.3. Det private forbrug må stimuleres gennem forøgelse af forbrugernes disponible indkomst. Der er kun to måder, hvorpå dette kan lade sig gøre: ved at øge lønningerne eller ved at nedsætte skatterne. En forhøjelse af lønningerne vil være inflationsskabende, eftersom den vil forøge den samlede pengemængde. Hvis de øgede lønninger ikke ledsages af tilsvarende produktivitetsforbedringer, vil det endvidere føre til en forværring af europæiske virksomheders konkurrenceevne, og lønstigningerne vil føre til øgede produktionsomkostninger og dermed neutralisere sig selv, da de forøgede pengeressourcer, som folk vil få til rådighed, vil blive modsvaret af højere priser, hvorfor den reelle købekraft kun vil stige lidt eller slet ikke. En anden mulighed er, at folk vil anvende deres forøgede pengeressourcer til indkøb af billigere produkter importeret fra konkurrencedygtige lande. Dette vil føre til større import og dermed belaste EU's handelsbalance. En nedsættelse af skatterne vil derimod ikke være inflationsskabende, da der ikke er tale om en forøgelse af den samlede pengemængde, men om en omfordeling af købekraft fra den velstandsforbrugende offentlige sektor til den velstandsskabende private sektor til gavn for den økonomiske vækst.

10.2.4. Beskatningen af arbejdskraften, som, hvad enten den opkræves hos arbejdstageren eller arbejdsgiveren, er en skat på beskæftigelsen, skal reduceres.

10.3. Den overordnede politiske målsætning bør være at skabe et klima, hvori mindre virksomheder kan trives og vokse. Den offentlige sektor er spændt til bristepunktet, og mange store virksomheder reducerer arbejdsstyrken (også selv om de har en sund økonomi). Det følger heraf, at de fleste nye jobs skal skabes af mindre virksomheder og mikrovirksomheder.

10.3.1. Disse virksomheder besidder et vækst- og jobskabelsespotentiel, der skal udnyttes. Det Europæiske Råd understregede på sit møde i Cannes »de små og mellemstore virksomheders afgørende rolle for jobskabelsen og mere generelt som en faktor, der skaber social stabilitet og en dynamisk økonomi. Det anmoder Kommissionen om at forelægge det en rapport om de politikker, der for øjeblikket føres på dette område, og om de midler, der anvendes, samt om at gøre dem mere effektive gennem bl.a. skattemæssige foranstaltninger, der skal gøre det lettere at oprette sådanne virksomheder, lette de administrative byrder, der hviler på dem, og lette deres adgang til at deltage i uddannelses- og forskningsprogrammerne. Det Europæiske Råd understreger betydningen af at udvikle investeringerne på nationalt plan og på fællesskabsplan inden for forskning, udvikling og uddannelse. Det understreger ligeledes, med det sigte at stimulere beskæftigelse, konkurrenceevne og innovation, at det er hensigtsmæssigt at bekæmpe overdreven lovgivning«.

10.3.1.1. ØSU støtter Det Europæiske Råds her beskrevne strategi og efterlyser aktive foranstaltninger til støtte for små og mellemstore virksomheder og navnlig dem, der tilhører kategorien af mikrovirksomheder. ØSU finder, at det i denne forbindelse vil være nødvendigt at indføre skatteforanstaltninger, som kan gøre det lettere at etablere små virksomheder, reducere de administrative byrder og fremme deres deltagelse i uddannelses- og forskningsprogrammer. Eller kort sagt at skabe en »virksomhedsøkonomi«. En virksomhedsøkonomi er en afreguleret økonomi med lavt skattetryk, og det betyder, at eksisterende virksomheder har frihed til at ekspandere, og at det gøres attraktivt for potentielle iværksættere at etablere nye virksomheder med en rimelig chance for erhvervsmæssig succes.

10.3.2. Afregulering af små og mellemstore virksomheder og mikrovirksomheder er et centralt element i denne strategi. Disse virksomheder bør lettes for de fleste af de mange beskæftigelsesmæssige forpligtelser, som de har ligget under for i de senere år. Jobskabelse skal prioriteres højere end jobsikkerhed. Indsatsen skal i første omgang rettes mod virksomheder med under 50 ansatte, og i denne kategori kunne man godt forestille sig en graduering af regelfritagelsen, hvor den højeste grad af afregulering forbeholdes virksomheder med under 5 ansatte.

10.4. Det Europæiske Råd konkluderede på mødet i Cannes, at »et velfungerende indre marked er af grundlæggende betydning for den økonomiske dynamik, og dermed for jobskabelsen. Fællesskabet og medlemsstaterne bør prioritere et effektivt fungerende indre marked højt«. ØSU tilslutter sig denne konklusion.

10.5. De anbefalinger, som er indeholdt i OECD-rapporten »Jobs Study - Facts, Analysis, Strategies«, bør omsættes i handling.

10.6. Det er ikke umuligt at løse EU's arbejdsløshedsproblem, men det vil kun kunne løses, hvis man i stedet for de slidte og diskrediterede »løsningsmetoder«, som så tydeligt har vist sig at være ubrugelige, foretager et radikalt politisk kursskift. Én ting må stå helt klart: »Hvis ikke Den Europæiske Union kan komme med en løsning på dette problem, vil den ikke overleve - og ej heller fortjene at overleve.«

Afstemningsresultat

For: 51, imod: 105, hverken for eller imod: 8.