Regionsudvalgets udtalelse om "1999 - FN's internationale ældreår"

(1999/C 374/09)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til sin beslutning af 18. november 1998 om at afgive udtalelse om "1999 - FN's internationale ældreår" i henhold til artikel 198 C, stk. 4, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 5 "Social- og Arbejdsmarkedspolitik, Sundhedsvæsen, Forbrugerbeskyttelse, Forskning, Turisme",

under henvisning til Underudvalg 5's forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 442/98 rev. 2), som blev vedtaget den 22. marts 1999 med Pauliina Haijanen (FIN, PPE) og Gordon Keymer (UK, PPE) som ordførere -

på den 30. plenarforsamling af 15.-16. september 1999 (mødet den 16. september) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. FN har udnævnt 1999 til internationalt ældreår. Hensigten med dette temaår er at udbrede information om befolkningssituationen, at rejse en debat og fremme handlingsstrategier, forskning og udveksling af bedste praksis, samt at forbedre koordinationen mellem de forskellige tjenestegrene. Aktiviteterne i forbindelse med ældreåret gennemføres lokalt, regionalt, nationalt, i de forskellige verdensdele og globalt. Også EU vil gennemføre en lang række aktiviteter på europæisk, nationalt, regionalt og lokalt niveau.

1.2. Aldersgennemsnittet i EU-landene er stigende, fordi fødselsraten er lav, og udviklingen inden for lægevidenskaben har forlænget den gennemsnitlige levealder. Før år 2025 vil mere end en tredjedel af Europas befolkning være i pensionsalderen. I mange medlemsstater vil man inden for de næste årtier opleve, at væksten i antallet af personer over 80 år relativt set er størst.

1.3. Forandringerne i befolkningsstrukturen er en stor udfordring for EU og de lokale og regionale myndigheder i medlemsstaterne. Ældrepolitikkens vigtigste udfordringer er at forøge antallet af sunde og erhvervsaktive leveår for ældre, tilbyde tilstrækkelig pleje, omsorg samt levemiljøer, der tilgodeser de ældres behov, sikre de ældres forsørgelse, forbedre deres muligheder for livslang uddannelse og engagement. Holdningen til aldring og ældre mennesker bør ændres. Større viden er et vigtigt redskab, hvis man vil rette op på den negative indstilling, der forekommer på arbejdsmarkedet. Det er ligeledes vigtigt, at arbejdslivet tilpasses udviklingen i alderspyramiden, og at man er særlig opmærksom på de ældre arbejdstageres beskæftigelsesuligheder. Dette vil også gøre det muligt at forbedre ældre arbejdstageres livskvalitet.

Den Europæiske Union og de lokale og regionale myndigheder må passe på ikke at betragte de ældre som en homogen gruppe, der trænger til pleje og omsorg. Det er vigtigt, at værdien af selvstændighed ikke tabes af syne, og at ældre, som er i stand til det, derfor gives tilstrækkelige muligheder for selv at bidage til et sundt og aktivt liv.

2. De vigtigste udfordringer for ældrepolitikken

2.1. Flere sunde og erhvervsaktive leveår

2.1.1. Målet for ældrepolitikken er flere virksomme og erhvervsaktive leveår såvel absolut som relativt. Hvad angår personer, der har nået pensionsalderen, bør man ikke blot se på sygdomme, men også på den fysiske, psykiske og sociale funktionsevne. Mennesker er generelt tilfredse med deres liv, så længe de føler, at de deres alder taget i betragtning har en rimelig funktionsevne. Desuden kan en forlængelse af den relative erhvervsaktive alder have en markant indvirkning på ældrepolitikkens samlede omkostninger. En bedre funktionsevne påvirker de ældres behov for pleje og de lokale og regionale myndigheders øvrige servicetilbud.

2.1.2. Motion er vigtigt for at bevare helbredet, funktionsevnen, engagementet og livslysten. Motion vil sikre de ældre en aktiv deltagelse i samfundslivet.Betydningen af motion bør fremhæves. Ældre, som rammes af sygdom, bør tilbydes hurtig og effektiv undersøgelse og behandling samt en tilstrækkelig alsidig genoptræning. Ligeledes bør der arbejdes med programmer på et forudgående stadium, f.eks. inden for præventiv medicin og forberedelse af pensionsalderen.

2.2. Tilstrækkelig pleje og omsorg

2.2.1. En stor del af de varer og tjenester, som ældre mennesker har behov for inden for handel, trafik, sundhed, kultur og uddannelse er de samme som dem, der er beregnet for hele befolkningen. Når befolkningen bliver ældre, øges også behovet for ydelser på social- og sundhedsområdet. Behovet for hjælp, pleje og omsorg øges især på grund af stigningen i antallet af ældre, der lider af hukommelsessvigt eller demens. Tjenesterne bør organiseres på en sådan måde, at de opfylder de ældres individuelle behov. Målet er genoptræning og hjemmepleje før sygehusbehandling. I organiseringen af pleje og omsorg bør den ældre ses som en del af et socialt netværk, der omfatter familie, venner, naboer og det øvrige nærmiljø.

Nogle regionale og lokale myndigheder har ansat og uddannet personale, hvis opgave er at yde de ældre hjælp i det daglige. Udviklingen af disse tjenesteydelser har i øvrigt skabt arbejdspladser i nærmiljøet.

Tjenesterne bør organiseres på en sådan måde, at de opfylder de ældres individuelle behov. De sociale og sundhedsmæssige tjenesteydelser til de ældre bør derfor koordineres.

2.2.2. Inden for ældreomsorgen bør der sikres tilstrækkeligt og kvalificeret personale. Også familiemedlemmer, der plejer ældre, bør støttes i deres arbejde. Familiens traditionelle rolle i ældreplejen er et væsentligt element i samfundsstrukturen i Europa og må stimuleres gennem positive foranstaltninger.

2.2.3. Arbejdsliv og arbejdsmetoder bør organiseres og udvikles gennem inddragelse af ny viden om forskning og uddannelse, og der bør udformes programmer til støtte for familiernes og anden uformel pleje. Arbejdskraftens bevægelighed mellem EU-landene skaber nye udfordringer på erhvervsuddannelsesområdet.

Der bør desuden sikres bedre koordinering af de frivillige organisationers arbejde på lokalt og regionalt niveau. Det er vigtigt at kunne trække på den hjælp, disse organisationer kan yde de ældre. De har desuden en uvurderlig viden om det område, de arbejder i, og kan derfor udpege de steder, hvor koncentrationen af ældre er størst.

2.2.4. Når man planlægger tjenesteydelser til ældre, er det vigtigt at tage højde for geografiske aspekter, dårlige kommunikationsmuligheder, mangel på passende serviceydelser osv.

2.2.5. I fremtiden bør strukturfondene og navnlig Den Europæiske Socialfond kunne bakke op om de lokale og regionale myndigheders tiltag inden for ældrehjælp. Uddannelsen af det personale, der beskæftiger sig med personer, der ikke kan klare sig selv, burde være tilskudsberettiget.

2.3. Ældrevenlige boliger, levemiljøer og transport

2.3.1. Også bolig-, samfunds- og trafikplanlægning bør tage hensyn til ældre menneskers behov. De afgørelser, der træffes på disse områder, påvirker ældrepolitikkens indhold og omkostninger i årtier fremover. Mennesker har forskellige boligbehov i de forskellige livsfaser. Ét af ældrepolitikkens mål er at sikre boliger, som opfylder de ældres behov. Det er vigtigt at tage hensyn til de ældres egne synspunkter i forbindelse med fysisk planlægning og opførelse af boliger, og den økonomisk bedste løsning er på forhånd at tage højde for disse behov. Ved at gøre butikker og andre tjenesteydelser lettilgængelige for alle øger man de ældre borgeres selvstændighed. Dette frembyder nye udfordringer for de lokale og regionale myndigheder, især i forbindelse med fysisk planlægning og byplanlægning. Adgang til transport er af største betydning, hvis man vil sikre, at ældre skal forblive aktive og spille en rolle i lokalsamfundet.

Flere og flere vælger, når de går på pension, at bosætte sig definitivt i et andet land eller en anden region af EU, som har en bedre beliggenhed eller et mildere klima. De lokale og regionale myndigheder, som modtager sådanne personer i deres region eller kommune, bør tage højde for denne særlige situation.

2.3.2. Hjælpemidler er et stærkt ekspanderende anvendelsesområde for teknologien. Hjælpemidler kan afhjælpe bristerne i ældre menneskers funktionsevne og støtte ældre i eget hjem. De gør også arbejdet lettere for det personale, som plejer de ældre. Hjælpemidler skal være brugervenlige.

Visse regionale og lokale myndigheder har truffet foranstaltninger, der gør det muligt for de ældre at blive i eget hjem. F.eks. er døgntelefonvagt en foranstaltning, der gør det muligt for ældre at blive boende i egen bolig og modtage hjælp udefra, hvis de har behov for det.

Der bør desuden åbnes mulighed for forskellige former for økonomisk hjælp til personer, som ønsker at udstyre hjemmet med sådanne hjælpemidler, ligesom det allerede er tilfældet i forbindelse med afhjælpning af problemer i forbindelse med boligens bygningsmæssige indretning.

2.4. Sikring af de ældres indkomst

2.4.1. Et rimeligt udkomme er en forudsætning for, at ældre kan være selvstændige og aktive. Samfundsøkonomiens generelle udvikling bestemmer niveauet for en økonomisk holdbar pensionssikring. Pensionssystemet bør derfor opbygges således, at det også fungerer, når befolkningen bliver ældre, og den gennemsnitlige levealder stiger. Det bør også tillade en fleksibel overgang fra arbejdsliv til pensionisttilværelse. Ældre, der fuldt ud er i stand til at føre et aktivt liv, skal efter deres pensionering i en vis udstrækning kunne vælge et meningsfyldt arbejde, som også giver dem en indkomst. Når befolkningen bliver ældre, kommer ældres forbrug til at udgøre en stadig større del af det potentielle forbrug. Pensionssikring er med til at opretholde efterspørgslen, som er en forudsætning for, at samfundsøkonomien fungerer.

2.5. Øgede muligheder for uddannelse og engagement

2.5.1. De ældre bør kunne påvirke og deltage i den beslutningstagning, der vedrører deres egen situation. Ved siden af det repræsentative demokrati bør der skabes omfattende muligheder for de ældre for at deltage og påvirke. Det er især vigtigt at inddrage tjenesteydelsernes brugere i aktiviteterne på lokalt og regionalt niveau. Desuden er mange pensionister villige til at arbejde frivilligt. Med tanke på den senere tids aktive diskussion om foreningssektorens betydning i kampen mod arbejdsløshed og navnlig i forebyggelsen af udelukkelse fra arbejdsmarkedet er det vigtigt at understrege, at mange frivillige foreningers aktiviteter i meget stor udstrækning afhænger af ældre menneskers aktive engagement.

2.5.2. Samfundets hastige forandring fremhæver vigtigheden af livslang uddannelse. Navnlig i arbejdslivet er det en forudsætning for globalisering og en stadig fornyelse af produktions- og informationsteknologierne, at arbejdstagerne hurtigt kan tilpasse sig forandringerne i arbejdsmiljøet. Samtidig er det nødvendigt at tilpasse arbejdslivet til en stadig ældre arbejdsstyrke. Beskæftigelsen af ældre arbejdstagere er en stor udfordring, og medlemsstaterne bør udvikle en praksis, så man kan forhindre, at ældre udelukkes fra arbejdsmarkedet. Disse udfordringer behandles i detaljer i afsnit 3.

2.5.3. Det er vigtigt, at de ældre forbliver aktive, og derfor skal de lokale og regionale myndigheder i tide gøre en indsats for at tilbyde relevante aktiviteter som kurser, seminarer eller universiteter for ældre, hvor de sammen kan analysere deres behov og få overblik med støtte fra eksperter, der skal koordinere sådanne aktiviteter.

3. Ældre arbejdstageres stilling på arbejdsmarkedet

3.1. Ældre arbejdstageres beskæftigelse

3.1.1. Beskæftigelsesniveauet for ældre er enten meget lavt (kvinder) eller faldende (mænd) og er i begge tilfælde meget lavere end i USA og Japan. Arbejdslivets strukturer og grundlæggende holdninger favoriserer almindeligvis unge, veluddannede arbejdstagere. For 50-årige, som har forladt arbejdsmarkedet, er det meget svært at vende tilbage til arbejdslivet på fuld tid. En rapport, der for nylig er blevet offentliggjort i Storbritannien, viser, at en tredjedel af arbejdsløse mænd mellem 45 og 50 år, ikke vender tilbage. De går ofte på pension, inden de har nået den egentlige pensionsalder.

3.1.2. Forandringerne i aldersstrukturen har sat spørgsmålstegn ved tidligere antagelser om ældres beskæftigelse. Når den gennemsnitlige levealder stiger, bliver tendensen til kortere arbejdsliv, som ofte er et resultat af politiske initiativer, hvis hensigt er at tilskynde til tidlig pensionering, en stadig større belastning for de offentlige sociale sikringsordninger. Desuden kan tendensen til tidlig pensionering kombineret med et faldende fødselstal på mellemlang sigt forårsage et underskud på det europæiske arbejdsmarked.

3.1.3. For at reducere arbejdsløsheden i såvel denne aldersgruppe som i befolkningen som helhed er det nødvendigt at vende tendensen til tidlig pensionering og tilskynde arbejdsgivere til at bevare og rekruttere flere ældre arbejdstagere. Der synes nu at være en større anerkendelse af disse spørgsmål hos de politiske beslutningstagere, arbejdsgiverne og den brede offentlighed. Flere og flere medlemsstater ændrer deres politik om tidlig pensionering, samtidig som de lokale og regionale myndigheder, der også selv er store arbejdsgivere, tilbyder mere vejledning, uddannelse og oplysning.

3.2. EU's ældrepolitik

3.2.1. Selv om den primære kompetence på ældreområdet hører under de lokale, regionale og nationale myndigheder, kan EU også spille en vigtig rolle, navnlig i forbindelse med fremme af nye måder at tænke på og udveksling af informationer om god praksis. På EU-niveau kom interessen for de ældre arbejdstageres situation først til udtryk i Fællesskabspagten fra 1989 om arbejdstagernes arbejdsmarkedsmæssige og sociale grundrettigheder. I sin resolution fra 1995 om ældre arbejdstageres beskæftigelse fastlagde Rådet to hovedprincipper, nemlig at det er nødvendigt, at der gøres en større indsats for at tilpasse arbejds- og erhvervsuddannelsesvilkårene for de ældre arbejdstagere, samt at der gennemføres foranstaltninger, der forebygger, at ældre udelukkes fra arbejdsmarkedet.

3.2.2. Rådet foreslog også særlige foranstaltninger, bl.a. for at bevidstgøre arbejdsgiverne om de følger afskedigelse af ældre arbejdstagere har, fremme reintegrationen af ledige ældre arbejdstagere og fjerne lovgivningsmæssige hindringer for rekruttering af ældre arbejdstagere.

3.2.3. Først for kort tid siden er Rådet og de øvrige institutioner begyndt at bruge denne resolution i deres erklæringer. I oktober 1998 arrangerede Europa-Parlamentet imidlertid en vellykket konference om ældre arbejdstagere, der satte fokus på deres situation i EU, og på Det Europæiske Råds møde i Wien i december 1998 blev en ny retningslinje vedrørende ældre arbejdstagere inkorporeret i beskæftigelsesstrategien for "at tilskynde ældre arbejdstagere til i højere grad at indgå i arbejdsstyrken".

3.2.4. Beskæftigelsesstrategien tilskynder også til livslang uddannelse, der er et vigtigt led i enhver strategi til forbedring af ældre arbejdstageres beskæftigelse, eftersom en faglig ajourføring sætter de ældre arbejdstagere i stand til at følge med i udviklingen inden for arbejdsprocesserne.

3.2.5. Med Amsterdam-traktaten indføres en ny bestemmelse (ny artikel 13), der bekæmper forskelsbehandling på grundlag af alder. Denne vil blive fulgt op af et nyt direktiv, som forventes offentliggjort kort efter traktatens ikrafttræden.

3.3. Udbredelse af bedste praksis

3.3.1. Den primære kompetence på beskæftigelsesområdet hører under medlemsstaterne og de lokale og regionale myndigheder. Det vigtigste enkeltstående bidrag, som EU kan yde på dette område, er formodentlig at styrke udvekslingen af informationer om god praksis vedrørende beskæftigelse af ældre arbejdstagere.

3.3.2. De lokale og regionale myndigheder kan i deres egenskab af store arbejdsgivere fremme god praksis i egen virksomhed og forvaltning, men myndighederne på lokalt, regionalt og nationalt niveau kan også på mange andre måder fremme god praksis:

- de kan finansiere udviklingen af god praksis (f.eks. løntilskud, livslang uddannelse, faglige kurser og studiestøtte m.v.),

- de kan tilbyde tjenester, der ikke findes andre steder (f.eks. erhvervsfaglige kurser og videreuddannelse, erhvervsvejledning, hjælp til at finde arbejde samt træning i jobinterviews), tilbyde socialstøtte og -rådgivning, støtte virksomhedsetablering og forbedre egen rekruttering,

- de kan håndhæve lovgivningen, f.eks. ikke-diskriminationslovgivning,

- de kan opfordre organisationerne til at følge eksempler på god praksis (f.eks. ved hjælp af oplysningskampagner til fremme af en positiv holdning til ældre arbejdstagere og nedbrydning af myter og stereotyper eller via information til arbejdsgivere om rekruttering af ældre samt udbredelse af eksempler på god praksis).

3.3.3. Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene er af den opfattelse, at de ældres beskæftigelse er forbundet med bekæmpelse af (åbne og skjulte) aldersgrænser og skabelse af et miljø, hvor den enkelte kan yde sit bedste uden hensyn til alder. Instituttet, der er beliggende i Dublin, har indsamlet case-studier - heraf hovedparten fra erhvervslivet - der kan anvendes til at drage indledende konklusioner. Som lokale arbejdsgivere kan de lokale og regionale myndigheder også i deres egen organisation indpasse disse praksisser på mange forskellige måder.

3.3.4. Virksomhedskultur: Der er flere "erhvervsøkonomiske" argumenter for, hvorfor den øverste ledelse i virksomheder bør støtte, at virksomhederne beholder og rekrutterer ældre arbejdstagere. Man undgår eksempelvis, at der opstår mangel på særlige kundskaber, man bevarer den opnåede viden, ældre arbejdstagere har akkumuleret erfaringer og viden om bedste praksis, som virksomheden mister, hvis de pensioneres før tiden, man maksimerer rekrutteringspotentialet og opnår derved den fordel, at der er mindre personaleudskiftning og man reducerer omkostningerne ved gentagne rekrutteringskampagner ved at fremme en mere uensartet arbejdsstyrke. Støtte fra den øverste ledelse kan forhindre og bekæmpe negative holdninger til ældre arbejdstagere, der kan forekomme på alle niveauer i en organisation, og denne støtte kan være en af de mest afgørende faktorer i denne sammenhæng. Via forskellige ansvarsfordelingsmekanismer (f.eks. handlingsplaner for ligestilling og registrering af aldersstruktur) kan den øverste ledelse sikre, at virksomhedens alderspolitiske målsætninger opfyldes. Det er klart, at god praksis ikke bliver indarbejdet i en virksomhedsorganisation uden den øverste ledelses opbakning.

3.3.5. En ældrevenlig personalepolitik: Personaleafdelingen er garanten for god praksis og kan ved hjælp af støtteforanstaltninger sikre, at denne følges, navnlig inden for rekruttering (fjernelse af aldersgrænser), arbejdets tilrettelæggelse (f.eks. fleksarbejde), karriereplanlægning, uddannelsespolitik (for at lette ældre arbejdstageres tilpasning og for at forbedre de øvrige medarbejders aldersbevidsthed) samt programmer for trinvis aftræden. Indstillingen til ældre arbejdstagere kan være en stor barriere, så personaleafdelinger og fagforeninger bør gå sammen om at informere arbejdstagere og ledelse om ældres forhold og de "erhvervsøkonomiske" argumenter for at bevare/rekruttere ældre arbejdstagere, samt om deres særlige behov og om hvordan fordomme om ældre kan bekæmpes.

3.3.6. Ældre arbejdstageres engagement: Ældre arbejdstagere skal være villige til at integreres i et arbejdsmiljø under stadig udvikling og lære nye arbejdsmetoder, samtidig som arbejdsgiverne skal tage hensyn til deres behov. For eksempel skal ældre arbejdstagere være villige til at videreuddanne sig/omskole sig for at opdatere deres kvalifikationer eller tilegne sig ny viden, arbejdsgiveren kan støtte ved at konsultere disse arbejdstagere i forbindelse med planlægningen af uddannelsesprogrammer, der er tilpasset de ældre arbejdstageres behov. I visse tilfælde kan det være nødvendigt med en vis fleksibilitet hos de ældre arbejdstagere i forbindelse med arbejdsindhold og -mængde, fordelingen mellem arbejde og fritid samt pensionering.

3.3.7. Disse ting kan bedst gennemføres ved hjælp af åben kommunikation med medarbejderne og deres repræsentanter, bedre information af liniechefer, trinvis gennemførelse, løbende overvågning og evaluering (personaleprofil, rekrutteringsprofil, medarbejdere der er interesseret i uddannelsestilbud).

4. Konklusioner: Den regionale og lokale dimension og de ældre

4.1. Det myndighedsniveau, der er nærmest borgerne, nemlig lokale og regionale myndigheder, står over for en stor opgave, hvad angår fremme af borgernes engagement, sociale deltagelse og økonomiske aktiviteter i alle aldersgrupper samt skabelse af solidaritet mellem generationerne.

I denne forbindelse er det ideelt at få de ældre ind på arbejdsmarkedet igen ved at ansætte dem som instruktører for unge i arbejde. Derved kan samfundet udnytte den viden og erfaring, de har indsamlet gennem års arbejde.

4.2. Der bør i EU udvikles en strategi for ældreomsorgen på det regionale og lokale niveau, hvor det klarlægges, hvilke behov de ældre har i forbindelse med arbejde, forsørgelse, bolig, pleje og omsorg samt sociale engagement, og hvilke foranstaltninger der skal træffes. Det er vigtigt, at såvel de ældre selv som alle, der arbejder inden for ældreomsorgen, er med til at udvikle en sådan strategi. De regionale og lokale myndigheder i EU-landene kan indsamle og via netværk udveksle erfaringer med god praksis inden for udviklingen af tjenester for ældre.

Det er desuden vigtigt at sikre koordinering mellem de lokale og regionale myndigheder og staten.

4.3. Ved udformningen af EU's politik bør man tage samme hensyn til den ældre befolkning som til de øvrige befolkningsgrupper. Den virkning, som udformningen af forskellige foranstaltninger får på de ældres situation, må bedømmes bedre fremover. Desuden bør man i EU udvikle en handlingsplan med en regional og lokal dimension, som vedrører spørgsmål i forbindelse med befolkningens stadig højere gennemsnitsalder.

4.4. Etablering af netværk for udbredelse af god praksis inden for og mellem medlemsstaterne vedrørende ældre arbejdstageres beskæftigelse er af indlysende værdi. De lokale og regionale myndigheder kan via EU levere mange eksempler på god praksis, ligesom den private sektors store arbejdsgivere også kan bidrage med mange erfaringer. Der gennemføres gode initiativer på det lokale og regionale niveau via EU, men de får ikke den synlighed, de fortjener, så andre myndigheder har mulighed for at udnytte deres erfaringer.

4.5. Regionsudvalget foreslår også, at der udarbejdes en håndbog om god praksis, som præsenterer de lokale og regionale myndigheders erfaringer med rekruttering af ældre, der kan være et konstruktivt og varigt bidrag til FN's internationale ældreår.

4.6. I Regionsudvalgets udtalelse om det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling blev der lagt vægt på, at der forskes i den aldrende befolkning. Det nye forskningsprogram omfatter et særligt forskningsprogram vedrørende den aldrende befolkning og handicappede. Der er behov for yderligere forskning og viden inden for ældreplejen, ikke mindst hvad angår demens og depressionssygdomme. Lokale og regionale myndigheder kan spille en vigtig rolle i forbindelse med udviklingen af den nødvendige forskning på området.

Bruxelles, den 16. september 1999.

Manfred DAMMEYER

Formand for

Regionsudvalget