Regionsudvalgets udtalelse om "Den fælles landbrugspolitik og bevarelsen af det europæiske kulturlandskab"

(2000/C 317/05)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL)(1),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 14. januar 1999 "Agenda 2000 - reform af den fælles landbrugspolitik" (CdR 273/98 fin)(2),

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 14. januar 1999 om Kommissionens forslag til Rådets forordning (EF) om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) (CdR 308/98 fin)(3),

under henvisning til Cork-erklæringen af november 1996 om udviklingen af landdistrikterne,

under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse af 16. januar 1997 "En politik for udvikling af landdistrikterne" (CdR 389/96 fin)(4),

under henvisning til udkast til europæisk konvention om landskabet udarbejdet af Den Europæiske Kommunal- og Regionalkonference (Europarådet),

under henvisning til beslutning ved Regionsudvalgets præsidium af 2. juni 1999 om i henhold til EF-traktatens artikel 265, stk. 5, at udarbejde udtalelse om "Den fælles landbrugspolitik og bevarelsen af det europæiske kulturlandskab" og at henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 2 "Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne, Fiskeri",

under henvisning til forslag til udtalelse (CdR 285/99 rev. 2) vedtaget af Underudvalg 2 den 24. februar 2000 (ordfører: Axel Endlein, amtmand i Northeim Amt, formand for den tyske amtsrådsforening, D, PSE) -

på sin 34. plenarforsamling den 14.-15. juni 2000 (mødet den 14. juni) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Bevarelsen af det europæiske kulturlandskab burde være et centralt anliggende på mange europæiske politikområder, herunder den europæiske kulturpolitik og politikken for fysisk planlægning og struktur. Men det er klart, at den fælles landbrugspolitik har særlig kraftig indvirkning på kulturlandskabet, fordi de fleste landbrugspolitiske strategier og foranstaltninger umiddelbart virker ind på landskabets udnyttelse og dermed på landskabsbilledet.

1.2. Denne sammenhæng har man i de senere årtier været meget lidt opmærksom på. I tidligere retsakter inden for den fælles landbrugspolitik søger man forgæves efter begrebet kulturlandskab eller efter en målsætning om kulturlandskabets bevarelse. Først med de landbrugspolitiske reformer af 1992 og 1999 er der overhovedet skabt forudsætninger af strategisk og støtteteknisk art for i den fælles landbrugspolitik at tage hensyn til andre målsætninger end de rent landbrugsmæssige. Siden man i landbrugspolitikken kombineret har sat ind med både pris- og andre støtteinstrumenter, kan landbrugspolitikken på væsentlig mere fleksibel måde tage fat på de sider af landbrugets og landdistrikternes udvikling, som har at gøre med de rumlige sociale og økonomiske virkninger, og dermed også tage hensyn til målsætningen om bevarelse af kulturlandskabet.

1.3. I erklæringen fra Cork er forberedt en tilsvarende udvidelse af rækken af målsætninger, hvor også kulturlandskabets beskyttelse er taget med. Forordning (EF) Nr. 1257/1999 omfatter mulighederne for hensyntagen i anvendelsen af støtteinstrumenterne for tidsrummet 2000-2006.

1.4. Bevarelsen af kulturlandskabet som alment samfundsmæssig og selvstændig værdi og som opgave for landbrugspolitikken behandles dog stadig kun som noget marginalt. Det er derfor formålet med nærværende udtalelse at understrege nødvendigheden af en bred drøftelse på europæisk plan med deltagelse fra regioner og kommuner.

1.5. Udtalelsen består af følgende dele:

- Først belyses begrebet "kulturlandskab" som en værdi i europæisk livsstil og kultur, og der udledes målsætninger heraf. Emnets betydning og mangesidighed illustreres.

- Dernæst behandles spørgsmålet, om beskyttelse af kulturlandskabet er en målsætning for den europæiske landbrugspolitik eller bør være det.

- Endelig udledes nogle konklusioner med sigte på en dialog om disse spørgsmål.

1.6. Det ligger i sagens natur, at der er stærk vekselvirkning mellem landbrugspolitikkens økologiske målsætninger og målsætningen at bevare kulturlandskabet. I nærværende udtalelse behandles den fælles landbrugspolitiks kulturlandskabsplejemæssige aspekter. De økologiske aspekter behandles i Regionsudvalgets udtalelse om Kommissionens meddelelse "Mod et bæredygtigt landbrug"(5). De to udtalelser supplerer hinanden.

2. Kulturlandskabet som social, økonomisk og kulturel værdi

2.1. Gennem en århundreder lang transformationsproces blev de naturlige landskaber i Europa omdannet til de kulturlandskaber, vi har i dag. Disse landskaber varierer stærkt med forskellene i topografi og klima. Men særlig karakteristisk bliver Europa, fordi den store befolkningstæthed har fået den kulturelt betingede udnyttelse af landskabet til beboelse og til landbrug til at brede sig over alle dele af kontinentet. I andre dele af verden er store områder slet ikke eller kun meget tyndt befolket.

2.2. Det europæiske kulturlandskab i dets geografiske omfang og med dets i fortiden opståede blanding af skovarealer, landbrugsmæssigt udnyttede arealer og arealer til boliger, arbejde og rekreation kommer mange menneskelige behov i møde, både blandt landbobefolkningen og blandt befolkningen i de mere udprægede industrisamfund. Dette har såvel en regional som en national og en international dimension. Også i det moderne industrisamfund er det differentierede kulturlandskab en arv, som i højere grad kommer menneskelige behov i møde, end en fordeling bestående af nogle få store konurbationer på den ene side og på den anden side nogle områder med ringe menneskelig udnyttelse ville gøre.

2.3. Således er det gennem historien udviklede kulturlandskab i Europa en social-økonomisk værdi af største betydning. Dette beror på, at det samlede område kan tages i anvendelse af mennesker til bolig, arbejde, landbrug og rekreation.

2.4. Men kulturlandskabet er også en kulturelt-æstetisk værdi med en tradition, der ligeledes rækker langt tilbage i tiden. Den tyske historiker Norbert Elias har i en bog om civilisationsprocessen redegjort for, hvorledes europæernes indstilling til landskabet og dets billede ændrede sig i begyndelsen af nyere tid. Jo mere naturen blev omformet til et kulturlandskab (Elias bruger begrebet "Menschenraum"), desto mere mangfoldigt og æstetisk tiltrækkende blev landskabet, hvilket også blev erkendt og værdsat af befolkningen. Landskabsæstetikken beror i det væsentlige på det topografiske særpræg og på blandingsforholdet mellem "åbne" arealer (landbrugs- og beboelsesmæssigt udnyttede arealer) og "lukkede" arealer (skov). I det italienske renaissancemaleri fremstilles landskabet for første gang som en skønhedsværdi, ofte idealiseret. Baroktidens havekunst, den engelske idé om parklandskaber og romantikkens specielt levende følelse for landskabet er de bedst kendte historiske vidnesbyrd om denne ændring i indstillingen. Også i dag kan begreber som regional og lokal identitet i høj grad føres tilbage til følelser for bestemte kulturbetingede landmarks i landskabet. I industrisamfundet er der udviklet en form for landskabsbeskyttelse, som i stadig højere grad bevæger sig fra at være fredning af enkelte naturmindesmærker eller historiske parker og haver til at være helhedsfredning. Der er udviklet koncepter som fx de engelske havebyer for at muliggøre integration af et naturligt element i byudviklingen. Også disse eksempler viser, i hvor høj grad man har bevaret sådanne indstillinger til rummet og til landskabsbilledet.

2.5. Industrisamfundet har haft stor indflydelse på kulturlandskabet, sådan som det havde udviklet sig op til 1800-tallet, og givetvis også forringet dets æstetiske værdi. Gennem omfordelingen og koncentrationen af befolkningerne i centrene for den industrielle udvikling opstod en kulturlandskabelig dualisme, hvor der på den ene side er tale om byområder eller konurbationer og på den anden side om "landboområder", således at disse sidste i det væsentlige op til vore dage har bevaret kulturlandskabet som en specifik blanding af åbne og lukkede arealer.

2.6. En rent tilbageskuende vurdering af den historiske arv, som kulturlandskabet udgør, ville være en fuldstændig fejlvurdering. Kulturlandskabet er hverdagens rum for en stor del af den europæiske befolkning, og dets pleje er for dem et vigtigt anliggende. Som rekreativt område er det af betydning for samfundet som helhed. Nutidens mobilitet har igen ført by og land sammen, ikke blot gennem udligningen af de økonomiske og økologiske krav, der stilles, men også med hensyn til forventninger til boligen, til fritiden og til værdsættelse af den kulturlandskabelige og bygningsmæssige arv.

2.7. For en væsentlig del af Europas landlige distrikter er turismen en vigtig eller den vigtigste faktor i den regionale økonomi. Disse tilfælde er de tydeligste beviser for, at kulturlandskabet har mange dimensioner og facetter, som bl.a. omfatter æstetisk-kulturelle værdier samt sociale, økonomiske og økologiske ressourcer.

2.8. Mange landbrugsprodukter profileres stadigt hyppigere ved hjælp af oprindelsesangivelse, hvorved forbrugeren identificerer produktet med en bestemt region. Kulturlandskabet er det billede, som forbrugeren danner sig af regionen og dermed af produktet. Dette billede og denne identifikation supplerer de objektive karakteristika, der kendetegner landbrugets, kvægbrugets, skovbrugets og underskovens produkter.

2.9. En bevarelse af kulturlandskabet, som står mål med de sociale, økonomiske, økologiske og kulturelle krav, er en stor opgave af betydning for samfundet som helhed. I det væsentlige består opgaven i at bevare landdistrikternes omfang og den traditionelle blandede arealudnyttelse, så landskabet ikke bliver ensformigt og forarmet i visuel henseende. Dette er en opgave, der bedst løses af landbrugs- og skovbrugsbedrifterne. Hvis opgaven skulle løses af andre aktører eller instanser, ville den sagligt set blive løst ringere, og det ville blive meget dyrt. Den omfatter også beskyttelse af små landskabsprægende elementer som beplantninger langs markveje, lysninger, lunde, dalenge og vådområder.

2.10. Det ville være en meget beklagelig udvikling, hvis landdistrikterne - netop i en tid, hvor deres chance for en selvstændig udvikling forøges på grund af arbejdslivets prægning af tertiærsektoren og på grund af den moderne mobilitet - mister attraktivitet, fordi det ikke længere lykkes at bevare kulturlandskabets overleverede egenskaber og skønhed.

3. Den fælles landbrugspolitik og bevarelsen af kulturlandskabet

3.1. Landbruget og skovbruget er - alt efter det regionale særpræg - rent arealmæssigt den vigtigste eller den næstvigtigste form for udnyttelse af jorden. Alle andre udnyttelsesformer spiller en væsentligt mindre rolle i forhold hertil. Det vekslende billede af mark og skov præger næsten alle dele af EU. Derfor er den strukturelle udvikling i landbruget og landbrugspolitikkens orientering afgørende rammebetingelser for kulturlandskabets udvikling og overlevelse.

3.2. De omfattende strukturelle ændringer i landbruget (stor produktivitetsstigning ledsaget af kraftig nedgang i beskæftigelsen) har hidtil ikke ført til, at landskabsbilledet, som det historisk har udviklet sig, har ændret sig afgørende uden for de nye befolkningscentre, som industrien har skabt. Tværtimod er omfanget af landbrugsmæssigt udnyttede arealer i de fleste medlemslande enten uændret eller kun reduceret i et omfang, der har været begrundet i konkurrerende udnyttelsesformål, og i de regioner, hvor affolkningen og den lave rentabilitet på de traditionelle brug har medført, at et stort antal brug er blevet nedlagt.

3.3. Landbrugsarealer er heller ikke bortfaldet, når bedrifter ikke har kunnet videreføres, men er bevaret under plov eller græsning efter forpagtning eller salg. Braklægning af samfundsøkonomiske grunde er nok et alvorligt problem i visse regioner, men har hidtil ikke været det normale. En sammenligning af udviklingen i landbrugsmæssigt udnyttede arealer i tre medlemslande har tydeliggjort dette, men samtidig understreget faren for, at mange arealer, der i dag udnyttes landbrugsmæssigt, marginaliseres, hvis de regionale og landbrugspolitiske rammebetingelser forringes (Ministry of Housing, Spatial Planning and the Environment (udgiver): The marginalisation of agricultural land in the Netherlands, Denmark and Germany, Den Haag 1995).

Nedlæggelse af landbrugsjorder er et alvorligt problem i bjergegne og afsidesliggende egne i Europa. Faktorer som faldende rentabilitet på de små brug, vanskeligt terræn, hårde livsvilkår og manglende investeringer i infrastruktur og grundlæggende tjenesteydelser har medført nedlæggelse af flere og flere brug og affolkning. I disse sårbare egne har tabet af landskabsværdier været særlig mærkbart, men denne udvikling er også ved at kunne spores i det økonomisk bedre stillede lavland, idet stadig flere af de nuværende landbrugsarealer får forringede vilkår under regional- og landbrugspolitikken.

3.4. Hvis ophør af landbrugsmæssig udnyttelse (braklægning af samfundsøkonomiske grunde) havde grebet om sig over en bred front, ville værdier af kulturlandskabsmæssig art allerede være gået tabt i stort omfang, hvilket i betydelig grad ville have forringet mulighederne for udvikling af landdistrikterne. Der er områder, hvor nedlæggelse af jorder sker over en bred front med tab af store landskabsværdier til følge. Denne udvikling har forringet landdistrikternes udviklingsmuligheder betydeligt. Opgivelse af landbrugsarealer fører under europæiske betingelser normalt til skovvækst. Dermed indtræder en forarmelse af landskabet, idet landskabsbilledet bestemmes af vekselvirkningen mellem åbne (landbrugsmæssigt udnyttede) arealer og lukkede skovområder. Et landskab dækket af skov er lige så ensformigt som et landskab, der i overdreven grad er under plov. Følelsen af velvære i hjemstavnsregionen og udnyttelsen til rekreative formål for fastboende såvel som for besøgende går dermed tabt.

Det nordiske kulturlandskab består for en stor dels vedkommende af udstrakte boreale skove. I disse regioner har det skovklædte landskab en særlig kulturlandskabsmæssig værdi, som den fælles landbrugspolitiks strategier og foranstaltninger må tage hensyn til.

3.5. Dermed er ikke sagt, at kulturlandskabet skal bevares ved i alle tilfælde at opretholde den eksisterende arealudnyttelse. Det ville være et livsfjernt krav. Det drejer sig derimod om at opretholde blandingen af åbne og lukkede arealer og at bevare de arealer, som er følsomme ud fra en landskabsæstetisk betragtning, herunder ikke mindst dem, der benyttes til landbrug, kvægavl og skovbrug, som offentligheden opfatter som uløseligt knyttet til et områdes identitet. Hertil hører også de biotoper og de små landskabselementer, der beriger landskabsbilledet.

3.6. Det må derfor undersøges meget omhyggeligt, med hvilken strategi og hvilke midler den fælles landbrugspolitik forfølger sine mål, og hvorledes disses implementering faktisk berører den kulturlandskabsmæssige målsætning.

3.7. Tidligere er der ikke blevet taget tilstrækkeligt hensyn til denne dimension af landbrugspolitikken, som indtil reformen i 1992 næsten udelukkende var rettet ind efter prispolitik. Dette bevirkede, at landmændene måtte yde den størst mulige produktion, da der kun derigennem kunne skabes en acceptabel indtægt i landbruget. Med hensyn til kulturlandskabet førte den traditionelle fælles landbrugspolitik til, at potentialet af landbrugsarealer ganske vist blev fuldt udnyttet, og et arealdækkende landbrug i det væsentlige blev opretholdt, men samtidig blev specialiseringen og koncentrationen på nogle få produkter drevet så vidt, at store dele af kulturlandskabet blev økologisk forarmet.

3.8. Den reformerede fælles landbrugspolitik bygger på en kombination af prisstøtte og direkte subsidier. Den giver mulighed for gennem differentieret støtte at skabe incitamenter, der fremmer bevarelsen af kulturlandskabet.

3.9. Der er her tale om tre former for virkninger, der er positive for kulturlandskabet:

- Det mere ekstensive jordbrug fører til mindre belastning af jorderne og dermed til renaturalisering.

- Forbigående braklægninger bevirker, at man stadig anvender det samlede arealmæssige potentiale, hvilket imødekommer ønsket om at holde landskabet åbent.

- Gennem differentiering af den arealafhængige støtte er det muligt at sikre bevarelsen af arealer og helheder, som er vigtige for kulturlandskabet, men ofte besværlige at dyrke.

4. Konklusioner

4.1. Regionsudvalget konstaterer, at der med hensyn til det europæiske kulturlandskabs værdi (og truslen mod det) foreligger et "interesseunderskud". Dette er så meget desto mere beklageligt, som det europæiske land- og skovbrug som model netop i det væsentlige kan begrundes og forsvares med, at der er tale om et land- og skovbrug, som er opstået under betingelser, der indebar stor befolkningstæthed og stor naturmæssig mangfoldighed. Landbruget har i Europa åbnet naturen og dermed skabt forudsætningerne for balance i forhold til byområderne, for eksistensmuligheder for landbefolkningen og for rekreative muligheder for befolkningen som helhed. Kulturlandskabet er en værdi af både socialøkonomisk og kulturelt-æstetisk art.

4.2. Regionsudvalget påpeger nødvendigheden af i fremtiden ikke længere at behandle bevarelsen af kulturlandskabet som et underordnet mål, men som et mål på samme niveau som landbrugets og landbrugspolitikkens øvrige målsætninger. Med Cork-erklæringen er der opnået en sådan udvidelse af målsætningerne. Ved at inddrage hensynet til kulturlandskabet har man taget et vigtigt skridt til at opfylde kravet om integreret fremme af landdistrikterne.

4.3. De instanser, der på europæisk niveau, i medlemsstaterne og i regionerne og kommunerne er ansvarlige for landbrugspolitikken, må påpege land- og skovbrugets indsats for kulturlandskabet og forklare, at det ikke drejer sig om særinteresser, men om samfundsmæssigt vigtige værdier. Erfaringerne med regionale naturparker bør fremhæves som et eksempel.

4.4. Land- og skovbrugsmæssig miljøbeskyttelse (jordbund, vand, luft, fauna og flora) og beskyttelse af kulturlandskabet som en både socialøkonomisk og kulturelt-æstetisk dimension er anliggender, som står i et nært indbyrdes afhængighedsforhold. Pleje af kulturlandskabet går først og fremmest ud på at sikre et regionalt afpasset blandingsforhold mellem åbne og lukkede arealer og bevare de områder, der er følsomme ud fra et landskabsæstetisk synspunkt. Men også intensivt udnyttede landbrugsarealer hører med til kulturlandskabet. For kraftigt udnyttede landbrugsarealer bør føres tilbage til mere miljøvenlig drift. Den fælles landbrugspolitik må derfor sikre et markedsorienteret og konkurrencedygtigt landbrug, hvis forvaltning af landbrugsarealerne er bæredygtig og tager hensyn til miljøet.

4.5. Regionsudvalget finder det påkrævet, at man i de kommende år fører en omfattende diskussion om det europæiske kulturlandskabs opståen, aktuelle tilstand og fremtidige udvikling (risici). Der kan eksempelvis knyttes an til Europarådets kampagne for landdistrikterne i midten af 1980'erne og til den landskabskonvention, der i øjeblikket arbejdes med i Europarådet. Foreliggende agronomiske og geografiske forskningsresultater med hensyn til bevarelse af og trusler mod kulturlandskabet må analyseres, og man må forsøge at vurdere de udviklede scenariers konsekvenser for den fælles landbrugspolitik.

4.6. Landbrugets primære opgave er at producere fødevarer af høj kvalitet. Derudover stiller landbruget et varieret og økologisk værdifuldt kulturlandskab til rådighed. Denne ekstra indsats fortjener større opmærksomhed og bør støttes. Den kan nemlig kun videreføres, hvis nye generationer af landbrugere uddannes og støttes. Det betyder også, at man med alle midler må sikre land- og skovbrugets samt nonfoodindustriens fortsatte eksistens i bakke- og bjergområder og i vanskeligt stillede regioner ved at anerkende landbrugerne som økologiske aktører, der kan medvirke til at sikre beskyttelse mod brande, laviner og erosion, forvaltning af vandløb, søer og skove, opretholdelse af arternes mangfoldighed og i det hele taget pleje og bevarelse af kulturlandskabet.

4.7. I den planlægning og omsætning af foranstaltninger, der hører hjemme på regionalt og kommunalt niveau, kan man aktivt støtte bevarelsen af kulturlandskabet, fx være opmærksom på forholdene i bebyggelsesstrukturen og undgå uhensigtsmæssig arealudnyttelse, tage hensyn til byernes randområder, sikre blandingsforholdet mellem åbne arealer og skov på baggrund af de topografiske forhold og bevare de åbne områder, der er vigtige for landskabsbilledet (skrænter, dalenge). For så vidt angår landbrugs- og kvægbrugsområder, som offentligheden forbinder med kvalitetsprodukter, bør der udvises særlig ansvarsbevidsthed med henblik på at fremhæve og bevare de traditionelle karakteristika.

4.8. I bjergregionerne spiller græsnings- og skovarealer en stor rolle i forbindelse med definitionen af værdifulde landskaber, der også er af betydning for turismen. Tilstedeværelsen af græssende kvæg bør sikres med landbrugspolitiske foranstaltninger, og i mange områder bør målrettet skovrejsning støttes.

4.9. Erfaringerne med miljømæssige foranstaltninger siden 1992-reformen må vurderes, og det må undersøges, hvorvidt decentralisering og planlægningskompetence på regionalt og kommunalt niveau samt oplysningskampagner over for befolkningen effektivt støtter målsætningen om bevarelse af kulturlandskabet. De lokale og regionale myndigheder har i mange tilfælde sat ind med dynamiske tiltag i denne sektor, hvor EU's strukturfonde udgør en vigtig partner. Disse tiltag har som formål at sætte skub i tilflytningen af nye befolkningsgrupper til disse landdistrikter og at styrke den turistmæssige tiltrækningskraft med det sigte at udbygge den lokale erhvervsaktivitet.

4.10. Til bevarelse af kulturlandskabet er der brug for en bredt anlagt strukturpolitik for landsbyer og landkommuner (også hvad angår pleje af landsbyernes bybillede). Specielt er jordregulering i forbindelse med nyordning af landdistrikterne og landsbyfornyelser et effektivt instrument til bevarelse af varierede kulturlandskaber, i det omfang der er pligt til at tage hensyn til kulturlandskabsplejens målsætninger i disse forbindelser.

4.11. En undersøgelse af foranstaltningerne på grundlag af forordning (EF) Nr. 1257/1999 og af pilotprojekter under Leader II-programmet er nødvendig for at forbedre forståelsen af fungerende mekanismer og dermed af landbrugspolitikkens orientering. Navnlig må det undersøges, om andre af den fælles landbrugspolitiks støtteforanstaltninger modarbejder bevarelsen af kulturlandskabet. I forbindelse med definitionen af støtteberettigede arealer bør der tages hensyn til uproduktive arealer, der er vigtige for landskabsbilledet.

4.12. Kun ved en fælles indsats af alle europæiske, nationale, regionale og kommunale instanser med ansvar for landbrugspolitik, naturbeskyttelse, miljøbeskyttelse og fysisk planlægning kan det lykkes at bevare kulturlandskabet.

4.13. Det må undersøges statistisk-empirisk, hvilke ressourcer og hvilket arbejde der allerede i dag faktisk sættes ind på denne opgave af befolkningen, landbrugserhvervet, regionerne og kommunerne. Arbejdet med indikatorer til beskrivelse af kulturlandskabet bør fortsættes, og det bør undersøges, om disse indikatorer kan integreres i indikatorsystemet vedrørende landdistrikterne og landbruget.

4.14. Det er vigtigt at bevidstgøre befolkningen både i byerne og i landdistrikterne om disse spørgsmål.

Bruxelles, den 14. juni 2000.

Jos Chabert

Formand for

Regionsudvalget

(1) EFT L 160 af 26.6.1999, s. 80.

(2) EFT C 93 af 6.4.1999, s. 1.

(3) EFT C 93 af 6.4.1999, s. 9.

(4) EFT C 116 af 14.4.1997, s. 46.

(5) CdR 183/99 fin, EFT C 156 af 6.6.2000, s. 40.