EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 22.3.2017 COM(2017) 142 final 2017/0063(COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om styrkelse af de nationale konkurrencemyndigheders forudsætninger for at håndhæve konkurrencereglerne effektivt og sikring af et velfungerende indre marked (EØS-relevant tekst) {SWD(2017) 114 final}

{SWD(2017) 115 final}

{SWD(2017) 116 final}



BEGRUNDELSE 1.BAGGRUND FOR FORSLAGET Generel baggrund EU's medlemsstater er Kommissionens vigtige partnere ved håndhævelsen af EU's konkurrenceregler. Siden 2004 har EU-medlemsstaternes nationale konkurrencemyndigheder haft beføjelse til at anvende EU's konkurrenceregler parallelt med Kommissionen, jf. Rådets forordning (EF) nr. 1/2003. De nationale konkurrencemyndigheder skal således anvende EU's konkurrenceregler på aftaler eller praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater. I mere end 10 år har Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder i nært samarbejde håndhævet EU's konkurrenceregler inden for rammerne af Det Europæiske Konkurrencenetværk. Konkurrencenetværket blev oprettet i 2004 med netop dette formål for øje. Kommissionens og de nationale konkurrencemyndigheders fælles håndhævelse af EU's konkurrenceregler er en væsentlig forudsætning for et åbent, konkurrencepræget og innovativt indre marked og afgørende for at skabe jobs og vækst i vigtige sektorer af økonomien, navnlig energi- og telesektoren, den digitale sektor og transportsektoren. EU's konkurrenceregler er helt grundlæggende for det indre marked: Konkurrencefordrejninger hindrer en fuld udnyttelse af det indre markeds potentiale og dets evne til at skabe de rette betingelser for en holdbar økonomisk vækst. En af forudsætningerne for et dybere og mere fair indre marked er, at reglerne for det indre marked håndhæves effektivt og så tæt på borgerne som muligt. EU's konkurrenceregler håndhæves i dag i et omfang, som Kommissionen aldrig ville kunne have opnået på egen hånd. Siden 2004 har Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder vedtaget over 1 000 håndhævelsesafgørelser, hvoraf de nationale konkurrencemyndigheder tegner sig for 85 %. Når flere forskellige håndhævende instanser griber ind, har det langt større afskrækkende virkning på virksomheder, som kan være fristet til at overtræde EU's konkurrenceregler. Kommissionen undersøger normalt konkurrencebegrænsende praksis eller aftaler, der påvirker konkurrencen i tre eller flere medlemsstater, eller når det er relevant for at statuere et eksempel, som kan danne præcedens for hele Europa. De nationale konkurrencemyndigheder har til gengæld særlige forudsætninger for at gribe ind, når konkurrencen på deres territorie påvirkes i væsentlig grad. De har særlig indsigt i, hvordan markederne i deres egen medlemsstat fungerer. Denne viden er yderst værdifuld ved håndhævelsen af konkurrencereglerne. Indgreb på nationalt plan bidrager til, at samfundet som helhed støtter op om håndhævelsen af konkurrencereglerne. Forslagets begrundelse og formål Der er potentiale til, at de nationale konkurrencemyndigheder håndhæver EU's konkurrenceregler endnu mere effektivt, og det potentiale bør udnyttes. Forordning (EF) nr. 1/2003 omhandler ikke de midler og instrumenter, som de nationale konkurrencemyndigheder kan benytte til at håndhæve EU's konkurrenceregler, og mange af disse myndigheder råder ikke over alle de fornødne midler og instrumenter til effektivt at håndhæve traktatens artikel 101 og 102: 1. Nogle nationale konkurrencemyndigheder har ikke retlige garantier for, at de uafhængigt kan anvende EU's konkurrenceregler uden at modtage instrukser fra offentlige eller private enheder. En række myndigheder har ikke tilstrækkelige menneskelige og finansielle ressourcer. Det kan påvirke deres evne til at håndhæve reglerne effektivt. Nogle nationale konkurrencemyndigheder kan f.eks. ikke foretage simultane kontrolundersøgelser hos alle medlemmerne af et formodet kartel, hvilket giver karteldeltagerne kostbar tid til at ødelægge bevismateriale og undgå at blive afsløret. Andre mangler egnede kriminaltekniske IT-redskaber til at finde beviser for overtrædelser. 2. Mange nationale konkurrencemyndigheder har ikke alle de redskaber, de har behov for til effektivt at afsløre og håndtere overtrædelser af konkurrencereglerne. Nogle nationale konkurrencemyndigheder besidder ikke centrale undersøgelsesbeføjelser, bl.a. til at indsamle bevismateriale lagret på mobiltelefoner, bærbare computere, tablets osv., hvilket er en stor hæmsko i vores digitale tidsalder. Deres undersøgelsesbeføjelser er ofte uden vægt, fordi de ikke underbygges af effektive sanktioner, i tilfælde af at virksomhederne ikke retter sig efter dem. 3. Ikke alle nationale konkurrencemyndigheder kan pålægge bøder, der har reel virkning: I nogle medlemsstater forhindrer national lov de nationale konkurrencemyndigheder i at pålægge virkningsfulde bøder for overtrædelse af EU's konkurrenceregler, f.eks. fordi virksomhederne kan omstrukturere for at undgå at betale bøderne. I visse medlemsstater pålægges der kun små eller slet ingen bøder for overtrædelser af traktatens artikel 101 og 102. Der er meget store forskelle på bødernes størrelse: Straffen for den samme forseelse kan være langt højere i en medlemsstat end i en anden, uden at dette er begrundet i sagens faktiske forhold. 4. Ordninger for straflempelse er et vigtigt redskab til at afsløre karteller. De tilskynder virksomhederne til at give værdifulde oplysninger om karteller, som de har deltaget i, mod at få indrømmet fuld eller delvis bødefritagelse. Virksomheder, der overvejer at søge om straflempelse, må tilbydes tilstrækkelig retssikkerhed, hvis de skal tilskyndes til at samarbejde med myndighederne. Det gælder især, når virksomheder ansøger om straflempelse i andre medlemsstater, fordi kartellet påvirker flere jurisdiktioner. Forskellene mellem straflempelsesordningerne i Europa afholder imidlertid virksomhederne fra at gå til bekendelse og udlevere beviser for en konkurrencebegrænsende praksis. 5. Mangler i og begrænsninger af de nationale konkurrencemyndigheders redskaber og garantier undergraver også systemet med parallelle kompetencer til at anvende traktatens artikel 101 og 102, som bygger på et nært samarbejde i Det Europæiske Konkurrencenetværk. Systemet hviler på, at myndighederne hjælper hinanden og kan træffe undersøgelsesforanstaltninger på hinandens vegne. Men det kan ikke fungere efter hensigten, hvis der stadig findes nationale konkurrencemyndigheder, som ikke råder over tilstrækkelige kontrolredskaber. Andre svagheder i de nationale konkurrencemyndigheders evne til at yde gensidig bistand undergraver også det europæiske system for håndhævelse af konkurrencereglerne, som skal fungere som et sammenhængende hele. For eksempel kan de nationale administrative konkurrencemyndigheder ikke anmode om inddrivelse af bøder på tværs af grænserne i de tilfælde, hvor den overtrædende virksomhed ikke har nogen juridisk tilstedeværelse på deres territorie. I disse digitaliserede tider sælger mange virksomheder over nettet til potentielt talrige lande, mens de kun har en juridisk tilstedeværelse i f.eks. en enkelt medlemsstat. Sådanne virksomheder er i dag beskyttet mod at betale bøder. Disse mangler i og begrænsninger af de nationale konkurrencemyndigheders redskaber og garantier betyder, at sager vedrørende virksomheder, som benytter sig af konkurrencebegrænsende metoder, kan falde meget forskelligt ud, afhængigt af hvilken medlemsstat virksomhederne er aktive i: Nogle virksomheder kan helt undgå håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 eller blot være genstand for en ineffektiv håndhævelse, f.eks. fordi der ikke kan indhentes beviser for en konkurrencebegrænsende praksis, eller fordi virksomhederne slipper for at betale bøder. Den uensartede håndhævelse af EU's konkurrenceregler fordrejer konkurrencen i det indre marked og undergraver systemet med decentraliseret håndhævelse, som blev indført med forordning (EF) nr. 1/2003. Der er derfor behov for et lovgivningsforslag, som sætter de nationale konkurrencemyndigheder i stand til at håndhæve EU's konkurrenceregler mere effektivt ved at sikre, at de garanteres den nødvendige uafhængighed og tilstrækkelige ressourcer samt de nødvendige håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser. En nedbrydning af nationale barrierer, som forhindrer de nationale konkurrencemyndigheder i at håndhæve reglerne effektivt, vil eliminere konkurrencefordrejningerne i det indre marked og sætte en stopper for, at forbrugere og virksomhedere, herunder små og mellemstore virksomheder, stilles ringere og lider skade som følge af sådanne konkurrenceskadelige handlinger. Hvis de nationale konkurrencemyndigheder får øgede muligheder for effektivt at yde hinanden gensidig bistand, vil der blive skabt mere lige konkurrencevilkår, og det vil også fremme et nært samarbejde i Det Europæiske Konkurrencenetværk. Forslaget indgår i Kommissionens arbejdsprogram for 2017 og bygger på erfaringerne fra Det Europæiske Konkurrencenetværk siden 2004. Sammenhæng med de gældende regler på samme område Forslaget vil komplementere forordning (EF) nr. 1/2003, idet de nationale konkurrencemyndigheders styrkede forudsætninger for effektivt at håndhæve reglerne vil bidrage til at realisere det fulde potentiale af den decentraliserede håndhævelse, som blev indført med nævnte forordning. Det vil navnlig underbygge kravet i artikel 35 i forordning (EF) nr. 1/2003 om, at medlemsstaterne skal udpege de nationale konkurrencemyndigheder på en sådan måde, at bestemmelserne i nævnte forordning efterkommes effektivt. Tillæggelsen af virkningsfulde beslutnings- og bødeudstedelsesbeføjelser til de nationale konkurrencemyndigheder betyder, at artikel 5 i forordning (EF) nr. 1/2003 (som giver de nationale konkurrencemyndigheder beføjelse til at træffe afgørelser og pålægge bøder under anvendelse af traktatens artikel 101 og 102) efterkommes til fulde og uddybes yderligere. Ved at give de nationale konkurrencemyndigheder effektive undersøgelsesbeføjelser får forpligtelsen i artikel 22 i forordning (EF) nr. 1/2003 fuld virkning (de nationale konkurrencemyndigheder skal kunne gennemføre foranstaltninger på vegne af andre medlemmer i Det Europæiske Konkurrencenetværk). I sin meddelelse fra 2016 "EU-retten – Bedre resultater gennem bedre anvendelse" understreger Kommissionen betydningen af at have et robust og effektivt håndhævelsessystem til at sikre, at medlemsstaterne fuldt ud anvender, gennemfører og håndhæver EU-retten. Den pointerer desuden, at håndhævelsen af EU-retten fortsat er en udfordring, og opfordrer til et stærkere fokus på håndhævelse for at tjene den almene interesse. Sammenhæng med Unionens politik på andre områder

Forslaget er i fuld overensstemmelse og fuldt ud foreneligt med Unionens politik på andre områder, navnlig bestemmelserne vedrørende de nationale konkurrencemyndigheders og Det Europæiske Konkurrencenetværks særlige roller med hensyn til rådgivning, samarbejde, overvågning, rapportering og beslutningstagning. 2.RETSGRUNDLAG, NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET Retsgrundlag Dette forslag er baseret på både artikel 103 og 114 i traktaten, da det forfølger en række målsætninger, som er uløseligt forbundet med hinanden: 1) omsætte principperne i traktatens artikel 101 og 102 til praksis ved at styrke de nationale konkurrencemyndigheders forudsætninger for at håndhæve reglerne mere effektivt, 2) sikre, at konkurrencen i det indre marked ikke fordrejes, og at forbrugerne og virksomhederne ikke stilles ringere som følge af nationale regler og foranstaltninger, som forhindrer de nationale konkurrencemyndigheder i at håndhæve reglerne effektivt, 3) sikre, at den nationale konkurrencelovgivning af hensyn til retssikkerheden og lige konkurrencevilkår indeholder de samme garantier og instrumenter, når den anvendes parallelt med traktatens artikel 101 og 102, og 4) fastsætte effektive regler om gensidig bistand for at sikre et velfungerende indre marked og et nært samarbejde inden for rammerne af Det Europæiske Konkurrencenetværk. Foranstaltningerne til at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder har de fornødne midler og instrumenter til effektivt at håndhæve traktatens artikel 101 og 102, falder ind under traktatens artikel 103, stk. 1, da de bidrager til at sikre konkurrencereglernes fulde virkning. Artikel 103, stk. 1, bemyndiger Rådet til at vedtage forordninger eller direktiver "om anvendelsen af principperne i artikel 101 og 102". Disse foranstaltninger kan navnlig vedtages efter traktatens artikel 103, stk. 2, litra e), for "at bestemme forholdet mellem den nationale lovgivning på den ene side og den anden side bestemmelserne i denne afdeling samt de bestemmelser, der er fastsat i medfør af denne artikel" og efter artikel 103, stk. 2, litra a), for "ved indførelse af bøder og tvangsbøder at sikre overholdelsen af de i artikel 101, stk. 1, og artikel 102 nævnte forbud". Dette retsgrundlag er imidlertid ikke tilstrækkeligt i sig selv, fordi både formålet med og indholdet af det foreslåede direktiv går videre end dette retsgrundlag. Det foreslåede direktiv har en særskilt målsætning om at skabe et mere velfungerende indre marked ved at: 1) tackle nationale regler, der forhindrer de nationale konkurrencemyndigheder i at håndhæve reglerne effektivt, og således sikre en ensartet beskyttelse af virksomhederne og borgerne i Europa, 2) sikre, at de nationale konkurrenceregler af hensyn til retssikkerheden og lige konkurrencevilkår indeholder de samme garantier og instrumenter, når de anvendes parallelt med traktatens artikel 101 og 102, og 3) fastsætte effektive regler om gensidig bistand for at sikre et velfungerende indre marked og et nært samarbejde inden for rammerne af Det Europæiske Konkurrencenetværk. I nogle medlemsstater forhindrer lovgivningen de nationale konkurrencemyndigheder i at pålægge virksomhederne virkningsfulde bøder for overtrædelse af EU's konkurrenceregler. Virksomheder, som overtræder reglerne og er beliggende i medlemsstater, hvor de nationale konkurrencemyndigheder ikke har de fornødne bødeudstedelsesbeføjelser, er således beskyttet mod sanktioner og har derfor begrænset incitament til at overholde EU's konkurrenceregler. Det øger markedsfordrejningerne i hele Europa og undergraver det indre marked. Samtidig betyder forskelle i de grundlæggende principper for medlemsstaternes straflempelsesordninger, at virksomhederne behandles forskelligt, alt efter hvilken myndighed der griber ind. Kun ved at træffe foranstaltninger på EU-niveau er det muligt at sikre fælles grundlæggende principper for indrømmelse af straflempelse og således skabe lige vilkår for virksomhederne. Begrænsninger eller mangler i national ret kan ligeledes forhindre de nationale konkurrencemyndigheder i at indhente bevismateriale. I de tilfælde, hvor de nationale konkurrencemyndigheders uafhængighed undergraves, eller deres ressourcer begrænses, udspringer det i sagens natur fra medlemsstaterne. For eksempel kan medlemsstaterne have interesse i at begrænse myndighedernes uafhængighed for at udøve større kontrol over deres afgørelser. En regerings mulighed for at øve indflydelse eller lægge pres på en national konkurrencemyndighed kan medføre, at der tages større hensyn til politiske overvejelser end til en sund konkurrence baseret på juridiske og økonomiske argumenter, hvilket er til skade for virksomhederne i det indre marked. Disse mangler i og begrænsninger af de nationale konkurrencemyndigheders redskaber og garantier betyder, at nogle virksomheder, som anvender konkurrencebegrænsende metoder, helt kan undgå håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 eller blot være genstand for en ineffektiv håndhævelse, f.eks. fordi der ikke kan indsamles beviser for en konkurrencebegrænsende praksis, eller fordi virksomhederne kan slippe for at betale bøder. I områder, hvor der er fri mulighed for at benytte konkurrencebegrænsende metoder, kan virksomhederne ikkekonkurrere på deres egne meritter. De har derfor ingen interesse i at træde ind på sådanne markeder og udøve deres etableringsret til at tilbyde varer og tjenesteydelser. Forbrugere i medlemsstater med et lavere håndhævelsesniveau går glip af fordelene ved en effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne om konkurrencebegrænsende adfærd, fordi priserne på varer og tjenesteydelser holdes kunstigt høje. Den uensartede håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 i Europa fordrejer altså konkurrencen i det indre marked og undergraver dets funktionsmåde. En anden måde, hvorpå direktivet bidrager til en tilnærmelse af national ret, beror på, at det også berører selve anvendelsen af de nationale konkurrenceregler. I praksis anvender størsteparten af de nationale konkurrencemyndigheder nationale bestemmelser parallelt med traktatens artikel 101 og 102 i de samme sager. Det foreslåede direktiv vil uvægerligt have indvirkning på de bestemmelser i national konkurrenceret, som de nationale konkurrencemyndigheder anvender parallelt med EU-reglerne. Når en national konkurrencemyndighed træffer undersøgelsesforanstaltninger på et tidligt tidspunkt i en sag, er det ofte vanskeligt at vide, hvorvidt der er tale om en påvirkning af samhandelen, som indebærer anvendelse af EU's konkurrenceret. Den må derfor gå ud fra, at det kan være tilfældet. Det betyder, at en national konkurrencemyndighed, der udøver sine beføjelser efter dette direktiv til at indhente digitalt bevismateriale, potentielt gør det med henblik på anvendelse af både national ret og EU-retten. Det er derfor vanskeligt, for ikke at sige umuligt, at adskille en sådan parallel anvendelse af national ret fra anvendelsen af traktatens artikel 101 og 102. Hvis den nationale konkurrenceret ikke indeholder de samme garantier og instrumenter, når den anvendes parallelt med traktatens artikel 101 og 102, vil det skabe usikkerhed og risikerer at føre til ulige konkurrencevilkår. For at sikre en reel beskyttelse af oplysninger i forbindelse med straflempelse og forlig skal denne beskyttelse ikke kun gælde i forbindelse med de nationale myndigheders behandling af sagen efter traktatens artikel 101 og 102, men også ved behandling efter de tilsvarende nationale regler. Mangler i og begrænsninger af de nationale konkurrencemyndigheders evne til at yde gensidig bistand undergraver også det europæiske system for håndhævelse af konkurrencereglerne, der skal fungere som et sammenhængende hele. For eksempel kan hovedparten af de nationale konkurrencemyndigheder ikke meddele vigtige håndhævelsesforanstaltninger eller anmode om inddrivelse af bøder på tværs af grænserne, hvis den overtrædende virksomhed ikke har en juridisk tilstedeværelse på deres territorie. Sådanne virksomheder er i dag beskyttet mod at betale bøder. Den deraf følgende ineffektive håndhævelse fordrejer konkurrencen for de lovlydige virksomheder og undergraver forbrugertilliden i det indre marked, især på det digitale område. En vigtig forudsætning for at sikre lige konkurrencevilkår i Europa og forhindre konkurrencefordrejninger er, at disse forskelle udlignes ved at indføre et system for grænseoverskridende meddelelse af foreløbige klagepunkter vedrørende formodede overtrædelser af traktatens artikel 101 og 102 eller af afgørelser om håndhævelse af disse artikler samt for grænseoverskridende inddrivelse af bøder pålagt af en national administrativ konkurrencemyndighed. Derfor bør de nationale regler om forældelsesfrister suspenderes i al den tid, hvor en sag behandles af de nationale konkurrencemyndigheder i andre medlemsstater eller af Kommissionen, for at sikre, at systemet med parallelle kompetencer i Det Europæiske Konkurrencenetværk fungerer optimalt. En tilnærmelse mellem de nationale lovgivninger med disse mere specifikke formål, som udtrykkeligt nævnes i teksten til det foreslåede direktiv, drejer sig ikke alene om anvendelsen af traktatens artikel 101 og 102 i praksis, men tager også sigte på at sikre et velfungerende indre marked. Både hvad angår dets formål og dets indhold forfølger dette direktivforslag således to separate politiske målsætninger, henholdsvis en effektiv anvendelse af EU's konkurrenceret og et velfungerende indre marked. Disse to målsætninger er uløseligt forbundne. For at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder er i stand til at håndhæve konkurrencereglerne effektivt, er det nødvendigt at vedtage lovgivning med henblik på at fjerne de hindringer i national ret, der medfører en uensartet håndhævelse og fordrejer konkurrencen i det indre marked. Det skal sikre, at forbrugere og virksomheder ikke bliver stillet ringere som følge af nationale love og foranstaltninger, som forhindrer de nationale konkurrencemyndigheder i at håndhæve reglerne effektivt. For at garantere retssikkerheden og lige konkurrencevilkår skal de nationale konkurrencemyndigheder have de samme garantier og instrumenter, når de anvender bestemmelser i national konkurrenceret, som når de anvender dem parallelt med traktatens artikel 101 og 102. Endelig er det nødvendigt at indføre effektive grænseoverskridende mekanismer for ydelse af gensidig bistand for at sikre mere lige konkurrencevilkår og beskytte systemet med parallelle kompetencer inden for rammerne af Det Europæiske Konkurrencenetværk. Disse særskilte, men snævert indbyrdes forbundne målsætninger kan ikke virkeliggøres enkeltvis gennem vedtagelsen af to forskellige retsakter. Det er f.eks. ikke muligt at dele det foreslåede direktiv op i en retsakt, som er baseret på traktatens artikel 103 og giver de nationale konkurrencemyndigheder de nødvendige midler og instrumenter til at anvende traktatens artikel 101 og 102, og en anden retsakt, som er baseret på traktatens artikel 114, og hvorved medlemsstaterne forpligtes til at vedtage de samme regler for anvendelse af de nationale konkurrenceregler, når de anvendes parallelt med EU's konkurrenceregler. Derfor er forslaget også baseret på traktatens artikel 114. Nærhedsprincippet Med forordning (EF) nr. 1/2003 blev der indført et system med decentraliseret håndhævelse af konkurrencereglerne, men systemets fulde potentiale er endnu ikke blevet udløst. Det foreslåede direktiv vil sikre en effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne på nationalt plan ved at give de nationale konkurrencemyndigheder de nødvendige garantier og instrumenter til effektivt at håndhæve reglerne. De nationale konkurrencemyndigheder anvender regler med en grænseoverskridende dimension De nationale konkurrencemyndigheder anvender EU-regler, som har en grænseoverskridende dimension, og EU bør derfor sørge for at få løst de konstaterede problemer. Håndhævelsesforanstaltninger, der træffes af en medlemsstats nationale konkurrencemyndighed, kan påvirke konkurrencen, virksomhederne og forbrugerne i en anden medlemsstat, f.eks. holder et nationalt kartel typisk konkurrenter fra andre medlemsstater ude af markedet. Hvis de nationale konkurrencemyndigheder ikke har de fornødne midler og instrumenter til at håndhæve reglerne (f.eks. fordi de mangler ressourcer), kan det ikke alene have direkte negative konsekvenser for forbrugere og virksomheder i den pågældende medlemsstat, men også i andre medlemsstater, samt for de nationale konkurrencemyndigheders evne til at samarbejde i Europa. Medlemsstat Y kan ikke gøre noget ved, at en national konkurrencemyndighed i medlemsstat X mangler midler og instrumenter, og det kræver derfor foranstaltninger på EU-plan at løse dette problem. Sikring af et effektivt samarbejde på tværs af grænserne Kun gennem foranstaltninger på EU-plan kan det sikres, at det samarbejdssystem, der blev indført med forordning (EF) nr. 1/2003, fungerer hensigtsmæssigt. Et af de vigtige elementer af forordning (EF) nr. 1/2003 er indførelsen af samarbejdsmekanismer, som sætter de nationale konkurrencemyndigheder i stand til at undersøge formodede overtrædelser på tværs af medlemsstaternes grænser. En national konkurrencemyndighed kan anmode en anden national konkurrencemyndighed om at træffe undersøgelsesforanstaltninger på sine vegne med henblik på at indhente bevismateriale i en anden jurisdiktion. Som nævnt ovenfor kan denne mekanisme ikke fungere efter hensigten, hvis ikke alle nationale konkurrencemyndigheder har effektive beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser eller anmode om oplysninger. Igen er det vanskeligt at løse dette problem på nationalt plan. Hvis den nationale konkurrencemyndighed i medlemsstat A for eksempel har brug for, at den nationale konkurrencemyndighed i medlemsstat B indhenter bevismateriale fra virksomheder beliggende på dens territorie, men denne nationale konkurrencemyndighed ikke har effektive beføjelser til at indhente dette bevismateriale, kan den nationale konkurrencemyndighed i medlemsstat A ikke stille meget op.

Samspil mellem de nationale konkurrencemyndigheders straflempelsesordninger i Europa Ordningerne for straflempelse er indbyrdes forbundne, fordi virksomhederne typisk ansøger i flere EU-jurisdiktioner og har behov for tilstrækkelig grænseoverskridende retssikkerhed. Erfaringerne fra de sidste ti år har vist, at medlemsstaterne ikke på egen hånd kan tilvejebringe en tilstrækkelig grænseoverskridende retssikkerhed. De divergerende straflempelsesordninger medfører, at ansøgere opnår forskellige resultater, f.eks. hvorvidt de kan opnå bødefritagelse eller nogen form for bødenedsættelse overhovedet. Virksomheder, som overvejer at anmelde en kartelpraksis til flere jurisdiktioner mod at få straflempelse, har ikke tilstrækkelig vished om, hvorvidt og i hvilket omfang dette er opnåeligt. Der er behov for tiltag på EU-plan for at sikre adgang til straflempelsesordninger, og at disse anvendes på samme vis i alle medlemsstater. National ret kan forhindre de nationale konkurrencemyndigheder i at håndhæve reglerne effektivt Som beskrevet ovenfor i afsnittet om retsgrundlaget kan national ret afskære de nationale konkurrencemyndigheder fra den fornødne uafhængighed og fra effektive redskaber til at afsløre overtrædelser og pålægge virksomheder virkningsfulde bøder for overtrædelse af EU's konkurrenceregler. Dette problem kan kun løses med foranstaltninger på EU-plan. Erfaringerne viser, at de nationale konkurrencemyndigheder i fraværet af EU-lovgivning sandsynligvis ikke vil få alle de nødvendige redskaber Der er truffet adskillige bløde foranstaltninger til at tilskynde til frivillige tiltag på nationalt plan, men alligevel mangler adskillige nationale konkurrencemyndigheder stadig de nødvendige garantier og instrumenter til at kunne håndhæve reglerne effektivt. Der er ikke større sandsynlighed for, at der efter mere end ti år vil blive foretaget de nødvendige ændringer til at forbedre systemet med decentraliseret håndhævelse, som blev indført med forordning (EF) nr. 1/2003, eller til at sætte de nationale konkurrencemyndigheder i stand til at håndhæve reglerne mere effektivt. Det betyder, at mange nationale konkurrencemyndigheder stadig vil mangle nogle vigtige redskaber til at afsløre og sanktionere overtrædelser eller mangle ressourcer, hvilket forhindrer det decentraliserede system efter forordning (EF) nr. 1/2003 i at fungere efter hensigten. De eksisterende nationale konkurrenceregler vil således ikke sætte de nationale konkurrencemyndigheder i stand til at håndhæve EU's konkurrenceregler mere effektivt i hele EU. Derudover er det umuligt for Kommissionen at gennemtvinge EU-krav vedrørende de nationale konkurrencemyndigheders undersøgelses- og sanktioneringsredskaber, ressourcer og institutionelle udformning i forbindelse med deres håndhævelse af EU's konkurrenceregler, så længe der ikke findes sådanne krav. Derfor er det kun gennem foranstaltninger på EU-plan, at de nationale konkurrencemyndigheder kan garanteres bedre midler og instrumenter til at anvende EU's konkurrenceregler effektivt. Proportionalitetsprincippet Forslaget fastlægger primært minimumsregler med henblik på at sætte de nationale konkurrencemyndigheder i stand til effektivt at håndhæve EU's konkurrenceregler. Det vil sikre en passende balance mellem forslagets generelle og specifikke målsætninger, uden at der gribes urimeligt ind i almindelig national praksis. Medlemsstaterne vil stadig kunne fastlægge højere standarder og tilpasse reglerne efter særlige nationale forhold. De vil f.eks. fortsat frit kunne udforme, organisere og finansiere deres nationale konkurrencemyndigheder, som de finder det mest hensigtsmæssigt, forudsat at disse kan fungere effektivt. Det foreslåede direktiv sikrer også, at der tages fuldt hensyn til de medlemsstater, der har valgt at tildele retsinstanser en rolle i forbindelse med håndhævelsen. Det er kun i forbindelse med spørgsmålet om betingelserne for straflempelse ved hemmelige karteller, at der er behov for mere detaljerede regler for at skabe en merværdi. Virksomhederne vil kun afsløre hemmelige karteller, som de har deltaget i, hvis der er tilstrækkelig retssikkerhed om mulighederne for at opnå bødefritagelse. Den markante forskel mellem de forskellige stramlempelsesordninger i medlemsstaterne skaber usikkerhed for potentielle ansøgere og risikerer at begrænse incitamentet til at ansøge om straflempelse. Hvis medlemsstaterne har mulighed for at gennemføre eller anvende enten strengere eller lempeligere regler på det område, som dette direktiv vedrører, vil det ikke alene stride mod målet om at fastholde incitamentet blandt potentielle ansøgere med henblik på at styrke håndhævelsen af konkurrencereglerne i Unionen, men risikerer også at skabe mere ulige vilkår for virksomhederne i det indre marked. Ved at begrænse de mest detaljerede regler til de områder, hvor de er absolut nødvendige for at fremme en effektiv håndhævelse, sikrer en sådan tilgang, at de nationale konkurrencemyndigheder får øget deres effektivitet mest muligt ved så lille et indgreb i nationale forhold som muligt. Denne tilpassede tilgang indebærer ikke en radikal afvigelse fra, men derimod en logisk udvikling af, det almindelige krav i EU-retten om, at medlemsstaterne skal sørge for effektive procedurer og sanktioner i forbindelse med hånhævelsen af EU's regler. Ifølge Den Europæiske Unions Domstol skal nationale regler sikre EU-konkurrencerettens fulde effektivitet. Domstolen har desuden fastslået, at nationale procesregler for de nationale konkurrencemyndigheders virke ikke må bringe formålet med forordning (EF) nr. 1/2003, som er at sikre de pågældende myndigheders effektive anvendelse af traktatens artikel 101 og 102, i fare. Valg af retsakt Formålet med det foreslåede direktiv er at øge de nationale konkurrencemyndigheders effektivitet uden dog at indføre en standardmodel, så der kan tages hensyn til alle medlemsstaternes retstraditioner og institutionelle særtræk. Et direktiv er derfor det bedst egnede instrument til at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder har de nødvendige garantier til effektivt at kunne håndhæve reglerne, uden at der gribes urimeligt ind i særlige nationale forhold og traditioner. I modsætning til en forordning vil et direktiv give medlemsstaterne mulighed for selv at vælge de midler, de finder bedste egnede til at gennemføre foranstaltningerne i dette direktiv. Et direktiv er desuden et fleksibelt redskab til at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder garanteres den nødvendige uafhængighed og tilstrækkelige ressourcer samt de nødvendige håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser, og samtidig at medlemsstaterne har mulighed for at træffe mere vidtrækkende foranstaltninger, hvis de ønsker det. 3.RESULTATER AF EFTERFØLGENDE EVALUERINGER, HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER Efterfølgende evalueringer/kvalitetskontrol af gældende lovgivning I 2013/2014 gennemførte Kommissionen en evaluering af anvendelsen af forordning (EF) nr. 1/2003. På grundlag af resultaterne af denne analyse konkluderede Kommissionen i 2014 i sin meddelelse om ti års anvendelse af Rådets forordning (EF) nr. 1/2003, at der er mulighed for at styrke de nationale konkurrencemyndigheders håndhævelse endnu mere, og den pegede på forskellige aspekter, som bør prioriteres med henblik på at effektivisere de nationale konkurrencemyndigheders håndhævelse: 1) tilstrækkelige ressourcer og uafhængighed, 2) effektive redskaber og beføjelser, 3) beføjelse til at pålægge virkningsfulde bøder, og 4) velfungerende straflempelsesordninger. Meddelelsen fra 2014 byggede videre på rapporten om de første fem år med forordning (EF) nr. 1/2003, hvori det blev konstateret, at de nationale konkurrencemyndigheders kompetence til at håndhæve EU's konkurrenceregler sammen med Kommissionen har bidraget positivt til en styrket håndhævelse. Det blev dog også konkluderet, at der var plads til forbedringer, navnlig for at sikre at de nationale konkurrencemyndigheder har effektive håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser. Høringer af interesserede parter Mellem den 4. november 2015 og den 12. februar 2016 afholdt Kommissionen en offentlig høring via EU Survey-platformen, som var delt op i to dele – den ene indeholdt generelle spørgsmål til ikke-specialiserede interessenter, mens den anden henvendte sig til interessenter med nærmere kendskab til/bredere erfaring med konkurrencespørgsmål.

Høringen fulgte op på Kommissionens meddelelse om ti år med forordning (EF) nr. 1/2003, som pegede på forskellige indsatsområder for at øge de nationale konkurrencemyndigheders evne til at håndhæve EU's konkurrenceregler. Høringens anden del vedrørte således fire centrale aspekter: i) de nationale konkurrencemyndigheders ressourcer og uafhængighed, ii) de nationale konkurrencemyndigheders forskellige håndhævelsesmidler og -instrumenter, iii) de nationale konkurrencemyndigheders bødeudstedelsesbeføjelser, og iv) ordninger for straflempelse. Der blev modtaget 181 besvarelser fra mange forskellige interessenter, herunder privatpersoner, advokat- og konsulentfirmaer, virksomheder og brancheforeninger, forbrugerorganisationer, akademikere/forskere, NGO'er, tænketanke, fagforeninger og offentlige myndigheder, inklusive en række ministerier og nationale konkurrencemyndigheder, både i og uden for EU. 76 % af respondenterne mente, at de nationale konkurrencemyndigheder kunne gøre mere for at håndhæve EU's konkurrenceregler, end de gør i dag. Derudover gik 80 % ind for foranstaltninger til at styrke myndighedernes håndhævelse. Fordelt på interessentgrupper: 100 % af de forskningsinstitutioner, forbrugerorganisationer, fagforeninger og nationale konkurrencemyndigheder, der deltog i høringen, gik ind for nye foranstaltninger, mens dette gjaldt 86 % af NGO'erne, 84 % af advokat-/konsulentfirmaerne, 77 % af virksomhederne/SMV/mikrovirksomhederne/eneindehaverne, 67 % af tænketankene og 61 % af brancheforeningerne. 64 % af respondenterne mente, at sådanne foranstaltninger fortrinsvis skulle bestå i en kombination af tiltag på EU-plan og nationalt plan, mens 19 % foretrak tiltag på EU-plan alene og 8 % foretrak tiltag på nationalt plan alene. Foruden den offentlige høring lancerede Europa-Parlamentets Økonomi- og Valutaudvalg (ECON) og Kommissionen den 19. april 2016 en fælles offentlig høring med henblik på at give sagkyndige og interessenter en ekstra mulighed for at dele deres synspunkter vedrørende den offentlige høring. Høringen blev efterfulgt at to paneldebatter om de fire aspekter, der blev spurgt om i den offentlige høring. Der var bred enighed om og støtte til initiativets målsætninger blandt deltagerne i debatten, som omfattede omkring 150 repræsentanter fra forskningsverdenen, virksomheder (store og små), konsulentbureauer, brancheforeninger, advokatfirmaer, pressen, privatpersoner og offentlige myndigheder. Endelig blev der afholdt to møder med de relevante ministerier for at indhente deres foreløbige feedback. Den 12. juni 2015 blev ministerierne underrettet om de vigtigste aspekter, som Kommissionen havde identificeret. Den 14. april 2016 blev der afholdt et andet møde med ministerierne og de nationale konkurrencemyndigheder, hvor de blev underrettet om resultatet af den offentlige høring. Der er taget hensyn til resultatet af de to høringer og møderne med ministerierne i dette forslag. Ekspertbistand Kommissionen har i samarbejde med alle nationale konkurrencemyndigheder indsamlet en bred mængde data for at skabe så detaljeret et billede som muligt af den aktuelle situation. Konsekvensanalyse Kommissionens konsekvensanalyse vedrører alle de vigtigste aspekter af dette forslag. Der er set på fire lovgivningsmæssige løsningsmodeller. Den foretrukne løsning, som gennemføres ved dette forslag, er at vedtage EU-lovgivning, der giver de nationale konkurrencemyndigheder de midler og instrumenter, de som minimum har brug for til effektivt at håndhæve reglerne, og supplere dette med bløde foranstaltninger og detaljerede regler, hvor det er nødvendigt. Bemærkninger vedrørende de tre andre løsninger, der blev set på i konsekvensanalysen: i) Basisscenariet, hvor der ikke træffes EU-foranstaltninger, vil med al sandsynlighed ikke opfylde målsætningerne og stemmer ikke overens med interessenternes forventninger. ii) Løsningen med alene at træffe bløde foranstaltninger vil ikke give et tilstrækkeligt retsgrundlag til at sikre, at alle nationale konkurrencemyndigheder har de fornødne midler og instrumenter til at håndhæve reglerne effektivt. Der har desuden eksisteret bløde foranstaltninger i mange år, uden at dette har bidraget til målet om at realisere det fulde potentiale af det decentraliserede system, der blev indført med forordning (EF) nr. 1/2003. iii) Løsingen med at vedtage EU-lovgivning, som fastlægger detaljerede og ens midler og instrumenter for de nationale konkurrencemyndigheder, vil kun give begrænsede fordele i forhold til den foretrukne løsning, men til gengæld indebære et større indgreb i de nationale retssystemer og -traditioner. Analysen af den foretrukne løsning viser, at fordelene herved både kvalitativt og kvantitativt (bl.a. den positive virkning for væksten i totalfaktorproduktivitet, som er vigtig for væksten i BNP) langt overstiger omkostningerne ved gennemførelsen. Kommissionens Udvalg for Forskriftskontrol afgav en udtalelse om udkastet til konsekvensanalysen i september 2016 og en positiv udtalelse i december 2016, som er taget med i betragtning. I lyset af disse bemærkninger indeholder den endelige konsekvensanalyse alle relevante empiriske data til at illustrere årsagerne til problemerne, nærmere detaljer om de lovgivningsmæssige løsninger, der er set på, samt en omfattende cost benefit-analyse af den foretrukne løsning, der viser, hvordan fordelene ved dette forslag langt vil opveje omkostningerne. Derudover redegøres der i den endelige konsekvensanalyse for begrænsningerne og usikkerheden ved kvantitative estimater, samtidig med at der gives en nærmere beskrivelse af interessenternes holdninger under høringerne og en klarere analyse af de forskellige løsningers forenelighed med nærheds- og proportionalitetsprincippet. Hvem vil blive påvirket og hvordan? Alle forbrugere og virksomheder, både store og små inklusive SMV, vil have gavn af de nationale konkurrencemyndigheders styrkede forudsætninger, idet det vil fremme en effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne og skabe mere lige konkurrencevilkår. Det er derfor ikke nødvendigt at indføre differentierede regler, f.eks. fritagelser eller lempeligere regler for SMV. De nationale konkurrencemyndigheder Initiativet er primært målrettet de nationale konkurrencemyndigheder, og sammen med virksomhederne vil de blive mest direkte påvirket. Når forslaget er blevet gennemført, vil alle nationale konkurrencemyndigheder have de fornødne midler og instrumenter til at indhente beviser for overtrædelser, pålægge virksomheder bøder for overtrædelse af reglerne, handle uafhængigt i forbindelse med anvendelsen af EU's konkurrenceregler samt tilstrækkelige ressourcer til at varetage deres opgaver og anvende mere effektive straflempelsesordninger. Det vil sætte dem i stand til at træffe effektive håndhævelsesforanstaltninger og til at samarbejde bedre med andre konkurrencemyndigheder i EU, hvilket vil øge konkurrencen på markederne. Det vil nærmere bestemt sikre, at systemet for grænseoverskridende indsamling og udveksling af oplysninger, som blev indført med forordning (EF) nr. 1/2003, fungerer efter hensigten. Forslaget vil kunne medføre ekstraomkostninger for nogle offentlige myndigheder, hvis der f.eks. er behov for nye IT-værktøjer, men disse omkostninger ventes dog at være ubetydelige. De nationale konkurrencemyndigheder vil ikke blive påvirket i samme grad, eftersom omfanget af de ændringer, der skal foretages, afhænger af udgangspunktet i de nationale rammer. Virksomhederne Initiativet vil også påvirke virksomhederne betydeligt. For det første lider virksomhederne, ligesom forbrugerne, under konsekvenserne af en mindre optimal håndhævelse af konkurrencereglerne, eftersom de påvirkes negativt af højere priser fra deres leverandører og et lavere innovationsniveau og udvalg samt af konkurrenters overtrædelse af konkurrencereglerne i forsøg på at hindre adgangen til markedet. Forslaget vil styrke de nationale konkurrencemyndigheders håndhævelse af konkurrencereglerne i Europa og skabe mere lige vilkår på et marked præget af en sund konkurrencekultur, hvilket er til fordel for alle virksomheder, både store og små, eftersom de vil kunne konkurrere på mere fair vilkår ud fra egne meritter og således vokse overalt i det indre marked. Det vil også tilskynde virksomhederne til at innovere og tilbyde et bredere sortiment af produkter og tjenesteydelser af høj kvalitet, som imødekommer forbrugernes forventninger. For det andet vil forslaget også i et vist omfang gavne virksomheder, som er genstand for undersøgelser i forbindelse med formodede overtrædelser af EU's konkurrenceregler. De nationale konkurrencemyndigheder vil nu råde over grundlæggende effektive midler og instrumenter, hvilket vil mindske omfanget af divergerende udfald for virksomhederne, idet EU's konkurrenceregler vil blive anvendt på en mere forudsigelig måde, hvilket øger retssikkerheden i EU. Virksomhederne vil også få styrket deres processuelle rettigheder, navnlig i de jurisdiktioner hvor der er plads til forbedringer, og nyde større retssikkerhed ved ansøgning om straflempelse. Virksomhederne vil måske i begyndelsen skulle betale nogle omkostninger i forbindelse med tilpasningen til de nye procesregler. Overordnet set ventes virksomheder med grænseoverskridende aktiviteter i det indre marked imidlertid at få færre omkostninger i forbindelse med tilpasning til forskellige retlige rammer.

På den anden side vil det blive vanskeligere for virksomheder, der overtræder reglerne i nogle jurisdiktioner, at skjule bevismateriale eller at undgå bøder eller nøjes med blot at betale små bøder. Forbrugerne Forbrugerne vil nyde godt af de fordele, der følger med øget konkurrence på markedet, i form af et større udvalg og bedre produkter. For forbrugerne betyder de nationale konkurrencemyndigheders manglende midler og instrumenter og evne til at udnytte deres fulde potentiale til at håndhæve EU's konkurrenceregler, at de går glip af fordelene ved en sund konkurrence. Forslaget vil give forbrugerne i hele Europa den samme beskyttelse mod virksomhedsadfærd, der holder priserne på varer og tjenesteydelser på et kunstigt højt niveau, hvilket vil give dem et større udvalg mellem innovative produkter og tjenesteydelser til rimelige priser. Grundlæggende rettigheder Virksomheder, som er genstand for konkurrencesager, er garanteret deres grundlæggende rettigheder, herunder, men ikke alene, retten til at drive virksomhed, ejendomsretten, retten til god forvaltning og retten til adgang til effektive retsmidler (artikel 16, 17, 41 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder). De nationale konkurrencemyndigheder tillægges kun effektive beføjelser til at håndhæve EU's konkurrenceregler i det omfang, det er nødvendigt og forholdsmæssigt. Forslaget pålægger medlemsstaterne at sørge for passende garantier for udøvelsen af disse beføjelser, der som minimum lever op til bestemmelserne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og er i overensstemmelse med EU-rettens almindelige principper, herunder overholdelse af fysiske personers databeskyttelsesrettigheder. Disse garantier bør navnlig sikre, at virksomheder, der er genstand for en sag om håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102, har ret til at forsvare sig, hvilket er et afgørende element af retten til at blive hørt. Det omfatter retten til formel meddelelse af nationale konkurrencemyndigheders klagepunkter efter EU's konkurrenceregler og ret til aktindsigt i sagsakterne, så virksomhederne kan forberede deres forsvar. Adressaterne for de nationale konkurrencemyndigheders endelige afgørelser efter traktatens artikel 101 eller 102 bør desuden have adgang til effektive retsmidler med henblik på at anfægte disse afgørelser. Forslaget indeholder også specifikke garantier for respekten for grundlæggende rettigheder. For eksempel bør kontrolundersøgelser i lokaler uden for virksomheden være underlagt forudgående godkendelse af en retsinstans. Garantierne for de grundlæggende rettigheder er også indbygget i adskillige bestemmelser. For eksempel kan de nationale konkurrencemyndigheder kun pålægge bøder og sanktioner af strukturel eller adfærdsmæssig karakter, som står i et rimeligt forhold til overtrædelsen. De nationale konkurrencemyndigheder vil kun kunne foretage kontrolundersøgelser og anmode om oplysninger, hvis de opfylder en 'nødvendighedstest'. 4.VIRKNINGER FOR BUDGETTET Det kræver en sikker infrastruktur, hvis samarbejdet og udvekslingen af oplysninger mellem medlemsstaterne skal fungere effektivt. Interoperabilitet er en forudsætning for, at Det Europæiske Konkurrencenetværk kan fungere optimalt. I den nuværende flerårige finansielle ramme (FFR) finansieres de relevante foranstaltninger primært over ISA2-programmet og med udgangspunkt i programmets disponible midler og dets støtteberettigelses- og prioriteringskriterier. Omfanget af forslagets virkninger for budgettet efter 2020 afhænger af Kommissionens forslag til den næste FFR og det endelige resultat af forhandlingerne om FFR efter 2020. Der regnes med et foreløbigt beløb på 1 mio. EUR om året til vedligeholdelse, udvikling, hosting, drift af og support til et centralt informationssystem (Det Europæiske Konkurrencenetværkssystem) i overensstemmelse med de relevante standarder for fortrolighed og datasikkerhed. Derudover anslås de øvrige administrative omkostninger i forbindelse med Det Europæiske Konkurrencenetværks virke, bl.a. til afholdelse af møder, tilrettelæggelse og afholdelse af uddannelsesprogrammer, udstedelse af retningslinjer og fælles principper, at beløbe sig til 500 000 EUR om året. Lovgivningsforslaget er budgetneutralt hvad angår personale og kræver ikke yderligere menneskelige ressourcer. Finansieringsoversigten i bilaget til forslaget indeholder nærmere oplysninger herom. 5.ANDRE FORHOLD Planer for gennemførelsen og foranstaltninger til overvågning, evaluering og rapportering Kommissionen har udarbejdet en gennemførelsesplan med de største udfordringer, som medlemsstaterne vil kunne blive konfronteret med i forbindelse med direktivets vedtagelse og gennemførelse, samt med forslag til, hvordan de kan løses. Det foreslås i) at udpege et enkelt kontaktpunkt i Kommissionen med en fællespostkasse, som medlemsstaterne kan benytte ved alle henvendelser i forbindelse med det foreslåede direktiv, og ii) at Kommissionen og medlemsstaterne træffer en række foranstaltninger for at løse de største udfordringer med gennemførelsen, som navnlig vedrører a) gennemførelse inden for fristen, b) uddannelse og support til de nationale konkurrencemyndigheder og c) passende information til erhvervslivet. Kommissionen vil overvåge gennemførelsen og anvendelsen af direktivet, både i perioden op til datoen for dets gennemførelse og derefter. Der vil blive udarbejdet en efterfølgende evaluering fem år efter datoen for gennemførelsen. Forklarende dokumenter Det foreslåede direktiv fastlægger specifikke foranstaltninger til at sikre, at: 1) de nationale konkurrencemyndigheder garanteres den nødvendige uafhængighed og tilstrækkelige ressourcer samt effektive håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser, 2) de samme garantier og instrumenter finder anvendelse, når de nationale konkurrencemyndigheder anvender national ret parallelt med traktatens artikel 101 og 102, og 3) at de nationale konkurrencemyndigheder kan yde hinanden effektiv gensidig bistand for at sikre et velfungerende system for nært samarbejde inden for Det Europæiske Konkurrencenetværk. Det foreslåede direktiv fastlægger adskillige retlige forpligtelser. Dets effektive gennemførelse vil derfor kræve, at der foretages specifikke og målrettede ændringer af de relevante nationale bestemmelser. For at Kommissionen kan overvåge den korrekte gennemførelse, er det således ikke tilstrækkeligt, at medlemsstaterne anvender teksten i gennemførelsesbestemmelserne, da det kan være nødvendigt med en overordnet vurdering af de deraf følgende rammer i henhold til national lovgivning. Af disse grunde bør medlemsstaterne også tilsende Kommissionen forklarende dokumenter, som viser hvilke eksisterende eller nye bestemmelser i national lovgivning, der gennemfører enhver af de foranstaltninger, der er fastlagt i det foreslåede direktiv. Nærmere redegørelse for de enkelte bestemmelser i forslaget Forslaget består af 10 kapitler og 34 artikler. Kapitel I – Genstand, anvendelsesområde og definitioner

I dette kapitel fastlægges det overordnede anvendelsesområde og diverse definitioner. Definitionerne afspejler gennemgående definitionerne i forordning (EF) nr. 1/2003 og direktiv 2014/104/EU om erstatning for overtrædelse af konkurrencereglerne. Kapitel II – Grundlæggende rettigheder Forslaget vil sikre, at medlemsstaterne indfører passende garantier for udøvelsen af de beføjelser, dette forslag omhandler. Disse garantier skal som minimum leve op til bestemmelserne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og EU-rettens almindelige principper. I forbindelse med de offentlige høringer slog advokater, virksomheder og erhvervsorganisationer til lyd for, at de nationale konkurrencemyndigheders beføjelser til effektivt at håndhæve reglerne modsvares af øgede processuelle garantier. Kapitel III – Uafhængighed og ressourcer I dette kapitel sikres det, at de nationale konkurrencemyndigheder garanteres den nødvendige uafhængighed. Der indføres navnlig garantier for at beskytte de ansatte og ledelsen i de nationale konkurrencemyndigheder mod indblanding udefra i forbindelse med håndhævelsen af EU's konkurrenceregler ved: i) at sikre, at de kan varetage deres opgaver og udøve deres beføjelser uafhængigt af politisk eller anden udefrakommende indflydelse, ii) udtrykkeligt at forbyde instrukser fra en regering eller andre offentlige eller private organer, iii) at fastsætte, at de skal afstå fra enhver handling, der er uforenelig med varetagelsen af deres opgaver eller udøvelsen af deres beføjelser, iv) at forbyde afskedigelse af ledelsen af årsager, der vedrører afgørelser i konkrete sager, og v) at sikre, at de er i stand til at foretage prioriteringer af de enkelte sager, herunder beføjelser til at afvise klager, der ikke er af høj prioritet. Hvad det sidstnævnte angår griber forslaget ikke ind i medlemsstaternes suveræne ret til at fastlægge generelle politiske målsætninger. Størsteparten af interessenterne gik ind for foranstaltninger på alle disse områder. Navnlig bemærkede virksomhederne, at de nationale konkurrencemyndigheders manglende evne til selv at prioritere deres arbejde forhindrer dem i at fokusere på de overtrædelser, som er til størst skade for konkurrencen. Derudover pålægges medlemsstaterne eksplicit at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder har de fornødne menneskelige, finansielle og tekniske ressourcer til at varetage deres vigtigste opgaver efter traktatens artikel 101 og 102. De relevante bestemmelser giver medlemsstaterne råderum til at håndtere økonomiske udsving, uden at dette påvirker de nationale konkurrencemyndigheders effektivitet. Kapitel IV - Beføjelser Konkurrencemyndighedernes vigtigste arbejdsredskaber er deres undersøgelses- og beslutningsbeføjelser og -procedurer. I dag udgør de mange forskellige beføjelser i Europa et stort kludetæppe, og mange nationale konkurrencemyndigheder har ikke alle de beføjelser, de har behov for. Der er meget stor forskel på omfanget af de nationale konkurrencemyndigheders beføjelser, hvilket kan påvirke deres effektivitet betydeligt. Forslaget fastlægger derfor de centrale beføjelser, der som minimum er behov for til at foretage undersøgelser (beføjelse til at foretage kontrolundersøgelser i virksomhedslokaler og andre lokaler, udstede anmodninger om oplysninger) og træffe afgørelser (beføjelse til at vedtage forbudsafgørelser, herunder pålæg af sanktioner af strukturel eller adfærdsmæssig karakter, tilsagnsafgørelser, foreløbige foranstaltninger). Høringen viste, at der var bred støtte til foranstaltninger til at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder har sådanne effektive redskaber. Interessenterne, og navnlig virksomhederne, understregede f.eks., at de nationale konkurrencemyndigheders manglende beføjelse til at pålægge strukturelle sanktioner var særlig problematisk for virksomheder, der lider skade som følge af en overtrædende virksomheds konkurrencefordrejende adfærd. Forslaget vil desuden sikre, at de forskellige redskaber har tilpas styrke ved at give mulighed for at pålægge effektive sanktioner ved manglende overholdelse. For at have en reel virkning skal sanktionerne fastlægges i forhold til den berørte virksomheds samlede omsætning, men medlemsstaterne vil have tilstrækkeligt råderum til at beslutte, hvordan dette gennemføres i praksis (dvs. der fastsættes ikke faste procentsatser for bødernes størrelse). Kapitel V – Bøder og tvangsbøder Et centralt håndhævelsesinstrument er konkurrencemyndighedernes mulighed for at pålægge virksomheder bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne. Formålet med bøderne er at straffe virksomheder, som har overtrådt konkurrencereglerne, og at afskrække disse og andre virksomheder fra at udøve eller fortsat udøve en ulovlig adfærd. I 2009 fastslog Den Europæiske Unions Domstol, at "den effektive virkning af de sanktioner, der pålægges af de nationale konkurrencemyndigheder eller af Kommissionen udgør en betingelse for den sammenhængende anvendelse af EU's konkurrenceregler". En række forhold påvirker imidlertid omfanget af håndhævelsen af traktatens artikel 101 og 102, og virksomhederne kan derfor nøjes med meget lave bøder eller får slet ikke pålagt bøder, afhængigt af hvilken myndighed der griber ind, hvilket mindsker den afskrækkende virkning og forhindrer lige konkurrencevilkår. For det første er der stor forskel mellem medlemsstaterne på arten af de sanktioner, som de nationale konkurrencemyndigheder pålægger ved overtrædelse af EU's konkurrenceregler. Bøderne kan enten pålægges gennem administrative procedurer (af de nationale konkurrencemyndigheder), i forbindelse med ikkestrafferetlige sager (af domstolene) eller i forbindelse med strafferetlige eller strafferetslignende sager (primært af domstolene eller, i nogle tilfælde, af den nationale konkurrencemyndighed efter strafferetslignende procedurer for mindre forseelser). I størsteparten af medlemsstaterne er bøderne af administrativ karakter. I tre medlemsstater pålægges der "civile bøder". I fem medlemsstater pålægges der bøder i forbindelse med strafferetlige eller strafferetslignende sager. I de fleste af de medlemsstater, hvor bøderne primært er af strafferetlig karakter, er EU's konkurrenceregler i perioden 2004-2013 blevet håndhævet i meget ringe omfang, og når de blev det, blev der sjældent pålagt bøder. De fleste interessenter bemærkede under høringen, at strafferetlige systemer egner sig mindre godt til en effektiv håndhævelse af EU's konkurrenceregler. For at rette op på problemet med manglende håndhævelse og samtidig bevare medlemsstaternes fleksibilitet vil forslaget sikre, at man i medlemsstater, hvor den nationale administrative konkurrencemyndighed ikke kan vedtage afgørelser om bødepålæg, enten giver de nationale konkurrencemyndigheder beføjelse til at vedtage sådanne afgørelser direkte eller sikrer, at de kan vedtages af en domstol i forbindelse med ikkestrafferetlige sager. Behovet for ændringer vil således blive holdt på et minimum. For det andet anvendes der forskellige metoder til at beregne bøderne, som kan have betydelig indvirkning på størrelsen af de bøder, der pålægges af de nationale konkurrencemyndigheder. Forskellene vedrører navnlig: 1) bødens maksimale beløb (det lovbestemte loft) og 2) de forhold, der tages i betragtning ved udmåling af bøden. Disse forskelle kan delvis forklare, hvordan nogle bøder kan være 25 gange større end andre for den samme forseelse, afhængigt af hvilken myndighed der griber ind. Det blev navnlig påpeget i forbindelse med den offentlige høring, at bøder nogle gange er betydeligt lavere for den samme overtrædelse, hvilket betyder, at der er stor forskel på bødernes afskrækkende virkning rundt omkring i Europa. Bøderne afspejler ikke altid nødvendigvis de skadelige følger af en konkurrencebegrænsende praksis. For at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder kan pålægge bøder med afskrækkende bivirkning på basis af fælles grundlæggende parametre, bør der for det første fastlægges et lovbestemt loft på mindst 10 % af den samlede omsætning på verdensplan, og for det andet bør de nationale konkurrencemyndigheder ved bødeudmålingen tage hensyn til de grundlæggende faktorer vedrørende overtrædelsens grovhed og varighed. For det tredje er der begrænsninger med hensyn til, hvem der kan holdes ansvarlig for at betale bøden. Begrebet "virksomhed" er i forbindelse med EU's konkurrenceregler fastlagt i Den Europæiske Unions Domstols faste retspraksis. Det betyder, at forskellige juridiske enheder tilhørende én "virksomhed" kan hæfte solidarisk for alle bøder, der pålægges denne "virksomhed". Det sender et klart signal til hele koncernen om, at mangel på god forretningsskik og overtrædelse af konkurrencereglerne ikke går ustraffet hen. Det giver også mulighed for at fastsætte en bødestørrelse, som afspejler hele koncernens samlede styrke og ikke kun datterselskabets, hvilket giver bøden større afskrækkende virkning. Adskillige nationale konkurrencemyndigheder har dog i dag ikke mulighed for at holde moderselskaber til ansvar for kontrollerede datterselskabers overtrædelser. Derudover kan mange nationale konkurrencemyndigheder heller ikke holde retlige eller økonomiske efterfølgere til en overtrædende enhed ansvarlige for bøder, eller der kan være stor usikkerhed på området til trods for Den Europæiske Unions Domstols længe etablerede retspraksis. Det betyder, at virksomhederne kan undgå at betale bøder ved blot at fusionere med andre virksomheder eller undergå en omstrukturering. For at rette op på denne situation fastsættes det derfor, at virksomhedsbegrebet finder anvendelse, når der er tale om at pålægge en virksomheds modervirksomhed eller retlige og økonomiske efterfølgere bøder. Kapitel VI – Straflempelse Virksomhederne vil kun afsløre hemmelige karteller, som de har deltaget i, hvis der er tilstrækkelig retssikkerhed om mulighederne for at opnå bødefritagelse. Formålet med dette kapitel er at øge retssikkerheden for virksomheder, der ønsker at ansøge om straflempelse, og således fortsat anspore dem til at samarbejde med Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder ved at mindske forskellene mellem de forskellige medlemsstaters straflempelsesordninger. Forslaget omsætter derfor de grundlæggende principper for Det Europæiske Konkurrencenetværks standardordning for straflempelse til lovgivning for at sikre, at alle nationale konkurrencemyndigheder kan indrømme bødefritagelse og bødenedsættelse og godtage forkortede ansøgninger på de samme betingelser. I forbindelse med den offentlige høring anførte 61 % af interessenterne, at medlemsstaternes manglende anvendelse af Det Europæiske Konkurrencenetværks standardordning var et problem. Ansøgere skal have fem arbejdsdage til at indgive en forkortet ansøgning, og det præciseres, at de ikke bør belastes med parallelle ressourcekrævende anmodninger fra de nationale konkurrencemyndigheder, mens Kommissionen er i færd med at undersøge sagen. Det præciseres også, at ansøgerne, så snart Kommissionen har besluttet ikke at gribe ind i en sag, bør have mulighed for at indgive en komplet ansøgning om straflempelse til de nationale konkurrencemyndigheder, som erstatter den forkortede ansøgning. Endelig sikres det, at ansatte og ledere i virksomheder, som ansøger om bødefritagelse, er beskyttet mod individuelle sanktioner (hvis disse anvendes), forudsat at de samarbejder med myndighederne. Det er vigtigt for at fastholde virksomhedernes incitament til at ansøge om straflempelse, da disse ansøgninger ofte beror på, at de ansatte samarbejder til fulde uden frygt for eventuelle sanktioner.

Ligeledes bør personer, som har kendskab til eller ligger inde med viden om et kartel eller andre former for overtrædelser af konkurrenceretten, anspores til at udlevere sådanne oplysninger, f.eks. gennem indførelsen af pålidelige og fortrolige anmeldelsesmekanismer. Mange nationale konkurrencemyndigheder har med henblik herpå indført, eller påtænker at indføre, effektive mekanismer til at beskytte personer, der anmelder eller udleverer oplysninger om overtrædelser af EU's konkurrenceret, mod repressalier fra deres ledere såsom disciplinære sanktioner. Den 16. marts 2017 lancerede Kommissionen for eksempel en ny anonym whistleblowermekanisme i forbindelse med konkurrencesager. Kommissionen har understreget, hvor vigtigt det er at beskytte whistleblowere, og er i færd med at undersøge muligheden for yderligere horisontale eller sektormæssige foranstaltninger på EU-plan. Kapitel VII – Gensidig bistand I dette kapitel fastsættes det at tjenestemænd fra den bistandssøgende myndighed har ret til at deltage og aktivt bistå i kontrolundersøgelsen, når en national konkurrencemyndighed anmoder en anden national konkurrencemyndighed om at træffe undersøgelsesforanstaltninger på sine vegne med henblik på at indhente bevismateriale i en anden jurisdiktion. Det vil sikre mere effektive kontrolundersøgelser. Desuden skal der indføres mekanismer for, at de nationale konkurrencemyndigheder kan anmode om og yde gensidig bistand i forbindelse med meddelelse af afgørelser og inddrivelse af bøder, når de berørte virksomheder ikke har en juridisk tilstedeværelse på den bistandssøgende myndigheds territorie eller ikke besidder tilstrækkelige aktiver til at fuldbyrde bøden i dette territorie. Formålet med denne gensidige bistand er at mindske indgrebet i national ret, og den bygger på nogle vigtige garantier: i) meddelelse og bødeinddrivelse foretages efter loven i den bistandssøgte medlemsstat, ii) afgørelser om bødepålæg kan først fuldbyrdes, når de er endelige og ikke længere kan prøves med almindelige retsmidler, iii) forældelsesfristerne fastlægges ud fra reglerne i den bistandssøgende medlemsstat, iv) den bistandssøgte myndighed har ikke pligt til at fuldbyrde afgørelser om bødepålæg, hvis dette åbenlyst strider imod de grundlæggende retsprincipper i den pågældende medlemsstat, og v) tvister vedrørende en foranstaltnings lovlighed afgøres i den bistandssøgende medlemsstat, mens tvister vedrørende meddelelses- eller fuldbyrdelsesforanstaltninger truffet i den bistandssøgte medlemsstat afgøres i den bistandssøgte medlemsstat. Gensidig bistand er et centralt element af dette forslag, fordi det er helt afgørende for et nært samarbejde i Det Europæiske Konkurrencenetværk og dermed for at sikre, at det decentraliserede system fungerer optimalt, hvilket er afgørende for en effektiv anvendelse af EU's konkurrenceret. Uden en effektiv ydelse af gensidig bistand kan der ikke skabes lige konkurrencevilkår for virksomheder med aktiviteter i mere end én medlemsstat, hvilket hæmmer det indre markeds funktion. Kapitel VII – Forældelsesfrister I dette kapitel fastsættes det, at fristen for nationale konkurrencemyndigheder, som kunne tænkes at indlede en sag i forbindelse med en given aftale, vedtagelse inden for en sammenslutning eller samordnet praksis, suspenderes i hele det tidsrum, hvor den samme sag behandles ved en anden national konkurrencemyndighed eller ved Kommissionen. Det vil sikre, at systemet med parallelle kompetencer inden for rammerne af Det Europæiske Konkurrencenetværk fungerer optimalt, og at andre nationale konkurrencemyndigheder ikke forhindres i efterfølgende at gribe ind, fordi fristen er udløbet. Det står stadig medlemsstaterne frit for at fastslå varigheden af forældelsesfristerne i deres eget system eller at indføre absolutte frister, så længe dette ikke gør det nærmest umuligt eller umådelig vanskeligt at håndhæve EU-konkurrenceretten. Kapitel IX - Almindelige bestemmelser I dette kapitel fastsættes det, at de nationale administrative konkurrencemyndigheder, som er bedst placeret til at redegøre for deres afgørelser, selv kan indbringe og/eller forsvare de af dem behandlede sager for domstolene. Det skal forhindre de dobbeltomkostninger og dobbeltarbejde, der kunne opstå, hvis en anden instans skulle føre sagen. Der indføres desuden en vigtig sikkerhedsklausul om, at oplysninger, der er indsamlet efter dette direktiv, kun kan anvendes til det formål, hvortil de er indsamlet, og ikke kan bruges til at pålægge fysiske personer sanktioner. Endelig fastsættes det, at bevismateriale kan antages, uanset hvilket medie de relevante oplysninger er lagret på, for at sikre de relevante processuelle regler mod den digitale udvikling. 2017/0063 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om styrkelse af de nationale konkurrencemyndigheders forudsætninger for at håndhæve konkurrencereglerne effektivt og sikring af et velfungerende indre marked (EØS-relevant tekst) EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 103 og 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter,

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1)Artikel 101 og 102 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ("traktaten") er ufravigelige retsgrundsætninger og bør anvendes effektivt overalt i Unionen for at sikre, at konkurrencen i det indre marked ikke fordrejes. Det er nødvendigt at sikre en effektiv håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 for at skabe mere åbne og konkurrenceprægede markeder i Europa, hvor virksomhederne konkurrerer på egne meritter uden virksomhedsskabte hindringer for markedsadgang og således kan bidrage til vækst og jobskabelse. Effektiv håndhævelse af disse regler beskytter forbrugerne mod forretningsmetoder, der holder priserne på varer og tjenesteydelser kunstigt høje, og giver dem et større udvalg af innovative varer og tjenesteydelser. (2)Medlemsstaternes nationale konkurrencemyndigheder står sammen med Kommissionen for den offentlige håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102, jf. Rådets forordning (EF) nr. 1/2003. De nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen danner tilsammen et netværk af offentlige myndigheder, der anvender Unionens konkurrenceregler i nært samarbejde (Det Europæiske Konkurrencenetværk). (3)De nationale konkurrencemyndigheder og domstole er forpligtet til at anvende traktatens artikel 101 og 102 på aftaler eller adfærd, der kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater, jf. artikel 3, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1/2003. I praksis anvender størsteparten af de nationale konkurrencemyndigheder de nationale bestemmelser parallelt med traktatens artikel 101 og 102. Dette direktiv har til formål at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder garanteres den nødvendige uafhængighed og de fornødne håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser til effektivt at anvende traktatens artikel 101 og 102, og det vil således uvægerligt påvirke de bestemmelser i national konkurrenceret, som anvendes parallelt hermed. (4)Når de nationale konkurrencemyndigheder gives beføjelse til at indhente alle oplysninger vedrørende virksomheder, som er genstand for en undersøgelse, i digital form, uanset hvilket medie disse er lagret på, vil det formodentlig også påvirke omfanget af de nationale konkurrencemyndigheders beføjelser, når de på et tidligt tidspunkt i sagen træffer de relevante undersøgelsesforanstaltninger på grundlag af både bestemmelser i national konkurrenceret og traktatens artikel 101 og 102. Hvis omfanget af de undersøgelsesbeføjelser, som de nationale konkurrencemyndigheder tillægges, afhænger af, hvorvidt de i sidste instans vil anvende de nationale konkurrenceregler alene eller parallelt med traktatens artikel 101 og 102, vil det hæmme effektiviteten af håndhævelsen af konkurrencereglerne i det indre marked. Derfor bør dette direktiv finde anvendelse, både når traktatens artikel 101 og 102 anvendes alene, og når disse bestemmelser anvendes parallelt med national konkurrenceret i den samme sag. Den eneste undtagelse vedrører beskyttelsen af samarbejdserklæringer og forligsindlæg, som også gælder ved anvendelsen af national konkurrenceret alene. (5)Nationale love afskærer mange nationale konkurrencemyndigheder fra de garantier for uafhængighed og håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser, der er nødvendige for at kunne håndhæve disse regler på effektiv vis. Det undergraver deres mulighed for effektivt at anvende traktatens artikel 101 og 102 alene eller parallelt med de nationale konkurrenceregler, hvor det er relevant. Eksempelvis har mange nationale konkurrencemyndigheder ikke efter deres nationale lovgivning tilstrækkelige redskaber til at indhente beviser for overtrædelse af traktatens artikel 101 og 102 eller udstede bøder til virksomheder, som overtræder reglerne, eller de tildeles ikke de fornødne ressourcer til at anvende traktatens artikel 101 og 102 effektivt. Det kan forhindre dem i overhovedet at træffe foranstaltninger eller begrænse deres muligheder for håndhævelse. Denne mangel på redskaber og garantier til effektivt at kunne anvende traktatens artikel 101 og 102 hos mange nationale konkurrencemyndigheder betyder, at sager vedrørende virksomheder, som benytter sig af konkurrencebegrænsende metoder, kan falde meget forskelligt ud, alt efter hvilken medlemsstat virksomhederne er aktive i: For nogle virksomheder håndhæves bestemmelserne i traktatens artikel 101 eller 102 måske slet ikke eller blot i begrænset omfang. I nogle medlemsstater kan virksomhederne f.eks. slippe for en bøde ved blot at omstrukturere. Den uensartede håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 samt af de nationale konkurrenceregler parallelt med traktatens artikel 101 og 102 medfører forspildte muligheder for at fjerne adgangsbarrierer og skabe mere åbne og konkurrenceudsatte markeder i hele Den Europæiske Union, hvor virksomhederne konkurrerer på lige vilkår på basis af egne meritter. Situationen er værst for virksomheder og forbrugere i de medlemsstater, hvor de nationale konkurrencemyndigheder er dårligt rustede til at håndhæve reglerne effektivt. Virksomheder kan ikke konkurrere på deres egne meritter i områder, hvor der frit kan gøres brug af konkurrencefordrejende metoder, f.eks. fordi der ikke kan indhentes beviser for konkurrencebegrænsende adfærd, eller fordi virksomhederne slipper for bøder. Virksomhederne har derfor ingen interesse i at gå ind på sådanne markeder og udøve deres etableringsret til at tilbyde varer og tjenesteydelser. Forbrugere i medlemsstater med et lavere håndhævelsesniveau går glip af fordelene ved en effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne. Den uensartede håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 og af de nationale konkurrenceregler parallelt med traktatens artikel 101 og 102 i Europa fordrejer således konkurrencen i det indre marked og undergraver dets funktionsmåde. (6)Mangler i og begrænsninger af de nationale konkurrencemyndigheders redskaber og garantier undergraver systemet med parallelle kompetencer til håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102, der skal fungere som et sammenhængende hele på grundlag af et nært samarbejde i Det Europæiske Konkurrencenetværk. Systemet beror på, at myndighederne hjælper hinanden og kan træffe undersøgelsesforanstaltninger på hinandens vegne. Det kan imidlertid ikke fungere efter hensigten, hvis der stadig findes nationale konkurrencemyndigheder, som ikke råder over tiltrækkelige undersøgelsesredskaber. På andre centrale områder er de nationale konkurrencemyndigheder ikke i stand til at yde gensidig bistand. For eksempel kan virksomheder, som er aktive på tværs af grænserne, undgå at betale bøder i de fleste medlemsstater, blot fordi de ikke har en juridisk tilstedeværelse i nogle af de medlemsstater, som de er aktive i. Det mindsker incitamentet til at efterleve traktatens artikel 101 og 102. Den deraf følgende ineffektive håndhævelse fordrejer konkurrencen for de lovlydige virksomheder og undergraver forbrugertilliden i det indre marked, især på det digitale område. (7)For at sikre en reelt ensartet håndhævelse af konkurrencereglerne i Europa, som skaber mere lige vilkår for virksomhederne i det indre marked og mindre ulige betingelser for forbrugerne, bør der indføres minimumsgarantier for uafhængighed og ressourcer og grundlæggende håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser ved anvendelse af traktatens artikel 101 og 102 alene og anvendelse af national konkurrenceret parallelt med traktatens artikel 101 og 102, så de nationale konkurrencemyndigheder kan fungere optimalt. (8)Dette direktiv bør have både artikel 103 og artikel 114 i traktaten som retsgrundlag. Det skyldes, at direktivet ikke alene vedrører anvendelsen af traktatens artikel 101 og 102 og den parallelle anvendelse af national konkurrenceret og traktatens artikel 101 og 102, men også manglerne i og begrænsningerne af de nationale konkurrencemyndigheders redskaber og garantier ved anvendelse af traktatens artikel 101 og 102, hvilket både hæmmer konkurrencen og det indre markeds rette funktionsmåde. (9)Indførelsen af minimumsgarantier for at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder effektivt kan anvende traktatens artikel 101 og 102, berører ikke medlemsstaternes mulighed for at bevare eksisterende eller indføre mere vidtrækkende garantier for de nationale konkurrencemyndigheders uafhængighed og ressourcer eller mere detaljerede regler for disse myndigheders håndhævelses- og bødeudstedelsesbeføjelser. Medlemsstaterne kan navnlig tillægge de nationale konkurrencemyndigheder yderligere beføjelser, der går videre end de grundlæggende beføjelser i dette direktiv, for at styrke deres effektivitet endnu mere. (10)Derimod er der behov for detaljerede regler vedrørende betingelserne for straflempelse ved hemmelige karteller. Virksomhederne vil kun afsløre hemmelige karteller, som de har deltaget i, hvis der er tilstrækkelig retssikkerhed om mulighederne for at opnå bødefritagelse. De markante forskelle mellem de forskellige stramlempelsesordninger i medlemsstaterne skaber usikkerhed for potentielle ansøgere og risikerer at mindske incitamentet til at ansøge om straflempelse. Hvis medlemsstaterne har mulighed for at gennemføre eller anvende enten strengere eller lempeligere regler på det område, som dette direktiv vedrører, vil det ikke alene gå imod målet om at fastholde incitamentet til at ansøge om straflempelse med henblik på at styrke håndhævelsen af konkurrencereglerne i Unionen, men risikerer også at skabe mere ulige vilkår for virksomhederne i det indre marked. Dette forhindrer ikke medlemsstaterne i at anvende straflempelsesordninger ikke alene i forbindelse med hemmelige karteller, men også ved andre overtrædelser af traktatens artikel 101 eller 102 og tilsvarende nationale bestemmelser. (11)Dette direktiv finder ikke anvendelse på nationale bestemmelser om strafferetlige sanktioner over for fysiske personer, undtagen hvor der er tale om regler angående samspillet mellem straflempelsesordninger og sanktioner mod fysiske personer. (12)De beføjelser, der tillægges de nationale konkurrencemyndigheder, bør være underlagt passende sikkerhedsgarantier, der som minimum opfylder standarderne for EU-rettens almindelige principper og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Disse sikkerhedsgarantier omfatter retten til god forvaltning og respekten for virksomhedernes ret til forsvar, som er et afgørende aspekt af retten til at blive hørt. Navnlig bør de nationale konkurrencemyndigheder meddele de parter, som er genstand for en undersøgelse, de foreløbige klagepunkter, der er rejst efter traktatens artikel 101 eller 102, før der træffes en afgørelse, som påvirker deres interesser negativt, og disse parter bør have mulighed for effektivt at fremsætte bemærkninger til disse klagepunkter, før der træffes en sådan afgørelse. Parter, som er blevet meddelt foreløbige klagepunkter i forbindelse med en formodet overtrædelse af traktatens artikel 101 og 102, bør have ret til aktindsigt i de nationale konkurrencemyndigheders sagsakter med henblik på effektivt at kunne udøve deres ret til forsvar. Dette er med forbehold for virksomhedernes legitime interesse i at beskytte deres forretningshemmeligheder og gælder ikke fortrolige oplysninger og interne dokumenter hos, samt korrespondance mellem, de nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen. Adressaterne for de nationale konkurrencemyndigheders endelige afgørelse efter traktatens artikel 101 eller 102 bør desuden have adgang til effektive retsmidler i overensstemmelse med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. De nationale konkurrencemyndigheders endelige afgørelser bør være begrundede, så adressaterne kan få fuldt indblik i årsagerne til afgørelsen og udøve deres ret til effektiv domstolsprøvelse. Sikkerhedsgarantierne bør udformes således, at der skabes balance mellem virksomhedernes grundlæggende rettigheder og kravet om at sikre en effektiv anvendelse af traktatens artikel 101 og 102. (13)En afgørende forudsætning for en effektiv og ensartet anvendelse af EU's konkurrenceregler er, at de nationale konkurrencemyndigheder er i stand til at anvende traktatens artikel 101 og 102 på en uvildig måde og under hensyntagen til den almene interesse i en effektiv håndhævelse. (14)De nationale konkurrencemyndigheders uafhængighed bør styrkes for at sikre en effektiv og ensartet anvendelse af traktatens artikel 101 og 102. I den forbindelse bør national ret indeholde specifikke bestemmelser, der sikrer, at de nationale konkurrencemyndigheder ved anvendelse af traktatens artikel 101 og 102 er beskyttet mod udefrakommende indblanding og politisk pres, som kan lægge hindringer i vejen for en uafhængig vurdering af de sager, de får til behandling. Der bør derfor på forhånd fastlægges regler for, af hvilke grunde medlemmer af de nationale konkurrencemyndigheders beslutningsorganer kan afskediges, for at fjerne enhver tvivl om disse organers neutralitet og uimodtagelighed over for udefrakommende indblanding. (15)For at sikre de nationale konkurrencemyndigheders uafhængighed bør de ansatte og medlemmerne af beslutningsorganet udvise integritet og afstå fra enhver handling, der er uforenelig med varetagelsen af deres opgaver. For at forebygge en eventuel underminering af de ansattes eller medlemmerne af beslutningsorganets uafhængighed bør det fastsættes, at de under deres ansættelses- eller embedsperiode og i en rimelig periode derefter skal afstå fra at udøve enhver form for uforenelig lønnet eller ulønnet virksomhed. Det indebærer også, at de i løbet af deres ansættelse eller embede ikke bør have interesser i virksomheder eller organisationer, som er i kontakt med en national konkurrencemyndighed, for så vidt som dette potentielt vil kunne påvirke deres uafhængighed. Ansatte og medlemmer af beslutningsorganet bør oplyse om eventuelle interesser eller aktiver, der kan give anledning til interessekonflikter i forbindelse med varetagelsen af deres opgaver. De bør have pligt til at meddele det til beslutningsorganet, de øvrige medlemmer eller den udpegende myndighed ved nationale konkurrencemyndigheder, hvor beslutningerne alene træffes af én person, hvis de i forbindelse med deres opgaver kommer ud for at skulle træffe afgørelse i en sag, som de måtte have interesser i, og som risikerer at påvirke deres uvildighed. (16)De nationale konkurrencemyndigheders uafhængighed udelukker hverken domstolsprøvelse eller parlamentarisk kontrol efter medlemsstaternes love. Sådanne kontrolkrav bidrager til at sikre troværdigheden og legitimiteten af de nationale konkurrencemyndigheders handlinger. Et rimeligt kontrolkrav er f.eks., at de nationale konkurrencemyndigheder udarbejder periodiske rapporter om deres aktiviteter til et regeringsorgan eller parlamentarisk organ. De nationale konkurrencemyndigheders finansielle udgifter kan også være genstand for kontrol eller overvågning, forudsat at dette ikke påvirker deres uafhængighed. (17)De nationale konkurrencemyndigheder bør kunne foretage prioritering af sager om håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 med henblik på at udnytte deres ressourcer effektivt og sætte dem i stand til at fokusere på at forebygge og gribe ind over for konkurrencebegrænsende adfærd i det indre marked. De bør derfor kunne afvise klager under henvisning til, at de ikke er af høj prioritet. Dette bør ikke berøre de nationale konkurrencemyndigheders beføjelse til at afvise klager af andre årsager, f.eks. manglende kompetence, eller til at konkludere, at de ikke har grund til at gribe ind i sagen. De nationale konkurrencemyndigheders beføjelse til at foretage prioritering af deres håndhævelsessager berører ikke en medlemsstats regerings ret til at udstede generelle politiske retningslinjer eller prioriterede retningslinjer til de nationale konkurrencemyndigheder, som ikke vedrører specifikke sager om håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102.

(18)De nationale konkurrencemyndigheder bør råde over tilstrækkelige ressourcer for så vidt angår personale, ekspertise, finansielle midler og teknisk udstyr til at sikre, at de effektivt kan varetage deres opgaver i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 101 og 102. Hvis de får udvidede opgaver eller beføjelser under national ret, bør de fortsat sikres tilstrækkelige ressourcer til at udøve disse. (19)De nationale konkurrencemyndigheder har brug for et minimum af fælles undersøgelses- og beslutningsbeføjelser for effektivt at kunne håndhæve traktatens artikel 101 og 102. (20)De nationale administrative konkurrencemyndigheder bør tillægges effektive undersøgelsesbeføjelser til på ethvert tidspunkt under behandlingen af en sag at afdække en eventuel aftale, vedtagelse eller samordnet praksis, som er forbudt efter traktatens artikel 101, eller et eventuelt misbrug af dominerende stilling, som er forbudt efter traktatens artikel 102. (21)De nationale administrative konkurrencemyndigheder bør have tilstrækkelige undersøgelsesbeføjelser til at imødegå udfordringerne med håndhævelse på det digitale område, og disse beføjelser bør sætte de nationale konkurrencemyndigheder i stand til at indhente alle oplysninger i digital form, herunder ved hjælp af kriminaltekniske metoder, vedrørende den virksomhed eller virksomhedssammenslutning, som er genstand for undersøgelsen, uanset hvilket medie oplysningerne er lagret på, f.eks. bærbare computere, mobiltelefoner eller andre mobile enheder. (22)De nationale administrative konkurrencemyndigheder bør kunne foretage kontrolundersøgelser i forretningslokaler hos både virksomheder og virksomhedssammenslutninger, som er genstand for en sag om anvendelse af traktatens artikel 101 og 102, samt hos andre markedsaktører, som kunne være i besiddelse af oplysninger, der er relevante for sagen. De nationale administrative konkurrencemyndigheder bør kunne foretage sådanne kontrolundersøgelser, når der som minimum er rimelig begrundet mistanke om en overtrædelse af traktatens artikel 101 eller 102. (23)For at have tilstrækkelig virkning bør de nationale administrative konkurrencemyndigheders beføjelse til at foretage kontrolundersøgelser omfatte adgang til oplysninger, som den virksomhed eller virksomhedssammenslutning eller person, der er genstand for undersøgelsen, har adgang til, og som vedrører den undersøgte virksomhed. (24)Med henblik på at begrænse unødvendige forlængelser af kontrolundersøgelser bør de nationale administrative konkurrencemyndigheder have beføjelse til at fortsætte søgningen i kopier eller udtræk af bøger eller forretningspapirer, som vedrører de undersøgte virksomheders eller virksomhedssammenslutningers aktiviteter, i myndighedens lokaler eller andre udpegede lokaler. (25)Erfaringerne viser, at forretningspapirer kan være opbevaret i ledelsens eller andre virksomhedsmedarbejderes hjem, navnlig hvis der anvendes mere fleksible arbejdsformer. For at sikre effektive kontrolundersøgelser bør de nationale administrative konkurrencemyndigheder kunne kræve adgang til alle lokaler, herunder private hjem, hvis der er begrundet mistanke om, at der opbevares forretningspapirer, som kan være relevante som bevis for en grov overtrædelse af traktatens artikel 101 eller 102. Udøvelsen af disse beføjelser bør være underlagt forudgående godkendelse af en retsinstans. Dette er ikke til hinder for, at medlemsstaterne i særligt hastende tilfælde kan overdrage en national retsinstans' opgaver til en national administrativ konkurrencemyndighed, der fungerer som retsinstans. (26)De nationale konkurrencemyndigheder bør have effektive beføjelser til at kræve udlevering af alle oplysninger, der måtte være nødvendige for at afsløre en eventuel aftale, vedtagelse eller samordnet praksis, som er forbudt efter traktatens artikel 101, eller et eventuelt misbrug, som er forbudt efter traktatens artikel 102. Dette bør omfatte retten til at kræve udlevering af oplysninger, uanset hvordan disse er lagret, forudsat at de er tilgængelige for den, der er genstand for anmodningen. Erfaringerne viser, at oplysninger, der gives frivilligt af tredjeparter, bl.a. konkurrenter, kunder og forbrugere på markedet, også kan udgøre en værdifuld kilde til oplysninger med henblik på en veldokumenteret og solid håndhævelse, og de nationale konkurrencemyndigheder bør tilskynde hertil. (27)De nationale konkurrencemyndigheder bør råde over effektive midler til at genoprette konkurrenceforholdene på markedet ved at pålægge rimelige sanktioner af strukturel eller adfærdsmæssig karakter. (28)Hvis virksomheder eller virksomhedssammenslutninger under behandlingen af en sag, der kunne føre til et forbud mod en aftale eller praksis, afgiver tilsagn, der imødekommer de nationale konkurrencemyndigheders betænkeligheder, bør disse myndigheder kunne vedtage afgørelser, hvorved disse tilsagn gøres bindende og kan håndhæves over for de berørte virksomheder. I sådanne tilsagnsafgørelser bør det fastslås, at der ikke længere er grund til de nationale konkurrencemyndigheders indgriben, uden at det fastslås, at der har været en overtrædelse af traktatens artikel 101 eller 102. Tilsagnsafgørelser berører ikke medlemsstaternes konkurrencemyndigheders og domstoles kompetence til at fastslå en overtrædelse og træffe afgørelse i sagen. (29)For at sikre en effektiv og ensartet anvendelse af traktatens artikel 101 og 102 bør de nationale konkurrencemyndigheder have beføjelse til at pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger effektive og forholdsmæssige sanktioner med afskrækkende virkning for overtrædelser af traktatens artikel 101 og 102, enten på egen hånd gennem administrative procedurer eller ved at anmode en domstol om bødepålæg i forbindelse med en ikkestrafferetlige sager. Dette berører ikke medlemsstaternes nationale regler for domstolenes pålæggelse af strafferetlige sanktioner for overtrædelse af traktatens artikel 101 og 102. (30)For at sikre, at virksomheder og virksomhedssammenslutninger retter sig efter de nationale konkurrencemyndigheders undersøgelses- og beslutningsbeføjelser, skal de nationale administrative konkurrencemyndigheder kunne pålægge effektive bøder for manglende overholdelse og tvangsbøder for at tilskynde til overholdelse, enten på egen hånd gennem administrative procedurer eller ved at anmode en domstol om bødepålæg i forbindelse med ikkestrafferetlige sager. Dette berører ikke medlemsstaternes nationale regler for straffedomstolenes pålæggelse af sådanne bøder. Dette direktiv berører desuden hverken nationale krav til beviskraft eller de nationale konkurrencemyndigheders pligt til at fastslå de faktiske forhold i den pågældende sag, forudsat at disse krav og forpligtelser er forenelige med EU-rettens almindelige principper. Størrelsen af disse bøder og tvangsbøder bør fastsættes i forhold til de berørte virksomheders eller virksomhedssammenslutningers samlede omsætning. (31)For at sikre en effektiv og ensartet anvendelse af traktatens artikel 101 og 102 bør begrebet virksomhed som omhandlet i traktatens artikel 101 og 102 forstås i overensstemmelse med Den Europæiske Unions Domstols retspraksis som en økonomisk enhed, også selv om den består af flere juridiske eller fysiske personer. De nationale konkurrencemyndigheder bør følgelig kunne anvende virksomhedsbegrebet til at drage et moderselskab til ansvar og pålægge det bøder for et af dets datterselskabers adfærd, når moderselskabet og dattersleskaber udgør én økonomisk enhed. For at forhindre at virksomheder ved hjælp af retlige eller organisatoriske ændringer slipper for bøder for overtrædelse af traktatens artikel 101 og 102, bør de nationale konkurrencemyndigheder kunne holde en virksomheds retlige eller økonomiske efterfølgere ansvarlige og pålægge dem bøder for en overtrædelse af traktatens artikel 101 eller 102 i overensstemmelse med Den Europæiske Unions Domstols retspraksis. (32)For at sikre at bøder, der pålægges for overtrædelse af traktatens artikel 101 og 102, afspejler overtrædelsens økonomiske betydning, bør de nationale konkurrencemyndigheder tage hensyn til overtrædelsens grovhed. De nationale konkurrencemyndigheder bør desuden kunne fastlægge et beløb, der står i rimeligt forhold til overtrædelsens varighed. Disse forhold bør undersøges i overensstemmelse med Den Europæiske Unions Domstols retspraksis. Navnlig har Domstolen hvad angår vurderingen af en overtrædelses grovhed fastslået, at der skal tages hensyn til sagens faktiske omstændigheder, den sammenhæng, overtrædelsen indgår i, og bødernes afskrækkende virkning. De forhold, som kan indgå i denne vurdering, omfatter omsætningen af de varer og tjenesteydelser, som overtrædelsen vedrører, samt virksomhedens størrelse og økonomiske styrke, da disse forhold afspejler den indflydelse, som virksomheden har kunnet udøve på markedet. Derudover er gentagne overtrædelser begået af den samme virksomhed et tegn på dens tilbøjelighed til at begå sådanne overtrædelser og er således en kraftig indikation på grovheden af den pågældendes adfærd og nødvendigheden af at skærpe sanktionen for at opnå den ønskede afskrækkende virkning. Ved fastsættelse af bødens størrelse bør de nationale konkurrencemyndigheder tage hensyn til værdien af virksomhedens afsætning af varer og tjenesteydelser, som er direkte eller indirekte forbundet med overtrædelsen. De nationale konkurrencemyndigheder bør ligeledes have ret til at forhøje størrelsen af den bøde, der skal pålægges en virksomhed eller virksomhedssammenslutning, hvis den fortsætter den samme eller begår en tilsvarende overtrædelse, efter at Kommissionen eller en national konkurrencemyndighed har fastslået, at den pågældende virksomhed eller virksomhedssammenslutning har overtrådt traktatens artikel 101 eller 102. (33)Erfaringerne har vist, at virksomhedssammenslutninger ofte deltager i overtrædelser af konkurrencereglerne, og de nationale konkurrencemyndigheder bør kunne pålægge disse virkningsfulde bøder. Ved vurderingen af overtrædelsens grovhed i forbindelse med fastlæggelse af bødens størrelse i sager mod virksomhedssammenslutninger, hvor overtrædelsen er forbundet med medlemmernes aktiviteter, bør der tages hensyn til den samlede værdi af medlemmernes afsætning af varer og tjenesteydelser, som er direkte eller indirekte forbundet med overtrædelsen. For at sikre en effektiv inddrivelse af bøder, der er pålagt virksomhedssammenslutninger for de overtrædelser, de har begået, er det nødvendigt at fastsætte, på hvilke vilkår de nationale konkurrencemyndigheder kan kræve, at medlemmerne af sammenslutningen betaler bøden, hvis sammenslutningen ikke er solvent. De nationale konkurrencemyndigheder bør i den forbindelse tage hensyn til den relative størrelse af de virksomheder, der er medlemmer af sammenslutningen, og især til små og mellemstore virksomheders situation. Betaling af bøder foretaget af et eller flere medlemmer af en sammenslutning har ingen indvirkning på nationale bestemmelser, hvorefter det erlagte beløb kan inddrives hos andre medlemmer af sammenslutningen. (34)Der er stor forskel i Europa på bødernes afskrækkende virkning, og i nogle medlemsstater kan det maksimale beløb være meget lavt. For at sikre, at de nationale konkurrencemyndigheder kan pålægge bøder med afskrækkende virkning, bør det maksimale beløb fastlægges til mindst 10 % af den berørte virksomheds samlede omsætning på verdensplan. Dette forhindrer ikke medlemsstaterne i at fastholde eller indføre et højere maksimumsbeløb for bøden. (35)Straflempelsesordninger er et vigtigt redskab til at afsløre hemmelige karteller og bidrager således til en effektiv retsforfølgelse af og pålæggelse af bøder for de groveste overtrædelser af konkurrencereglerne. I dag er der imidlertid stor forskel på straflempelsesordningerne i de forskellige medlemsstater. Disse forskelle kan skabe usikkerhed for de virksomheder, som begår overtrædelser, med hensyn til betingelserne for at ansøge om straflempelse og mulighederne for at opnå bødefritagelse under de forskellige ordninger. En sådan usikkerhed risikerer at begrænse incitamentet til at søge om straflempelse. Dette kan på sin side føre til en mindre effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne i Unionen, da der vil blive afsløret færre karteller. (36)Forskelle mellem medlemsstaternes straflempelsesordninger kan også skabe ulige vilkår for virksomhederne i det indre marked. Retssikkerheden bør derfor styrkes ved at reducere disse forskelle. (37)De nationale konkurrencemyndigheder bør indrømme virksomheder bødefritagelse eller bødenedsættelse, hvis de opfylder bestemte betingelser herfor. En virksomhed bør anses for at have udleveret bevismateriale vedrørende et hemmeligt kartel, som giver mulighed for at konstatere en overtrædelse af traktatens artikel 101, til en national konkurrencemyndighed, hvis denne myndighed ikke allerede havde tilstrækkelige beviser til at fastslå en overtrædelse af traktatens artikel 101 i forbindelse med det samme kartel på tidspunktet for virksomhedens indgivelse af sådant bevismateriale.

(38)Ansøgere bør have mulighed for at ansøge om straflempelse skriftligt eller, hvor det er relevant, på anden vis, der ikke fører til, at dokumenter, oplysninger eller andet materiale ender i ansøgerens besiddelse, varetægt eller kontrol. De nationale konkurrencemyndigheder bør derfor have mekanismer til at modtage samarbejdserklæringer, der er afgivet enten mundtligt eller på anden vis, herunder digitalt. (39)Personer eller virksomheder, der har ansøgt Kommissionen om straflempelse i forbindelse med et formodet hemmeligt kartel, bør kunne indgive forkortede ansøgninger vedrørende samme kartel til de nationale konkurrencemyndigheder, de finder relevante. De nationale konkurrencemyndigheder bør godtage forkortede ansøgninger, som indeholder et minimum af oplysninger vedrørende det formodede kartel, og ikke kræve yderligere oplysninger udover dette minimum, før de beslutter at gribe ind i sagen. Det er dog ansøgernes egen pligt at underrette de nationale konkurrencemyndigheder, som de har indgivet en forkortet ansøgning til, hvis forholdene i den ansøgning om straflempelse, som er indgivet til Kommissionen, ændrer sig. De nationale konkurrencemyndigheder bør bekræfte ansøgningen med angivelse af dato og tidspunkt for modtagelsen og underrette ansøgeren, hvis de allerede har modtaget en tidligere forkortet ansøgning om straflempelse i forbindelse med samme kartel. Hvis Kommissionen beslutter ikke at behandle dele af eller hele sagen, bør ansøgere have mulighed for at indgive en komplet ansøgning om straflempelse til de nationale konkurrencemyndigheder, som de har indgivet en forkortet ansøgning til. (40)Usikkerheden om, hvorvidt virksomhedens ansatte er beskyttet mod individuelle sanktioner, kan afskrække potentielle ansøgere fra at ansøge om straflempelse. Aktuelle og forhenværende ansatte og ledelse i virksomheder, der ansøger konkurrencemyndighederne om bødefritagelse, bør derfor være beskyttet mod de offentlige myndigheders pålæg af sanktioner for deres deltagelse i det hemmelige kartel, som ansøgningen vedrører. Denne beskyttelse bør være betinget af, at de ansatte og ledelsen samarbejder aktivt med de berørte nationale konkurrencemyndigheder, og at ansøgningen om bødefritagelse er indgivet før straffesagens indledning. (41)Et system med parallelle kompetencer til at anvende traktatens artikel 101 og 102 kræver et nært samarbejde mellem de nationale konkurrencemyndigheder. Når en national konkurrencemyndighed foretager en kontrolundersøgelse på vegne af en anden national konkurrencemyndighed efter artikel 22, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003, bør tjenestemænd fra den bistandssøgende myndighed kunne deltage og bistå med henblik på at øge effektiviteten af sådanne kontrolundersøgelser takket være de ekstra ressourcer, den større viden og tekniske ekspertise. (42)Der bør ligeledes indføres mekanismer, der sætter de nationale konkurrencemyndigheder i stand til at anmode om gensidig bistand til meddelelse af foreløbige klagepunkter eller afgørelser samt til håndhævelse af afgørelser om bødepålæg eller tvangsbøder, når den berørte virksomhed ikke har en juridisk tilstedeværelse på deres territorie. Dette vil sikre en effektiv håndhævelse af traktatens artikel 101 og 102 og bidrage til et velfungerende indre marked. (43)For at sikre, at de nationale konkurrenceregler håndhæver traktatens artikel 101 og 102 effektivt, bør der indføres hensigtsmæssige regler om suspension af forældelsesfrister. Navnlig i et system med parallelle kompetencer bør nationale forældelsesfrister suspenderes i hele det tidsrum, hvor sagen behandles af de nationale konkurrencemyndigheder i en anden medlemsstat eller af Kommissionen. Dette forhindrer ikke medlemsstaterne i at bevare eller indføre absolutte forældelsesfrister, forudsat at sådanne absolutte frister ikke gør det næsten umuligt eller umådelig vanskeligt effektivt at håndhæve traktatens artikel 101 og 102. (44)I medlemsstater, hvor en national administrativ konkurrencemyndighed har kompetence til at undersøge overtrædelser af traktatens artikel 101 og 102, og en national retslig konkurrencemyndighed har kompetence til at vedtage en afgørelse om overtrædelse og/eller bødepålæg, bør de nationale administrative konkurrencemyndigheder kunne indbringe en sag direkte for den nationale retlige konkurrencemyndighed for at sikre en effektiv behandling af sager i Det Europæiske Konkurrencenetværk. I det omfang de nationale domstole fungerer som appeldomstole i sager vedrørende håndhævelsesafgørelser vedtaget af nationale konkurrencemyndigheder under anvendelse af traktatens artikel 101 eller 102, bør de nationale administrat