Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Rådets forordning om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav"

(KOM(2002) 159 endelig - 2002/0090 (CNS))

(2003/C 85/01)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 15. april 2002 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Guido Ravoet til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 27. november 2002.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 395. plenarforsamling af 11. og 12. december 2002, mødet den 11. december, følgende udtalelse med 79 stemmer for, 1 imod og 2 hverken for eller imod.

Sammenfatning af konklusionerne

Udvalget udtrykker tilfredshed med den foreslåede forordning, som afskaffer kravet om eksekvatur for ubestridte fordringer. Forordningsforslaget bygger videre på allerede eksisterende fællesskabsinstrumenter, især Bruxelles-forordning I og forkyndelsesforordningen. Oplæggets svage punkt består i den frihed, som gives medlemsstaterne til selv at vælge, om de vil tilpasse deres procedureregler til de mindstestandarder, som kræves for udstedelse af det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument. For at tilvejebringe et reelt europæisk retsområde trænger en mere udstrakt harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger sig på.

1. Resumé af Kommissionens dokument

1.1. Det Europæiske Råd støttede på sit møde i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og andre afgørelser truffet af retlige myndigheder, der efter dets mening bør være hjørnestenen i det retlige samarbejde inden for EU. På det civilretlige område opfordrede Det Europæiske Råd til yderligere begrænsning af de mellemliggende foranstaltninger for at muliggøre anerkendelse og fuldbyrdelse i en medlemsstat af en afgørelse afsagt i en anden medlemsstat.

1.1.1. I Kommissionens og Rådets fælles program, som er opstillet på anmodning af Det Europæiske Råd, og som indeholder foranstaltninger med henblik på gennemførelse af princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område vedtaget af Rådet den 30. november 2000(1), udpeges afskaffelse af eksekvaturproceduren for ubestridte krav som en af Fællesskabets prioriteringer(2).

1.1.2. Indførelsen af det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav udgør et pilotprojekt for afskaffelsen af eksekvatur.

1.2. Den 1. marts 2002 trådte Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (herefter betegnet Bruxelles-forordning 1) i kraft. Forordningen udgør et stort fremskridt for at strømline proceduren for at få en retsafgørelse erklæret for eksigibel i forhold til Bruxelles-konventionen af 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter betegnet Bruxelles-konventionen).

1.3. Med forslaget til forordning om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav ønsker Rådet at gå et skridt videre end i Bruxelles-forordning 1.

1.3.1. Det skal fremhæves, at begrebet "europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument" har en dobbelt betydning, hvorved begrebets dobbelte sigte samtidig kommer til udtryk. I restriktiv betydning tager det sigte på afskaffelse af eksekvaturproceduren. I bredere betydning vedrører begrebet (indførelse af) en ensartet procedure med henblik på at opnå en afgørelse, som så skal kunne fuldbyrdes uden eksekvatur overalt i medlemsstaterne. På området ubestridte krav forfølger Kommissionen aktivt begge målsætninger, om end ikke samtidigt i én enkelt retsakt.

1.4. Det foreliggende forslag tager udelukkende sigte på den første målsætning, nemlig afskaffelse af eksekvaturproceduren som betingelse for fuldbyrdelse i en anden medlemsstat af retsafgørelser eller forlig eller bekræftede dokumenter, når det kan godtgøres, at der ikke har været nogen anfægtelse fra debitors side med hensyn til arten eller omfanget af gælden. Debitors passivitet formodes at skyldes en bevidst beslutning i forhold til hans vurdering af det pågældende kravs berettigelse eller en bevidst ignorering af retssagen. For kreditorer indebærer denne afskaffelse den fordel, at fuldbyrdelse i udlandet foregår hurtigt og effektivt. Ved "europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument" forstås i dette forslag en generel og åben attestering af en retsafgørelse, et forlig eller et bekræftet dokument, hvoraf det fremgår, at det opfylder alle betingelser for fuldbyrdelse i hele Fællesskabet uden mellemliggende foranstaltninger.

1.5. Den anden, bredere målsætning er Kommissionen ved at forberede via en grønbog om indførelse af en ensartet eller harmoniseret procedure for en europæisk betalingsordre, som forventes fremlagt i 2002.

1.6. Eksekvaturproceduren kan kun afskaffes, hvis medlemsstaterne nærer gensidig tillid til hinandens retssystemer. Det er endvidere en forudsætning, at der sker en nøje opfyldelse af betingelserne for en retfærdig rettergang efter artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Af disse årsager mente Kommissionen, at det var væsentligt i dette forslag at fastlægge en række proceduremæssige mindstestandarder for forkyndelse af dokumenter (nærmere bestemt: tilladte fremgangsmåder, tidsfrist), som skal give debitor garanti for, at han modtager en korrekt forkyndelse om det krav, der rettes mod ham, og får mulighed for at forberede et forsvar. Kun hvis disse mindstestandarder overholdes, er det berettiget at afskaffe fuldbyrdelsesmedlemsstatens kontrol med, om forsvarets rettigheder er overholdt.

1.7. Brug af den mulighed for forenklet fuldbyrdelse, som udkastet til forordning lægger op til, er frivillig i to henseender. For det første er det op til medlemsstaterne, hvorvidt de vil tilpasse deres nationale lovgivninger til mindstestandarderne med hensyn til procedurer for at sikre, at det størst mulige antal afgørelser om ubestridte krav omfattes af bestemmelserne om det europæiske fuldbyrdelsesdokument. For det andet kan kreditorerne vælge mellem den klassiske mulighed for at få en retsafgørelse erklæret for eksigibel i henhold til Bruxelles-forordning 1 og attestering som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument.

2. Forslagets nærmere indhold

2.1. Forslagets kapitel I indeholder en klar beskrivelse af formålet (artikel 1), nemlig indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav på det civil- og handelsretlige område med det sigte at muliggøre fri bevægelighed for retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede dokumenter overalt i medlemsstaterne. Anvendelsesområdet (artikel 2) er identisk med anvendelsesområdet for Bruxelles-forordning 1.

2.1.1. I forslagets artikel 3 defineres de forskellige begreber: Retsafgørelse, krav, ubestridt, "kan en retsafgørelse betegnes som en endelig afgørelse", ordinær appel, officielt bekræftet dokument, oprindelsesmedlemsstat, fuldbyrdelsesmedlemsstat og afsigende ret.

2.2. Kapitel II handler om det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument. Hvis betingelserne i artikel 5 er opfyldt, attesteres en retsafgørelse truffet i oprindelsesmedlemsstaten på anmodning af kreditor som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, således at dette anerkendes og fuldbyrdes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure. Beviset på denne attestering har form af standardformularen i forslagets bilag I (artikel 7).

2.2.1. De kumulative betingelser i henhold til artikel 5 er følgende:

- Retsafgørelsen kan fuldbyrdes og kan betegnes som en endelig afgørelse i oprindelsesmedlemsstaten

- Retsafgørelsen strider ikke mod bestemmelserne i afdeling 3, 4 og 6 i kapitel II i Bruxelles-forordning 1

- I tilfælde af et krav, der er ubestridt som defineret i artikel 3, nr. 4, litra b) eller c) i den foreslåede forordning, opfylder retssagen de procedurekrav, der er fastlagt i kapitel III, og

- Når forkyndelse af dokumenter, som foreskrevet i kapitel III i forslaget til forordning, skal foretages i en anden medlemsstat end oprindelsesmedlemsstaten, anses sådan forkyndelse for at have fundet sted i overensstemmelse med artikel 31 (som refererer til Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civil- og handelssager(3) (herefter forkyndelsesforordning).

2.2.2. Hvis et dokument ikke fuldt ud opfylder disse betingelser, åbner artikel 6 mulighed for udstedelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for delkrav.

2.2.3. Indholdet af attesten som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument behandles under artikel 7.

2.2.4. Der er ikke adgang til appel af en afgørelse vedrørende en anmodning om attestering som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument (artikel 8); der henvises især til garantierne for debitor i henhold til artikel 15.

2.2.5. Hvis en retsafgørelse endnu ikke kan betegnes som en endelig afgørelse, men alle øvrige betingelser i artikel 5 er opfyldt, kan der udstedes en attest som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for sikrende retsmidler (artikel 9).

2.3. Der kan kun udstedes et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, hvis forsvarets rettigheder blev sikret effektivt, da den tilgrundliggende retsafgørelse blev truffet. Derfor indeholder forordningsforslaget en række mindstekrav til proceduren, som retsproceduren i oprindelsesmedlemsstaten skal overholde. Det overlades til medlemsstaterne at vurdere, om det er nødvendigt eller ønskeligt at tilpasse deres nationale lovgivning til disse minimumskrav.

2.3.1. I mindstestandarderne for procedurer vedrørende ubestridte krav lægges der først stor vægt på forkyndelsen af det indledende processkrift (eller et tilsvarende dokument). Dette skal forkyndes for den påståede debitor (modtageren) i så god tid, som det er nødvendigt, for at han, såfremt han ønsker det, kan forberede sit forsvar (artikel 11-15). Endvidere skal debitor underrettes behørigt om kravet (artikel 16) og om de nødvendige processuelle skridt for at gøre indsigelse mod kravet (artikel 17) og for at undgå en retsafgørelse som følge af udeblivelse fra et retsmøde (artikel 18).

2.3.2. Hvis sagsøgte er blevet bekendt med retssagen mod ham, kan han således ikke belave sig på en procedurefejl ved sagens indledning og den automatiske virkning heraf for forkyndelse i udlandet. Artikel 19 handler om eventuel afhjælpning ved manglende overholdelse af mindstestandarderne.

2.3.3. Man kan forestille sig, at debitor i undtagelsestilfælde uden egen skyld ikke har fået kendskab til de dokumenter, der skulle forkyndes for ham. Hvis betingelserne i artikel 20 er opfyldt, er debitor berettiget til at blive fritaget for virkningerne af udløbet af fristen for at indgive ordinær appel af retsafgørelsen af den kompetente ret i oprindelsesmedlemsstaten.

2.4. Kapitel IV omhandler den egentlige fuldbyrdelse. Fuldbyrdelsesprocedurerne er underlagt lovgivningen i fuldbyrdelsesmedlemsstaten (artikel 21). Der skal kun forelægges en genpart af retsafgørelsen, en genpart af attesten og om nødvendigt en oversættelse.

2.4.1. På visse helt præcise betingelser har debitor mulighed for domstolsprøvelse i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, hvis den retsafgørelse, som skal fuldbyrdes, er uforenelig med en tidligere retsafgørelse afsagt i en anden medlemsstat eller i et tredjeland. Retsafgørelsen eller attesteringen heraf kan under ingen omstændigheder prøves med hensyn til sagens realitet (artikel 22).

2.4.2. Udsættelse eller begrænsning af fuldbyrdelsen er kun mulig i de undtagelsestilfælde, som omtales i artikel 20 og 22 (artikel 23).

2.4.3. Afskaffelse af eksekvaturproceduren letter fuldbyrdelsen af en retsafgørelse i en anden medlemsstat. Dette ændrer dog intet ved, at der består betydelige forskelle i medlemsstaternes lovgivning om fuldbyrdelsesprocedurerne. Derfor fastsættes det, at medlemsstaterne skal samarbejde om at formidle oplysninger om disse procedurer, især inden for rammerne af det europæiske retlige netværk (artikel 24).

2.5. Kapitel V omhandler attestering af retsforlig og officielt bekræftede dokumenter som europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokumenter, for hvilke der ligeledes er udarbejdet standardformularer. Det fastsættes, at debitor skal underrettes om dokumenters umiddelbare eksigibilitet i samtlige medlemsstater (artikel 26).

2.6. Fastlæggelse af personers, selskabers og juridiske personers bopæl sker analogt med Bruxelles-forordning 1 (kap. IV, art. 27-28).

2.7. Forordningsforslagets kapitel VII, artikel 29, indeholder nærmere bestemmelser om den tidsmæssige gennemførelse.

2.8. Kapitel VIII indeholder bestemmelser om forholdet til andre EF-instrumenter, især Bruxelles-forordning 1 og forordning (EF) nr. 1348/2000, som fortsat finder anvendelse (artikel 30-31). Kreditor får fortsat ret til at vælge en erklæring om eksigibilitet i henhold til Bruxelles-forordning 1.

2.9. Standardformularerne i bilaget til forordningsforslaget kan ajourføres i overensstemmelse med proceduren i artikel 33. Det er meningen, at forslaget til forordning skal træde i kraft den 1. januar 2004.

3. Generelle bemærkninger

3.1. Udvalget godkender hensigten med forordningsforslaget, som indebærer store fordele i sammenligning med den procedure, der gælder for at opnå en erklæring om eksigibilitet i henhold til Bruxelles-forordning 1. Som følge af afskaffelsen af eksekvaturproceduren er det ikke mere nødvendigt at gå via retssystemet i fuldbyrdelsesmedlemsstaten. Den hermed forbundne forsinkelse af retssagen og de dertil knyttede omkostninger undgås således. Også en oversættelse af dokumentet er i mange tilfælde overflødig, idet der til attesteringen benyttes flersprogede standardformularer. De økonomiske fordele må ikke overses, idet skønsmæssigt 90 % af de retsafgørelser, som fuldbyrdes i en anden medlemsstat end oprindelsesmedlemsstaten, drejer sig om ubestridte krav (i den i forslaget til forordning tilsigtede betydning).

3.2. Der er af afgørende betydning for indførelsen af det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument, at medlemsstaterne har tillid til hinandens retspleje. Det er nødvendigt at sikre en nøje overholdelse af de grundlæggende principper i forbindelse med korrekt afvikling af retssager, herunder især iagttagelse af forsvarets rettigheder. For at nå frem hertil indeholder forslaget til forordning en række mindstestandarder for procedurerne.

3.2.1. Der lægges i dokumentet med rette vægt på forkyndelse af de relevante retlige dokumenter. Det er karakteristisk for afgørelser om ubestridte krav, at afgørelserne afsiges under en procedure, hvor debitor enten udtrykkeligt accepterer kravet(4) eller ikke medvirker. For i sidstnævnte tilfælde at være sikker på, at denne holdning er udtryk for et bevidst valg fra debitors side, må der herske tilstrækkeligt med garantier for dokumenternes forkyndelse, som skal foregå på en sådan måde og i så god tid, at det er muligt for debitor at forberede sit forsvar - dersom han ønsker dette. Kun hvis debitor er indkaldt korrekt i overensstemmelse med mindstestandarderne, kan hans manglende deltagelse i retsproceduren udlægges som manglende indsigelse mod kravet.

3.2.2. Forsvarets rettigheder sikres endvidere via forpligtelsen om, at kreditor via forkyndelse af det indledende processkrift eller et tilsvarende dokument underrettes korrekt om kravet, om de procedurer, som skal tages i anvendelse for at gøre indsigelse mod kravet, og om forebyggelse af, at der træffes en afgørelse, uden at debitor er til stede.

3.2.3. Forslaget lægger ikke op til en harmonisering af procedurereglerne i medlemsstaterne. Der pålægges heller ingen mindstestandarder for procedurerne. Hver medlemsstat har fortsat ret til at afgøre, om det vil bringe sin lovgivning i overensstemmelse med de mindstestandarder, forslaget indeholder. Den eneste konsekvens af manglende iagttagelse i national lovgivning af oplæggets mindstestandarder er, at de afgørelser om ubestridte krav, som afsiges i den pågældende medlemsstat, ikke kan omfattes af det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument. I den udstrækning deres lovgivning ikke allerede i dag opfylder minimumsstandarderne til procedurerne, vil det være op til medlemsstaterne at konkretisere målsætningen med det foreslåede regelsæt. Dette, ved første øjekast beskedne sigte med det foreslåede retsmiddel må ikke foranledige til, at man overser fordelene for statsborgere i medlemsstater, hvis regelsæt er i overensstemmelse med eller bliver bragt i overensstemmelse med oplægget. Det må forventes, at resultaterne af den foreslåede forordning vil fungere som løftestang for harmonisering af medlemsstaternes procedureregler.

3.3. Begrebet "krav" beskrives i forslaget til forordning ret snævert, nemlig som "et forfaldent pengekrav på et nærmere angivet beløb". Dette indebærer, at kravets størrelse altid skal stå fast, før retsproceduren indledes, og at det skal være nøjagtigt nedfældet i det officielt bekræftede dokument, der danner udgangspunkt for den efterfølgende attestering som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, som der kan anmodes om. Der melder sig det spørgsmål, om det på baggrund af de mange garantier, som opnåelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument er omgærdet af, ikke ville være tilrådeligt at udvide anvendelsesområdet til at omfatte krav på beløb, hvis størrelse kan kvantificeres efterfølgende. Ud fra denne tankegang ville det være tilstrækkeligt, at det dokument eller de dokumenter, som kravet er baseret på, gør det muligt at fastslå kravets præcise størrelse.

3.4. Det er helt i tråd med en moderne målrettet opfattelse af procedureregler, at der i forslaget ikke lægges op til en rent formalistisk tilgang til strenge procedurekrav. Især forslagets artikel 19 er et godt eksempel på ønsket om ikke at lade opnåelse af et europæisk fuldbyrdelsesdokument strande på alt for stringent fortolkede procedurekrav, hvilket eventuelt kunne fremme ond tro fra debitors side. Denne opfattelse ligger også på linje med den udvikling, som blev igangsat med overgangen fra den tidligere nævnte konvention og Bruxelles-forordning 1(5).

3.5. Forslaget tager fuld højde for og stemmer nøje overens med de nye EF-retsinstrumenter, som har set dagens lys siden ændringen af Den Europæiske Unions beføjelser, i særdeleshed Bruxelles-forordning 1 og forkyndelsesforordningen.

3.6. Udkastet lægger heller ikke op til en standardisering af medlemsstaternes fuldbyrdelsesregler. Tvungen gennemførelse af det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument skal ske i overensstemmelse med de relevante, gældende bestemmelser i fuldbyrdelsesmedlemsstaten/hver fuldbyrdelsesmedlemsstat. For den, der søger at gøre sin ret gældende, er dette uigennemsigtigt og måske også svært at fatte. Dertil kommer, at lovreglerne om konkurs og overdreven gældsætning, med den hertil knyttede beskyttelse af debitor, er stærkt forskellige fra medlemsstat til medlemsstat. Selv om harmonisering af alle disse regler tydeligvis falder uden for det behandlede forslags emneområde, ønsker udvalget at henlede opmærksomheden på dette vanskelige problem.

4. Særlige bemærkninger

4.1. En retsafgørelse kan kun attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, hvis retsafgørelsen kan fuldbyrdes og kan betegnes som en endelig afgørelse i oprindelsesmedlemsstaten (artikel 5, litra a)). Begrebet "ordinær appel" får i forslaget, nemlig under artikel 3, stk. 6, en særlig EF-fortolkning, idet der henvises til den beskrivelse, som Domstolen gav heraf i sagen Industrial Diamond Supplies mod Riva(6). I denne beskrivelse henvises der til national ret i forbindelse med den lovfastsatte frist for anvendelse af et retsmiddel. Denne definition medfører for ringe retssikkerhed med hensyn til det tidspunkt, fra hvilken fristen begynder at løbe. Det er derfor på sin plads at omformulere den på følgende måde med henvisning til den tidligere nævnte dom: "forstås ved 'ordinær appel' ethvert retligt skridt, som kan medføre annullering eller ændring af den retsafgørelse, som er genstand for proceduren for attestering som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, og hvis iværksættelse skal ske inden for en frist, der er fastsat ved lov, og som løber fra og med samme retsafgørelse, eller som løber som følge af en forkyndelse af denne retsafgørelse".

4.1.1. For tydeligere at fastsætte, hvilke retsmidler der præcis skal omfattes af dette begreb, er det hensigtsmæssigt at medtage den yderligere præcisering - som også anføres af Domstolen i nævnte dom - i den definition, som foreslås i forslaget til forordning. Der er tale om "ethvert retsmiddel, som er et led i en retssags normale forløb, og som i denne egenskab udgør en processuel udvikling, som parterne med rimelighed kan påregne"(7). Også medtagelsen af den negative beskrivelse, således som Domstolen også udtrykker det i ovennævnte sag, i udkastet til forordning kan forebygge diskussioner og vanskeligheder i forbindelse med attesteringen som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument. Domstolen præciserede(8) nemlig, at retsmidler, "som afhænger af begivenheder, som på tidspunktet for den oprindelige retsafgørelse ikke kan forudses, eller af søgsmål fra tredjemænd, der ikke er bundet af de tidsfrister, som følger den oprindelig afgørelse" ikke omfattes og ikke kan betegnes som "ordinære retsmidler". Med denne tilføjelse svarer definitionen til forordningens sigte, nemlig en hurtig fuldbyrdelse af retsafgørelser, hvorved der samtidig tages hensyn til, hvad der i sidste instans sker med den retsafgørelse, som skal fuldbyrdes.

4.2. I forslagets artikel 7, stk. 3, præciseres det, at antallet af genparter af attesten som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument skal svare til antallet af fuldbyrdelsesgenparter af den retsafgørelse i oprindelsesmedlemsstaten, som kreditor får udleveret. I selve forslaget er der imidlertid tale om "bekræftede genparter", hvor der tydeligvis menes "fuldbyrdelsesdokumenter". Det er hensigtsmæssigt, at der i teksten udtrykkeligt henvises til eksigible kendelser, der kan attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument. På den ene side findes der i de forskellige medlemsstaters lovgivning forskellige typer genparter af retsafgørelser, som dog ikke altid kan danne grundlag for tvangsfuldbyrdelse(9). På den anden side er det med rette hensigten at kunne udstede lige så mange genparter af attesten som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, som der kan udstedes eksigible genparter af en kendelse. I øvrigt anbefales det, at man i definitionerne i artikel 3 også definerer begrebet "eksigibel genpart".

4.3. Til forslagets artikel 11, stk. 1, litra b) og artikel 11, stk. 1, litra c) bør tilføjes følgende sætningsled: "eller har nægtet at modtage dokumentet". Debitors nægtelse af at modtage en forkyndelse må ikke stå i vejen for en procedure, hvis formål er, at der afsiges en kendelse, som opfylder kravene for at kunne modtage attestering som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument(10). Samme problem melder sig i forbindelse med artikel 11, stk. 1, litra d), hvor man også bør finde frem til en passende løsning - både under hensyntagen til den særlige karakter af de deri anførte metoder og til disses fremtidige udvikling (hvor der bl.a. kan fremkomme en automatisk meddelelse om modtagelse).

4.4. Begreberne "lovpligtig repræsentant" og "befuldmægtiget" i forslagets artikel 11, stk. 2, bør medtages i artikel 3 (definitioner) og bør tydeliggøres i overensstemmelse med de anførte kommentarer - i det tilfælde, hvor forkyndelsen foretages i en anden medlemsstat. Disse udtryk beskrives ikke nærmere i forkyndelsesforordningen.

4.5. I artikel 12, stk. 1, benyttes der flere vage begreber og udtryk, som i mangel af en nærmere beskrivelse kan give anledning til divergerende fortolkninger, i hvert fald i det tilfælde, hvor forkyndelsen foretages i en anden medlemsstat. Der sigtes til "rimelige bestræbelser på at forkynde" (artikel 12, stk. 1, begyndelsen) og udtrykket "voksne personer" (artikel 12, stk. 1, litra a) og b)). Også sætningen "hvis postkassen egner sig til sikker opbevaring af post" (artikel 12, stk. 1, litra d)) er vag og giver spillerum for forskellige fortolkninger. Med hensyn til artikel 12, stk. 2, henvises der til ovenanførte kommentarer til artikel 11, stk. 2.

4.6. Formuleringen af artikel 15, stk. 1, indeholder en konkret beskrivelse af kravet om "forkyndelse i så god tid, at der kan forberedes et forsvar". Disse frister skal regnes "fra datoen for forkyndelsen af det indledende processkrift eller et tilsvarende dokument" (slutningen af artikel 15, stk. 1). Tilsvarende frister og udtryk optræder i artikel 15, stk. 2. Afhængig af retssagens konkrete forhold skal det nøjagtige tidspunkt, hvor forkyndelsen finder sted, samt den måde, hvorpå disse frister skal beregnes, være afhængig af henholdsvis lovgivningen i den medlemsstat, som har kompetence til at afsige dom om kravet (når forkyndelsen over for debitor finder sted i den samme medlemsstat), eller lovgivningen i den medlemsstat, hvor der anmodes om forkyndelse (i tilfælde af forkyndelse i en anden medlemsstat). Præciseringen angående dette tidspunkt, som er anført i forkyndelsesforordningens artikel 9, stk. 1, vil være til nytte i sidstnævnte tilfælde. Dette ændrer intet ved det forhold, at det i den foreslåede forordning stadig mangler at blive præciseret, efter hvilken lovgivning fristen på 28 dage skal beregnes - når der er tale om forkyndelse i en anden medlemsstat -(enten i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den retssag, som skal munde ud i et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, føres, eller i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, som anmodes om at foretage forkyndelse). Sigtet hermed er at forebygge enhver tvivl og dermed retsusikkerhed.

4.7. I den foreslåede artikel 18 bør ordet "retten" udgå. Der findes store forskelle i medlemsstaternes bestemmelser om udfærdigelse af en stævning og om rettens eventuelle medvirken i den forbindelse. Udkastet tilsigter ikke en harmonisering af medlemsstaternes retsplejelovgivning, og de oplysninger, som der refereres til i artikel 18, kan lige så godt meddeles på anden vis (f.eks. af kreditor selv eller af en foged, der optræder på hans vegne) som via rettens medvirken(11).

4.8. Den nederlandske udgave af artikel 20, stk. 1, litra a), (i) - "de schuldenaar heeft buiten zijn schuld niet tijdig genoeg van de beslissing tot instelling van een gewoon rechtsmiddel kennis kunnen nemen" ("debitor ... ikke fik kendskab til retsafgørelsen i tilstrækkelig god tid til at kunne indgive en ordinær appel") - er en uheldig og fejlagtig formulering af det tilsigtede indhold(12), som på engelsk lyder: "did not have knowledge of the judgement in sufficient time to lodge an ordinary appeal", og som på fransk lyder: "n'a pas eu connaissance de la décision en temps utile pour exercer un recours ordinaire". Ordene "til at kunne indgive en ordinær appel" bør udgå.

4.9. De betingelser, som opremses i artikel 20, stk. 1, begyndelsen, artikel 20, stk. 1, litra a), (ii) og (iii), og i artikel 20, stk. 1, litra b), om ophævelse af følgerne af en overskridelse af fristen for appel af en retsafgørelse om et ubestridt krav, forekommer at være modstridende. Det er svært at forstå, hvorledes man kan efterleve kravet i artikel 20, stk. 1, litra b) ("debitors indsigelser forekommer ikke helt grundløse"), hvis debitor ikke i tilstrækkelig god tid har fået kendskab til det indledende processkrift eller et tilsvarende dokument til at kunne forberede sit forsvar (artikel 20, stk. 1, litra a), (ii)), eller ikke har fået kendskab til stævningen i tilstrækkelig god tid til at kunne give møde (artikel 20, stk. 1, litra a), (iii)). Dette gælder specielt i det tilfælde, som omtales i artikel 3, stk. 4, litra b), som der henvises til i begyndelsen af artikel 20, stk. 1.

4.10. Udtrykket "retsforlig" (artikel 25), som også anvendes i artikel 58 i Bruxelles-forordning 1 uden at være beskrevet nærmere deri, kunne af tydelighedshensyn medtages i definitionerne i artikel 3 (hvor det i øvrigt allerede implicit figurerer under artikel 3, stk. 4, litra d)).

4.11. I modsætning til andre nylige EF-instrumenter om procedureregler indeholder den foreslåede forordning ingen bestemmelser om udarbejdelse af rapporter om forordningens gennemførelse og ej heller de sædvanlige forslag om ændring af forordningen (jf. artikel 73 i Bruxelles-forordning 1 og artikel 24 i forkyndelsesforordningen). Netop fordi den foreslåede forordning udgør et første skridt i et program, som har til formål at forbedre effektiviteten af foranstaltninger om fuldbyrdelse af retsafgørelser, anbefales det indtrængende, at der medtages en sådan evalueringsbestemmelse.

5. Konklusioner

5.1. Udvalget udtrykker tilfredshed med den foreslåede forordning:

- Indførelsen af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument indebærer betydelige fordele i sammenligning med den eksisterende eksekvaturprocedure. Medvirken af retsapparatet i fuldbyrdelsesmedlemsstaten og de dertil knyttede forsinkelser og omkostninger forsvinder. I kraft af de udstrakte garantier for forsvarets rettigheder bliver det muligt at afskaffe kontrol. En yderligere forenkling består i, at en oversættelse i mange tilfælde er overflødig, fordi der ved attestering som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument benyttes flersprogede standardformularer.

- Forordningsforslaget tager hensyn til og er i overensstemmelse med Bruxelles-forordning 1 og forkyndelsesforordningen, som der i øvrigt bygges videre på med det sigte at skabe et europæisk retsområde.

5.2. Den frihed, som gives medlemsstaterne til selv at vælge, om de vil tilpasse de nationale procedureregler til oplæggets mindstestandarder, udgør forslagets akilleshæl. Forhåbentlig vil medlemsstaterne hurtigt indse, at et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument vil indebære lutter fordele for landets egne kreditorer, således at lovsættene hurtigt og på passende vis vil blive tilpasset i lyset af mindstestandarderne for procedurer i de lande, hvor dette er nødvendigt.

5.3. Der kan ikke herske tvivl om, at den foreslåede lovgivning udgør et nyt skridt hen imod tilvejebringelsen af et europæisk retsområde, men det skal understreges, at der fortsat resterer en stor indsats, førend man kommer så vidt. Udstrakt harmonisering af nationale procedurebestemmelser (herunder bestemmelser om fuldbyrdelse) trænger sig på. Udvalget har fuld forståelse for de udfordringer, som dette vil indebære, fordi disse bestemmelser har konsekvenser for vanskelige og ømtålelige spørgsmål såsom ligebehandling af kreditorer, forbrugerbeskyttelse, lovgivning om kriseramte virksomheder, konkurs og overdreven gældsætning.

5.4. Udvalget henstiller tillige, at det undersøges, om der ikke skulle kunne udformes tilsvarende regelsæt for alternativ konfliktløsning (ADR). Alternativ konfliktløsning udgør med rette en politisk prioritet for Den Europæiske Unions institutioner og den fornyede interesse for disse metoder fremgår tydeligt af udarbejdelsen af grønbogen om alternativ konfliktløsning på det civil- og handelsretlige område (Bruxelles 19. april 2002(13)).

Bruxelles, den 11. december 2002.

Roger Briesch

Formand for

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 12 af 15.1.2001.

(2) EFT C 12 af 15.1.2001.

(3) EFT L 160 af 30.6.2000.

(4) Ved i løbet af retssagen udtrykkeligt enten at acceptere kravet eller at acceptere gældens eksistens eller at indgå et forlig, som godkendes af retten. Accept af kravet kan også finde sted uden for en procedure, f.eks. i et officielt bekræftet dokument.

(5) Jf. artikel 34, stk. 2 i Bruxelles-forordning 1 sammenholdt med EF-Domstolens dom af 12. november 1992, Minalmet/Brandeis, sag C-123/91, Sml. 1992, I-5661.

(6) EF-Domstolen 22. november 1977, Industrial Diamond Supplies/Riva, sag 43/77, Sml. 1977, I-2175, pkt. 37 og 38.

(7) EF-Domstolen 22. november 1977, Industrial Diamond Supplies/Riva, sag 43/77, Sml. 1977, I-2175, pkt. 37.

(8) EF-Domstolen 22. november 1977, Industrial Diamond Supplies/Riva, sag 43/77, Sml. 1977, I-2175, pkt. 39.

(9) Efter belgisk lov kan der sondres mellem ikke-underskrevne genparter, bekræftede genparter og en eksigibel genpart af en dom. Efter belgisk ret udstedes der som hovedregel kun en eksigibel udskrift af en kendelse eller en dom til en og samme part (retsplejelovens artikel 1379).

(10) Der henvises til artikel 13, litra a), hvor den antagelse, som der sigtes til i artikel 11, stk. 1, litra b), med rette ikke omtales. Der henvises i den forbindelse til artikel 13, litra b), punkt iii: "hvis dokumentet er forkyndt for en anden person end debitor ...".

(11) Belgisk lov forudser ikke medvirken af en dommer eller en domstol, førend en stævning forkyndes for en sagsøgt.

(12) Jf. tillige kommentaren til artikel 20: "Hvis debitor ikke modtog retsafgørelsen i tide ...".

(13) KOM(2002) 196 endelig.