Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 68/414/EØF om forpligtelse for EØF's medlemsstater til at opretholde minimumslagre af mineralolie og/eller mineralolieprodukter« () (98/C 407/26)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 25. maj 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Energi, Kernekraft og Forskning, som udpegede Neville Beale til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 22. juli 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 357. plenarforsamling af 9. og 10. september 1998, mødet den 9. september 1998, med 108 stemmer for og 2 imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. ØSU anmodes om udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 68/414/EØF og om ophævelse af direktiv 72/425/EØF. Begge disse direktiver kræver, at medlemsstaterne opretholder obligatoriske olielagre af hensyn til forsyningssikkerheden. (Det første direktiv indførte 65 dages forsyning som normen; den blev hævet til 90 dage i det andet direktiv).

1.2. Forsyningssikkerhed er et anliggende, som ØSU har behandlet i flere udtalelser i de seneste år: f.eks. det indre marked for gas og elektricitet (), udsigterne for atomkraft (), rationel energiudnyttelse, vedvarende energi (), energipolitik i almindelighed () osv. Den sikreste energiforsyning opnås selvsagt ved hjælp af energikilder, der befinder sig på EU-landenes område: f.eks. olie og gas i britiske og danske farvande, gas i Nederlandene, atomkraftværker i Frankrig, kullagre i Tyskland, vandkraftsystemer i Østrig osv.

1.3. Sikkerheden kan yderligere forøges via en spredning på de forskellige former for primær energi, som benyttes, og på de energikilder, som importeres. Imidlertid antages det, at de fleste EU-lande fortsat vil være meget afhængige af olie- og naturgasleverancer fra områder (såsom Rusland, Mellemøsten, Nord- og Vestafrika og fremover Kaukasus og Centralasien), der anses for potentielt ustabile.

1.4. I 1991 anmodede Rådet ØSU om udtalelse om to direktivforslag på dette område. Det ene indeholdt forslag til nye ordninger for opretholdelse af obligatoriske olielagre i medlemsstaterne, men blev senere trukket tilbage efter drøftelser i Rådet. Det andet, som ØSU afgav udtalelse om under ENERGI/195 af 22. oktober 1992, omhandlede »Foranstaltninger i en vanskelig forsyningssituation for råolie og olieprodukter i Fællesskabet«. Det blev også trukket tilbage.

1.5. Det, der som regel går under betegnelsen »oliechokket« i 1973, førte i 1974 til, at Det Internationale Energiagentur (IEA) blev oprettet i Paris med det sigte at opstille planer til brug under evt. kommende olieforsyningskriser. IEA har som medlemmer alle 15 EU-lande + Norge, Ungarn, Schweiz, Tyrkiet, Australien, New Zealand, Canada, USA og Japan; Tjekkiet, Slovakiet og Polen har anmodet om medlemskab.

1.6. IEA-reglerne dækker således oliebehovet i hovedparten af den industrialiserede verden og vil få afgørende betydning i tilfælde af en alvorlig forsyningskrise. Det er meningen, at EU's foranstaltninger i tilfælde af en krise vil blive truffet inden for en IEA-ramme, selv om Kommissionen vil sørge for koordinering af medlemsstaternes politik i overensstemmelse med EU-traktaten.

2. Kommissionens forslag

Hovedbegrundelsen for obligatoriske lagre anføres af Kommissionen som værende følgende:

2.1. Afbrydelser i olieforsyningerne truer den økonomiske aktivitet. Det er derfor ønskeligt, at medlemsstaterne råder over lagre for at kunne klare potentielle problemer som følge af forsyningsafbrydelser, såfremt situationen udvikler sig til en regulær krise.

2.2. Under en krise opstår der risiko for prisspekulation på markedet. Det er derfor økonomisk hensigtsmæssigt, at myndighederne er i stand til at minimere eller forebygge virkningerne af en forsyningskrise ved at trække på disse mindstelagre.

2.3. Den blotte kendsgerning, at medlemsstaterne råder over omfattende stødpudelagre, har en kraftig præventiv virkning, som i sig selv kan afskrække dem, der ellers kunne føle sig fristet til at skabe en forsyningskrise eller spekulere i en sådan krise.

2.4. Forslaget om at ændre det eksisterende direktiv er ensbetydende med en stærkt påkrævet revision af rammevilkårene. Der er sket meget siden først i 70'erne. Økonomierne er blevet liberaliseret og tendenserne i olieforsyningen og -efterspørgslen og i industristrukturen har ændret sig. Endvidere bør direktivet ajourføres for at tage højde for oprettelsen af det indre marked for energi og den forventede udvidelse af Den Europæiske Union. Forsyningssikkerhed er dog fortsat et EU-anliggende, idet EU er afhængig af olieimport.

3. Områder, hvor der er mulighed for forbedringer

Kommissionen forslår forbedringer på seks områder i det nuværende direktiv:

3.1. Fritagelse

Kommissionen foreslår, at den maksimale fritagelse for indenlandske olieproducenter forhøjes fra 15 til 25 %.

3.2. Bilaterale lageraftaler

En styrkelse af støtten til bilaterale aftaler - hvor obligatoriske olielagre kan opretholdes i en anden medlemsstat - vil give olieraffinaderier og importører et værdifuldt middel til at opfylde deres lagerforpligtelser med de lavest mulige omkostninger. En tydeligere definition på vigtige elementer i rammeaftalerne skulle kunne gøre forholdene i EU mere ensartede, især med hensyn til behovet for at sikre, at strategiske lagre, som opretholdes i et andet land, identificeres nøje, og at det pågældende land hjemtager sine lagre i tilfælde af en krise.

3.3. Definitioner

Klarere definitioner vil bevirke, at medlemsstaterne konsekvent registrerer forbruget af alle de olieprodukter, som anføres i direktivet. I dag undlader nogle medlemsstater at registrere jetbrændstof af petroleumtypen, som benyttes til internationale flyvninger, og som ifølge det foreliggende direktiv skal medtages i det indenlandske forbrug, selv om det ikke skal anføres som en særskilt post.

3.4. Omregningsmetoder og indberetningsfrister

For at forenkle den metode, som anvendes til at omregne råolie til olieproduktækvivalenter, foreslås det at opgive den ene af de nuværende tre omregningsmetoder. Desuden medfører ændringen til månedlige ordninger, at EU nu ligger på linje med IEA's procedure. Medlemsstaterne skal tilsende Kommissionen deres statistiske opgørelser - som viser de eksisterende lagre ved udgangen af hver måned - senest den 25. dag i den anden måned efter den måned, indberetningen vedrører.

3.5. Kvaliteten af oplagringsmekanismerne

Ifølge det nye direktiv skal der herske større omkostningsgennemsigtighed i oplagringsmekanismerne, så man undgår forskelsbehandling, og så der skabes retfærdige vilkår på markedet.

3.6. Sanktioner

Gennemførelsen overlades til medlemsstaterne, jf. subsidiaritetsprincippet. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning.

4. Direktivets indhold

- Artikel 1 indeholder de foreslåede ændringer af direktiv 68/414/EØF og behandles nærmere nedenfor.

- Artikel 2 ophæver direktiv 72/425/EØF med virkning fra den 31. december 1999.

- Artikel 3 kræver, at medlemsstaterne vedtager, offentliggør og gennemfører de nye bestemmelser fra samme dato. De skal underrette Kommissionen herom.

- Artikel 4 foreskriver, at Kommissionen med jævne mellemrum skal forelægge Rådet en beretning om situationen vedrørende lagrene i Fællesskabet.

- Artikel 5 anfører, at direktivet er rettet til medlemsstaterne.

5. Artikel 1

Denne artikel i det nye direktiv indeholder de vigtigste ændringer af artikel 1, 2, 3, 4, 5 og 6 i direktiv 68/414/EØF.

5.1. Artikel 1 genindfører 90 dages lagerforpligtelsen og forhøjer undtagelsen for medlemsstater med indenlandsk olieproduktion til 25 % af det indenlandske forbrug.

5.2. Ifølge den nye artikel 2 skal skibsfartens bunkring ikke medregnes i det indenlandske forbrug, hvorimod den internationale lufttrafiks bunkring fortsat skal medregnes.

5.3. Ifølge den nye artikel 3 skal medlemsstaterne sikre, at de har lovfæstet beføjelse til at kontrollere lagrenes brug i krisetilfælde. På alle andre tidspunkter skal lagrene være klart identificerede på ikke-diskriminatoriske vilkår, mens den omkostningsmæssige byrde skal kunne identificeres ved hjælp af gennemsigtige ordninger i den endelige produktpris. Medlemsstaterne kan også hver for sig eller i fællesskab beslutte at gøre brug af lagerorganisationer.

5.4. Den nye artikel 4 indeholder regler om, hvorledes medlemsstaterne skal indberette lagre til Kommissionen. Lagerkravet skal baseres på det foregående års indenlandske forbrug.

5.5. Ifølge den nye artikel 5 skal færdige (dvs. forarbejdede) produkter indberettes med deres faktiske vægt; der anføres formler for omregning af råolie og halvfabrikata (f.eks. hjælpestoffer) til færdigvarers vægt.

5.6. Den nye artikel 6 handler primært om, på hvilke vilkår medlemsstaterne må opretholde deres strategiske lagre på en anden medlemsstats område inden for rammerne af aftaler mellem landene. Lagre, som en medlemsstat opretholder på en andens vegne, skal indberettes til Kommissionen af begge lande. Disse lageraftaler skal stemme overens med direktivets generelle bestemmelser og indberettes til Kommissionen. I denne artikels stk. 3 fastlægges det, hvilke oliekategorier der ikke skal medtages i de statistiske opgørelser fra de enkelte medlemsstater.

5.7. Ifølge den nye artikel 6 a) skal medlemsstaterne »vedtage de nødvendige bestemmelser og foranstaltninger« for at efterkomme direktivet.

5.8. Ifølge den nye artikel 6 b) skal medlemsstaterne fastsætte de sanktioner, der skal anvendes i tilfælde af overtrædelse af de nationale bestemmelser, som er vedtaget i henhold til direktivet.

6. Generelle bemærkninger

6.1. ØSU bemærker, at der hersker generel enighed om behovet for et nyt lagerdirektiv, da de nugældende regler går mere end et kvart århundrede tilbage i tiden. De to hovedkrav - pligten til at opretholde lagre svarende til 90 dages forsyning og dispensationen på 15 % til olieproducerende lande - blev fastsat under meget forskellige forhold i 60'erne og 70'erne.

6.2. Der menes ikke at ligge nogen nærmere teknisk analyse bag kriterierne. Olieindustrien vides at mene, at man kan lempe på disse særkrav; samme bemærkning gælder pligten til at opretholde lagre af særlige kategorier og mængder af raffinerede produkter. Muligheden for at opretholde lagre i form af råolie, som er begrundet i de moderne raffinaderianlægs fleksibilitet, er en fordel, som de IEA-medlemsstater, der ikke er EU-medlemmer, nyder godt af.

6.3. Jo større mængder olielagre der opretholdes, jo større risiko er der for miljøskader som følge af udslip ved ulykker samt dampudslip. Desuden er de beskæftigelsesmæssige følger ringe, da oplagringsanlæggene i kraft af deres karakter er kapitalintensive. ØSU bemærker tillige, at behovet for at opretholde lagre, ud over hvad der er nødvendigt for normal drift, ikke udgør en yderligere finansiel byrde for medlemsstaternes økonomi.

6.4. Alligevel støtter ØSU fuldt ud Kommissionens vurdering i disse anliggender, som skal sikre, at samtlige medlemsstater opnår passende forsyningssikkerhed i tilfælde af endnu en oliekrise og på sammelignelige vilkår. Imidlertid opfordres Kommissionen til at holde et vågent øje med det nye direktivs bestemmelser, da EU er nødt til at forblive industrielt konkurrencedygtig på verdensmarkedet.

7. Særlige bemærkninger

7.1. Direktivet har form af en række ændringer af direktiv 68/414/EØF, hvilket tyder på, at bestemmelser i det tidligere direktiv, som ikke udtrykkeligt ændres eller ophæves, stadig er gældende. Der indgår tillige en artikel om ophævelse af direktiv 72/425/EØF, hvis krav om 90 dages lagre genindføres i det nye direktiv.

7.2. ØSU godkender bestemmelserne i artikel 1, især forhøjelsen fra 15 til 25 % af den undtagelse, som gives olieproducerende medlemsstater. Imidlertid mener man, at der bør holdes øje med 90 dages lagerforpligtelsen (forhøjelse fra 65 dage i 1972).

7.3. Hvad bestemmelserne i den nye artikel 2 angår, bør Kommissionen redegøre for baggrunden for at medregne den internationale lufttrafiks brændstof i det indenlandske forbrug, når skibsfartens bunkring ikke medregnes.

7.4. Bestemmelserne i de nye artikler 3 og 4 kan støttes.

7.5. Artikel 5 forekommer at påbyde nogle unødvendigt indviklede indberetningskrav for forskellige produktgrupper.

7.6. Artikel 6 indeholder en hel del enkeltheder om betingelserne for, hvorledes en medlemsstat efter aftale kan opretholde lagre i en anden medlemsstat. Sådanne aftaler giver mulighed for fleksibilitet og eventuelt omkostningsbesparelser, hvilket der udtrykkes tilfredshed med. Imidlertid forstår ØSU ikke, hvorfor en medlemsstat, som beslutter ikke at opretholde lagre i en anden medlemsstat, forpligtes til at underrette Kommissionen om begrundelsen for en sådan beslutning.

7.7. De resterende artikler i det nye direktiv gør det klart, at det er medlemsstaternes ansvar at sørge for overholdelse af direktivets bestemmelser, omend de med jævne mellemrum skal foretage indberetning til Kommissionen, som på sin side holder Rådet orienteret.

7.8. ØSU godkender fuldt ud disse procedurer og udtrykker over for Kommissionen tilfredshed med de nyttige forklaringer, som indgår i samme dokument som direktivforslaget, nemlig KOM(1998) 221 endelig udg. Dog ønsker man at gentage, at direktivets bestemmelser bør tages op til hyppigere revision, end tilfældet ser ud til at have været med det foregående direktiv. Af hensyn til gennemsigtigheden ville det også være ønskeligt, om det nye direktivs artikler blev konsolideret i stedet for, at der hovedsageligt er tale om ændringer af det nugældende direktivs artikler.

Bruxelles, den 9. september 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() EFT C 160 af 27.5.1998, s. 18.

() EFT C 195 af 18.7.1994.

() EFT C 206 af 7.7.1997.

() EFT C 214 af 10.7.1998.

() EFT C 393 af 31.12.1994.