Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Initiativ fra Forbundsrepublikken Tyskland og Republikken Finland med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om konkurs, forelagt Rådet den 26. maj 1999"(1)

(2000/C 75/01)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 22. juli 1999 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Guido Ravoet til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 14. december 1999.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 369. plenarforsamling af 26.-27. januar 2000, mødet den 26. januar 2000, med 97 stemmer for og 2 stemmer imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Forslaget til forordning gengiver ordret bestemmelserne i Bruxelles-konventionen af 23. november 1995 om konkurs, med undtagelse af kapitel V om EF-Domstolens fortolkning.

1.2. Formålet med dette initiativ er at fremskynde gennemførelsen af ovennævnte konvention og gøre den direkte gældende i medlemsstaterne for at forbedre procedurerne for behandling af konkurser med grænseoverskridende virkninger.

2. Indledende bemærkninger

2.1. Anvendelsesområde

2.1.1. Forslaget til forordningen finder anvendelse på kollektive bobehandlinger som følge af skyldnerens insolvens - hvad enten det drejer sig om en fysisk eller juridisk person - der medfører, at skyldneren helt eller delvis mister rådigheden over sine aktiver, og at der udpeges en kurator. De omhandlede procedurer er for hver enkelt medlemsstats vedkommende opregnet i et bilag.

2.1.2. Forsikringsselskaber, kreditinstitutter og investeringsselskaber, der præsterer tjenesteydelser, som indebærer, at de ligger inde med tredjemands kapital eller værdipapirer, samt investeringsinstitutter, der allerede er underlagt en særlig ordning, er ikke omfattet af denne forordning.

2.2. Det foreslåede insolvensbehandlingssystem

2.2.1. Det system, der indføres med forslaget til forordningen, er et kompromis mellem:

- på den ene side princippet om, at konkursen er en enkeltbegivenhed med universel rækkevidde, som betyder, at en virksomhed, der er erklæret konkurs, bliver genstand for én konkursbehandling med virkninger, der anerkendes af samtlige medlemsstater,

- og på den anden side princippet om konkursers geografiske begrænsning og pluralitet, i henhold til hvilket der kan indledes konkursbehandling i hver af de medlemsstater, hvori skyldneren har aktiver, og hvor virkningerne af konkursbehandlingen kun gælder i den pågældende medlemsstat.

2.2.2. Med forordningen indføres således princippet med en hovedinsolvensbehandling, der indledes i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, og hvis virkninger anerkendes umiddelbart i de øvrige medlemsstater. For selskabers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2.2.3. Retten i en anden medlemsstat, end den hvori centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har ikke kompetence til at indlede en insolvensbehandling, med mindre skyldneren har et forretningssted i medlemsstaten. Virkningerne af en sådan procedure begrænser sig i givet fald til de aktiver, der befinder sig i den pågældende medlemsstat. Når der indledes en sådan procedure efter indledning af en hovedinsolvensbehandling, tales der om en sekundær insolvensbehandling, som i givet fald skal være en likvidation.

2.2.4. Den sekundære insolvensbehandling kan indledes af kurator for hovedinsolvensbehandlingen eller af enhver anden person eller myndighed, der er bemyndiget til at indgive begæring om indleding af en insolvensbehandling i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen ønskes indledt.

2.2.5. Der er fastsat garantier, der skal sikre at hovedinsolvensbehandlingen og den eller de sekundære insolvensbehandlinger kan finde sted samtidigt. Det drejer sig for eksempel om de forskellige kuratorers indbyrdes oplysningspligt, om den mulighed kurator for hovedinsolvensbehandlingen har for udsættelse af en sekundær insolvensbehandling og om overførsel af eventuelle tilbageværende aktiver fra den sekundære insolvensbehandling til hovedinsolvensbehandlingen.

2.3. Den anvendte lovgivning

2.3.1. Den lovgivning, der finder anvendelse i forbindelse med insolvensbehandlingen, er i princippet den lovgivning, der er gældende i den medlemsstat, hvor behandlingen indledes. Det gælder betingelserne for indledning, afslutning og afvikling af insolvensbehandlingen.

2.3.2. Der er fastsat særlige regler, der skal regulere specifikke problemer. Det gælder navnlig insolvensbehandlingens indvirkning på arbejdsaftaler, som udelukkende afgøres efter den medlemsstats lovgivning, der gælder for arbejdsaftalen. Andre regler omhandler insolvensbehandlingens indvirkning på ejendomsforbehold, modregning, tredjemands tingslige rettigheder og aftaler vedrørende fast ejendom.

2.4. Anerkendelse af insolvensbehandlingens virkninger

2.4.1. I henhold til forordningen anerkendes en afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en ret i en medlemsstat, i alle øvrige medlemsstater. Det hindrer ikke, at sekundære insolvensbehandlinger kan indledes.

2.4.2. Desuden kan en kurator, der er udpeget af en kompetent ret, på en anden medlemsstats område udøve alle de beføjelser, som er tillagt ham efter lovgivningen i den stat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, så længe der i denne stat ikke er indledt en anden insolvensbehandling. Han kan også fjerne skyldnerens formuegenstande fra den medlemsstats område, hvor de befinder sig, medmindre de er omfattet af tredjemands tingslige rettigheder eller et ejendomsforbehold. Kurator skal overholde lovgivningen i den medlemsstat, hvor han udøver sine beføjelser.

2.4.3. De afgørelser, der er truffet i tilknytning til den kompetente rets afgørelse om indledning af insolvensbehandling, anerkendes umiddelbart. De håndhæves i overensstemmelse med reglerne i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager. I henhold til disse bestemmelser kan de i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Initiativets fordele

3.1.1. ØSU er principielt tilhænger af en fællesskabsforordning, der har til formål at løse de problemer, der opstår i forbindelse med konkurser med grænseoverskridende virkninger, og derved fremskynde gennemførelsen af Bruxelles-konventionen fra 1995. Initiativet skulle således bidrage til integrationen af medlemsstaternes økonomi i Det Indre Marked.

3.1.2. Initiativet er så meget desto mere velkomment, som det er det første, Rådet tager inden for civilretlige procedurer uden direkte tilknytning til forbrugerbeskyttelse, hvilket er muligt efter de nye bestemmelser i Amsterdam-traktaten.

3.1.3. ØSU vil dog gerne understrege, at man bør undgå et system, der er så kompliceret, at det bliver vanskeligt at gennemføre i praksis. Og i den forbindelse må man konstatere, at indholdet af mange af bestemmelserne i den foreslåede forordning er meget komplekst.

3.1.4. Derudover vil ØSU gerne understrege, at det er vigtigt, at forordningen finder anvendelse i hele EU. Således ønsker ØSU, at Storbritannien, Irland og Danmark tilslutter sig forslaget, hvilket der er hjemlet mulighed for i Amsterdam-traktatens protokoller.

3.2. Målsætning

3.2.1. ØSU understreger, at en insolvensbehandling ikke kun har til formål at opgøre passiver og fordele aktiver mellem kreditorerne. Der er flere formål, så som opretholdelse af levedygtige virksomheder og bevarelse af arbejdspladser. I den forbindelse konstaterer ØSU med tilfredshed, at forordningsforslaget ikke kun retter sig mod likvidation, men også mod genopbygning af virksomheder (jf. bilag A).

3.2.2. ØSU beklager imidlertid, at forordningsforslaget ikke fjerner de skævheder, som forskellene i de nationale lovgivninger giver anledning til. Der fastsættes heller ikke fælles mål for alle medlemsstater. Selv om forordningen er et fremskridt, er det foreslåede system alligevel beskedent og ikke tilstrækkeligt ambitiøst.

3.3. Behandlingstid

3.3.1. Et af de kritikpunkter, der oftest bliver fremsat i forbindelse med insolvensbehandlinger, er deres uforholdsmæssigt lange varighed. ØSU beklager derfor, at den foreslåede forordning ikke afspejler ønsket om at afkorte procedurerne, for eksempel ved at indføre ensartede "accelerationsmekanismer" i de forskellige medlemsstater.

3.4. Det foreslåede system

3.4.1. ØSU beklager, at den foreslåede forordning ikke simpelthen knæsætter princippet om konkursen som en enkeltbegivenhed med universel rækkevidde i EU, således at en virksomhed, der er erklæret konkurs, bliver genstand for en enkelt behandling, hvis virkninger anerkendes af samtlige medlemsstater. Kommissionen var i øvrigt fortaler for denne løsning på det tidspunkt, da Bruxelles-konventionen blev udfærdiget i 1995.

3.4.2. Det er måske forståeligt nok, at et sådant system ikke kan sættes i værk på verdensplan, men det burde være muligt for EU-landene, som udgør ét indre marked, hvilket i sig selv burde udelukke enhver tanke om sekundær insolvensbehandling.

3.4.3. Løsningen med universel insolvensbehandling er uden tvivl den bedste, fordi den både sikrer kreditorernes ligestilling og en hurtig og rationel likvidation. Man kan frygte, at det foreslåede system, som giver mulighed for en hovedinsolvensbehandling og sekundære insolvensbehandlinger, hvis virkninger begrænser sig til den enkelte medlemsstat, vil skabe uløselige problemer i praksis.

3.4.4. Endelig risikerer muligheden for at indlede sekundære insolvensbehandlinger at dræne hovedinsolvensbehandlingen økonomisk.

3.4.5. Et system med en enkelt behandling ville øge chancerne for at bringe en kriseramt virksomhed på ret køl igen.

3.5. Anvendelsesområde

3.5.1. ØSU ser positivt på undtagelsen af forsikringsselskaber, kreditinstitutter, investeringsselskaber og investeringsinstitutter. Sådanne virksomheder er underlagt særlige bestemmelser og én enkelt kontrolinstans - i den medlemsstat, hvor moderselskabet har sæde - og de ville næppe passe ind i et system, der tillader flere procedurer med begrænsede territoriale virkninger.

3.6. Afgørelsernes anerkendelse og fuldbyrdelse

3.6.1. Eksigibilitetspåtegningen risikerer at besværliggøre procedurerne og skabe unødvendige omkostninger. ØSU mener således, at de afgørelser, der er truffet i forbindelse med den foreslåede forordning, bør være umiddelbart eksigible. ØSU støtter derfor det arbejde, der er i gang på EU-plan med henblik på at opdatere og forenkle bestemmelserne i Bruxelles-konventionen fra 1968 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser og omsætte disse bestemmelser til en forordning.

3.6.2. Desuden bør forordningen efter ØSU's mening fastsætte, at EU skal anerkende afgørelser, som forbyder personer, der gennem dårlig ledelse har bidraget til virksomhedens konkurs, at udøve bestemte aktiviteter.

3.7. Bemærkninger til artiklerne

3.7.1. Artikel 16 - bestemmelsen i stk. 2 skal tilsyneladende fortolkes i lyset af artikel 3, stk. 4. Bør der ikke i artikel 16, stk. 2, henvises eksplicit hertil?

3.7.2. Artikel 18, stk. 1 - det ville måske være mere logisk at referere til de sikrende retsmidler, som hindrer "udøvelsen af disse beføjelser".

4. Konklusioner

4.1. På trods af de nævnte forbehold er ØSU af den opfattelse, at den foreliggende tekst er at foretrække fremfor en total mangel på regulering af konkurser med grænseoverskridende virkninger, men ØSU vil dog gerne understrege, at den kun betragtes som et skridt på vejen mod et mere fyldestgørende og ambitiøst regelsæt. Der bør navnlig fortsat gøres en indsats for at få anerkendt princippet om, at konkurrencen er en enkeltbegivenhed med universel rækkevidde.

4.2. ØSU mener derfor, at teksten i det mindste bør omformes med sigte på at styrke hovedinsolvensbehandlingen i forhold til de sekundære insolvensbehandlinger, for eksempel ved at give kurator for hovedinsolvensbehandlingen øgede beføjelser og udvide mulighederne for udsættelse af de sekundære insolvensbehandlinger.

4.3. ØSU udtrykker i den forbindelse tilfredshed med, at der blev indføjet en bestemmelse om revision af Bruxelles-konventionen lige før dennes endelige vedtagelse. I henhold til denne bestemmelse kan det valgte system tages op til revision på anmodning af en kontraherende stat og under alle omstændigheder 10 år efter konventionens ikrafttræden (art. 53). ØSU mener dog, at revisionen bør finde sted efter 5 år.

Bruxelles, den 26. januar 2000.

Beatrice Rangoni Machiavelli

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT C 221 af 3.8.1999, s. 8.