Nr. C 134/10 De Europæiske Fællesskabers Tidende 24. 5. 88 
straks efter produktionen, hvis det ikke skal sælges 
direkte til forbrugeren, men videreforarbejdes. 
Kapitel V 
En mikrobiologisk undersøgelse i en eller anden form 
kan sikkert være nødvendig, men de foreslåede procedu­
rer forekommer upraktiske og urealistiske. 
Forslagene går på produktet fremfor på produktions­
processen og dens omgivelser. Produktet vil være kom­
met i handelen, før undersøgelsesresultaterne foreligger. 
Den eneste effektive måde at kontrollere hakket køds 
kvalitet og sikkerhed på er gennem et mikrobiologisk 
kontrolsystem, som bygger på risikoanalyse og overvåg­
ning af kritiske kontrolpunkter. Forslagene burde gå i 
den retning. Det ville være mere realistisk at foretage 
Bryssel, den 23. marts 1988. 
1. Generelle bemærkninger 
1.1. ØSU kan godkende, at Kommissionen agter at 
udstede en gruppefritagelsesforordning om know-how-
aftaler. 
ØSU er enig med Kommissionen i, at den tiltagende 
økonomiske betydning af ikke-patenteret teknisk viden 
t1) EFT nr. C 214 af 12. 8. 1987, s. 2. en kontrol af de råstoffer, der kommer ind. Mikrobiolo­
giske oplysninger om slutproduktet kan give en falsk 
tryghedsfornemmelse. I forslagene burde der satses på 
ovennævnte fremgangsmåde. 
Kapitel VI, stk. 22 
Efter »krydderierne« indføjes »og/eller tilsætningsstof­
ferne«. 
Nedfrysningsdatoen tilføjes eller, for kølet køds 
vedkommende, en »anvendes inden« dato. 
Kapitel VIII 
Hygiejnecertifikatet bør kunne udfyldes på et tekstbe­
handlingssystem. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
gør det påkrævet, at der hersker større retssikkerhed 
omkring aftaler om overførsel af sådan viden. 
1.2. Kommissionen giver imidlertid en alt for snæver 
beskrivelse af formålet med gruppefritagelsesfor­
ordningen. Forordningen bør ikke blot tage sigte på at 
tilvejebringe større retssikkerhed. Mindst lige så vigtigt 
er det, at man ved hjælp af forordningen i betydelig 
grad fremmer og letter indgåelse af know-how-aftaler. Tillaegsudtalelse om udkast til Kommissionens forordning om anvendelse af traktatens 
artikel 85, stk. 3, på kategorier af know-how-licensaftaler(1) 
(88/C 134/06) 
Det økonomiske og sociale Udvalgs (ØSU) præsidium besluttede den 20. oktober 1987 i 
overensstemmelse med forretningsordenens artikel 20, stk. 3, som led i udarbejdelsen af ØSU's 
udtalelse om Kommissionens 16. beretning om konkurrencepolitikken at afgive udtalelse om 
det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde blev overdraget sektionen for industri, handel, håndværk og 
tjenesteydelser, som udpegede Jens Peter Petersen til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse 
den 2. marts 1988. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 254. plenarforsamling den 23. marts 1988 
enstemmigt følgende udtalelse. 
24. 5. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 134/11 
Kommissionen har allerede nedfældet overvejelser 
desangående i sit arbejdsdokument 86/EM-l. ØSU be­
klager såre, at Kommissionen ikke kommer nærmere 
ind herpå i begrundelsen for udkastet. 
1.3. Følgende faktorer bør danne baggrund for en 
gruppefritagelsesforordnings indhold: 
— Grænseoverskridende teknologioverførsel inden for 
Europa giver i høj grad EF som helhed en bedre 
konkurrencemæssig stilling i forhold til tredjelande; 
grænseoverskridende teknologioverførsel er af stor 
betydning for opfyldelsen af denne målsætsing. 
— Know-how-overførsel styrker konkurrencen inden 
for EF og er i denne henseende langt overlegen i 
forhold til andre former for udnyttelse af teknisk 
viden, eksport af produkter eller direkte investe­
ringer. 
— Know-how-overførsel er nødvendig for samfunds­
økonomien, fordi den er med til at forhindre urenta­
bel dobbeltforskning og dobbeltudvikling. 
— Udgifterne til forskning, udvikling og innovation er 
i stadig stigning. Know-how-overførsel er et helt 
nødvendigt element til styrkelse af netop små og 
mellemstore virksomheders konkurrenceevne og 
dermed til bevarelse af eksisterende arbejdspladser 
og oprettelse af nye. 
Det er derfor i høj grad i EF's interesse, at know­
how-overførsel fremmes. Sådan overførsel intensiverer 
konkurrencen, forbedrer de europæiske virksomheders 
konkurrenceevne og er en nødvendig forudsætning for 
tilvejebringelse af et europæisk teknologifællesskab set 
i sammenhæng med gennemførelsen af det indre mar­
ked i 1992. 
1.4. ØSU mener, at den planlagte forordning især 
bør tage hensyn til de små og mellemstore virksomhe­
ders interesser. Som følge af deres begrænsede midler 
er de på den ene side i vid udstrækning nødt til at søge 
at hente en del af deres egne store udgifter til forskning 
og udvikling hjem igen. På den anden side er erhvervelse 
af fremmed know-how for dem det billigste — og 
ofte eneste — middel til at følge med i den tekniske 
udvikling. 
1.5. Kommissionen anfører i betragtningerne, at det 
er rimeligt, at man i forordningens opbygning benytter 
patentlicensforordningen som model. ØSU er enig med 
Kommissionen i, at den hyppige sammenkobling af 
patent- og know-how-overførsel i en enkelt kontrakt 
gør det påkrævet at afstemme den foreliggende forord­
nings indhold efter patentlicensforordningens. ØSU 
mener imidlertid, at kommissionsudkastets hyppige 
gentagelse af bestemmelser fra patentlicensforord­
ningen hverken er absolut nødvendig eller i alle tilfælde 
ønskværdig. I den forbindelse henvises der især til følgende forskelle 
mellem overførsel af patenter og know-how: 
— Know-how udgør ingen beskyttet retlig stilling, som 
kan sammenlignes med et patent, men dækker et 
faktisk forspring med hensyn til viden, som er af 
stor økonomisk værdi. Bevarelsen af denne kapital 
står og falder med, hvor nøje know-how-licenstage-
ren overholder aftalen, samt med know-how-afta-
lens retlige holdbarhed. Retssikkerhed og retsklar-
hed er derfor af langt større betydning for overførsel 
af know-how end for patentlicenser. 
— Ved know-how-overførsel udvikler know-how-li-
censtagere sig på meget kort tid til fuldgyldige kon­
kurrenter for licensgiveren. Derimod har tildeling 
af en patentlicens som regel ingen indflydelse på 
konkurrenceforholdene. Skal overførsel af know­
how være økonomisk forsvarlig for licensgiveren, 
er denne derfor nødt til at kunne træffe beskyttelses­
foranstaltninger for sig selv og andre know-how-
licenstagere. 
— Know-how-indehavere har på ingen måde ret til 
at forhindre tredjemand i at udvikle og udnytte 
sammenlignelig teknisk viden. Det har en patentin­
dehaver imidlertid lov til, så længe patentet er gæl­
dende (20 år, art. 63, stk. 1, i den europæiske 
patentkonvention). Når der er tale om know-how, 
er der derfor ingen fare for, at markederne lukkes 
totalt af, således som tilfældet er med patenter. 
— Indholdet af know-how kan ikke defineres præcist 
og fastlægges ikke af en officiel instans, således som 
tilfældet er med indholdet af et patent. Know-how 
videreudvikles og ajourføres løbende. Herved bliver 
det vanskeligt at afgøre, om det stadig drejer sig om 
»samme teknologi« (udkastets artikel 1, stk. 2). 
Dette begreb har imidlertid stor betydning. 
1.6. Det er af afgørende betydning for de parter, 
som indgår en know-how-aftale, at der findes juridiske 
rammer, som tillader aftaler om områdebeskyttelse. 
For en licenstager er erhvervelse af ny teknologi kun 
økonomisk interessant, hvis han ikke i sit markedsom­
råde straks fra starten udsættes for konkurrence fra 
licensgiveren eller andre licenstagere. Kun i dette tilfæl­
de har han mulighed for at forvente investeringerne ved 
sin virksomheds omlægning til en ny produktionsmeto­
de eller et nyt produkt. 
Licensgiveren skal i samme omfang kunne beskytte sig 
mod konkurrencen fra licenstagere. Han er utilbøjelig 
til at stille sin know-how til rådighed for andre virksom­
heder, hvis det bringer hans egne markeder i fare. 
Licensgiverens villighed til at overføre know-how er 
imidlertid af afgørende betydning for, at der overhovedet 
finder en udbredelse af know-how sted inden for EF. 
I den ordning, som Kommissionen foreslår, tages der 
ikke tilstrækkeligt hensyn til disse rimelige behov hos 
Nr. C 134/12 De Europæiske Fællesskabers Tidende 24. 5. 88 
aftalepartnerne. Ordningen indskrænker mulighederne 
for aftaler om områdebeskyttelse i en sådan grad, at 
der i mange tilfælde hverken for licensgiver eller for 
licenstager vil være tilskyndelse til at indgå en know­
how-aftale. 
Kommissionen bør huske på, at små og mellemstore 
virksomheder i egenskab af såvel licensgivere som 
licenstagere er specielt interesserede i know-how-over-
førsel. 
1.7. ØSU rejser desuden det spørgsmål, om alle ud­
kastets bestemmelser er egnede til at tilvejebringe den 
retssikkerhed, som ifølge Kommissionen er forordnin­
gens mål. Kommissionen lader fritagelsen for know­
how-aftaler afhænge af overholdelse af en række for­
skrifter, hvis indhold er uklart. Dette gælder 
— kravet om, at den overførte know-how skal være 
»væsentlig« (sidst i fjerde betragtning samt femte 
betragtning), 
— omfanget af dokumentationspligten i henhold til 
artikel 1, stk. 3, i udkastet, 
— bestemmelsen om, at områdebegrænsninger kun er 
tilladt, dersom det drejer sig som »samme teknolo­
gi« (artikel 1, stk. 2, i udkastet). 
Den økonomiske betydning og sårbarheden af know­
how gør det nødvendigt, at aftalernes retsgyldighed 
fastholdes i størst mulig udstrækning. 
2. Særlige bemærkninger 
2.1. Definition af know-how 
ØSU foreslår, at definitionen på know-how afpasses 
efter den definition, som er benyttet i udkastet til for­
ordning om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, 
på kategorier af franchiseaftaler (EFT nr. C 229 af 
27. 8. 1987, s. 3) da de to forordninger indholdsmæssigt 
dækker stort set de samme områder. 
2.2. Betragtning nr. 4 til 6 (væsentlig know-how) 
Kommissionen vil kun fritage aftaler om teknisk viden, 
som er hemmelig og væsentlig. Formålet hermed er 
helt klart at undgå, at værdiløs know-how omfattes af 
fritagelsen. For at kunne kontrollere, om know-how 
er »væsentlig«, kræver Kommissionen en omfattende, 
fortløbende dokumentation om den pågældende know­
how (artikel 1, stk. 3), som skal være »så detaljeret som 
praktisk muligt«. 
ØSU er enig med Kommissionen i, at aftaler om værdi­
løs know-how ikke bør være omfattet af gruppefritagel­
se. Det skal imidlertid påpege, at sådanne aftaler vil 
være yderst sjældne. Desuden har Kommissionen mulig­
hed for at imødegå misbrug i enkelttilfælde ved at lade 
fritagelsen bortfalde (udkastets art. 9). Kravet om, at know-how skal være »væsentlig«, skaber 
i praksis store afgrænsningsproblemer og bringer der­
med retssikkerheden i fare. Skal spørgsmålet om, hvor­
vidt teknisk viden er væsentlig, besvares ud fra licensta-
gerens synspunkt eller under henvisning til teknikkens 
generelle stade? ØSU stiller desuden det spørgsmål, om 
Kommissionen har den fornødne faglige indsigt til at 
kunne besvare disse spørgsmål hurtigst og korrekt. 
2.3. Artikel 1, stk. 1 (anvendelsesområde) 
2.3.1. Kommissionens ønske om at foretage en klar 
afgrænsning af know-how-forordningens og patent-
licensforordningens anvendelsesområder må bifaldes. 
Aftaler om overførsel af både know-how og patenter 
skal omfattes af know-how-forordningen, dersom for­
udsætningerne for anvendelse af patentlicensfor-
ordningen ikke er opfyldt. Den beskrivelse af anvendel­
sesområdet, som gives i udkastet, er svær at forstå og 
bør så vidt muligt forenkles. 
2.3.2. I mange tilfælde omfatter know-how-aftaler 
også brug af varemærker på licens. Forordningen bør, 
som det også fremgår af betragtning nr. 4, kun omfatte 
sådanne aftaler, hvis know-how-aftalerne indeholder 
»supplerende« bestemmelser om varemærker. Kommis­
sionen anmodes om at undersøge, om man ikke kan 
undvære denne indskrænkning, som kan resultere i 
yderligere afgrænsningsproblemer. Risikoen for, at 
know-how-forordningen kommer til at omfatte aftaler, 
hvis hovedformål er at overdrage licens på varemærker, 
er allerede forebygget i udkastet. Det hedder nemlig 
udtrykkeligt i fjerde betragtning, at know-how-for­
ordningen ikke gælder for aftaler, »hvor det er hoved­
formålet med aftalen at meddele licens på varemærket«. 
2.4. Artikel 1, stk. 1, nr. 6, og stk. 2 (områdebeskyt­
telse) 
2.4.1. Med områdebeskyttelsen tages der rimeligt 
hensyn til licensgiver og licenstager. Det har Kommis­
sionen selv erkendt, hvilket fremgår af bemærkningerne 
i Kommissionens arbejdsdokument 86/EM-l. En licens­
tager vil ikke omstille sin virksomhed til en ny metode 
eller et nyt produkt, hvis han ikke får lejlighed til selv 
at opbygge et marked. Han har behov for beskyttelse 
af sin investering. Licensgiveren derimod vil kun afleve­
re sin know-how, hvis han ikke behøver at være bange 
for, at licenstageren straks optræder som en konkurrent 
på licensgiverens egne markeder. 
2.4.2. Kommissionen forslår at begrænse gyldighe­
den af områdebeskyttelsesaftaler for en bestemt know­
how til i alt 7 år fra tidspunktet for den første know­
how-aftales underskrivelse. Efter indgåelsen af en første 
know-how-aftale vil det tidsrum, i hvilket der også kan 
indrømmes andre licenstagere områdebeskyttelse for 
samme know-how, derfor skrumpe ind for hver dag 
24. 5. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 134/13 
der går. Efter 7 år vil der således overhovedet ikke kunne 
opnås eller ydes områdebeskyttelse mere. Dermed tager 
Kommissionen ikke tilstrækkeligt hensyn til licensgive­
rens og licenstagerens interesser. 
2.4.3. Bag Kommissionens tankegang ligger en for­
modning om, at know-how efter 7 års forløb ofte er 
forældet. En sådan generalisering holder ikke stik i 
denne forbindelse. Der kan nævnes talrige eksempler 
på, at know-how selv efter syv eller flere år stadig er 
hemmelig, og at kendskab til sådan know-how indebæ­
rer en betydelig konkurrencefordel. 
Overførsel af forældet know-how kommer slet ikke i 
betragtning, når det gælder gruppefritagelse, fordi en 
sådan know-how ikke er hemmelig mere, men derimod 
offentlig tilgængelig. Kun hvis en virksomhed kan opnå 
håndgribelige konkurrencefordele, vil den overhovedet 
være indstillet på at afslutte en know-how-aftale og 
betale til licensgiveren. 
2.4.4. Der bør for hver enkelt aftales vedkommende 
hjemles mulighed for en passende områdebeskyttelse. 
Det bør fastsættes i forordningen, at områdebeskyttelse 
kan aftales for et tidsrum af højst 10 år; fristan begynder 
at løbe ved know-how-aftalens indgåelse (jf. tillige 
punkt 4 i denne udtalelse). 
2.4.5. En licenstager afholder som regel store investe­
ringer for at kunne fremstille det produkt, som den 
pågældende know-how går på, eller for at kunne anven­
de en bestemt teknik på produktet. Disse investeringer 
skal kunne forrentes. Dette er imidlertid næppe muligt 
uden en passende tidsmæssig beskyttelse mod konkur­
rence fra licensgiveren eller fra andre licenstagere. Der­
for skal der kunne aftales områdebeskyttelse for hver 
enkelt know-how-aftale. Et tidsrum på ti år må anses 
for passende til at beskytte licenstagerens interesser. For 
licensgiveren er de foreslåede bestemmelser nødvendige, 
fordi denne kun er rede til at overdrage know-how, 
hvis han hverken bringer sine egne eller andre markeder 
i fare. 
2.4.6. Sammenkoblingen med know-how-aftalen 
kan føre til, at områdebeskyttelsesaftaler med tidligere 
licenstagere allerede er udløbet, således at disse altså 
kan konkurrere med licenstagere, som er kommet til 
senere. Det kan imidlertid overlades til licenstageren 
selv at afgøre, om han under disse omstændigheder 
finder det rentabelt at indgå en know-how-aftale. 
For at en virksomhed, som er interesseret i at erhverve 
know-how, skal være i stand til at tage højde herfor, 
bør der udtrykkeligt pålægges licensgiveren en informa­
tionspligt. ØSU foreslår at føje den ekstra betingelse til 
fritagelsen for områdebeskyttelsesaftaler, at licensgive­
ren skriftligt underretter licenstagerne om allerede 
eksisterende know-how-aftaler, som vedrører samme 
teknologi, samt om disse aftalers gyldighedsperiode. 2.4.7. At know-how på det højteknologiske område 
som regel allerede er forældet efter mindre end 10 år, 
udgør ingen hindring for de af ØSU foreslåede bestem­
melser. Det er nemlig i overensstemmelse med gængs 
aftalepraksis, at licensgiveren lader licenstagerne delta­
ge i al videre udvikling. I aftalens gyldighedsperiode 
råder licenstagerne således til stadighed over den aller­
nyeste know-how. 
2.4.8. Endelig bør de foreslåede bestemmelser også 
gælde for områdebeskyttelse mellem licenstagerne ind­
byrdes. Den af Kommissionen foreslåede begrænsning 
med hensyn til passiv konkurrence mellem licenstagerne 
indbyrdes (artikel 1, stk. 1, nr. 6) må afvises. På det 
avancerede teknologiske område består der det samme 
behov for områdebeskyttelse for både aktiv og passiv 
konkurrence. På det højteknologiske område ved de 
berørte kredse, hvor bestemte produkter findes; her er 
der ikke behov for en aktiv salgspolitik. 
2.4.9. I betragtning nr. 10, sidste afsnit, skriver Kom­
missionen, at forbedringer af know-how kun retfærdig­
gør en forlængelse af områdebeskyttelsesaftaler, hvis 
disse forbedringer er væsentlige og hemmelige. ØSU 
tager forbehold med hensyn til udtrykket »væsentlig«, 
men udtaler ellers sin fulde støtte til Kommissionens 
forslag og henstiller, at forslaget optages i forordningen 
på et passende sted. 
2.5. Artikel 1, stk. 3 (dokutnentationspligt) 
2.5.1. Aftaler om områdebeskyttelse bør ifølge Kom­
missionen kun fritages, hvis den overførte know-how 
beskrives »så detaljeret som praktisk muligt«. 
Man må imidlertid have in mente, at dokumentations-
pligten afstedkommer betydelig retsusikkerhed. Det kan 
ikke forudses, hvornår en beskrivelse er »så detaljeret 
som praktisk muligt«. Retsgyldigheden af områdebe­
skyttelsesaftaler må ikke afhænge af et krav, hvis ind­
hold er så upræcist. Desuden indebærer den omfattende 
dokumentation, som Kommissionen kræver, en trussel 
mod den pågældende know-hows hemmeligholdelse og 
påvirker dermed dennes værdi for licensgiveren. 
2.5.2. For virksomhederne medfører dokumenta-
tionspligten urimelige bureaukratiske omkostninger. 
Det vil især gå ud over små og mellemstore virksom­
heder. Disse har ringere muligheder end andre virksom­
heder for at klare bureaukratiske omkostninger. Dette 
er igen blevet bekræftet for ganske kort tid siden i nyere 
undersøgelser, som er gennemført for EF-Kommissio-
nen. Den planlagte, omfattende dokumentationspligt er 
således i strid med de generelle linjer i den europæiske 
politik. 
Det må heller ikke overses, at en væsentlig del af know­
how-overførslen inden for talrige virksomheder består 
i, at licenstagerens medarbejdere gennemgår en praktisk 
uddannelse, hvis indhold ikke er fastlagt skriftligt og ^' 
tit og ofte heller ikke lader sig fastlægge skriftligt. 
Nr. C 134/14 De Europæiske Fællesskabers Tidende 24. 5. 88 
2.5.3. I øvrigt er der ikke behov for omfattende 
know-how-dokumentation for at kunne påvise, om den 
pågældende know-how er »væsentlig«. EF-Kommissio-
nen kan nemlig i de enkelte tilfælde også på anden 
måde fremskaffe pålidelige oplysninger om den overfør­
te know-hows indhold. Den har i henhold til forordning 
nr. 17 af 6 februar 1962 vidtgående beføjelser til at 
kræve oplysninger og til at foretage efterforskning i de 
enkelte virksomheder (forordningens artikel 11 ff). 
2.6. Artikel 2, stk. 1, nr. 4 (forbedringer af know-how) 
De foreslåede bestemmelser om gensidig udveksling af 
forbedringer i kontraktens løbetid kan undværes, idet 
det ikke er muligt at tage høje for mangfoldigheden af 
mulige samarbejdsformer mellem licensgiver og licens-
tager. Det bør overlades til parterne selv at ordne sagen 
på passende vis. I øvrigt er der ingen grund til at lade 
dette spørgsmål omfatte af forordningen, set ud fra et 
konkurrencemæssigt synspunkt. 
2.7. Artikel 2, stk. 1, nr. 5 (forskrifter om licenspro­
duktets kvalitet) 
Det er heller ikke nødvendigt at nedfælde forskrifter 
om, hvilke aftaler parterne skal indgå om beskaffen­
heden af et produkt, som er fremstillet ved hjælp af den 
pågældende know-how. 
Desuden kan man ikke begrænse sig til forskrifter, som 
sikrer en »i teknisk henseende tilfredsstillende udnyttel­
se af den i licens meddelte teknologi«. Netop på det 
højteknologiske område skal licensgiveren have mulig­
hed for også at stille ekstraordinære kvalitetskrav, som 
ligger over gennemsnittet. 
2.8. Artikel 2, stk. 1, nr. 8 og 9 (licensafgifter) 
Der er her tale om interne, kontraktlige forpligtelser, 
som det kan overlades til medlemsstaterne at lovgive 
om på passende vis. 
Heller ikke ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt 
er der grund til at udforme forskrifter om, hvordan 
licensafgifterne skal betales. 
Bryssel, den 23. marts 1988. 2.9. Artikel 3, nr. 7 (mængdebegrænsninger) 
Der er ingen grund til at overføre patentlicensfor-
ordningsbestemmelser, som forbyder mængdebe­
grænsninger til know-how-forordningen. 
Små og mellemstore virksomheder vil næppe være rede 
til at overdrage deres know-how til virksomheder, som 
er lige så stærke som dem selv, eller endnu stærkere, 
hvis de derved udsætter sig for risiko for, at disse 
virksomheder ødelægger markedet som følge af skån­
selsløs anvendelse af den pågældende know-how. Risi­
koen herfor er især tilstede, når know-how-aftalen dre­
jer sit om levering af nogle færdige produktionsanlæg. 
3. Artikel 4 (indsigelsesprocedure) 
3.1. Principielt udtrykkes der tilfredshed med, at 
Kommissionen er rede til at behandle visse kontraktfor­
mer efter indsigelsesproceduren. 
3.2. Dog udgør spørgsmålet om »en anden forsy­
ningskilde« [artikel 4, stk. 2, litra b)] et særligt tilfælde, 
som ikke hører hjemme under indsigelsesproceduren, 
men bør omfattes af en generel fritagelse. 
Ordregivere kræver hyppigt af deres leverandører, at 
de sørger for en anden forsyningskilde for at mindske 
risikoen for produktionsstandsninger. Dette tvinger le­
verandøren til at overføre sin know-how til tredjemand. 
For at beskytte sig selv er han derfor interesseret i at 
pålægge denne tredjemand visse begrænsninger. 
4. Artikel 8 (overgangsbestemmelser) 
Overgangsbestemmelserne i artikel 8, stk. 2 og 3, for 
virksomheder i Grækenland, Portugal og Spanien er 
uklare. Disse virksomheder har i mange tilfælde indgået 
know-how-aftaler med områdebegrænsninger inden de 
pågældende landes optagelse i EF. Forordingsudkastet 
lader det stå åbent, hvilket tidspunkt der ved denne 
forordnings ikrafttrædelse skal være gældende ved be­
regningen af de i forordningen fastsatte frister. Det er 
især af hensyn til områdebeskyttelsen nødvendigt med 
en afklaring heraf. 
Det foreslås at lade disse frister gælde fra datoen for 
indgåelsen af de pågældende know-how-aftaler, uanset 
hvornår det pågældende land er blevet medlem af EF. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg