KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 29.10.1997 
KOM(97) 537 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
Hovedlinjer for forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med landene i Afrika, 
Vestindien og Stillehavsområdet (AVS) 

Hovedlinjer for forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med landene i Afrika, 
Vestindien og Stillehavsområdet (AVS) 
Vigtigste politiske hovedlinjer 
INDLEDNING .6 
1. EN NY DYNAMIK, SOM STÅR MÅL MED OMSKIFTELSERNE PÅ 
VERDENSPLAN 7 
2. ET FORNYET PARTNERSKAB VED SØGEN EFTER ET NYT GENSIDIGT 
POLITISK ENGAGEMENT: EN STRATEGISK MULIGHED 9 
2.1. Motivation, EU's ansvar og fælles interesser 9 
2.2. Unionens forslag 10 
2.3. De fremtidige forhandlingers indhold 11 
3. EN OPTAGELSE AF EU/AVS-PARTNERSKABET I UNIONENS POLITISKE 
AKTION 12 
3.1. Anvendelse af flere midler til konfliktforebyggelse og forøgelse af 
udviklingssamarbejdets effektivitet 12 
3.2. En ny politisk dialog 13 
3.3. Institutionel omlægning til sikring af en mere effektiv og åben dialog 15 
4. KONCENTRATION AF FÆLLESSKABETS POLITIK PÅ KOMPLEMENTÆRE 
MÅL I FORM AF BÆREDYGTIG ØKONOMISK OG SAMFUNDSMÆSSIG 
UDVIKLING, FORMINDSKELSE AF FATTIGDOMMEN OG INTEGRERING I 
VERDENSØKONOMIEN 16 
4.1. Målene for samarbejdet mellem EU og AVS 16 
4.2. Tre højtprioriterede bistandsområder 18 
4.2.1. Støtte til vækstfaktorer og til politikker, som kan fremme 
konkurrenceevnen og beskæftigelsen 18 
4.2.2. Støtte til arbejdsmarkeds- og socialpolitikker og kulturelt 
samarbejde 20 
4.2.3. Regional integration 21 
4.3. Tre tværgående styrende principper 21 
4.3.1. Styrkelse af den institutionelle dimension og støtte til 
udviklingen af lokal kapacitet 21 
4.3.2. Fastlæggelse af en approach, der er følsom over for kønsaspektet, 
og formindskelse af forskelsbehandlingen af kvinder og 
mænd 23 
4.3.3. Integrering af principperne for bevarelse af naturressourcer og 
miljø 24 
5. ÅBNING AF SAMARBEJDET FOR ET ØKONOMISK PARTNERSKAB 25 
5.1. Mere ambitiøse økonomiske og handelsmæssige mål 25 
5.2. Støtte til den regionale integration 26 
5.3. Tilpasning af approachen efter de mindst udviklede landes situation 27 
5.4. Differentierede aftaler 27 
5.5. Foreneligheden med WTO og den fælles landbrugspolitik 29 
6. PÅ VEJ MOD EN NY UDFORMNING AF DET FINANSIELLE OG FAGLIGE 
SAMARBEJDE 30 
6.1. Krav om øget effektivitet 30 
6.2. Forenklede instrumenter til brug for samarbejdet 31 
6.3. Tildeling af ressourcer på grundlag af behov og meritter 33 
6.4. Ændringer i bistandens egenart 33 
6.5. En mere effektiv forvaltning af ressourcerne 34 
7. EN GEOGRAFISK RAMME: OPRETHOLDELSE AF AVS-GRUPPENS 
INTEGRITET, SAMTIDIG MED AT DER SIKRES EN MÆRKBAR REGIONAL 
DIFFERENTIERING 34 
7.1. En samlet aftale, men differentierede bestemmelser 34 
7.2. Tre differentieringsniveauer på grundlag af regionernes specificitet og 
integrationsperspektiverne 35 
7.2.1. Elementer til strukturering af en differentieret politisk dialog. 35 
7.2.2. Aftaler om økonomisk samarbejde mellem EU og de regionale 
enheder 35 
7.2.3. En særlig dialog om den regionale integration 37 
7.3. En aftale, der står åben for potentielle ansøgere, eller udvidelse af visse 
bestemmelser til også at omfatte andre ansøgerlande 37 
BILAG - KONSULTATIONSPROCESSEN 39 
De fremtidige forbindelser mellem EU og AVS: De vigtigste politiske hovedlinjer 
De store omskiftelser, der finder sted på verdensplan, gør det nødvendigt at tage 
forbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-landene op på ny med henblik på 
at gøre status over situationen og gøre det muligt for Unionen at tage udfordringerne i 
det 21. århundrede op og fastlægge en ny målsætning. Den offentlige debat, som 
1 Kommissionen tog initiativ til med sin grønbog, har været intens og udbytterig. Den har 
været en virkelig interaktiv proces, som allerede nu gør det muligt at fastlægge 
grundlaget for nye samarbejdsforbindelser, der står mål med de internationale og 
regionale forandringer. 
Den samarbejdsbetonede og gennemsigtige metode, som Kommissionen har valgt at 
følge i denne gennemgang af en af de politikker, som har de dybeste rødder i 
Fællesskabets opbygning, har dannet grundlag for et nyt åbent partnerskab, hvor 
borgersamfundet, de økonomiske beslutningstagere, de social- og 
arbejdsmarkedspolitiske aktører og lokalsamfundene har en aktiv rolle at spille. 
Kommissionens forslag med henblik på forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med 
AVS-landene er en følge af denne approach, hvilket uundgåeligt har givet den et stort 
undersøgelsesområde. Kommissionen er overbevist om, at det er nødvendigt at forenkle 
de fremtidige aftaler, og vil ved fremlæggelsen af forhandlingsmandatet søge at forene 
hensynet til fleksibilitet og effektivitet med en integreret samarbejdsapproach, som 
dækker mange aspekter. 
Den postkoloniale periode er afsluttet. Den Europæiske Union og AVS-landene har 
fælles interesser at tilgodese og en strategisk chance at gribe under en mere ambitiøs og 
mere lovende synsvinkel. Denne ambition bevirker, at Kommissionen foreslår en 
omlægning af partnerskabet mellem EU og AVS på et helt nyt grundlag, som gør de 
nødvendige ændringer mulige. 
Den nye målsætning baseres på fem vigtige politiske hovedlinjer: 
Først og fremmest drejer det sig om at give det nve partnerskab en stærk politisk 
dimension. Dette vil indebære en øget selektivitet i forvaltningen af Fællesskabets 
samarbejdsindsats, en mere effektiv og åben dialog, før der fastsættes betingelser, og en 
ny samlet kontrakt baseret på fælles politiske holdninger. 
Forbindelserne mellem EU og AVS vil fa en ny placering i Unionens aktion udadtil. De 
vil bidrage til virkeliggørelsen af målene om fred og stabilitet og vil gøre det muligt at 
stille flere midler til rådighed til forebyggelse og bilæggelse af voldelige konflikter. Den 
nye EU/AVS-samarbejdspolitik vil få endnu større rækkevidde, hvis den kan bakkes op 
med en klar politisk vilje fra Unionens side med hensyn til principperne for 
komplementaritet, koordination og kohærens. De resultater, der er opnået i 
forbindelserne mellem EU og AVS med hensyn til støtte til politikkerne til fremme af 
menneskerettighederne og de demokratiske principper, konsolidering af retsstaten og 
hensigtsmæssig regeringsførelse, vil være de vigtigste støttepunkter for partnerskabet. 
Den nye udviklingsmodel, der gradvis opstår som følge af de store internationale 
forhandlinger, og som følger af et samlet overblik over de økonomiske, politiske, sociale 
og miljømæssige aspekter, vil udgøre referencerammen derfor. En tilbundsgående 
politisk dialog, der bidrager til at skabe et politisk miljø, som fremmer regeringsførelsens 
legitimitet og effektivitet, vil sikre et mere effektivt udviklingssamarbejde. 
Anerkendelsen af den snævre forbindelse, der findes mellem en regerings politiske vilje, 
dens evne til at forvalte en ændring af magtforholdene i samfundet og de konkrete 
muligheder, der foreligger for at nedbringe fattigdommen, højne uddannelses- og 
sundhedsniveauet, forbedre situationen for kvinderne og skabe forudsætninger for en 
bæredygtig udvikling, udgør en klar forhåndsbetingelse for en tilpasning af 
udviklingsprocesserne i de lande, der hjælpes af verdenssamfundet. 
Den anden hovedlinje er at foreslå, at Fællesskabets politik omlægges, således at 
hovedvægten i det nye partnerskab lægges på bekæmpelse af fattigdom. Denne 
hovedlinje, som afspejler hovedtendenserne i den offentlige debat, er på ingen måde en 
indsnævring af samarbejdsområdet. Sigtet er nemlig at tage fattigdomsproblematikken 
op som led i en integreret approach, som på én og samme tid behandler de økonomiske 
vækstfaktorer, bl.a. udvikling af lokale markeder, regional integration og indpasning i 
verdensøkonomien, og de sociale og miljømæssige virkninger af væksten. Den politiske 
opbakning bag en ramme, som fremmer lige muligheder og udviklingen af et aktivt og 
velorganiseret borgersamfund, vil udgøre en integrerende del af denne approach. 
Udviklingen af det private initiativ vil blive prioriteret særlig højt, bl.a. ved hjælp af 
støtte til de reformer, der er nødvendige for at fjerne de institutionelle, forskriftsmæssige 
eller økonomisk-politiske faktorer, der ofte begrænser mulighederne for at skabe en 
udvikling i den private sektor i AVS-landene, hvad enten der er tale om økonomiens 
formelle eller uformelle segmenter. Med samme målsætning skal samarbejdets sociale og 
arbejdsmarkedsmæssige dimension udbygges kraftigt ved hjælp af støtte til 
beskæftigelsespolitikken og øget adgang til produktionsressourcer og til de sociale 
basistjenester - navnlig uddannelse og sundhed - samt systematisk hensyntagen til 
nødvendigheden af, at kvindernes situation med hensyn til deltagelse i det politiske, 
økonomiske og sociale liv forbedres. Forberedelse og iværksættelse af politikker til 
beskyttelse af naturressourcer og miljø skal indgå i alle samarbejdets stadier. Generelt vil 
samarbejdet i vid udstrækning blive bestemt af hensynet til den institutionelle dimension 
og princippet om udvikling af de lokale aktørers kapacitet. 
Åbning af samarbejdet for et økonomisk partnerskab udgør den tredje store 
hovedlinje, som Kommissionen foreslår. Ordningen med "Lomé-præferencer" har ikke 
været tilstrækkelig virksom og relevant til at frembringe en udviklingsdynamik som led i 
en fremadrettet strategi. Det er en forudsætning for at kunne opstille mere ambitiøse mål, 
navnlig en gradvis integrering af AVS-landene i verdensøkonomien og skabelse af et nyt 
fremstød i de økonomiske og handelsmæssige forbindelser mellem EU og AVS, at der 
linder en udvikling sted hen imod en mere afbalanceret approach karakteriseret ved 
reelle partnerskabsforbindelser, hvor der tages hensyn til parternes gensidige interesser. 
Denne approach indebærer, at der i tilknytning til den samlede EU/AVS-
partnerskabsaftale skal stræbes efter regionale eller subregionale aftaler om samarbejde 
og økonomisk partnerskab. 
Sigtet med disse regionale aftaler vil være at udvikle et tæt samarbejde på alle de 
områder, som bliver stadig mere afgørende for udviklingen i de internationale 
økonomiske og handelsmæssige forbindelser. Sigtet vil navnlig være at udbygge 
samarbejdet om overholdelse af tekniske og sundhedsmæssige normer samt 
sikkerhedsnormer, grundlæggende sociale rettigheder, miljøforanstaltninger, 
investeringsbeskyttelse, beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, udvikling af 
handelen med tjenesteydelser, indførelse af en konkurrencepolitik og øget adgang til 
offentlige indkøbsaftaler. Disse aftaler vil ligeledes omfatte en præferentiel 
samhandelsordning, som gradvis indfører gensidighed for de AVS-regioner eller -lande, 
som ønsker det, under skyldig hensyntagen til de af Det Europæiske Råd fastlagte 
kriterier, navnlig hvad angår forenelighed med WTO's bestemmelser og den fælles 
landbrugspolitik. Disse aftaler vil gradvis blive ført ud i livet sideløbende med de 
regionale integrationsprocesser og bakke disse op. Ved denne uddybning af det 
økonomiske partnerskab vil der blive taget hensyn til hver af partnernes 
udviklingsniveau, og der vil blive lagt særlig vægt på situationen for de mindst udviklede 
lande, for hvis vedkommende EU for øvrigt har planer om at udvide og harmonisere 
ordningen for markedsadgang (til fordel for alle mindst udviklede lande, også dem uden 
for AVS). 
Den fjerde hovedlinje angår de konkrete bestemmelser om forvaltningen af det 
finansielle og faglige samarbejde, som skal omlægges i bund og grund. De vigtigste 
resultater af "Lomé-kulturen" med hensyn til kontraktmæssighed, sikkerhed og 
forudsigelighed har givet konventionen styrke og skal opretholdes. Grænserne for deres 
anvendelighed kræver imidlertid sammen med det forstærkede krav om effektivitet i 
forvaltningen af de økonomiske midler og de behov for differentiering, som er påvist i 
grønbogen, en tilbundsgående omlægning. En sådan omlægning finder sted via en 
forenkling og rationalisering af samarbejdsinstrumenterne og en fornyet koncentration af 
fællesskabsstøtten på sektorbestemte fremgangsmåder, som gør det muligt for det 
pågældende land at sikre en tilpasning efter reformerne samt at sikre en gradvis 
udvikling af fællesskabsfinansieringerne hen imod øget direkte budgetbistand. Denne 
udvikling, som forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, afspejler et princip om, at 
det først og fremmest er det pågældende land selv, der har ansvaret for sin egen 
udvikling. De foreslåede ændringer forudsætter også, at der anvendes et system for 
tildeling af midler, som ikke kun baseres på det pågældende lands behov, men også på 
dets "meritter", inden for rammerne af en glidende programmering, som atter vil få en 
central placering i samarbejdsprocessen. Endelig forudsætter de, at der indføres en mere 
decentraliseret og mere effektiv forvaltningsform. 
Den femte hovedlinje sikrer AVS-gruppen dens integritet, samtidig med at der 
indføres en mærkbar geografisk differentiering. Dette integritetsprincip for AVS-
gruppen var et af de vigtigste punkter under drøftelsen af grønbogen, og både staterne og 
deres borgersamfund gav under drøftelsen udtryk for udtalt vilje til en solidaritet, som vil 
blive fremhævet på topmødet i Libreville mellem AVS-landenes stats- og 
regeringschefer. 
Denne klart politiske vilje skal respekteres af Unionen. Ud over, at AVS-gruppen derved 
bekræftes som politisk enhed, afspejler den værdien af, at der findes en EU/AVS-enhed i 
en verden, som er blevet multipolær. Samtidig opstår der et behov for differentiering 
med udgangspunkt i det økonomiske og handelsmæssige samarbejdes regionale 
dimension, den voksende rolle, som den regionale integration spiller som 
udviklingsfaktor, og mere generelt ønsket om at afpasse samarbejdet efter den realitet og 
specificitet, der er kendetegnende for de forskellige dele af AVS-gruppen, ved at stile 
mod det mest hensigtsmæssige niveau for dialogen og samarbejdet. Dette forhold 
bevirker, at Kommissionen foreslår en ny samlet aftale med AVS-staterne indeholdende 
differentierede bestemmelser og aftaler. De fremtidige aftaler bør desuden gøres 
tilstrækkelig fleksible og åbne til, at de kan imødekomme nye behov og åbne nye 
muligheder. 
Genstanden for de forhandlinger mellem EU og AVS, som indledes i september 
1998, er en faktor, der har den allerstørste betydning for Den Europæiske Unions 
identitet udadtil. Målet herfor er klart: at skifte fra en historisk kontekst til en 
strategisk målsætning. 
INDLEDNING 
Forbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne befinder sig på tærsklen 
til en historisk udvikling uden fortilfælde, hvis indhold og muligheder må stå tydeligt for 
enhver. De forhandlinger, der ifølge Lomé IV-konventionen - revideret ved den aftale, 
som blev undertegnet den 4. november 1995 på Mauritius - skal indledes i september 
1998 med henblik på en "gennemgang af de ordninger, der fremtidigt skal gælde for 
forbindelserne mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på den ene side og AVS-
staterne på den anden side"1, giver partnerne en enestående mulighed for at skue ind i det 
enogtyvende århundrede og give forbindelserne en anden målsætning og forbedrede 
muligheder for succes. 
For at forberede disse udviklingsforløb har Kommissionen under skyldig hensyntagen til 
de stedfundne ændringer på den internationale scene, de igangværende udviklingsforløb i 
AVS-staterne, de hastige forandringer i Europa og en kritisk analyse af det hidtidige 
samarbejde indledt en omfattende offentlig debat baseret på en såkaldt "grønbog"2. 
Debatten har både fundet sted på Kommissionens initiativ, idet denne har arrangeret 
rådgivende fora i hver af medlemsstaterne og i hver af de tre store AVS-regioner3, og 
som led i seminarer og konferencer arrangeret af ikke-statslige organisationer, private 
virksomheder, fagforeninger eller analyseinstitutter på udviklingsområdet på disses eget 
initiativ. Desuden er der fremlagt talrige skriftlige bidrag. Europa-Parlamentet og Det 
Økonomiske og Sociale Udvalg har også udtalt sig om de store spørgsmål, som 
grønbogen rejser4. AVS-staterne har for deres vedkommende indledt et 
konsultationsprogram på nationalt og regionalt plan med henblik på gradvis at fastlægge 
deres holdninger. 
Debatten har været intens, til tider heftig og ofte afgørende for forståelsen for de 
forskellige involverede parters begrænsninger, for de udfordringer, der rejser sig, og for 
de strategiske valg, der skal træffes for at tage udfordringerne op. Den betegner et vigtigt 
vendepunkt mellem femogtyve års samarbejde og skabelsen af en ny samarbejdsform, 
der står mål med omskiftelserne på verdensplan. 
Under skyldig hensyntagen til denne debat indeholder nærværende dokument forslag til 
overordnede politiske hovedlinjer for de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske 
1 Artikel 366 i den reviderede Lomé IV-konvention. 
2 KOM (96)570 endelig udg. af 20. november 1996: "Grønbog om forbindelserne mellem Den 
Europæiske Union og AVS-landene på tærsklen til det 21. århundrede - udfordringer og muligheder 
for et nyt partnerskab". 
3 Bilaget indeholder en liste over de rådgivende fora, der er arrangeret på Kommissionens initiativ. 
4 Europa-Parlamentets betænkning om grønbogen - EP 223 237. Det Økonomiske og Sociale Udvalgs 
udtalelse om grønbogen - ØSU 775/97. 
Union og AVS-landene. Den vil blive fulgt af et forslag til forhandlingsmandat, som 
omformer disse hovedlinjer til egentlige retningslinjer for forhandlingerne, eventuelt i 
ændret form for at tage hensyn til de holdninger, som Rådet, Europa-Parlamentet og de 
øvrige institutioner indtager. 
rJMr * JUL&JSJiCiVIS Jr A 
Jfrfyf'''* -
O.M^nt..?. &„••;,••• 
Kommissionen skitserede i grønbogen kort den historiske udvikling i forbindelserne 
mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne. Den erindrede bl.a. om starten på 
Fællesskabets politik for udviklingssamarbejde, der går tilbage til de oversøiske landes 
og territoriers associering med Fællesskabet i 1957, baggrunden for undertegnelsen af 
Lomé I-konventionen i 1975 og de successive tilpasninger, der siden da har fundet sted. 
Desuden sammenholdt grønbogen disse forbindelser med udviklingsforløbene inden for 
udenrigspolitikkens øvrige aspekter, navnlig den nye ramme for partnerskabet med 
tredjelandene i Middelhavsområdet, udbygningen af forbindelserne med Latinamerika og 
den nye Asien-strategi. Den fremhævede den universelle karakter af Unionens 
forbindelser udadtil, men også deres forskelligartethed. 
Via en kritisk gennemgang af resultaterne af det hidtidige samarbejde, bl.a. på grundlag 
af evalueringer ved hjælp af kriterier, der er i overensstemmelse med de af OECD's 
Komité for Udviklingsbistand opstillede definitioner5, blev Lomé-konventionernes 
resultater og svagheder bragt i fokus. Fællesskabets samarbejdspolitik har under alle 
omstændigheder gjort det muligt at tilvejebringe betydelige økonomiske midler, næsten 
udelukkende på koncessionelle vilkår, der har bidraget til at forbedre levevilkårene i 
AVS-landene. Lomé-konventionen har ubestrideligt været en enestående ramme for et 
samarbejde mellem to landegrupper baseret på principperne for partnerskab, 
kontraktmæssighed, forudsigelighed og sikkerhed. Den har også været et laboratorium, 
som frembragte nye idéer. Men som ethvert samarbejde har den også haft sine 
svagheder. Det har vist sig vanskeligt at føre princippet for partnerskab ud i livet. 
Forbindelserne er efterhånden i voksende grad blevet domineret af afhængigheden af 
bistand, de kortsigtede hensyn og krisesituationernes hastende karakter. Den 
institutionelle baggrund og den økonomiske politik og samfundspolitikken i 
modtagerlandet har ofte udgjort store hindringer og formindsket effekten af 
Fællesskabets samarbejdsindsats. Unionen bærer også sin del af skylden, bl.a. fordi de 
proceduremæssige begrænsninger har gjort dens bistand mindre effektiv. Virkningerne af 
handelspræferenceme har som regel været skuffende. Med hensyn til selve ydelsen af 
bistand er effektiviteten blevet formindsket af mangel på fleksibilitet, vanskeligheder 
med ordningen for fælles forvaltning og det forhold, at en betydelig del af midlerne 
bevilges ved anvendelse af en næsten automatisk fremgangsmåde. 
D AC/OECD. "Principper for en effektiv bistand' 
Den meget righoldige og vidtspændende debat, der fulgte i kølvandet på 
offentliggørelsen ' af grønbogen, bekræftede de vigtigste udgangspunkter for 
overvejelserne: 
Betydningen af de verdensomspændende udviklingsforløb, som øver indflydelse på 
forbindelserne mellem EU og AVS, navnlig de muligheder og risici, som den 
hurtige globalisering af handels- og finanssystemerne, den teknologiske revolution 
og begyndelsen på informationssamfundet, de geopolitiske omvæltninger som følge 
af østblokkens sammenbrud og de vedtagne principper for bæredygtig udvikling 
under skyldig hensyntagen til kommende generationer fører med sig. 
Udviklingen i Unionens placering i verden som følge af den forstærkede 
integrationsproces og udsigterne til en udvidelse uden sidestykke. 
Nødvendigheden af, at der foretages en fundamental reform af konventionen med 
henblik på at tilpasse den efter virkeligheden ved dette århundredes udgang og 
navnlig for bedre at kunne bistå AVS-landene med at højne befolkningernes 
leveniveau og opnå øget vægt i verdenshandelen. 
De dynamiske omskiftelser, der er i gang i AVS-landene. Den økonomiske og 
politiske ustabilitet har ganske vist skabt betydelige vanskeligheder. Men 
mulighederne og tegnene på, at der er ved at opstå et "nyt Afrika", fremstår 
efterhånden med stadig større tydelighed. Der er indledt demokratiseringsprocesser 
i en lang række lande, og det skal sikres, at denne tendens udbygges og opretholdes. 
De økonomiske reformer giver deres første resultater, der ganske vist stadig er 
skrøbelige, men alligevel lovende. De stedfundne ændringer i Sydafrika, de 
regionale integrationsbestræbelser i Vestafrika, det sydlige Afrika og Østafrika og 
åbningen mod andre eksterne partnere har stærkt dynamiske virkninger, som 
bidrager til at ændre Afrikas fysiognomi. For Vestindiens vedkommende skaber de 
udbyggede forbindelser med naboerne nye muligheder; denne region kan nu se frem 
til, at dens forbindelser med Den Europæiske Union i fremtiden vil skabe helt 
nødvendige variationsmuligheder i dens forbindelser med omverdenen. De små 
østater i Stillehavet, der er beliggende fjernt fra deres nærmeste naboer, søger at 
opretholde tætte forbindelser med Europa. 
Debatten om grønbogen udgør i sig selv en vigtig etape i fornyelsen af forbindelserne 
mellem EU og AVS. Debatten påviste bl.a., at der både i AVS-landene og i EU's 
medlemsstater er en stærk vilje til at puste nyt liv i partnerskabet. Som noget nyt er det 
en bred vifte af aktører, som har givet udtryk for denne vilje: de ikke-statslige 
udviklingsorganisationer, der ganske vist traditionelt har været stærkt engagerede, men 
også organisationer, der repræsenterer den private sektor, fagforeninger, lokalsamfund 
og kommuner, ungdomsforeninger og akademikerkredse har tydeligt givet udtryk for 
interesse i et nyt samarbejde mellem EU og AVS, som de håber at kunne bidrage til "i 
marken", ligesom de håber, at de vil blive inddraget i den politiske prioritering. 
Som understreget i Europa-Parlamentets betænkning er det "allerede nu muligt at 
konstatere, at drøftelsen om Lomés fremtid har bidraget til at ændre indholdet af denne 
aftale ved på begge sider at lade nye motivationer træde frem og bringe de væsentlige 
emner inden for udviklings- og udviklingssamarbejdspolitikkerne, som ofte tilsløres af 
de aktuelle forhold og uopsættelighedens nødvendighed, i forgrunden." 
2.1. Motivation, EU's ansvar og fælles interesser 
Unionen er den største handelspartner på verdensplan, den vigtigste donor af 
udviklingsbistand, et vigtigt stabilitetscentrum og det mest fremtrædende eksempel på 
regional integration og har i denne egenskab pligt til at udvikle en ansvarlig strategi over 
for udviklingslandene, navnlig de lande, der er stærkest truet af fattigdom og 
marginalisering. I Agenda 20006 understregede Kommissionen bl.a. følgende. "Det 
europæiske projekt kan kun bevare sin troværdighed, hvis det imødekommer borgernes 
voksende krav om øget enhed og effektivitet til opbygning og forsvar af fred, stabilitet 
og velstand i den europæiske verdensdel og i verden som helhed." 
Udviklingssamarbejdet er en vigtig del af denne helhed. 
Ud fra et effektivitetssynspunkt bærer Den Europæiske Union et stort ansvar: Den skal 
sikre komplementaritet mellem medlemsstaternes og Fællesskabets politikker for 
udviklingssamarbejde, udbygge koordinationen på de forskellige niveauer, der er fastlagt 
af Rådet (på politisk og operationelt niveau og i internationale fora), bl.a. ved 
fastlæggelse af en fælles helhedsstrategi over for AVS-landene, og sikre kohærens i sine 
politikker (handels-, fiskeri- og landbrugspolitik osv.), bl.a. under hensyn til 
udviklingsmålene. Den nye EU/AVS-samarbejdspolitik skal baseres på en klar politisk 
vilje, hvad angår disse tre principper. 
Den postkoloniale periode er afsluttet, og det drejer sig nu om at forlade 
"donor/modtager"-logikken. EU og AVS-landene har fælles interesser at varetage. I den 
sammenhæng skal forbindelsen mellem EU og AVS: 
opfattes som en af de grundlæggende bestanddele af en politik til sikring af fred og 
stabilitet, idet den bidrager til at fjerne de grundlæggende årsager til voldelige 
konflikter 
i samvirke med de øvrige donorer bidrage til at føre de mål om bæredygtig 
udvikling, der er opnået enighed om på verdensplan, ud i livet, og navnlig til at 
nedbringe fattigdommen. Inden for rammerne af EU/AVS-partnerskabet yder 
Unionen et af sine vigtigste bidrag til verdenssamfundets indsats for at føre de 
fastsatte mål for den menneskelige udvikling ud i livet, navnlig som led i den 
strategi, som OECD's Komité for Udviklingsbistand har fastlagt7 
anspore til brug af en udviklingsmodel, som sikrer respekt for 
menneskerettighederne og sociale fremskridt 
6 KOM (97) 2000 af 15. juli 1997, "Agenda 2000 - et udvidet og styrket EU". 
7 "Udviklingssamarbejdets rolle på tærsklen til det 21. århundrede", OECD/D AC, maj 1996. 
9 
forbedre styringen af risiciene på verdensplan og af den indbyrdes afhængighed 
med hensyn til miljø, bekæmpelse af ulovlig handel, migration, sundhed osv. Både 
EU og AVS-landene har interesse i at udnytte deres næsten verdensomspændende 
ramme til at uddybe samarbejdet, ikke mindst på områder, hvor det internationale 
samarbejde kun skrider langsomt frem 
fremme den økonomiske udvikling i gensidig interesse. Afrika, hvor den seneste 
udvikling med hensyn til økonomisk styring har ført til en revision i opadgående 
retning af vækstudsigterne på mellemlang sigt, er tydeligvis en vigtig mulig partner. 
Ud over den negative indbyrdes afhængighed og de umiddelbare risici, som mangelen på 
udvikling indebærer for sikkerheden og velstanden i nord (voldelige konflikter, 
migrationspres, fremgang for ekstreme bevægelser, narkotika, folkesygdomme, AIDS 
osv.), har Unionen således vægtige grunde til at videreføre samarbejdet med AVS-
landene og tilpasse det efter en fundamentalt ændret kontekst. Den skal i det øjemed 
sammen med partnerne fastlægge spillereglerne for et nyt gensidigt engagement af 
grundlæggende politisk karakter. 
2.2. Unionens forslag8 
Unionen vil foreslå AVS-landene et varigt engagement på et partnerskabsgrundlag. Dette 
nye partnerskab baseret på "ownership"-princippet vil være karakteriseret af: 
en stærk politisk dimension, en tilbundsgående dialog 
bistand til skabelse af et gunstigt politisk miljø, som fremmer lige muligheder, 
legitim og effektiv forvaltning af offentlige anliggender, forligsmekanismer, som 
gør det muligt at sikre en ikke-voldelig bilæggelse af interessekonflikter samt en 
dialog, og aktiv medvirken fra borgersamfundets side som højtprivilegerede midler 
bistand til iværksættelse af reformer, økonomisk og faglig støtte til sunde og 
ansvarlige politikker 
systematisk hensyntagen til den institutionelle dimension og målet om udvikling af 
offentlige (herunder lokale myndigheder) og private aktørers kapacitet med hensyn 
til planlægning, analyse og iværksættelse af udviklingsstrategier og med hensyn til 
borgersamfundets organisation i almindelighed 
udbygning af samarbejdets sociale dimension 
en ny strategi til fremme af udviklingen i den private sektor 
hensyntagen til miljøaspektet på alle samarbejdsstadier 
et forstærket økonomisk samarbejde i gensidig interesse, som udvider samarbejdet 
til også at omfatte en række områder med tilknytning til samhandel og baseres på en 
integrationsmålsætning for hele verdensøkonomien 
8 Af hensyn til den redaktionelle forenkling henvises der i dette dokument generelt til Unionen, men de 
kontraherende parter er naturligvis både Fællesskabet og medlemsstaterne. 
10 
en udbygning af samarbejdet, bl.a. på områderne videnskabelig og teknologisk 
forskning og informationssamfundet, på grundlag af de foreliggende nye 
muligheder 
et mere samarbejdsbetonet partnerskab, som omfatter høring af økonomiske og 
arbejdsmarkedsmæssige aktører 
et princip om regionalisering af samarbejdet inden for rammerne af en samlet aftale 
mede AVS-landene 
øget hensyntagen til sårbarhedsfaktorer, bl.a. for små østater 
en differentiering af bestemmelserne for og prioriteringen af samarbejdet, således at 
det afpasses efter partnerens udviklingsniveau, behov og langsigtede 
udviklingsstrategi. Dette giver sig bl.a. udslag i en øget koncentration af 
Fællesskabets aktioner. Unionen skal med andre ord ikke gøre alt overalt: den vil 
forøge de mulige samarbejdsområder, samtidig med at den vil koncentrere sine 
aktiviteter i et bestemt land eller en bestemt region på enkelte højtprioriterede 
områder. Den måde, hvorpå midlerne forvaltes, vil desuden blive knyttet sammen 
med en udbygning af kapaciteten i partnerlandet 
søgen efter øget effektivitet, en enklere konvention og lettere adgang for nye 
udviklingsaktører. 
EU forventer af sine partnere, at de forpligter sig til at videreføre eller indlede 
troværdige reformer og sikrer en "god regeringsførelse" ("good governance") i politisk, 
økonomisk, social og miljømæssig henseende. Dette krav om en ny "kontrakt" 
forudsætter dels øget selektivitet i forvaltningen af bistanden, dels mere plads til en 
dialog inden det stadium, hvor der stilles betingelser. 
2.3. De fremtidige forhandlingers indhold 
For Unionen vil sigtet først og fremmest være at sikre EU/AVS-forbindelsen en ny plads 
i Unionens aktion udadtil, sammenhæng mellem de politiske, handelsmæssige og 
udviklingssamarbejdsmæssige aspekter og sammenhæng med de interne politikker. 
For alle de berørte parter vil det vigtigste formål med disse forhandlinger være at sikre 
de nødvendige forandringer under en fremadrettet synsvinkel. Forhandlingerne skal 
munde ud i aftaler, der er tilstrækkelig fornyende, uden at hele det hidtidige arbejde af 
den grund kastes over bord. 
Det nye partnerskab med AVS-landene skal markere overgangen fra en historisk 
kontekst til en strategisk målsætning. Dette skal munde ud i, at Unionen fremsætter et 
tilbud, der er struktureret politisk ved uddybning af partnerskabet i dets forskellige 
dimensioner og struktureret geografisk i kraft af sin globale og regionale dimension. 
11 
3.1. Anvendelse af flere midler til konfliktforebyggelse og forøgelse af 
udviklingssamarbejdets effektivitet 
EU/AVS-samarbejdet, som oprindelig blev anset for neutralt i forhold til det politiske 
miljø i AVS-landene, betragtes nu som en forbindelse med en tydelig politisk dimension, 
der fuldt ud skal komme til udtryk i det fremtidige partnerskab. Fællesskabsaktionens 
specificitet baseres i stadig højere grad på komplementariteten mellem dens tre facetter: 
den politiske dimension, det økonomiske partnerskab og en ambitiøs indsats til fremme 
af udviklingen på det arbejdsmarkedsmæssige og sociale område. 
Der er to fundamentale årsager til, at den politiske dialog skal uddybes: 
• Udviklingssamarbejdet skal bidrage til at føre målene for den fælles udenrigs- og 
sikkerhedspolitik ud i livet (artikel J. 1 i traktaten om Den Europæiske Union), navnlig 
hvad angår opretholdelse af freden og styrkelse af sikkerheden på internationalt plan, 
ved at bidrage til at forbedre den sociale samhørighed og bekæmpe marginaliseringen 
og derigennem angribe årsagerne til fattigdom og uligheder, der er potentielle kilder 
til konflikter. 
I denne sammenhæng er det særlig vigtigt, at konfliktforebyggelse og konsolidering 
af freden prioriteres højere. De retningslinjer, som EU for nylig fastlagde for 
forebyggelse af konflikter i Afrika9, har navnlig til formål at støtte opbygningen af 
aktionskapacitet i de afrikanske organisationer (OAU og subregionale 
organisationer). Men de tager også sigte på at sikre en koordineret og 
sammenhængende udnyttelse af alle disponible midler; dette vil navnlig kræve 
udviklingssamarbejde og støtte til en politik til fremme af menneskerettighederne, 
demokratiet, retsstaten og en hensigtsmæssig forvaltning af offentlige anliggender. 
Udviklingssamarbejdet skal under alle omstændigheder kunne bevare den autonomi, 
der er nødvendig for kontinuerligt at kunne forfølge langsigtede mål. Dets rytme må 
ikke underkastes for hyppige ændringer, da det i så fald vil gå ud over dets 
effektivitet; det vil derfor være hensigtsmæssigt at vurdere, om de politiske 
uligevægtssituationer, der giver anledning til en reaktion i forvaltningen af 
udviklingssamarbejdet, er af midlertidig eller varig karakter. 
Unionens indsats på området kriseforebyggelse vil desuden nyde godt af de nye 
bestemmelser i traktaten, navnlig oprettelsen af en analyse- og prognoseenhed, som 
skal advare Rådet om krisesituationer under udvikling, og udbygningen af 
samarbejdet med Den Vesteuropæiske Union, navnlig hvad angår forebyggelse og 
forvaltning af kriser. 
9 Rådets fælles holdning af 2. juni 1997 og SEC(96) 332 "Den Europæiske Union og problemet med 
konflikter i Afrika: genskabelse af fred, forebyggelse af kriser og yderligere foranstaltninger". 
12 
Desuden skal der træffes særlige samarbejdsbetonede foranstaltninger til fofbedring 
af sikkerheden på globalt eller regionalt plan. På grundlag af de indledende forsøg, 
der er under gennemførelse, kan disse foranstaltninger tænkes at omfatte ikke-
spredning, kontrol med våbenproduktionen, bekæmpelse af ulovlig handel med 
våben og personelminer. 
• Udbygningen af den politiske dialog skal ligeledes gøre det muligt at gøre 
samarbejdsaktionerne mere effektive. Uden en politisk vilje fra de pågældende landes 
regeringers side kan ingen udefra kommende bistandsindsats få nogen reel 
gennemslagskraft i form af forbedring af indikatorerne for den menneskelige 
udvikling eller i form af øget økonomisk dynamik. 
Nødvendigheden af, at forbindelserne mellem den socioøkonomiske indsats og den 
politiske indsats forstærkes, bliver stadig tydeligere inden for rammerne af den nye 
udviklingsmodel, som gradvis synes at blive resultatet af de store internationale 
forhandlinger10, og som ikke kun tager sigte på tilfredsstillelse af elementære 
behov, men også på respekt for menneskerettighederne, såvel hvad angår de 
politiske som de sociale og kulturelle aspekter. 
Blandt de mål, som forudsætter tilbundsgående ændringer i samfundsstrukturerne 
og i magtforholdene, og som ikke kun kan tages op under en teknisk og økonomisk 
synsvinkel, kan nævnes fattigdomsbekæmpelse, indsatsen til fordel for 
undervisnings- og sundhedssektorerne, nødvendigheden af at forbedre kvindernes 
status, den øgede hensyntagen til miljøaspekterne, de demografiske spørgsmål og 
disses konsekvenser for migrationsmønstret og problematikken vedrørende byernes 
udvikling. 
Støtten - som EU agter at forøge - til borgersamfundets organisering og til 
opbygningen af kapacitet blandt de aktører, der repræsenterer den private sektor og 
de stærkt forskelligartede sociale og arbejdsmarkedsmæssige bevægelser, og støtten 
til iværksættelsen af gennemsigtige mekanismer for samråd og dialog vil også 
udgøre en mærkbar ny politisk dimension. 
3.2. En ny politisk dialog 
Af alle disse årsager vil Unionen foreslå sine AVS-partnere en uddybning af den 
politiske dialog og en udvidelse af dens anvendelsesområde alt efter den øjeblikkelige 
aktualitet. Uden at der a priori skal opstilles en udtømmende liste, vil bl.a. følgende 
problematikker blive behandlet, ikke på nogen isoleret måde, men ved anvendelse af en 
integreret approach, som baseres på de talrige indbyrdes forbindelser, der findes mellem 
alle disse temaer: 
Respekt for menneskerettighederne, de demokratiske principper og retsstaten, der 
fra nu af er en vigtig del af forbindelserne mellem EU og AVS11. Med hensyn til 
10 Der henvises bl.a. til Agenda for Udviklingen (FN, juni 1997) og resuméet af konklusionerne fra de 
store internationale konferencer, "The World Conferences, Developing priorities for the 21st 
Century", UN briefing papers, 1997. 
11 Artikel 5 og 366a i den reviderede Lomé IV-konvention. 
13 
respekten for de demokratiske principper og for menneskerettighederne - der siden 
1995 har været et væsentligt element i alle de aftaler, som Fællesskabet har indgået 
med tredjelande12 - blev det bl.a. på Wien-konferencen13 bekræftet, at alle 
menneskerettighederne er universelle og udelelige, navnlig i henseende til 
borgerlige og politiske rettigheder og økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder. 
Dette indebærer bl.a., at der skal knyttes forbindelse med politikkerne for socialt 
fremskridt, adgang til uddannelse, formindskelse af forskelsbehandlingen af mænd 
og kvinder, respekt for mindretallenes rettigheder osv. Den fulde respekt for de 
internationale konventioner, der gælder for beskyttelse og humanitær intervention, 
er en væsentlig betingelse for, at der kan opretholdes et effektivt råderum for 
humanitær intervention i AVS-landene. På dette område er det bydende nødvendigt 
med en konsekvent approach, både hvad angår principperne og disses anvendelse "i 
marken". 
Respekten for de demokratiske principper henviser ikke til én model, som skal 
anvendes overalt. Hvert samfund har ret til at vælge sin egen vej hen imod 
demokrati under hensyn til det enkelte lands særlige situation. Men valget skal 
omfatte de grundlæggende særtræk ved det repræsentative demokrati: princippet om 
magtens deling, som bl.a. sikrer et uafhængigt retsvæsen, borgernes ret til frit at 
vælge eller periodisk sætte deres politiske ledere på prøve, at give udtryk for deres 
holdning og at skaffe sig oplysninger. 
Respekten for retsstaten og dennes funktion, herunder retssystemets retfærdighed, 
effektivitet, tilgængelighed og gennemsigtighed er en af de grundlæggende 
betingelser, både i henseende til målsætningen for menneskerettighederne og de 
økonomiske og sociale udviklingsmål. På alle disse områder skal parterne forpligte 
sig til at tage et særligt hensyn til kvindernes situation, fremme ligestillingen og 
fremme kvindernes fulde deltagelse i det politiske liv. 
På alle disse områder kan alene en sand dialog, der baseres på en dynamisk analyse 
og har sit udgangspunkt i den lokale kulturelle, sociale, økonomiske og politiske 
udvikling, samt en iværksættelse af positive aktioner gøre det muligt at udvikle en 
effektiv og fremadrettet approach forankret i virkeligheden i det enkelte land. 
Hensigtsmæssig forvaltning af de offentlige anliggender eller "good governance", 
som (ligesom det er tilfældet for retsstaten) er af afgørende betydning for 
samfundsudviklingen, bekæmpelsen af fattigdommen, udviklingen i investeringerne 
og den private sektor. Dette begreb, som er en fast bestanddel af de internationale 
drøftelser om udviklingsbistand, omfatter i den reviderede Lomé IV-konventions 
regi gennemsigtig og ansvarlig forvaltning af et lands samlede (interne og eksterne 
menneskelige, naturlige, økonomiske og finansielle) ressourcer til sikring af 
økonomisk og social udvikling. Det omfatter bl.a. bekæmpelse af korruption og 
fremmes af en samarbejdsbetonet approach. Det tilkommer de europæiske partnere 
og AVS sammen at fastsætte de principper, som de ønsker at henholde sig til, idet 
12 Rådet vedtog den 29. maj 1995 til brug i Fællesskabets aftaler med tredjelande en "standardformer 
vedrørende menneskerettigheder indeholdende en suspensionsbestemmelse, der gør det muligt for 
Fællesskabet at reagere med det samme, hvis menneskerettighederne krænkes. 
13 Verdenskonferencen om menneskerettighederne, Wien, 1993. 
14 
EU for sin del vil finde inspiration i en meddelelse fra Kommissionen af nyere dato 
om en politik til bekæmpelse af korruption14 - som både vedrører international 
korruption og korruption inden for Unionen - og i tidligere tagne internationale 
initiativer på dette område (G7 osv.). 
Dette vil antagelig føre til, at EU foreslår sine partnere, at hensigtsmæssig 
forvaltning af offentlige anliggender medtages blandt den fremtidige aftales 
hovedbestanddele - på lige fod med de tre (i det foregående stykke beskrevne) 
elementer, som allerede er hjemlet i den reviderede Lomé IV-konvention. 
Forebyggelse og bilæggelse af konflikter. Unionens indsats vil blive indpasset i en 
egnet international eller regional ramme og både tage sigte på forebyggelse på et så 
tidligt stadium som muligt og genskabelse af fred. Spørgsmål som kontrol med og 
begrænsning af handel med våben samt bekæmpelse af ulovlig våbenhandel, forbud 
mod personelminer, minerydning og behovene i forbindelse med undervisning i 
samfunds- og retsspørgsmål vil blive taget op i denne sammenhæng. 
Spørgsmål vedrørende retlige og indre anliggender i Unionen (tredje søjle) såsom 
immigrationsproblematikken, narkotika, grænseoverskridende kriminalitet og 
menneskehandel. 
Sektorpolitikker, som støttes via Fællesskabets samarbejde, også på områder som 
forskning og teknologisk innovation. 
Midler, der tages i anvendelse for at formindske fattigdommen. 
Anliggender af generel eller regional interesse (miljøbeskyttelse på globalt og 
regionalt plan, migrationer mellem verdensdelene, bekæmpelse af ulovlig handel 
samt multilaterale forhandlinger). 
Samarbejde og regional integration, der er vigtige stabiliserende faktorer med 
hensyn til både forebyggelse/bilæggelse af konflikter og økonomisk og 
samfundsmæssig udvikling. 
3.3. Institutionel omlægning til sikring af en mere effektiv og åben dialog 
Den politiske dialog bliver således det tredje redskab, og det er helt uundværligt for 
bistanden og det økonomiske samarbejde. Den gør det muligt at skabe en konkret positiv 
approach med hensyn til betingelser, bliver kommunikationsmiddel i et fornyet 
partnerskab, som tager sigte på at skabe forbindelser mellem voksne og ansvarlige 
partnere, der overholder deres forpligtelser og derfor bliver ligestillede. 
Ved fastsættelsen af de nærmere regler for den politiske dialog bør der sikres maksimal 
fleksibilitet, og endemålet bør være en søgen efter håndgribelige resultater. Det vil være 
nødvendigt at åbne mulighed for at afpasse dialogen efter, hvor stor betydning og 
14 KOM(97) 192 af 21. maj 1997. På udviklingssamarbejdsområdet anbefaler Kommissionen bl.a. 
følgende tre aktioner: forebyggende foranstaltninger (støtte til forbedring af lovgivningen, 
procedurer for offentlige indkøb og disses funktionsmåde osv.) integreret i udviklingsstrategien, 
særlige programmer til bekæmpelse af korruption og indsættelse af en klausul om god 
regeringsførelse i alle samarbejdsaftaler. 
15 
interesse de emner, der skal behandles, har inden for en multilateral, regional eller 
bilateral ramme og på politisk og teknisk plan. På mange områder er effektivitetskravet 
ensbetydende med, at denne dialog skal finde sted på møder af regional eller subregional 
karakter på regerings- eller parlamentarikerniveau. 
Desuden forudsætter denne søgen efter effektivitet, at de paritetiske institutioners måde 
at fungere på skal tages op til fornyet vurdering - idet der tillægges dem en ny regional 
dimension - på grundlag af forslag fra disse institutioner selv. 
4.1. Målene for samarbejdet mellem EU og AVS 
De forpligtelser, som Det Europæiske Fællesskab, medlemsstaterne og mange AVS-
lande har indgået på De Forenede Nationers konferencer om samfundsudvikling, miljø, 
ligestilling mellem mænd og kvinder, befolkning og fødevaresikkerhed, udgør en ny 
referenceramme for dialogen om politikkerne og for EU's bistandsindsats. Navnlig 
betegnede topmøderne i Rio og København et vigtigt vendepunkt, idet de gjorde det 
muligt at fastlægge et helhedsbegreb for udviklingen omfattende både den økonomiske, 
den sociale og den miljømæssige dimension. Forbindelserne mellem formindskelse af 
fattigdommen, bekæmpelse af forskelsbehandling, navnlig til ugunst for kvinder, 
miljøbeskyttelse og ansvar for fremtidige generationer blev fremhævet. Betydningen af, 
at der bliver gjort afgørende fremskridt med hensyn til undervisning på primærtrinnet, 
grundlæggende sundhed og adgang til andre væsentlige tjenester, blev anerkendt. Den 
agenda for udvikling, som for nylig blev vedtaget af De Forenede Nationer15, afspejler 
denne approach, hvor hovedvægten lægges på forbedring af levevilkårene, idet der også 
tillægges denne opgave en grundlæggende politisk dimension. Princippet om, at de 
berørte lande selv har det største ansvar for deres udvikling, går som en rød tråd gennem 
hele aktionen. 
Desuden bevirker AVS-landenes egne begrænsninger og muligheder set i lyset af de 
økonomiske omskiftelser på verdensplan, at det bliver klart nødvendigt at sikre en 
grundlæggende forbedring af disse landes økonomiske situation og at skabe en 
gunstigere ramme for en udvikling af den private sektor. Den uformelle sektors eller 
"folkeøkonomiens" størrelse og muligheder for at skabe indkomster og beskæftigelse og 
for at sikre socioøkonomisk innovation gør det tillige rimeligt at yde en særlig bistand, 
der tager sigte på varig forbedring af leve- og arbejdsvilkårene. Mange landes store 
afhængighed af naturressourcer, bl.a. i tilknytning til landbrug, og den klimatiske 
ustabilitet gør det også nødvendigt at prioritere miljøspørgsmålene rimeligt højt. 
15 Agenda for Development, FN's generalforsamling, juni 1997. 
16 
Desuden bør det anerkendes, at en mere systematisk støtte til udbygning af kapacitet, 
bl.a. på videnskabs- og teknologiområdet, har en vis strategisk karakter. 
Under skyldig hensyntagen ikke mindst til de overordnede mål, der i traktaten om Den 
Europæiske Union er fastsat for Fællesskabets politik for udviklingssamarbejde16, den 
nye prioritering, som Rådet har foretaget i de seneste år17 og de kvantitative og 
kvalitative mål, som de største donorer har fastsat i OECD's regi18, vil EU foreslå sine 
partnere, at bekæmpelse af fattigdom prioriteres særlig højt, at samarbejdets sociale 
dimension udbygges, og at hovedvægten lægges på forbedring af faktorer, der kan 
fremme væksten, konkurrenceevnen og beskæftigelsen. 
Det tilkommer de berørte stater og befolkninger at vælge udviklingspolitikkerne; 
samtidig er disse politikker stadig mere indbyrdes afhængige. Den gensidige interesse og 
de gensidige hensyn bliver derfor både i økonomisk henseende og i social eller 
miljømæssig henseende drivkraften i et udbygget samarbejde. Forbedringen af leve- og 
arbejdsvilkårene i udviklingslandene får en ny vægt i Unionens aktion udadtil. For 
Unionen drejer det sig ikke om at eksportere dens model, men derimod om at dele dens 
erfaringer med andre. Stillet over for betydelige eksterne og interne omskiftelser er EU 
selv konfronteret med et behov for at tilpasse sig for at kunne bevare en vis 
samfundskvalitet, forsvare sin sociale model og forene princippet om konkurrence som 
drivkraft bag det økonomiske fremskridt med princippet om solidaritet som bydende 
nødvendigt middel til at skabe social samhørighed. EU søger nye måder at forene det 
økonomiske med det social på, således at social- og arbejdsmarkedspolitikken yder et 
særskilt bidrag til den økonomiske vækst, beskæftigelsen og konkurrenceevnen. 
Det er i dette perspektiv, at komplementariteten mellem de tre overordnede mål for 
Fællesskabets samarbejdsindsats skal kunne sikres. Fattigdomsbekæmpelsen, der trænger 
sig på som et af hovedmålene for et partnerskab med AVS-landene, skal indpasses i en 
overordnet politik baseret på bæredygtig udvikling via økonomisk vækst, jobskabelse, 
fjernelse af forskelsbehandlingen til ugunst for kvinder, adgang til uddannelse og 
sundhedspleje samt bevaring og forbedring af miljøet. Som understreget i den seneste 
verdensrapport om den menneskelige udvikling19 er debatten om forbindelserne mellem 
økonomisk vækst og formindskelse af fattigdommen - dette spørgsmål er behandlet 
indgående i forbindelse med konsultationen i tilknytning til "grønbogen" - til dels en 
falsk debat, idet den leder opmærksomheden bort fra de to vigtigste spørgsmål, nemlig 
spørgsmålet om, hvorledes væksttempoet kan forøges, og spørgsmålet om, hvorledes der 
kan skabes en vækstmodel, hvor hovedvægten lægges på nedbringelse af fattigdommen. 
16 Artikel 130 U: En bæredygtig økonomisk og social udvikling i udviklingslandene og særlig i de mest 
ugunstigt stillede blandt disse, en harmonisk og gradvis integration i verdensøkonomien og 
bekæmpelse af fattigdommen. 
17 Konklusioner og resolutioner om den samfundsmæssige og menneskelige udvikling, lighed mellem 
kønnene (november 1995), prioriteringerne inden for sundhed, uddannelse, fødevaresikkerhed og 
bekæmpelse af fattigdom (december 1993), støtte til strukturtilpasning samt forbindelserne mellem 
katastrofebistand, rehabilitering og udvikling. 
18 OECD, DAC: "Samarbejdets betydning for udviklingen på tærsklen til det 21. århundrede", maj 1996. 
19 UNDP, 1997. 
17 
Disse betragtninger og konsultationerne inden for rammerne af debatten om grønbogen 
munder ud i en konklusion om, at fattigdomsbekæmpelsen i sine forskellige 
udformninger - såvel med hensyn til samfundsmæssig og menneskelig udvikling og 
beskyttelse af de naturressourcer, som de fattige er afhængige af. som med hensyn til 
pekuniær fattigdom - skal stå i centrum for EU/AVS-samarbejdet som led i en integreret 
approach, som på én og samme tid dækker økonomiske vækstfaktorer og de sociale 
virkninger af denne vækst. Skabelsen af et politisk miljø, der fremme de lige muligheder 
og opbygningen af et aktivt og velorganiseret borgersamfund, vil udgøre en integrerende 
del af denne approach. I denne sammenhæng skal den rolle, som den formelle og 
uformelle private sektor, staten og de lokale myndigheder samt de forskellige aktører 
organiseret i fagforeninger, sammenslutninger, kooperativer og andre grupperinger 
spiller, anerkendes og bakkes op. EU's indsats skal fremme en udbygning af disse 
forskellige aktørers kapacitet og forbedre den institutionelle ramme, der er nødvendig for 
den sociale samhørighed, et velfungerende demokratisk samfund og en 
markedsøkonomi, der giver rigelig plads til indbyrdes afstemning af holdningerne. Staten 
skal navnlig påse, at markederne fungerer hensigtsmæssigt, og afbøde mangler ved dem. 
Endelig er det også kendetegnende for Fællesskabets aktion, at det kan yde betydelig 
bistand til processerne for regional integration og regionalt samarbejde, der anerkendes 
som faktorer, der kan fremme udviklingen, og som en ofte nødvendig etape i 
indpasningen i verdensøkonomien. 
I disse hovedlinjer fastlægges en ny samarbejdsstrategi og en ny prioritering. 
Samarbejdet vil på en differentieret måde og på grundlag af det enkelte lands behov, 
muligheder og politiske vilje blive koncentreret om visse temaer inden for en bred vifte 
af komplementære områder, og hovedvægten vil blive lagt på de temaer, hvor Unionen 
kan gøre en indsats, der er mere virksom end den indsats, som de øvrige donorer kan 
gøre. Desuden skal der sikres en tæt forbindelse mellem den udbyggede politiske 
dimension og samarbejdet; i denne sammenhæng kan forebyggelse af voldelige 
konflikter og behovet for at behandle de underliggende årsager dertil også øve 
indflydelse på prioriteringen. Disse foranstaltninger, der ikke a priori kan opregnes 
udtømmende, indpasses i en tredelt prioritering (vækst-konkurrenceevne-beskæftigelse, 
den sociale og kulturelle dimension samt den regionale integration) og skal tilgodese tre 
vigtige principper (opbygning af kapacitet, hensyntagen til kønsaspektet samt de 
miljømæssige principper). 
4.2. Tre højtprioriterede bistandsområder 
4.2.1. Støtte til vækstfaktorer og til politikker, som kan fremme konkurrenceevnen 
og beskæftigelsen 
Det er vigtigt, at beskæftigelsen øges, og at der sikres bedre adgang til de ressourcer, 
som indgår i produktionen, når det drejer sig om varigt at nedbringe fattigdommen og 
gribe ind mod udstødelsen. De forpligtelser, der blev indgået på dette område i 
København, danner tilsammen et sæt tydeligt relevante målsætninger. Øgede 
investeringer og udvikling af en dynamisk privat sektor - såvel i den formelle sektor som 
i den såkaldte folkeøkonomi og såvel i landdistrikter som i byområder - er bydende 
nødvendige faktorer, når det drejer sig om at forstærke væksten, gøre grundlaget derfor 
bredere og øge beskæftigelsen. Det gør blot denne beskæftigelse endnu sikrere, varigere 
og bedre egnet til at sikre en reel forbedring af levevilkårene, at den knytter sig til en 
forbedring af de pågældende økonomiers konkurrenceevne. Der bør tages et særligt 
18 
hensyn til kvindernes situation og deres muligheder for at deltage i det økonomiske liv 
og nyde godt af virkningerne af den øgede vækst. 
Under denne synsvinkel vil Fællesskabet yde sin samarbejdsindsats på en række 
forskellige områder, bl.a. for at genskabe tilliden blandt de økonomiske aktører og 
fremme jobskabelsen: 
Støtte til iværksættelse af forudsigelige og troværdige makroøkonomiske politikker 
og handels- og sektorpolitikker, der skaber gunstige forudsætninger for (interne og 
udenlandske) private investeringer under klar hensyntagen til beskæftigelsesmålet. 
Der kan i den sammenhæng bl.a. tilbydes et valutarisk samarbejde, navnlig i 
tilknytning til euroens indførelse. Denne støtte vil både angå indførelse af 
økonomiske og teknologiske infrastrukturer. 
Støtte til administrative, institutionelle og lovgivningsmæssige reformer, som kan 
forbedre de betingelser, hvorunder en konkurrencedygtig privat sektor kan udvikles, 
støtte til indførelse af en lovgivningsmæssig og social ramme, som fremmer en 
gradvis integrering af den uformelle sektor i den formelle økonomi, og 
.bestemmelser, der sikrer øget hensyntagen til miljødimensionen. 
Støtte til udvikling af finansielle systemer og forbedring af adgangen til finansielle 
tjenesteydelser. 
Støtte til oprettelse og udbygning af virksomheder, navnlig sådanne, som har et 
betydeligt jobskabelsespotentiel og ikke har adgang til produktionsfaktorer 
(teknologier, finansiering osv.) eller markeder, navnlig små og mellemstore 
virksomheder eller industrier, mikrovirksomheder og kooperativer. Den finansielle 
og faglige bistand, der forvaltes af Den Europæiske Investeringsbank (EIB) og 
Centret for Industriel Udvikling (CIU), vil spille en supplerende rolle på disse 
områder for den af Kommissionen forvaltede bistand. 
Støtte til forbedring af de uddannelsessystemer, som bidrager til at forbedre 
produktiviteten i den formelle og den uformelle sektor. 
Støtte til arbejdsmarkedspolitikker og -institutioner, navnlig i forbindelse med 
oplysningsvirksomhed og undervisning, iværksættelse af lovgivninger, som sikrer 
arbejdstagerne et passende beskyttelsesniveau og respekt for de grundlæggende 
sociale rettigheder20, forbedring af sundheds- og sikkerhedsvilkårene på 
arbejdspladsen, anvendelse af principperne om ikke-forskelsbehandling, navnlig 
over for kvinder, samt fremme af den sociale dialog. Der skal i forbindelse med 
denne støtte tages hensyn til ønsket om, at der sikres den fornødne fleksibilitet på 
arbejdsmarkedet. 
Støtte til reformer og politikker, som fremmer adgangen - navnlig for de mest 
udsatte grupper - til de ressourcer, der anvendes i produktionen, såsom retten til at 
eje og udnytte jord, kapital, kredit, uddannelse, teknologier, information samt 
transport- og kommunikationstjenester. 
20 ILO's konventioner om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, forbud mod 
tvangsarbejde, forbud mod børnearbejde samt princippet om ikke-forskelsbehandling. 
19 
Ud over den egentlige ramme for EU/AVS-forbindelserne er det nødvendigt at sikre en 
mere ambitiøs international behandling af problemet med udlandsgælden, idet en løsning 
af dette problem for de stærkt gældstyngede landes vedkommende er en klar 
forhåndsbetingelse for, at deres indsats med hensyn til vækst, konkurrenceevne og 
beskæftigelse vil bære frugt. 
4.2.2. Støtte til arbejdsmarkeds- og socialpolitikker og kulturelt samarbejde 
En forbedring af de sociale tjenesters kvalitet og en formindskelse af ulighederne med 
hensyn til adgang til pleje, uddannelse, vand, boliger og andre elementære tjenester er et 
andet højtprioriteret område for det fremtidige samarbejde mellem EU og AVS. EU's 
approach vil dels omfatte bistand til partnerlandene med at opretholde og gradvis øge de 
økonomiske midler, der afsættes til de store social- og arbejdsmarkedspolitiske sektorer, 
dels støtte til tilpasning af de sociale tjenester og socialsikringssystemerne efter 
udviklingen i de økonomiske betingelser, de lokale behov og specifikke anmodninger fra 
det enkelte land eller den enkelte region. I denne sammenhæng synes et decentralt 
samarbejde ligeledes at have en særlig betydning, og det bør derfor udbygges. På alle 
disse områder er det efter EU's opfattelse særdeles vigtigt at formindske 
forskelsbehandlingen af kvinder og mænd. Målrettede aktioner, navnlig for grupper af 
fattige, vil kun komme på tale, når de politiske vilkår lægger hindringer i vejen for en 
mere generel støtte til forhold, der kan fremme dynamiske sociale fremskridt. 
De vigtigste samarbejdsområder vil være følgende: 
Støtte til generelle politikker og sektorpolitikker, som fremmer adgangen til de store 
basistjenester - undervisning på primærtrinnet, grundlæggende sundhedspleje, vand, 
boliger i byerne - i samarbejde med medlemsstaterne og de øvrige donorer. 
Støtte til politikker for fødevaresikkerhed og politikker, som forbedrer adgangen til 
fødevarer og opretholder den lokale produktion, samt støtte til iværksættelse af en 
ansvarlig forvaltning af vandressourcerne. 
Støtte til befolkningspolitikker. 
Støtte til initiativer til fremme af risikofordeling og opbygning af sociale 
udviklingsfonde, som gør en decentral og samarbejdsbetonet forvaltning fra de 
berørte aktørers side mulig. Disse fonde kan opbygges på nationalt eller lokalt plan 
og skal tage sigte på at støtte social promovering eller folkeøkonomien i 
almindelighed. Et grundlæggende princip vil være, at partnerne skal gøres 
ansvarlige på grundlag af overvågnings- og evalueringskriterier for resultaterne. 
Udbygning af aktiveringen og af den sociale dialog i bred forstand, dvs. mellem alle 
borgersamfundets vigtigste aktører og på en mere målrettet måde mellem 
arbejdsmarkedets parter. Denne støtte vil navnlig vedrøre ILO's konventioner om 
retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, der optræder blandt de 
grundlæggende sociale rettigheder, der blev fastlagt på verdenstopmødet om social 
udvikling, og som ifølge et forslag fra Kommissionen skal nyde fremme i alle 
aftaler med tredjelande21. 
21 KOM(96) 724, "Opfølgning af verdenstopmødet for social udvikling". 
20 
Kulturelt samarbejde i form af aktioner, der fremmer anerkendelsen af kulturel 
identitet og dialogen mellem kulturer, og i form af øget hensyntagen til denne 
dimension som led i alle Fællesskabets aktiviteter. 
4.2.3. Regional integration 
Den regionale integration er en - ofte nødvendig - etape på vejen hen imod integreringen 
i verdens samlede økonomiske system. Den gør det muligt at skabe større variation i de 
nationale økonomier og fremmer stordriftsfordele. Fællesskabet har siden Lomé I-
konventionen ydet støtte til forskellige former for regionalt samarbejde og har gradvis 
udbygget sin støtte til den regionale integration. Der er her tale om en helt specifik form 
for fællesskabsintervention, som gør det muligt at lade andre lande nyde godt af 
erfaringerne med Fællesskabets opbygning og af den ekspertise, der er opbygget på en 
række områder. 
EU vil foreslå sine AVS-partnere, der er i gang med en regional integrationsproces, en 
samarbejdsstrategi baseret på følgende elementer: 
Støtte til regionale initiativer til økonomisk integration (samordning af 
makroøkonomiske politikker og investeringsordninger, liberalisering af 
samhandelen og toldsamarbejde). 
Støtte til initiativer til regionalt samarbejde inden for infrastruktur - navnlig 
landtransport- og havneinfrastruktur - og miljø, sundhed, forskning osv. 
Udbygning af kapaciteten i de regionale organisationer og de nationale 
forvaltninger på områderne økonomi, sociale og politiske anliggender samt miljø, 
herunder fremme af adfærdskodekser, normer osv. 
Øget hensyntagen - i en overgangsperiode - til integrationens virkninger for 
budgetmidlerne og betalingsbalancen ved vurderingen af behovene for økonomisk 
støtte. 
Støtten til den regionale integration vil ligeledes være et vigtigt kriterium inden for 
rammerne af den handelspolitik og de aftaler om økonomisk samarbejde, der er 
omhandlet i kapitel 5 
4.3. Tre tværgående styrende principper 
4.3.1. Styrkelse af den institutionelle dimension og støtte til udviklingen af lokal 
kapacitet 
Der vil som led i EU/AVS-samarbejdet systematisk blive taget hensyn til de 
institutionelle aspekter og udbygningen af den lokale kapacitet på områderne 
planlægning og iværksættelse af egnede politikker og reformer. Det af EU foreslåede 
partnerskab udgør med sin tydelige politiske dimension og sine langsigtede gensidige 
forpligtelser en egnet ramme til støtte for den institutionelle udvikling, indførelsen af de 
mekanismer, der er nødvendige for den sociale dialog, samt støtten til organiseringen af 
de økonomiske og sociale sektorer og borgersamfundet som helhed på nationalt eller 
lokalt plan og generelt til udbygningen af de demokratiske og samarbejdsbetonede 
21 
strukturer. Desuden vil der blive ansporet til øget udveksling af erfaringer Syd/Syd og 
Nord/Syd. 
Udbygningen af kapaciteten i AVS-landene vil være et af de højest prioriterede kriterier 
ved valget af de konkrete bestemmelser for samarbejdet. 
EU ønsker bl.a. at bidrage til følgende: 
Forbedring af statens og den offentlige sektors kapacitet. Den højeste prioritet vil 
blive tillagt reformer som led i demokratiseringen og konsolideringen af retsstaten 
(retssystemets funktionsmåde, den lovgivende magt), reformer, der tager sigte på at 
gøre den offentlige sektor mere effektiv (administrativ decentralisering, 
myndighedernes og lokalsamfundenes rolle osv.), overvågning af 
markedsøkonomien (anvendelse af erhvervsretten, konkurrencepolitik, beskyttelse 
af investeringer, det finansielle systems stabilitet osv.), hensigtsmæssig forvaltning 
af offentlige anliggender (fremgangsmåden i forbindelse med offentlige indkøb, 
forvaltning af de offentlige finanser osv.) samt bekæmpelse af narkotika og 
kriminalitet. Desuden vil opbygningen af analyse- og planlægningskapacitet som 
grundlag for den økonomiske politik, social- og arbejdsmarkedspolitikken og 
strategierne til sikring af bæredygtig udvikling (hvis principper blev tiltrådt på 
UNGASS-konferencen22) og forberedelsen og iværksættelsen af politikker, som 
fremmer en udbygning af den teknologisk forskning og de teknologiske 
investeringer,23 blive tillagt høj prioritet. Fællesskabet vil via sin samarbejdsindsats 
også fremme indførelsen af en retlig ramme til beskyttelse af forbrugerne, idet en 
sådan ramme ud over at styrke retsstaten bidrager til at beskytte sundheden, 
sikkerheden og forbrugernes økonomiske interesser og fremmer deres ret til at 
indhente information, sikre sig uddannelse og organisere sig24. 
Udbygning af den private sektors kapacitet med hensyn til menneskelige, 
økonomiske og teknologiske ressourcer til støtte for strategierne til sikring af en 
mere varieret økonomi. I denne sammenhæng vil der blive lagt særlig stor vægt på 
institutionel støtte til virksomhedernes repræsentation, erhvervsuddannelse, 
udbygning af forskningskapaciteten og anvendelse af informationsteknologi 
(forbedring af telekommunikationstjenesterne, udvikling af nye tjenester og nye 
anvendelsesområder), som i høj grad kan bidrage til at forbedre adgangen til 
uddannelse, udvikle forskningsnettene og højne produktiviteten og 
konkurrenceevnen25. 
22 Juni 1997. 
23 I overensstemmelse med de retningslinjer, som Kommissionen fremlagde i sin seneste meddelelse: 
"Videnskabelig og teknologisk forskning: et strategisk element i Den Europæiske Unions samarbejde 
med udviklingslandene" - KOM(97) 174 endelig udg. af 25.4.1997. 
24 Ifølge den analyse, som Kommissionen foretog i sin meddelelse af 31.10.1995 - KOM(95) 519. 
25 Der henvises tillige til Kommissionens forslag: "Informationssamfundet og udviklingen: EU's rolle", 
KOM(97) 351 af 15.7.1997. 
22 
Støtte til borgersamfundets organisation og opbakning bag de nuværende sociale 
aktører. Samarbejdet vil kunne omfatte støtte til disses omgruppering - under fuld 
respekt for deres egen søgen efter nye metoder for repræsentation og forbindelser 
med de offentlige myndigheder - og ansporing til øget udveksling af erfaringer, 
bl.a. Syd/Syd og på regionalt plan. Ud over sammenslutningerne til forsvar af 
menneskerettighederne vil der kunne ydes støtte til fagforeninger, 
forbrugersammenslutninger (som bidrager til at skabe større forståelse for 
levnedsmiddelhygiejne, brug af lægemidler, almindelig husholdning, sundhed og 
bæredygtigt forbrug), faglige sammenslutninger, producentsammenslutninger, 
kvindesammenslutninger, ungdomsorganisationer, organisationer til forsvar af 
barnets rettigheder og miljøbevægelser. 
Brug og forbedring af lokal ekspertise, bl.a. inden for rammerne af EU/A VS-
nettene. 
4.3.2. Fastlæggelse af en approach, der er følsom over for kønsaspektet, og 
formindskelse af forskelsbehandlingen af kvinder og mænd 
Forskelsbehandlingen af mænd og kvinder øver indflydelse på det økonomiske liv lige 
fra det mest mikroøkonomiske niveau til de makroøkonomiske resultater. Disse forskelle 
træder tydeligt frem i alle analyser af fattigdom. Som hovedregel tager 
udviklingspolitikkerne ikke i tilstrækkeligt hensyn til mændenes og kvindernes 
respektive roller, når det drejer sig om forvaltning af menneskelige ressourcer og 
naturressourcer. 
Det skal gøres til et udtrykkeligt mål for udviklingen med mennesket i centrum, at 
forskelsbehandlingen af kvinder og mænd fjernes. For Unionen udgør denne dimension 
en integrerende del af udviklingsprocessen, som er bydende nødvendig såvel af 
retfærdighedshensyn og sociale hensyn som af hensyn til de økonomiske mål og ønsket 
om en effektiv udviklings- og samarbejdspolitik. 
På grundlag af de forpligtelser, der er indgået af Unionen26 og på internationalt plan27, 
skal det fremtidige EU/AVS-samarbejde respektere principperne om, at der skal tages 
hensyn til kønsaspektet i forbindelse med alle makroøkonomiske, sektormæssige eller 
projektmæssige støtteforanstaltninger. Der vil således blive taget et særligt hensyn til 
kvindernes situation på alle EU's aktivitetsområder, navnlig dem, der vedrører 
beskæftigelses- og socialpolitik. 
Denne approach, der tager sigte på systematisk at integrere kønsaspektet 
("mainstreaming"), vil dog ikke udelukke positive aktioner til gavn for kvinderne på 
områder, hvor denne aktionstype kan bidrage til at formindske en særlig udtalt 
forskelsbehandling af kvinder og mænd. Unionen vil lægge særlig stor vægt på, at 
forskellene med hensyn til adgang til væsentlige tjenester, navnlig undervisning og 
sundhed, respekt for rettighederne med hensyn til seksualitet og reproduktion samt 
26 KOM(95) 423 af 18.9.1995 om integrering af kønsaspektet i udviklingssamarbejdet og Rådets 
resolution (december 1995). 
27 Fjerde verdenskvindekonference (Beijing, september 1995) og verdenstopmødet for social udvikling 
(København, marts 1995). 
23 
formindskelse af forskellene i adgangen til økonomiske ressourcer og arbejdsmarkedet 
gøres mindre. Inden for katastrofebistand og dennes videreførelse i form af rehabilitering 
og udvikling vil der ligeledes blive taget et særligt hensyn til kønsaspektet. 
4.3.3. Integrering af principperne for bevarelse af naturressourcer og miljø 
Verdenstopmødet var en vigtig etape i den internationale behandling af miljøspørgsmål, 
og der blev appelleret til en ændring af holdningerne og anlæggelse af et helhedssyn på 
udviklingsproblematikkens miljømæssige, økonomiske og sociale aspekter. 1 
overensstemmelse med sine tilsagn bestræber EU sig på at udvikle principper og en ny 
praksis, som fremmer en udvikling, der er bæredygtig i økonomisk, social og 
miljømæssig henseende. 
Disse principper og denne praksis skal indarbejdes på alle udviklingssamarbejdets 
områder og gælde for både planlægning, iværksættelse og evaluering; desuden skal der 
lægges særlig stor vægt på følgende aspekter: 
Opbygning af kapacitet og forbedring af metoderne for miljøevaluering. 
Forbindelserne mellem fattigdomsbekæmpelse og miljøproblemer, herunder de 
omfordelingsmæssige aspekter ved beskatningsinstrumenterne. 
Den gradvise internalisering af miljøomkostningerne i forbindelse med støtten til de 
økonomiske reformer - under skyldig hensyntagen til de sociale og miljømæssige 
virkninger. 
Iværksættelse af effektive partnerskaber mellem den offentlige og den private 
sektor, bl.a. med hensyn til overførsel af miljørigtige teknologier. 
Opprioritering af særlige aktioner på visse områder med hovedvægten lagt på 
problematikkerne for vandressourcer, effektiv energianvendelse, bekæmpelse af 
ørkendannelse, byudvikling, bæredygtig tilpasning af skove, bevarelse og 
bæredygtig forvaltning af artsrigdommen samt fiskeressourcer. 
Desuden vil der blive taget et særligt hensyn til små østater, der står over for mulige 
trusler som følge af klimaændringen. 
24 
Handelssamarbejdet mellem EU og AVS har ikke virkelig gjort det muligt at føre de 
tilstræbte mål ud i livet. AVS-staternes handelsmæssige resultater har som hovedregel 
været skuffende, og den interesse, som de økonomiske beslutningstagere i Fællesskabet 
har vist AVS-staterne, har været særdeles begrænset. Der er mange årsager hertil, og 
situationen kan i hvert fald ikke først og fremmest tilskrives svagheder ved Lomé-
konventionens samhandelsordning. En analyse af situationen har dog vist, at EU/AVS-
handelssamarbejdet ikke har opbrugt alle sine muligheder, og at en mere dynamisk 
approach end den hidtil benyttede med henblik på at udbygge det økonomiske 
partnerskab mellem EU og AVS-staterne ville gøre det muligt for begge parter at drage 
større fordel af de særlige forbindelser, der er imellem dem. 
5.1. Mere ambitiøse økonomiske og handelsmæssige mål 
Det vil kun være muligt at udbygge det økonomiske partnerskab mellem EU og AVS, 
hvis den traditionelle samhandelsmæssige approach karakteriseret ved forbindelser på 
grundlag af den ensidige præferenceordning gradvis afløses af en bedre afbalanceret 
approach karakteriseret ved et reelt partnerskabsforhold, der tager hensyn til parternes 
gensidige interesser. 
En approach af denne art baseres på ambitiøse mål, der for EU's vedkommende omfatter 
følgende elementer: 
Ansporing af AVS-landene til - og bistand til dem med - gradvis og harmonisk at 
integrere sig i verdensøkonomien. Der er i den sammenhæng både tale om 
udbygning af deres kapacitet på samhandelsområdet og deres muligheder for at 
tiltrække indenlandske og udenlandske private investeringer. 
Skabelse af en ny dynamik i samhandelen og styrkelse af de europæiske landes 
tilstedeværelse i AVS-landene ved at gøre det muligt for de økonomiske 
beslutningstagere i EU at drage fordel af de komparative fordele, som AVS-landene 
besidder. 
Ansporing af AVS-landene til at samarbejde med EU under de internationale 
økonomiske og handelsmæssige forhandlinger. 
Mulighederne for at føre disse mål ud i livet vil afhænge af det fremtidige partnerskabs 
muligheder for at: 
konsolidere de regionale integrationsprocesser, idet disse er en vigtig etape på vejen 
mod integrering i verdensøkonomien. Unionens forslag skal tage hensyn til den 
vilje til integration, som i forskelligt omfang findes blandt landene i Afrika syd for 
Sahara, Vestindien og Stillehavsområdet, og udviklingen i disse processer. Der 
optages derved nødvendigvis et dynamisk element i det fremtidige økonomiske 
partnerskab, som skal føres ud i livet gradvis 
25 
forbedre AVS-landenes muligheder for at behandle de øvrige områder med 
tilknytning til samhandelen. Disse områder, der angår overholdelse af tekniske 
normer samt sundheds- og sikkerhedsnormer, respekt for grundlæggende sociale 
rettigheder, miljøforanstaltninger, investeringsbeskyttelse, beskyttelse af intellektuel 
ejendomsret, handel med tjenesteydelser, konkurrencepolitik, forbrugerpolitik og 
adgang til offentlige indkøbsaftaler, vil antagelig blive stadig mere dominerende i 
de internationale handelsforbindelser. Der bør derfor sikres et tættere samarbejde på 
disse områder 
stabilisere AVS-landenes handels- og investeringspolitikker og sikre dem en større 
forudsigelighed og troværdighed blandt økonomiske beslutningstagere og 
potentielle investorer. Det fremtidige økonomiske partnerskab skal gøre det muligt 
for AVS-staterne at støtte deres reformer på et økonomisk stærkt og troværdigt 
partnerskab, at øge disse reformers gennemsigtighed og troværdighed og i 
forbindelse med gennemførelsen deraf at sikre kohærens mellem deres 
handelspolitikker og deres økonomiske politikker. Det skal gøre det muligt i endnu 
højere grad end tidligere at henlede de økonomiske beslutningstageres interesse på 
AVS-landene og fremme de indenlandske og udenlandske investeringer og 
overførslen af knowhow og teknologi og derigennem bidrage til at forbedre AVS-
landenes konkurrenceevne og fremme en gradvis og harmonisk integrering af dem i 
verdensøkonomien. 
5.2. Støtte til den regionale integration 
EU bør fortsat søge at føre det endelige mål ud i livet ved indgåelse af aftaler om 
økonomisk partnerskab med hver af de tre regioner, som AVS består af, dvs. Afrika, 
Vestindien og Stillehavsområdet, under skyldig hensyntagen til AVS-staternes politiske 
vilje til at sikre en regional integration. 
Det vil kun være muligt at føre denne målsætning ud i livet gradvis begyndende med 
forhandlinger om aftaler om økonomisk samarbejde med de regionale enheder, der har 
givet sig i kast med en integrationsproces, og i et begrænset antal tilfælde med 
individuelle lande, der ikke indgår i regionale grupperinger, forudsat at de opfylder 
betingelserne herfor med hensyn til størrelse, udviklingsniveau og administrativ 
kapacitet. 
De forskellige zoner, der kan komme på tale, er Vestafrika, Centralafrika, det sydlige 
Afrika, Østafrika, Vestindien og Stillehavsområdet. Det tilkommer naturligvis AVS-
staterne selv at vælge de regionale strukturer, hvormed EU kan indlede forhandlinger. 
Det stadium, som de regionale integrationsprocesserer er nået op på, vil ikke desto 
mindre være afgørende for fastlæggelsen af tidsplanen for forhandlingerne, navnlig med 
hensyn til den interne liberalisering i disse integrationszoner og eventuelt indførelsen af 
en fælles handelspolitik. Hvorom alting er, kan EU's forhandlingspartnere på gnmdlag af 
den regionale integrations nuværende stadium meget vel tænkes at blive grupperinger 
såsom UEMOA, UDEAC, SADC, EAC og CARICOM. I Stillehavsområdet gør de 
tidligere tagne initiativer (South Pacific Forum) det ikke på nuværende stadium muligt at 
fastlægge en regional partner, men visse muligheder for samarbejde kan undersøges. 
26 
5.3. Tilpasning af approachen efter de mindst udviklede landes situation 
Som led i denne approach, som tager sigte på at udbygge det økonomiske partnerskab, 
bør der tages hensyn til de enkelte partneres udviklingsniveau, begrænsninger og 
kapacitet. 
EU bør derfor i sine forbindelser med de mindst udviklede lande opretholde den 
nuværende ordning og udvide den så meget som muligt. Hvad angår de øvrige områder 
med tilknytning til samhandelen, bør den ikke anmode disse lande om at afgive tilsagn, 
der overstiger deres økonomiske og institutionelle kapacitet. Denne nødvendige 
differentiering mellem mindst udviklede lande og andre udviklingslande bør dog ikke 
ske på bekostning af de igangværende regionale integrationsprocesser. Mange af de 
AVS-stater, der er mindst udviklede lande, er medlem af en toldunion eller et 
frihandelsområde, med hvilke det er ønskeligt at have økonomiske samarbejdsaftaler, 
som indebærer en vis gensidighed. Interessen i at deltage i et udbygget økonomisk 
samarbejdsområde med Den Europæiske Union vil antagelig være større end de 
eventuelle omkostninger, som liberaliseringen vil føre med sig i en overgangsperiode. 
For disse mindst udviklede landes vedkommende vil gensidigheden imidlertid føre en 
mere gennemgribende tilpasningsindsats med sig, som der bør tages hensyn til ved 
vurderingen af disse landes behov, og som bør ledsages af en yderligere bistandsindsats i 
form af ledsageforanstaltninger (bistand til omstilling, makroøkonomisk støtte, 
sektorbistand osv.). 
5.4. Differentierede aftaler 
Det er således en betingelse for at kunne uddybe det økonomiske partnerskab, at der 
føres forhandlinger om flere aftaler: en samlet EU/AVS-aftale og en række aftaler 
(mellem EU og de forskellige regionale enheder), som i de handelsmæssige afsnit 
omfatter forskellige omfang af gensidighed og hensigtsmæssige tidsplaner. 
Det vil antagelig være vanskeligt at føre sådanne forhandlinger i den af Lomé-
konventionen omfattede periode. Desuden må det erkendes, at uddybningen af det 
økonomiske partnerskab gradvis fører ændringer i AVS-staternes rettigheder og 
forpligtelser med sig. Det synes derfor mest hensigtsmæssigt at fastsætte en forhandling i 
flere etaper. 
I første etape (1998-2000) skal der efter planen føres forhandlinger om rammeaftalen 
eller den samlede aftale. I anden etape skal der føres forhandlinger om de regionale 
aftaler. Alt efter partnernes og Unionens interesser kan disse regionale aftaler med 
forbehold af punkt 5.5. nedenfor enten have form af aftaler om økonomisk samarbejde 
(ikke helt gensidige) eller aftaler om økonomisk partnerskab (gensidige, med oprettelse 
af frihandelsområder). Denne anden forhandlingsetape bør ikke strække sig over mere 
end tre år regnet fra det tidspunkt, hvor den nuværende konvention udløber (2000-2003). 
Disse aftaler kan således tænkes at få følgende indhold: 
Den samlede aftale bør fastlægge parternes forpligtelse til gradvis at uddybe det 
økonomiske partnerskab. Den bør præcisere det endelige mål, der omfatter en 
indgåelse af aftaler om økonomisk partnerskab med hver af de tre AVS-regioner. 
Den bør fastlægge, hvilke regionale enheder og hvilke individuelle AVS-lande 
(ikke mindst udviklede lande) der i den anden etape, som er fastsat for 
27 
forhandlingerne, forpligter sig til at føre forhandlinger om aftaler om økonomisk 
samarbejde eller partnerskabsaftaler. Den bør præcisere den overordnede ramme for 
disse aftaler og i videst mulig udstrækning den planlagte overordnede tidsplan. Den 
bør stipulere, at disse aftaler i sidste ende skal harmoniseres og samles i én aftale, 
alt efter hvilke fremskridt der gøres med integrationen inden for de tre AVS-
regioner. 
Den samlede aftale bør desuden indeholde fælles bestemmelser om områderne med 
tilknytning til samhandelen - og disse bør derefter uddybes i de regionale aftaler. 
Aktionerne inden for industrielt samarbejde og udvikling af samhandelen kan 
ligeledes gennemføres i den samlede aftales regi. 
Det bør i den samlede aftale fastsættes, at de nuværende præferencer opretholdes i 
den treårige periode, hvor forhandlingerne står på. 
Det bør desuden fastsættes, at de AVS-stater, som ikke er mindst udviklede lande, 
og som ikke ønsker at indlede forhandlinger, der har til formål at indbygge et 
element af gensidighed i forbindelserne med EU, fortsat (efter udløbet af den 
treårige periode) nyder godt af handelspræferenceme i henhold til Fællesskabets 
generelle præferenceordning. Det samme gælder, dersom forhandlingerne ikke fører 
til noget resultat, eller de oprindelige forpligtelser ikke overholdes. Tilsvarende bør 
den for de mindst udviklede lande, som ikke indgår i en regional gruppering, der 
har indledt forhandlinger med EU, fastlægge den adgangsordning, der skal finde 
anvendelse, på grundlag af den nuværende situation og under hensyntagen til Rådets 
(almindelige anliggender) resolution af 2. juni 1997 til gunst for de mindst 
udviklede lande (i forbindelse med den handlingsplan til gunst for de mindst 
udviklede lande, der blev vedtaget på WTO's ministerkonference i Singapore i 
december 1996), idet denne ordning bør anvendes på alle mindst udviklede lande 
(såvel inden for som uden for AVS). 
De regionale aftaler om økonomisk samarbejde bør konsolidere AVS-landenes 
adgang til det europæiske marked og indføje et gensidighedselement for de 
europæiske landes eksport. Sådanne aftaler vil antagelig udgøre en vigtig etape på 
vejen hen imod generel liberalisering. Disse aftaler bør fastsætte, hvilke 
adgangsordninger der skal gælde for begge parter, samt tempoet i og perioden for 
toldtilpasningerne. De bør indeholde bestemmelser om et tæt samarbejde på de 
øvrige områder med tilknytning til samhandelen. De bør specificere, efter hvor lang 
tid det vil være nødvendigt med en fornyet gennemgang af situationen for at 
vurdere de fremskridt, der er gjort i liberaliseringen, og fastsætte en tidsplan for de 
følgende etaper. 
De regionale aftaler om økonomisk partnerskab kan ud over bestemmelserne om 
økonomisk samarbejde indeholde bestemmelser om en gradvis oprettelse af et 
frihandelsområde i overensstemmelse med WTO's bestemmelser (uden udelukkelse 
af nogen sektor, dækkende i alt væsentligt al samhandel og muligt at oprette i løbet 
af en normal tiårig periode) og med den fælles landbrugspolitik. 
Uddybningen af det økonomiske partnerskab kan således gennemføres ved hjælp af 
aftaler om økonomisk partnerskab, eventuelt via aftaler om økonomisk samarbejde, som 
28 
dækker samhandelsordningen, indfører princippet om gensidighed og sikrer et tæt 
samarbejde på de øvrige områder med tilknytning til samhandelen. 
En sådan approach ville gøre det muligt mærkbart at udbygge de økonomiske 
forbindelser mellem parterne ved at oprette økonomiske zoner, der i vid udstrækning er 
integrerede. 
5.5. Foreneligheden med WTO og den fælles landbrugspolitik 
I et langsigtet perspektiv og med udsigt til dels en harmonisering af den 
præferenceordning, som EU indrømmer samtlige mindst udviklede lande, dels en generel 
anvendelse af aftaler om økonomisk partnerskab, som er forenelige med WTO, navnlig 
artikel XXTV i GATT vedrørende frihandelsområder, kan EU's samhandelsordning i 
sidste ende vise sig at være i overensstemmelse med WTO, uden at det er nødvendigt 
med undtagelser. 
Inden for en kort og mellemlang tidshorisont kan man dog vanskeligt forestille sig en 
handelsordning mellem EU og AVS-landene, som ikke gør det nødvendigt med en 
undtagelse fra WTO, uanset hvilken fremgangsmåde der konkret vil kunne vælges. 
Det vil være nødvendigt med en undtagelse for at kunne opretholde den nuværende 
ordning i den treårige forhandlingsperiode. Derefter vil det antagelig ud fra den 
betragtning, at vejen hen imod gensidighed i hvert fald for visse regionale zoners 
vedkommende går via aftaler om økonomisk samarbejde, være nødvendigt med en 
undtagelse i henhold til artikel 9 i WTO-overenskomsten (i stil med den nuværende 
undtagelse) eller artikel XXIV, stk. 10. Fællesskabet bør omhyggeligt forberede 
præsentationen af disse bestemmelser for WTO. Det kan bl.a. fremhæve de store fordele, 
som disse aftaler frembyder med hensyn til udvikling, fordi de gør det lettere for AVS-
staterne at tilpasse sig den nye internationale kontekst under skyldig hensyntagen til 
deres udviklingsniveau. 
Hensigtsmæssigheden af at gå over til aftaler om økonomisk partnerskab med 
frihandelsområder bør under alle omstændigheder undersøges præcist på grundlag af de 
kriterier, der er fastlagt i rapporten til Det Europæiske Råd28 om udviklingen i 
handelspolitikken og Fællesskabets præferenceaftaler, navnlig hvad angår foreneligheden 
med WTO's bestemmelser og den fælles landbrugspolitik. Hvis en sådan undersøgelse 
afdækker uforeneligheder, bør EU benytte aftaler, der har et mindre omfattende 
dækningsområde, og som vil gøre det nødvendigt at opnå en undtagelse - hvis varighed 
skal fastsættes, men som vil blive gennemgået på ny hvert år. Kommissionen vil i de 
kommende uger undersøge, i hvilken udstrækning det på baggrund af kriterierne i 
ovennævnte rapport til Det Europæiske Råd kan tænkes, at målet om frihandel kan 
optages i den samlede aftale, som vil blive foreslået alle AVS-landene. 
Fællesskabet bør sideløbende hermed søge andre metoder til at bistå AVS-landene med 
at opnå integration i det multilaterale samhandelssystem. Dette kan dels ske ved at 
anspore de lande, som endnu ikke er medlemmer af WTO, til at blive det, dels ved at 
opfordre de AVS-lande, der er medlemmer af WTO, til gradvis og alt efter deres 
28 Amsterdam, juni 1997. 
29 
udviklingsniveau og økonomiske og sociale begrænsninger at konsolidere deres toldtarif 
til de reelt anvendte niveauer. 
De præferencer, der indrømmes i henhold til protokollerne om særlige varer (bananer, 
sukker, oksekød), kan kun opretholdes for de mindst udviklede lande, hvis de omfattes af 
en undtagelse i henhold til artikel XXV, stk. 5, i GATT. Dette forudsætter en identisk 
undtagelse for de lande, som nyder godt af GSP. Endelig kan fordelene i henhold til 
protokollerne helt eller delvis opretholdes for de lande, som indgår aftaler om økonomisk 
samarbejde med EU, ved indsættelse i disse nye aftaler i en hensigtsmæssig form. 
Med hensyn til sukkerprotokollen kan EU og AVS-landene eventuelt på baggrund af 
dens særlige karakter af aftale mellem forbruger og leverandør om bestemte mængder nå 
til enighed om at opretholde den som en separat aftale, der ikke er knyttet til den 
overordnede samarbejdsaftale. I så fald kan det være nødvendigt med en undtagelse 
(artikel 9 i WTO) for at sikre forenelighed med WTO. Det kan være hensigtsmæssigt at 
knytte denne anmodning sammen med en mere generel anmodning om undtagelse for at 
dække alle de forskellige behov for undtagelser, som måtte blive aktuelle. 
6.1. Krav om øget effektivitet 
Det finansielle samarbejde er i øjeblikket baseret på et grundlæggende princip i 
konventionen, nemlig dens kontraktmæssighed. Konventionen binder deltagerne sammen 
i et langt tidsrum og sikrer dem inden for denne kontraktmæssige ramme, som man frit 
har forhandlet sig frem til, og som er baseret på gensidige forpligtelser og en permanent 
dialog, sikkerhed og forudsigelighed i de indbyrdes forbindelser. 
Dette princip har i høj grad styrket konventionen og i vid udstrækning bidraget til det, 
der med rette kaldes "Lomé-kulturen". Der har dog vist sig visse grænser for dets 
anvendelse i praksis. 
Det forhold, at de økonomiske midler ydes næsten automatisk, og tendensen til, at 
donorerne træder i stedet for en misligholdende partner, har ikke fremmet det reelle 
politiske engagement, som egentlig blev forventet af AVS-regeringerne. Der er sket en 
vis skævtrækning, idet der har været tendens til, at samarbejdsinstrumenterne har 
domineret politikkerne frem for at tjene dem. Disse instrumenters tiltagende 
forskelligartethed og kompleksitet har gjort det vanskeligt at forvalte dem, navnlig når de 
bruges samtidig i ét og samme land. 
Ansvarsdelingen mellem Kommissionen og modtagerlandet med hensyn til forvaltningen 
af bistanden - der var indført som følge af den "politiske" værdi deraf - er stadig årsag til 
forvirring og forsinkelser. 
Det er nødvendigt at ændre den måde, samarbejdet fungerer på. Dette er så meget mere 
påkrævet, som det krav om effektivitet i vort samarbejdea som der gives udtryk for i 
offentligheden, og det behov for differentiering, der er påvist i analyserne i grønbogen, 
bestandig skal danne grundlag for nye overvejelser. 
30 
I forbindelse med disse ændringer skal der tages følgende tre hensyn: 
Principielt skal de vigtigste resultater af Lomé, dvs. dem, der har skabt 
"Lomé-kulturen" og endnu i dag bevarer deres fulde værdi, bevares. 
Det er nødvendigt at sikre en udvikling hen imod et mere ansvarligt 
partnerskab samt øget effektivitet og mere udtalt differentiering. 
Der skal sikres troværdighed og hensigtsmæssig forvaltning i brugen af 
ressourcerne. 
Ønsket om, at der tages sådanne hensyn, gør det nødvendigt at tage følgende faktorer op 
til fornyet overvejelse: 
Samarbejdets instrumenter. 
Bestemmelserne om tildeling af ressourcer. 
Bistandens egenart. 
Forvaltningsmetoderne. 
6.2. Forenklede instrumenter til brug for samarbejdet 
Fællesskabssamarbejdets effektivitet og virkning begrænses af det forhold, at det er 
vanskeligt at sikre et godt samvirke mellem forskellige instrumenter, som fungerer på 
ofte nært beslægtede områder, samtidig med at de skal opfylde specifikke målsætninger 
og anvendelseskriterier. Disse ulemper begrænses givetvis af visse fællesskabsinitiativer 
som f.eks. strategidokumenterne for 8. EUF, men der består stadig en følelse af 
kompleksitet, ufleksibilitet og mangel på gennemsigtighed. 
Der kan konstateres et behov for forenkling og rationalisering af de eksisterende 
instrumenter. 
Dette behov kan omfatte to vigtige-aspekter: 
(1) Et behov for at formindske antallet af instrumenter. 
Behovet for at benytte mere fleksible samarbejdsmetoder, som gør det muligt at 
imødekomme stadig mere forskelligartede og omskiftelige behov, gør det 
hensigtsmæssigt at samle de eksisterende instrumenter i tre særskilte grupper: 
- En gruppe for programmerbare ressourcer, som har til formål at fremme 
udviklingen på lang sigt. Denne gruppe, som omfatter de tildelinger, der i øjeblikket 
dækker den programmerbare bistand, tilpasningsstøtten, Stabex og Sysmin vil - alt 
efter behovene og en vurdering af, hvilken interventionstype der er den mest 
hensigtsmæssige - gøre det muligt at yde støtte til sektorpolitikker, institutionelle 
reformer, makroøkonomiske reformer, decentrale aktører eller mere punktvise 
aktioner. For de lande, der i øjeblikket berøres af Stabex og Sysmin, vil den også 
gøre det muligt at yde kompensation for tab af eksportindtægter ved anvendelse af 
yderligere midler til støtte for de makroøkonomiske reformer eller 
sektorreformerne. 
31 
Det er med andre ord nødvendigt at sondre mellem berettigelse til at være omfattet 
af en kompensationsordning og anvendelse af de tilsvarende ressourcer. 
Mange landes store afhængighed af svingningerne i indtægterne (pris og mængde) 
af råvarer gør det berettiget at opretholde princippet om kompensation, utvivlsomt 
på grundlag af en forenklet beregningsmetode. Derimod taler ønsket om en optimal 
ressourceanvendelse for, at disse ressourcer anvendes på fleksibel vis som led i 
støtten til reformer. 
- En investeringsfond, som har til formål at fremme udviklingen i den private sektor 
og handelssektoren ved hjælp af direkte investeringer, forbedring af kapaciteten i 
tjenesterne for faglig og finansiel støtte og udvikling af kapitalmarkeder. En sådan 
fond kan omfatte de nuværende tildelinger til risikovillig kapital og 
rentegodtgørelser. 
Den bør forvaltes på et forretningsmæssigt grundlag, og de tilbagebetalte 
udlånsmidler bør tilfalde den. EIB skal spille en væsentlig rolle ved forvaltningen af 
denne fond inden for rammerne af de af Kommissionen fastsatte hovedlinjer. 
Der skal i den sammenhæng sikres en forbedret opgavefordeling mellem EIB, CIU 
og Kommissionen. 
- En gruppe til behandling af ekstraordinære krisesituationer, der efter sagens natur 
er uforudsigelige. 
En sådan udvikling vil gøre det muligt at forbedre fleksibiliteten, kohærensen og 
gennemsigtigheden i Fællesskabets samarbejdspolitik. 
(2) Et behov for atter at give programmeringen en central placering i samarbeidets 
overordnede udformning 
I nogle lande lægger de vejledende programmer i dag kun beslag på en beskeden del 
af de disponible ressourcer. Programmeringen er imidlertid det bedste tænkelige 
instrument for dialogen om politikkerne. Det vil derfor være ønskeligt, at samtlige 
disponible ressourcer til hvert enkelt land integreres i programmeringen til støtte for 
de makroøkonomiske politikker og sektorpolitikker, hvortil der anmodes om bistand 
fra Fællesskabet, med henblik på at koncentrere disse ressourcer på et begrænset 
antal områder. 
I den sammenhæng skal den dialog, som finder sted i forbindelse med 
programmeringen, i passende udstrækning sikre fuld deltagelse af ikke-statslige 
aktører såsom arbejdsmarkedets parter, den private sektor, NGO'erne, 
lokalsamfundene osv. 
En sådan approach vil næppe kunne anvendes på samme måde i alle lande. 
Som led i programmeringen bør der finde en hensigtsmæssig koordination sted med 
samtlige donorer. 
32 
6.3. Tildeling af ressourcer på grundlag af behov og meritter 
Automatikken i tildelingen af de programmerbare midler blev allerede indskrænket ved 
iværksættelsen af programmeringen i to rater, hvorved der blev indføjet et kvalitativt 
kriterium i fordelingen af ressourcerne. 
Det er nødvendigt at udbygge denne udvikling og komplettere behovskriteriet der 
navnlig er baseret på udviklingsindikatorer, med "merit"-kriterier baseret på resultater og 
hensigtsmæssig forvaltning. Det er en forhåndsbetingelse derfor, at de fordrejninger, der 
er nedarvet fra fortiden, fjernes. 
For at forlige forudsigelighedsbegrebet med denne øgede selektivitet bør der indføres et 
system med glidende programmering og regelmæssig revision, f.eks. årlig revision. 
Disse revisioner skal både omfatte det samlede tildelte beløb og bistandens egenart. En 
sådan hovedlinje indgår i et virkeligt partnerskab inden for rammerne af en stående 
dialog. 
Ved at følge denne fremgangsmåde gøres det lettere at tilpasse programmerne efter et 
lands overordnede konjunkturudvikling. 
Denne hovedlinje forudsætter: 
Gennemsigtighed i brugen af resultatkriterierne. 
En ændring af medlemsstaternes rolle i forbindelse med revisionen af 
programmeringen. 
En opgivelse af begrebet endeligt tildelte ressourcer til de forskellige lande, idet de 
(mindste-) beløb, der ydes til hvert land i begyndelsen af konventionens 
gyldighedsperiode (forudsigelighed), i en sådan approach kun er af vejledende 
karakter. 
I en sådan approach vil overholdelsen af indgåede forpligtelser og en effektiv 
iværksættelse af samarbejdet være garanter for større finansielle strømme på 
modtagerlandenes niveau. 
6.4. Ændringer i bistandens egenart 
I en omskiftelig verden, som kræver stadige tilpasninger, er det til stadighed nødvendigt 
med støtte til økonomiske reformer. 
Samtidig er det for at kunne forbedre samarbejdets virkning og effektivitet ønskeligt, at 
Fællesskabets bistand i højere grad går til sektorreformer. 
En sådan udvikling finder sted via: 
en forstærket forbedring af den institutionelle ramme og den lokale kapacitet til at 
planlægge politikker 
en gradvis udbygning af Fællesskabets finansieringer - under skyldig hensyntagen 
til betingelserne for gennemsigtighed og budgetmæssig effektivitet og på grundlag 
33 
af de forpligtelser, der blev resultatet af dialogen om politikkerne - hen imod øget 
direkte budgetmæssig sektorstøtte til erstatning for de individuelle projekter med 
henblik på at fremme ansvarsbevidsthed og tilpasning. 
Betingelserne, som indikerer, at støtten til reformerne ikke ydes automatisk, skal tage 
sigte på at fremme modtagerlandenes tilpasning efter reformerne, at sikre en overordnet 
evaluering af den indsats, som en regering gør, frem for at hobe flere specifikke 
betingelser op og at indpasse denne indsats i et langsigtet udviklingsperspektiv. Det er 
meningen med de forslag, der er fremsat som led i de igangværende forhandlinger om en 
reform af betingelserne inden for rammerne af det særlige Afrika-program. 
Denne reform af betingelserne er af stor betydning for staternes tilpasning af deres 
udviklingspolitik og for iværksættelsen af et virkeligt partnerskab baseret på gensidig 
tillid. 
For at betingelserne skal være helt effektive, skal de være knyttet til en fælles opfattelse 
af, hvilken politik der skal føres. 
6.5. En mere effektiv forvaltning af ressourcerne 
Alle evalueringer har vist, at ordningen med fælles forvaltning af bistanden - trods de 
forbedringer, der er foretaget i de forskellige konventioner - er stærkt tyngende for 
samarbejdets effektivitet. 
Hvilke alternativer er mulige, når sigtet både er at imødekomme kravet om effektivitet 
og troværdighed og at gøre modtagerne ansvarlige? 
Dette spørgsmål skal behandles efter en differentieret approach, hvor "hensigtsmæssig 
forvaltning" og øget ansvarlighed sættes i forbindelse med hinanden. 
Følgende overvejelser giver delene af et svar: 
Udbygning af begrebet budgetbistand (jf ovenfor). 
Udlægning af Kommissionens beføjelser, således at nogle funktioner og 
ansvarsområder delegeres til dens delegationer. 
Åbning af samarbejdet for ikke-statslige aktører. 
Forenkling af konventionen og dens procedurer. 
Pi Af ÀYWJWMM 
s "/* try 4. , ,,./ , 
7.1. En samlet aftale, men differentierede bestemmelser 
Optagelsen af det politiske, økonomiske og sociale partnerskab mellem EU og AVS i 
den politiske aktion og Unionens tilstedeværelse i tredjelande er afgørende. Den nye 
34 
aftales konfiguration skal - hvis den da ikke skal føre til en geografisk opsplitning af 
forbindelserne mellem EU og AVS - tage hensyn til to sideløbende dynamiske faktorer. 
Den dynamiske faktor, som en samlet aftale udgør, hviler på to principper, som begge 
er påvist under drøftelserne i tilknytning til grønbogen. På den ene side træder værdien af 
en EU/AVS-helhed ud fra et politisk synspunkt tydeligt frem i en verden, der er blevet 
multipolær, og hvor Nord/Syd-forholdet har fået en ny betydning. Unionen må ikke lade 
den strategiske mulighed ude af betragtning, at der kan udvikles et konstruktivt forhold 
til en gruppe lande, der er potentielle aktører på verdensplan, og hvis diversitet kan tjene 
dens interesser under internationale forhandlinger. På den anden side går AVS-partnerne 
entydigt ind for selve princippet om AVS-gruppens integritet og giver udtryk for tydelig 
vilje til at udvise solidaritet. Denne fornyede solidaritet kommer ikke kun til udtryk på 
regeringsniveau - andet ville være unaturligt i en forhandlingssituation - men også blandt 
mange aktører i borgersamfundet. AVS-partnerne betragter faktisk EU/AVS-
partnerskabet som en model, der kan gøres bedre, men som stadig er enestående i 
Nord/Syd-forbindelserne. De regner med at kunne udnytte AVS-gruppens og Unionens 
samlede vægt på den internationale scene og under internationale forhandlinger. 
Derimod baseres den dynamiske faktor, som en differentieret approach udgør, på det 
økonomiske samarbejdes og handelssamarbejdets regionale dimension og på den 
voksende rolle, som den regionale integration spiller som udviklingsskabende faktor. 
Indførelsen af diffferentierede bestemmelser inden for den overordnede ramme for 
samarbejdet stemmer overens med den specificitet, de begrænsninger og de særlige 
interesser, som kendetegner de regionale eller subregionale AVS-grupperinger, og mere 
generelt med ønsket om at forenkle og effektivisere bistanden ved at stræbe mod det 
mest hensigtsmæssige niveau og sikre en tilpasning efter den regionale geografiske 
realitet. 
Disse to elementer skal munde ud i, at Unionen stiler mod at indgå en ny samlet aftale 
med differentierede bestemmelser baseret på regionernes specificitet og 
integrationsperspektiverne. 
7.2. Tre differentieringsniveauer på grundlag af regionernes specificitet og 
integrationsperspektiverne 
Den nye samlede aftale skal være ramme for de differentierede subregionale aftaler og 
omhandle de vigtigste dele - overordnede mål, principper og institutionelle aspekter - af 
EU/AVS-samarbejdet. Men kravet om reelle ændringer gør det nødvendigt at undersøge 
mulighederne for en approach, der er differentieret på regionalt (Afrika syd for Sahara, 
Vestindien og Stillehavsområdet) eller subregionalt plan (i Afrika). Et ønske om at hobe 
forskellige typer differentiering op kunne dog lægge hindringer i vejen for den tilstræbte 
forenkling, og søgelyset bør derfor rettes mod differentieringens strukturerende 
elementer, således at de mere uvisse elementer lades ude af betragtning; dette bør ske på 
følgende tre niveauer: 
Den politiske dialog og dialogen om politikkerne. 
Forhandlingerne om regionale aftaler om samarbejde og økonomisk partnerskab. 
Dialogen om regional integration. 
35 
Det vigtigste strukturerende element i differentieringssystemet består af forhandlinger 
om en række aftaler om økonomisk og handelsmæssigt samarbejde med de regionale 
(Vestindien, Stillehavsområdet) eller subregionale integrationscentre (i Afrika). På de 
resterende to niveauer, der er nævnt ovenfor, skal der kun behandles det eller de 
aspekter, som ikke kan behandles fyldestgørende inden for rammerne af den samlede 
aftale. 
7.2.1. Elementer til strukturering af en differentieret politisk dialog 
På det politiske plan vil der ud over dialogens vigtigste aspekter som fastsat i 
sammenhæng med den samlede aftale blive foreslået en specifik dialog med 
udgangspunkt i den regionale realitet og baseret på de mest kohærente initiativer inden 
for økonomisk, social, kulturel og politisk samarbejde og integration. 
Denne differentierede dialog baseret på Unionens og den pågældende regionale 
grupperings gensidige interesse vil blive koncentreret på et begrænset antal 
højtprioriterede områder, hvor Unionen kan støtte de regionale integrationsbestræbelser. 
Blandt de områder, hvor denne differentierede dialog eventuelt kan tages i anvendelse, 
kan nævnes forebyggelse og bilæggelse af konflikter på regionalt plan, hensigtsmæssig 
forvaltning af de offentlige ressourcer, styring af faktorer, som skaber negativ indbyrdes 
afhængighed - narkotika, anden ulovlig handel, befolkningsbevægelser, katastrofer og 
naturbestemt sårbarhed - miljøspørgsmål samt udbygning af den institutionelle og 
demokratiske kapacitet i regionen. 
Der bør opstilles en typefortegnelse over de eksisterende eller potentielle regionale 
grupperinger i Afrika - Vestafrika, Østafrika, Centralafrika, det sydlige Afrika og Det 
Indiske Ocean - i Vestindien og i Stillehavsområdet med henblik på at fastlægge 
betingelser og kriterier for indledningen af den regionale politiske dialog. Denne dialog 
bør først og fremmest indledes i forbindelse med de mtegrationsmitiativer, der anses for 
mest bæredygtige. 
7.2.2. Aftaler om økonomisk samarbejde mellem EU og de regionale enheder 
Udbygningen af det økonomiske partnerskab med aftaler om samarbejde og økonomisk 
partnerskab med regionale enheder står i centrum for den nye differentierede approach. 
Med udgangspunkt i den samlede aftales hovedelementer, principper og målsætninger 
tager de regionale økonomiske og handelsmæssige aftaler sigte på: 
- at puste nyt liv i EU/AVS-samarbejdet på et mere hensigtsmæssigt niveau ved 
at skabe kohærente anvendelsespunkter for en ny dynamisk samhandelsordning og fælles 
økonomiske interesser og ved derved i højere grad at inddrage de økonomiske 
beslutningstagere i Unionen og den pågældende AVS-zone 
- at opretholde særlig privilegerede forbindelser med AVS-parterne ved at gøre 
det muligt for grupperingens enheder at indhente deres forsinkelse i forhold til partnerne 
i de øvrige økonomiske aftaler, som Unionen har indgået med andre regioner i verden. 
Den foreslåede arkitektur (subregionale aftaler inden for rammerne af en samlet aftale) 
gør det muligt at fastlægge en tilstrækkelig fleksibel approach, hvor der tages hensyn til 
36 
dynamikken i de regionale integrationsprocesser og den udviklingsorienterede karakter 
af deres geografiske konfiguration. 
7.2.3. En særlig dialog om den regionale integration 
Inden for rammerne af aftalerne om samarbejde og økonomisk partnerskab vil den 
politiske vilje til at skabe regional integration i overensstemmelse med optagelsen af 
støtte til regional integration blandt hovedmålene for EU/AVS-samarbejdet (kapitel 
4.2.3.) være en afgørende faktor ved differentieringen. 
Der bør i sammenhæng med forhandlingerne om og iværksættelsen af aftalerne om 
samarbejde og økonomiske partnerskab gennemføres en særlig dialog, som bl.a. bør 
baseres på omfanget af de forskellige enheders, dvs. de regionale organisationers og de 
nationale regeringers, engagement på vejen hen imod øget økonomisk integration. Der 
vil navnlig blive tale om en differentieret behandling baseret på en vurdering af 
behovene for økonomisk støtte, som gør det muligt at imødegå integrationens 
forbigående virkninger for budgetmidlerne og betalingsbalancen. 
De lande, som kan tænkes at ville tilslutte sig de regionale integrationscentre i en ikke 
for fjern fremtid, kan gøres til genstand for særbehandling - finansiel og faglig bistand -
med henblik på at forberede dem på tiltrædelsen29. 
Der vil i tilknytning til instrumenterne for strukturtilpasningsprocessen blive taget 
solidaritets- og samhørighedsmekanismer i anvendelse for at bistå de mindst udviklede 
lande eller provinser inden for de regionale enheder i overgangsperioden. 
7.3. En aftale, der står åben for potentielle ansøgere, eller udvidelse af visse 
bestemmelser til også at omfatte andre ansøgerlande 
Den konvention, som forbinder EU og AVS-landene med hinanden, har altid været en 
åben aftale, som et meget stort antal lande med tiden har kunnet tilslutte sig; antallet af 
AVS-stater, som har undertegnet aftalen, er således vokset fra 46 i 1975 til 71 i dag. 
Denne åbenhed bør også være hovedreglen i fremtiden. 
De mindst udviklede landes vægt i AVS-gruppen og den høje prioritering af 
målsætningen om bekæmpelse af fattigdom kan føre til, at visse bestemmelser i den 
fremtidige aftale som et supplement til den kontraktmæssige ramme, der er 
kendetegnende for forbindelserne mellem EU og AVS, kan udvides også at gælde for 
andre lande, der befinder sig på et lignende udviklingsniveau. Den nye ordning for 
adgang til fællesskabsmarkedet, som er planlagt for de mindst udviklede lande, er et godt 
eksempel på denne approach. 
Princippet om en regionalisering af de økonomiske aftaler og den øgede hensyntagen til 
den eksisterende komplementaritet mellem AVS-landene og ikke-AVS-landene i samme 
geografiske område udgør en yderligere bevæggrund for en potentiel udvidelse. 
29 Eksempelvis sammenhængende programmer til sikring af økonomisk rehabilitering og/eller 
forebyggelse af konflikter med henblik på gradvis integrering af lande såsom Congo, Rwanda og 
Burundi i deres subregionale system. 
37 
I denne sammenhæng bør de europæiske partnere og AVS-partnerne sammen fastlægge 
principperne og mekanismerne for eventuelle partielle eller fuldstændige tiltrædelser. De 
fremtidige aftaler udgør en del af et samlet dynamisk udviklings- og 
partnerskabsperspektiv. De skal udgøre en ramme for gensidige forpligtelser, som gør 
det muligt at finde nye løsninger på nye problemer med den fornødne fleksibilitet. 
38 
BILAG - Konsultationsprocessen 
Efter offentliggørelsen af Kommissionens grønbog om "forbindelserne mellem Den 
Europæiske Union og AVS-landene på tærsklen til det 21. århundrede - udfordringer og 
muligheder for et nyt partnerskab" (KOM (96)570 af 20. november 1996) er der indledt 
en debat på institutionelt plan i medlemsstaterne, i AVS-staterne og i alle interesserede 
kredse. 
1. INSTITUTIONELLE KONSULTATIONER 
• Europa-Parlamentet har udpeget Wilfried Martens til ordfører for grønbogen. 
Betænkningen (EP 223 237) blev den 16. september 1997 vedtaget af Udvalget 
om Udvikling og Samarbejde og den 2. oktober i plenum. 
• Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog den 10. juli 1997 en udtalelse om 
grønbogen (ØSU 775/97). 
2. KONSULTATIONER AF MEDLEMSSTATER OG AVS-STATER 
Der har fundet uformelle konsultationer sted i Rådet for Den Europæiske Union, i 
det fælles EU/AVS-råd og på en uformel EU/AVS-ministerkonference, der blev 
arrangeret på initiativ af en medlemsstat. 
3. KONSULTATIONER AF INTERESSEREDE KREDSE (DER 
MEDTAGES HER KUN KOMMISSIONENS INITIATIVER) 
Rådgivende fora arrangeret på Europa-Kommissionens initiativ i medlemsstaterne: 
- SPANIEN - Madrid - 13. februar 1997 - Sammenslutningen for Forskning og 
Specialisering vedrørende Spansk-amerikanske Spørgsmål / Det Europæiske Center 
for Internationalt Samarbejde. 
- SVERIGE - Stockholm - 21. marts 1997 - Nordiska Afrikainstitutet. 
- GRÆKENLAND - Athen - 8. april 1997 - Det Græske Center for Europæiske 
Studier. 
- FRANKRIG - Paris - 14.-15. april 1997 - SOLAGRAL. 
- FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND - Bonn - 16 april 1997 - Society 
for International Development og Europa-Kommissionens kontor i Bonn. 
- PORTUGAL - Lissabon - 21.-22. april 1997 - Samfundsvidenskabeligt Institut 
ved Lissabons Universitet. 
- ØSTRIG - Wien - 28. april 1997 - Institut for Økonomi og Politik og Den 
Østrigske Industrisammenslutning. 
- IRLAND - Dublin - 13. maj 1997 - Center for Development Studies. 
- ITALIEN - Rom - 15. maj 1997 - Society for International Development. 
- FINLAND - Helsinki - 22. maj 1997 - Helsinkis Universitet. 
- BELGIEN - Bruxelles - 29.-30. maj 1997 - Forum Européen pour un contrat de 
génération Nord-Sud. 
- DANMARK - København - 18. juni 1997 - MS & IBIS. 
- DET FORENEDE KONGERIGE - London - 19. juni 1997 - Overseas 
Development Institute. 
- LUXEMBOURG - Luxembourg - 9. juli 1997 - Udenrigsministeriet. 
- NEDERLANDENE - Haag -12. september 1997 - Institut for Samfundsstudier. 
Seminarer arrangeret af Europa-Kommissionen i hver af regionerne Afrika. 
Vestindien og Stillehavsområdet: 
- DEN DOMINIKANSKE REPUBLIK - Santo Domingo - 25.-27. marts 1997 -
Dominex. 
- FIJI - Suva - 22.-23. maj 1997 - The Crown Agents. 
- GHANA - Accra - 8.-10. juni 1997 - Ramel Business Service. 
Afsluttende konference: 
- BRUXELLES - 29.-30. september 1997 - Bruxelles-klubben. 
Forberedende møde med ordførerne for de rådgivende fora 
(medlemsstaterne) og de regionale konsultationer (AVS), 26.-27. september 
1997. 
40 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 537 endelig udg. 
DOKUMENTER 
11 02 
Katalognummer : CB-C0-97-576-DA-C 
ISBN 92-78-26326-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
"i(