1.INDLEDNING

Den sociale dialog er en hjørnesten i den europæiske sociale model. Et af EU's vigtigste mål er at forbedre leve- og arbejdsvilkårene. Social dialog og kollektive overenskomstforhandlinger er nogle af de grundlæggende måder at gøre dette på, fordi de bidrager til højere produktivitet, samtidig med at der sikres social retfærdighed, et arbejdsmiljø af høj kvalitet og demokrati på arbejdspladsen. Et stærkt socialt Europa kræver, at arbejdsmarkedets parter er stærke. Den sociale dialog er derfor et af hovedprincipperne i den europæiske søjle for sociale rettigheder.

Det er afgørende for en effektiv og afbalanceret forandringsstyring at styrke arbejdsmarkedets parter. Verden er under hastig forandring på grund af f.eks. klimaændringer, digitalisering og demografiske tendenser, også arbejdsmarkedet. Covid-19 har fremskyndet nogle af disse forandringer. Den sociale dialog er afgørende for at finde afbalancerede måder at håndtere forandringerne på arbejdsmarkedet på. I hele EU stod den sociale dialog i centrum for udformningen og gennemførelsen af politikker, der skulle begrænse konsekvenserne af pandemien. På sektor- og virksomhedsniveau udarbejdede arbejdsmarkedets parter hurtigt nye arbejdsmiljøprotokoller eller gennemførte uddannelse. På nationalt plan hjalp de myndighederne med at yde økonomisk bistand til arbejdstagere og virksomheder. Arbejdsmarkedets parter spiller også en central rolle med hensyn til at tackle de vidtrækkende virkninger af den russiske angrebskrig mod Ukraine ved at lette integrationen på arbejdsmarkedet af fordrevne personer fra Ukraine samt andre flygtninge og migranter og finde bæredygtige løsninger til tilpasning af lønninger og kollektive overenskomster som reaktion på leveomkostningskrisen og de høje inflationsniveauer.

Inddragelse af arbejdsmarkedets parter styrker politikudformningen og lovgivningsprocessen. Arbejdsmarkedets parter har uvurderlig viden om og erfaring med den beskæftigelsesmæssige og sociale situation "på stedet". Deres input kan skabe den rette balance mellem arbejdstagernes og arbejdsgivernes interesser og sikre, at politikker og lovgivning bliver taget bedre imod og er mere effektive. Arbejdsmarkedets parter spiller en unik rolle i forhold til andre interessenter. Traktaten (artikel 154 i TEUF) forpligter Kommissionen til at høre arbejdsmarkedets parter om forslag på det socialpolitiske område (dvs. dem, der er omfattet af artikel 153 i TEUF) for at give arbejdsmarkedets parter mulighed for at forhandle aftaler, hvis de ønsker det. Aftaler mellem arbejdsmarkedets parter kan gennemføres ved hjælp af EU-retten (artikel 155 i TEUF). Der afholdes regelmæssigt strukturerede dialoger på EU-plan med arbejdsmarkedets parter som led i det europæiske semester for samordning af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken på alle vigtige tidspunkter i cyklussen.

EU fremmer arbejdsmarkedets parters rolle og opfordrer indtrængende til en bedre social dialog. Fremme af den sociale dialog er et fælles mål for EU og medlemsstaterne under hensyntagen til de forskellige nationale systemer og med respekt for arbejdsmarkedets parters autonomi. Der skal gøres mere både nationalt og på EU-plan for at støtte den kollektive overenskomstdækning og opbygge kapacitet, tilskynde til inddragelse af arbejdsmarkedets parter og sikre deres autonomi. Kommissionen bebudede i handlingsplanen for den europæiske søjle for sociale rettigheder fra marts 2021, at den ville fremlægge et initiativ til støtte for den sociale dialog på nationalt plan og EU-plan efter høring af arbejdsmarkedets parter. Der blev også opfordret til en styrket social dialog på alle niveauer på højeste politiske niveau med det sociale Portotilsagn, der blev undertegnet af det portugisiske formandskab for Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Parlamentet, Kommissionen, arbejdsmarkedets parter og den sociale platform. Initiativet vedrørende den sociale dialog, som også nævnes i Kommissionens meddelelse "Konferencen om Europas fremtid — En vision til en konkret indsats" fra juni 2022, yder et væsentligt bidrag til opfølgningen af konferencen.

Denne meddelelse fra Kommissionen indeholder en række konkrete foranstaltninger til yderligere at styrke EU's sociale dialog og ledsages af et forslag til Rådets henstilling om, hvordan den nationale sociale dialog og de kollektive overenskomstforhandlinger kan styrkes. Kommissionen har udarbejdet dette initiativ med tæt inddragelse af arbejdsmarkedets parter og har også haft drøftelser med Europa-Parlamentet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget.

2.NATIONAL SOCIAL DIALOG

Ordningerne og processerne for den sociale dialog varierer fra medlemsstat til medlemsstat: med hensyn til kollektive arbejdsmarkedsrelationer, den rolle, som de kollektive overenskomstforhandlinger spiller for arbejdsvilkårene, organisationers kapacitet og medlemstilslutning, de formelle strukturer for inddragelse af arbejdsmarkedets parter i politikudformning og -gennemførelse samt deres politiske betydning. Medlemsstaternes kollektive overenskomstforhandlingssystemer varierer også med hensyn til graden af centralisering eller decentralisering.

De fleste medlemsstater har en eller flere formelle nationale strukturer for social dialog, hvor repræsentanter for arbejdsgivere, fagforeninger og regeringen kan drøfte generelle økonomiske og sociale spørgsmål. Disse organers rolle og beføjelser varierer meget, men de yder normalt rådgivnings- og konsulentbistand i arbejdet med at udarbejde udkast til lovgivning og politikker, navnlig på beskæftigelsesrelaterede områder, og kan undertiden udgøre et forum for forhandling af aftaler. Mange medlemsstater har også trepartsorganer, der beskæftiger sig med specifikke spørgsmål såsom social sikring, beskæftigelse, uddannelse og sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. En produktiv social trepartsdialog, der involverer offentlige myndigheder, kræver en stærk topartsdialog mellem arbejdsmarkedets parter.

Den sociale dialog er under pres for at skabe resultater på et arbejdsmarked i forandring. Mens organisationsprocenten for arbejdsgivere (andelen af arbejdsgivere, der er medlemmer af arbejdsgiverorganisationer) har været forholdsvis stabil, er organisationsprocenten for arbejdstagere faldet (i gennemsnit) i alle medlemsstater. Skiftet i den økonomiske aktivitet fra fremstillingsvirksomhed til tjenesteydelser i den private sektor og et arbejdsmarked i forandring gør det vanskeligt for fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer at rekruttere nye medlemmer. Mange arbejdstagere, der er aktive inden for de fleste af de nyere beskæftigelsesformer, herunder et stigende antal selvstændige, er ikke repræsenteret. Det samme gælder for arbejdstagere med tidsbegrænsede kontrakter, som stiger i antal, men som er mindre tilbøjelige til at organisere sig. Fleksibiliteten med hensyn til, hvornår og hvor man arbejder, gør det vanskeligt for arbejdstagernes repræsentanter at organisere en så fragmenteret arbejdsstyrke. I de seneste år har arbejdsmarkedets parter taget initiativer til at tiltrække nye medlemmer eller give visse underrepræsenterede grupper (især ungdomsarbejdere og arbejdstagere på onlineplatforme) større indflydelse gennem målrettede strategier og rekrutteringstiltag og ved at oprette specifikke strukturer inden for organisationerne. Med hensyn til ligestilling mellem kønnene varierer andelen af kvinder i fagforeninger kraftigt i EU med en generel tendens til et stigende antal kvindelige medlemmer på trods af det samlede fald i antallet af fagforeningsmedlemmer. Kvinder er fortsat underrepræsenteret i ledende funktioner.

Andelen af arbejdstagere, der er omfattet af kollektive overenskomster, er faldet betydeligt i de seneste 30 år. Den faldt fra et anslået EU-gennemsnit på ca. 66 % i 2000 til ca. 56 % i 2019 med særligt store fald i Central- og Østeuropa [figur 1]. På tværs af medlemsstaterne er der konstateret et stort ryk i retning af decentralisering af forhandlingerne ud til virksomhederne. Ifølge Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling (OECD) er den kollektive overenskomstdækning kun høj (over 50 %) i lande med en eller anden form for sektorforhandlinger. I lande, hvor forhandlingerne overvejende finder sted på virksomhedsniveau, er den kollektive overenskomstdækning typisk lav. Koordinering på tværs af sektorer og forhandlingsenheder samt graden af koordinering er særligt vigtige aspekter af de kollektive overenskomstforhandlinger.

Graden og kvaliteten af inddragelsen af arbejdsmarkedets parter i den politiske beslutningsproces varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat. Selv om kvaliteten af inddragelsen af arbejdsmarkedets parter har været stabil i de fleste medlemsstater i de seneste år, varierer det meget fra land til land, hvornår og i hvilken grad de inddrages. En del af årsagerne hertil er de forskellige institutionelle rammer, procedurer og praksis . Navnlig vurderes kvaliteten og effektiviteten af den sociale dialog i medlemsstaterne af Beskæftigelsesudvalget i dets årlige evaluering af den sociale dialog. De seneste konklusioner, som Rådet godkendte i juni 2022, understreger bl.a. betydningen af at afsætte tilstrækkelig tid til høringer under hele den politiske beslutningsproces, sikre passende institutionelle rammer og tage stilling til spørgsmål vedrørende kapacitetsopbygning og faldende kollektiv overenskomstdækning . Europa-Parlamentet understregede også, at stærke kollektive overenskomstforhandlingssystemer øger medlemsstaternes modstandsdygtighed i tider med økonomisk krise, og at medlemsstaterne bør træffe foranstaltninger til at fremme en høj organisationsprocent for arbejdstagere og vende faldet i den kollektive overenskomstdækning.

Figur 1: Kollektiv overenskomstdækning i EU, 2000-2019

Antal ansatte dækket af kollektive overenskomster divideret med det samlede antal lønmodtagere (i %, 2000 og 2019).

Bemærk: (1) De seneste tilgængelige data er fra: 2019 (AT, BE, CZ, HU, IT, LT, NL, PL og PT), 2018 (BG, DE, DK, ES, FR, LU, LV og SE), 2017 (EL, FI, IE, SI og RO), 2016 (CY og MT), 2015 (SK) og 2014 (HR). (2) For IT er dækningen blevet ændret til 100 %, fordi de grundlønninger, der er fastsat i kollektive overenskomster, anvendes af arbejdsretterne som reference for det forfatningsmæssige princip om en passende og tilstrækkelig løn. Niveauet på 100 % af den kollektive overenskomstdækning i RO og EL i 2000 skyldes eksistensen af mekanismer, der udvider kollektive overenskomster til at omfatte alle virksomheder, mens faldet hovedsagelig skyldes afskaffelse af disse udvidelsesmekanismer og andre ændringer, der fører til decentralisering af kollektive overenskomstforhandlinger.

Kilde: For 2000 eller nærmeste — ICTWSS-databasen, version 6.1, Amsterdam Universitet. Variable AdjCov (# 111). For de seneste tilgængelige data — OECD/AIAS-databasen (2021)

EU råder over en række instrumenter, der har til formål at styrke den nationale sociale dialog. I henhold til direktivet om mindsteløn skal medlemsstaterne træffe foranstaltninger for at hjælpe arbejdsmarkedets parter med at udvikle deres evne til at indgå i kollektive overenskomstforhandlinger om lønfastsættelse og tilskynde til konstruktive, meningsfulde og informerede forhandlinger om lønninger. Direktivet opfordrer også de medlemsstater, hvor den kollektive overenskomstdækning ikke når op på mindst 80 % af arbejdstagerne, til at sørge for en ramme af grundforudsætninger for kollektive overenskomstforhandlinger samt en handlingsplan til fremme af kollektive overenskomstforhandlinger. De igangværende teknologiske forandringer og den stigende automatisering medfører en hurtig omstrukturering i hele økonomien. I den forbindelse hjælper EU-kvalitetsrammen for omstrukturering fra 2013 virksomhederne med at foregribe forandringer og afbøde de beskæftigelsesmæssige og sociale virkninger af omstruktureringer. En omfattende ramme af direktiver om information og høring af arbejdstagere, både på nationalt og tværnationalt plan, fastsætter også regler til beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder på virksomhedsniveau, navnlig i forbindelse med omstruktureringer. Europa-Parlamentet overvejer at vedtage en beslutning med henstillinger til Kommissionen om revision af direktivet om europæiske samarbejdsudvalg. EU's direktiver om offentlige udbud kræver, at medlemsstaterne respekterer retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger i henhold til ILO-konvention nr. 87 om foreningsfrihed og beskyttelse af retten til at organisere sig og ILO-konvention nr. 98 om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger.