Regionsudvalgets udtalelse om »Regionale naturparker: eksempler på en bæredygtig udvikling af de mest sårbare naturområder i EU« (97/C 215/02)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til sin beslutning af 12. juni 1996 om i henhold til EF-traktatens artikel 198 C, stk. 4, at udarbejde en udtalelse om »Regionale naturparker: eksempler på en bæredygtig udvikling af de mest sårbare naturområder i EU« og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 2 »Fysisk Planlægning i det Åbne Land, Landbrug, Jagt, Fiskeri, Skovbrug, Hav- og Bjergområder«,

under henvisning til Underudvalg 2's forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 2/97 rev.), som blev vedtaget den 12. februar 1997 med Jean-Louis Joseph som ordfører,

og ud fra følgende betragtninger:

Traktaten om Den Europæiske Union af 7. februar 1992 fastsætter i artikel 2, at et af de vigtigste mål er at fremme en bæredygtig vækst, som respekterer miljøet;

Fællesskabets miljøprogram »Mod en bæredygtig udvikling« skal sikre en bæredygtig og miljøvenlig udvikling, jf. artikel 25, 26 og 27 om landbrug og artikel 28, 29 og 30 om turisme;

Cork-erklæringen om et levende miljø i landdistrikterne;

Det er nødvendigt at udforme en politik for en integreret fysisk planlægning i landdistrikterne med høj prioritering af den økologiske balance og inddragelse af alle berørte parter;

Realiseringen af en bæredygtig udvikling i EU's landdistrikter er et langsigtet projekt, og der er derfor brug for forsøgsområder;

EU-landenes beskyttede naturområder - hvadenten disse er opført på IUCN's liste eller ej - kan danne udgangspunkt for en sådan politik;

De regionale naturparker har et erfaringsgrundlag og spiller en rolle som forsøgslaboratorium i de respektive medlemslande;

Et europæisk net af beskyttede naturområder, der forvaltes af de lokale myndigheder i partnerskab med de socioøkonomiske aktører og i tæt samarbejde med myndighederne på nationalt og EU-plan, kan puste nyt liv i EU's landdistrikter;

Det er absolut nødvendigt at inddrage erhvervslivet og de lokale myndigheder i forvaltningen af de mest sårbare beskyttede områder for effektivt at værne om dem og udnytte deres værdier -

på den 17. plenarforsamling den 12.-13. marts 1997 (mødet den 12. marts) vedtaget følgende udtalelse.

INDLEDNING

Regionale naturparker findes ikke i alle EU-lande. Den Internationale Naturværnsunion har udarbejdet en liste over EU-landenes beskyttede naturområder, dvs. beboede, sårbare naturområder, der defineres således: »Landområde evt. med kyststrækning og tilgrænsende farvand, hvor samspillet mellem naturen og mennesket i tidens løb har formet landskabet og skabt enestående herlighedsværdier, miljømæssige og/eller kulturelle værdier og ofte stor biologisk diversitet.

Bevarelsen af dette traditionelle samspil i sin helhed er en afgørende forudsætning for beskyttelsen, vedligeholdelsen og udviklingen af det pågældende område.«

I udtalelsen tages alle disse områder med i betragtning. I Natura 2000-nettet medtages foruden de områder, der er opført i listen, de områder i medlemsstaterne, der opfylder ovennævnte kriterier. Disse områder behandles på lige fod med de områder, der nævnes i listen.

Erfaringerne med de regionale naturparker kan indgå i overvejelserne over, hvorledes de fredede områder bedst kan forvaltes, og det er EU's opgave at medvirke til udbredelsen af berigende erfaringer.

Alle sætter stor pris på landskabernes og naturområdernes kvalitet og forskelligartethed i EU.

Disse områder med store naturværdier er i dag truet af nedslidning og forringelse, fordi den årtusindgamle balance mellem naturen og menneskets traditionelle aktiviteter er ødelagt af mange forskellige grunde, hvoraf nogle er velkendte (produktionsudstyr, der ikke er tilpasset omgivelserne, ringe styring af urbaniseringen, landbrugets miljøbelastning, industriens forurening, rovdrift på naturressourcer), mens andre er mindre iøjnefaldende (for stort pres på visse udflugtsmål, sportsudøvelse i »den fri natur«, ændringer i vandforvaltningen og nedslidning af landskabet) og ligefrem paradoksale (afvandring og ophør af traditionelle aktiviteter såsom græsning).

Det er absolut nødvendigt på EU-plan at bevare disse områders landskabsværdi og værdi som turistmål, ikke kun af kortsigtede økonomiske grunde såsom opretholdelse af turismen, men også for at sikre livskvaliteten for de nuværende beboere og de kommende generationer, som vi har pligt til at videregive den arv, vi selv har fået.

Disse områders værdi skal bevares, og i dette øjemed må man sætte ind på to fronter:

- bedre samordning af de offentlige foranstaltninger for de sårbare områder,

- indførelse af de nødvendige bestemmelser i EU-politikkerne, ikke mindst i den fælles landbrugspolitik, for at opfylde målsætningerne om at beskytte og udvide de områder, hvor en sådan forskelligartet natur findes.

1. De sårbare naturområder set i lyset af EU's målsætninger

Denne udtalelse omhandler ikke alle landdistrikter i EU, men kun de mest sårbare områder set ud fra et landskabsmæssigt synspunkt.

Emnet er de naturområder, der er sårbare på grund af et særligt tæt samspil mellem mennesket og naturen. Der er blandt andet tale om kystområder, vådområder og mindre bjerge.

Disse beboede, sårbare naturområder falder ind under Den Internationale Naturværnsunions (IUCN) definition, som er anført i notabenet.

Udtalelsen omhandler regionale naturparker for at give et konkret eksempel på en bæredygtig udvikling af områder, der er særligt truet ud fra et naturbeskyttelses- og landskabsmæssigt synspunkt.

En bæredygtig udvikling er i dag en af Den Europæiske Unions prioriterede mål i overensstemmelse med Rio-aftalerne.

Den bæredygtige udvikling skal gennemføres gradvist ifølge forpligtelserne i henhold til Agenda 21.

De regionale naturparker kan tjene som eksempel for landdistrikterne og fungere som spydspids ved iværksættelsen af denne nye politik.

De regionale naturparker har som mål at basere lokalområdets økonomiske udvikling på bevarelse og udnyttelse af natur- og kulturværdierne i et omfang, som er foreneligt med de naturgivne, kulturelle og sociale vilkår. Dette mål og midlerne, der tages i anvendelse for at nå det, er i fuld overensstemmelse med de mål, der er knyttet til en bæredygtig udvikling.

1.1. Landskabspolitik

En landskabspolitik i EU-15 forekommer yderst kompliceret, da lovgivningen er meget forskellig fra land til land. Imidlertid er de politisk, økonomisk og socialt ansvarlige meget lydhøre over for dette emne.

Selv om befolkningerne i de 15 EU-lande er enige om at presse på for at sikre naturværdierne og landskaberne, er det vanskeligt at gennemføre en konkret indsats, fordi retsmidlerne er så forskellige.

De regionale naturparker er velegnede til at tackle de forskellige vilkår i EU, fordi de baseres på lokale forhold og et samordnet lokalt udviklingsprojekt.

1.2. Udviklingen af den fælles landbrugspolitik

De regionale naturparker er sårbare områder, der som de første rammes af omskiftelser i landdistrikterne. De giver mulighed for at påvise begrænsningerne ved den politik, der føres.

De kan således fungere som forsøgsområder for udviklingen af den fælles landbrugspolitik i EU's mest sårbare områder og navnlig for opfølgningen af miljøforanstaltningerne i landbruget under den fælles landbrugspolitik på grundlag af langfristede kontrakter med landmændene i disse egne.

I det følgende fremsættes forskellige forslag:

1.3. Gennemførelsen af habitat-direktiverne

Natura 2000 er betegnelsen på et kommende net af beskyttede naturområder. Det er EU's habitat- og fugledirektiver ()() og deres indvirkning på den nationale og regionale politik for fysisk planlægning, der har givet stødet til oprettelsen af dette net. Natura 2000-områderne vil blive udvalgt ud fra deres betydning for bevarelsen af visse dyr, planter eller landskabsformer, som er sjældne eller truet i EU som helhed (lister over de pågældende arter og landskabstyper er anført i bilag til direktiverne). Udvælgelsen af de pågældende områder er endnu ikke afsluttet.

De regionale naturparker, som bygger deres fremtid på de eksisterende natur- og kulturværdier i deres område, er i en særdeles god position til at bidrage til etableringen af dette nye net i samarbejde med repræsentanter for de instanser, der forvalter naturområderne.

1.4. Promovering af lokale produkter gennem anvendelse af et varemærke

Regionale naturparker kan give navn til et indregistreret varemærke, som kan være et effektivt middel i markedsføringen af lokale landbrugsprodukter og kunsthåndværksartikler, idet de betingelser, der knyttes til varemærket, giver forbrugerne garanti for kvalitet. I forbrugernes bevidsthed har de varemærker, der knyttes til naturparkerne, et godt image. Dette understreges i udtalelsen om »Beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter - et trumfkort for regionerne« ().

Varemærket kan blive et middel til at fremme afsætningen af landbrugsvarer og kunsthåndværksartikler og således bidrage til, at parkerne kan give økonomisk udbytte.

En sådan indsats er vigtig for at fremme afsætningen uden for naturparken, men et varemærke kan også på fremragende vis medvirke til at generobre det lokale marked og styrke den økonomiske solidaritet i et område.

Man må dog sikre sig, at indsatsen stemmer overens med bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 2081/92 () om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler.

1.5. Udvikling af en turisme baseret på naturoplevelser

De regionale naturparker kan medvirke til en kontrolleret turistmæssig udnyttelse af naturområder. Naturparkerne er velegnede udgangspunkter for en turisme, der imødekommer de europæiske turisters nye efterspørgsel efter naturoplevelser. De giver mulighed for at yde de europæiske forbrugere garanti for en velbevaret natur samt service af høj kvalitet. Der kan med fordel etableres et samarbejde med de organisationer, der tilbyder kost og logi på bondegårde.

1.6. Miljøoplysning

De regionale naturparker kan på udmærket vis indgå i miljøoplysningen, fordi der her praktiseres miljøbeskyttelse i dagligdagen. De viser hver dag gennem konkrete eksempler, at den største hensyntagen til miljøet ikke er uforenelig med økonomisk udvikling, men tværtimod er fordelagtig for EU's landdistrikter - det er netop det, der kendetegner en bæredygtig udvikling.

1.7. Beskæftigelse

Det er i dag et vigtigt mål for EU-landene at styrke beskæftigelsen i landbruget og skabe nye arbejdspladser i landdistrikterne inden for andre sektorer, herunder især turismen. De regionale naturparker er velegnede til at skabe varig beskæftigelse i landdistrikterne, da de fremmer udviklingen af en sammenhængende politik, der tager udgangspunkt i de lokale ressourcer i stedet for at ødelægge dem.

2. Regionale naturparker som forsøgsområder for landbrugspolitik og naturforvaltning

Landbrugspolitikken er afgørende for den fysiske planlægning, så meget mere som den hovedsageligt fastlægges på EU-plan. Med en bæredygtig forvaltning af naturområderne som mål er det interessant at undersøge, hvorledes naturparkerne drives, med henblik på fremsættelse af en række forslag.

I denne forbindelse ville det være hensigtsmæssigt at foretage en indsamling af data via de eksisterende forskningscentre.

Ud over landbrugspolitikken spiller skovpolitikken og byplanlægningen også en afgørende rolle, men disse henhører fortsat under medlemsstaterne. Kommissionens ledsageforanstaltninger på disse områder behandles nedenfor i de relevante afsnit.

2.1. Behov for nytænkning med henblik på en landbrugspolitik, der lægger større vægt på en bæredygtig udvikling

Gennem ledsageforanstaltninger (foranstaltninger vedrørende miljøvenligt landbrug, skovrejsning og førtidspensionering) finansieret af EUGFL, Garantisektionen, indledte reformen af den fælles landbrugspolitik i 1992 en omfattende udvikling af samspillet mellem landbruget og miljøet i landdistrikterne. De reelle konsekvenser af denne reform vil først kunne påvises i løbet af de kommende år. Det er nødvendigt at videreføre og forbedre ledsageforanstaltningerne som uafhængigt støtteinstrument med særlig vægt på udvikling af miljøvenlige produktionsmetoder og landskabspleje.

For en del af foranstaltningerne er der fastsat en indledende anvendelsesfase på fem år.

De initiativer, der blev foreslået i 1992, skal altså evalueres efter fem års forløb. Miljøforanstaltningerne løber over fem år, og ordningen med braklægning med og uden omdrift i henhold til forordning (EØF) nr. 1765/92 () gælder i fem år.

Det er nødvendigt allerede nu at forsøge at opgøre de foreløbige resultater af denne indledende fase for bedre at kunne forberede den følgende fase. Dette er særligt vigtigt, fordi gennemførelsen af den første fase har vist, at der er behov for at:

- råde over nye socioøkonomiske parametre,

- indkredse lokalområdernes præcise behov,

- sætte en debat i gang om andet og mere end simpel fødevareproduktion. Der er mange grundlæggende spørgsmål vedrørende jordbeskatning og arealanvendelse. Hvis man undlader at tage problemerne op, kan man komme til at bremse den spirende udvikling.

Det er derfor vigtigt at gøre sig klart, i hvilken retning udviklingen går både i teknisk, økonomisk, sociologisk og administrativ henseende. Dermed bliver det muligt i de nye forslag at indrette bestemmelserne efter de reelle vilkår og udviklingstendenser.

2.2. Forslag vedrørende regionale naturparker og sårbare naturområder

De regionale naturparker har i deres egenskab af forsøgscentre, hvor der i stor skala kan foretages forsøg »i marken«, særligt gode forudsætninger for at imødekomme disse behov.

De kan give inspiration til nye konkrete foranstaltninger, eftersom:

- et vigtigt element i de regionale naturparkers strategi og indsats igennem flere tiår har været sammenkædningen af landbrug og miljø,

- naturparkerne i kraft af deres beliggenhed virker som »stetoskoper«, der aflæser de lokale behov og uoverensstemmelserne mellem de generelle politiske foranstaltninger og de lokale problemer. De har altså en rolle som diagnosestillere,

- forvalterne af naturparkerne har den ekspertise og tværfaglige kompetence, som er nødvendig for at udarbejde forslag til aktioner,

- på lokalt og nationalt plan er de i permanent kontakt med aktørerne i landdistrikternes udvikling: folkevalgte, statslige organer, eksperter. I forbindelse med aktionerne etableres der også kontakt med forsknings- og undervisningssektoren.

På denne baggrund foreslår de regionale naturparker aktioner på to niveauer.

Deres forslag sigter mod indgåelse af en aftale mellem medlemsstaten, Europa-Kommissionen og parkerne. De vedrører i hvert tilfælde et velafgrænset område.

Formålet med en sådan aftale er i fællesskab at fastsætte konkrete mål og at evaluere dem for at drage lære heraf.

Forsknings- og undervisningskredse (landbrugsundervisning og uddannelse af medarbejdere i den lokale administration) kan også inddrages på kontraktbasis i denne evaluering og information om erfaringerne.

Aftalerne bør omfatte følgende emner:

a) Tilpasning af de eksisterende foranstaltninger eller større hensyntagen hertil i forbindelse med nye tiltag

- Forslagene vedrørende braklægning samt miljøforanstaltninger på landbrugsområdet kan - selvom de i deres nuværende form kan medvirke til produktionsnedskæringer - forbedres yderligere, hvad angår deres indvirkning på økosystemer, landskaber og naturressourcer.

Nogle af de regionale naturparker har allerede haft lejlighed til sammen med repræsentanter for landbrugerne indgående at drøfte, hvorledes man i praksis kan iværksætte foranstaltninger med et præcist miljømæssigt sigte. Naturparkerne ønsker at fremsætte forslag til forbedring af det nuværende system blandt andet gennem øget inddragelse af miljøaspektet.

Kommissionen og medlemsstaterne opfordres til at godtage princippet om, at de regionale naturparker er vigtige partnere ved eksperimentering med nye foranstaltninger.

- Det bør overvejes, hvorledes landbrugsdriften skal tilrettelægges for at kunne varetage en ny funktion: modtagelse af offentligheden.

Offentlighedens adgang forudsætter en vigtig mentalitetsændring, men det er også nødvendigt at beskæftige sig med de tekniske spørgsmål såsom forskellige former for adgang (fri adgang eller obligatorisk ledsagelse) og konsekvenserne for organiseringen af kvægdriften, fordelingen af vandforsyningskilder, sikkerheden for ejendomme og personer.

Sådanne overvejelser i forbindelse med så forskellige områder som sumpe og bjergområder kan tilføre EU-lovgivningen (forordning (EØF) nr. 2078/92, artikel 2) () nogle operative elementer.

- Naturforvaltningsformer, der tager hensyn til landskabets biologiske kvalitet, bør favoriseres. Det drejer sig bl.a. om de forvaltningsformer, der anvendes i forbindelse med fællesarealer såsom overdrev, græsgange, vandløb osv. Det er vigtigt, at man i dag tænker nærmere over, hvorledes man kan forbedre og omlægge forvaltningen af disse arealer.

b) Elementer, der kan give regionerne et større råderum ved iværksættelsen af strukturpolitiske tiltag og ledsageforanstaltninger inden for landbruget

- Arbejdet med metoder og redskaber til udformning af kontrakter om miljøvenlig landbrugsforvaltning kræver:

overvejelser over, hvilke juridiske redskaber der skal anvendes i lyset af forsøgsområdernes resultater. Hvordan skal kontrakten med en jordbruger se ud? I hvilke tilfælde skal man snarere indgå kontrakt med en jordejer? Hvor længe skal kontrakten løbe for at få en reel indvirkning på miljøet?

overvejelser over, hvilke diagnoseredskaber der skal anvendes inden indgåelse af en kontrakt: opgørelser, kortlægning og prioritering af områder, der er truet ud fra såvel et biologisk som et landskabsmæssigt synspunkt.

- Der bør etableres tekniske og økonomiske parametre angående miljøvenlige produktionsmetoder (ekstensivt kvæghold, økologisk landbrug osv.) til brug ved udformning af kontrakter og forpligtelser, der er tilpasset de lokale behov.

- Der bør tilstræbes en balance mellem landbrug og skovbrug. Hvordan kan landbrugsjorder beplantes, når man ønsker at respektere biodiversiteten, de landskabelige værdier samt landbrugets og skovbrugets økonomiske levedygtighed?

c) Forslag til tackling af situationer, der kun i ringe omfang tages i betragtning i de eksisterende lovregler, men som vil stå i centrum for debatten i de kommende år

- Produktionsrettigheder i tilknytning til landskabspleje: ekstensivt landbrug forekommer i dag at være en interessant forvaltningsform, når det drejer sig om at vedligeholde jorderne. Mange aktører går ind for en styrkelse eller rehabilitering af græsgange gennem ekstensiv kvægdrift. Der er imidlertid problemer forbundet med gennemførelsen af denne idé.

Debatten peger bl.a. på fordelingen af græssende dyr på det pågældende område. Selvom støtten til landmænd, som går over til ekstensiv kvægdrift, må siges at være betydelig, opstår der ofte problemer med mangel på græssende dyr, når der skal udvikles en form for ekstensiv kvægdrift, der kan vedligeholde græsarealerne.

Det forekommer derfor omsonst at håbe på, at ekstensiv kvægdrift kan træde i stedet for salgsafgrøder, og at områder, hvis miljøkvalitet er truet, fordi de ikke plejes, kan rehabiliteres, så længe der ikke skabes forudsætninger for en debat om fordeling af produktionsrettigheder under hensyntagen til de lokale vilkår.

Sådanne produktionsrettigheder bør også omfatte andre afgrøder.

Det er hensigtsmæssigt:

- at denne debat indledes på EU-niveau på et klart grundlag,

- at naturparkerne fungerer som forsøgsområder for ordninger, der via særlige produktionsrettigheder eller præmier giver mulighed for at sammenkæde produktion og landskabspleje.

Landbrugsbedrifterne på naturparkens område kan for eksempel erhverve produktionsrettigheder på betingelse af, at de anvender en produktionsform, som respekterer det lokale miljø, landskab, arealanvendelse og produktkvalitet.

Ovennævnte produktionsrettigheder skal forvaltes parallelt med de klassiske produktionsrettigheder for at undgå konkurrence med produktionssektorer uden for naturparkerne.

Disse ordninger kan iværksættes som treårige forsøg på grundlag af frivillige projekter. Efter forsøgsperiodens afslutning gøres der status. For at sikre, at der er tale om et specifikt forsøgsprojekt bør der indgås en aftale mellem Kommissionen, medlemsstaten, de berørte lokale myndigheder og naturparkerne.

Jord, der ikke dyrkes

Der indgås for øjeblikket mange forvaltningskontrakter med jordbrugere. Det er vigtigt, da bestemte former for landbrugsvirksomhed bidrager til at vedligeholde miljøet og landskabet.

Imidlertid er der i visse regioner på grund af den alvorlige økonomiske tilbagegang nedlagt så mange landbrugsbedrifter, at landskabsplejen forsømmes.

Det ville være nyttigt at tage direkte fat på spørgsmålet om forvaltningskontrakter med jordejerne, hvad enten de ejer landbrugsjord eller skov.

Kontrakternes formål og forhold til de kontrakter, der indgås med jordbrugerne, bør drøftes for at undgå enhver form for konkurrence, ligesom kontrakternes indhold og juridiske udformning bør behandles.

Det er desuden nødvendigt at indlede såvel en politisk som en teknisk debat om den rolle, landmænd, der udøver flere aktiviteter, kan spille i vedligeholdelsen af landdistrikterne. Hvilke forvaltningskontakter skal man indgå med disse landmænd? Hvordan skal man definere dem?

3. Grundlæggende principper for regionale naturparker

Det særegne ved de regionale naturparker ligger i, at de beskytter miljøet og samtidig bidrager til økonomisk udvikling af sårbare områder.

En regional naturpark består af en samling kommuner, som med støtte fra regioner og departementer skaber deres egen fremtid ved at forhandle sig frem til et projekt for det pågældende område; dette nedfældes i en aftale, som skal godkendes af staten for en tiårig periode. Naturparkerne har til opgave at gennemføre en detaljeret fysisk planlægning for området og skabe en bæredygtig økonomisk udvikling. Desuden skal naturparkerne give plads for aktiviteter og være den samlende kraft, der koordinerer politiske udspil og foranstaltninger med henblik på en afbalanceret forvaltning af området. Med disse mål for øje samarbejder naturparken med de forskellige lokale aktører.

En regional naturpark bygger på fire grundprincipper:

1) Lokal indfaldsvinkel: en regional naturpark skal baseres på alle aspekter af områdets liv, det vil sige geografi, flora og fauna, befolkning samt kultur, historie og lokalt særpræg.

2) En regional naturpark opbygges på grundlag af et projekt, hvilket er vigtigt for dets succes, eftersom noget af det, landdistrikterne især savner, er at kunne lægge langsigtede planer og samles om et fælles projekt.

3) Kontraktbasis: når projektet er skabt, underskrives en kontrakt af alle partnere, regionale myndigheder samt staten, som er garant for, at projektet gennemføres. Dette er et meget vigtig udgangspunkt for lokalområdet, eftersom det giver mulighed for politisk og finansiel støtte til et klart afgrænset område, der går ind i et fælles projekt.

4) Etablering af en administration, der kan iværksætte projektet. Administrationen varetages af de berørte lokale myndigheder i fællesskab. På denne måde anvendes subsidiaritetsprincippet i praksis: lokalområdet tager hånd om sin egen fremtid på grundlag af en kontrakt, som det har indgået med sine partnere.

Denne administrationsform er også en velegnet ramme for samråd mellem og mobilisering af alle offentlige og private aktører i lokalområdet. Den tværfaglige struktur sikrer den tekniske, administrative og finansielle ekspertise, der kan sætte afgørende skub i udviklingen i områder, som er i kraftig tilbagegang.

De regionale naturparker bør anerkendes og støttes som et middel til fremme af en bæredygtig udvikling. Da de danner forbillede for tilpasningen af landbrugsstrukturen og udviklingen af landdistrikterne, bør de i højere grad støttes som pilotprojekter i henhold til artikel 8 i forordning (EØF) nr. 2085/93 (EUGFL, Udviklingssektionen) ().

4. Et europæisk net af regionale naturparker og sårbare naturområder

Forpligtelsen til at skabe en bæredygtig udvikling i de europæiske landdistrikter ligger fast. Derfor er en tilpasning af den fælles landbrugspolitik og regionalpolitikken nødvendig.

Denne udvikling må nødvendigvis være gradvis, og den vil kræve både tid og omtanke. Regionsudvalget foreslår i første omgang at afprøve den på de mest sårbare, beboede landdistrikter, hvor man forsøger at praktisere en bæredygtig udvikling.

Dette nye net kan give anledning til en mere sammenhængende national politik vedrørende naturbeskyttelse og landskabspleje, bæredygtig udvikling og regionalpolitik under medlemsstaternes og de regionale myndigheders fælles ansvar.

KONKLUSION

Regionsudvalget anmoder Kommissionen om at:

1. udbygge ledsageforanstaltningerne under den fælles landbrugspolitik med særlig vægt på fremme af miljøvenlige produktionsmetoder og på landskabspleje. Kommissionen bør udstikke retningslinjerne, men overlade udformningen og den praktiske gennemførelse af miljøvenlig produktion til medlemsstaterne og regionerne,

2. medvirke til etableringen af et net af forsøgsområder som foreslået i nærværende udtalelse og med udgangspunkt i de eksisterende beskyttede naturområder i EU, som ønsker at medvirke.

Dette net skal med Kommissionens støtte arbejde med følgende opgaver:

2.1. undersøge, hvorledes landbrugsbedrifterne kan tilpasses til en ny funktion: modtagelse af turister,

2.2. forvalte de offentligt ejede områder på den måde, der er mest skånsom over for økosystemerne,

2.3. undersøge forudsætninger og fremgangsmåder for indgåelse af kontrakter med landbrugerne om miljøforvaltning,

2.4. bidrage til at tilvejebringe et teknisk og økonomisk referencegrundlag for miljøvenlige produktionsmetoder,

2.5. tilstræbe balance mellem landbrug og skovbrug,

2.6. gøre forsøg med indførelse af produktionsrettigheder i tilknytning til landskabspleje i overensstemmelse med gældende lovbestemmelser i de enkelte medlemsstater. Disse forsøg skal gennemføres over tre år og afsluttes med en evaluering,

2.7. tage konkret fat på spørgsmålet om indgåelse af forvaltningskontrakter med jordejerne,

2.8. gøre forsøg med indgåelse af langfristede kontrakter med landbrugere og skovbrugere,

3. medvirke til etablering af et net og til at fremme kontakten mellem de beskyttede naturområder for at sætte skub i gennemførelsen af det femte miljøprogram under iagttagelse af det regionale spillerum i henhold til EF-traktatens artikel 3 B, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, andet punktum,

4. udarbejde en rapport om, hvorledes det femte miljøprograms henstillinger efterfølges i de beskyttede naturområder i EU,

5. samarbejde med de regionale myndigheder, der forvalter de beskyttede naturområder, om udarbejdelsen af ovennævnte rapport,

6. medvirke til udformningen af et uddannelsesprogram for folkevalgte og eksperter med ansvar for forvaltningen af de beskyttede naturområder.

Bruxelles, den 12. marts 1997.

Pasqual MARAGALL i MIRA

Formand for Regionsudvalget

() EFT nr. L 206 af 22. 7. 1992, s. 7.

() EFT nr. L 103 af 25. 4. 1979, s. 1; EFT nr. L 115 af 8. 5. 1991, s. 41; EFT nr. L 164 af 30. 6. 1994, s. 9.

() EFT nr. C 34 af 3. 2. 1997, s. 8.

() EFT nr. L 208 af 24. 7. 1992, s. 1.

() EFT nr. L 181 af 1. 7. 1992, s. 12.

() EFT nr. L 215 af 30. 7. 1992, s. 85.

() EFT nr. L 193 af 31. 7. 1993, s. 44.