31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/35 
Udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets direktiv om overvågning af og kontrol med 
kreditinstitutters store engagementer i1) 
(91/C 339/10) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 13. maj 1991 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 57, stk. 2, at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om 
det ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for industri, handel, håndværk og 
tjenesteydelser, som udpegede Robert Pelletier til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse 
den 10. juli 1991. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på den 289. plenarforsamling, mødet den 
25. september 1991 med et flertal af stemmer for, 2 imod og 4 hverken for eller imod, følgende 
udtalelse. 
Den internationale bankverden har gennem flere år 
arbejdet i et uvejrsklima, hvilket skyldes mange fakto­
rer: udviklingslandenes gældsætning har ført til krise, 
løsningerne inden for rammerne af Den internationale 
Valutafonds henstillinger har kostet dyrt for kreditinsti­
tutternes statusopgørelser, der har været krise i det 
amerikanske banksystem, i det japanske banksystem 
osv. ... EF, der har stået ganske godt i læ for de store 
uvejrsudbrud, kan i dag mærke virkningerne af, at 
afsvækkede kreditinstitutter, der er kontrolleret af tred­
jelande, har aktiviteter og forpligtelser i store dele af 
dets territorium. 
Under disse omstændigheder er det forståeligt, at de 
myndigheder, der fører tilsyn med kreditinstitutterne, 
tilstræber en markant styrkelse af de tilsyns- eller endog 
varslingsmekanismer, der gør det muligt at forebygge 
katastrofer. 
ØSU forstår og bifalder, at Kommissionen ønsker at 
bidrage til styrkelsen af forsigtighedsreglerne ved at 
foreslå et direktiv, der tager sigte på at forebygge de 
risici, som kreditinstitutter påtager sig gennem engage­
menter, der svarer til en betydelig del af deres egenkapi­
tal. ØSU udtrykker stor tilfredshed med den kvalitet, 
der præger Kommissionens arbejde på dette indviklede 
lovgivningsområde. 
Da området er så indviklet, og det er meget vanskeligt 
at overskue alle økonomiske og finansielle konsekven­
ser af et indgreb, som nødvendigvis i højere grad bygger 
på statskontrol end på økonomiske faktorer, ser ØSU 
sig dog nødsaget til at fremsætte en række bemærknin­
ger, som forekommer påkrævede, selv om de fleste af 
dem er af teknisk karakter. 
ØSU ønsker at yde et konstruktivt bidrag, men kan 
ikke se bort fra, at det også skal genspejle de berørte kredses betænkeligheder ved et regelsæt, som kan have 
stor indvirkning på dynamikken i hele Fællesskabet. 
1. Præsentation af direktivet 
1.1. Direktivets formål 
Direktivforslaget har til formål at supplere allerede 
foreslåede eller vedtagne EF-forsigtighedsregler om sol­
vensnøgletal, egenkapital, kapitalgrundlag og konsoli­
dering. 
Forslaget erstatter Kommissionens henstilling af 
22. december 1986 om kreditinstitutters store engage­
menter (2); det nødvendige i harmonisering af reglen om 
risikofordeling er udtrykkeligt anført i Kommissionens 
hvidbog om gennemførelsen af det indre marked i 1993. 
Forslaget har følgende to formål: 
— at supplere forsigtighedsreglerne i forbindelse med 
fri udveksling af tjenesteydelser ved at overvåge og 
begrænse store engagementer for at opnå en bedre 
risikofordeling, thi hvis et kreditinstitut i for høj 
grad har koncentreret sine engagementer om én og 
samme debitor, og hvis denne ikke er i stand til at 
indfri sine forpligtelser, kan dette påvirke kreditin­
stituttets solvens og undertiden endog true dets ek­
sistens, 
— at undgå konkurrenceforvridning mellem kreditin­
stitutter, så det hindres, at visse kreditinstitutter 
får konkurrencefordele, fordi de er underlagt mere 
lempelige regler. 
1.2. Berørte økonomiske aktører 
Direktivet gælder for kreditinstitutter. 
(!) EFT nr. C 123 af 9. 5. 1991, s. 18. (2) EFT nr. C 33 af 4. 2. 1987, s. 10. 
Nr. C 339/36 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
1.3. Foreslåede bestemmelser 
Direktivet skal modvirke, at et kreditinstituts engage­
menter i alt for høj grad koncentreres på en enkelt 
kunde eller en enkelt »gruppe af indbyrdes forbundne 
kunder«, så det forhindres, at kreditinstituttets eksistens 
trues, hvis en enkelt kunde ikke indfrier sine forplig­
telser. 
Det påbydes derfor, at der skal ske indberetning til de 
kompetente myndigheder af alle engagementer, som når 
op på 10% eller mere af kreditinstituttets egenkapital, 
og desuden fastsættes en dobbelt grænse for store enga­
gementer, der defineres som følger: 
— en individuel grænse: et kreditinstitut må ikke med 
en enkelt kunde eller grupper af indbyrdes forbund­
ne kunder indgå engagementer for beløb, der tilsam­
men overstiger 25% af kreditinstituttets egenka­
pital, 
— en overordnet grænse: et kreditinstitut må ikke 
indgå store engagementer for beløb, som tilsammen 
overstiger 800 % af egenkapitalen. 
Direktivet indeholder overgangsforanstaltninger, hvor­
efter myndighederne kan give et kreditinstitut højst fem 
år til at bringe de eksisterende engagementer inden for 
de fastsatte grænser. Har kreditinstituttet på grundlag 
af en bindende aftale ydet lån med længere løbetid, 
kan disse dog videreføres indtil deres forfaldstidspunkt. 
Kreditinstitutter med en kapital på under 5 millioner 
ECU indrømmes en yderligere frist indtil år 2000. 
2. Generelle bemærkninger 
På baggrund af direktivforslagets målsætning anser 
ØSU følgende punkter for væsentlige: 
2.1. En komité under Den internationale Betalings-
bank (BIS) i Basel har udarbejdet en tekst om det 
foreliggende spørgsmål. Denne tekst er en adfærdsko­
deks i modsætning til teksten om Cooke-nøgletallet. 
Der er derfor ikke noget absolut krav om, at teksten skal 
gennemføres af samtlige Basel-udvalgets medlemsstater; 
desuden rummer de deri nedfældede bestemmelser en 
bred margen. 
Hvis Kommissionen fastsætter præcise og bindende 
normer, lægger den yderligere byrder på kreditinstitut­
terne i EF. 
ØSU skal derfor henlede Kommissionens opmærksom­
hed på den risiko for konkurrenceforvridning mellem 
kreditinstitutter i EF og tredjelande, som direktivets 
vedtagelse vil afstedkomme. Kommissionens direktivforslag er inspireret af Basel-
komitéen. Imidlertid er komitéens rapport — uden at 
det siges udtrykkeligt — henvendt til store kreditinsti­
tutter med international virksomhed. Derimod gælder 
direktivforslaget for samtlige kreditinstitutter i EF, uan­
set deres størrelse. Direktivforslaget tager derfor ikke 
højde for de særlige karakteristika, der kendetegner de 
kreditinstitutter, der arbejder på regionalt plan eller er 
af begrænset størrelse, men som alligevel spiller en 
væsentlig rolle for finansieringen af det lokale erhvervs­
liv, og navnlig af små og mellemstore virksomheder, 
idet de påtager sig betydelige risici i forhold til deres 
egenkapital. Direktivets gennemførelse vil derfor volde 
denne kategori institutter tilpasningsproblemer, som i 
yderste konsekvens kan bringe deres eksistens i fare, 
hvis tilsynsmyndighederne ikke har mulighed for at 
fastsætte undtagelser og forlænge tilpasningsfristen. 
2.2. Det foreliggende direktivforslag er en logisk 
følge af andre direktiver (solvensnøgletal, egenkapital, 
kapitalgrundlag og konsolidering). 
Det foreliggende direktivforslag indeholder imidlertid 
intet om vægtninger af risikoen i forbindelse med sol­
vensnøgletal. 
Der bør tilstræbes konsekvens mellem disse forskellige 
lovtekster: 
— dels for at sikre, at de foreslåede forsigtighedsregler 
vedbliver at være metodisk rationelle, 
— og dels for at gøre det muligt for kreditinstitutterne 
og myndighederne at tilvejebringe ensartede og kon­
sekvente tilsynsinstrumenter. 
2.3. Direktivforslaget vedrører kun kreditinstitutter, 
selv om en del af de aktiviteter, som nævnes i det andet 
bankdirektiv, også kan udøves af investeringsselskaber. 
Det forekommer påkrævet, at identiske forsigtigheds­
regler og ækvivalente definitioner af egenkapital gælder 
for samtlige de institutter, som kan udøve de samme 
aktiviteter, således at enhver konkurrenceforvridning 
undgås. Disse regler bør derfor figurere i direktivet om 
kapitalgrundlag blandt dette direktivs bestemmelser om 
investeringsselskaber. 
2.4. Det fremhæves klart i direktivforslaget, at den 
mærkbare nedsættelse af den øvre grænse i forhold til 
den, der var fastsat i henstillingen, kan give anledning 
til tilpasningsproblemer for visse kreditinstitutter eller 
for visse banksystemer eller dele af banksystemer. 
31. 12. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/37 
I denne forbindelse bør direktivet fastholde den grænse 
på 40%, som er fastsat i henstillingen af 22. december 
1986, både i forbindelse med eksterne risici og risici 
inden for koncernen. 
Dette loft ville give myndighederne en større vurderings-
margen og mulighed for at tage højde for de enkelte 
medlemsstaters specifikke strukturer. 
2.5. Når der er tale om engagementer, som et kredit­
institut påtager sig i forbindelse med en kunde eller en 
gruppe af indbyrdes forbundne kunder, der er kreditin­
stituttets moderselskab og/eller en eller flere af dette 
moderselskabs datterselskaber (artikel 4, stk. 2, i direk­
tivforslaget), er der ingen grund til at nedsætte procen-
satsen i artikel 4, stk. 1, men man bør tværtimod operere 
med én enkelt tærskel for begge engagementer. 
3. Særlige bemærkninger 
ØSU henleder Kommissionens opmærksomhed på en 
række punkter, som bør klargøres eller ændres. 
3.1. Definitioner (art. 1) 
3.1.1. Garantiforpligtelser ved emission 
af værdipapirer [art. 1, litra h)] 
Hovedrisikoen ved enhver garantiforpligtelse i forbin­
delse med emission af værdipapirer ligger i den mar-
kedsrisiko, som løbes i et kort tidsrum, snarere end den 
risiko, som er knyttet til den anden part. 
Denne aktivitet bør derfor udelukkende behandles i 
direktivet om kapitalgrundlag, som specifikt omhandler 
markedsrisikoen. Desuden kan det tilføjes, at garanti­
forpligtelser ved emission af værdipapirer udtrykkeligt 
nævnes og behandles i direktivet om kapitalgrundlag. 
Alle garantiforpligtelser ved emission af værdipapirer 
bør derfor kunne undtages fra direktivets bestemmelser, 
indtil garantiforpligtelserne helt eller delvist opføres i 
status. Indrømmes denne fritagelse ikke, risikerer man 
at bringe markedet for garantiforpligtelser i fare. En 
sådan undtagelse er særligt berettiget, fordi garantifor­
pligtelser tydeligvis kun er midlertidige engagementer. 
3.1.2. Definition af begrebet »indbyrdes 
forbundne kunder« 
a) Definitionen af »gruppe af indbyrdes forbundne 
kunder« refererer både til et juridisk kriterium (ek­
sistensen af en bestemmende indflydelse) og et økono­
misk kriterium (en faktisk indbyrdes afhængighed, som 
beror på visse økonomiske forbindelser). Det præciseres imidlertid i direktivforslaget, at der i de tilfælde, hvor 
der ifølge definitionen antages at bestå ét samlet engage­
ment, kun er tale om relative formodninger, som vil 
kunne afkræftes, hvis det modsatte bevises. 
Dengang grænsen for store engagementer lå på 40%, 
var denne definition, om end meget vidtrækkende, så 
dog acceptabel. Ifølge direktivforslaget nedsættes 
tærsklen til 25 %. ØSU foreslår, at man går tilbage til 
den oprindelige grænse på 40 %, eller, såfremt grænsen 
på 25 % bibeholdes, at man lader det anmeldende kre­
ditinstitut afgøre ud fra de oplysninger, som er i dets 
besiddelse, hvilke parter der skal anses for en »gruppe 
af indbyrdes forbundne kunder«, idet dette frie skøn 
dog skal underkastes de kompetente myndigheders 
tilsyn. 
b) Formuleringen »direkte kommerciel indbyrdes af­
hængighed, der ikke på kort sigt kan erstattes af andre 
relationer« omfatter alt for vidtspændende kategorier af 
økonomiske relationer. Hvis Kommissionen med denne 
definition kun sigter til en leverandør, som leverer et 
helt specifikt produkt, der ikke kan anvendes af nogen 
anden producent, bør dette afsnit »ii« omformuleres, 
så enhver fortolkningsmisbrug undgås. 
3.2. Indberetning om store arrangementer (art. 3) 
ØSU mener, at de to muligheder, som foreslås i direkti­
vet, medfører finansielle omkostninger for kreditinsti­
tutter. 
Hvad den første mulighed angår, forekommer det helt 
nødvendigt at præcisere, at kun engagementsforøgelser 
— og udelukkende forøgelser af et vist omfang — skal 
indberettes. 
ØSU mener imidlertid, at den bedste løsning ville være 
at overlade det til medlemsstaterne at fastsætte, hvor 
hyppigt der skal foretages indberetning. 
3.3. Øvre grænser for store engagementer (art. 4) 
Flere fortolkningsspørgsmål bør præciseres nærmere i 
direktivet: 
— i praksis er det ønskeligt, at engagementerne kan 
medregnes til deres bogførte værdi, som ikke nød­
vendigvis svarer til den pålydende værdi. Dette gæl­
der især for værdipapirer, hvor kreditinstitutterne 
opererer med papirernes nettoværdi (købesum 
minus afskrivninger), 
— engagementerne skal medregnes til den værdi, som 
de har på basis af deres restløbetid. 
Nr. C 339/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
3.3.1. For instrumenter uden for status, dvs. kredit­
linjer eller stand by-kreditter mellem kreditinstitutter, 
bør man medregne den del, som kan udnyttes straks, 
men ikke kreditternes samlede beløb, da dette ville 
betyde, at man medregnede loftet for kreditternes ud­
nyttelse. Hvis en kreditlinje således har et halvårligt 
loft, anses den for en interbanktransaktion med en 
løbetid på under ét år. 
Hvad angår kreditlinjer med en løbetid på over ét år, 
bør man i direktivforslaget operere med den vægtning 
på 50 %, som benyttes i solvensnøgletaldirektivet, såle­
des at ét og samme engagement behandles ens i de to 
direktiver. 
3.3.2. For rente- og/eller valutakursswaps, caps(1) 
og floors (2) bør man tage hensyn til, at der eksisterer 
en bilateral rammeaftale mellem et kreditinstitut og 
dets modpart, og at denne aftale er anerkendt af de 
nationale tilsynsmyndigheder; det er nettoforskellen 
mellem de transaktioner, som indgås inden for denne 
aftales rammer, der bør tages i betragtning ved be­
regningen, idet det er dette beløb, som reelt afspejler 
transaktionernes potentielle risiko. 
3.3.3. Genkøbsaftaler og udlån, hvor sikkerhedsstil­
lelsen udgøres af værdipapirer, skal beregnes i forhold 
til den tilgrundliggende sikkerhed, og der skal opereres 
med samme vægtning som i direktivet om »kapital­
grundlag« . 
3.3.4. Hypoteksbaserede garantier bør behandles 
som i direktivet om solvensnøgletal, hvor der tages 
hensyn til hypoteklåns særligt høje sikkerhedsgrad i 
Europa. I henhold til dette direktiv benyttes derfor lån, 
for hvilke der er stillet fuld sikkerhed til de kompetente 
myndigheders tilfredshed i form af pant i en fast ejen­
dom — som låntageren bebor eller skal bebo eller som 
låntageren lejer ud — en vægtning på 50%. Denne 
vægtning på 50% bør også gælde for boliglån med 
samme begrundelse som den oven for givne for hypotek­
lån. 
ØSU lægger vægt på at understrege de konsekvenser, 
direktivets anvendelse kan have for låntagerne. For 
eksempel viser de beregninger, der er foretaget af den 
tyske hypotekbankforening, at direktivet ved finansie­
ringen af en boligblok, der kan karakteriseres som en 
i1) Kontrakt, hvorved en bank — mod oppebæreise af en præmie 
— garanterer en maksimal rentesats på et lån i et givet 
fremtidigt tidsrum og for et givet beløb. Med en sådan garanti 
betaler banken den eventuelle renteforskel, hvis renten ved 
det fremtidige tidsrums begyndelse viser sig at være højere 
end den garanterede rente. 
(2) Kontrakt, hvorved en bank — mod oppebæreise af en præmie 
— garanterer en mindsterentesats for et indskud i et givet 
fremtidigt tidsrum og for et givet beløb. Ved en sådan garanti 
betaler banken den eventuelle renteforskel, hvis renten ved det 
fremtidige tidsrums begyndelse er lavere end den garanterede 
rente. stor risiko for det långivende institut, og som består af 
flere typiske familieboliger med en gennemsnitlig værdi 
på 420 000 D-Mark (DM) og en belåning på 300 000 
DM vil have den direkte konsekvens for låntageren, at 
hans eller hendes ydelser stiger fra 500 til 750 DM om 
året, altså fra ca. 40 til 60 DM om måneden. 
3.4. Interbanktilgodehavender 
Kommissionen tillader hel eller delvis fritagelse for 
grænserne, hvis der er tale om interbanktilgodehaven-
der med en løbetid på under ét år. For tilgodehavender 
med en løbetid på over ét år benyttes en vægtning på 
100%. 
Kommissionen mener således, at kreditinstitutternes en­
gagementer på interbankmarkedet frembyder særlige 
karakteristika, hvilket beror på følgende: 
— der er tale om et marked, som udelukkende består 
af professionelle aktører, og som er genstand for 
særlig overvågning fra tilsynsmyndighederne, 
— de forskellige kategorier af tilgodehavender behand­
les forskelligt alt efter deres løbetid. 
Set i relation til store engagementer bør disse to kriterier 
uddybes nærmere i følgende to henseender: 
— forsigtighedsbaseret behandling af interbanktilgo-
dehavender, 
— definition af interbanktilgodehavender. 
3.4.1. Forsigtighedsbaseret behandling 
af interbanktilgodehavender 
Der bør anvendes den vægtning, som foreslås i direktiv­
forslaget (0%), på de tilgodehavender, som defineres 
nedenfor, og det bør overlades til myndighederne at 
iværksætte øget overvågning; andre tilgodehavender 
vægtes efter solvensnøgletallet (20%). 
3.4.2. Definition af interbanktilgodeha­
vender 
Som interbanktilgodehavender, på hvilke der bør benyt­
tes nulvægtning som foreslået i direktivet, anses føl­
gende: 
— fordringer på kreditinstitutter med en løbetid på 
under 1 år, 
— fordringer på kreditinstitutter med en løbetid på 
over 1 år; når disse har form af værdipapirer udstedt 
af et kreditinstitut og i praksis kan handles på et 
marked, som reguleres af en national myndighed. 
31. 12.91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 339/39 
3.5. Anvendelse af overgangsbestemmelser på instru­
menter, som falder uden for status (art. 6) 
I henhold til direktivforslaget har et kreditinstitut lov 
til at videreføre bindende låneaftaler med lang løbetid, 
som er indgået inden direktivets offentliggørelse, indtil 
lånene udløber. 
Denne overgangsbestemmelse vedrører således ikke in­
strumenter uden for status, hvis forfaldstidspunkter er 
fastsat i henhold til aftale. 
Der er imidlertid ingen grund til at skelne mellem 
statusposter og poster, som falder uden for status, og 
der gives da heller ikke i direktivforslaget nogen begrun­
delse for denne skelnen. 
3.6. Gennemførelsestidspunkt 
3.6.1. Direktivet træder i kraft den 1. januar 1993. 
Imidlertid skal kreditinstitutterne, når direktivet er of­
fentliggjort, bringe de engagementer, der overskrider 
de i direktivet fastsatte grænser, inden for direktivets 
rammer i løbet af højst 5 år efter offentliggørelses-
tidspunktet, undtagen hvis der er tale om lån med 
længere løbetid, som det långivende institut er nødt til 
at overholde. Efter datoen for direktivets offentliggørel­
se får kreditinstituttet ingen ekstra frist til at bringe 
forøgede engagementer i overensstemmelse med reg­
lerne. 
3.6.2. Imidlertid vil disse regler, herunder ikke 
mindst afhængigheden af datoen for direktivets offent­
liggørelse, som kreditinstitutterne ikke kender på for­
hånd: 
— øve alvorlig indflydelse på forretningsforbindelserne 
med kunderne. Den fastlagte sanktion — tab af 
den fordel, som ligger i at få en frist til at bringe 
engagementerne i overensstemmelse med direktivet 
— vil bevirke, at kreditinstitutterne vil være uvillige 
til at forhandle om nye transaktioner, som kan øge 
deres engagementer ud over grænsen på 25%, og 
som måske først vil være afviklet efter offentliggø-
relsesdatoen, 
— følgelig føre til, at normerne på forhånd anvendes 
for langt hovedparten af de individuelle engagemen­
ters vedkommende, 
— især gå ud over de institutter, som yder en stor 
mængde kortfristede kreditter med mulighed for 
årlig forlængelse til kunder, hvis finansieringsbehov 
er cyklisk baseret (f.eks. lagerfinansiering i land-
brugslevnedsmiddelsektoren), af følgende to år­
sager: 
(i) enten fordi engagementerne med en række store 
kunder befinder sig på et konjunkturbetinget 
lavt niveau på datoen for direktivets offentlig­
gørelse, (ii) eller fordi fornyelige kreditter fra 1. januar 1993 
under ingen omstændigheder må overstige 
25%-reglen. Man kan forestille sig de proble­
mer, som en så stram tidsplan vil medføre, dels 
for de berørte kreditinstitutter, som bliver nødt 
til at omlægge deres aktiviteter, og dels for deres 
kunder, som bliver nødt til at diversificere deres 
finansiering, 
— samme bemærkning gælder for institutter, som yder 
langfristede lån, idet de bliver nødt til helt at fastfry­
se deres mellemværende med de kunder, med hvem 
de måtte have engagementer på over 25 % på datoen 
for direktivets offentliggørelse. 
3.63. Af disse årsager bør man, forudsat at 25%-
reglen bibeholdes trods forslaget i punkt 2.4 i denne 
udtalelse, undlade enhver henvisning til datoen for di­
rektivets offentliggørelse og fastsætte en generel frist på 
5 år fra den 1. januar 1993 med mulighed for dispensa­
tion for lån med en løbetid, der overstiger denne frist. 
3.6.4. For at kunne bevare den fornødne smidighed 
i forhold til deres kunder ville institutterne så blive nødt 
til — under tilsynsmyndighedernes kontrol — gradvis 
at reducere de engagementer, som går ud over tærsklen, 
idet der ikke ville lyde noget »startskud« (datoen for 
offentliggørelsen). 
4. Konklusion 
4.1. Det fremgår af de seneste års erfaringer, at den 
vestlige verdens kreditinstitutter kan være mere sårbare, 
end man forestiller sig. De alvorlige vanskeligheder, 
som hele net af pengeinstitutter i USA har været ude 
for, har fået banktilsynsmyndighederne til at fastlægge 
en harmoniseret ramme med nye forsigtighedsregler. 
ØSU ønsker ikke at rette kritik mod et initiativ, som 
bunder i ønsket om at beskytte solvensen og stabiliteten 
i banksystemet i EF, og dermed samtidig beskytte ind­
skydernes tilgodehavender. 
4.2. Rent økonomisk er det imidlertid vanskeligt at 
undervurdere, i hvor høj grad man herved bremser 
initiativlysten og dynamikken inden for et erhverv, hvis 
opgave det er at finansiere virksomhedernes økonomi­
ske udvikling og investeringer, idet pengeinstitutterne 
pr. definition påtager sig risici. 
Det befrygtes, at banksektoren vil blive udsat for be­
grænsninger i et sådant omfang, at det i høj grad vil gå 
ud over dens dynamik på europæisk plan. De sektorer, 
som spiller en nøglerolle for samfundets fremskridt, er 
ofte forbundet med risici. Det er imidlertid netop disse 
Nr. C 339/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 31. 12. 91 
livsvigtige sektorer, som risikerer ikke mere at kunne 
fremskaffe de finansieringsmidler, som de har brug for. 
Fastsættelse af stramme regler, som gælder for samtlige 
kreditinstitutter, kan føre til, at de ønsker at reducere 
deres ansvar, og samtidig lægge en bremse på konkur­
rencen. Når alle disse forsigtighedsregler lægges sam­
men, kan følgen blive skjult karteldannelse i banksek­
toren. 
Man kan ligeledes sætte spørgsmålstegn ved det rimeli­
ge i overhovedet at fremsætte forslag om »store engage­
menter«, thi det fremgår af erfaringerne fra især USA, 
at de virkeligt store risici er dem, som en hel kriseramt 
erhvervssektor — som f.eks. byggeriet — har påtaget 
sig, og ikke de risici, som knytter sig til dette eller hint 
store engagement med en eller flere låntagere. 
I stedet for regelsæt, som begrænser kreditinstitutternes 
virksomhed, kunne der indføres en streng oplysnings-
Bryssel, den 25. september 1991. pligt, som beskytter opsparingen med lige så stor effekt, 
men som giver kreditinstitutterne større spillerum i 
deres drift. 
Under alle omstændigheder viser ovenanførte be­
tragtninger klart, at ØSU's anmodning om bibeholdelse 
af den øvre grænse på 40 % er berettiget. 
4.3. ØSU ser gerne, at der etableres et samråd med 
de af EF-Kommissionens direktorater, som beskæftiger 
sig med økonomiske og finansielle anliggender, herun­
der især Generaldirektorat (GD) II, som står for den 
økonomiske vurdering af EF-politikkerne, således at 
der med udgangspunkt i en række udvalgte kreditinsti­
tutter i EF foretages undersøgelser af konsekvenserne 
for pengeinstitutterne af samtlige de direktiver om for-
sigtighedsbestemmelser, som er forelagt ØSU, herunder 
naturligvis også det forslag, som behandles i denne 
udtalelse. 
Hvis Kommissionen skønner, at det ikke er muligt at 
gennemføre disse undersøgelser med de midler, Kom­
missionen har til sin rådighed, foreslår ØSU, at opgaven 
overdrages til et uafhængigt organ, som så skulle tildeles 
midlerne til at foretage de nødvendige undersøgelser. 
Fran?ois STAEDELIN 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg