DA Den Europæiske Unions Tidende C 318/133

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse

KOM(2011) 142 endelig — 2011/0062 (COD)

2011/C 318/22

Ordfører: Reine-Claude MADER

Rådet besluttede den 18. april 2011 og Europa-Parlamentet den 10. maj 2011 under henvisning til artikel 114 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse

KOM(2011) 142 endelig — 2011/0062 (COD).

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som vedtog sin udtalelse den 23. juni 2011.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 473. plenarforsamling den 13.-14. juli 2011, mødet den 14. juli, følgende udtalelse med 113 stemmer for, 4 imod og 7 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1 EØSU ser med interesse, men også med forbehold på forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse. Finanskrisen, der har medført at mange huskøbere er blevet insolvente og har været nødt til at sælge deres faste ejendom til en lav pris, har bevist, at der er brug for en ordentlig europæisk lovgivning på området.

1.2 Udvalget støtter Kommissionens målsætning om at skabe de nødvendige betingelser for udviklingen af et effektivt og konkurrencedygtigt indre marked, så man kan genvinde forbrugernes tillid og fremme den finansielle stabilitet. Det er dog bange for, at forslagets indhold ikke er tilstrækkeligt til at kunne nå dette mål.

1.3 Udvalget understreger det vigtige i at sikre overensstemmelse mellem de eksisterende tekster, navnlig i forhold til direktivet 2008/48/EF (1) om forbrugerkreditaftaler.

1.4 Udvalget mener, at forslaget, i kraft af sin beskaffenhed, som retsgrundlag bør have traktatens artikel 169, men ikke artikel 114.

1.5 Udvalget minder om, at harmonisering af bestemmelserne på fællesskabsniveau skal ske samtidig med at, man opretholder et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, hvilket betyder, at de forbrugerrettigheder, der nyder beskyttelse i den nationale lovgivning, ikke må sættes på spil. Udvalget mener, at harmoniseringen for at kunne opfylde denne målsætning, skal være målrettet på passende vis.

1.6 EØSU godkender de bestemmelser, der forbedrer sammenligneligheden, navnlig dem, der gør det muligt at harmonisere definitioner og beregning af de årlige omkostninger i procent.

1.7 Udvalget mener, at de foranstaltninger, der fokuserer på distribution af ansvarlige lån, ikke i sig selv er tilstrækkelige til at sanere markedet og ikke vil bidrage til at forebygge overdreven gældsætning.

1.8 Udvalget mener, at rammebestemmelserne for kreditformidlere, der imødekommer udvalgets anmodning i udtalelsen om direktivforslaget om forbrugerkreditaftaler, er meget afgørende, i betragtning af de mange vanskeligheder, man er stødt på med dette erhverv; rammebestemmelserne bør være genstand for et generelt regelsæt og ikke blot gå på det foreliggende forslags begrænsede emne.

1.9 Det mener tillige, at forslaget ikke bidrager til at gennemføre det indre marked på realkreditområdet generelt set, og beklager, at man på dette område ikke har overvejet at benytte et frivilligt instrument.

1.10 EØSU foreslår, at visse bestemmelser præciseres eller kompletteres, så man i højere grad kan informere forbrugerne om de variable renter. Referenceindekser er nemlig ikke noget, forbrugerne kender særligt meget til. De har derfor kun en ringe ide om, hvilken betydning udsving i rentesatserne har for afdragene. Udvalget mener, at ågerrente bør kunne forbydes, og at der bør indføres et loft for rentesatser til finansiering af fast bopæl. Långivernes ændring af rentesatsen bør udelukkende ske på grundlag af objektive, pålidelige, offentlige og eksterne indices.

1.11 EØSU anbefaler, at låntagerne selv kan vælge, hvilken forsikring der skal dække deres lån, for at sikre større konkurrence mellem udbyderne.

2. Baggrund og generelle bemærkninger

2.1 Den 18. december 2007 vedtog Kommissionen sin hvidbog om integration af EU’s realkreditmarkeder. Den høring, der i den forbindelse fandt sted blandt den brede offentlighed, gjorde det muligt for Kommissionen at slå fast, at forskellene i de eksisterende lovgivninger på realkreditmarkedet hindrer det indre marked i at fungere korrekt, medfører højere omkostninger og går ud over forbrugerne.

2.2 Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog en udtalelse om Hvidbog om integration af EU's realkreditmarkeder den 9. juli 2008 (2). Selvom udvalget tvivler på de konkrete muligheder for at integrere og ensrette kreditmarkedet som følge af medlemsstaternes kulturelle, juridisk og etisk-sociale specifikke forhold, stillede udvalget sig positivt til forbindelsen mellem den gældende lovgivning for realkreditmarkedet og behovet for at beskytte forbrugeren. Udvalget insisterer i udtalelsen på, at långivere og låntagere har et ansvar og skal være bevidste om omfanget af deres forpligtelser.

2.3 Finanskrisen afslørede en række lakuner i lovgivningen og på markedet, men også som følge af den økonomiske kontekst, kreditformidlernes og kreditgivernes lånepraksis samt låntagernes ringe finansielle viden. Alle disse mangler bør i fremtiden undgås da de kan føre til et betydeligt tab af tillid til finanssektoren.

2.4 Direktivforslaget tager højde for resultatet af høringerne samt OECD's og Verdensbankens arbejde.

2.5 Direktivets mål er at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne inden for harmoniserede EU-rammer gennem tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning. Af denne årsag og på baggrund af forslagets indhold mener udvalget, at forslaget som retsgrundlag bør have traktatens artikel 169 og ikke udelukkende artikel 114.

2.6 Det sigter mod at skabe et effektivt og konkurrencedygtigt indre marked i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som er nedfældet i Den Europæiske Unions charter, at genvinde forbrugernes tillid og at fremme den finansielle stabilitet.

2.7 Direktivet har til formål at sikre forbrugernes rettigheder som defineret i direktiv 2008/48/EF vedrørende forbrugerkreditaftaler samtidig med, at medlemsstaterne får mulighed for også at lade fordelene komme visse erhvervskategorier til gode, navnlig mikrovirksomheder.

2.8 Direktivet finder anvendelse på lån til anskaffelse eller renovering af fast ejendom, som ikke er dækket af direktiv 2008/48/EF, hvad enten de er sikret ved pant eller en anden tilsvarende sikkerhedsstillelse eller ej.

2.9 Direktivforslaget stemmer overens med princippet om målrettet harmonisering samtidig med, at det befinder sig på et tilstrækkeligt højt niveau til at kunne tage højde for forskellene i eksisterende lovgivning og mellem EU's realkreditmarkeder.

2.10 Selvom udvalget er bevidst om byggeriets betydning for økonomien, er det alligevel af den opfattelse, at direktivet ikke til fulde tager ved lære af erfaringerne fra finanskrisen, som havde sit udspring i det amerikanske realkreditmarked. Den uheldige praksis at yde lån på 100 % eller mere af en ejendoms værdi har opmuntret selv forbrugere med lave indkomster til at købe. I en periode med vækst er det muligt at opfylde større forpligtelser, men der skal blot starten på en økonomisk stagnation eller lavkonjunktur til, før arbejdsløsheden gør det umuligt at betale. Det faktum, at en stor mængde ejendomme blev sat til salg, medførte prisfald og kæmpe tab for kredit- og finansieringsinstitutterne. Roden til krisen er således låntagernes overdrevne gældsætning; et fænomen, man for alt i verden bør undgå. Udvalget vil fremsætte nogle forslag i de følgende kommentarer.

3. Direktivforslaget

3.1 Kapitel 1: Formål, anvendelsesområde, definitioner og kompetente myndigheder

3.1.1 Artikel 3 i direktivforslaget giver i overensstemmelse med proceduren for forbrugerkreditdirektivet en definition af de vigtigste begreber. Her ser udvalget gerne, at udtrykket »til beboelse« præciseres, så det fremgår, om det udelukkende tager sigte på hovedbopælen.

3.1.2 Udvalget er enigt i denne bestemmelse, der har til formål at sikre, at de forskellige tilbud er til at forstå og kan sammenlignes.

3.1.3 Udvalget mener, at etablering og indførelse af myndigheder med kontrolbeføjelser, som man kan samarbejde med, er særligt vigtigt i betragtning af de mangler, man har kunnet konstatere under krisen.

3.2 Kapitel 2: Betingelser for kreditgivere og kreditformidlere

3.2.1 Artikel 5 og 6 stiller krav til kreditgiveres eller kreditformidleres ærlighed, loyalitet og kompetencer i forbrugernes tjeneste. De henviser delvist udøvelsen af tilsyn med overholdelse af disse krav til medlemsstaterne, hvor Kommissionen forbeholder sig retten til at fastlægge det nødvendige viden- og kompetenceniveau.

3.2.2 Derudover opfordrer direktivforslaget medlemsstaterne til at holde øje med, at sælgernes salærer ikke virker uforholdsmæssige i forhold til den solgte ejendom.

3.2.3 EØSU går ind for disse foranstaltninger. En information af høj kvalitet er meget afgørende, når man optager et boliglån. Udvalget mener, at aflønningen af ansatte i långiverorganisationer og hos kreditformidlere ikke bør fremme låntyper, der ikke svarer til forbrugernes behov. EØSU henleder dog opmærksomheden på brugen af vage, udefinerede og subjektive begreber, som kan fortolkes forskelligt i en juridisk tekst, der fastlægger nøje forpligtelser.

3.2.4 Disse to artikler understreger ikke den grundlæggende forskel mellem kreditgivere og kreditformidlere: en kreditgivers ansatte modtager som regel løn. En kreditformidlers ansatte modtager provision. Man kan forvente en vis professionel etik, når lønnen er »neutral«, hvilket dog er svært at sikre sig, når overskuddet afhænger af gunstige løsninger for sælgerens personale og i endnu højere grad for kreditformidlerne. Disse overvejelser betyder, at enhver person, der er i kontakt med sælgerne, uanset funktion, skal have den nødvendige uddannelse. Kreditformidleres ansatte skal til gengæld være i besiddelse af en officiel godkendelse som belæg for deres kompetencer, men navnlig som kontrol af deres adfærd.

3.2.5 En anden grundlæggende forskel: i tilfælde af tvister kan forbrugeren lægge sag an mod kreditgiver, som i princippet er et solidt og solvent finansinstitut. Når der er en kreditformidler involveret, er der som regel tale om et personligt ansvar og den pågældendes solvens er langt fra sikker. Det er endnu en god grund til at vedtage en langt mere striks lovgivning end den nuværende.

3.3 Kapitel 3: Oplysninger og praksis forud for indgåelse af kreditaftalen

3.3.1 I henhold til direktiv 2005/29/EF om virksomheders urimelige handelspraksis (3) skal reklame være loyal, klar og ikke vildledende.

3.3.2 Enhver reklame, der indeholder tal, skal omfatte en række oplysninger til forbrugere, som ønsker at optage et realkreditlån. Disse oplysninger skal være klare, præcise og let læselige, uanset hvilket medie der anvendes.

3.3.3 Artikel 9 indeholder bestemmelser om oplysninger forud for aftaleindgåelsen på to niveauer. Artiklen oplister de generelle oplysninger, der skal være omfattet, og henviser til det standardiserede europæiske informationsark – ESIS-formularen (»European Standardised Information Sheet« – ESIS), der skal bruges til persontilpassede oplysninger. EØSU anser ikke den retlige formodning i artikel 9, stk. 2, 3. afsnit, for acceptabel, hvorefter en ren og skær aflevering af ESIS-formularen anses for at opfylde informationskravet.

3.3.4 Artikel 10 supplerer de oplysninger, forbrugerne skal have om den pågældende kreditformidler, for så vidt angår dennes kvaliteter og vilkårene for udøvelse af erhvervet.

3.3.5 EØSU noterer sig disse oplysningskrav. Udvalget mener, at der bør gives flere oplysninger om konsekvenserne af lån med variabel rente. Der bør forelægges en særlig informationsnote.

3.3.6 EØSU stiller spørgsmålstegn ved den nuværende formulering om pligt til at tegne en terminsforsikring, som lader formode, at man har pligt til at undertegne en sådan over for kreditgiver. Udvalget foreslår at lade forbrugerne frit vælge sin forsikringsgiver, så man sikrer konkurrence mellem forsikringsselskaberne.

3.3.7 Udvalget mener, at afgrænsning af kreditformidleres aktiviteter er meget afgørende. Udvalget er af den opfattelse, at man bør indføre princippet om et forbud mod at opkræve enhver form for beløb (såsom depositum, søgeomkostninger, oprettelsesgebyr osv.) inden lånet udbetales.

3.3.8 En sidste betragtning, som udvalget finder yderst vigtig: de oplysninger, forbrugeren skal have, bør også have til hensigt at få denne til nøje at overveje sine fremtidige muligheder for at tilbagebetale lånet. Man kan naturligvis ikke altid forvente en sådan adfærd. Derfor er det nødvendigt, at långiverne anvender en ansvarlig politik, og at de systematisk vender tilbage til en praksis, som engang var lovfæstet i mange medlemsstater, nemlig at de lån, som ydes, ikke bør overstige 70-80 % af ejendommens værdi. Denne regel havde en forsigtighedsværdi, der gik ud på at undgå uforsigtig adfærd blandt finansieringsinstitutterne. Krisen i forbindelse med subprimelånene har bevist, at reglen er fornuftig. Man bør overveje at genindføre reglen samtidig med, at den lempes for beboere i sociale boliger, for hvilke der findes finansielle lettelser i de fleste medlemsstater.

3.3.9 Den praksis, der består i at begrænse den finansierede kapital, har to fordele. For det første afskrækkes de personer, der ikke er solvente, fra at købe og dermed bliver forgældede. For det andet vil det give kreditgiver garanti for låntagers seriøsitet, da denne har bevist sin evne til at spare op. Konklusionen er, at EØSU ønsker en foranstaltning, der trækker på det grundlæggende princip om et ansvarligt lån til ansvarlige låntagere.

3.4 Kapitel 4: Årlige omkostninger i procent

3.4.1 EØSU udtrykker tilfredshed med harmoniseringen af beregningsmetoden for de årlige omkostninger i procent. Denne formel, der skal omfatte de samlede omkostninger i forbindelse med lånet bortset fra de omkostninger, som forbrugeren skal betale ved misligholdelse af en af sine forpligtelser, gør det muligt at sammenligne tilbuddene mellem de enkelte medlemsstater.

3.4.2 Information af låntagerne om ændringerne i artikel 13 er meget vigtig, eftersom de kun undtagelsesvist kender til ændringer i referencesatsen.

3.5 Kapitel 5: Vurdering af kreditværdigheden

3.5.1 Vurdering af forbrugernes kreditværdighed ved optagelse af lån og i tilfælde af forhøjelse af det samlede lån. Forbrugerne skal være klar over, at de i tilfælde af restance vil miste deres ejendom, som vil blive sat på tvangsauktion under markedsvilkår, som kan være meget ringe.

3.5.2 Denne forpligtelse bør dog ikke føre til at udelukke visse kategorier af forbrugere fra optagelse af lån eller fejlagtigt lede dem i retning af en given type lån. Derfor er det meget afgørende, at afslaget begrundes, ligesom der skal være mulighed for at tage ansøgningen op til fornyet overvejelse, hvis afslaget sker som følge af en automatisk procedure. Formålet med en solvensvurdering af låntageren skal være at forebygge insolvens. Ved misligholdelse må långiveren selv tage ansvaret, hvis dennes beslutning er baseret på en dårlig solvensvurdering af låntageren. Omkostninger, der skyldes uansvarlig långivning, skal bæres af långiveren.

3.5.3 EØSU minder om, at det lægger vægt på en ansvarlig kreditgivning, hvilket forudsætter, at kreditgiver og låntager overholder nogle præcise regler, og at sidstnævnte skal fremlægge pålidelige data om sin situation.

3.6 Kapitel 6: Adgang til databaser

3.6.1 Direktivforslaget pålægger medlemsstaterne at give kreditgivere adgang til samtlige databaser, der anvendes for at kontrollere låntageres solvens og overholdelse af deres forpligtelser.

3.6.2 Disse offentlige eller private registre skal føres i henhold til ensartede kriterier, som Kommissionen forbeholder sig retten til at fastlægge og i henhold til databeskyttelseskravene i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF (4) af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger.

3.6.3 EØSU bekræfter, at det går ind for, at dataindsamlingen udelukkende begrænses til finansielle forpligtelser, at forbrugerrettighederne overholdes og at databaseoplysningerne ikke anvendes til kommercielle formål.

3.7 Kapitel 7: Rådgivning

3.7.1 EØSU finder, at vedtagelsen af rådgivningsstandarder ikke bør sætte spørgsmålstegn ved pligten til rådgivning i kapitel 5, der går ud på at sikre, at forbrugeren får tilbudt de bedst egnede lån.

3.7.2 Derudover bør udviklingen af ydelser, der betragtes som tillægsydelser, ikke føre til fordyrelse af kreditomkostningerne.

3.8 Kapitel 8: Førtidig indfrielse

3.8.1 Direktivforslaget indeholder en mulighed for førtidig indfrielse af lånet under visse betingelser. Direktivet fastholder navnlig muligheden for en rimelig kompensation.

3.8.2 Denne bestemmelse forfordeler forbrugerne i forhold til gældende lovgivning i visse medlemsstater, hvor opsigelse altid er mulig sammen med begrænset eller ingen kompensation i tilfælde af dødsfald eller tvungent arbejdsophør.

3.8.3 I udtalelsen om direktivforslaget om forbrugerkreditaftaler gik EØSU imod at lade medlemsstaterne fastsætte metoderne til kompensation i tilfælde af førtidig indfrielse som følge af de risici, der er for stor forskelsbehandling af forbrugerne og konkurrenceforvridning på markedet.

3.9 Kapitel 9: Forsigtigheds- og tilsynskrav

3.9.1 Bestemmelserne om meddelelse af tilladelse til kreditformidlere er en prioritet, hvilket EØSU allerede påpegede i sin udtalelse om direktivforslaget om forbrugerkreditaftaler. Bestemmelserne skal gøre det muligt at ensrette forbrugerbeskyttelsesniveauet i EU.

3.9.2 Bestemmelserne i direktivforslaget går således i den retning, som udvalget ønsker.

3.9.3 Bestemmelserne indfører: — krav om godkendelse af kreditformidlere som juridiske eller fysiske personer samt betingelser for inddragelse af godkendelsen, — et register over kreditformidlere, der skal indeholde navne på de ansvarlige personer samt på dem, der på deres vegne virker i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Dette register skal uden unødig forsinkelse holdes à jour, og det skal være let at konsultere, — faglige krav (hæderlighed, pligt til at tegne en erhvervsansvarsforsikring). Disse kriteriers gennemsigtighed skal sikres, Kommissionen forbeholder sig ret til at vedtage tekniske standarder, der fastsætter minimumsbeløbet for erhvervsansvarsforsikringen.

3.9.4 Direktivforslaget indeholder tillige princippet om gensidig anerkendelse af godkendelser, hvilket giver kreditformidlere mulighed for at benytte sig at etableringsfriheden og den fri udveksling af ydelser efter at have underrettet den kompetente myndighed i hjemlandet.

3.9.5 Direktivforslaget fastlægger informationsprocessen for myndighederne såvel for så vidt angår deres registrering som inddragelse af godkendelse og samarbejdsvilkår mellem hjemlandets og værtslandets kompetente myndigheder.

3.9.6 EØSU mener dog, at det ville være at foretrække, om Kommissionen fastsatte generelle bestemmelser om kreditformidling i et særskilt lovgivningsinstrument, således som tilfældet var med forsikringsmæglere.

3.10 Kapitel 10: Afsluttende bestemmelser

3.10.1 Forslaget til direktiv indeholder: — princippet om sanktioner, der overlader det til medlemsstaterne at holde øje med, at der i henhold til den nationale lovgivning kan træffes nødvendige foranstaltninger over for långivere og låntagere. Det er en forståelig symmetri, men den må ikke føre til, at man glemmer, at sidstnævnte er den svage part i kontraktforholdet, eftersom de er afhængige af den information, de modtager fra kreditgivere og kreditformidlere, — forpligtelsen til at etablere eller tilslutte sig nogle mekanismer til udenretslig klage- og tvistbilæggelse, hvilket er i såvel långivers som låntagers interesse, under det forbehold, at disse foranstaltninger er uafhængige, og at de ikke udelukkende gælder i forbindelse med eventuelle retlige procedurer, — princippet om delegerede beføjelser, der tillægges Kommissionen. Europa-Parlamentet og Rådet kan gøre indsigelse mod Kommissionens beslutninger. De kan til enhver tid tilbagekalde en delegation.

3.10.2 EØSU stiller spørgsmålstegn ved omfanget af de delegerede beføjelser, der tillægges Kommissionen om væsentlige aspekter af lovgivningsinstrumentet, samt ved de konsekvenser, de måtte have for retssikkerheden af den ordning, der skal indføres. Endvidere går disse delegerede beføjelser langt videre end de grænser, der er nedfældet i traktatens artikel 290, og som er fastlagt i meddelelsen Anvendelse af artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Muligheden for delegering bør begrænses og kun anvendes under særlige forhold.

3.10.3 Direktivforslaget henstiller til medlemsstaterne at sørge for dets gennemførelse og at være agtpågivende for at undgå, at reglerne bliver omgået.

3.10.4 EØSU noterer sig bestemmelserne i direktivforslaget og understreger, at det ikke må føre til en forringelse af det eksisterende beskyttelsesniveau i de medlemsstater, der allerede har en lovgivning om kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse.

3.10.5 Endelig fastsætter direktivet en periode på to år for dets gennemførelse samt en revision efter fem år efter dets ikrafttræden. Dette forekommer rimeligt, da konsekvensanalysen af direktivets bestemmelser vil give mulighed for at vurdere dets relevans.

Bruxelles, den 14. juli 2011 Staffan NILSSON Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EUT L 133 af 22.5.2008, s. 66 – Udtalelse fra EØSU: EUT C 234 af 30.9.2003, s. 1.

(2) EUT C 27 af 3.2.2009, s. 18.

(3) EUT L 149 af 11.6.2005, s. 22 – udtalelse fra EØSU: EUT C 108 af 30.4.2004, s. 81.

(4) EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31 – udtalelse fra EØSU: EFT C 159 af 17.6.1991, s. 38.