DA Den Europæiske Unions Tidende C 107/1

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om adgang til sekundære råmaterialer (skrot, genbrugspapir osv.) (initiativudtalelse)

2011/C 107/01

Ordfører: Josef ZBOŘIL

Medordfører: Enrico GIBELLIERI

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 15. juli 2010 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at udarbejde en initiativudtalelse om:

Adgang til sekundære råmaterialer (skrot, genbrugspapir osv.).

Det forberedende arbejde henvistes til Den Rådgivende Kommissionen for Industrielle Ændringer, som vedtog sin udtalelse den 13. januar 2011.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 469. plenarforsamling den 16.-17. februar 2011, mødet den 16. februar 2011, følgende udtalelse med 88 stemmer for og 1 stemme hverken for eller imod:

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1 Udvalget sætter stor pris på de individuelle industrisammenslutningers analyser, der belyser den aktuelle situation og de sandsynlige fremtidsscenarioer, der kan føre til alvorlige skævheder mellem udbud og efterspørgsel på markedet for sekundære råmaterialer.

1.2 Udvalget gør også opmærksom på, at råmaterialers tilgængelighed som sådan betragtes og behandles som et strategisk spørgsmål i nogle lande (USA, Kina). I disse lande er der selvsagt lignende skrappe bestemmelser for sekundære råmaterialer. EØSU glæder sig derfor over, at materialeeffektivitet er kommet øverst på miljøgeneraldirektoratets dagsorden.

1.3 Adgang til råmaterialer varierer betydeligt fra én industri til en anden. Ligeledes varierer materialestrømmene alt efter de påkrævede materialers karakter, og alt efter hvordan de traditionelt anvendes. I nogle tilfælde, som glas- og stålindustrien, kunne målet om materialeeffektivitet nås ved blot at finjustere og afbalancere eksisterende systemer og produktionsprocesser ved hjælp af veldefinerede incitamenter. EØSU gør opmærksom på, at hverken antallet eller kvaliteten af arbejdspladserne inden for genanvendelses- og forarbejdningsindustrien bør sættes på spil pga. sådanne incitamenter.

1.4 Store mængder af indsamlet sekundært råmateriale eksporteres for øjeblikket, selvom der er hårdt brug for det i de europæiske basis- og forarbejdningsindustrier. Denne tendens bringer beskæftigelsen i hele forarbejdningsindustrien alvorligt i fare.

1.5 Presset fra overskydende mængder af indsamlet affald fra eksisterende indsamlingssystemer lettes ofte ved simpelthen at sælge det indsamlede affald uden skelnen, uden yderligere forarbejdning og uden at sikre, at det endeligt bruges inden for EU.

1.6 Desværre tages der ofte ulovlige handelsmetoder i brug for at omgå direkte kontrol af vigtige strømme af sekundært råmateriale. For eksempel anvendes forfalskede toldangivelser, der klassificerer affald som brugte genstande, til at komme uden om bestemmelserne i affaldsoverførselsforordningen for specifikke strømme af sekundære råmaterialer.

1.7 Således er det ikke sikkert, at affaldsstrømme, der indsamles for EU's skatteydere, giver de tilsigtede fordele. Tværtimod forringer de de respektive industriers konkurrenceevne ved at nedskære og/eller unødvendigt fordyre forsyningen af sekundære råmaterialer.

1.8 Samtidig er en række specifikke forordninger om genanvendelse ikke blevet udformet på sammenhængende vis. De fokuserer typisk på enkelte, isolerede aspekter af indsamling og genanvendelse uden at tage højde for markedskræfternes indflydelse på systemerne og processerne.

1.9 REACH-forordningen er også årsag til problemer i nogle genanvendelsesindustrier, fordi der ikke skelnes klart mellem udtjente varer (affald) og brugte varer. Derfor kan dette koncept på trods af gode intentioner desværre ikke anvendes efter hensigten. Nogle af de berørte industrier, som papirindustrien, har fundet en løsning på problemet, mens andre stadig er på udkig efter brugbare løsninger. Dette er et alvorligt eksempel på, at lovgivningen ikke hænger sammen, hvilket industrien advarede om på forhånd!

1.10 Uoverensstemmelserne mellem markedskræfterne og den eksisterende lovgivning bør analyseres indgående, så der kan opnås mere afbalancerede resultater. En mulig løsning kunne være at anvende eksportafgifter som værn mod risikoen for at miste værdifuldt materiale. Sådanne foranstaltninger skulle naturligvis være i overensstemmelse med WTO's regler. EU burde muligvis forhandle med WTO om nødvilkår, der fastlægger klare og gennemsigtige betingelser for eksportrestriktioner/-afgifter for affald af strategisk betydning.

1.11 En anden mulighed ville være at nå til enighed om fleksible mål for genanvendelse alt efter den aktuelle udvikling på markedet, dvs., når markedet er for nedadgående (nedsat efterspørgsel), kunne målene for genanvendelse nedjusteres, mens de i opgangsperioder med høj efterspørgsel kunne opjusteres. Samtidig må det overvejes, hvordan det på en smart måde kan sikres, at der opretholdes et kritisk beskæftigelsesniveau igennem hele konjunkturforløbet i hele værdikæden inden for de relevante sektorer som emballageaffald, papir osv.

1.12 Endnu en mulighed er at sætte målene/kvoterne for genanvendelse, så de svarer til de mængder affald, der kan genanvendes inden for EU, og ikke inkluderer affald, der sælges i udlandet, og som ikke kan bruges i anlæg i EU. En sådan foranstaltning bør imidlertid ledsages af nye mål/kvoter, der matcher EU's faktiske genanvendelseskapacitet.

1.13 EØSU støtter stærkt industriens opfordring til EU om at udvikle en omfattende og sammenhængende politik om bæredygtig adgang til råmaterialer og brug af ressourcer på lang sigt. Denne politik skulle støtte den europæiske industris bestræbelser på at udnytte ressourcer efter »vugge til vugge«-princippet. Genanvendelse bør støttes ved at forbedre indsamlingsinfrastrukturen, skabe retssikkerhed og lige vilkår samt ved at fjerne unødvendige administrative byrder. Dette grundlæggende krav skal være godt afbalanceret og gennemført over hele spektret af forordninger, direktiver, beslutninger og afgørelser.

1.14 EU's lovgivning om affald fastsætter retlige forpligtelser for alle aktører i affaldsstrømmene, og de respektive myndigheder bør nøje kontrollere og kræve, at alle lever op til deres ansvar. Uddannelse og efteruddannelse er centrale forudsætninger for at bekæmpe enhver ulovlig praksis fra uredelige aktørers side, hovedsagelig inden for international handel.

1.15 Alle individuelle elementer i EU's klimapolitik bør tage højde for de miljømæssige fordele ved sekundære råmaterialer og være i overensstemmelse med hinanden: for eksempel afspejler EU-emissionshandelsordningen ikke de energi- og kulstofbesparelser, der kommer af at bruge genanvendelige råmaterialer i andre industrisektorer og i byggesektoren, og den lægger en unødvendig omkostningsbyrde på disse sektorer.

1.16 Endelig skulle en så kompleks ramme forvaltes på baggrund af en seriøs vedvarende social dialog for at fremme skabelsen af nye kvalitetsarbejdspladser i de berørte værdikæder.

2. Indledning

2.1 Bæredygtig adgang til råmaterialer og bæredygtig brug af råmaterialer er centrale elementer i EU's politik for bæredygtighed. Det er grundlaget for den europæiske fremstillingsindustris konkurrenceevne i dag og i fremtiden (1). Forsyningskæder for både primære og sekundære råmaterialer er reelle økonomiske sektorer, der genererer arbejdspladser og skaber velstand i Europa. Genanvendelse er en økonomisk aktivitet, der bidrager væsentligt til EU's bruttonationalprodukt. Indsamling af brugte materialer og produkter involverer borgere, kommuner og offentlige myndigheder, der har investeret i et effektivt system til at imødekomme den stigende efterspørgsel efter langsigtet bæredygtighed.

2.2 Det er nødvendigt at anerkende, at primære og sekundære råmaterialer komplementerer hinanden: mens sekundære råmaterialer er en miljøeffektiv måde at genindføre værdifulde ressourcer i økonomien på, kan de generelt ikke (endnu) opfylde det stigende behov for materialer (papir, metal og mineraler). Der er brug for begge materialetyper; de komplementerer hinanden. Forbedring af indsamlingssystemerne og brug af sekundære råmaterialer i EU vil bidrage til at nå målsætningerne i EU's 2020-strategi.

2.3 Industrien anmoder EU om at udvikle en omfattende og sammenhængende politik om langsigtet bæredygtig adgang til råmaterialer og brug af ressourcer. Denne politik skulle støtte den europæiske industris bestræbelser på at udnytte ressourcer efter »vugge til vugge«-princippet. Råstofinitiativet, temastrategien for affaldsforebyggelse og genanvendelse, temastrategien for bæredygtig udnyttelse af naturressourcerne og miljøkommissær Janez Potočniks flagskibsinitiativ om »Et ressourceeffektivt Europa« er indbyrdes forbundne initiativer, der burde være integrerede og i overensstemmelse med hinanden. Andre initiativer, som f.eks. initiativet om bæredygtigt forbrug og bæredygtig produktion, rammedirektivet om affald eller andre politikker vedrørende genanvendelse eller ressourcer, burde også inddrages.

3. Identificering af de største strømme af sekundære råmaterialer (2)

3.1 Der er traditionelle genanvendelsesmaterialer som jernskrot og ikke-jernholdigt metalaffald, papir- og papaffald samt glas, som der er en lang tradition for at genanvende i en mere eller mindre lukket sløjfe. Disse særlige industrier kan ikke overleve uden en kontinuerlig forsyning af genanvendelsesmaterialer og brugte varer. Andre materialer, som plast, er det forholdsvis nyt at genbruge, og i sammenligning med de traditionelle materialer genanvendes disse ikke nødvendigvis i et lukket kredsløb.

3.2 De vigtigste sekundære materialers genanvendelseskarakteristika afgør, hvad der kendetegner deres særlige materialestrøm og, hvilke aktører der er i deres værdikæde.

3.2.1 Jern- og stålskrot: Generelt indebærer genanvendelse af jern- og stålskrot indsamling, sortering, presning i baller, pakning, opskæring, klipning, fragmentering og/eller størrelsessortering og endelig smeltning på et stålværk. Jernholdigt metalskrot indsamles separat eller blandet, hvorefter det sorteres på skrotpladsen og sælges til et skrotbehandlingsanlæg eller sendes direkte til et stålværk. Når skrottet ankommer til skrotbehandlingsanlægget, sorteres de forskellige metaltyper og forberedes til fragmentering/størrelsessortering. Fragmentering og størrelsessortering er ofte nødvendigt for, at man kan gå videre til næse fase af sorteringsprocessen. Når det drejer sig om rustfrit stål, indsamles store dele for sig eller sorteres på skrotpladsen, før det fragmenteres. Mindre stykker rustfrit stål deles ved hjælp af en sorteringsproces i flere trin. På stålværket fyldes jern- og stålskrot normalt direkte i ovnene.

3.2.1.1 Den europæiske stålgenanvendelsesindustri er (i behandlingsfasen) rimelig koncentreret med syv firmaer, der tegner sig for 40 % af den samlede mængde stålskrot, der leveres til stålværkerne. Ifølge den Internationale Genvindingssammenslutning (BIR) og European Ferrous Recovery & Recycling Federation (EFR) er der omkring 42 000 skrotpladser i EU's 27 medlemsstater. Skrotsektoren anslår, at 250 ud af disse er storselskaber, 9 000 er store og mellemstore virksomheder, der forarbejder mere end 120 000 tons pr. år, og resten, omtrent 36 000, er middelstore og små virksomheder.

3.2.1.2 Indsamlingssystemet kan variere alt efter produkttype og land. Udtjente produkter af en anseelig størrelse samt produkter, der fremstilles i store mængder, som bygnings- og nedrivningsmateriel, transporteres sædvanligvis direkte til skrotpladsen eller skrotbehandlingsanlægget. Både direktivet om udrangerede køretøjer og direktivet om elektrisk og elektronisk affald placerer ansvaret for nyttiggørelse og dermed også for indsamling af skrot hos producenterne. Mindre produkter, som emballagematerialer, indsamles af de lokale myndigheder, så metalskrotindustrien står i dette tilfælde ikke for indsamlingen, selvom industrien har taget nogle initiativer, hvad angår brugte aluminiumdåser til drikkevarer (UBC) og f.eks. etableret indsamlingscentre og skrotterminaler, hvor stål- og aluminiumsdåser sorteres og presses i baller, så de kan transporteres til et behandlingsanlæg eller et raffinaderi.

3.2.1.3 Skrot er et af de få sekundære råmaterialer, som man kan forvente vil fortsætte med at være tilgængeligt i Europa, endda med et lille overskud. Handlen med skrot inden for EU, såvel som import og eksport fra og til andre lande, har fundet sted i årtier. Det er svært at vurdere, hvor meget skrot der forsendes i alt inden for EU. Importen og eksporten anslås til at være henholdsvis 5,3 mio. tons pr. år og 12,9 mio. tons pr. år (2008), mens det samlede forbrug af skrot i samme år nåede op på 112 mio.

3.2.2 Ikke-jernholdigt skrot og andre affaldsstrømme, der indeholder ikke-jernholdige metaller: I sammenligning med jern og stål varierer denne kategori meget mere, hvad angår (a) metaltyper, (b) disponible ressourcer og (c) metoderne, der skal anvendes til at udskille og udtage de forskellige metaller fra affaldsstrømmene. De vigtigste metaller, der også forekommer i de største mængder, er aluminium, zink, bly og kobber. Metaller som tin og ædelmetaller findes også i affaldsstrømmene og kan med de rigtige metoder udtages.

3.2.2.1 Indsamlingssystemerne er enten de samme som, eller nogle der ligner dem, der anvendes til jernholdigt skrot. For at få metalskrot af høj kvalitet fra udtjente produkter (udrangerede køretøjer og elektronisk og elektrisk affald) anvendes der avanceret teknologi. Ikke-jernholdigt metal udtages derimod ud af affaldsstrømmene og har en meget høj nyttiggørelses- og anvendelsesprocent.

3.2.2.2 Aske og slagge er også vigtige for nyttiggørelsen af ikke-jernholdigt metal og kræver særlige teknologier. Der findes store uudnyttede ressourcer af ikke-jernholdigt metal i gamle restprodukter fra minedrift i EU's områder for malmudvinding. Selvom dette mineaffald (3) er undtaget EU's generelle affaldslovgivning, bør man stadig tage højde for det, hvis det er økonomisk rentabelt.

3.2.3 Genbrugspapir: Papirindustrien er en sektor, der fra første færd har været baseret på vedvarende ressourcer og genanvendelse. Indsamlede klude var det første råmateriale, der blev brugt til at lave papir. Indtil nu har det været rimelig ligetil at genanvende papir, og der har været én dominerende materialebrug. Som ved jernholdige metaller er der to store ressourcer – genbrugspapir fra industri (emballering og trykningsindustri blandt andet) og (kommunalt) affald fra forbrug. Eftersom man foretrækker, at papiret er sorteret, er det nødvendigt at udtage brugt papir fra kommunalt affald og anvende grundlæggende sorteringsforanstaltninger.

3.2.3.1 Materialestrømme er i høj grad blevet påvirket af den seneste tids recession. Anvendelsen af genbrugspapir faldt med 7,6 % til 44,9 mio. tons i 2009. For første gang faldt mængden af indsamlet papir også – med 3,6 % til 56,6 mio. tons, ligesom der blev anvendt 10,1 % mindre papir i samme periode. Eksporten af genbrugspapir til lande uden for EU, Norge og Schweiz fortsatte med at stige og nåede 12,8 mio. tons, hvoraf 96,3 % blev sendt til de asiatiske markeder. Inden for Asien gik størstedelen af materialet til Kina (71,4 % af europæisk eksport). Som en følge af udviklingen i dette usædvanlige år skød genanvendelsesraten i vejret og nåede et rekordhøjt niveau på 72,2 % i 2009, efter at den året før havde nået op på 66,7 %. Måske vil genanvendelsesraten for en kort periode svinge i den modsatte retning, når økonomien kommer på fode, og papirforbruget igen øges og således ikke kan dækkes af genbrugspapir alene. På grund af de sidste udviklinger inden for industriens struktur udgør genbrugspapir 44,2 % og papirmasse af træ 40,4 % af de fibre, der anvendes til at lave papir i de lande, der er med i Sammenslutningen af Europæiske Papirindustrier.

3.2.4 Glas: Glas kan gentagne gange genanvendes 100 % til at producere nye glasbeholdere, uden at kvaliteten forringes. Indsamlet glas bruges til at lave nyt glas af samme kvalitet. Derfor er glas et reelt »vugge-til-vugge« genanvendelsesmateriale. Op til 90 % af glasaffald kan bruges til at fremstille nye glasbeholdere. Den eneste egentlige grænse for anvendelsen af glasaffald i dag er mængden af nyttiggjort glas og tilgængeligheden af glasaffald i Europa.

3.2.4.1 Systemet til nyttiggørelse af glas er relativt simpelt. Størstedelen af genbrugsglas kommer fra emballageaffald (brugte glasbeholdere), men der kommer også en lille mængde fra bygningsaffald (planglas). I gennemsnit indsamles 65 % af glasbeholdere til genanvendelse i de 27 EU-lande. Der blev næsten indsamlet 11,5 mio. tons glasemballage i Europa (inklusive Norge, Schweiz og Tyrkiet) i 2008.

3.2.4.2 Udfordringen er at genanvende de resterende 7 mio. tons glas, der kom på markedet i 2008, men som ikke blev genanvendt. Det er yderst vigtigt at forbedre genanvendelsen og støtte ordentlige genanvendelsessystemer i Den Europæiske Union.

3.2.4.3 Eftersom man endnu ikke har udviklet systemerne til indsamling og genvinding af planglas og glas fra udrangerede køretøjer tilstrækkeligt, er denne ellers værdifulde ressource stadigvæk mere en miljøbelastning.

3.2.5 Plastaffald udgør 25 % af al fast affald, der akkumuleres på lossepladser. Da plastmateriale er svært nedbrydeligt, tager nedbrydningsprocessen lang tid, efter at materialet er deponeret på lossepladsen. Afbrænding af plast til energiudnyttelse skal kontrolleres i passende anlæg på grund af et højt niveau af farligt udslip.

3.2.5.1 Følgende sektorer er de største forbrugere af plast og dermed også de største kilder til plastaffald: emballage (38,1 %), husholdning (22,3 %), bygge og anlæg (17,6 %). Emballage, der er fremstillet af distributions- og detailsektoren, udgør mere end 80 % af plastaffald, der (potentielt) kan indsamles. Indsamling og behandling af plastaffald fra blandet husholdningsaffald er tilsyneladende en af de affaldsfraktioner, der er vanskeligst at håndtere. Størstedelen af den plast, der anvendes til bygge og anlæg, bruges i faciliteter med lang levetid.

3.2.5.2 Nogle dele af plastaffaldet egner sig ikke til genanvendelse f.eks. fødevareemballage eller plast blandet med andre materialer, da produkterne i disse tilfælde ville være mindre værd end det, det koster at udrense den urene plast, på grund af det store energiforbrug dette kræver. Imidlertid kan disse dele bruges til energiudnyttelse.

3.2.5.3 EU's 27 medlemsstater er nettoeksportør af plastaffald, afklip og skrot. Siden 1999 er hullet mellem import og eksport konstant blevet større. Efter en lille stigning mellem 1999 og 2002 skød eksporten i vejret til 2,1 mio. tons mellem 2002 og 2006. Fra 1999 til 2006 steg importen fra 55 000 tons til 256 000 tons.

3.2.5.4 Hvad angår korte polyesterfibre, udgør genanvendt PET 70 % af råmaterialerne, der behandles i EU. Derfor er det afgørende at have adgang til polyesterflasker/flakoner. Imidlertid er producenterne i EU kommet i alvorlige problemer, da forhandlerne i stigende grad er begyndt at sende PET, enten i flager (flasker findelt i fragmenter) eller som flasker pakket i baller, til Fjernøsten og især Kina. Kina er for øjeblikket ved at løsne op for importrestriktioner på PET-affald for at fremme dette vigtige sekundære råmateriales udstrømning fra EU.

4. Lovgrundlag for genanvendelse

4.1 Direkte regulering i EU

4.1.1 Genanvendelse bør støttes ved at forbedre indsamlingsinfrastrukturen, skabe retssikkerhed og lige vilkår samt ved at fjerne unødvendige administrative byrder. Dette grundlæggende krav skal være godt afbalanceret og gennemført over hele spektret af forordninger, direktiver, beslutninger og afgørelser. Med rammedirektivet om affald (2008/98/EF) har man taget de første skridt i den ønskede retning. Det kan dog stadig kun betragtes som en første fase, og der vil være behov for regelmæssige realitetstjek og efterfølgende finjusteringer.

4.1.2 Andre større retsakter er direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald, direktiv 2000/53/EF om udrangerede køretøjer, forordning (EF) nr. 1013/2006 om overførsel af affald og direktiv 2002/96/EF om affald af elektrisk og elektronisk udstyr (WEEE). Disse direktiver udstikker vilkårlige mål for genanvendelse, hvilket medfører en forvridning af det frie marked for sekundære råmaterialer. Da disse retsakter næsten regelmæssigt bliver ændret, er det nødvendigt hele tiden at være opmærksom på deres effekt.

4.2 Indirekte regulering: Nyttiggørelses- og genanvendelsesprocesser reguleres ikke kun af det brede spektrum af affaldslovgivning, men også af de begrænsninger, der sættes i retsakter for specifikke industrisektorer eller for industrien som helhed. Det vigtigste på dette område er følgerne af REACH-forordningen (EF 1907/2006) og EU's klimapolitik.

4.2.1 Hvad angår REACH-forordningen, så gælder denne ikke for affald, men når stoffet eller blandingen af stofferne ophører med at være affald, kan de imidlertid komme til at høre under REACH-forordningen. Kommissionen har taget fat på dette problem, og de implicerede tekniske arbejdsgrupper er kommet med mere eller mindre tilfredsstillende forslag til at løse denne hårdknude. Ikke desto mindre er der stadig en vis usikkerhed omkring spørgsmålet, men Institute for Prospective Technological Studies, der hører under Kommissionens Fælles Forskningscenter, i Sevilla har lavet mange nyttige undersøgelser, der sammen med oplysninger fra Det Europæiske Kemikalieagentur kunne hjælpe med til at løse problemerne. Risikoen i forbindelse med registrering er dog ikke fuldstændig afværget, selv i de tilfælde hvor registrering ikke tjener noget gavnligt formål overhovedet.

4.2.2 EU's klimapolitik burde fremme en række incitamenter og derigennem give anledning til, at det globale samfund går fra hovedsagelig fossile energikilder til alternative energikilder på en gennemført og bæredygtig måde. Det europæiske klimaændringsprogram består af individuelle elementer, som, man hævder, er integrerede, hvilket desværre mest er en påstand uden hold i virkeligheden. Nogle af delene har stor indflydelse på nyttiggørelses- og genanvendelsesprocesser: EU's emissionshandelssystem for tiden efter Kyotoprotokollen er en hæmsko for driften af produktionsfaciliteter på grund af dets administrative fremgangsmåde til fastsættelse af tildelinger for perioden 2013-2020. Dertil kommer, at en gradvis indføring af en auktionsordning ville dræne aktørerne for finansielle ressourcer, hvorefter de ville have endnu færre penge til fremtidig kulstofreduktion. På den anden side afspejler EU's emissionshandelsordning ikke de energi- og kulstofbesparelser, der skyldes brugen af nyttiggjorte råmaterialer inden for andre industri- og byggesektorer.

4.2.3 Direktivet om vedvarende energi giver anledning til yderligere problemer. På grund af de mange kampagner for og den massive ensidige støtte til vedvarende energikilder er der en alvorlig risiko for, at store mængder nyttiggjort sekundært råmateriale (alle former for biomasse, genanvendt papir) lækkes fra det materiale, der genanvendes til energi-, elektricitets- og varmeproduktion. Disse risici bør analyseres til bunds og behørigt reduceres, hvis adgangen til sekundære råmaterialer skal opretholdes og oven i købet forbedres, hvor dette er muligt. Definitionen af »biomasse« skal iagttages og om nødvendigt styrkes for at undgå, at den misbruges af hensyn til produktion af vedvarende energi. I nogle tilfælde, på grund af markedsforvridende støtte, bliver selv primære råmaterialer (træ) simpelthen brændt!

4.2.4 EU's lovgivning om affald fastsætter retlige forpligtelser for alle aktører i affaldsstrømmene, og de respektive myndigheder bør nøje kontrollere og kræve, at alle lever op til deres ansvar. Uddannelse og efteruddannelse er centrale forudsætninger for at bekæmpe enhver ulovlig praksis fra skrupelløse aktørers side, hovedsagelig inden for international handel.

5. Værdikæder og aktører inden for de væsentligste strømme af sekundære råmaterialer

Som det tydeligt fremgår af afsnit 3, er der store forskelle mellem strømme af sekundære råmaterialer. Nogle af dem fungerer næsten af sig selv, da de har et naturligt grundlag i længeeksisterende systemer til indsamling, forbehandling og behandling (inklusiv sortering) af affald, før det nyttiggjorte materiale sendes videre til et stort behandlingsanlæg. Der kan oplistes adskillige karakteristika til at identificere og undgå eventuelle risici i nyttiggørelses- og genanvendelsesprocessen.

5.1 Handelsværdien af sekundære råmaterialer er en af de væsentligste faktorer, der påvirker den endelige adgang til materialet. Indsamling og forbehandling er forholdsvis billigt for så vidt angår koncentrerede affaldsstrømme (jern, glas og papir), og de sekundære råmaterialer bliver således ved med at være rimelig tilgængelige til en fornuftig pris. Markedsbetingelserne gælder i hele det lukkede kredsløb. På den anden side er der et stadigt voksende segment inden for genanvendelse, hvor materialerne ikke handles til markedspris, fordi behandlingen skal være i overensstemmelse med EU's affaldspolitikker. Størstedelen af emballageaffald, elektronisk og elektrisk affald og biologisk nedbrydeligt affald behandles med henblik på at opfylde målsætningerne i adskillige direktiver.

5.1.1 Det er ikke økonomisk holdbart at producere sekundære råmaterialer fra disse affaldsstrømme på verdensmarkedet. Affaldet indsamles, sorteres og behandles enten med henblik på at leve op til udvidede regler for producentansvar eller på baggrund af direkte offentlig finansiering. I begge tilfælde er det de europæiske borgere, der betaler for det, enten som skatteydere eller som forbrugere.

5.1.2 Europa oparbejder et reservoir af sekundære råmaterialer, som til enhver tid er lettilgængeligt for globale aktører, når efterspørgslen efter materialer på verdensmarkedet er stigende. Store mængder af indsamlet, ubehandlet affald eksporteres, hovedsagelig til Asien. Eftersom det globale marked er meget omskifteligt, svinger prisniveauet også meget. Når det globale marked er i nedgang, hober de nyttiggjorte sekundære materialer sig op, eftersom genanvendelsesmålsætningerne skal nås. Dette betyder, at der sker en alvorlig forvridning af markedet inden for EU.

5.1.3 Genanvendelsesvirksomhederne i EU er nødt til at investere meget mere end deres konkurrenter i Asien, når de opfører genanvendelsesanlæg, da de både skal opretholde overkapacitet og leve op til højere teknologiske standarder. Når det globale marked for råmaterialer så er i fremgang, anvendes deres dyre kapacitet ikke, eftersom det indsamlede affald forlader Europa uden at blive behandlet. Således er der et kritisk behov for at afstemme markedskræfterne på det globale marked for råmaterialer og affaldslovgivningen, så man kan undgå forvridninger af markedet og lette adgangen til sekundære råmaterialer for EU's industri.

5.1.4 Den ulovlige eller semiulovlige handel med sekundært råmateriale kunne begrænses ved at stille strengere krav til modtagerne af det sekundære råmateriale uden for EU om internationalt anerkendte kvalitetscertifikater baseret på eksempelvis ISO-standarder. Medlemsstaterne bør også gribe til retlige foranstaltninger, når de kontrollerer det indsamlede affalds lovlige oprindelse, i tilfælde hvor dette kunne være et problem.

5.1.5 Eftersom råmaterialepolitik er et strategisk sikkerhedsanliggende i mange dele af verden, kunne fællesskabsstøtte i hele værdikæden, særlig hvad angår sekundære råmaterialer af høj kvalitet (»førsteklasses«), løse mange problemer vedrørende adgang til sekundært råmateriale. Det er selvsagt nødvendigt at gennemgå den europæiske specifikation af sekundært råmateriale for at definere »førsteklasses« sekundært råmateriale.

5.2 Der skal være en miljøgevinst ved fornuftig genanvendelse for alle industrier, der anvender store mængder/andele af sekundært råmateriale. Selv anvendelsen af avanceret behandlingsteknologi til krævende affaldsstrømme kan ikke ændre ved dette generelle synspunkt. Normalt reduceres det samlede energiforbrug, til tider til en brøkdel af standardforbruget, når det gælder behandling af udvundet/høstet råmateriale. Dette betyder også mindre udslip af kuldioxid, først og fremmest færre forurenende luftarter osv. På grund af urenheder i affaldsstrømmene er der nyt affald, der skal håndteres, og i nogle tilfælde skal der også anvendes effektive anlæg til rensning af spildevand. Sådanne vanskelige affaldsstrømme indebærer også øgede omkostninger til forbehandling og behandling, hvilket gør behandlingen dyrere.

5.3 Konkurrerende brug af sekundære råmaterialer uden for den pågældende industri udgør en stor risiko for denne industri (se 4.2.3). Konkurrenceforholdene fordrejes i stor stil af finansiering, der er rettet mod at tjene helt andre formål, hvilket kan føre til en kraftig forvridning af markedet for råmaterialer. Papirindustrien kan ikke konkurrere inden for både papirtræ (det vigtigste råmateriale) og genbrugspapir (det næstvigtigste råmateriale) med anlæg til produktion af vedvarende energi og varme, der får tilskud til vedvarende energi. Passende beskyttelsesforanstaltninger må anvendes for at sikre adgangen til basisråmaterialerne. Hvis sådanne foranstaltninger ikke fungerer efter hensigten, bliver en af EU's vigtigste industrier bragt i alvorlig fare. Støtte til produktion af »førsteklasses« sekundære råmaterialer vil skabe øget efterspørgsel og have en positiv social virkning i perioder, hvor forbruget af sekundært råmateriale er i krise.

Bruxelles, den 16. februar 2011 Staffan NILSSON Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EØSU-udtalelse om råstofinitiativet: behov for vækst og arbejdspladser i Europa, EUT C 277 af 17.11.2009, s. 92.

(2) De fleste oplysninger kommer fra Det Fælles Forskningscenters (FFC) undersøgelser vedrørende affald (http://publications.jrc.ec.europa.eu/repository/) og fra sektorspecifik statistik.

(3) Mineaffald er reguleret af direktiv 2006/21/EF.