Nr. C 136/6 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
II 
(Forberedende retsakter) 
KOMMISSIONEN 
Udkast til Rådets henstilling om beskæftigelsen af handicappede i Det europæiske Fællesskab 
Kom(86) 9 endelig udg. 
(Forelagt Rådet af Kommissionen den 29. januar 1986) 
(86/C 136/06) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, 
som henviser til traktaten om oprettelse af Det europæi­
ske økonomiske Fællesskab, 
under henvisning til udkast forelagt af Kommissionen, 
som henviser til udtalelse fra Europa-Parlamentet, 
som henviser til udtalelse fra Det økonomiske og sociale 
Udvalg, og 
som tager følgende i betragtning: 
I medfør af Rådets resolution af 21. januar 1974 (') om 
et arbejdsmarkedsmæssigt og socialt handlingsprogram 
skal der bl.a. gennemføres et program for erhvervsmæs­
sig og social integration af handicappede; 
i henhold til Rådets resolution af 27. juni 1974 (2) er der 
iværksat et foreløbigt handlingsprogram til fremme af 
den erhvervsmæssige revalidering af handicappede; 
i den af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes 
regeringer, forsamlet i Rådet, vedtagne resolution af 
21. december 1981 (3) om handicappedes sociale integra­
tion opfordres medlemsstaterne til at »sikre, at de handi­
cappede ikke kommer til at lide urimeligt under følgerne 
af økonomiske vanskeligheder, bl.a. i forbindelse med 
beskæftigelsen«, og at »fremme foranstaltninger, der skal 
forberede de handicappede på arbejdslivet«; resolutionen 
indeholder imidlertid ingen bestemmelser om en samord­
net og koncentreret fælles indsats på dette område; 
ved »handicappede« forstås i denne henstilling alle perso­
ner med handicap, som skyldes en fysisk, mental eller 
psykologisk funktionshæmning; 
O EFT nr. C 13 af 12. 2. 1974, s. 1. 
O EFT nr. C 80 af 9. 7. 1974, s. 30. 
(3) EFT nr. C 347 af 31. 12. 1981, s. 1 handicappede har samme ret som alle andre arbejds­
tagere til erhvervsuddannelse og beskæftigelse; 
i en økonomisk kriseperiode bør indsatsen i medlemssta­
terne og på fællesskabsplan ikke alene videreføres, men 
intensiveres for at fremme lige muligheder i praksis gen­
nem en positiv og sammenhængende politik; 
ved udformningen af denne politik bør der tages hensyn 
til de handicappedes ønske om et aktivt og uafhængigt 
liv; 
Europa-Parlamentet har i sin resolution af 11. marts 
1981 (4) understreget behovet for på fællesskabsplan at 
fremme den økonomiske, sociale og erhvervsmæssige in­
tegration af handicappede, 
HENSTILLER TIL MEDLEMSSTATERNE 
1. At træffe alle egnede foranstaltninger til at fremme 
lige muligheder for handicappede for så vidt angår 
beskæftigelse og erhvervsuddannelse, herunder grund­
uddannelse og den første beskæftigelse samt integra­
tion efter revalidering. 
Dette princip om lige muligheder gælder for: 
a) adgangen til beskæftigelse og erhvervsuddannelse, 
herunder erhvervsvejledning, arbejdsformidling og 
opfølgning; 
b) mulighederne for at forblive i denne beskæftigelse 
eller erhvervsuddannelse samt sikring mod urimelig 
afskedigelse; 
c) karrieremulighederne. 
2. Med henblik herpå at udforme og gennemføre en 
sammenhængende, omfattende og positiv politik 
vedrørende erhvervsuddannelse og beskæftigelse af 
handicappede og i den forbindelse tage hensyn til ud­
viklingen og de trufne foranstaltninger i andre fælles­
skabslande. 
(4) EFT nr. C 77 af 6. 4. 1981, s. 27. 
4.6.86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/7 
Denne politik bør navnlig omfatte: 
a) Afskaffelse af negativ diskrimination ved at: 
i) revidere love og administrative bestemmelser 
samt erklære ugyldige eller ændre bestemmel­
ser i kollektive overenskomster, som er i 
modstrid med princippet om lige muligheder 
for handicappede; navnlig bør afskedigelses -
reglerne specielt beskytte handicappede mod 
afskedigelse på grund af handicappet, uanset 
hvorledes og hvornår dette er erhvervet; 
ii) sikre, at der ikke findes andre undtagelser fra 
princippet om lige adgang til erhvervsuddan­
nelse og beskæftigelse end undtagelser, der er 
begrundet i uforenelighed — der i givet fald 
attesteres med en lægeerklæring — mellem en 
særlig aktivitet, der indgår i en beskæftigelse el­
ler erhvervsuddannelse, og et bestemt handi­
cap; samt sikre, at sådanne undtagelser tages 
op til revision med regelmæssige mellemrum 
med henblik på at fastslå, hvorvidt de stadig er 
begrundet; 
iii) sikre, at enkeltpersoner, som finder, at princip­
pet om lige muligheder er blevet tilsidesat i de­
res tilfælde, kan gå til domstolene efter even­
tuelt at have klaget til andre kompetente orga­
ner; 
iv) sikre, at prøver i forbindelse med adgang til el­
ler afslutning af en erhvervsuddannelse udfor­
mes på en sådan måde, at handicappede kandi­
dater ikke stilles ringere end andre. ii) vedtagelse i hver medlemsstat af en kodeks for 
god praksis vedrørende beskæftigelse af handi­
cappede med udgangspunkt i denne henstilling 
og i indholdet af den standardkodeks for posi­
tive særforanstaltninger, der danner bilag til 
denne henstilling; kodeksen bør distribueres til 
så brede kredse som muligt og finde anven­
delse både inden for den offentlige og den pri­
vate sektor; 
iii) indførelse af en forpligtelse for alle offentlige 
og private arbejdsgivere, som er omfattet af 
punkt i), til at føre en politik for beskæftigelse 
af handicappede, der er i overensstemmelse 
med kodeksen for god praksis; medlemssta­
terne bør fastsætte reglerne for offentliggørel­
sen af denne politik samt af årlige statusopgø­
relser over gennemførelsen heraf i overens­
stemmelse med de allerede gældende procedu­
rer for oplysningsvirksomheden på det sociale 
område; 
iv) indførelse af en forpligtelse for arbejdsgiveren 
til at samarbejde med revalideringsmyndighe-
derne om reintegration, så vidt muligt hos 
samme arbejdsgiver, af en arbejdstager, som 
bliver handicappet, uanset om dette skyldes en 
arbejdsulykke eller arbejdsforholdene. 
3. At aflægge rapport til Kommissionen om de foran­
staltninger, de har truffet for at efterkomme denne 
henstilling med henblik på at sætte Kommissionen i 
stand til at forelægge nedennævnte beretning. 
b) Positive særforanstaltninger for handicappede, herun­
der: 
i) medlemsstaternes fastsættelse af realistiske pro­
centuelle mål for antallet af handicappede an­
satte i offentlige og private virksomheder med 
over af 20 ansatte under skyldig hensyntagen 
til forskellene i de forskellige virksomheders 
karakter og i miljømæssige forhold; der skal 
træffes foranstaltninger til offentliggørelse og 
gennemførelse af disse mål; OG OPFORDRER KOMMISSIONEN TIL 
1. At iværksætte og forvalte et system for udveksling af 
oplysninger og erfaringer om revalidering og beskæf­
tigelse af handicappede mellem de nationale myndig­
heder og andre specielt udpegede organer. 
2. At aflægge beretning til Rådet om gennemførelsen af 
denne henstilling tre år efter dens vedtagelse. 
STANDARDKODEKS FOR POSITIVE SÆRFORANSTALTNINGER TIL FREMME AF HANDI­
CAPPEDES ERHVERVSUDDANNELSE OG BESKÆFTIGELSE 
1. Jobskabelse tigelsesinitiativer og foranstaltninger til fremme af 
etableringen af små eller mellemstore virksomheder. 
Der bør træffes foranstaltninger til sikring af, at 
handicappede får samme muligheder som andre for 
at deltage i kollektive jobskabelsesprojekter, som 
f.eks. regionaludviklingsprogrammer, lokale beskæf-Der bør skabes nye beskæftigelsesmuligheder for 
handicappede gennem nationale initiativer både in­
den for ny teknologi som sådan og inden for sekto­
rer, der anvender ny teknologi til gavn for beskæfti­
gelsen inden for andre områder. Foranstaltninger, 
Nr. C 136/8 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6. 86 
der tager sigte på at sætte handicappede i stand til at 
påtage sig distancearbejde, bør fremmes og støttes. 
Man bør ligeledes fremme og støtte foranstaltninger, 
der tager sigte på enten at uddanne handicappede til 
at oprette deres egen virksomhed eller på at finde 
nye beskæftigelsesmuligheder for dem inden for 
medierne eller omsorgen for andre handicappede. 
Man bør søge at finde frem til sektorer (som f.eks. 
tjenesteydelser, herunder turisme og restaurations­
virksomhed, intensiv landbrug eller havebrug, skov­
brug osv.), som både har gode fremtidsmuligheder 
og egner sig til beskæftigelse af personer med for­
skellige handicaps; der bør træffes foranstaltninger 
til oprettelse af jobs for handicappede på disse områ­
der. 
Medlemsstaterne bør træffe foranstaltninger, der 
sikrer, at de nye telefonsystemer kan tilpasses de 
blindes behov. De handicappedes repræsentanter bør 
høres for så vidt angår andre specifikke risici, den 
teknologiske udvikling måtte medføre for beskæfti­
gelsen, og der bør træffes egnede foranstaltninger i 
denne henseende. Medlemsstaterne bør udarbejde 
særlige planer med henblik på genbeskæftigelse af 
mentalt handicappede arbejdstagere, som mister de­
res arbejde, fordi dette skifter karakter som følge af 
udviklingen på arbejdsmarkedet. Der bør skabes 
bedre muligheder for deltidsbeskæftigelse for handi­
cappede. 
2. Støtte til arbejdsgiverne 
Det offentlige bør stille midler til rådighed, der skal 
dække eller bidrage til at dække de ekstra omkost­
ninger, det medfører for en arbejdsgiver at ansætte 
en handicappet. De tilskudsberettigede udgifter bør 
omfatte tilpasninger af maskiner og udstyr, sikring af 
adgangsmuligheder samt ekstra personaleomkostnin­
ger, og tilskuddene hertil bør, kunne opnås, både når 
en arbejdstager genansættes efter at have pådraget 
sig et handicap eller i forbindelse med nyansættelse. 
I sidstnævnte tilfælde bør det offentlige også yde 
tilskud til arbejdstagerens løn i en nærmere fastsat 
introduktions- og uddannelsesperiode. 
3. Formidling samt støtte på arbejdspladsen 
Der bør i alle regioner oprettes formidlingskontorer, 
der specielt skal have til opgave at søge at få handi­
cappede med egnede kvalifikationer placeret i ar­
bejde. Der bør træffes nødvendige foranstaltninger 
til uddannelse af disse kontorers personale. Konto­
rerne bør også have til opgave at følge og støtte den 
handicappede i jobbet — i det mindste i begyn­
delsen. 
Fagforeningerne bør opfordres til at give handicap­
pede arbejdstagere enhver tænkelig støtte samt til at 
drage omsorg for, at der tages tilstrækkeligt hensyn 
til deres interesser i de repræsentative organer. 
4. Beskæftigelse på beskyttede værksteder m.v. 
Medlemsstaterne bør tage situationen vedrørende be­
skæftigelse på beskyttede værksteder m.v. op til revi­sion samt udarbejde planer for den fremtidige udvik­
ling på dette område. Kvantitativt bør disse planer 
indeholde en evaluering af den fremtidige efter­
spørgsel samt af behovet for at udbygge eller redu­
cere faciliteterne på dette område. Kvalitativt bør der 
ved revision lægges vægt på følgende: 
— en forbedring af kvaliteten af mindre hensigts­
mæssige værksteder eller centre, så disse kan 
komme til at fungere så godt som muligt, 
— iværksættelse af nye former for aktiviteter (f.eks. 
inden for edb-sektoren), som både er mere in­
teressante og økonomisk mere rentable, 
— en forøgelse af erhvervsuddannelsesmulighederne 
i værkstederne, 
— en styrkelse af værkstedernes »transitrolle«, dvs. 
deres funktion som institutioner for evaluering 
og personlig udvikling som mellemled mellem 
grunduddannelsen eller en arbejdsløshedsperiode 
og integration på det almindelige arbejdsmarked, 
— en reduktion af segregationen gennem etablering 
af beskyttede arbejdspladser eller -grupper inden 
for almindelige virksomheder, eller ved hjælp af 
blandede kooperativer. 
5. De sociale sikringsordninger 
Der bør træffes foranstaltninger til sikring af, at 
handicappede arbejdstagere, som mister deres job, el­
ler som ikke kan finde beskæftigelse efter en er­
hvervsmæssig revalidering, ikke udelukkende på 
grund af deres handicap stilles økonomisk ringere 
end andre arbejdstagere i en lignende situation. 
Der bør ligeledes træffes foranstaltninger til sikring 
af, at de sociale sikringsordninger ikke modvirker de 
handicappedes lyst til at påtage sig deltidsbeskæfti­
gelse, beskæftigelse på prøve eller til gradvis at tage 
beskæftigelse eller vende tilbage til en tidligere be­
skæftigelse, såfremt dette er ønskværdigt, ud fra 
den handicappede arbejdstagers eller arbejdsgiverens 
synspunkt. 
6. »Overgang«, erhvervsmæssig revalidering og er­
hvervsuddannelse 
Der bør gøres en særlig indsats for at udbygge og 
forbedre erhvervsforberedelses- og uddannelsesfacili­
teterne for handicappede, specielt med henblik på: 
— i lige høj grad at tage hensyn til de arbejdstagere, 
der pådrager sig et handicap gennem en ulykke 
eller en sygdom, og unge, som enten har et med­
født handicap, eller som har pådraget sig et 
handicap i barndommen eller ungdommen, 
4. 6. 86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/9 
— at tilpasse indholdet af de eksisterende erhvervs­
uddannelser, så disse bliver mere realistiske i for­
hold til mulighederne på arbejdsmarkedet, 
— at sikre, at uddannelsesinstitutionerne er i direkte 
kontakt med arbejdsmarkedsparternes lokale re­
præsentanter, 
— at forbedre uddannelsesmetoderne, navnlig ved 
hjælp af øget anvendelse af ny teknologi inden 
for undervisningen samt indførelse af uddannel­
sesmoduler og, hvor det forekommer hensigts­
mæssigt, mulighed for fjernundervisning, 
— at tilskynde til forsøg med uddannelsernes struk­
tur og opbygning med henblik på at fremme en 
koordinering af den teoretiske og den praktiske 
del af uddannelsen, 
— at afskaffe hindringer ved at lempe adgangsbetin­
gelserne og aldersgrænserne og indføre mulighed 
for at påbegynde en uddannelse på et hvilket som 
helst tidspunkt af året, det måtte ønskes (»for­
skudt« uddannelsesstart), og fremskynde officiel 
anerkendelse af nye uddannelser, 
— at opmuntre handicappede uddannelsessøgende 
til at deltage mere aktivt i planlægningen af deres 
egen uddannelse, 
— at gøre det muligt for handicappede at tilmelde 
sig undervisningen i almindelige uddannelsesinsti­
tutioner, når som helst det måtte være muligt og 
ønskeligt, 
— at sikre kontinuiteten under hele overgangs- og 
revalideringsfasen ved at fremme tværfagligt 
samarbejde og ved at oprette tværfaglige grupper. 
7. Evaluering og vejledning 
Der bør i alle regioner drages omsorg for, at der fin­
des effektive undervisnings- og erhvervsuddannelses-
faciliteter med et veldefineret ansvar for de handi­
cappede. Varetages denne opgave af den almindelige 
erhvervsvejledning, og ikke af en specialiseret tje­
neste, må der drages omsorg for, at personalet har 
den fornødne uddannelse til at forstå og tage stilling 
til de handicappedes særlige behov. 
Der bør gennemføres undersøgelser, der kaster lys 
over de mest effektive evalueringsmetoder. Disse me­
toder bør indføres overalt, hvor der er mulighed her­
for. Der bør lægges vægt på princippet om, at den 
handicappede selv (og i givet fald hans familie) bør 
deltage aktivt i evalueringen, samt at klienten bør til­
skyndes til at vælge det højeste uddannelsesniveau 
og sigte mod det højeste erhvervsmål, som han har 
mulighed for. 8. Det omgivende miljø 
Der bør træffes foranstaltninger til sikring af, at 
handicappede kan leve i et miljø, der gør det muligt 
for dem at videreuddanne sig og således yde deres 
fulde bidrag til samfundet. Til fremme af oprettelsen 
af passende boliger (så vidt muligt integreret i almin­
delige boligområder), sikringen af egnede mulighe­
der for transport til uddannelse og arbejde samt en 
forbedring af mulighederne for adgang til arbejds­
pladsen og adgangsmulighederne på arbejdsstedet, 
navnlig inden for kontorer, bør den eksisterende lov­
givning søges effektivt gennemført, ligesom der om 
nødvendigt bør indføres ny lovgivning med henblik 
herpå. 
9. Høring, koordination og medindflydelse 
De nationale, regionale og lokale myndigheder bør 
tage de gældende ordninger for høring, koordina­
tion og medindflydelse op til revision, herunder de 
ordninger, der gælder for offentlige tjenester og in­
stitutioner, frivillige organisationer, liberale erhverv, 
arbejdsmarkedets parter og medierne samt de handi­
cappede og deres familier. Der bør lægges særlig 
vægt på at inddrage de handicappede — enten som 
repræsentanter eller på personligt grundlag — i de 
beslutninger, som vedrører dem, samt i gennemførel­
sen heraf. 
10. Oplysning og rådgivning 
Med henblik på handicappede, deres familier og pro­
fessionelle på området (hvad enten der er tale om 
sagsbehandlere eller administratorer) bør der etable­
res en oplysnings- og rådgivningsordning. Denne 
ordning bør omfatte information og rådgivning om 
teknisk bistand og andre spørgsmål af betydning for 
handicappede. Der kan være tale om særlige centre 
eller om kontorer, der oprettes i allerede eksiste­
rende centre med mere generelle funktioner. Ord­
ningen bør fra nationalt niveau udvides til også at 
omfatte det regionale og lokale niveau, efterhånden 
som ressourcerne tillader dette. 
Der bør ligeledes gøres en koordineret indsats for at 
oplyse og vejlede politikere, arbejdsmarkedets parter 
og det brede publikum i det hele taget om de handi­
cappedes evner og behov. Navnlig kunne der stilles 
videoprogrammer om handicapproblemer til rådig­
hed for et bredt publikum gennem egnede kanaler, 
som f.eks. interesseorganisationer eller arbejdsmar­
kedsparternes uddannelsessystemer. 
11. Forskning 
Socialforskning på dette område bør fremmes og 
koordineres både med henblik på at analysere beho­
vene og mulighederne samt på at evaluere effektivite­
ten af de trufne foranstaltninger. Der bør oprettes 
nationale databaser indeholdende resultaterne af 
forskning af denne art. 
Nr. C 136/10 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
BILAG 
Analyse af handicappedes generelle beskæftigelsessituation og foranstaltninger i forbindelse 
hermed i Det europæiske Fællesskab 
«Lysten til at arbejde er en del af den menneskelige natur og tjener højere formål end blot at 
tilfredsstille rent materielle behov« (') 
I. INDLEDNING: GRUNDLAGET FOR ANALYSEN 
1. Kommissionens analyse er først og fremmest baseret på fire undersøgelser (2), der blev gennemført fra 
1982 til 1983 med henblik på at gennemgå problemerne fra forskellige synsvinkler — statistiske, psyko­
logiske, juridiske, sociologiske og ergonomiske. Herudover oprettede Fællesskabets net af revalide­
ringscentre tre arbejdsgrupper, der aflagde beretning i 1983 om handicappedes beskæftigelse og er­
hvervsuddannelse, og de europæiske handicapforeninger, som Kommissionen er i regelmæssig kontakt 
med, blev opfordret til at fremlægge oplysninger og synspunkter om emnet. På denne måde har Kom­
missionen kunnet arbejde videre med lægers, forbrugeres og forskeres know-how og meninger. 
2. Endvidere er Kommissionens opmærksomhed blevet henledt på, hvilken betydning erhvervsmæssig re­
validering og uddannelse har for de handicappedes beskæftigelse. Med dette for øje udarbejdede Kom­
missionen for Det rådgivende Udvalg for Erhvervsuddannelse et arbejdsdokument (3), som blev drøftet 
på udvalgets møde i september 1983. Som et resultat af drøftelserne fremsendte en række udvalgsmed­
lemmer skriftlige kommentarer, som der er blevet taget hensyn til i de afsnit af nærværende medde­
lelse, der omhandler erhvervsuddannelse. 
3. Samtidig har Kommissionen været i stand til nøje at følge det arbejde, der gøres i internationale orga­
nisationer, der som led i FN's follow-up tiår til Det internationale Handicapår i 1981 og for at imøde­
komme de alvorlige behov, der eksisterer for at løse problemerne, har været usædvanlig aktive på 
området: handicappedes revalidering og beskæftigelse. ILO's vedtagelse i 1983 af en Konvention og 
henstilling om handicappedes revalidering og Beskæftigelse bør fremhæves. Fællesskabslandenes posi­
tive handlemåde og deres enighed om en række vigtige spørgsmål gjorde sig stærkt gældende under 
udarbejdelsen af disse dokumenter. Europarådet (Partial Agreement in the Social and Public Health 
Field) gør en dobbelt indsats af stor værdi, dels ved en systematisk omstrukturering af dets oplysnings­
materiale om nationale love vedrørende handicappedes revalidering og beskæftigelse, dels ved at ajour­
føre og samle alle tidligere resolutioner i een udtømmende resolution, hvori en koherent politik for 
revalideringen af handicappede kan udmøntes. Et ligeså værdifuldt supplement til de øvrige bestræbel­
ser er OECD's program for unge handicappede (Centre for Educational Research and Innovation), der 
efter at have gennemført temadelen skolemæssig integration og nu omhandler spørgsmålet om over­
gang fra skole til arbejdsliv; der lægges her vægt på fremme, beskrivelse og evaluering af fornyende 
fremgangsmåder og projekter samt på gennemgangen af de heraf følgende resultater med henblik på 
udformningen af en politik. Sammenhængen mellem disse velgennemførte internationale aktiviteter og 
Fællesskabet bidrager væsentligt til at styrke de bestræbelser, som de pågældende medlemsstater udfol­
der. 
(') Fra »Behovsvurdering; rapport af en undersøgelse, der blev gennemført i Athen i 1984«, et dokument, 
der blev fremlagt af Den græske Spastikerforening på et seminar, der med støtte fra Kommissionen blev 
organiseret af International Cerebral Palsy Society i Cambridge, april 1984. 
(2) Det drejer sig om følgende fire undersøgelser: 
»The Handicapped and their Employment«, Guy Mangin (EUROSTAT, 1983); 
»A functional assessment of Disabled Workers in the light of task demands og new micro-electronic 
devies«, Robert Feeney, Univ. of Loughburough, 1982; 
»Overview: Disability and Employment«, Mary Croxen, Open University, 1982; 
»The Economic Integration of the Disabled: an Analysis of Measures and Trends in Member States«, 
Eliane Vogel Polski mil., Free Univ. Brussels, 1983. 
(5) Kommissionens dokument »Erhvervsuddannelse for handicappede i Det europæiske Fællesskab«, juni 
1983. 
4.6. 86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/11 
4. I januar 1984 opfordrede Kommissionen dekanen for det økonomiske institut ved Limburg-universite­
tet i Maastricht, professor Aldeba, til at udarbejde en sammenfattende rapport (') over alle de under­
søgelser og andre bidrag, Kommissionen har modtaget, så der kunne dannes grundlag for den »work­
shop« med repræsentanter fra alle berørte parter, som Kommissionen afholdt i Bruxelles i marts 1984. 
Endelig var beskæftigelsesspørgsmålet det vigtigste punkt på dagsordenen for to møder (april og juni 
1984) i Kommissionens Forbindelsesgruppe vedrørende Handicappede, der består af repræsentanter for 
de pågældende ministerier i samtlige medlemsstater. Endvidere har forbindelsesgruppen fremlagt et 
omfattende materiale angående den senere udvikling i medlemsstaterne. 
II. BAGGRUND 
A. Almindelige positive aspekter i forbindelse med handicap 
5. For at undgå at skabe et fuldstændig unuanceret billede af et felt, hvor der er så mange vanskelige 
problemer, bør det først fremhæves, at der er mange, betydningsfulde positive aspekter. Lægevidenska­
bens fremskridt har medført, at flere overlever ved fødslen og efter ulykker, ligesom levealderen er 
forlænget. Som følge heraf er antallet af handicappede steget. Til gengæld kan der nu rådes bod på 
flere af de handicap, der tidligere var uhelbredelige, ligesom antallet af de handicap, der opstod som 
følge af uhelbredelige sygdomme, er reduceret. Samtidig er der gjort store teoretiske og praktiske 
fremskridt på det pædagogiske område, idet der på alle uddannelsesniveauer er åbnet indlæringsmulig-
heder både for mentalt og fysisk handicappede. Hertil kommer de positive følger af tendensen til at 
integrere handicappede børn og unge i de almindelige skoler og universiteter (»mainstreaming«). 
6. Der er ligeledes blevet gjort store fremskridt på området reduktion, endog eliminering af handicap, der 
hidrørte fra selv de alvorligste sygdomme. Omfanget og kvaliteten af teknisk hjælp og oplysninger 
herom spredes mere og mere, hvorfor følgehandicap af alle former for sygdomme nu kan reduceres på 
en eller anden måde. De bidrag, der nu ydes, helt bortset fra hvad fremtiden vil bringe, i form af ny 
informatik og telematik er særlig bemærkelsesværdige. De fordele, der hermed opnås, har relevans for 
alle faser og næsten alle aspekter af den handicappedes liv — dagliglivets grundlæggende funktioner, 
uddannelse, erhvervsuddannelse, beskæftigelse, fritid, kommunikation og en uafhængig levemåde. I 
flere og flere tilfælde kan det uden overdrivelse siges, at den blinde kan læse, den døve kan bruge 
telefonen, den lammede kan forholdsvis uhæmmet bevæge sig og den svagt begavede kan lære. Selv en 
person, der er så alvorligt lammet fra fødselen, at han kun kan nikke med hovedet og puste, kan nu 
ved hjælp af en computer lære at kommunikere og styre sine omgivelser. 
7. Tekniske fremskridt i forbindelse med holdningsændringer og en stadig større fornemmelse for det 
kollektive ansvar er resulteret i et voksende antal fordele. En kvadriplegisk patient kan køre en særlig 
indrettet bil; i en række byer er den offentlige transport blevet tilpasset, eller der er organiseret dør-
til-dør transport (2). På boligområdet er der blevet udvist stor fantasi og fleksibilitet, hvilket giver den 
handicappede mulighed for en uafhængig livsførelse, uden at han/hun derfor mister den nødvendige 
professionelle hjælp, og uden at man skaber ghettoer (3). Mobiliteten på gaderne er blevet forbedret i 
visse byer ved anlæggelse af ramper for kørestole eller installering af føle- eller lydhjælpemidler for 
blinde fodgængere. Der er også blevet gjort en stor indsats for at lette adgangen til offentlige bygnin­
ger — kontorer, hoteller, forretninger, uddannelsesmæssige og kulturelle institutioner og fritidsfacilite­
ter — og for at tilpasse arbejdspladserne de handicappede arbejdstageres behov. Ganske vist varierer 
sådanne fremskridt fra det ene fællesskabsland til det andet, men der er tale om reelle resultater, og 
der er blevet lagt et godt grundlag for sund omgangsmåde. 
8. Endvidere bør man fremhæve de bestræbelser, der er gjort i medlemslandene for at etablere eller støtte 
koordinationsorganer på nationalt niveau. Undertiden får sådanne organer ansvar for den praktiske 
gennemførelse af foranstaltninger samt for tjenesteydelser; i andre tilfælde tildeles de snarere rådgi­
vende og oplysende funktioner. Det franske »Comité National de Liaison pour la Réadaptation des 
Handicapés« er et godt eksempel, hvilket også er tilfældet med »Bundesarbeitsgemeinschaft fiir 
(') »Disabled People and their Employment«, af Wil Albeda, i samarbejde med the European Centre for 
Work and Society, Maastricht. 
(2) Se Kommissionens undersøgelse »Transport for the Disabled: Door-to-door Transport Systems«, Erica 
Research Institute, november 1982. 
(3) Se især Kommissionens meddelelse KOM(80) 491 af september 1980, om de boligfornyelser, der har 
opnået støtte gennem Fællesskabets program for pilotprojekter vedrørende handicappedes boligforhold. 
Nr. C 136/12 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
Rehabilitation« i Vesttyskland, det nederlandske handicapråd »Stichting Nederlandse Gehandicapten-
raad«, »the National Rehabilitation Board« i Irland og »the Royal Association for Disability and Reha­
bilitation« i Det forenede Kongerige. En række af disse organer står som det nationale medlem af 
Secretariats of Rehabilitation International og kommer således til at spille en aktiv rolle i den udveks­
ling af data og ideer, som finder sted på verdensplan; disse sekretariater, der er organiseret på euro­
pæisk plan, fører regelmæssigt drøftelser med Kommissionen om de væsentligste sociale spørgsmål 
vedrørende handicappede, hvorved deres arbejde får betydning på EF-plan. 
9. Mange af disse praktiske fremskridt både hidrører fra og fremmer holdningsændringer, f.eks. hos ar­
bejdsgivere, fagforeningsledere, administratorer og repræsentanter for de implicerede liberale erhverv 
samt i offentligheden i al almindelighed. Uden tvivl har Det Internationale Handicapår (1981) i høj 
grad bidraget hertil. Til tider forledes man dog til at lægge mere mærke til de negative aspekter; den 
fortsatte ligegyldighed, uvidenhed og slet dulgte frygt over for mange former for handicap er nedslå­
ende. På den anden side er der f.eks. en stadig stærkere vilje til at nedbryde den barriere, der hidtil har 
eksisteret mellem de forskellige kategorier af læger samt mellem andre repræsentanter for de liberale 
erhverv og administratorer eller — hvad der er vigtigere: deres klienter ('). 
I hvert fald i visse lande spiller magasinprogrammer eller dokumentarfilm i radio eller fjernsyn en 
vigtig rolle. Der kan konstateres en stadig mere udbredt vilje til at gøre op med den malplacerede 
formynderholdning, der tidligere prægede de velmente bestræbelser. Skønt man stadig støder på tøven 
og fordomme, er det opmuntrende at konstatere, at mange arbejdsgivere fuldstændig ændrer holdning, 
når de har erfaret, hvad en handicappet arbejdstager kan præstere. Der foreligger talrige eksempler fra 
alle samfundslag på, at når først isen er brudt, sker der en generel holdningsændring. 
10. De handicappede selv reagerer omend ikke hurtigt, i hvert fald i Europa, så dog med stadig større 
imødekommenhed over for denne sammenblanding af vanskeligheder og nye muligheder. Individuelt 
har dette selvfølgelig altid været tilfældet, men det bliver mere og mere klart, at de handicappede selv 
må organisere sig og være solidariske, såfremt handsken skal tages op. I alle Fællesskabets lande øver 
foreninger for handicappedes forældre og familier eller for de handicappede selv mere eller mindre 
indflydelse, og udviklingen går i positiv retning; dette føles også på europæisk niveau, og Kommissio­
nen fremmer denne udvikling. Viljen hos de raske er af altafgørende betydning, men den er ikke nok 
til alene at føre til effektive resultater i vanskelige tider. Derfor har de handicappede også behov for 
støtte til deres egen kamp for at styre udviklingen i en god retning. De mest effektive kanaler er de 
aktiviteter, der hænger sammen med aktiv hjælp til selvhjælp, som f.eks. Independent Living Move-
ment, der nu er ved gøre sig gældende i Fællesskabet på steder, der ligger så langt fra hinanden som 
Derbyshire og Miinchen. 
11. Sammenfattende kan man sige, at de mest positive faktorer er kombinationen af ganske vist langsomme 
og spredte, men dog klare fremskridt, hvad angår omgivelserne i al almindelighed og støttesystemer, 
andres holdning over for handicappede, og de handicappedes egen voksende selvtillid og ambitioner; 
hertil kommer den rivende udvikling på det videnskabelige og tekniske område. Kombinationen af alle 
disse faktorer har ændret sig, hvilket er af afgørende betydning, idet det vil afstedkomme ændringer i 
ansættelighedstærsklen. I realiteten kan man ikke længere tale om ansættelighed i absolut forstand, og 
udviklingen går i en negativ retning, når man i visse situationer giver udtryk for, at man har svært ved 
at forestille sig, at en bestemt person vil være »ansættelig« om en overskuelig tid, bl.a. fordi man ofte 
og sandsynligvis hyppigere og hyppigere vil se i øjnene, at denne antagelse var forkert. 
B. Almindelige handicapproblemer 
12. Over for disse væsentlige positive elementer står en række generelle problemer, der forhindrer mange 
handicappede i at udfolde sig i en tilfredsstillende livsførelse, og som bør omtales, førend de specifikke 
beskæftigelsesproblemer tages op. Nogle af disse problemer hidrører fra selve handicappet, andre fra 
samfundets reaktioner over for handicap. 
(l) Se Kommissionens undersøgelser om »Inter-Professional Co-operation« af professor Boris Ford og 
»The role of the voluntary bodies« af V. Kåditz; begge, der er fra 1983, drejer sig hovedsagelig om 
unge handicappedes overgangsproblemer. 
4. 6. 86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/13 
13. En del af problemerne hænger sammen med handicappenes forskelligartethed. Hvad de handicappede 
selv angår, har dette forhindret udviklingen af en altomfattende, indbyrdes solidaritet, hvorfor etable­
ringen af effektive og stærke selvhjælps- og støtteorganer er blevet forsinket. 
Også for administratorer og leverandører skaber handicappenes forskelligartethed betydelige vanskelig­
heder: konstant forsøger disse parter at finde en gylden middelvej lige mellem overspecialisering og 
overgeneralisering, når de skal definere de problemer, de står overfor at løse, eller de ser sig henvist til 
i særlige situationer at træffe en række diskrete afgørelser, der mere eller mindre ligger på linje med 
ovennævnte valgte holdning. 
14. Der er endvidere et psykologisk aspekt, der hæmmer den handicappede, politikeren og sagsbehandle­
ren, nemlig den handicappedes egen frygt for at blive stemplet som sådan. Både i planlægnings- og 
gennemførelsesfasen skal sagsbehandleren indkredse behovene og så vidt muligt bedømme udviklingen. 
Han skal således først identificere de handicappede, indsamle detaljerede oplysninger om dem, endog 
undertiden opfordre dem til at lade sig registrere som handicappede for at opnå visse fordele. En 
effektiv integrationspolitik kræver identifikation af de handicappede, så man er helt klar over, hvem 
der har behov for integrering. Den handicappedes egen vægring er forståelig nok; for at være beretti­
get til støtte må han/hun acceptere sig selv som hørende til en særlig gruppe, hvilket risikerer at 
svække selvtilliden og påvirke andres måde at betragte ham/hende på. Således forudsætter integrerin­
gen, at den handicappede betaler en pris i form af blottelse og accept af omgivelsernes reaktion. 
15. Samfundets negative reaktioner kommer til udtryk på tre planer: i lovgivningen, i tjenesteydelsessektoren 
og i den brede offentlighed. Hvad lovgivning angår, er mange af de i medlemsstaterne gældende be­
stemmelser af stor værdi, men af fire grunde er helhedsindtrykket utilfredsstillende: De ældre bestem­
melser afspejler tidligere tiders holdninger, der nu kan forekomme begrænsede og forvrængede; heller 
ikke ændringerne af disse bestemmelser er på højde med nutidens vilkår og holdninger. Endvidere^ har 
lovgivningen ofte været af parlamentarisk art uden koordination mellem de forskellige lovkomplekser. 
For det tredje er iværksættelsen ikke altid effektiv, og tilsynet med bestemmelsernes gennemførelse er 
undertiden inadækvat. Endelig forstærkes de skadelige virkninger af disse mangler af den økonomiske 
krise. 
16. På trods af alt det, der i de udviklede lande er blevet gjort i dette århundrede for at etablere og 
forbedre den sociale service for handicappede, er der en udtalt — og stadig mere udbredt — opfattelse 
af, at mange af de skridt, der tages, er mangelfulde og uhensigtsmæssige. En stor del af kritikken går 
ikke alene på handicapaspektet, men skal ses som led i en kritik af hele socialvæsenets effektivitet; men 
da de handicappede er særlig afhængige af den sociale service, angår disse spørgsmål især dem. Meget 
af den kritik, som de handicappede selv gør sig til talsmænd for, hidrører fra de implicerede parter, der 
ikke selv er handicappede — læger, frivillige, forældre eller andre, der støtter handicapsagen. Kritikken 
kendetegnes ved følgende træk: 
— manglende koordination: 
den sociale service er fordelt på forskellige kontorer med hver deres arbejdsområde, hvilket medfø­
rer, at den handicappede skal henvende sig til en række personer, hvoraf ingen kan behandle hans 
sag som helhed eller beskæftige sig med-virkningen af den enkelte bistand på klientens liv i al 
almindelighed. Repræsentanterne for de liberale erhverv er ofte overspecialiserede og har kun lidt 
— eller i bedste tilfælde utilfredsstillende — kontakt med hinanden; ofte er der kun tale om en 
meget fragmentarisk koordinering, hvilket næppe er overraskende, idet koordineringen ikke er på­
lagt en enkel person eller et enkelt kontor. Selv om der som påvist (*) er slående eksempler på god 
praksis, lader samarbejdet mellem disse repræsentanter meget tilbage at ønske. Specielt under den 
handicappedes overgang fra en instans til en anden kan mangelen på koordinering blive et stort 
problem (2), men dette sker i alle tilfælde ved revalidering, hvorfor der altid hersker fare for mangel 
på kontinuitet; 
(') Se punkt 9 ovenfor samt fodnoten. 
(2) Dette problem er behandlet i en undersøgelse med titlen »Survey of the situation in Member States of 
the Community concerning the access of disabled students to and within establishment and programmes 
of postcompulsory education«, som Det forenede Kongeriges National Bureau for Handicapped Stu­
dents for nylig har foretaget for Kommissionen. 
Nr. C 136/14 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
— generalisering: 
der er intet nyt eller bemærkelsesværdigt ved at hævde, at bureaukrater, og selv de vigtigste social­
kontorer har tendens til at simplificere og kategorisere klienternes problemer og — i hvert fald ud 
fra klientens eget synspunkt — har tendens til at undervurdere aspekter, der er specifikke for den 
enkelte klient. Til en vis grad er dette uundgåeligt, hvorfor klienten må lære at leve med det; men 
der er mange handicappede, fra hvem man ikke kan forvente noget sådant. For dem er de samlede 
følgevirkninger af deres handicap den altafgørende faktor i hverdagen. Hvis problemløsningerne 
ikke tager højde for dette, har de ingen værdi; det hjælper ikke, at man får at vide, at de fleste 
kørestole kan passere gennem en døråbning, hvis ens egen kørestol ikke kan. Bureaukraten, lægen, 
arbejdsgiveren, hotelejeren osv., der kun vil gå hertil og ikke længere med hensyn til at støtte de 
handicappede, er et evindeligt problem; 
— overbeskyttelse: 
den sociale tjeneste gør sig undertiden skyldig i på nogle områder at overbeskytte. Især for de 
mentalt handicappede, men ikke alene for dem gælder det, at det er meget lettere at beskytte og 
støtte end at finde frem til en rimelig grad af den nødvendige uafhængighed. Der findes visse 
professioner, som har ry for at behandle klienterne nedladende. Fra et vist synspunkt er alle handi­
cappede pr. definition kroniske patienter, og der er tradition for, at behandlerne selv bestemmer, 
hvor meget patienten skal vide om sin egen sygdom. Den almenneskelige reaktion over for et så­
dant velment tyranni er at gøre, som der bliver sagt, og den handicappede »uddelegerer« eller 
overfører således sine menneskelige rettigheder til andre. 
17. Som påvist er der sket fremskridt i forsøget på at fremelske en mere positiv holdning i den almindelige 
offentlighed over for de handicappede, men ingen erklærer sig uenig i, at man i alle vore lande stadig­
væk skal gøre en stor indsats for, at situationen bliver tilfredsstillende. Vanskelighederne er langt større 
ved visse former for handicap end ved andre, f.eks. hos mentalt handicappede, eller hvor der er tale om 
lammelse, der påvirker taleevnen eller ansigtsudtrykket samt — omend på en anden, men ligeså vanske­
ligt behandlelig måde — døvhed; det må dog indrømmes, at et mentalt handicap medfører særlige 
komplikationer. Problemet er tilsyneladende en mere eller mindre rationel ængstelse for, at handicap­
pede kan forventes at stille for store krav til os, hvilket kan hidrøre fra en irrationel ængstelse, der 
stammer fra en uvidenhed, som selve systemet afstedkommer, jf. den tidligere tendens til isolering ved 
at der — ofte i særlige handicapboligkomplekser — oprettes særskilte institutioner og handicapkonto­
rer. Således har udviklingen af særlige sociale tjenester fcJr handicappede samt tendensen til at isolere 
dem bidraget til en opfattelse hos den enkelte borger af, at hans rolle for at imødekomme de handicap­
pedes krav er begrænset til betaling af skatter. De-institutionaliseringen kræver, ligesom alle integre-
ringsbestræbelser en radikal holdningsændring, således at lokalsamfundet bliver gjort opmærksom på 
dets handicappede og påtager sig et større ansvar for dem. Der er således tale om at komme ud af en 
ond cirkel, idet de handicappedes altafgørende tilstedeværelse på gaden, i teatret, i pubben dels afhæn­
ger af holdningsændringerne, dels er en forudsætning for dem. 
C. Positive faktorer i forbindelse med de handicappedes beskæftigelse 
18. Da problemerne omkring de handicappede er yderst omfattende og komplekse, har det i denne sam­
menhæng været nødvendigt først at gøre rede for de handicappedes situation generelt, inden der tages 
fat på en behandling af spørgsmålet om de handicappedes beskæftigelse. Idet vi således bevæger os fra 
det mere generelle til det mere specifikke, vil det være hensigtsmæssigt at indlede med en redegørelse 
for de positive faktorer på beskæftigelsesområdet. Ikke at tage disse i betragtning kunne give indtryk 
af, at de nationale lovgivninger stort set er irrelevante, og at hele rækken af foranstaltninger til fordel 
for de handicappede er uden videre effekt — hvilket ville være i modstrid med kendsgerningerne. De 
fleste medlemsstater har jo rent faktisk gjort en stor indsats for at gennemføre en lovgivning, som kan 
fremme de handicappedes økonomiske integration, ligesom der er blevet oprettet forskellige organer, 
der skal medvirke til opfyldelse af dette mål. Meget tyder desuden på, at medlemsstaterne for øjeblik­
ket udfolder store bestræbelser for at forhindre, at den øjeblikkelige arbejdsløshedssituation skal få 
negative konsekvenser for de handicappede. 
19. Med hensyn til den lovgivning, der er gennemført på dette område, har især »kvota-systemet«, som 
foreskriver, at arbejdstagerne er forpligtet til at ansætte en vis procentvis andel handicappede, givet 
anledning til omfattende debat. Men i realiteten findes der i Fællesskabet ikke ét bestemt »kvota-sy­
stem«. En medlemsstat, nemlig Danmark, opererer slet ikke med sådanne kvoter, mens der i de andre 
medlemsstater er helt afgørende forskelle mellem de systemer, man anvender —• det gælder størrelsen 
De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/15 
af de firmaer, der er tale om, anvendelsen af systemet i henholdsvis den offentlige og den private 
sektor, kriterierne for de handicapgrupper, der kan komme på tale, den procentvise andel handicap­
pede, der skal ansættes, samt de sanktioner, der anvendes, hvis bestemmelserne ikke opfyldes. Desuden 
er der ikke grundlag for entydigt at konkludere, at kvotaordningerne er et effektivt middel til at sikre, 
at så mange handicappede som muligt får beskæftigelse, hvilket var hensigten med disse ordninger, 
som jo dog vel at mærke blev vedtaget på et tidspunkt, hvor de økonomiske betingelser var afgørende 
forskellige fra, hvad de er nu. I hovedparten af landene synes sanktioner ikke at have den tilsigtede 
virkning, enten fordi de ikke er tilstrækkeligt strenge til at have nogen egentlig effekt, eller fordi de er 
så kraftige, at man i de fleste tilfælde undlader at anvende dem i praksis. Det kan således ikke over­
raske, at der for øjeblikket ikke næres store forventninger til, at den nærmeste fremtid vil bringe 
fremskridt med hensyn til effekten af bestemmelserne på dette område. 
20. Havde det ikke været for de storartede erfaringer på dette område i Forbundsrepublikken Tyskland, 
ville man ikke med rimelighed kunne rubricere kvotaordningerne blandt de positive faktorer. I For­
bundsrepublikken anvender man imidlertid et system, der er langt mere avanceret end de øvrige landes, 
nemlig et »kvota/afgifts/tilskuds-system, som da også har givet helt andre resultater. Det gælder for 
alle virksomheder i Tyskland — det være sig offentlige eller private — der har over seksten ansatte, at 
6 % 0) af arbejdsstyrken skal udgøres af handicappede, hvis handicap vurderes til at svare til et tab på 
50 % af erhvervsevnen eller derover. Opfyldes bestemmelserne ikke, betales der i øjeblikket en afgift 
på 100 DM om måneden for hver stilling, der ligger under den fastsatte kvota. De beløb, der indkom­
mer på denne måde, udgør de væsentligste midler i en beskæftigelsesstøttefond, som udbetaler tilskud 
til arbejdsgivere (til f.eks. tilpasning af stillinger), der opfylder kvotaordningens bestemmelser, ligesom 
der også ydes opfølgende støtte til handicappede i erhvervslivet (2). Et sådant system kan ikke forventes 
at fungere perfekt, men det tyske system må siges at fungere langt bedre end blot nogenlunde tilfreds­
stillende. Skønt 75 % af de pågældende arbejdsgivere ifølge de seneste tal (1982) ikke opfylder kvoten, 
er der mange, der ansætter flere handicappede end krævet. 
Det samlede resultat er, at næsten 77 % af de stillinger, der ifølge bestemmelserne er beregnet for 
handicappede, også er blevet besat af handicappede, og at 5,9 % af alle arbejdstagere i de pågældende 
virksomheder er handicappede i så svær grad, som kriterierne foreskriver. Den store fordel ved dette 
system er, at det ved hjælp af én enkelt mekanisme samtidig attakerer begge de barrierer, der stiller sig 
hindrende i vejen for ansættelse af handicappede, nemlig mangelen på jobs og de utilstrækkelige finan­
sielle midler til støtte for revalideringsorganernes virksomhed. Et væsentligt element i dette system er 
endvidere, at det omfatter svært handicappede samt såvel offentlige som private arbejdsgivere. 
21. Der er imidlertid intet der tyder på, at medlemsstaterne på én gang har til hensigt at oprette et kvota­
system af tilsvarende art som det tyske, eller agter at tilpasse og styrke deres nuværende kvotasystemer 
på grundlag af erfaringerne med den tyske model. Man hører ofte, at initiativer af denne art ville give 
bagslag under de øjeblikkelige økonomiske vilkår, hvor så mange ikke-handicappede arbejdstagere er 
arbejdsløse, men at derimod en opprioritering af programmerne vedrørende vejledning, oplysning og 
overtalelse, der inddrager begge arbejdsmarkedets parter, suppleret med forskellige former for finansiel 
tilskyndelse eller kompensation, ville kunne give langt mere positive resultater. Man har i Det forenede 
Kongerige besluttet, efter omfattende drøftelser, at kvotasystemet, hvis resultater almindeligvis betrag­
tes som værende yderst begrænsede, ikke skal ophæves. I stedet er der sideløbende med dette system 
blevet oprettet et nyt sæt officielle bestemmelser (Code of Good Practice) vedrørende hensigtsmæssige 
fremgangsmåder i forbindelse med handicappedes beskæftigelse, som skal udgøre hjørnestenen for den 
fremtidige politik og praksis; det er dog frivilligt, om man vil opfylde disse bestemmelser. Dette regel­
sæt har en række fordele. Det er en kilde til oplysning, vejledning og rådgivning, samtidig med at det 
indeholder en række forskrifter (som altså dog ikke nødvendigvis skal efterkommes). Bestemmelserne 
gælder ikke kun for private virksomheder, men omfatter også den offentlige sektor, hvilket ikke er 
tilfældet for det britiske kvotasystem. Det er inddelt i to dele med to forskellige målgrupper: ledere på 
direktionsplan på den ene side, og på den anden side driftsledere, arbejdstagere og disses repræsen­
tanter. 
22. I Nederlandene er der for øjeblikket en række foranstaltninger til behandling i Parlamentet, som er 
udtryk for, at nye metoder, som minder en del om de ovennævnte, er ved at vinde indpas. I stedet for 
at øge kvoten til 5 %, som det i sin tid blev foreslået, er det tanken at indføre bestemmelser om, at 
arbejdsgiverne og fagforbundene skal samarbejde om at sikre tilsvarende muligheder for, at handicap­
pede i realiteten kan ansættes i alle virksomheder. Om tre år vil regeringen således kunne fastsætte en 
kvota på 3 til 7 % for en given virksomhed, hvis det skulle være nødvendigt. Det er altså klart, at der 
er en række grundigt gennemarbejdede og konstruktive valgmuligheder, som medlemsstaterne kan an­
vende som modeller, og hvis relative effektivitet kan og bør undersøges og sammenlignes på fælles­
skabsplan i de kommende år. 
(1) Der er her tale om et gennemsnit; procentsatsen kan veksle inden for en ramme på 4 til 10 %, alt efter 
hvilke arbejdsgivere, regioner eller erhvervsgrene, der er tale om. Inden for det offentlige kan kvoten 
ligge så højt som 12 °/o. 
(2) 60 % af afgiften tilbageholdes af den pågældende delstats kontor for bistand og støtte, medens 40 % 
anvendes i forbindelse med det interregionale program for svært handicappedes reintegration i arbejds­
livet og samfundet. 
Nr. C 136/16 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
23. Behovet for velkonsoliderede fonde, hvis midler kan anvendes til støtte for uddannelses- og beskæfti­
gelsesinitiativer samt til organer, der er beskæftiget med dette område, kan opfyldes på andre måder 
end gennem anvendelse af et system med kvoter, afgifter og tilskud. Et godt eksempel herpå er den 
belgiske Fonds National pour le Reclassement des Handicapés. Offentlighedens bidrag til fondens mid­
ler hidrører i hovedsagen fra en præmie på motorkøretøjsforsikringer ('), og fonden bidrager til at 
sikre den højst mulige kvalitet af revalideringsydelserne overalt i landet. Den store fordel ved denne 
fond er, at den kan yde tilskud ikke kun til revalideringscentrene, men også til arbejdsgivere og 
handicappede enkeltpersoner. Fonden er således ikke kun et politisk redskab med faste midler, men er 
også et yderst fleksibelt organ. 
24. Kvotasystemet — det være sig nok så effektivt — anses ingen steder for at være den eneste løsning på 
samtlige problemer omkring handicappedes beskæftigelse; meget tyder på, at det i stadig stigende grad 
erkendes, at der er brug for et sammenhængende kompleks af foranstaltninger, eventuelt med anven­
delse af kvoter. I forbindelse med en række nyligt gennemførte initiativer i Tyskland er der ikke alene 
tale om forbedringer af kvotaordningen, man forsøger også yderligere at anspore arbejdsgiverne til at 
uddanne og ansætte handicappede arbejdstagere, at stramme bestemmelserne vedrørende uretmæssig 
afskedigelse og handicappede arbejdstageres virksomhedsrepræsentanters rolle, samt at revidere de 
handicappedes gunstige feriepengeordning. Yderligere bør det understreges, at ordningerne vedrørende 
såvel unge som voksne handicappedes erhvervsmæssige revalidering og uddannelse i hele Forbunds­
republikken er af en ganske særlig høj kvalitet. 
25. En række aktuelle initiativer i Frankrig tyder på, at man også her anvender bredt anlagte tiltag, som 
åbner mulighed for, at handicappede elever indgår i almindelige uddannelsesforløb, og som endvidere 
omfatter mere smidige ansættelsesordninger for handicappede inden for det offentlige samt en række 
ordninger vedrørende incitamenter af finansiel art for arbejdsgiverne. I sidstnævnte tilfælde er der tale 
om støtte til individuelle erhvervsrevalideringskontrakter, støtte til udgifterne ved tilpasning af arbejds­
pladserne, yderligere personale samt til uddannelsen af handicappede lærlinge; i denne forbindelse kan 
også nævnes en treårig ordning vedrørende ansættelsestilskud til arbejdsgivere, som forpligter sig til at 
ansætte handicappede arbejdstagere, svarende til 4 % af arbejdsstyrken, og til at fremme revalideringen 
og erhvervsuddannelsen, samt et program for tilskud til handicappede, der starter deres egen virksom­
hed. Som eksempler på arbejdsgivernes positive reaktion kan nævnes, at der flere steder er blevet udpe­
get personale, som skal forestå ansættelsen af handicappede arbejdstagere i store virksomheders afde­
ling for personalets rettigheder, samt at ETHIC, der er en gruppe, der er oprettet med henblik på 
gensidig støtte på ledelsesplan, og som omfatter 2 500 små og mellemstore virksomheder, har priorite­
ret ansættelsen af handicappede. 
26. Heller ikke i Det forenede Kongerige er den tidligere nævnte »Code of Good Practise« et isoleret 
fænomen. Der er således indført en bestemmelse om, at arbejdsgivere, hvis virksomheder har over 250 
arbejdstagere, skal sørge for, at den årlige virksomhedsrapport indeholder et afsnit om virksomhedens 
politik vedrørende ansættelse af handicappede. Arbejdsgivernes motivation søges fremmet ved forskel­
lige præmieordninger under den såkaldte »Fit for Work«-ordning, og gennem den snarlige oprettelse 
af en rådgivningstjeneste vedrørende handicap vil der kunne ydes dem hjælp og vejledning, som skal 
supplere de allerede eksisterende specialiserede og almene arbejdsformidlingsorganer. Individuelle reva-
lideringsprogrammer udarbejdes med bistand fra alle til rådighed stående serviceorganer i områder, 
hvor der ikke er mulighed for at gøre brug af et center for erhvervsmæssig revalidering, og der er god 
gang i oprettelsen af beskyttede virksomhedsgrupper som alternativ til den traditionelle beskyttede be­
skæftigelse. 
27. Det ville naturligvis være muligt at belægge fremskridtene i medlemsstaterne med endnu flere eksem­
pler, ikke blot med hensyn til gennemførelsen af frugtbare særlige foranstaltninger, men også hvad 
angår spørgsmål vedrørende koordinering samt bestræbelserne for at skabe en jævn fordeling af aktivi­
teterne inden for de enkelte medlemsstater. Men her skal kun gennem nogle få eksempler antydes, at 
sådanne initiativer rent faktisk finder sted, og at de i mange lande er forholdsvis godt indarbejdede. 
Den private sektors indsats, som nogle steder foregår gennem et godt samarbejde med de offentlige 
myndigheder, spiller en stor rolle i alle medlemsstaterne. Mange revalideringscentre er private, selv om 
de modtager tilskud fra staten. De grupper til forberedende og opfølgende virksomhed, der findes 
mange steder i Frankrig, er dels private, dels offentlige. I Frankrig har endvidere GIRPEH (Groupe-
ment Interprofessionels Régionaux pour la Promotion des Personnes Handicapées) stor betydning for 
beskæftigelsesområdet; foranstaltninger af fornyende art, som f.eks. den britiske Pathway-ordning for 
psykisk handicappedes økonomiske integration, foregår ofte på privat initiativ. 
28. Mange handicappede, herunder også unge, har nydt godt af de seneste tyve års forbedringer på ud­
dannelses- og vejledningsområdet samt af udviklingen vedrørende ansættelsesforanstaltninger og de 
opfølgende aktiviteter. Der er blevet gjort fremskridt med hensyn til såvel omfanget som kvaliteten af 
uddannelserne. I visse lande er stigningen i antallet af psykisk handicappede, der får egentlig erhvervs­
forberedende undervisning, betydelig, og der er blevet indført mere fleksible indlæringsmetoder, f.eks. 
modulstruktureret undervisning, ligesom mulighederne for selvevaluering og for elevernes aktive delta-
(') Mere end 50 % af fondens midler hidrører herfra; andre af dens midler hidrører fra brandforsikringer 
og arbejdsulykkesforsikringer. 
4.6.86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/17 
gelse er blevet øget. Endvidere er der i forlængelse af efterkrigsårenes vækst i antallet af velkonsolide­
rede specialinstitutioner nu flere og flere eksempler på, at handicappede kan deltage i integrerede 
normale uddannelseskurser og følge undervisningen i institutioner for både handicappede og ikke-
handicappede elever. Alle de væsentligste eksempler på disse tendenser er repræsenteret i Fællesskabets 
net af revalideringscentre, hvor man beskæftiger sig med både fysisk og psykisk handicappede elever, 
og hvis muligheder for at sprede resultaterne af de fornyende foranstaltninger og erfaringen med hen­
sigtsmæssige fremgangsmåder er i kraftig udvikling. 
29. I øvrigt bør det fremhæves, at ikke alle udviklingstendenserne på arbejdsmarkedet er af negativ art. De 
voksende krav om nedsættelse af arbejdstiden, interessen for arbejdsfordeling, de øgede muligheder og 
bedre vilkår i forbindelse med deltidsarbejde samt de flere og bedre tilbud om førtidspensionering er 
tendenser, som for især de handicappede må være af stor interesse. Der er endvidere almindelig enig­
hed om, at udviklingen på edb-området vil medføre en generel forbedring i arbejdsvilkårene på mange 
områder, som ikke mindst er til fordel for de handicappede. Produktionen af elektroniske komponen­
ter er en form for beskæftigelse, der egner sig glimrende for handicappede. Endnu mere betydnings­
fuldt er det, at den teknologiske revolution både medfører en voldsom udvikling og forbedring af 
hjælpemidlerne inden for især kontorsektoren (f.eks. talegeneratorer for blinde sekretærer) og nye sær­
lige beskæftigelsesmuligheder i forbindelse med arbejdet med selve datamaterne (som f.eks. program­
mører eller programoperatører), enten i et almindeligt arbejdsmiljø eller i form af »tele-work«. Det kan 
endvidere meget vel tænkes, at mulighederne for beskæftigelse i sektorer, der ikke er berørt af den nye 
teknologi, som f.eks. turisme, skovbrug og gartneri, vil bedres. Allervigtigst for de handicappede er 
måske følgende initiativer af en helt anden karakter, i forbindelse med hvilke Fællesskabet spiller en 
ledende rolle, nemlig planerne om at indføre en social garanti for unge og om fremme af oprettelsen af 
små og mellemstore virksomheder samt lokale beskæftigelsesinitiativer. 
30. Mulighederne for at få lønnet arbejde gennem de forskellige ordninger for beskyttet beskæftigelse har 
været af afgørende betydning for mange handicappede, især de psykisk handicappede, men også for 
mange andre grupper. Man skal passe på ikke at udtale sig for generelt om beskyttede værksteder, 
eftersom deres formål og indretning, samt ikke mindst de befolkningsgrupper, der benytter sig af dem, 
varierer betydeligt, ikke kun medlemsstaterne imellem, men også i det enkelte land. Normalt modtager 
beskyttede værksteder tilskud, i hvilken henseende de ikke er enestående. De konkurrerer på det frie 
marked i forbindelse med salget af deres produkter, og skal opfylde det fastsatte produktionsniveau ('). 
For mange tusinde handicappede er de beskyttede værksteder fortsat den vigtigste reelle kontakt med 
samfundet — i nogle tilfælde den eneste af betydning. 
31. Der er imidlertid ingen grund til at skjule, at de traditionelle beskyttede værksteder lider under tre 
problemer: man har lagt vægten på den lettere industriproduktion uden brug af højteknologi, hvor 
markedet for produkterne bliver mere og mere usikkert; de er en økonomisk byrde for staten, og det 
netop i en periode, hvor de offentlige udgifter må nedbringes; endelig er der en almindelig opfattelse 
af, at deres integrationsmæssige effekt ikke kan stå mål med folks behov i dag. I teorien ville det 
sidstnævnte problem kunne løses, hvis disse værksteder, i det mindste for nogle af de ansattes vedkom­
mende, kunne fungere som en fleksibel »mellem-station« mellem revalidering eller specialundervisning 
og det frie arbejdsmarked. I praksis er det imidlertid ikke så let for værkstederne at affinde sig med en 
situation, hvor der foregår en stadig (og kalkuleret) afgang af de mest effektive arbejdstagere, samtidig 
med at produktionskvoterne skal overholdes, og at søge dette problem løst ved hjælp af udbetaling af 
præmier vil sandsynligvis i den øjeblikkelige situation have svært ved at vinde gehør hos de statslige 
myndigheder. Værkstedernes vanskeligheder er således på den ene side helt klart så store, at de kan 
forekomme næsten umulige at løse; på den anden side er der under den nuværende konjunkturned­
gang stigende efterspørgsel og behov for stillinger ved disse værksteder, og de vil formentlig fortsat 
spille en betydelig rolle i forbindelse med handicappedes beskæftigelse i de kommende år. 
32. Der er allerede blevet truffet foranstaltninger på to områder med henblik på at løse problemerne ved­
rørende beskyttet beskæftigelse. For det første forsøger man at udvide de beskyttede værksteders pro­
duktionsområde ved indførelse af nye aktiviteter som alternativ eller erstatning for de mere traditio­
nelle produktionsformer eller monteringsprocesser; edb-baserede erhvervsmæssige aktiviteter og inten­
sivt gartneri er for eksempel to lovende områder. For det andet er der blevet taget en række skridt til 
bevarelse af det beskyttede miljø (der dog ikke omfatter sikkerhed i ansættelsen), som de traditionelle 
værksteder kan tilbyde, mens de handicappede samtidig integreres' i almindelige virksomheder og om­
kostningerne ved hele systemet som sådan nedbringes. De danske ordninger med individuelle beskyt­
tede stillinger og de allerede nævnte beskyttede grupper af virksomheder i Det forenede Kongerige er 
eksempler på metoder til løsning af isolationsproblemet, samtidig med at udgifterne holdes på et rime­
ligt niveau. 
(') Visse værksteder har begrænsede »privilegier« på markedet (f.eks. særlige etiketter med angivelse af 
oprindelsesstedet, førsteret til levering). Mange nar ikke sådanne fordele, og de synes i det hele taget at 
blive sjældnere. 
Nr. C 136/18 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
33. Som eksempel på foranstaltninger af tilsvarende generel karakter, men som dog alligevel adskiller sig 
fra de ovennævnte, kan nævnes oprettelsen af kooperativer. Disse forsøg må påkalde sig den største 
interesse, eftersom der her er tale om initiativer, der er blevet anbefalet på fællesskabsplan som led i 
den generelle jobskabelseskampagne, og som har vist sig at være til stor fordel for de handicappede. 
Foregangslandet på dette område er Italien, hvor de traditionelle beskyttede værksteder aldrig har 
vundet større udbredelse. Man lægger stor vægt på at ansætte både handicappede og ikke-handicap-
pede i kooperativerne. Der er imidlertid store vanskeligheder forbundet med at få oprettet sådanne 
institutioner og at finde markeder for produkterne, men der har dog — i det mindste ikke i Italien — 
hidtil ikke været større kontroverser med fagforbundene med hensyn til lønniveauerne. Kooperativer­
nes bidrag til øget integration og ansvarlighed har allerede medført, at mange handicappede nu er 
blevet i stand til at leve en selvstændig tilværelse, og de fremtidige muligheder på dette område synes 
ganske anselige. 
34. Det vil af det næste afsnit fremgå, at problemet med de handicappedes beskæftigelse er yderst alvorligt 
og påtrængende. Var der intet at bygge på, ingen muligheder for virkelig at gøre noget ved situatio­
nen, kunne man lige så godt lade være med at forsøge, og et fællesskabsinitiativ på dette område ville 
være formålsløst — det bedste ville være at overlade det til de handicappede, der ønsker et job, selv at 
forsøge at finde et, mens man lod sig nøje med invalidepensionerne som det eneste egentlige politiske 
instrument. Formålet med dette afsnit har imidlertid været at vise, at situationen langtfra er så dyster. 
Alt tyder på, at der er et solidt grundlag at bygge på, såvel med hensyn til de allerede trufne foranstalt­
ninger som de eksisterende serviceorganer, ja endog også på arbejdsmarkedssiden. At Fællesskabet 
forstærker sine bestræbelser er derfor ikke alene berettiget, der er simpelthen ingen undskyldning for at 
undlade at gøre det. 
D. Problemer i forbindelse med handicappedes beskæftigelse 
35. Et af formålene med den statistiske undersøgelse vedrørende de handicappedes beskæftigelse, som 
Kommissionens statistiske kontor foretog i 1980 (l), var at fastslå, i hvilket omfang den handicappede 
del af den erhvervsaktive befolkning lider mere end andre grupper under arbejdsløsheden og den gene­
relle økonomiske afmatning. Undersøgelsen måtte dog konkludere, at de færreste lande har det statisti­
ske apparat, der gør det muligt at besvare dette spørgsmål. Talmaterialet herom må derfor nødvendig­
vis være højst utilstrækkeligt, ligesom det da også er forældet, men alene det, at der ikke er ordenligt 
belæg for en besvarelse af dette spørgsmål er en bekræftelse af behovet for, at Fællesskabet sætter ind 
med forskning på dette område. Det materiale, der dog trods alt findes, bekræfter fuldt ud den almin­
delige opfattelse, at de handicappede, og med dem andre grupper af vanskeligt stillede, er betydeligt 
hårdere ramt af konjunkturnedgangen end gennemsnittet. Dette er en opfattelse, som i allerhøjeste 
grad deles af de mennesker, der i ministerier eller andere regeringsorganer beskæftiger sig særligt med 
dette problem. 
36. I 1978 var i Det forenede Kongerige 14 % af de handicappede arbejdsløse, mens det nationale gen­
nemsnit var på 5,5 %. I Danmark var 17,5 % af de handicappede arbejdsøgende uden arbejde i 1980, 
mens den samlede arbejdsløshed var på 7 %. Samme år anslog arbejdsministeriet i Frankrig, at hele 
30 % af de handicappede var ledige, et tal som lå tre gange over gennemsnittet for andre arbejds­
tagere; i Belgien vurderedes det tilsvarende tal til mindst 25 %. I Nederlandene fik i de tre år fra 1978 
til 1980 (hvor den samlede arbejdsløshedsprocent var omtrent som i Danmark), et gennemsnit på kun 
11,5 % af de handicappede, som var registreret af arbejdsformidlingen, anvist arbejde. 
37. I Forbundsrepublikken Tyskland, hvor den samlede arbejdsløshed faldt med 32 % fra 1976 til 1980, 
steg arbejdsløsheden blandt svært handicappede arbejdstagere i samme tidsrum med 60 %. Især i 1980 
er antallet af arbejdsløse handicappede steget betydeligt i medlemsstaterne. Irish National Rehabilita­
tion Board registrerede således et fald på 31 % i antallet af beskæftigede handicappede i 1982/83, 
mens Manpower Services Commission i Det forenede Kongerige anslår, at antallet af langtidsledige 
handicappede arbejdstagere er dobbelt så stort som blandt andre grupper. I 1983 havde 48 % af de 
svært handicappede arbejdsløse i Tyskland stået uden arbejde i over et år, idet den gennemsnitlige 
ledighedsperiode for denne gruppe var på seksten måneder, mod ti måneder for samtlige arbejdsløse. I 
Irland og Det forenede Kongerige er der ydermere et markant fald i det antal handicappede, som 
henvises til arbejdsformidlingen, hvilket enten forklares ved, at den service, der ydes her, er utilfreds­
stillende, eller under henvisning til en mere generel desillusionering, der er en følge af hele den økono­
miske situation. Til alt dette må føjes problemet med underbeskæftigelse, idet alle ansvarlige myndig­
heder er enige i, at mange beskæftigede handicappede (især hørehæmmede) har jobs, som ikke svarer 
til deres evner eller muligheder. 
O Jf. side 2, fodnote (l). 
4.6.86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 136/19 
38. Der synes at være følgende årsager til dette problem: 
a) Når der ses bort fra Forbundsrepublikken Tyskland, er det ikke lykkedes gennem de nationale 
ordninger med ansættelseskvoter, der blev indført på et tidspunkt med økonomisk vækst, at beskytte 
de handicappede arbejdstagere under den nuværende økonomiske afmatningsperiode. 
b) En anden form for foranstaltninger, der direkte er fastsat gennem lovgivningen, er der særlige jobs, 
der er forbeholdt handicappede — f.eks. stillinger som elevatorførere og parkeringsvagter i Det 
forenede Kongerige. Problemet her er, at disse tiltag, der i sin tid blev budt velkommen og anset 
som rimelige, nu er ude af trit med de holdninger, der har udviklet sig blandt handicappede og 
deres familier, og også hos de personer, der beskæftiger sig med handicapspørgsmål, samt i offent­
ligheden som sådan. Enhver tendens til at identificere handicappede med visse former for beskæfti­
gelse, og da især jobs, der er mindre attraktive, og som ikke kræver en uddannelse, eller større 
færdigheder, opfattes i dag som et udtryk for diskrimination og som stridende mod den enkeltes 
menneskeværdighed. Tiden synes altså at være løbet fra strategien med at forbeholde visse grupper 
bestemte stillinger. 
c) Selv om der kan nævnes eksempler på velfungerende institutioner, der kan tilbyde uddannelser af 
høj kvalitet, både specialuddannelser og almindelige uddannelser, er de samlede uddannelsesmulig­
heder for handicappede langt fra tilfredsstillende, og ressourcerne til tilpasning er ofte utilstrække­
lige. Dette betyder, at der dels bliver et stadig større misforhold mellem de færdigheder, de hand­
icappede har mulighed for at erhverve sig, og de færdigheder, der kræves i de få stillinger, der er 
ledige, dels er et overskud af uddannelsestilbud på lavere niveau, som ikke sætter de handicappede i 
stand til at bestride de job, der findes. 
d) I forhold til gennemsnittet for andre grupper, er der et meget stort antal ufaglærte handicappede 
arbejdstagere, der har få eller ingen efteruddannelsesmuligheder, hvad enten dette nu skyldes man­
gel på uddannelsestilbud eller manglende muligheder for at få en uddannelse, der er tilrettelagt 
specielt med henblik på en særlig handicapkategori. Disse handicappede er derfor særlig udsat for at 
blive afskediget i en tid, præget af konjunkturnedgang og teknologiske forandringer. 
e) Bestemte teknologiske forandringer kan indebære, at en lang række stillingskategorier, hvor især 
visse grupper af handicappede har haft gode muligheder, forsvinder. Automatiseringen af produk­
tionen har allerede medført tab af sådanne arbejdspladser i forbindelse med fremstillingsvirksom­
hed, der er specielt velegnede for handicappede, herunder psykisk handicappede. Som endnu et 
eksempel kan nævnes telefonomstillingssystemer, som hidtil har spillet en meget væsentlig rolle for 
blindes beskæftigelsesmuligheder. De nye omstillingsborde betjenes i stadig større omfang visuelt, 
og såfremt de fra først af ikke er indrettet således, at de forholdsvis let kan indstilles til at skulle 
betjenes af blinde telefonister, kan omkostningerne ved en senere tilpasning blive så betydelige, at 
man vil opgive dette, hvilket kan betyde, at et vigtigt beskæftigelsesområde for blinde reduceres 
kraftigt. Der er for øjeblikket ikke basis for effektivt at koordinere en indsats til imødegåelse af 
denne udvikling. 
f) Udviklingen vedrørende det fysiske miljø — bolig-, adgangs- og transportforhold — som støtte for 
handicappedes beskæftigelse (især fysisk handicappede) har i det store og hele været for langsom og 
for sporadisk; dette kan meget vel medvirke til yderligere at begrænse de handicappedes beskæfti­
gelsesmuligheder. 
g) Mange er af den opfattelse, at der i en periode med økonomiske stramninger simpelthen ikke er råd 
til at afholde udgifterne til erhvervsmæssig revalidering, der jo ellers i perioder med relativ velstand 
betragtes som en »luksus«, som vi bør tillade os. Arbejdsgiveren mener måske, at der for hver af de 
handicappede ansatte må investeres yderligere, blot for at få mindre igen — og dét oven i købet på 
et tidspunkt, hvor spørgsmålet om personalets størrelse måske er yderst prekært. Den eneste alment 
kendte undersøgelse af dette emne imødegår imidlertid denne opfattelse: ifølge Du Pont-undersø-
gelsen (') kan revalidering betale sig. I USA forholder det sig dog anderledes, idet arbejdsgiveren 
hér (eventuelt over sin forsikring) kan komme ud for at skulle betale såvel pensioner som løn. 
Staten skal imidlertid under alle omstændigheder udrede de sociale omkostninger; men der er 
blandt regeringseksperter i Fællesskabets medlemsstater uenighed om, hvorvidt udbetalingen af pen­
sioner er mere omkostningskrævende end effektiv revalidering. Så længe det er den almindelige 
opfattelse blandt arbejdsgivere, at de for øjeblikket ikke har råd til at ansætte handicappede, vil 
problemet imidlertid eksistere, og vil ramme især svært handicappede unge, der for første gang 
søger job, ganske alvorligt. Når arbejdsgiverne er stadig mindre motiverede for at genansætte egne 
arbejdstagere, som rammes af handicap, er det oplagt, at handicappede arbejdstagere, der søger 
arbejde ved en virksomhed, hvor de ikke tidligere har været ansat, har langt ringere chancer. 
h) Negative holdninger til de handicappede, hvis fysiske fremtræden og formuleringsevne er præget af 
deres handicap, er måske nok stadigvæk ret udbredte i befolkningerne, men i hvert fald er det 
således — og det spiller en måske endnu større rolle — at mange arbejdsgivere mener, at noget 
sådant er tilfældet. Dette forhold fungerer utvivlsomt som en alvorlig skjult hindring for ansættelse 
af handicappede i stillinger inden for de tjenesteydende erhverv (handel, turisme, kontorarbejde, 
personlige tjenesteydelser), som de ellers er særligt velegnede til at bestride, og som formentlig 
ellers udgør et vigtigt område med hensyn til de fremtidige beskæftigelsesmuligheder. 
(') »Equal to the Task«, the Du Pont Survey of Employment of the Handicapped, 1981. 
Nr. C 136/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 4.6.86 
i) Det komplekse forhold mellem revalideringsforanstaltningerne og de finansielle ydelsesordninger 
fungerer ikke altid logisk sammenhængende og kan endda virke som en hæmsko for beskæftigelsen. 
Problemet er ikke, at den blotte mulighed for at få udbetalt betydelige invaliditetsydelser generelt 
virker initiativhæmmende rent beskæftigelsesmæssigt; men hvis den økonomiske afmatning skulle 
vise sig at blive af længere varighed, kan noget sådant blive konsekvensen. Hidtil er princippet om, 
at aktiv revalidering skal prioriteres højere end udbetaling af invalidepension, imidlertid tilsynela­
dende generelt blevet gennemført med den rette effekt i medlemsstaterne: invalidepension udbetales 
f.eks. almindeligvis ikke til en person, som efter et vellykket gennemført revalideringsprogram afslår 
et passende jobtilbud. De egentlige problemer er mere' specifikke, og vedrører forholdet mellem 
invaliditetsydelser og visse former for beskæftigelse, som kan være af særlig interesse for handi­
cappede — først og fremmest deltidsarbejde, men også »prøvetidsarbejde« og andre former for 
gradvis indslusning på arbejdsmarkedet eller tilbagevenden til arbejdet. I nogle medlemsstater kan 
en handicappet, der modtager invaliditetsydelser, ganske enkelt risikere at blive dårligere stillet, 
såfremt vedkommende tager deltidsarbejde, eller i en periode gradvis lader sig indsluse på arbejds­
markedet. Der findes også faktorer, der kan virke alvorligt hæmmende for de ellers yderst positive 
prøvetidsordninger, eftersom det kan være vanskeligt — såfremt prøvetiden ikke gennemføres med 
et godt resultat — at genvinde retten til de tidligere ydelser (eller der kan i bedste fald blive tale om 
problematiske forsinkelser i udbetalingerne). Ordningernes manglende fleksibilitet kan desuden 
medføre særlige problemer i forbindelse med forskellige former for psykiske handicap, mens nogle 
handicappede, i forbindelse med deres overvejelser om, hvilke muligheder de har, udbeder sig en 
definition på »delvis erhvervsudygtighed«. På alle disse felter er der imidlertid også eksempler på 
hensigtsmæssige og fleksible fremgangsmåder i visse medlemsstater, og der er ingen grund til at 
tvivle på, forudsat de økonomiske muligheder er til stede, at det skulle kunne lade sig gøre at løse 
disse problemer overalt i Fællesskabet. 
j) Medens der udfoldes store bestræbelser på at opnå arbejdsgivernes støtte gennem finansielle til­
skudsordninger og informations- og rådgivningsprogrammer, kan det forekomme skuffende, at 
arbejdsgiverne ikke i videre omfang interesserer sig for tilskuddene til tilpasningsforanstaltninger. 
Endvidere tyder ikke meget på, at der udfoldes fælles bestræbelser på at få fagbevægelserne til at 
interessere sig for at gøre deres indflydelse gældende i spørgsmålet om handicappedes beskæftigelse. 
k) Når der ses bort fra nogle få bemærkelsesværdige undtagelser, vil man ikke med føje kunne hævde, 
at de handicappedes egen deltagelse i beslutninger eller gennemførelsen af beslutninger, som direkte 
vedrører deres økonomiske integration — det være sig på nationalt, regionalt eller lokalt plan eller 
på virksomhedsplan — er et iøjnefaldende fænomen i fællesskabslandene.