Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Markedskonsekvenserne af den lovgivning og regulering, der er nødvendig for overgangen til den fælles valuta« (97/C 56/12)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 26. september 1996 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Markedskonsekvenserne af den lovgivning og regulering, der er nødvendig for overgangen til den fælles valuta«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 16. oktober 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 339. plenarforsamling af 30. og 31. oktober 1996, mødet den 31. oktober 1996, med 89 stemmer for, 2 imod og 3 hverken for eller imod følgende udtalelse.

1. Indledende bemærkninger

1.1. I takt med, at traktatens skæringsdato for ØMU'ens start nærmer sig, intensiveres forberedelserne på forskellige områder, der kræver EU-regelgivning. I overensstemmelse med den tidsplan, der er skitseret i »Grønbogen om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta« (), er Kommissionen i samråd med Det Europæiske Monetære Institut i færd med at udarbejde et forslag til Rådets forordning, som skal tilvejebringe det juridiske grundlag for euroens anvendelse. Kommissionens arbejde forventes at være tilendebragt inden udgangen af 1996.

1.2. Nærværende udtalelse ligger i forlængelse af ØSU's udtalelse fra oktober 1995 om »Grønbog om de praktiske foranstaltninger i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta« () og af ØSU's initiativudtalelse fra september 1996 om »Virkningerne af Den Økonomiske og Monetære Union: økonomiske og sociale aspekter af konvergensen og forberedelse på den fælles valuta«. Uagtet rent formelle overvejelser ser Det Økonomiske og Sociale Udvalg det som sin specifikke opgave og pligt at bidrage aktivt til udarbejdelsen af en lovgivning, der ikke alene opfylder kravet om et solidt juridisk grundlag for den fælles valuta, men også tilgodeser markedskravene. Det er ikke mindst påkrævet, at overgangen bliver så smertefri som muligt, uden bureaukratiske eller proceduremæssige barrierer, ligesom der så vidt muligt skal tages hensyn til skik og brug på det enkelte marked.

1.3. Der foreligger endnu ingen officielle dokumenter, hverken fra Kommissionen eller fra Det Europæiske Monetære Institut. ØSU's overvejelser bygger derfor på kendskabet til de arbejdsdokumenter og retningslinjer, der er begyndt at tage form i de forskellige gremier. Det seneste kommissionsdokument, som bemærkningerne relaterer til, er af 27. juli; efterfølgende ændringer er inddraget i overvejelserne i det omfang, ØSU's tidsplan og arbejdsmetoder har muliggjort det.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Den kommende forordnings retsgrundlag ligger endnu ikke fast. For ØSU er det vigtigt, at reglerne træder i kraft på det fastsatte tidspunkt og gælder for alle medlemsstater, uanset om de deltager i Den Monetære Union eller ej.

2.2. ØSU konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen har taget mange af forslagene i ØSU's udtalelse af 26. oktober 1995 til følge i sit forberedende arbejde. Det skal dog samtidig påpeges, at visse vigtige aspekter - der omhandles senere i denne udtalelse - ikke synes medtaget.

2.3. Et af de aspekter, ØSU lagde særlig vægt på, var kontraktforhold mellem bosiddende i lande med den fælles valuta (euro-lande), mellem bosiddende i euro-lande og bosiddende i dispensationslande og endelig mellem bosiddende i euro-lande og bosiddende i tredjelande, hvor den ene part er underlagt lovgivningen i et dispensationsland henholdsvis et tredjeland (). Sådanne kontrakter skal opfattes bredt og omfatter også udstedelse af værdipapirer og afkastet af fastforrentede værdipapirer, især når papirerne er børsnoteret i tredjelande. ØSU anmodede Kommissionen og EMI om »gennem officielle kanaler at indhente tilsagn om, at indførelsen af den fælles valuta ikke vil skabe nogen forstyrrelser på markederne i EU eller i tredjelande« [i henseende til kontinuiteten i kontraktvilkårene].

2.4. Det glæder ØSU, at forslaget er blevet imødekommet, i hvert fald hvad angår værdipapir- og pengemarkederne. Det konkrete resultat af de kontakter, Kommissionen har taget med IPMA (International Primary Market Association) og med ISDA (International Swaps and Derivatives Association), vil være en - inden længe definitiv - beslutning om, at det officielt anerkendes, at ecu omregnes til euro i forholdet én til én. Der vil dog formodentlig være behov for yderligere tiltag - f.eks. i relation til tredjelande eller verdenshandelsorganisationen WTO - for at sikre kontinuiteten i kontraktforhold med bosiddende i tredjelande.

2.5. Det er indlysende, at ingen lovgivning, det være sig EU- eller national lovgivning, kan have ekstra-territoriale retsvirkninger. Det er imidlertid vigtigt, at økonomiske aktører, der er involveret i forretninger med tredjelande, på den ene eller anden måde får sikkerhed for, at omverdenen stiltiende accepterer euroen og godkender gyldigheden og kontinuiteten af allerede indgåede aftaler. Det skal her bemærkes, at medens den internationale ret anerkender et lands ret til at ændre sin egen valutas værdi og benævnelse, er det mindre klart, om der er en automatisk godkendelse af retten til ved lov at fastsætte valutakurserne mellem forskellige valutaer - med gyldighed over for alle.

3. Euroen som afløser for ecuen og for de nationale valutaer

3.1. Forordningen vil bekræfte de afgørelser, Rådet allerede har truffet: fra den 1. januar 1999 vil euroen blive de deltagende landes valuta, og de nationale valutaer med deres møntinddeling vil blive fraktioner af den fælles valuta til de omregningskurser, der fastsættes. Den fælles valuta, euroen, underopdeles i hundrededele. Dermed bliver det muligt at skabe en automatisk ækvivalens mellem euroen og de deltagende valutaer. Andre bestemmelser, som allerede er kendte, og som ikke kræver særlige bemærkninger, omhandler:

- valget af euroen som regningsenhed i Den Europæiske Centralbank (ECB) og de deltagende landes centralbanker;

- i alle retsinstrumenter (), vil (eksplicitte eller implicitte) henvisninger til ecu udskiftes med henvisninger til euro, idet det står fast, at én ecu modsvares af én euro.

3.2. Hvad angår kontinuiteten i indgåede aftaler, vil Rådets forordning stadfæste det princip, at euroens indførelse hverken kan medføre ændringer i aftalevilkårene eller give nogen af parterne ret til at opsige eller ændre den indgåede aftale.

4. Bestemmelser for overgangsperioden

4.1. I forordningsforslaget indføres begrebet »overgangsperiode« svarende til »fase B« i grønbogen eller - for nu at bruge traktatens terminologi - til »tredje fase« (). I praksis er der tale om en periode på tre år fra den dato, hvor ØMU'en reelt træder i kraft (1. januar 1999), til dagen før den endelige overgang til den fælles valuta (31. december 2001).

4.2. Tanken om, at tredje fase kunne afkortes, hvis omstændighederne tillod det, var ved at vinde udbredelse, men synes nu at være opgivet. ØSU havde taget højde for denne mulighed, som allerede blev nævnt i grønbogen, og udtrykt klar modstand () mod enhver afvigelse fra de fastlagte programmer. Rådet bør senest den 30. juni 1998 træffe afgørelse om varigheden af de forskellige faser; denne afgørelse bør klart fastsætte, at der ikke foretages ændringer i planen. Markedet har behov for vished for at kunne programlægge de talrige komplicerede og omkostningskrævende omstillinger, der vil være nødvendige.

4.3. Det er oplagt, hvilke faktorer der kunne give anledning til at overveje en afkortelse af tredje fase. Tredje fases varighed bestemmes af den tid, centralbankerne skal bruge til at sætte de nye sedler og mønter i omløb. Det ser ud til, at varigheden kan afkortes, hvis centralbankerne kan fremskynde forberedelserne. Markedet kunne måske (blot som en hypotese, der skal efterprøves) tilpasse sig en kortere fase, men kun under forudsætning af, at varigheden fastsættes definitivt, uden efterfølgende ændringer.

4.4. Blandt de overgangsbestemmelser, det er værd at mærke sig, skal nævnes bestemmelsen om, at euroen på grundlag af de respektive vekselkurser underopdeles i nationale valutaer, der bibeholder deres nuværende underopdeling. De enkelte landes møntlovgivning vil fortsat være gældende, men Rådets forordning skal naturligvis overholdes. Denne bestemmelse kræver ingen specifikke bemærkninger.

4.5. Princippet »intet påbud, intet forbud«

4.5.1. Det fremgik af grønbogen, at anvendelsen af euro til almindelige markedstransaktioner i overgangsperioden skulle være frivillig. ØSU lagde stor vægt på, at dette princip anvendes uden undtagelser, og understregede, at »det skal stå enhver part frit for at acceptere betaling i en anden valuta end den nationale«. Markedets valgfrihed, der kan sammenfattes til »intet påbud, intet forbud«, blev stadfæstet på topmødet i Madrid. Dette princip drages ikke i tvivl i nogen meddelelse eller i noget andet dokument.

4.5.2. Ved første øjekast synes forordningen at bygge på dette princip. Den grundlæggende regel stipulerer, at de retsinstrumenter, der specifikt kræver brug af enten den nationale valuta eller euroen, også skal gennemføres i den forud valgte valuta, medmindre andet er aftalt mellem parterne. Det overlades med andre ord til parternes frie valg, hvilken valuta aftalen skal gennemføres i. ØSU kan naturligvis kun tilslutte sig en bestemmelse, som det selv har foreslået.

4.5.3. På indeværende stadium indeholder forordningen imidlertid følgende undtagelse: ethvert skyldigt beløb, som skal betales ved kreditering af kreditors konto, og som er udtrykt i euro eller den nationale valuta, kan afvikles i en hvilken som helst af de to valutaer efter debitors eget valg. Kreditor vil modtage beløbet i den valuta, hans konto føres i, omregnet til fast kurs.

4.5.4. Denne »undtagelse« er selvsagt så vidtrækkende, at den bliver hovedreglen. Hvor absurd, det end virker, vil undtagelsessituationen herved kun vedrøre tilfælde, hvor der betales med kontanter, og dermed være uden nogen betydning: Eftersom der endnu ikke vil være euro-sedler i omløb, vil sådanne betalinger kun kunne gennemføres i den nationale valuta. Princippet »intet påbud, intet forbud« udgår dermed i praksis til fordel for det modsatte princip: »debitors valg, kreditors pligt«.

4.5.5. Hvis dette princip rent faktisk anvendes, må man ad juridisk vej løse det problem, der opstår, hvis kreditor ikke er i stand til at modtage en betaling i euro. Man kan f.eks. tænke sig detailhandels- og servicevirksomheder, der stilles over for et kundeønske om at foretage betalingen i euro med et betalingskort, hvor transaktionen i praksis gennemføres ved kreditering af sælgers konto. Hvis terminalerne og kasseapparaterne endnu ikke er omstillet til den nye valuta (eller til at acceptere to valutaer), kan transaktionerne ikke gennemføres.

4.5.6. Generelt bemærket vil den valgfrihed, man giver debitor, straks fra periodens start give sig udslag i en forpligtelse for virksomhederne og især penge- og finanssektoren til at gennemføre talrige omregningsoperationer eller til at føre et dobbelt regnskab i hele perioden - et forhold, der i grønbogen blev betragtet som utilrådeligt af tekniske og økonomiske årsager.

4.5.7. De motiver, der ligger til grund for denne bestemmelse, er imidlertid fuldt ud legitime; det er kun formuleringen, der synes uheldig og følgelig bør revideres. På baggrund af de faktiske forhold - som Kommissionen selv har fået indblik i under talrige møder med erhvervslivet - er der taget højde for, at markedet kun vil kunne tilpasse sig den fælles valuta gradvist. Det er kostbart og - især i periodens begyndelse - ofte umuligt at føre konti i to valutaer. Det er Kommissionens hensigt at tage højde for dette faktum i bestemmelsen, men konsekvenserne kan være mere vidtrækkende end hensigterne.

4.5.8. På baggrund af ovenstående foreslår ØSU, at den regel, der er omtalt i punkt 4.5.3, udgår og erstattes med en anden regel, hvori det fastsættes, at gældsposter, der skal betales ved kreditering af kreditors konto, kan afvikles af debitor i enten euro eller national valuta, såfremt kreditor og det pengeinstitut, der fører kontoen, er indforstået hermed. Kun på den måde kan princippet »intet påbud, intet forbud«, der bør gælde for alle operatører, tilgodeses og gennemføres i praksis.

4.6. De organiserede markeder

4.6.1. Den gradvise overgang til den fælles valuta indebærer, at pengeinstitutterne skal planlægge interne tekniske og organisatoriske dispositioner. Der skal dog tages højde for, at banksektorens aktører er indbyrdes stærkt afhængige. Hvert enkelt institut har forretningsforbindelser med andre, som bygger på veldefinerede regler, der er af afgørende betydning for systemerne. Den lovgivning, der er på tegnebrættet, inddrager begrebet »organiserede markeder« og fastlægger de regler, der er nødvendige for at undgå forstyrrelser under overgangen fra national til fælles valuta.

4.6.2. Ved organiserede markeder forstås i forordningen markeder oprettet med henblik på erhvervelse, clearing eller afregning angående de finansielle instrumenter, der er anført i afsnit B i bilaget til direktiv 93/22/EØF om investeringsservice, inklusive systemer for erhvervelse, clearing eller afregning inden for betalingsinstrumenter.

4.6.3. Ethvert organiseret marked vil have al mulig interesse i at gennemføre overgangen til den fælles mønt hurtigst muligt, men kan samtidig ikke se bort fra de enkelte medlemmers muligheder for at tilpasse sig de nye regler på en velordnet og især samordnet måde. I lyset af dette krav vil Rådets forordning indeholde en bestemmelse, der pålægger medlemsstaterne at træffe passende foranstaltninger, som gør det muligt for de organiserede markeder at træffe de beslutninger, der er nødvendige for overgangen fra national til fælles valuta.

4.6.4. ØSU kan kun tilslutte sig et tiltag, der bygger på den fornødne pragmatisme og hensyntagen til de vilkår, under hvilke det enkelte nationale organiserede marked opererer. Det står imidlertid åbent, hvordan det forholder sig med internationale organiserede markeder, hvis operative center ligger i en medlemsstat - der ikke nødvendigvis deltager i Den Monetære Union - men som også har medlemmer i andre medlemsstater, hvad enten disse deltager i Den Monetære Union eller står udenfor. ØSU henstiller, at der fastsættes specifikke bestemmelser herom.

4.6.5. ØSU mener, at:

- de regler, et organiseret marked har vedtaget på grundlag af lovgivningen i den medlemsstat, hvor det har hjemsted, gælder for samtlige medlemmer, hvad enten de er hjemmehørende i EU eller ej;

- når hjemstedet for et organiseret marked er beliggende i en medlemsstat, der ikke deltager i Den Monetære Union, men hvis medlemmer har hjemsted i et deltagerland, skal den pågældende medlemsstat undgå at træffe foranstaltninger, som hindrer frivillig anvendelse af euroen.

4.7. Lovbestemmelser, der skal vedtages af medlemsstaterne

4.7.1. Det omhandlede forordningsforslag synes at ville give medlemsstaterne en bred manøvremargen på de nationale markeder. Hensynet til særlige nationale forhold skal dog modereres i lyset af de fælles principper, der er nødvendige for at sikre en samordnet overgang i de forskellige lande. ØSU tilslutter sig denne indfaldsvinkel, men skal samtidig gøre opmærksom på, at der - som nævnt i punkt 4.6.4 - skal tages udtrykkeligt højde for de tilfælde, hvor de nationale bestemmelser kan vedrøre andre medlemsstaters institutioner eller organiserede markeder.

4.7.2. Som generel regel kan det siges, at de nationale ordninger skal overholde den tidsplan, Rådet fastsætter. Efter ØSU's mening er denne regel påkrævet, men sandsynligvis ikke fyldestgørende. Der vil være behov for en vis koordinering for at undgå alt for markante forskelle i gennemførelsestidspunkterne for de foranstaltninger, der træffes i de enkelte lande.

4.7.3. Det behov for koordinering, der er omtalt i ovenstående punkt, fremstår endnu klarere, hvis der tages højde for, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at denominere alle eksisterende statsgældsbeviser i euro. Derudover skal medlemsstaterne gøre det muligt for de organiserede markeders styringsorganer at træffe de nødvendige beslutninger om euroens indførelse som regningsenhed. Også i dette tilfælde vil en alt for stor afstand mellem gennemførelsestidspunkterne for de forskellige foranstaltninger i de enkelte lande og på de forskellige markeder kunne skabe forstyrrelser på markederne.

4.7.4. De nationale lovbestemmelser, der tillader eller påbyder netting, modregning eller andre teknikker med lignende resultat, skal anvendes på monetære instrumenter, der er udtrykt i euro eller i national valuta. Omregningen vil foregå på grundlag af de fastlåste pariteter. Det samme gælder for fremlæggelse af virksomhedsregnskaber. Disse regler er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser og giver ikke anledning til særlige bemærkninger.

4.7.5. Det står i øvrigt fast, at de nationale pengesedler og mønter bevarer deres status som lovligt betalingsmiddel inden for de nuværende territoriale grænser og fortsat er underlagt de nationale møntlovgivninger. ØSU tager denne beslutning, der bygger på traktatens bestemmelser, til efterretning.

5. Decimalafrunding i forbindelse med omregningen

5.1. En grundlæggende regel, som Rådets forordning må formodes at stadfæste, vedrører det antal decimaler, der skal anvendes i forbindelse med omregningen. Kommissionen synes at gå ind for følgende omregningsregler:

a) omregningskurserne beregnes med seks endelige decimaler og afrundes ikke;

b) pengebeløb, som skal betales eller udregnes i forbindelse med en omregning fra national valuta til euro, afrundes til den nærmeste hundrededel; ved omregning fra euro til national valuta, afrundes der til den nærmeste underopdeling i decimaler eller møntenheder alt efter den nationale praksis. Hvis anvendelsen af denne regel giver et resultat, der ligger præcist i midten, skal der rundes op til den nærmeste hundrededel eller enhed, alt efter tilfældet.

5.1.1. Disse regler er ikke alene enkle, men også logiske og i overensstemmelse med hidtidig praksis, ikke mindst i forbindelse med det britiske punds overgang til decimalsystemet. Der opstår imidlertid forskellige problemer af juridisk og praktisk art, som Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut til dels allerede er ved at undersøge for en dels vedkommende.

5.2. For virksomheders og især pengeinstitutters vedkommende bør det fastsættes udtrykkeligt, at hvert enkelt beløb skal omregnes på grundlag af seks decimaler og afrundes i henhold til reglerne i punkt 5.1, litra b). I så tilfælde kan det forekomme, at totalen af mange cifre i national valuta, som omregnes til euro, ikke svarer nøjagtigt til summen af de enkelte beløb omregnet til euro. Prøveberegninger med et halvt hundrede sammenlægninger bekræfter imidlertid loven om store tal: i praksis er forskellene ubetydelige, idet op- og nedrundinger mere eller mindre udligner hinanden.

5.3. Det fremgår af ovenstående, at beregninger med seks decimaler og efterfølgende afrunding efter de fastsatte regler hverken medfører mærkbare fordele eller ulemper. Sagt med andre ord er omregningsreglerne »neutrale« i forholdet mellem markedet og de enkelte aktører. ØSU går ind for, at disse regler indføres i alle medlemsstater.

5.4. Man skal i øvrigt holde sig for øje, at mange organiserede markeder hurtigt vil kunne indføre euroen som regningsenhed, samtidig med, at de giver deres medlemmer mulighed for at bevare den nationale valuta i transaktioner med deres egne partnere. I så tilfælde vil beløb fra medlemmer beregnet i national valuta blive omregnet til euro af det organiserede marked og derefter på ny omregnet til national valuta til brug for registrering af afregnings- eller clearingoperationer. Det bliver yderligere kompliceret, når de indgående og udgående beløb udtrykkes i to forskellige valutaer, som begge deltager i ØMU'en. For at systemet kan fungere er det tvingende nødvendigt, at nøjagtigt samme beløb beregnes som indgående og udgående beløb, så operationerne stemmer overens i regnskabsmæssig henseende. En sådan overensstemmelse er praktisk taget umulig at opnå, især hvis de involverede tals størrelse er betydelig.

5.5. Efter ØSU's opfattelse er det nødvendigt at indføre ensartede regler af hensyn til den regnskabsmæssige overensstemmelse mellem operationerne. De organiserede markeder skal derfor frit kunne vedtage regler på området, som gælder for alle medlemmer. Alternativet ville være at fastsætte reglerne i Rådets forordning. Det vil imidlertid næppe være nemt at opnå enighed om denne løsning, fordi der så ikke kan tages højde for de nationale og internationale organiserede markeders forskellige karakteristika og mangfoldige krav.

5.6. I den forbindelse skal det - som et ikke uvæsentligt aspekt - bemærkes, at omregninger med seks decimaler og afrundinger ikke er komplicerede for computere og pc'ere, der er programmeret til formålet. Det samme gælder imidlertid ikke for kontorregnemaskiner med strimmel eller display og ejheller for kasseapparater med indbyggede omregningsprogrammer eller for lommeregnere. Den begrænsede plads til cifrene (normalt maksimalt tolv cifre) umuliggør enhver beregning. Det indebærer, at operatører, der ikke råder over avanceret elektronik eller en pc, vil skulle udskifte udstyr, som ikke kan tilpasses de nye krav, med helt nyt udstyr. Det samme gælder forbrugere, som vil tjekke prisernes overensstemmelse med en almindelig lommeregner.

5.7. Udskiftningen af kontorregnemaskiner, kasseapparater og lommeregnere med tilsvarende apparater, der er tilpasset de nye krav, kan skabe en nyt, interessant marked for producenterne. Det er umuligt at vide, hvor mange af sådanne apparater der er på markedet, men man kunne forestille sig, at der groft skønnet er tale om op mod et halvt hundrede millioner apparater. På den anden side vil den tvungne udskiftning påføre markedet og borgerne ganske betydelige meromkostninger ved omstillingen til den fælles valuta.

5.8. Ovenstående overvejelser rejser problemer, som lovgiveren ikke må overse eller undervurdere. Såvel forbrugerne som detailhandels- og servicevirksomheder har brug for klare og enkle, letanvendelige og kontrollerbare regler, som bygger på retfærdige kriterier for begge parter. Reglen om seks decimaler med efterfølgende afrunding er bestemt ikke let at anvende for enhver. Der er en - vel at mærke ikke teoretisk - risiko for at fremkalde modstand mod den fælles valuta blandt borgerne netop på et tidspunkt, hvor de igangværende og planlagte kampagner synes at stemme borgerne positivt. ØSU foreslår, at disse forhold tages op til nøje overvejelse, og at der vedtages regler, som er tilpasset markedets krav.

5.9. Rådets forordning burde omfatte en specifik henvisning til detailhandels- og servicevirksomheder. På grundlag af subsidiaritetsprincippet bør medlemsstaterne så vedtage forenklede regler for omregningen fra den nationale valuta til euro.

5.10. Det er nødvendigt at knytte en kommentar til spørgsmålet om den indbyrdes omregning af de deltagende valutaer. I henhold til traktatens artikel 109 L, stk. 4, skal Rådet kun fastsætte omregningskurserne for de valutaer, der deltager i euroen, men ikke kursen for den enkelte valutas omregning til hver enkelt af de andre valutaer. I henhold til forordningen skal denne omregning foretages på grundlag af en algoritme, hvor man omregner det originale beløb til euro med mindst tre decimaler og derefter omregner eurobeløbet til den anden nationale valuta. Da omregningskurserne for de nationale valutaer er faste, kan ØSU ikke se, hvorfor Rådet selv - eller Den Europæiske Centralbank med den fornødne fuldmagt - ikke skulle kunne fastlægge og pålægge de indbyrdes omregningskurser mellem de forskellige valutaer, som så skulle beregnes på grundlag af nævnte logaritme.

6. Euro-sedler og -mønter

6.1. Den lovfæstede kurs for euroen og de nationale valutaer

6.1.1. I henhold til forordningen skal euro-sedler ved overgangsperiodens udløb udstedes - eller mere præcist udtrykt bringes i omløb - af ECB og de deltagende landes centralbanker. Det fastsættes i forordningen, at disse sedler skal være det eneste lovlige betalingsmiddel i de pågældende lande. Samme regler finder anvendelse på mønterne, dog med det forbehold, at ingen kan være tvunget til at acceptere mere end halvtreds mønter pr. betalingstransaktion.

6.1.2. I henhold til forordningens afsluttende bestemmelser skal nationale pengesedler og mønter ophøre med at være lovligt betalingsmiddel seks måneder efter overgangsperiodens udløb. Denne periode vil kunne afkortes i det enkelte land, hvis medlemsstaterne fastsætter dette ved lov.

6.1.3. Det forhold, at euro-sedler og -mønter får status som lovligt betalingsmiddel straks fra afslutningen af overgangsperioden (i praksis fra den 1. januar 2002), og at de nationale pengesedler og mønter ophører med at være lovligt betalingsmiddel seks måneder senere (det vil sige den 30. juni 2002), indebærer, at det lovlige betalingsmiddel i en periode på maksimalt seks måneder (som kan være kortere i det enkelte land) vil have to forskellige denominationer: euroen, som er fælles for alle deltagerlande, og den nationale valuta (euroens underopdeling, jf. punkt 3.1), som kun gælder i det udstedende land.

6.1.4. Selv om dette juridisk set er fuldt ud acceptabelt, vil offentligheden i praksis opfatte euroen og den nationale valuta som to forskellige valutaer med status som lovligt betalingsmiddel. Der findes fortilfælde, nemlig det skotske pund og den belgiske og den luxembourgske franc, omend med den forskel, at disse valutaer fortsat er i omløb uden en udløbsfrist. For at undgå forstyrrelser, bør markedet klart informeres om, at de to valutaer har samme juridiske status. På den måde skulle man i de første udstedelsesdage kunne undgå, at borgerne stimler sammen ved centralbankernes og forretningsbankernes kasser for øjeblikkeligt at få vekslet deres nationale valuta til euro. Alle lande har erfaringer med udskiftning af nationale pengesedler og mønter i form af nyudstedte, der træder i stedet for de gamle, som trækkes ud af omløb, hvilket ikke har voldt problemer.

6.2. Efterligninger og forfalskninger

6.2.1. Det lader nu til, at forordningen vil begrænse sig til at pålægge medlemsstaterne at fastsætte passende sanktioner for efterligning og forfalskning af pengesedler. ØSU vil i den forbindelse minde om, at det i grønbogens punkt 136 blev påpeget, at det »er Kommissionen, der sammen med ESCB, må fremsætte forslag om forebyggelse af forfalskning af pengesedler...«. I grønbogen - og det samme synes at være tilfældet med forordningen - ses der imidlertid bort fra, at lovgivningen også skal dække tilfælde, hvor forfalskede pengesedler bringes i omløb.

6.2.2. Hidtil har man altså bygget på den korrekte opfattelse, at beskyttelsen af et fælles gode - den fælles valuta - ikke kan overlades til de enkelte medlemsstater. Det er ganske vist korrekt, at strafferetten henhører under medlemsstaternes enekompetence, men det er ikke mindre korrekt, at fælles interesser ikke kan forsvares forskelligt fra land til land. Her har vi et tilfælde, hvor subsidiaritetsprincippet ikke kan påberåbes, heller ikke under henvisning til strafferetten.

6.2.3. Det Økonomiske og Sociale Udvalg anser det for absolut påkrævet, at Kommissionen og Rådet finder en juridisk holdbar løsning, som kan sikre en passende beskyttelse af den fælles valuta ved hjælp af foranstaltninger, som det pålægges deltagerlandene at indføre. Rent »nationale« løsninger er ikke tilstrækkelige og kan vise sig at modarbejde målet. Lande med en lempeligere lovgivning ville blive arnested for møntfalskneri.

6.2.4. ØSU foreslog en løsning i udtalelsen om grønbogen (punkt 7.10-7.14), som skal gengives her: vedtagelse af en nyskabende indfaldsvinkel, som er politisk acceptabel for alle medlemsstater. Foranstaltninger til bekæmpelse af efterligning og forfalskning af den fælles valuta skal betragtes som et led i bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet. I praksis er det den indfaldsvinkel, der er anlagt i lovgivningen om hvidvaskning af penge. ØSU pegede i øvrigt på et forhold, som er velkendt i politikredse overalt i verden: sådanne forbrydelser begås aldrig af enkeltpersoner. Efterligning eller forfalskning (og ligeledes afsætning) af pengesedler - og mønter - udgør et monopol for den organiserede kriminalitet, der næsten altid er international, meget kapitalstærk og ofte knyttet til andre organisationer i forbindelse med narkotikahandel og hvidvaskning af penge.

6.2.5. ØSU foreslog endvidere, at den nye lovgivning skulle finde generel anvendelse og altså også omfatte de alternative betalingsmidler, der anvendes i stedet for kontanter (betalingskort, forudbetalte kort, rejsechecks osv.). Disse betalingsmidler udgør i dag en betydelig del af pengemængden, og deres accept beror netop på den tillid, offentligheden viser dem. Også disse betalingsmidler bidrager til at »ernære« den internationale, organiserede kriminalitet. Selv om de sanktioner, der gælder for overgreb mod privatformuer, ikke kan være de samme som dem, der gælder ved overgreb mod den kollektive formue, er der tale om samme form for overgreb, dvs. samme sociale konsekvenser. Der er tale om en voksende trussel for fællesskabet og øget organiseret kriminalitet.

Bruxelles, den 31. oktober 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() KOM(95) 333 endelig udg. af 31. 5. 1995.

() EFT nr. C 18 af 22. 1. 1996, s. 112.

() Ovennævnte udtalelse (fodnote 2), punkt 7.4, 7.5 og 7.6. Kontrakter mellem bosiddende i euro-lande og bosiddende i dispensationslande skulle ikke volde problemer, eftersom Rådets forordning selvsagt vil være gældende for alle EU-lande uden undtagelse.

() Det er af særlig interesse, at det er hensigten at definere begrebet »retsinstrument« som følger: love, forordninger, administrative forskrifter, retsafgørelser, kontrakter, andre betalingsmidler end pengesedler og mønter samt andre instrumenter med retskraft.

() EF-traktatens artikel 109 J, stk. 4.

() ØSU's udtalelse (jf. fodnote 2, s. 65), punkt 5.1.2 og 5.3.2.