[pic] | KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER |

Bruxelles, den 19.7.2006

KOM(2006) 403 endelig

2006/0142 (COD)

Forslag til

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING

om en fællesskabskodeks for visa

(forelagt af Kommissionen)

{SEK(2006) 957}{SEK(2006) 958}

BEGRUNDELSE

1) Baggrund for forslaget

110

- Forslagets begrundelse og målsætninger

Inden for rammerne af det tættere Schengen-samarbejde blev en fælles visumpolitik betragtet som et grundlæggende element i forbindelse med oprettelsen af et fælles område uden kontrol ved de indre grænser.

Schengen-reglerne vedrørende visumpolitikken, herunder de fælles konsulære instrukser, der blev udarbejdet inden for rammerne af samarbejdet mellem medlemsstaterne om Schengen, blev inkorporeret i EU's institutionelle og retlige bestemmelser efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse. Schengen-bestemmelserne vedrørende visumpolitikken har fået et retsgrundlag[1] (artikel 62, stk. 2, litra b)) og er derfor fuldt ud en del af fællesskabsretten). De fælles konsulære instrukser er på nuværende tidspunkt det grundlæggende instrument for procedurerne og betingelserne for udstedelse af visa til kortvarigt ophold, transitvisa og lufthavnstransitvisa, selv om visse principper også findes i Schengen-konventionen og en række bestemmelser i andre særskilte retsakter.

I Haag-programmet understreges "behovet for en videre udbygning af den fælles visumpolitik som del af et system med flere niveauer, der skal lette den lovlige rejseaktivitet og håndtere den ulovlige indvandring gennem yderligere harmonisering af national lovgivning og behandlingspraksis ved de lokale konsulære missioner". Med henblik herpå blev Kommissionen blandt andre foranstaltninger opfordret til "at revidere de fælles konsulære instrukser". For at nå Haag-programmets målsætninger og styrke sammenhængen i den fælles visumpolitik vedrørende udstedelsen af ovennævnte typer visa, vil den foreslåede forordning:

- inkorporere alle retsinstrumenter vedrørende de beslutninger, der træffes i forbindelse med visa, i én enkelt visumkodeks

- udvikle visse dele af de nuværende forskrifter for at tage hensyn til den seneste udvikling og nye dimensioner af proceduren for udstedelse af visum samt udfylde eksisterende huller

- øge gennemsigtigheden og retssikkerheden ved at præcisere de fælles konsulære instruksers og bilagenes retlige status ved at fjerne bestemmelser, der er overflødige eller af praktisk operationel art fra retsinstrumentet

- styrke de proceduremæssige garantier ved at fastsætte regler om pligten til at begrunde afslag på visumansøgninger

- sikre en højere grad af ligebehandling af visumansøgerne ved at præcisere en række spørgsmål og derved en mere ensartet anvendelse af retsbestemmelserne.

- Generel baggrund

Udstedelse af visa til kortvarigt ophold er på nuværende tidspunkt omfattet af forskellige retsinstrumenter som anført i kapitlet nedenfor. Denne revision vil således forenkle de retlige regler, da den fælles visumpolitik fremover vil være omfattet af følgende fire retsinstrumenter:

- forordning (EF) nr. 539/2001 af 15. marts 2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (retsgrundlag: EF-traktatens artikel 62, stk. 2, litra b), nr. i))

- Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 af 29. maj 1995 om ensartet udformning af visa (retsgrundlag: EF-traktatens artikel 62, stk. 2, litra b), nr. iii))

- Rådets forordning (EF) nr. 333/2002 af 18. februar 2002 om ensartet udformning af ark til påføring af visum udstedt af medlemsstater til personer, hvis rejsedokumenter ikke anerkendes af den medlemsstat, der udarbejder det pågældende ark (retsgrundlag: EF-traktatens artikel 62, stk. 2, litra b), nr. iii))

- denne forordning om en fællesskabskodeks for visa (retsgrundlag: EF-traktatens artikel 62, stk. 2, litra a), artikel 62, stk. 2, litra b), nr. ii) og iv), og artikel 62, stk. 3).

Der gøres opmærksom på, at som følge af forskellene i retsgrundlaget og den "variable geometri" i forbindelse med retsgrundlaget er det nødvendigt at bevare fire adskilte instrumenter.

- Gældende bestemmelser på det område, forslaget vedrører

- Rådets forordning (EF) nr. 539/2001 af 15. marts 2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav

- Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 af 29. maj 1995 om ensartet udformning af visa

- Konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (særlig artikel 9-18, hvori der fastsættes fælles og ensartede principper på området)

- Rådets forordning (EF) nr. 415/2003 af 27. februar 2003 om udstedelse af visum ved grænsen, herunder udstedelse af visum til søfolk i transit

- Fælles konsulære instrukser til de diplomatiske og konsulære repræsentationer, hvori der fastsættes detaljerede regler for gennemførelsen af disse principper, og næsten alle bestemmelser vedrørende udstedelse af visa til kortvarigt ophold samles

- Rådets forordning (EF) nr. 1091/2001 af 28. maj 2001 om fri bevægelighed for indehavere af visum til længerevarende ophold

- Schengen-Eksekutivkomitéens afgørelser (SCH/Com-ex (93) 21), (SCH/Com-ex (93) 24) (SCH/Com-ex (94) 25), (SCH/Com-ex (98) 12) SCH/Com-ex (98) 57 .

- Fælles aktion 96/197/RIA af 4. marts 1996 vedtaget af Rådet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om en ordning for lufthavnstransit.

140

- Overensstemmelse med andre EU-politikker og -mål

I forbindelse med revisionen og ændringen af de nuværende regler for udstedelse af visa er der blevet taget hensyn til den nyligt vedtagne Schengen-grænsekodeks for at sikre sammenhæng i lovgivningen.

Behandlingen af visumansøgninger bør ske på en professionel og respektfuld måde og stå i forhold til de mål, der forfølges. Konsulære medarbejdere må under udførelsen af deres opgaver ikke diskriminere personer af følgende årsager: køn, race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap, alder og seksuel orientering.

2) Høring af interesser EDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSE

- Høring af interesserede parter

Der er blevet taget behørigt hensyn til de problemer, tredjelandes myndigheder har påpeget i forbindelse med medlemsstaternes behandling af visumansøgninger, og de klager, individuelle visumansøgere eller deres familiemedlemmer har indgivet.

- Ekspertbistand

Der er blevet taget hensyn til drøftelserne mellem medlemsstaternes repræsentanter i Rådets arbejdsgruppe vedrørende visum om problemer i forbindelse med udstedelse af visum samt eksperternes konklusioner i forbindelse med såvel de målrettede tiltag vedrørende det lokale konsulære samarbejde som evalueringen af Schengen-samarbejdet.

- Konsekvensanalyse

Kommissionen har gennemført en konsekvensanalyse, hvor den analyserede seks aktionsmuligheder: bevarelse af "status quo", indførelse af fælles uddannelseskurser for medlemsstaternes konsulære medarbejdere, styrkelse af det lokale konsulære samarbejde, minimal ændring af gældende retsforskrifter, omarbejdning af gældende retsforskrifter og oprettelse af fælles konsulære kontorer. Sidstnævnte mulighed med ændring af retsforskrifterne er blevet valgt som en løsning til at skabe sammenhængende og udtømmende retsforskrifter og øget harmonisering på den mest tilfredsstillende og overordnede måde. Konsekvensanalysen er vedlagt dette forslag.

3) Forslagets retlige aspekter

- Resumé af forslaget

Ved at inkorporere alle retsinstrumenter vedrørende betingelser og procedurer for udstedelse af visa i én visumkodeks, øge gennemsigtigheden og præcisere de eksisterende regler, indføre foranstaltninger med henblik på at harmonisere procedurerne, styrke retssikkerheden og retsplejegarantierne sikres der en fuldstændig fælles politik med ligebehandling af visumansøgere.

- Retsgrundlag

Det foreslåede retsgrundlag for denne forordning er som følger:

- grundlæggende EF-traktatens artikel 62, stk. 2, litra b), nr. ii), fordi der i forslaget til forordning fastsættes fælles "visumregler til forventet ophold i højst tre måneder"

- herudover EF-traktatens artikel 62, stk. 2, litra a), om "standarder og procedurer, som medlemsstaterne skal følge ved udøvelse af personkontrol ved disse grænser" for derved at integrere bestemmelserne om lufthavnstransitvisum i en enkelt visumkodeks; et lufthavnstransitvisum er ikke et "egentligt" visum med henblik på ophold på medlemsstaternes område og falder således ikke ind under begrebet visum som omhandlet i artikel 62, stk. 2, litra b); det er en tilladelse, der gives forud for en tredjelandsstatsborgers transit gennem internationalt område i medlemsstaternes lufthavne for at forhindre ulovlig indrejse; det kan således betragtes som "standarder og procedurer" i forbindelse med grænsekontrol og forebyggelse af ulovlig indvandring.

Subsidiaritetsprincippet

I henhold til EF-traktatens artikel 62, stk. 1, og artikel 62, stk. 2, litra b), har Fællesskabet beføjelse - og endog en forpligtelse - til at vedtage foranstaltninger vedrørende visumregler for forventet ophold i højst tre måneder. Disse foranstaltninger skal vedtages senest fem år efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse.

De nuværende fællesskabsbestemmelser om visa til kortvarigt ophold og transitvisa indgår som en del af Schengen-reglerne, der er integreret i EU-retten. Der er imidlertid behov for at tydeliggøre, udbygge og supplere de eksisterende regler. Det gælder også for de gældende regler for lufthavnstransitvisa. Det er således klart, at de nuværende regler for visa til kortvarigt ophold og lufthavnstransitvisa kun kan udbygges ved at vedtage fællesskabsforanstaltninger baseret på EF-traktaten.

I lyset af det foreslåede initiativs art, nemlig en fællesskabskodeks for visa, skal instrumentet have form af en forordning for at sikre, at det anvendes på samme måde i alle medlemsstater, der anvender Schengen-reglerne.

Formålet er at ændre de eksisterende retsforskrifter vedrørende den fælles visumpolitik og øge harmoniseringen. Det vil således af retlige årsager være umuligt for medlemsstaterne individuelt at træffe foranstaltninger.

En indsats på fællesskabsplan er den eneste mulige måde at nå målene med forslaget, hvilket begrundes således:

I lyset af retsgrundlaget og forslagets målsætninger er det kun muligt med en indsats på EU-plan.

Forslaget er derfor i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.

- Proportionalitetsprincippet

Forslaget er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, hvilket begrundes således:

I EF-traktatens artikel 5 fastsættes det, at "Fællesskabet handler kun i det omfang, det er nødvendigt for at nå denne traktats mål".

Den form, der er valgt til denne fællesskabsforanstaltning, skal gøre det muligt at nå forslagets målsætning og sikre en så effektiv gennemførelse som mulig.

Forslaget til forordning har ingen finansielle virkninger for medlemsstaternes diplomatiske eller konsulære repræsentationer, og de administrative virkninger af det nye krav står i forhold til målsætningen.

- Reguleringsmiddel/-form

Foreslåede reguleringsmidler: forordning.

Bestemmelserne om procedurerne for alle beslutninger om visa skal følges af alle medlemsstater, der anvender Schengen-reglerne fuldt ud, og en forordning er således det eneste hensigtsmæssige retsinstrument.

4) Budgetmæssige konsekvenser

Forslaget har ingen konsekvenser for Fællesskabets budget.

5) Yderligere oplysninger

- Forenkling

Forslaget indebærer en forenkling af forskrifterne.

Forskellige retsinstrumenter vedrørende procedurer og betingelser for udstedelse af visa samles i én visumkodeks.

- Ophævelse af gældende retsforskrifter

Vedtagelse af forslaget vil indebære ophævelse af eksisterende retsforskrifter.

- Fornyet gennemgang

Forslaget medfører en fornyet gennemgang.

- Sammenligningstabel

Forslaget er vedlagt en sammenligningstabel med angivelse af bestemmelser taget fra de fælles konsulære instrukser og Schengen-aftalen.

- Nærmere redegørelse for forslaget

1. Inkorporering i én visumkodeks af alle bestemmelser vedrørende udstedelse af visa og beslutninger i forbindelse med afslag på visum og forlængelse, annullering, ophævelse og afkortning af udstedte visa

1.1. Lufthavnstransitvisum

Bestemmelserne i ovennævnte fælles aktion findes i de fælles konsulære instrukser, hvortil der som bilag er knyttet lister over de statsborgere, der er omfattet af dette krav. For at skabe øget gennemsigtighed og harmonisere er det store antal – generelt identiske – "unilaterale" undtagelser for bestemte kategorier af personer fra kravet blevet harmoniseret.

For at nå den generelle målsætning om at harmonisere alle aspekter af visumpolitikken har man valgt at fjerne individuelle medlemsstaters mulighed for at pålægge visse statsborgere krav om et lufthavnstransitvisum.

1.2. Udstedelse af visa ved grænsen

Rådets forordning (EF) nr. 415/2003 om udstedelse af visum ved grænsen, herunder udstedelse af visum til søfolk i transit, er blevet integreret i denne forordning.

1.3. Annullering og ophævelse af et visum

De nuværende regler for annullering og ophævelse af udstedte visa findes i SCH/Com-ex (93) 24 og de fælles konsulære instrukser, bilag 14, afsnit 2. Alle disse bestemmelser er samlet i to særskilte artikler, hvori det klart fastsættes, hvilke myndigheder der er ansvarlige for disse opgaver.

1.4. Forlængelse af et udstedt visum

En tredjelandsstatsborger, der opholder sig på medlemsstaternes område på grundlag af et gyldigt visum, kan have begrundede årsager til at blive længere, end den pågældendes oprindelige visum er gyldigt. Reglerne for disse situationer (SCH Com-ex (93) 21) er blevet gjort mere synlige, og der foreslås en harmoniseret fremgangsmåde, dvs. forlængelser bør kun have form af et stempel, der svarer til modellen i bilaget til forordningen, da medlemsstaternes nationale myndigheder, som af sikkerhedshensyn næppe ligger inde med lagre af de højt sikrede visummærkater, i de fleste tilfælde tillader en sådan forlængelse.

1.5. Udveksling af statistiske oplysninger

Da en analyse af statistiske oplysninger i relation til antallet af udstedte visa og afslag er et nyttigt forvaltningsredskab på både lokalt og centralt plan, fastsættes det i forordningen, at sådanne oplysninger skal udveksles i et fælles format og skal meddeles Kommissionen to gange om året (Kommissionen er ansvarlig for offentliggørelsen af disse oplysninger) og hver måned inden for den enkelte jurisdiktion. Selv om der findes to SCH/Com-ex-afgørelser om udveksling af statistiske oplysninger ((94) 25 og (98) 12), findes der på nuværende tidspunkt ingen nyttige og sammenlignelige oplysninger om antallet af udstedte visa og afslag på visum.

2. Nye dimensioner af visumudstedelsesproceduren

Indførelsen af visuminformationssystemet for udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne om visa til kortvarigt ophold vil grundlæggende ændre behandlingen af visumansøgninger. På den ene side vil medlemsstaterne automatisk få adgang til oplysninger om alle personer, der har ansøgt om visum (inden for en femårig periode, som er det tidsrum, hvori oplysningerne lagres), hvilket vil lette undersøgelsen af flere på hinanden følgende visumansøgninger. På den anden side vil indførelsen af biometriske identifikatorer som et krav for at ansøge om visum have betydelig indflydelse på de praktiske aspekter i forbindelse med modtagelse af ansøgninger.

Da VIS forventes at blive operationel allerede i 2007, har Kommissionen valgt at ajourføre de fælles konsulære instrukser i et særskilt forslag til retsakt, hvori standarderne for de biometriske identifikatorer, der skal indsamles, fastsættes, og som indeholder bestemmelser om en række mulige måder, hvorpå medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer praktisk kan organiseres med henblik på registrering af visumansøgere, samt retlige bestemmelser for medlemsstaternes samarbejde med eksterne tjenesteydere.

Forslagets indhold er indsat i og tilpasset dette forslags struktur, der vil blive ændret, når forhandlingerne om det særskilte forslag er afsluttet.

Bestemmelserne vedrørende samarbejdet med kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere, f.eks. rejsebureauer og rejsearrangører, er blevet styrket for at tage hensyn til denne nye situation (se nedenfor).

3. Udvikling af visse dele af gældende fællesskabsregler

3.1. Øget gennemsigtighed og en højere grad af ligebehandling af visumansøgere

Der er indført særlige bestemmelser vedrørende medlemsstaternes forpligtelser til at stille alle relevante oplysninger vedrørende udstedelse af visa til rådighed for den brede offentlighed. Derudover er der tilføjet bestemmelser, der indfører:

a) en maksimumsfrist for udstedelse af visum

b) en klar sondring mellem ansøgninger, der er uantagelige, og ansøgninger, der formelt gives afslag på

c) fuld gennemsigtighed for så vidt angår listen over tredjelande, i forbindelse med hvis statsborgere der skal foretages en forudgående høring

d) kortere svarfrister i tilfælde af forudgående høring

e) en harmoniseret garantierklæring vedrørende invitation, underhold og logi

f) en forpligtelse for medlemsstaterne til at give meddelelse om og begrunde negative beslutninger

g) retsregler for at sikre en harmoniseret fremgangsmåde for så vidt angår samarbejdet både mellem medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer og med eksterne kommercielle tjenesteydere

h) bindende regler for samarbejdet mellem medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer og kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere.

3.1.1. Forudgående høring

Kommissionen erkender, at medlemsstaternes centrale myndigheder kan have berettigede grunde til at ønske at blive hørt, inden der udstedes visa til statsborgere i visse tredjelande eller specifikke kategorier af disse statsborgere, og den foreslår, at den nuværende procedure for forudgående høring gøres hurtigere i lyset af den tekniske udvikling (hurtigere adgang til og udveksling af oplysninger) og for at undgå at forlænge behandlingen af visumansøgninger unødvendigt og forhindre bivirkninger såsom "visumshopping".

Det bør påpeges, at medtagelsen af yderligere tredjelande blandt de lande, i forbindelse med hvilke der skal foretages en forudgående høring, ved adskillige lejligheder har givet anledning til politisk utilfredshed hos de berørte tredjelande. Da det i de fleste tilfælde kun er en eller et par medlemsstater, der skal høres, straffer dette de resterende medlemsstater, eftersom de må afvente svar fra de hørte medlemsstater, før der kan træffes en beslutning om visumansøgninger. Derudover har visse medlemsstater fremlagt dokumentation for, at merværdien af den forudgående høringsprocedure for så vidt angår indvendinger mod udstedelse af et visum er meget begrænset.

For at undgå nogle af disse bivirkninger foreslår Kommissionen en væsentlig afkortelse af fristerne for at svare ved høringer og indføre mulighed for, at en medlemsstat kan anmode om blot at blive informeret om visa, der udstedes til statsborgere i bestemte tredjelande eller specifikke kategorier af disse statsborgere, da nogle medlemsstater har anført, at hovedformålet med høringen er, at deres centrale myndigheder informeres om udstedelser snarere end at kræve afslag på ansøgninger.

For at øge gennemsigtigheden går Kommissionen ind for at deklassificere listerne over tredjelande, i forbindelse med hvilke der skal foretages en forudgående høring, som på nuværende tidspunkt er klassificeret som "EU RESTREINT". Fortroligheden af dette bilag til de fælles konsulære instrukser er kun relativ, for i praksis afslører længden af den tid, det tager at behandle ansøgninger fra bestemte kategorier af personer, hvilke tredjelande der er på listen. Indholdet af disse klassificerede bilag er desuden allerede tilgængelige for offentligheden via medlemsstaternes diplomatiske eller konsulære repræsentationers websteder.

Derudover kan der stilles spørgsmålstegn ved, om der, når VIS er operationel, også selv om systemet ikke er udstyret med en varslingsfunktion, vil være samme behov for at have en høringsprocedure, da de enkelte medlemsstaters centrale myndigheder vil have adgang til oplysninger om alle visa udstedt af alle andre medlemsstater.

3.1.2. Uantagelige ansøgninger

På nuværende tidspunkt er der ingen klar sondring mellem visumansøgninger, der formelt er givet afslag på, efter at de er blevet fuldt undersøgt, og sager, hvor der ikke er foretaget en sådan undersøgelse, fordi ansøgeren ikke har fremlagt supplerende oplysninger. I forordningen indføres begrebet "uantagelige ansøgninger", som skal anføres i VIS til forskel fra et formelt afslag.

3.1.3. Harmoniserede regler i forbindelse med afslag

På nuværende tidspunkt er meddelelsen af afslag til ansøgere samt begrundelsen herfor omfattet af medlemsstaternes nationale lovgivning med det resultat, at nogle hverken giver meddelelse om afslaget eller begrunder det over for ansøgere, mens andre kun begrunder afslag over for visse kategorier af ansøgere. I den nyligt vedtagne Schengen-grænsekodeks indføres bestemmelser, i henhold til hvilke de relevante myndigheder skal begrunde beslutninger om afslag på indrejse og anføre de præcise årsager hertil ved hjælp af et standardskema, der gives til den tredjelandsstatsborger, der har fået afslag.

Af hensyn til gennemsigtigheden og ligebehandlingen af visumansøgere og for at sikre sammenhængen i tilknyttede forskrifter skal den fælles visumpolitik også omfatte dette væsentlige spørgsmål. Med henblik herpå er der indført bestemmelser, der gør det obligatorisk for medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer i alle tilfælde både at give meddelelse om afslaget og årsagerne hertil.

3.2. Harmonisering af praksis på operationelt plan

3.2.1. Stempel, der viser, at der er indgivet en ansøgning

Selv om der findes fælles regler for anvendelsen af stemplet, der viser, at der er indgivet en ansøgning, og stemplets indhold, varierer praksis betydeligt. Der er således indført bestemmelser, der dækker begge aspekter for derved at sikre en harmoniseret gennemførelse.

3.2.2. En harmoniseret garantierklæring vedrørende invitation, underhold og logi

Bilag 15 til de fælles konsulære instrukser indeholder "harmoniserede" erklæringer, men kun tre medlemsstater har fremsendt eksempler, hvis indhold er forskelligt. Med denne forordning indføres der en harmoniseret erklæring, der skal anvendes af alle medlemsstater.

3.3 Det lokale konsulære samarbejde – en styrkelse af den harmoniserede anvendelse af den fælles visumpolitik

Kommissionen erkender, at kernelovgivningen finder direkte anvendelse i medlemsstaterne, men er også opmærksom på forskellene i de individuelle tilfælde, og de lokale forhold gør det meget svært at udforme detaljerede regler, der gælder under alle omstændigheder og dækker alle situationer. Det er derfor, at de diplomatiske og konsulære repræsentationers væsentlige rolle allerede anerkendes i den eksisterende fællesskabsret, navnlig for så vidt angår vurderingen af risikoen for indvandring (det skal bemærkes, at dette særlige aspekt af den nuværende fællesskabsret blev styrket ved en retlig ændring i 2003).

På grundlag af navnlig resultaterne af de målrettede tiltag vedrørende det lokale konsulære samarbejde (2004-2005), er der udarbejdet egentlige regler for det lokale konsulære samarbejde med fastlæggelse af de opgaver, der skal udføres på lokalt plan og sikring af den vigtige forbindelse til de relevante centrale myndigheder og Rådet for at sikre gennemsigtighed. I den nye organisation af det lokale konsulære samarbejde tages der også hensyn til Fællesskabets institutionelle rammer.

4. Præcisering af visse spørgsmål for at øge den harmoniserede anvendelse af retlige bestemmelser

- Visum med begrænset territorial gyldighed

På nuværende tidspunkt er bestemmelserne vedrørende visa med begrænset territorial gyldighed splittet op på forskellige artikler i flere retsinstrumenter (Schengen-konventionen og de fælles konsulære instrukser). Det har ført til usikkerhed for så vidt angår betingelserne for udstedelse af denne type visum og til en vis grad af misbrug og varierende praksis blandt medlemsstaterne. Det ser desuden ud til, at man på både operationelt og centralt plan kun i begrænset omfang er opmærksom på pligten til at informere andre medlemsstater om udstedte visa med begrænset territorial gyldighed. Alle bestemmelser vedrørende udstedelsen af visa med begrænset territorial gyldighed er blevet integreret i én artikel, og kravet om at informere andre medlemsstater om udstedelsen af visa med begrænset territorial gyldighed er blevet begrænset til de tilfælde, hvor grunden til at udstede et visum med begrænset territorial gyldighed er et negativt svar fra en medlemsstat inden for rammerne af proceduren for forudgående høring, eller hvis et visum er udstedt til en tredjelandsstatsborger, der ikke opfylder betingelserne for indrejse i henhold til Schengen-grænsekodeksen.

- Rejsesygeforsikring

Rådets beslutning 2004/17/EF for så vidt angår tilføjelse af et krav om, at en rejsesygeforsikring skal indgå i den dokumentation, der kræves for at få udstedt et ensartet indrejsevisum trådte i kraft den 1. juni 2004. Da anvendelsen af denne nye foranstaltning var temmelig problematisk en række steder, bl.a. på grund af smuthuller og tvetydigheder i den oprindelige beslutning, blev der i oktober 2004 udarbejdet supplerende retningslinjer for anvendelsen af beslutningen. I denne forordning præciseres tvetydighederne i den oprindelige tekst, og nogle af de supplerende retningslinjer bliver til bindende regler. På grundlag af medlemsstaternes analyse af besvarelserne af et spørgeskema om anvendelsen af kravet om rejsesygeforsikring (rundsendt i oktober 2005) foreslår Kommissionen en strømlining og tydeliggørelse af bestemmelserne på området. Derudover bliver personer, der – undtagelsesvis - kan få visum ved grænsen, nemlig søfolk i forbindelse med udøvelsen af deres erhverv, samt personer med diplomatpas og personer, der ansøger om et lufthavnstransitvisum, systematisk fritaget fra dette krav. I første tilfælde gør de hastende omstændigheder, hvorunder disse personer ansøger om et visum, det urimeligt at kræve, at de skal have tegnet en rejsesygeforsikring. For så vidt angår søfolk er de generelt i tilstrækkelig grad dækket gennem deres ansættelsesaftale, der skal være i overensstemmelse med Fællesskabets bestemmelser.

5. Præcisering af den retlige status af bilagene til de fælles konsulære instrukser

De nuværende fælles konsulære instrukser indeholder 18 bilag, herunder en række retlige bestemmelser og forskellige oplysninger, der er baseret på andre retsgrundlag eller meddelelser fra medlemsstaterne, nemlig lister over tredjelandsstatsborgere, der har visumpligt, undtagelser for personer, der har bestemte typer rejsedokumenter, oversigt over repræsentation, dokumenter, der giver indehaveren ret til indrejse uden visum, tekniske specifikationer (eksempler på visummærkater, ensartede garantierklæringer vedrørende invitation m.m.), praktiske operationelle oplysninger (retningslinjer for udfyldelsen af visummærkaten), oplysninger om individuel "praksis" (referencebeløb, oplysninger, der skal anføres i feltet beregnet til bemærkninger).

For at tydeliggøre disse bilags retlige status har Kommissionen besluttet, således som det var tilfældet med den seneste omarbejdning af Den Fælles Håndbog, kun at bevare de bilag, der er direkte knyttet til gennemførelsen af bestemmelserne i selve teksten, nemlig bilag I-XIII til forordningen. Disse bilag vil fremover blive ændret via udvalgsproceduren i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 202 og Rådets afgørelse 1999/468/EF, da Kommissionen finder, at disse praktiske bestemmelser reelt er foranstaltninger til gennemførelse af principperne i forordningens afsnit V.

6. Slettede bestemmelser

6.1. Nationale visa

Da forordningen vedrører udstedelsen af Schengen-visa til kortvarigt ophold og lufthavnsvisa samt lufthavnstransitvisa, er alle henvisninger til nationale visa ("D"-visa) blevet slettet.

6.1.2. Nationalt visum til længerevarende ophold med samme gyldighed som Schengen-visum til kortvarigt ophold ("D+C"-visa)

Denne type visa blev indført på grundlag af medlemsstaternes initiativ i 2001 (forordning (EF) nr. 1091/2001). D+C-visa er samtidig gyldige som ensartede visa til kortvarigt ophold på højst tre måneder fra den oprindelige udstedelsesdato. På grundlag af de foreliggende oplysninger ser det ud til, at de fleste medlemsstater enten ikke udsteder D+C-visa eller kun i et meget beskedent antal[2]. Det er også ved adskillige lejligheder blevet bemærket, at der kun er begrænset eller intet kendskab overhovedet blandt de konsulære medarbejdere til denne type visum eller de betingelser, hvorpå de kan udstedes, hvorfor ansøgere ikke informeres om denne mulighed. Det er desuden blevet fastslået, at i mange tilfælde giver de nationale visumregistrerings- og behandlingsprogrammer ikke engang mulighed for at overveje at ansøge om et sådant visum eller at trykke visummærkaten. Samtidig tillader en række medlemsstater, at deres diplomatiske og konsulære repræsentationer udsteder opholdstilladelser, hvorved D+C-visa bliver overflødige. Når de tre måneder fra D+C-visas oprindelige gyldighedsdato er udløbet, har indehaverne – der på det tidspunkt opholder sig lovligt på den medlemsstats område, der udstedte visummet – desuden ikke lov til længere at rejse inden for alle medlemsstaters område.

Kommissionen foreslår derfor at afskaffe denne type visum for at forenkle og kræve, at medlemsstaterne fremmer udstedelsen af opholdstilladelser til de tredjelandsstatsborgere, der har ret hertil.

6.2. Afskaffelse af kollektivvisa

Med indførelsen af biometriske identifikatorer som en del af de oplysninger, visumansøgeren skal fremlægge, og registreringen af individuelle ansøgere i VIS er det ikke længere muligt at bevare muligheden for udstedelse af et kollektivvisum. Hver ansøger, endog ægtefæller og børn, der rejser på samme pas, skal udfylde særskilte ansøgningsskemaer, og der skal udstedes individuelle visummærkater ved hjælp af det særskilte, ensartet udformede ark til påføring af visa.

6.3. "Flytning" af bilag 2 til de fælles konsulære instrukser

Det påpeges, at bilag 2 til de fælles konsulære instrukser indeholder listen over de tredjelande, der er anført i bilag I til forordning (EF) nr. 539/2001, hvis statsborgere er fritaget fra visumkravet, når de har diplomatpas, officielle pas eller tjenestepas, og listen over de tredjelande, der er anført i bilag II til forordning (EF) nr. 539/2001, hvis statsborgere har visumpligt, selv om de har diplomatpas, officielle pas, tjenestepas eller særlige pas. På nuværende tidspunkt gælder bestemmelserne i forordning (EF) nr. 789/2001 for procedurerne for medlemsstaternes meddelelse af ændringer af bilag 2, selv om retsgrundlaget for medlemsstaternes unilaterale undtagelser er forordning (EF) nr. 539/2001, hvori det fastsættes, at oplysninger om undtagelser fra visumpligten i medfør af artikel 4 i den forordning skal meddeles Kommissionen (der er ansvarlig for regelmæssigt og i tide at offentliggøre disse oplysninger). For at undgå en overlapning af procedurer, og da der ikke er en retlig forbindelse mellem undtagelserne fra visumkravet i henhold til forordning (EF) nr. 539/2001 og forordningen vedrørende kodeksen om betingelser og procedurer for udstedelse af visa, er disse oplysninger ikke knyttet som bilag til visumkodeksen.

6.4. Sletning af bilag 6

I overensstemmelse med de i VIS-forordningen foreslåede regler for adgang til oplysninger har honorære konsuler ikke længere beføjelse til at udstede visa.

7. En harmoniseret anvendelse på operationelt plan af visumkodeksen

Som nævnt ovenfor indeholder visumkodeksen kun retsbestemmelser vedrørende udstedelse af visa til kortvarigt ophold og transitvisa samt lufthavnstransitvisa. For at sikre, at medlemsstaterne fremover afholder sig fra deres nuværende praksis med at udarbejde nationale instrukser oven i de fælles regler, udarbejdes der ét enkelt fælles sæt instrukser om den praktiske anvendelse af forskrifterne.

Ved forberedelsen af forslaget vedrørende visumkodeksen overvejede Kommissionen parallelt formatet og indholdet af de praktiske instrukser for den praktiske anvendelse af visumkodeksen ved at fastlægge harmoniserede praksisser og procedurer, som medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer skal følge, når de behandler visumansøgninger.

Disse instrukser, der skal udarbejdes inden for rammerne af proceduren i forordningens afsnit V, vil på ingen måde føje nye retlige forpligtelser til visumkodeksen, men være af ren praktisk art. De vil være færdigudarbejdet på datoen for kodeksens ikrafttrædelse.

6) Konsekvenser af de forskellige protokoller, der er knyttet som bilag til traktaterne

Retsgrundlaget for forslagene til foranstaltninger vedrørende regler for kortvarigt ophold og transitvisa findes i EF-traktatens afsnit IV, hvilket betyder, at det system med variabel geometri, der er fastlagt i protokollerne om Det Forenede Kongeriges, Irlands og Danmarks stilling, finder anvendelse.

Dette forslag bygger på Schengen-reglerne. Der skal derfor tages højde for følgende forhold i relation til de forskellige protokoller:

Island og Norge

De procedurer, der er fastsat i den associeringsaftale[3], som er indgået mellem Rådet og Republikken Island og Kongeriget Norge om disse to staters associering i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengen-reglerne, finder anvendelse, da dette forslag bygger på Schengen-reglerne, jf. bilag A til aftalen.

Danmark

I medfør af protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til EU-traktaten og EF-traktaten, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af forordningen, og forordningen er derfor ikke bindende for og finder ikke anvendelse i Danmark. Da forordningen udgør en foranstaltning, som sigter mod at udbygge Schengen-reglerne efter bestemmelserne i EF-traktatens afsnit IV, finder artikel 5 i ovennævnte protokol anvendelse.

Det Forenede Kongerige og Irland

I medfør af artikel 4 og 5 i protokollen om integration af Schengen-reglerne i Den Europæiske Union, Rådets afgørelse 2000/365/EF af 29. maj 2000 om anmodningen fra Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland[4] om at deltage i visse bestemmelser i Schengen-reglerne og Rådets afgørelse 2002/192/EF af 28. februar 2002 om anmodningen fra Irland om at deltage i visse bestemmelser i Schengen-reglerne[5] deltager Det Forenede Kongerige og Irland ikke i vedtagelsen af forordningen, og forordningen er ikke bindende for og finder ikke anvendelse i Det Forenede Kongerige og Irland.

Schweiz

Hvad angår Schweiz, udgør dette forslag til forordning en udvikling af bestemmelserne i Schengen-reglerne som omhandlet i den aftale, Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab og Det Schweiziske Forbund har indgået om associering i gennemførelsen, anvendelsen og den videre udvikling af Schengen-reglerne, som falder ind under det område, der er omhandlet i artikel 4, stk. 1, i Rådets afgørelse 2004/860/EF[6] om undertegnelse, på Det Europæiske Fællesskabs vegne, af og midlertidig anvendelse af visse bestemmelser i aftalen.

I aftalen med Schweiz, der blev undertegnet den 26. oktober 2004, fastsættes der bestemmelse om foreløbig anvendelse af visse bestemmelser efter undertegnelsen, navnlig Schweiz’ deltagelse i det fælles udvalg, der behandler udviklingen af Schengen-reglerne.

7) Følgerne for de nye medlemsstater af den tofasede gennemførelsesprocedure for gennemførelsesinstrumenter, der videreudvikler Schengen-reglerne

Ifølge artikel 3, stk. 1, i tiltrædelsesakten er bestemmelserne i Schengen-reglerne og de retsakter, der bygger derpå eller på anden måde har tilknytning dertil, jf. bilag I til tiltrædelsesakten, bindende for og finder anvendelse i de nye medlemsstater fra tiltrædelsesdatoen[7]. De bestemmelser og retsakter, som ikke er omhandlet i det pågældende bilag, er bindende for de nye medlemsstater fra tiltrædelsesdatoen, men finder først anvendelse i de nye medlemsstater, når Rådet har truffet afgørelse herom i overensstemmelse med den pågældende artikel (artikel 3, stk. 2, i tiltrædelsesakten).

Der er tale om den såkaldte Schengen-gennemførelsesprocedure i to faser, som betyder, at nogle af Schengen-reglerne er bindende og finder anvendelse ved tiltrædelsen af EU, mens andre - nemlig dem, der er tæt knyttet til ophævelsen af kontrollen ved de indre grænser - er bindende ved tiltrædelsen, men først finder anvendelse i de nye medlemsstater, når Rådet har truffet ovennævnte afgørelse.

Schengen-bestemmelserne om visumpolitikken (artikel 9-17 i Schengen-konventionen og gennemførelsesbestemmelserne hertil, særlig de fælles konsulære instrukser, undtagen bilag 1, 7, 8 og 15 hertil) er ikke anført i bilaget.

Som følge heraf vil dette forslag om en fællesskabskodeks for visa, som erstatter og bygger videre på de fælles konsulære instrukser og visse bestemmelser i Schengen-konventionen, efter vedtagelsen ikke finde anvendelse i de nye medlemsstater, undtagen bestemmelserne i forbindelse med udstedelsen af lufthavnstransitvisum.

8) Bemærkninger til artiklerne

Generel bemærkning

For at tage hensyn til fællesskabsreglerne og –terminologien er begrebet "kontraherende part(er)" blevet erstattet af "medlemsstat(er)" i definitionerne og gennem hele forslaget. Det er klart, at henvisningen til "medlemsstat(er)" skal forstås under hensyntagen til på den ene side Schengen-protokollen, hvad angår Det Forenede Kongeriges og Irlands anvendelse af Schengen-reglerne (se punkt 6 ovenfor), og på den anden side tiltrædelsestraktatens artikel 3 om de nye medlemsstaters gennemførelse af Schengen-reglerne i to faser (se punkt 7 ovenfor). Der skal ligeledes tages højde for Norges, Islands og Schweiz’ særlige situation i forhold til Schengen-reglerne som præciseret i punkt 6 i begrundelsen.

Afsnit I: Generelle bestemmelser

A rtikel 1: Mål og anvendelsesområde

I stk. 1 i denne artikel defineres målet med forordningen, nemlig at fastsætte betingelser og procedurer for behandling af visumansøgninger for ophold af højst tre måneders varighed inden for en seks måneders periode.

I stk. 2 fastsættes det, at forordningen finder anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der er omfattet af kravet i Rådets forordning (EF) nr. 539/2001. Derudover gives der en generel henvisning til retten til fri bevægelighed, som specifikke kategorier af tredjelandsstatsborgere har i henhold til fællesskabsretten.

Stk. 3 vedrører listerne over tredjelande, hvis statsborgere skal have lufthavnstransitvisum. Den fælles liste (bilag VII) defineres i denne forordning (og ikke Rådets forordning (EF) nr. 539/2001).

Artikel 2: Definitioner

De fleste af definitionerne i denne artikel er hovedsagelig taget fra Schengen-konventionen og de fælles konsulære instrukser, selv om der er taget hensyn til behovet for at præcisere og udvikle nogle af definitionerne og tilføje enkelte nye. Definitionerne i forordningen svarer til definitionerne i forordning (EF) nr. 539/2001 og Schengen-grænsekodeksen.

Begrebet "tredjelandsstatsborger" er defineret negativt, idet definitionen udelukker EU-borgere som omhandlet i EF-traktatens artikel 17, stk. 1. Det omfatter således også flygtninge og statsløse.

Definitionen af "visum" svarer til definitionen i forordning (EF) nr. 539/2001 med tilføjelse af henvisningen til lufthavnstransit, som er forskellig fra "ophold" og den almindelige betydning af "transit". Denne tilføjelse er nødvendig, fordi den fælles aktion om lufthavnstransit er blevet integreret i fællesskabsretten.

Begrebet "ensartet udformet" i betydningen et visum, der giver indehaveren, når denne er rejst ind, ret til at rejse rundt i/transit i flere eller alle medlemsstater, er blevet bevaret i modsætning til visum med "begrænset territorial gyldighed, der giver indehaveren ret til ophold i kun én eller en række medlemsstater og "lufthavnstransitvisummet", som tredjelandsstatsborgere har brug for til transit gennem internationale transitområder i medlemsstaternes lufthavne.

Da en af betingelserne for at udstede "ensartet udformede" visa er, at alle medlemsstater anerkender det rejsedokument, ansøgeren har fremlagt, er det blevet vurderet, at det er nødvendigt at specificere, hvad der forstås ved et "anerkendt rejsedokument". I de nuværende formuleringer i Schengen-konventionen og de fælles konsulære instrukser anvendes ordet "gyldigt" for at beskrive ægthed, tidsmæssig gyldighed og anerkendelse, hvilket giver anledning til nogen forvirring. Dette begreb er vigtigt, for at medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer kan vide, om der kan udstedes et ensartet udformet visum, eller der skal udstedes et visum med begrænset territorial gyldighed. I lyset af dette forslags retsgrundlag er det ikke muligt at dække Schengen-Eksekutivkomitéens afgørelser SCH/Com-ex (98) 56 og (99) 14, hvori der fastsættes bestemmelser vedrørende udformning af håndbogen over rejsedokumenter, der giver indehaveren ret til at passere de ydre grænser, og som kan bekræftes med et visum.

Det forekommer imidlertid kun logisk at medtage dette grundlæggende dokument i fællesskabsretten.

Definitionen af "visummærkat" henviser til definitionerne i forordning (EF) nr. 1683/95, og ordlyden er den samme som i VIS-forordningen.

Det "særskilte ark til påføring af visum" defineres under henvisning til forordning (EF) nr. 333/2002 vedrørende en ensartet udformning af ark til påføring af visum udstedt af medlemsstater til personer, hvis rejsedokumenter ikke anerkendes af den medlemsstat, der udarbejder det pågældende ark.

Afsnit II: Modtagelse og behandling af visumansøgninger

Kapitel I: Myndigheder, der deltager i behandlingen af visumansøgninger

Artikel 3: Myndigheder, der har kompetence til at behandle visumansøgninger

Disse bestemmelser er taget fra de fælles konsulære instrukser og Schengen-konventionen, med præcisering af begrebet behandling i betydningen at undersøge visumansøgninger, som altid bør udføres af medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer. Som følge af den seneste udvikling (øget antal visumansøgninger, sikkerhedsrisici for konsulære medarbejdere m.m.) og den kommende indførelse af indsamling af biometriske identifikatorer som et af kravene for at kunne ansøge om visum er medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer ikke længere de eneste, der kan modtage visumansøgninger.

Bilag 6 til de fælles konsulære instrukser er imidlertid blevet ophævet for at udelukke honorære konsuler fra at være involveret i behandlingen af visumansøgninger.

Bestemmelserne i Rådets forordning (EF) nr. 415/2003 om udstedelse af visum ved grænsen er medtaget i forordningen (stk. 2).

Artikel 4: Territorial kompetence

I de fælles konsulære instrukser anføres det, at "når" der indgives en visumansøgning i en anden stat end bopælsstaten, bør ansøgningen behandles på en bestemt måde. Da medlemsstaternes praksis varierer på dette punkt, fastsættes det tydeligt i forordningen, at tredjelandsstatsborgere skal ansøge om visum i deres oprindelsesland (stk. 1), og kun personer, der lovligt opholder sig i et andet land end deres bopælsland, og som har begrundede årsager til at ansøge, kan ansøge i dette land (stk. 2). Generelt kontakter medlemsstaternes diplomatiske eller konsulære repræsentationer i så tilfælde deres kolleger i ansøgerens bopælsland eller deres centrale myndigheder, inden de udsteder visum (stk. 3).

Artikel 5: Medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af en visumansøgning

Disse bestemmelser er taget fra de fælles konsulære instrukser, og der fastsættes heri kriterier for at afgøre, hvilken diplomatisk eller konsulær repræsentation der er ansvarlig for behandlingen af en visumansøgning. Ansøgninger om visum til flere indrejser indgives til den konsulære repræsentation i den medlemsstat, hvortil ansøgeren normalt rejser (hvilket er begrundelsen for at ansøge om et visum til flere indrejser), selv om indehaveren har ret til at rejse til andre destinationer inden for medlemsstaterne. Grunden til, at sådanne visa kun kan udstedes i ansøgerens bopælsland, er, at kun den konsulære repræsentation vil være i stand til fuldt ud at vurdere ansøgerens integritet (stk. 2).

Artikel 6: Kompetence i forbindelse med udstedelse af visa til tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på en medlemsstats område

På nuværende tidspunkt er der udstedt et temmelig stort antal visa inden for medlemsstaternes område, selv om disse personer ikke passerer de ydre grænser. Der bør imidlertid indføres eksplicitte regler, der dækker situationer, hvor tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på en medlemsstats område, og som har begrundede årsager til at rejse til en anden medlemsstat, men uden at have de dokumenter, der giver dem ret til at rejse omkring.

Artikel 7: Repræsentationsordninger

Det meste af indholdet af denne artikel er taget fra de fælles konsulære instrukser. Der er imidlertid gjort en indsats for at omstrukturere bestemmelserne for at gøre dem tydeligere, og der er tilføjet specifikke regler, der sikrer, at ansøgere og andre medlemsstater både lokalt og central får oplysninger i tide om, at aftaler om repræsentation træder i kraft eller ophører. Medlemsstater, der tager initiativ til at outsource en del af visumbehandlingsproceduren, skal informere de(n) medlemsstat(er), de repræsenterer, inden samarbejdet indledes.

I stk. 6 tydeliggøres situationen i tilfælde, hvor den repræsenterende medlemsstats diplomatiske eller konsulære repræsentation har til hensigt at give afslag til en ansøger. I så tilfælde fremlægges hele sagsmappen for den repræsenterede medlemsstats centrale myndigheder, som skal træffe den endelige beslutning om afslag, og artikel 23, stk. 3, om informering af en ansøger, der har fået afslag, finder anvendelse. På den måde sikres det, at der træffes en endelig beslutning om ansøgningen, og ansøgeren anmodes ikke, som det på nuværende tidspunkt ofte er tilfældet, om bare at indgive ansøgningen igen på den repræsenterede medlemsstats nærmeste konsulære repræsentation.

Stk. 2 ændres for at tage hensyn til resultatet af forhandlingerne om forslaget om ændring af de fælles konsulære instrukser i forbindelse med indførelsen af biometri, herunder oprettelsen af fælles ansøgningscentre.

Artikel 8: Forudgående høring af medlemsstatens egne centrale myndigheder

Proceduren med forudgående høring af den udstedende diplomatiske eller konsulære repræsentations centrale myndigheder, inden der udstedes visa til specifikke kategorier af personer eller statsborgere i specifikke tredjelande, findes allerede, og bilag 5 til de fælles konsulære instrukser indeholder listen over tredjelande, i forbindelse med hvilke der kræves en forudgående høring (klassificeret "EU RESTREINT"). I stk. 2 fastsættes det, at denne høring ikke må forlænge behandlingen af visumansøgningen.

I stk. 3 fastsættes det, at inden for rammerne af repræsentationsordningerne er det den repræsenterende medlemsstats centrale myndigheder, der skal høre den repræsenterede medlemsstats kontrolmyndigheder (for tredjelande anført i bilag I).

Artikel 9: Forudgående høring og information af andre medlemsstaters centrale myndigheder

I stk. 1 fastsættes bestemmelser om, at en medlemsstats centrale myndigheder kan anmode om at blive hørt, inden andre medlemsstaters diplomatiske eller konsulære repræsentationer udsteder visa til specifikke kategorier af personer eller statsborgere i specifikke tredjelande.

I stk. 2 fastsættes den hørte medlemsstats frist for at svare, hvilket skal ske inden tre arbejdsdage. I mangel på et svar inden fristens udløb kan den medlemsstat, der hører en anden, tillade sin diplomatiske eller konsulære repræsentation at udstede det visum, for hvilket der blev iværksat en høring.

I stk. 3 indføres en procedure for informering, hvilket efterkommer det ønske, en række medlemsstater har givet udtryk for under drøftelserne i 2002-2003: snarere end at blive hørt ønsker medlemsstaternes centrale myndigheder at blive informeret om udstedelsen af visum til statsborgere i specifikke tredjelande eller specifikke kategorier af disse statsborgere.

I stk. 5 fastsættes det, at inden for rammerne af repræsentationsordningerne, er det den repræsenterende medlemsstats centrale myndigheder, der skal høre de repræsenterede medlemsstaters centrale myndigheder (for tredjelande anført i bilag II).

Kapitel II: Ansøgninger

A rtikel 10: Praktiske retningslinjer for indgivelse af en ansøgning

Denne artikel er ny, idet der her fastsættes et generelt princip om den "fysiske" indgivelse af ansøgningen og er knyttet til artikel 11, hvor begrebet "ansøgningers antagelighed" indføres. I stk. 1 anføres det, at der tidligst kan ansøges om visum tre måneder forud for den planlagte rejse, hvilket på nuværende tidspunkt kun nævnes i en henvisning i bilag 13 til de fælles konsulære instrukser. Det er vigtigt, at et visum ikke udstedes for lang tid, inden rejsen finder sted, for at undgå, at ansøgerens situation, som ligger til grund for udstedelsen af visummet, ikke har ændret sig.

Stk. 2 henviser til kravet om, at alle førstegangsansøgere skal indgive deres ansøgning ved personligt fremmøde, for at der kan registreres biometriske data, hvilket skal ske på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen.

Stk. 3 og 4 er nødvendige, da et stigende antal medlemsstaters diplomatiske og konsulære repræsentationer har indført aftaleordninger. Stk. 5 skal læses sammen med artikel 11 og 19.

Artikel 11: Registrering af biometriske data

I denne artikel fastsættes der krav om registrering af biometriske data og bestemmelse om de kategorier af personer, der er fritaget herfor. Artiklens indhold svarer til forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af de fælles konsulære instrukser til de diplomatiske og konsulære repræsentationer med hensyn til indførelse af biometriske identifikatorer, herunder bestemmelser om organisering af modtagelsen og behandlingen af visumansøgninger, som Kommissionen fremlagde den 31. maj 2006 [KOM(2006) 269].

Artikel 12: Indgivelse af en visumansøgning

I denne artikel fastsættes de krav for så vidt angår dokumentation, som ansøgeren skal opfylde for, at hans eller hendes ansøgning kan antages. Ved at fastsætte sådanne regler bliver det lettere for ansøgere at forberede deres ansøgning og fremme behandlingen af den, da den diplomatiske eller konsulære repræsentation vil modtage fuldstændige ansøgninger. Da medlemsstaterne i stigende grad tillader deres diplomatiske og konsulære repræsentationer at samarbejde med eksterne tjenesteydere, er det desuden vigtigt - når der kommer et sådant mellemled ind mellem ansøgeren og personalet, der behandler ansøgningen - at det fra begyndelsen sikres, at ansøgeren indgiver præcise oplysninger og undgår at skulle fremkomme med yderligere oplysninger. Herved defineres det i denne artikel, hvornår en visumansøgning kan anses for at være indgivet. Hvis alle de i artikel 12 nævnte elementer er til stede, kan visumansøgningen antages.

Det er også vigtigt for at kunne sondre mellem "afslag" på ansøgninger, inden der er indledt en ordentlig behandling heraf, fra formelt afviste ansøgninger. Indførelsen af denne sondring vil desuden give mere realistiske data, da der vil blive sondret mellem formelle afslag og sager, hvor ansøgningen ikke er blevet færdigbehandlet, og antallet af afslag vil give et korrekt billede af situationen. Sammenligninger af antallet af afslag udgør et vigtigt styringsredskab for medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer inden for samme jurisdiktion.

Artikel 13: Ansøgningsskemaet

Stk. 1 stammer fra de fælles konsulære instrukser, men det tilføjes, at ledsagende personer, der er medtaget i ansøgerens pas, skal udfylde individuelle ansøgningsskemaer. Der vil følgelig blive udstedt individuelle visummærkater (artikel 26), og kollektivvisa vil ophøre med at eksistere.

I stk. 2 løses en række praktiske spørgsmål, der hidtil ikke var omfattet. I stk. 3 fastsættes bestemmelser for en eventuel oversættelse af ansøgningsskemaet til værtslandets sprog og sådanne oversættelsers form. For at sikre en harmonisering og besparelser skal medlemsstaternes diplomatiske repræsentationer inden for samme jurisdiktion anvende samme oversættelse. Stk. 2 og 3 er hovedsagelig baseret på Kommissionens arbejdsdokument RIA/723/2003.

I stk. 4 kræves det desuden, at medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer sikrer, at ansøgerne er informeret om de sprog, de kan bruge for at udfylde ansøgningsskemaet.

Artikel 14: Dokumentation

Indholdet af denne artikel samt bilag IV, hvori der opstilles en ikke-udtømmende liste over den dokumentation, som ansøgere skal fremlægge, er taget fra de fælles konsulære instrukser, og begge er blevet struktureret på en mere brugervenlig måde. Derudover er dokumentationen blevet opstillet sådan, at der tages hensyn til formålet med det planlagte ophold/den planlagte transit. Der er blevet udformet en ensartet garantierklæring vedrørende invitation, underhold og logi for at udfylde hullet i de eksisterende retsforskrifter. Selv om de fælles konsulære instrukser indeholder et bilag med såkaldte harmoniserede skemaer, som de individuelle medlemsstater anvender, har kun tre af dem hidtil fremlagt sådanne skemaer, og de er temmelig forskellige. Denne artikel er i overensstemmelse med Schengen-grænsekodeksen.

Der kan være behov for at sondre mellem de typer dokumentation, som ansøgere skal og kan fremlægge afhængig af den lokale situation. Inden for rammerne af det lokale konsulære samarbejde skal behovet for at udarbejde lister over de dokumenter, der skal fremlægges med de formål, der er fastsat i denne artikel og det tilsvarende bilag, vurderes som et element, der er vigtigt for at undgå visumshopping.

Artikel 15: Rejsesygeforsikring

Denne artikel er overtaget fra de fælles konsulære instrukser, men bestemmelserne er blevet ændret for at tydeliggøre dem og fjerne en række smutholder og tvetydigheder, der var i den oprindelige afgørelse, og der er blevet taget hensyn til retningslinjerne for anvendelsen af denne foranstaltning, der blev udarbejdet i 2004, og til evalueringen af anvendelsen af foranstaltningen, der blev truffet på grundlag af et spørgeskema, der blev rundsendt til medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer i 2005.

Der er blevet indført en generel fritagelse for kravet om rejsesygeforsikring blandt indehavere af diplomatpas og søfolk, da det vurderes, at de i forbindelse med deres erhverv er tilstrækkeligt dækket. Derudover er tredjelandsstatsborgere, der ansøger om visum ved grænsen - hvilket kun bør ske undtagelsesvis og i nødstilfælde - blevet fritaget for dette krav, da det forekommer urimeligt og ofte umuligt for sådanne personer, at tegne en rejsesygeforsikring.

Artikel 16: Gebyr for behandling af visumansøgninger

I denne artikel fastsættes bestemmelser vedrørende det gebyr, ansøgere skal betale. Gebyret skal dække administrationsomkostningerne ved behandlingen af visumansøgningen. Gebyrets størrelse svarer til det beløb, der blev fastsat i Rådets beslutning 2006/440/EF af 1. juni 2006[8]. Den resterende del af stk. 1, hvori det fastsættes, at gebyret skal opkræves i euro eller værtslandets valuta, og at gebyret ikke refunderes, er fortsat gældende. I medfør af stk. 2 sikres det, at ansøgerne både modtager en kvittering og skriftligt informeres om, at gebyret ikke refunderes. Stk. 3 vedrører problemer i forbindelse med opkrævning af gebyret i den lokale valuta. For at undgå, at medlemsstaternes forskellige måde at beregne kurser med forskellige intervaller får negative konsekvenser for ansøgerne, foreslås det at bruge samme kurs, nemlig referencekursen for euro (ECB). I stk. 4 nævnes de kategorier af personer, der ikke skal betale et gebyr, således som det er fastsat i Rådets beslutning 2006/440/EF. Stk. 5 gør det muligt for medlemsstaterne fra sag til sag ikke at opkræve eller at mindske gebyret. Denne allerede eksisterende mulighed blev bekræftet i Rådets beslutning 2006/440/EF. I stk. 6 fastsættes det, at det eksisterende gebyr fastholdes i en overgangsperiode for borgere fra tredjelande, i forbindelse med hvilke der inden 1. januar 2007 er givet mandat til at forhandle om en visumaftale.

Stk. 7 er blevet tilføjet for at undgå at straffe tredjelandsstatsborgere, der har et rejsedokument, der ikke anerkendes af en medlemsstat, og som har fået udstedt et visum med begrænset territorial gyldighed, således at de pågældende ikke skal betale endnu et gebyr for at kunne ansøge om endnu et visum til at rejse ind i en medlemsstat, hvis område ikke er omfattet af det første visum.

I stk. 8 indføres et hastegebyr: gebyret fordobles, hvis en visumansøgning uden begrundelse indgives meget sent.

Artikel 17: Stempel, der viser, at der er indgivet en ansøgning

Kravet om, at medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer skal stemple ansøgernes rejsedokument, når ansøgningen indgives, stammer fra de fælles konsulære instrukser. Formålet hermed er at forhindre, at samme person indgiver ansøgninger til flere medlemsstater samtidigt. I lyset af de store problemer med at anvende denne foranstaltning i praksis tydeliggøres reglerne for brugen af stemplet i forordningen, og der er blevet udformet et harmoniseret stempel. Det blev vurderet, at det var nødvendigt at udforme et sådant stempel, da der i årenes løb er blevet afsløret utallige eksempler på både ukorrekte stempler og supplerende uretmæssige koder. Der er i stk. 1 taget hensyn til ændringerne for så vidt angår modtagelsen af visumansøgninger (se artikel 33), da det skal være den diplomatiske eller konsulære repræsentation, der skal stemple ansøgerens rejsedokument.

I henhold til de fælles konsulære instrukser kan medlemsstaterne ensidigt beslutte ikke at sætte dette stemple i diplomatpas. For at sikre en harmoniseret fremgangsmåde er denne undtagelse blevet gjort generel, hvorimod medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer inden for rammerne af det lokale konsulære samarbejde skal enes om undtagelser for andre specifikke kategorier af personer.

For at undgå at ansøgerne eller de lokale myndigheder misforstår formålet med stemplet skal medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer informere den brede offentlighed om, at stemplet ingen retlige konsekvenser har, og at det blot tjener til at vise, at der er ansøgt om visum.

Når medlemsstaterne begynder at sende oplysninger til VIS, blive dette stempel overflødigt, da andre medlemsstaters diplomatiske og konsulære repræsentationer vil få adgang til oplysninger om, hvorvidt ansøgeren eventuelt samtidigt har indgivet en ansøgning ved et andet konsulat.

Kapitel III: Undersøgelse og behandling af visumansøgninger

Artikel 18: Undersøgelse af ansøgninger

Stk. 1 og 2 i denne vigtige artikel er taget fra de fælles konsulære instrukser og fastsætter de grundlæggende kriterier for at behandle visumansøgninger: de to hovedspørgsmål, som de konsulære medarbejdere skal holde sig for øje, når de behandler visumansøgninger, nemlig risikoen for indvandring og sikkerhedsrisiciene. I lyset af de nye måder at indgive visumansøgninger på via forskellige typer formidlere understreges det, at hvis den skriftlige dokumentation, der indgives, ikke er tilstrækkelig til at bevise, hvad formålet med opholdet er, og at ansøgeren har til hensigt at rejse tilbage, kan den pågældende indkaldes til en personlig samtale.

Indholdet af stk. 4 er taget fra de fælles konsulære instrukser, men der gives yderligere detaljer for så vidt angår den kontrol, der skal foretages. Der lægges særlig vægt på litra e), hvor der henvises til subsistensmidler, idet der i forbindelse med vurderingen heraf skal tages hensyn til de referencebeløb, der er omhandlet i Schengen-grænsekodeksen samt erklæringen vedrørende indlogering/dækning af omkostningerne (bilag IV).

De referencebeløb, medlemsstaterne har fastsat, var tidligere indeholdt i bilag 7 til de fælles konsulære instrukser. Da det i henhold til Schengen-grænsekodeksen kræves, at medlemsstaterne skal give meddelelse om referencebeløbene, er det ikke nødvendigt at medtage et bilag med disse beløb i selve visumkodeksen. Af praktiske årsager vil disse beløb imidlertid blive medtaget i instrukserne om den praktiske anvendelse af visumkodeksen (artikel 45), som vil blive udarbejdet senere.

Da indehavere af lufthavnstransitvisa ikke kan rejse ind på medlemsstaternes område, fastsættes det i stk. 6, at kontrollen af sådanne ansøgninger kun skal omfatte kravene i stk. 2, litra a) (gyldigt rejsedokument), litra b) (ingen fare for den offentlige orden, den indre sikkerhed, folkesundheden og internationale relationer) og d) (anvendelsen af tidligere ensartede visa), selv om det skal kontrolleres, hvad formålet med rejsen er.

Stk. 7 er taget fra de fælles konsulære instrukser og kan resumeres som følger: i tilfælde af tvivl, udsted ikke visum.

Artikel 19: Uantagelige ansøgninger

Denne artikel er direkte knyttet til artikel 10, stk. 4. Hvis ansøgeren ikke indgiver de supplerende oplysninger, der kræves, vil den pågældendes ansøgning blive erklæret uantagelig og registreret som sådan i VIS. Begrebet uantagelig er blevet indført for at sondre mellem formelle afslag på grundlag af en undersøgelse af visumansøgningen og de tilfælde, hvor ansøgningen ikke er blevet behandlet, fordi ansøgeren ikke har indgivet de krævede oplysninger. På nuværende tidspunkt medregnes afslag og uafsluttede undersøgelser i statistikken som afslag, og det korrekte antal reelle afslag fremgår ikke.

Da det forhold, at en ansøgning er uantagelig, ikke udgør et formelt afslag på en ansøgning, kan ansøgeren ikke kræve at kunne klage. En ansøgning kan derfor også erklæres uantagelig af en repræsenterende medlemsstats diplomatiske eller konsulære repræsentation.

Artikel 20: Beslutning vedrørende visumansøgningen

For at sikre ligebehandling af visumansøgere indføres der i stk. 1 en fast maksimumsfrist for udstedelse af visum.

I stk. 2 fastsættes det generelle princip for bestemmelse af, hvilket visum der skal udstedes, og beregning af, hvor lang tid visummet skal være gyldigt, og hvor langt et ophold der skal tillades. For at give plads til uventede ændringer i tidsplanen for den planlagte rejse af årsager, der ligger uden for ansøgerens kontrol (f.eks. annullering af fly, udsættelse af kommercielle eller kulturelle begivenheder, forretningsmøder), skal der tilføjes et rimeligt antal supplerende dage til det antal dage, der er brug for til besøg/transit eller passage gennem det internationale transitområde i lufthavne.

Det skal bemærkes, at det nuværende bilag 13 til de fælles konsulære instrukser, der giver eksempler på udfyldte visummærkater, vil blive ajourført og gjort til en del af instrukserne for den praktiske anvendelse af visumkodeksen, der skal ledsage den endelige version af visumkodeksen.

Stk. 3 om udstedelse af visa til flere indrejser er medtaget fra de fælles konsulære instrukser, men der er fastsat en detaljeret profil af de ansøgere, til hvem der kan udstedes sådanne visa (f.eks. den pågældendes behov for hyppigt at rejse til medlemsstaterne og integritet).

Artikel 21: Visum med begrænset territorial gyldighed

Denne artikel dækker alle aspekter af udstedelsen af visa med begrænset territorial gyldighed, som på nuværende tidspunkt er spredt ud på flere instrumenter, hvori de samme bestemmelser desuden også gentages (artikel 11, stk. 2, artikel 14, stk. 1, og artikel 16 i Schengen-konventionen og del V, punkt 3 og bilag 14 til de fælles konsulære instrukser).

Stk. 1 indeholder en detaljeret liste over de tilfælde, hvor der skal udstedes visa med begrænset territorial gyldighed.

I stk. 2 præciseres det, hvornår det er nødvendigt at informere andre medlemsstater. Selv om oplysningerne vil blive lagret i VIS, er det nødvendigt aktivt at informere de centrale myndigheder om de individuelle tilfælde, således at de kan kontrollere dem nærmere i VIS.

Da udstedelsen af visa med begrænset territorial gyldighed af de årsager, der er fastsat i litra a) og b), gør det muligt for personer, der ikke opfylder de sædvanlige betingelser for indrejse på medlemsstaternes område, at rejse ind på den udstedende medlemsstats område, skal den udstedende medlemsstats centrale myndigheder informere de øvrige medlemsstaters centrale myndigheder herom.

I det tilfælde, der er omhandlet i stk. 1, andet afsnit, opfylder indehaveren af rejsedokumentet, der ikke anerkendes af en eller flere medlemsstater, til gengæld indrejsebetingelserne, og det er således ikke relevant at informere om udstedelsen af et visum med begrænset territorial gyldighed.

Da det ikke er nogen af årsagerne i litra a) og b), der gør, at det er nødvendigt at udstede et visum med begrænset territorial gyldighed, der kun er gyldigt i den udstedende medlemsstat, i de tilfælde, der er omhandlet i stk. 1, andet afsnit, og den berørte person, der tidligere har fået udstedt et visum med begrænset territorial gyldighed, ikke har misbrugt det, er det heller ikke nødvendigt at informere de øvrige medlemsstater.

Artikel 22: Lufthavnstransitvisum

I denne artikel fastsættes en harmoniseret fremgangsmåde vedrørende lufthavnstransitvisa. Den indeholder bestemmelserne fra de fælles konsulære instrukser, og for at øge gennemsigtigheden er medlemsstaternes individuelle undtagelser (hovedsagelig for indehavere af diplomatpas) fra dette krav blevet gjort generelle for statsborgere i de tredjelande, der er anført på en fælles liste.

I stk. 2, litra a)-d), nævnes de forskellige kategorier, der er undtaget. Ud over dem, der er omfattet af de fælles konsulære instrukser, er familiemedlemmer til EU-borgere blevet tilføjet.

Artikel 23: Afslag på visum

I de nuværende fælles konsulære instrukser henvises der til national ret for meddelelse og begrundelse af afslag, og det er kun, hvis det kræves i den nationale ret, at der gives meddelelse om og begrundelse for afslag; der bør indføres harmoniserede generelle bestemmelser om meddelelse af afslag. For at forbedre Fællesskabets strategi og sikre ligebehandling af ansøgere bliver det i medfør af denne artikel obligatorisk at informere om og begrunde afslag.

Stk. 1 indeholder en række præcise kriterier for at give afslag på visum, der er i overensstemmelse med Schengen-kodeksen. De nuværende fælles konsulære instrukser indeholder ikke en sådan liste.

I stk. 2 præciseres det, at der skal gives skriftlig meddelelse om afslag ved hjælp af skemaet i bilag IX. Det harmoniserede skema anvendes også, når der gives afslag på visum ved grænsen (jf. artikel 32 og 33).

I stk. 3 præciseres det, at klager over afslag på visum fortsat henhører under medlemsstaternes beføjelser.

Stk. 4 vedrører de tilfælde, hvor en medlemsstat, der repræsenterer en anden i forbindelse med udstedelse af visa, og hvor den repræsenterede medlemsstat træffer den endelige beslutning om at give afslag. Den repræsenterende medlemsstats diplomatiske repræsentation skal informere ansøgeren om den repræsenterede medlemsstats beslutning om at give afslag.

Stk. 5 er ment som en formel garanti for, at hver enkel ansøgning vurderes selvstændigt, og at der ses behørigt på ansøgerens situation på tidspunktet for ansøgningen.

Artikel 24: Rettigheder som følge af et udstedt visum

Det er vigtigt at gøre det grundlæggende og væsentlige princip om, at besiddelse af et visum kun giver ansøgeren lov til at møde frem ved den ydre grænse, synligt. Det er blevet vurderet at være nyttigt at udtrykke dette i denne artikel og derved minde om, at grænsekontrolmyndighederne kontrollerer, at indrejsebetingelserne er opfyldt, når indehaveren af et visum møder frem ved grænsen.

Artikel 25: Udfyldning af visummærkaten

Denne artikel er overtaget fra de fælles konsulære instrukser, og supplerende bestemmelser er fastsat i bilag X. Selv om visumkodeksen ikke omfatter nationale visa til langvarigt ophold, henvises der i bilag X, punkt 7, til den kode, der skal anføres på visummærkaten for sådanne visa. I overensstemmelse med artikel 18 i Schengen-konventionen giver nationale visa til langvarigt ophold (D-visa) indehaveren lov til transit gennem andre medlemsstaters område for at nå frem til den medlemsstats område, som udstedte D-visummet, forudsat at indehaveren opfylder artiklens supplerende betingelser. Kommissionen finder derfor, at henvisningen til visumtypen er hensigtsmæssig.

Artikel 26: Annullering af en allerede udfyldt visummærkat

Denne artikel er overtaget fra de fælles konsulære instrukser, og der er tilføjet bestemmelser for at sikre, at en sådan annullering af visummærkater registreres i VIS.

Artikel 27: Påføring af visummærkaten i rejsedokumenter

Denne artikel er overtaget fra de fælles konsulære instrukser. Stk. 1-3 dækker de mest almindelige situationer, hvor den visumudstedende medlemsstat anerkender ansøgerens rejsedokument. Stk. 1, andet afsnit, er taget fra bilag 10 (som ellers er slettet), da det i praksis ofte er set, at konsulære medarbejdere påfører mærkaten på en sådan måde, at den ikke kan maskinlæses. Stk. 4 dækker den situation, hvor den visumudstedende medlemsstat ikke anerkender ansøgerens rejsedokument. I så tilfælde bør der anvendes et særskilt ark til påføring af visum.

Kapitel IV: Ændring af det udstedte visums gyldighedsperiode

Artikel 28: Forlængelse

SCH/Com-ex (93) 2-afgørelsen om forlængelse af gyldigheden af et visum er ikke omfattet af de fælles konsulære instrukser og medtages hermed i forordningen; derudover tilføjes der mere detaljerede bestemmelser.

Titlen viser, at forlængelser af visa finder sted inden for medlemsstaternes område. Hvis indehaverens situation er ændret, før den pågældende anvender det udstedte visum, er den diplomatiske eller konsulære repræsentation, der udstedte visummet, ansvarlig for at annullere det første visum og udstede et nyt, hvis der er behov herfor.

I stk. 1 fastsættes begrundelserne for at forlænge gyldighedsperioden og/eller opholdets varighed i forbindelse med det udstedte visum til kortvarigt ophold eller det transitvisum, der skal forlænges, uden at visummets art ændres, eller opholdets varighed overstiger 90 dage (stk. 2). Den maksimale varighed af transit i tilfælde af forlængelse af et transitvisum er ikke omfattet at gældende forskrifter. Ved at tillade transit i op til højst 10 dage, hvilket kan forekomme overdrevet, fordi det fordobler den maksimale tilladte længde af transit, er der indført fælles standarder.

Den administrative myndighed kan beslutte at ændre den territoriale gyldighed af det udstedte visum ved at begrænse dets gyldighed til medlemsstatens område, når der anmodes om forlængelse (stk. 3) eller kun til en række medlemsstater.

Stk. 4 er delvis taget fra Com-ex-afgørelsen, og det fastsættes heri, at der skal gives meddelelse om, hvem de relevante kompetente myndigheder (på nuværende tidspunkt opstillet i Com-ex og ikke ajourført siden 2000), til Kommissionen, som derefter offentliggør listen (jf. artikel 47).

For at indføre en harmoniseret fremgangsmåde skal der i medfør af stk. 5 kræves et obligatorisk gebyr på 30 EUR for at forlænge et visum. Da en forlængelse ikke medfører registrering af biometriske identifikatorer, behøver dette gebyr ikke at svare til gebyret for at få udstedt et visum.

På nuværende tidspunkt kan medlemsstaterne forlænge et visum ved enten at udstede en ny visummærkat eller sætte et stempel på den oprindelige mærkat. I stk. 6 fastsættes det, at forlængelsen kun skal have form af et ensartet stempel som fastsat i bilag XI. Ved at indføre én enkelt metode sikres der klarhed omkring forlængelsers ægthed, og de lokale myndigheder (ofte politimyndighederne), der har beføjelse til at forlænge visa, er ikke nødt til konstant at have et lager af højt sikrede visummærkater.

Oplysninger om forlængelse af et visum indlæses som anført i stk. 7 i VIS.

Artikel 29: Annullering

Bestemmelserne i forordningens artikel 28, 29 og 30 er på nuværende tidspunkt "skjult" i bilag 14 til de fælles konsulære instrukser, som hovedsagelig gengiver indholdet af SCH/Com-ex (93) 24-afgørelsen. For tydeliggørelsens skyld er de tre spørgsmål blevet adskilt i individuelle artikler for at sondre mellem foranstaltningernes forskellige formål.

Formålet med en annullering er at forhindre indehaveren af et visum i at indrejse på medlemsstaternes område. I artikel 29, stk. 1, fastsættes det, hvilke myndigheder der kan annullere et visum og hvornår. Litra a) omfatter de tilfælde, hvor indehaveren af et visum endnu ikke har anvendt det udstedte visum, og den diplomatiske eller konsulære repræsentation, der udstedte visummet, kan således annullere det.

Grænsekontrolmyndighederne (litra b)) kan, hvis indehaveren af visummet ikke opfylder indrejsebetingelserne, annullere visummet, eller de retshåndhævende myndigheder på medlemsstaternes område kan annullere visummet, hvis indehaveren ikke længere opfylder betingelserne for ophold, selv om visummet stadig er gyldigt.

Hvis et visum annulleres af en anden medlemsstats kompetente myndigheder end den, hvis diplomatiske eller konsulære repræsentation udstedte det, skal den udstedende medlemsstat informeres om annulleringen.

Artikel 30: Ophævelse af visum

En ophævelse er en annullering af den resterende del af opholdet, efter at indehaveren af visummet er rejst ind på medlemsstaternes område. I stk. 1 fastsættes to tilfælde, hvor et udstedt visum kan ophæves: a) hvis indehaveren anmoder om, at visummet ophæves, eller b) hvis de kompetente myndigheder finder, at indehaveren ikke længere opfylder betingelserne for indrejse, efter at den pågældende er rejst ind på medlemsstaternes område.

Hvis et visum ophæves af en anden medlemsstats kompetente myndigheder end den, hvis diplomatiske eller konsulære repræsentation der udstedte det, skal den udstedende medlemsstat informeres om ophævelsen.

Artikel 31: Afkortelse af varigheden af et ophold, hvortil der er udstedt visum

Hvis grænsemyndighederne finder, at indehaveren af et visum ikke har tilstrækkelige midler til eget underhold under det forventede ophold, kan de afkorte varigheden af det ophold, der er givet tilladelse til ifølge visummet for at tilpasse det til de subsistensmidler, som indehaveren af visummet reelt har.

Kapitel V: Visa udstedt ved de ydre grænser

Artikel 32: Visa udstedt ved de ydre grænser

Artikel 32 og 33 er baseret på indholdet af Rådets forordning (EF) nr. 415/2003, idet det opdeles på to artikler for at adskille det fra de generelle bestemmelser om udstedelse af visa ved grænsen fra de særlige forhold, der gælder i forbindelse med søfolk i transit.

I artikel 32, stk. 6, specificeres det, at de generelle bestemmelser for meddelelse og begrundelse af afslag samt informering om klagemulighederne finder anvendelse, når der ansøges om visum – og der gives afslag - ved grænsen.

Artikel 33: Visa udstedt til søfolk ved de ydre grænser

Denne artikel indeholder specifikke bestemmelser vedrørende udstedelse af visa ved grænsen til søfolk i transit. De to bilag til Rådets forordning (EF) nr. 415/2003 ("arbejdsinstruks" og "formular for visumpligtige søfolk i transit") findes i bilag XII, del 1 og 2, til forordningen.

Afsnit III: Administration og organisation

Artikel 34: Visumafdelingernes interne organisation

Denne artikel er hovedsagelig taget fra de fælles konsulære instrukser, del VII. Trods de eventuelle ændringer i modtagelsen af visumansøgninger som fastsat i artikel 37, vil medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer fortsat være ansvarlige for behandlingen af visumansøgninger og eventuelle beslutninger vedrørende disse ansøgninger.

Lagringsperioden for de individuelle sagsmapper (i papirversion) er fastsat i stk. 3, andet afsnit, og svarer til den lagringsperiode, der er fastsat i VIS-forordningen.

Artikel 35: Ressourcer til behandling af visumansøgninger og kontrol med diplomatiske og konsulære repræsentationer

Denne artikel svarer til en artikel om samme spørgsmål i Schengen-grænsekodeksen.

Artikel 36: Personalets adfærd i forbindelse med behandling af visumansøgninger

Denne artikel er blevet indført for at sikre, at personalet på medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer overholder EU’s charter om grundlæggende rettigheder, når de har med visumansøgere at gøre og behandler ansøgninger.

Artikel 37, 38 og 39: Samarbejdsformer i forbindelse med modtagelse og behandling af visumansøgninger

Formålet med disse artikler er at fastsætte retlige bestemmelser for medlemsstaternes ret til at vælge blandt en række organisatoriske muligheder for at kunne indsamle biometriske data fra visumansøgere.

I artikel 38 fastsættes en række specifikke bestemmelser, der skal respekteres, hvis medlemsstaterne beslutter at samarbejde med eksterne tjenesteydere.

Artikel 39 vedrører visse organisatoriske aspekter for navnlig at sikre gennemsigtighed i forbindelse med de samarbejdsformer, der vælges. Stk. 2 giver en medlemsstat ret til at beslutte, at visumansøgere trods valget af samarbejdsform kan få direkte adgang til dens konsulære repræsentationer.

Disse artikler ændres for at tage hensyn til resultatet af forhandlingerne om forslaget om ændring af de fælles konsulære instrukser i forbindelse med indførelsen af biometri, herunder oprettelsen af fælles ansøgningscentre.

Artikel 40: Indgivelse af visumansøgninger via kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere

Denne artikel omfatter indholdet af del VIII, afsnit 5, hvor den oprindelige formulering er noget uklar og forældet.

I stk. 1 defineres de opgaver, sådanne kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere, kan udføre i stedet for som i de fælles konsulære instrukser at forsøge at definere de forskellige typer formidlere, da det nødvendigvis må blive meget upræcist. Det skal bemærkes, at de ikke kan indsamle biometriske data fra ansøgerne, og førstegangsansøgere kan således ikke gå via kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere.

I stk. 2 nævnes de forskellige aspekter, der skal kontrolleres, før der kan foretages en akkreditering.

I stk. 3 fastsættes bestemmelser om konstant kontrol med disse formidlere, og i stk. 4 fastsættes, at negative resultater af denne kontrol skal videreformidles til andre medlemsstaters diplomatiske og konsulære repræsentationer via det lokale konsulære samarbejde. Generelt skal lister over akkrediterede kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere videreformidles til både andre diplomatiske og konsulære repræsentationer og den brede offentlighed (stk. 5).

Artikel 41: Oplysninger til den brede offentlighed

Det er vigtigt, at ansøgerne er velinformerede om hovedsagelig kriterierne og procedurerne for at ansøge om visum. I lyset af de seneste tiltag, hvor der anvendes callcentre, aftaleordninger og outsourcing, skal der gøres en indsats for at sikre, at ansøgerne er velinformerede om, hvor og hvordan de kan indgive en ansøgning.

I stk. 2 påpeges behovet for, at medlemsstater, der indgår aftaler om repræsentation, informerer den brede offentlighed herom mindst 3 måneder, før et sådan samarbejde indledes, og specificerer de kategorier af ansøgninger, denne repræsentation omfatter. Fristen på tre måneder svarer til maksimumsfristen for at indgive ansøgninger forud for et planlagt ophold (som fastsat i artikel 10, stk. 1).

I lyset af de problemer, dette har givet i praksis, indføres der i stk. 3 bestemmelse om, at den brede offentlighed skal informeres om, at et stempel, der viser, at der er indgivet en ansøgning, ingen retlige konsekvenser har.

I stk. 4 fastsættes det, at der skal gives klare oplysninger om udstedelsestid og krav om forudgående høring i forbindelse med statsborgere fra bestemte tredjelande eller specifikke kategorier af disse borgere.

I stk. 5 fastsættes krav om informering af den brede offentlighed om deres rettigheder i tilfælde af afslag.

I stk. 6 understreges behovet for at informere den brede offentlig om, at det forhold, at en person er i besiddelse af et visum, ikke automatisk giver den pågældende ret til indrejse, og at indehaveren af visummet kan blive anmodet om at fremlægge dokumentation ved grænsen, når det kontrolleres, om indrejsebetingelserne er opfyldt. Dette er ikke omfattet af gældende fællesskabsret.

Afsnit IV: Lokalt konsulært samarbejde

A rtikel 42 Medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationers anvendelse af det lokale konsulære samarbejde

De fælles konsulære instrukser indeholder et kapitel om det lokale konsulære samarbejde, hvori rammerne generelt for det lokale konsulære samarbejde afstikkes, og der fastsættes bestemmelser om en række spørgsmål, der skal tilpasses til de lokale forhold. Da den praktiske gennemførelse af det lokale konsulære samarbejde i forbindelse med udstedelse af visa imidlertid hidtil har været temmelig utilfredsstillende, som vist i rapporterne om målrettede tiltag, fastsættes det på grundlag af konklusionerne af nævnte rapporter, som relevante rådsorganer har stadfæstet, tydeligt i forordningen, hvilke opgaver der skal udføres af hvem og hvor hyppigt. Derudover er tilrettelæggelsen af det lokale konsulære samarbejde tilpasset Fællesskabets institutionelle rammer. Det er ikke foreneligt med disse rammer, at medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer træffer beslutninger, der skaber retligt bindende rettigheder og forpligtelser for visumansøgere. Det skal derfor inden for rammerne af det lokale konsulære samarbejde vurderes, om der er behov for at tilpasse visse bestemmelser til de lokale forhold. I tilfælde af en positiv vurdering skal der træffes beslutning om fælles "lokale" regler i overensstemmelse med udvalgsproceduren, selvfølgelig på grundlag af input fra det lokale konsulære samarbejde.

Stk. 1 vedrører bestemmelser med henblik på at vurdere behovet for at harmonisere praksis blandt medlemsstaterne diplomatiske og konsulære repræsentationer inden for samme jurisdiktion i forbindelse med informering af ansøgere, inden de indgiver deres ansøgning, og ligebehandling af ansøgere, når de har indgivet en ansøgning (litra a)-c)). En sådan ligebehandling vil også være med til at forhindre visumshopping. Litra c) vedrører rejsedokumenter udstedt af tredjelande, da det er vigtigt både lokalt og centralt, at der foreligger ajourførte lister over de rejsedokumenter, tredjelande udsteder. Sidste punktum i dette stykke vedrører det forhold, at visse medlemsstater på nuværende tidspunkt kræver, at bestemte typer officielle rejsedokumenter skal ledsages af verbalnoter, mens andre ikke gør det.

Det er også nødvendigt lokalt at vurdere behovet for en harmoniseret fremgangsmåde for så vidt angår inddragelse af enten eksterne tjenesteydere eller kommercielle foretagender, der fungerer som formidlere for at undgå visumshopping (litra d)).

I stk. 2 fastsættes det, at for at sikre fuld gennemsigtighed og ligebehandling bør der inden for rammerne af det lokale konsulære samarbejde udarbejdes et fælles informationsark.

I stk. 3 fastsættes listen over de oplysninger, der skal udveksles enten hver måned (statistiske oplysninger (litra a)) eller regelmæssigt (specifikke oplysninger i tilknytning til de enkelte jurisdiktioner (litra b)).

Ved hver måned at udveksle og se nærmere på statistiske oplysninger har de lokale diplomatiske og konsulære repræsentationer hele tiden et ajourført billedet af tendenserne og pludselige ændringer heraf inden for deres jurisdiktion, og der kan straks findes en løsning på eventuelle negative virkninger af sådanne ændringer. Ved at indsamle generelle oplysninger om værtslandet/stedet (socioøkonomisk struktur, informationskilder på lokalt plan, brug af falske og forfalskede dokumenter, ruterne for ulovlig indvandring m.m.) vil denne vigtige "kollektive" viden ikke gå tabt, selv om de konsulære medarbejdere regelmæssigt skifter, og det vil gøre udsendte medarbejdere operationelle og bekendt med de lokale forhold hurtigere.

Stk. 4 indeholder bestemmelser om, hvordan det konsulære samarbejde kan gøres mere effektivt i forbindelse med den fælles visumpolitik, idet der tages hensyn til Fællesskabets institutionelle rammer. Da det konsulære samarbejde dækker en lang række spørgsmål, er det vigtigt at afholde specifikke møder vedrørende tekniske spørgsmål i forbindelse med udstedelse af visa, som har deltagelse af repræsentanter for de medlemsstater, der fuldt ud anvender fællesskabsretten og er involveret i behandlingen af visumansøgninger.

I stk. 5 indføres krav om, at der skal udarbejdes rapporter for hvert møde, og at den enkelte diplomatiske og konsulære repræsentation skal sende disse rapporter til deres centrale myndigheder. Det vil sikre forbindelsen mellem det operationelle niveau og de centrale myndigheder og i sidste ende lovgivningsplanet [i de relevante rådsorganer], jf. stk. 7.

Stk. 6 giver mulighed for på ad hoc-basis at invitere repræsentanter for de medlemsstater, der ikke fuldt ud anvender fællesskabsretten, eller for tredjelande, som kan bidrage til drøftelserne om særlige spørgsmål i forbindelse med udstedelse af visa i jurisdiktionen.

Afsnit V: Afsluttende bestemmelser

Artikel 43 Særlige ordninger

I 2004 var en medlemsstat, der anvender Schengen-reglerne, vært for De Olympiske Lege og De Paralympiske Lege for første gang. For at den pågældende medlemsstat på den ene side kunne overholde kravene i Schengen-reglerne og samtidig opfylde sine forpligtelser i henhold til det olympiske charter og på den anden side undgå at underminere fremtidige bud på organiseringen af disse begivenheder fra andre medlemsstater, der anvender Schengen-reglerne, enedes man om, at den mest hensigtsmæssige løsning var at træffe særlige foranstaltninger for at lette udstedelsen af visa og passage af de ydre grænser. Grækenland gennemførte med succes forordningen i 2004, og der blev foretaget en række hensigtsmæssige ændringer i 2005, således at Italien kan følge samme procedure for udstedelse af visa til medlemmerne af den olympiske familie. For fremover at lette dette aspekt i forbindelse med organiseringen af De Olympiske Lege af en medlemsstat, der fuldt ud anvender Schengen-reglerne, er der til visumkodeksen knyttet specifikke procedurer og betingelser, der hurtigt kan anvendes for derved at undgå langvarige retlige procedurer.

Artikel 44 Ændringer i bilagene

I denne artikel fastsættes, at bilag III , IV, V, VI, VIII, IX, X og XI til forordningen ændres i overensstemmelse med udvalgsproceduren i artikel 46, stk. 2. Grunden til, at det foreslås at anvende udvalgsproceduren er, at der er tale om bilag med gennemførelsesforanstaltninger for generelle regler for modtagelse og behandling af visumansøgninger, jf. afsnit II i denne forordning.

Artikel 45 Instrukser vedrørende den praktiske anvendelse af visumkodeksen

I denne artikel fastsættes det, at visumudvalget udarbejder ledsagende arbejdsinstrukser vedrørende den praktiske anvendelse af visumkodeksen. En sådan praktisk instruks er nødvendig for at sikre en harmoniseret anvendelse af forskrifterne på operationelt plan og for at undgå, at medlemsstaterne udarbejder en national parallelinstruks. Instruksen skal være færdigudarbejdet, når forordningen om en fællesskabskodeks for visa træder i kraft.

Artikel 46 Udvalg

Der er tale om en standardartikel om den udvalgsprocedure, der skal anvendes ved vedtagelsen af forordningens gennemførelsesbestemmelser i overensstemmelse med afgørelse 1999/498/EF. Den foreskrevne procedure er forskriftsproceduren, da den anvendes ved generelle foranstaltninger ifølge artikel 2 i ovennævnte afgørelse; artikel 5 og 7 i samme afgørelse finder anvendelse.

Den frist, der er foreskrevet i artikel 5, stk. 6, i afgørelse 1999/468/EF, nemlig den frist inden for hvilken Rådet skal træffe afgørelse med kvalificeret flertal om det forslag, Kommissionen har forelagt om foranstaltninger, der skal vedtages, når de påtænkte foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med udvalgets udtalelse, er på to måneder.

Artikel 47 Meddelelser

Medlemsstaterne videregiver de oplysninger, der er omhandlet i stk. 1, til Kommissionen, der har ansvaret for at offentliggøre dem.

Medlemsstaterne skal også meddele Kommissionen de påtænkte ændringer af bilag I og II (forudgående høring). Da disse ændringer direkte påvirker visumansøgeres rettigheder og forpligtelser, er det ikke tilstrækkeligt med blot en procedure for meddelelse heraf inden for Fællesskabets institutionelle rammer. Ændringerne af disse bilag skal derfor besluttes ved hjælp af udvalgsproceduren.

Artikel 48 Ophævelse

Denne artikel omhandler de retsinstrumenter, der ophæves i medfør af forordningen.

Da VIS-forordningen er baseret på gældende fællesskabsret, skal den tilpasses den ændrede fællesskabsret, således som det er er fastsat i visumkodeksen. Et sådant forslag skal baseres på et hensigtsmæssigt retsgrundlag (EF-traktatens artikel 66). Da VIS-forordningen desuden endnu ikke er vedtaget, er det umuligt på nuværende tidspunkt at fastsætte bestemmelser om de nøjagtige ændringer, der vil være påkrævet.

Artikel 49 Ikrafttrædelse

Der er tale om en standardbestemmelse om forordningens ikrafttrædelse og umiddelbare anvendelse.

Anvendelsen af forordningen udskydes til 6 måneder efter dens ikrafttrædelse, i betragtning af [foranstaltningens omfang og] nødvendigheden af at færdigudarbejde instrukserne om den praktiske anvendelse af visumkodeksen. Medlemsstaterne skal imidlertid begynde at give Kommissionen meddelelse om de forskellige spørgsmål, der er anført i artikel 47, straks efter ikrafttrædelsen. Udvalget bør også kunne forberede gennemførelsesforanstaltninger, og artikel 44 bør derfor finde anvendelse fra datoen for ikrafttrædelsen.

Bilag

Bilagene er opført i den rækkefølge, de findes i forordningen.

Den tilsvarende henvisning i de fælles konsulære instrukser for hver af de slettede bestemmelser kan findes i nedenstående tabel.

Bestemmelser i de fælles konsulære instrukser, der ikke er medtaget

Bestemmelser i de fælles konsulære instrukser, der ikke er medtaget | Årsag(er) |

Del I, punkt 2.1.4 Kollektivvisum | Af hensyn til sikkerheden og i lyset af, at alle individuelle visumansøgere skal indgive individuelle ansøgningsskemaer, og alle førstegangansøgere skal fremlægge biometriske identifikatorer ved indgivelsen af ansøgningen, er kollektivvisa ikke længere acceptable. |

Del I, punkt 2.2 Visum til længerevarende ophold | Fællesskabskodeksen for visa omfatter ikke udstedelse af visa til ophold på over 3 måneder (artikel 1, stk. 1), og visa til længerevarende ophold, der samtidigt er gyldige som ensartet udformede visa til kortvarigt ophold, er blevet afskaffet. |

Del IV Retsgrundlag | I denne del gengives blot Schengen-konventionens bestemmelser (artikel 5, artikel 11, stk. 2, artikel 14, stk. 1, artikel 15 og 16 er overflødige). |

Del V, punkt 2.3 Proceduren for forudgående høring af de andre kontraherende parters centrale myndigheder | Denne del indeholder hovedsagelig retningslinjer af praktisk snarere end retlig art. |

BILAG |

Bilag 1 Fælles liste over tredjelande, hvis statsborgere er visumpligtige i de medlemsstater, der er bundet af forordning (EF) nr. 539/2001*, som ændret ved forordning (EF) nr. 2414/2001** og forordning (EF) nr. 453/2003***. Fælles liste over de tredjelande, hvis statsborgere ikke er visumpligtige i de medlemsstater, der er bundet af forordning (EF) nr. 539/2001*, som ændret ved forordning (EF) nr. 2414/2001** og forordning (EF) nr. 453/2003***. | I dette bilag gengives blot listerne i den forordning, der henvises til. |

Bilag 2 Bestemmelser om rejsetrafik for indehavere af diplomatpas, officielle pas og tjenestepas samt laissez-passer, som visse mellemstatslige internationale organisationer udsteder til deres ansatte. Liste A og B | Da fritagelser fra visumkravene for indehavere af diplomatpas, tjenestepas/officielle pas og særlige pas er omfattet af forordning (EF) nr. 539/2001 - og ændringsforordninger - bør dette bilag ikke knyttes til visumkodeksen. |

Bilag 3, del II | Fuldstændig harmonisering af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal have et lufthavnstransitvisum. Medlemsstaterne kan ikke længere kræve, at tredjelandsstatsborgere opfylder dette krav. |

Bilag 4 Liste over dokumenter, som giver ret til indrejse uden visum | I artikel 5, stk. 1, litra b), i Schengen-grænsekodeksen fastsættes det, at tredjelandsstatsborgere, der er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse kan rejse ind på medlemsstaternes område, og i henhold til artikel 34, stk. 1, litra a), skal der gives meddelelse om listen over sådanne opholdstilladelser til Kommissionen. Denne liste bør derfor ikke gengives i visumkodeksen. |

Bilag 6 Liste over honorære konsuler, som i undtagelsestilfælde og midlertidigt har bemyndigelse til at udstede ensartede visa | Da det i denne forordnings artikel 3 fastsættes, at kun medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer samt undtagelsesvis grænsekontrolmyndighederne har bemyndigelse til at behandle visumansøgninger, er dette bilag ikke medtaget. |

Bilag 7 Vejledende beløb, som hvert år fastsættes af de nationale myndigheder med hensyn til, hvor meget en udlænding mindst skal råde over ved grænsepassage | Som anført i titlen er bestemmelserne om referencebeløb knyttet til grænsepassage og dermed omfattet af Schengen-grænsekodeksen (artikel 5, stk. 3). |

Bilag 8 Model til visummærkat samt oplysninger om dens tekniske og sikkerhedsmæssige kendetegn | I dette bilag gengives blot Rådets forordning (EF) nr. 1683/95 og forordning (EF) nr. 334/2002, og det er således uhensigtsmæssigt at medtage i visumkodeksen. |

Bilag 9 Oplysninger, som de kontraherende parter om nødvendigt skal anføre i feltet "Bemærkninger" | Disse nationale bemærkninger bør meddeles Kommissionen i overensstemmelse med artikel 46, stk. 1, litra d), som har ansvaret for at offentliggøre dem. |

Bilag 10 Bestemmelser om udfyldelse af det maskinlæsbare felt | Definitionerne (1) i dette bilag er overflødige, og beskrivelserne af det maskinlæsbare felt er forældede, da det er ment som information til konsulære repræsentationer uden computerfaciliteter. |

Bilag 11 Rejsedokumenter, der kan forsynes med visum. | Indholdet af dette bilag er ikke omfattet af retsgrundlaget for visumkodeksen og er således ikke medtaget. Indholdet er knyttet til SCH/Com-ex (98) 57, som bør medtages i fællesskabsretten. |

Bilag 12 Gebyrer (i euro) svarende til de administrative omkostninger i forbindelse med behandlingen af en visumansøgning. | Da der i 2003 blev indført et standardgebyr for behandling af ansøgninger om alle typer visa, er der ikke behov for at gengive tabellen. Desuden dækker visumkodeksen ikke D-visa, D+C-visa er blevet afskaffet, og der bør ikke gives en generel fritagelse i forbindelse med visa, der ansøges om ved de ydre grænser. De tre "regler", der er fastsat i bilaget, er integreret i selve forordningen (artikel 16). |

Bilag 13 Udfyldning af visummærkaten | I dette bilag gengives eksempler på udfyldte visummærkater. Sådanne praktiske instrukser bør ikke indgå som en del af et retsinstrument. Der bør derfor knyttes en ajourført udgave af bilaget til instrukserne om den praktiske anvendelse af visumkodeksen (artikel 43). Bestemmelsen på side 1 i dette bilag vedrørende maksimumsfristen for at ansøge om visum er blevet indsat i artikel 10, stk. 1. |

Bilag 14 Forpligtelser for så vidt angår de oplysninger, som de kontraherende parter skal give i forbindelse med udstedelse af visum med begrænset territorial gyldighed, annullering, ophævelse og afkortelse af gyldighedsperioden for ensartede visa samt udstedelse af nationale opholdstilladelser | Dette bilag vedrører en række aspekter, der ikke indbyrdes hænger sammen. Alle bestemmelser om: - visa med begrænset territorial gyldighed er medtaget i artikel 21 - annullering af et visum er medtaget i artikel 29 - ophævelse af et visum er medtaget i artikel 30 - afkortelse af varigheden af et ophold, hvortil der er udstedt visum, er medtaget i artikel 31. Del 3 i det nuværende bilag 14 vedrørende opholdstilladelser, er ikke relevant i visumkodeksen. |

Bilag 17 Forenklet transitdokument (FTD) og forenklet jernbanetransitdokument (FRTD) | I dette bilag gengives blot Rådets forordning (EF) nr. 693/2003 og forordning (EF) nr. 694/2003, og det er således uhensigtsmæssigt at medtage i visumkodeksen. |

Bilag 18 Oversigt over repræsentationer i tredjelande der kan udstede ensartet visum | Disse tilfælde af repræsentation bør meddeles Kommissionen i overensstemmelse med artikel 46, stk. 1, litra a), da den har ansvaret for at offentliggøre dem. |

2006/0142 (COD)

Forslag til

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING

om en fællesskabskodeks for visa

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 62, stk. 2), litra a) og b), nr. ii),

under henvisning til forslag fra Kommissionen[9],

efter proceduren i traktatens artikel 251[10], og

ud fra følgende betragtninger:

(1) I overensstemmelse med traktatens artikel 61 bør indførelsen af et område, hvor der er fri bevægelighed for personer, ledsages af foranstaltninger for så vidt angår kontrol med de ydre grænser, asyl og indvandring.

(2) I medfør af traktatens artikel 62, stk. 2, skal foranstaltninger vedrørende passage af medlemsstaternes ydre grænser fastlægge visumregler for forventet ophold i højst tre måneder, f.eks. medlemsstaternes procedurer og betingelser for udstedelse af visa.

(3) For så vidt angår visumpolitikken udgør indførelsen af et fælles lovgivningskorpus, navnlig via konsolidering og udvikling af de eksisterende fællesskabsbestemmelser (de relevante bestemmelser i konventionen af 14. juni 1985[11] om gennemførelsen af Schengen-aftalen og de fælles konsulære instrukser[12]), et af de grundlæggende elementer i forbindelse med "en videre udbygning af den fælles visumpolitik som del af et system med flere niveauer, der skal lette den lovlige rejseaktivitet og håndtere den ulovlige indvandring gennem yderligere harmonisering af national lovgivning og behandlingspraksis ved de lokale konsulære missioner" som defineret i Haag-programmet: styrkelse af frihed, sikkerhed og retfærdighed i Den Europæiske Union[13].

(4) Medlemsstaterne bør med henblik på udstedelse af visa være repræsenteret i alle tredjelande, hvis statsborgere har visumpligt. De kan beslutte, at visumansøgninger, der indgives af statsborgere i bestemte tredjelande, eller at ansøgninger om en bestemt type visum skal indgives direkte til en repræsentation for den stat, som er ansøgerens bestemmelsessted.

(5) Det lokale konsulære samarbejde er vigtigt for at sikre en harmoniseret anvendelse af den fælles visumpolitik og en passende vurdering af risikoen for indvandring. I lyset af forskellene i de lokale forhold bør den operationelle anvendelse af særlige retlige bestemmelser vurderes af medlemsstaternes diplomatiske og konsulære repræsentationer på de individuelle steder, da forskelle i anvendelsen af retlige bestemmelser ikke kun kan give anledning til "visumshopping", men også føre til forskellig behandling af visumansøgerne.

(6) Det er nødvendigt at fastsætte regler for transit gennem internationale områder i lufthavne for at bekæmpe ulovlig indvandring. Det bør derfor kræves af statsborgere, der er opført på en fælles liste over tredjelande, at de har lufthavnstransitvisa, samtidig med at medlemsstaterne fratages muligheden for at kræve denne type visum af statsborgere fra andre tredjelande.

(7) Når en medlemsstat er vært for De Olympiske Lege og De Paralympiske Lege, bør