DA Den Europæiske Unions Tidende C 311/31

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om bekæmpelse af tvangsarbejde i Europa og resten af verden: EU's rolle — EØSU's bidrag til ILO's konference i 2014 (initiativudtalelse)

2014/C 311/05

Ordfører: Béatrice Ouin

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede på plenarforsamlingen den 11. december 2013 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, på eget initiativ at afgive udtalelse om

»Bekæmpelse af tvangsarbejde i Europa og resten af verden: EU's rolle — EØSU's bidrag til ILO's konference i 2014«.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Eksterne Forbindelser, som vedtog sin udtalelse den 10. april 2014.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 498. plenarforsamling den 29.—30. april 2014, mødet den 30. april 2014, følgende udtalelse med 167 stemmer for, ingen imod og 1 hverken for eller imod:

1. Konklusioner og anbefalinger

Menneskehandel hører ikke hjemme i et civiliseret samfund. Fænomenet er imidlertid stigende, og tvangsarbejde er blevet en fast del af visse områder af arbejdsmarkedet og et stort marked for den organiserede kriminalitet. På den 103. samling i Den Internationale Arbejdskonference, som vil blive afholdt i juni 2014, er der sat en debat på dagsordenen, der har til formål at styrke bekæmpelsen af tvangsarbejde. Siden Den Internationale Arbejdsorganisations første konventioner om dette emne i 1929 (nr. 29) og i 1957 (nr. 105) har tvangsarbejdet ændret karakter. Tidligere oplevede man især fænomenet på statsplan, men i dag foregår tvangsarbejde typisk i den private sektor og er stigende på grund af globalisering, migration, uformel økonomi og globaliserede kriminelle netværk. EU har vedtaget et direktiv om bekæmpelse af menneskehandel, der tager højde for tvangsarbejde (1). Efter planen vil medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter i ILO vedtage et nyt internationalt instrument i juni 2014. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vil i den forbindelse stille forslag på grundlag af EU's erfaring inden og uden for sine grænser med særlig vægt på den rolle, som civilsamfundet spiller og i stigende grad kan spille fremover for en reel gennemførelse af de grundlæggende rettigheder. Arbejdsmarkedsobservatoriet vil få til opgave at følge udviklingen i gennemførelsen af direktivet om menneskehandel og af de tekster, som ILO har vedtaget om bekæmpelse af tvangsarbejde.

1.1 Anbefalinger

1.2 Den Europæiske Union bør: vedtage en fælles holdning med ILO med henblik på, at målene i EU-direktivet om forebyggelse og bekæmpelse af menneskehandel og beskyttelse af ofrene herfor samt strategien for bekæmpelse af menneskehandel (2) (2012) integreres i den internationale arbejdsret.

1.3 Medlemsstaterne bør: — på den kommende Internationale Arbejdskonference vedtage en tillægsprotokol til konvention nr. 29 samt en anbefaling om at medtage menneskehandel med henblik på udnyttelse gennem arbejde og afhjælpe manglerne inden for forebyggelse, beskyttelse af og erstatning til ofre samt sanktioner mod menneskehandlere og således indføre det, som allerede findes i EU-lovgivningen, i folkeretten — ratificere konvention nr. 189 om ordentlige arbejdsforhold for husarbejdere — øge midlerne til arbejdstilsyn og det europæiske samarbejde mellem dem — skabe sammenhæng mellem politikkerne om menneskehandel og indvandring og sikre sig, at direktiv 2011/36 om forebyggelse og bekæmpelse af menneskehandel og beskyttelse af ofrene herfor gennemføres effektivt (3) — sætte ind over for de underliggende årsager ved at mindske fattigdom og ofrenes sårbarhed og bevidstgøre befolkningen.

1.4 Ansættende virksomheder og investorer bør: — sikre, at forsyningskæden ikke omfatter tvangsarbejde, og at menneskerettighederne respekteres såvel i Europa som i tredjelande i overensstemmelse med OECD's vejledende principper for multinationale virksomheder og ILO's trepartserklæring om principperne vedrørende multinationale virksomheder og socialpolitik — følge arbejdet og deltage i den virksomhedskoalition til bekæmpelse af menneskehandel, som Kommissionen snart vil lancere.

1.5 Fagforeningerne bør: uddanne medlemmerne, så de ved, hvordan de skal få ofrene i tale og ledsage dem i de forskellige etaper, primært i følsomme sektorer som f.eks. landbrug, byggepladser, restauranter og hoteller samt husligt arbejde; arbejde sammen med ngo'er, som har specialiseret sig i ledsagelse af papirløse indvandrere, der bør betragtes som ofre og ikke som lovovertrædere.

1.6 Foreninger: Forbrugerforeninger skal være opmærksomme på produkters oprindelse og kræve gennemsigtighed i hele produktionskæden. Foreninger, der hjælper illegale indvandrere, organiserer husarbejdere eller kæmper for afskaffelse af prostitution, bør anerkendes som partnere, der lyttes til i forbindelse med bekæmpelsen af tvangsarbejde.

2. Generelle bemærkninger

2.1 Hvad er tvangsarbejde?

Tvangsarbejde defineres i artikel 2 i ILO-konvention nr. 29, som er ratificeret af 177 lande, som enhver form for arbejde eller tjeneste, der kræves af en person med trusler om straf, og som personen ikke udfører af egen fri vilje. Denne definition omfatter fanger i arbejdslejre, gældsslaveri og menneskehandel med henblik på tvangsarbejde (arbejdstagere, der ikke får udbetalt løn eller får deres id-papirer konfiskeret osv.) Det er vanskeligt at skelne mellem udnyttelse gennem arbejde og tvangsarbejde. Ifølge Det Internationale Arbejdsbureau forstås generelt ved tvangsarbejde omfattende og hårdt arbejde, der udøves under meget vanskelige vilkår og lønnes dårligt eller slet ikke samt udøves uden den berørte persons samtykke og med trusler om straf. Straffen kan bestå af fysisk vold — slag, tortur, seksuelle ydelser — eller psykiske angreb — overdreven gældsætning, konfiskation af id-papirer, trusler om angivelse til indvandringsmyndighederne eller om gengældelsesforanstaltninger mod familien osv. (4). De tidligere tiders slavelænker er nu erstattet af frygt og økonomisk tvang.

Tvangsarbejde udpeges også som en af formerne for udnyttelse i direktiv 2011/36 om menneskehandel.

2.2 Hvor foregår der tvangsarbejde?

Husligt arbejde, landbrug, byggeri og fremstilling (tekstiler, legetøj) er blandt de mest berørte sektorer. Selv om tvangsarbejde i den private sektor hovedsageligt er en ulovlig aktivitet, sniger den sig ind i den lovlige økonomi via underleverandører og rekrutteringsbureauer. Tvangsarbejde forekommer således i private koncerners, herunder meget store koncerners forsyningskæder. Der er oftest tale om tvangsarbejde uden for EU, og den region i verden, som er værst ramt, er Asien/Stillehavet (56 %). Central- og Sydeuropa samt landene i Fællesskabet af Uafhængige Stater (SNG) udgør de regioner, hvor forekomsten af tvangsarbejde er på det højeste niveau i verden (4,2 pr. 1 000 indbyggere). 13 ud af de 19 lande i denne region er nabolande til EU. Men i modsætning til, hvad mange tror, er EU og de industrialiserede lande ikke fri for tvangsarbejde (7 %) (5). I alle EU-lande er der konstateret tilfælde af tvangsarbejde udøvet af hushjælpere og arbejdstagere i landbruget. Voksne og børn tvinges desuden til at udføre ulovlige eller uformelle økonomiske aktiviteter, herunder tiggeri. Disse tal er sammenlignelige med tallene for korruption i EU, som vanskeliggør bekæmpelsen af tvangsarbejde.

2.3 Hvem udøver tvangsarbejde?

Selv om ikke alle tvangsarbejdere er illegale indvandrere, står det klart, at disse er de mest sårbare og udgør hovedparten af ofrene. De er fanget i en ond cirkel og tør ikke beklage sig af frygt for at blive sendt tilbage til deres oprindelsesland. Ofte er menneskehandlerne selv ulovlige indvandrere, som udnytter deres landsmænd. De kategorier, som er mest udsat for tvangsarbejde, er etniske og racemæssige minoriteter, indvandrere, fattige, og blandt alle disse kategorier kvinder og børn. Kvinder udgør ikke blot størstedelen af ofrene for menneskehandel med henblik på seksuel udnyttelse, men også størstedelen af ofrene for arbejde i hjemmet, hvor de er isolerede. Ofrene er ofte skrøbelige personer, som ikke er medlem af en fagforening, og som er ude af stand til selv at forsvare og beskytte sig. Udvidelsen af den uformelle økonomi åbner muligheder for menneskehandlerne. Svigtende arbejdstilsyn og polititjenester gør det umuligt at bekæmpe denne udvikling.

Den økonomiske krise, som siden 2008 har haft tag i Europa, har fået arbejdstagere til at forlade deres land for at finde arbejde i rigere lande. Deres kvalifikationer mangler nu i oprindelseslandene, som er nødt til at sende bud efter indvandrere fra endnu fjernere lande, der også søger bedre levevilkår. De er stødt på vanskeligheder, de ikke havde kunnet forestille sig, uden papirer og med usikre job, uden social beskyttelse og ude af stand til at vende tilbage til deres hjemland. Menneskehandlerne udnytter netop denne situation, som gør mange familier sårbare.

2.4 Tvangsarbejde i tal

— Ifølge et nyligt skøn fra ILO fra 2012 er tæt ved 21 mio. mennesker ofre for tvangsarbejde — heraf udgør kvinder og piger 58 %. En fjerdedel af ofrene er børn under 18 år. Næsten 19 mio. udnyttes af enkeltpersoner eller private virksomheder og mere end 2 mio. af en stat eller oprørsgrupper. Blandt dem, der udnyttes af enkeltpersoner eller virksomheder, udsættes 4,5 mio. for tvungen seksuel udnyttelse. Ifølge samme tal fra ILO er den gennemsnitlige varighed af ofrenes tvangsarbejde 18 måneder.

I modsætning til den gængse opfattelse viser Eurostats tal fra 2013 om menneskehandel i Europa, at størstedelen — 61 % — af de ofre, som blev identificeret i medlemsstaterne i perioden 2008-2012, var EU-borgere. Ligeledes var hovedparten af de retsforfulgte menneskehandlere EU-borgere (67 % i 2008 og 76 % i 2010) (6). I perioden 2008-2010 er procentdelen af identificerede eller formodede vidner fra lande uden for EU imidlertid tredoblet fra 12 til 37 %, hvilket bekræfter, at indvandring fra tredjelande stadig er en sårbarhedsfaktor. De højeste antal identificerede eller formodede ofre for menneskehandel i 2010 er angivet af Italien (2 381), Spanien (1 605), Rumænien (1 154) og Nederlandene (993), og de laveste af Ungarn (10), Portugal (8), Malta (4) og Litauen (3) (7). I EU-medlemsstaterne er 2 70 000 (30 %) ud af et samlet antal på 8 80 000 tvangsarbejdere ofre for tvungen seksuel udnyttelse, og 6 10 000 (70 %) for tvangsarbejde (8).

2.5 Hvordan foregår menneskehandel?

Der er tæt forbindelse mellem menneskehandel og tvangsarbejde, hvilket også erkendes i teksterne (selv om ofrene for tvangsarbejde ikke alle er ofre for menneskehandel). Fattigdom og/eller væbnede konflikter samt udviklingsforskelle mellem geografisk nærliggende regioner er udløsende faktorer for udvandringsprocessen. Menneskehandlerne anvender midler som svig, trusler og gæld. Ofrene hverves, transporteres og huses ofte ved brug af magt, tvang eller svig. Gæld og manipulation med gæld er et middel til at tage og bevare kontrollen over en person. Vandrende arbejdstagere låner ofte store pengesummer til at betale menneskehandlerne for transport, rejsedokumenter og jobskaffelse. De låner penge af venner og forældre ud fra princippet om, at de efterfølgende kan støtte og sikre fremtiden for deres familier. De fleste indvandrede arbejdstagere kan ikke forestille sig at vende tilbage til oprindelseslandet uden at kunne betale deres gæld, selv når de opdager, at det lovede job ikke findes, og at de udnyttes i en ubestemt periode. De betaler urimeligt høje beløb for pas og transport og dernæst for bolig og mad. I mange lande har illegale vandrende arbejdstagere ikke adgang til retsvæsenet (9).

2.6 Konsekvenserne af tvangsarbejde

Udover at der er tale om en krænkelse af menneskerettighederne, går tvangsarbejde ud over virksomheder og arbejdstagere. Lovlydige virksomheder møder illoyal konkurrence fra virksomheder med produkter, der fremstilles ved hjælp af tvangsarbejde, og for arbejdstagerne betyder tvangsarbejde lønnedgang og ringere arbejdsvilkår samt mindre finansiering af den sociale solidaritet.

2.7 Hvem drager fordel af tvangsarbejde?

Menneskehandel er meget indbringende, idet de personer, som bestiller eller organiserer tvangsarbejde, skaber enorme ulovlige indtægter. I 2005 blev den årlige profit af tvangsarbejde på verdensplan vurderet til 44,3 mia. USD, hvoraf 31,6 mia. stammer fra menneskehandel. Ud af dette beløb er 15,5 mia. USD, hvilket svarer til 49 %, indtjent i de industrialiserede økonomier (10), heriblandt EU. Menneskehandel indgår i de kriminelle netværks aktiviteter i lighed med våben- og narkotikasmugling.

3. Særlige bemærkninger

3.1 Instrumenter til bekæmpelse af tvangsarbejde

Retten til ikke at blive udsat for tvangsarbejde er — sammen med forenings- og forhandlingsfrihed, mindstealder for adgang til beskæftigelse (forbud mod børnearbejde) og retten til ikke at blive udsat for forskelsbehandling i forbindelse med beskæftigelse og erhverv — en af de grundlæggende arbejdsmæssige rettigheder, som er fastslået af FN, ILO, OECD og EU (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 5, den europæiske menneskerettighedskonvention, art. 4). Udover ILO-konvention nr. 29 og nr. 105 giver andre konventioner mulighed for handling, f.eks. konventionen om ordentlige arbejdsforhold for husarbejdere (nr. 189), konventionen om arbejdstilsyn (nr. 81 og nr. 129), konventionen om vandrende arbejdstagere (nr. 97 og nr. 143) og konventionen om private arbejdsformidlinger (nr. 181).

Der er tale om en grundlæggende universel rettighed, som også skal finde anvendelse i medlemsstater, der ikke har ratificeret de grundlæggende konventioner på grundlag af ILO's erklæring vedrørende principper og grundlæggende arbejdsmæssige rettigheder og opfølgning herpå. I henhold til FN's vejledende principper for virksomheder og menneskerettigheder er multinationale virksomheder, uanset hvilken rolle staten spiller i de lande, de opererer i, ansvarlige for, at menneskerettighederne overholdes (11).

Tvangsarbejde er en af de former for udnyttelse, der angives i EU-direktiv 2011/36. Direktivet definerer alle former for udnyttelse som lovovertrædelser og harmoniserer sanktionerne for personer og virksomheder, der gør brug af tvangsarbejde. Det indeholder ligeledes bestemmelser om forebyggelse, beskyttelse af ofre og erstatning til dem.

På trods af anerkendelsen af rettigheder og de mange internationale instrumenter forsvinder tvangsarbejde imidlertid ikke. De kriminelle netværk opererer på tværs af grænserne og udnytter de forskellige systemers svagheder.

ILO-konventionerne bør suppleres for at svare til de aktuelle former for tvangsarbejde. De henviser hverken til menneskehandel eller til forebyggelse, beskyttelse af ofrene og erstatning til dem.

3.2 Mangler ved instrumenterne

Afstanden er stor mellem vægten (grundlæggende rettigheder) og antallet af normer og bestemmelser (FN), konventioner(ILO) og anbefalinger (OECD's vejledende principper for multinationale virksomheder (12), ISO 26000 (13), ILO's trepartserklæring om multinationale virksomheder og socialpolitik (14), ikke-finansielle oplysninger) på den ene side og anvendelsen af dem på den anden side. Hvor der findes bekæmpelsesplaner, er de ofte uden budget, de følges ikke op, og de evalueres ikke. Instrumenterne mangler indbyrdes sammenhæng. Politikkerne vedrørende indvandring, grænsekontrol og beskyttelse af menneskerettighederne er for eksempel ofte i modstrid med hinanden, og dette aspekt fremgår ikke af samarbejdspolitikkerne, som kunne være løftestænger for bekæmpelse af menneskehandel og tvangsarbejde.

Et stort antal dokumenter er ikke nogen garanti for effektivitet. Ud over de internationale institutioners dokumenter er der nu et privat udbud af mærkninger: adfærdskodekser, certificeringer, mærker osv. I Europa findes der 240 mærker, hvoraf mange er selvdefinerede og ikke kontrolleres. Visse multinationale virksomheder forpligter sig for eksempel i deres adfærdskodeks til at overholde den lokale lovgivning overalt — en tvivlsom forpligtelse i lande, der udsætter kvinder for forskelsbehandling og ikke beskytter organisationsfriheden! Visse adfærdskodekser er udformet for at berolige forbrugerne og investorerne, men har ingen kontrol- og godkendelsesmekanismer. De retter sig ikke reelt mod tvangsarbejde, som gør det muligt at mindske omkostningerne og øge fortjenesten.

3.3 Bekæmpelse af tvangsarbejde i og uden for EU

3.3.1 Med henblik på at udfylde hullerne i de aktuelle dokumenter bør de europæiske lande i ILO tale med én stemme for vedtagelse af en tillægsprotokol til ILO's konvention nr. 29 og af en anbefaling om at styrke forebyggelse, kontrol og beskyttelse af og erstatning til ofrene. I EU — EU har vedtaget et direktiv om bekæmpelse af menneskehandel (2011/36/EU) og en strategi (EØSU's udtalelse SOC/467). Den europæiske strategi for bekæmpelse af menneskehandel indeholder et særligt tiltag mod udnyttelse gennem arbejde, der er en af de former, som ikke er undersøgt nærmere, og fremlægger en række tiltag, der omfatter arbejdsinspektører og de kompetente myndigheder samt Kommissionen. Disse dokumenter er imidlertid af nyere dato og har endnu ikke haft de forventede virkninger. Nogle af virkningerne af den økonomiske krise er en reduktion af politiets og arbejdstilsynets midler, en udvidelse af den uformelle økonomi, voksende fattigdom og utrygge vilkår — alt dette øger risikoen for en yderligere udvikling af tvangsarbejde. Forebyggelse omfatter ikke blot bevidstgørelse, uddannelse og oplysning, men også bekæmpelse af uformel økonomi og fattigdom med særlig opmærksomhed rettet mod de mest sårbare befolkninger, hvis udvandrere ikke taler værtslandets sprog. — Arbejdstilsynet bør råde over tilstrækkelige kontrolmidler, og man bør styrke det europæiske samarbejde ved at oprette et agentur med ansvar for grænseoverskridende anliggender og ved at udvide platformen for samarbejde mellem arbejdstilsyn til også at omfatte tvangsarbejde samt koordinere de øvrige kompetente organer (skatteforvaltningen) med henblik på at bekæmpe sort arbejde. — Arbejdsinspektører, socialarbejdere og fagforeningsmedlemmer bør råde over indikatorer (har arbejdstageren et pas, kan vedkommende bevæge sig frit, og modtager vedkommende løn? osv.), så de kan afsløre tvangsarbejde og gøre brug af politiets tjenester (15). — Rekrutterings- og ansættelsesbureauer, som rekrutterer i andre EU-lande og i lande uden for EU (til sektorer som byggeri, landbrug, affald og rengøring), bør kontrolleres og overvåges med henblik på at undgå svigagtig praksis. Af den europæiske strategi for bekæmpelse af menneskehandel fremgår det, at Kommissionen vil samarbejde med det europæiske agentur til forbedring af leve- og arbejdsvilkårene (Eurofound) om udvikling af retningslinjer for god praksis for offentlige myndigheders overvågning af rekrutterings- og ansættelsesbureauer samt vikarbureauer med henblik på at forebygge menneskehandel. Retningslinjerne bør omhandle licensordninger og bureauernes ansvar. — Ofrene skal beskyttes, deres rettigheder skal garanteres og genvindes (efterbetaling af løn og social beskyttelse), og de skal tildeles en erstatning, der svarer til den lidte skade. De bør ikke retsforfølges for ulovlig indvandring, besiddelse af falske id-papirer eller for lovovertrædelser, de begår under tvang (16). Det er menneskehandlerne, der er kriminelle, og som bør retsforfølges. Konfiskation af menneskehandlernes goder kunne dække erstatningerne til ofrene. — Ofrene bør kunne anvende retsvæsenet og i den forbindelse blive på stedet, så længe deres sag behandles, også i tilfælde af ulovlig indtrængen i EU. Tildeling af opholdstilladelse bør ikke afhænge af ofrenes vilje til at samarbejde med politi og retsvæsen, eftersom mange af dem er traumatiserede og ofte har meget dårlige erfaringer med politi. Hvis de vidner mod de personer, der har udnyttet dem, risikerer de, at der bliver truffet gengældelsesforanstaltninger mod deres familier i oprindelseslandet. Direktiv 2011/36 indeholder en række forpligtelser for medlemsstaterne med hensyn til bistand til og beskyttelse af ofrene. Gennemførelsen af disse foranstaltninger bør være så effektiv som muligt, så man kan tilbyde ofrene, også de mest sårbare, en passende beskyttelse.

3.3.2 Uden for EU bør man i højere grad tage højde for, at der med globaliseringen er kommet nye aktører til, ngo'er og multinationale virksomheder. ILO-konventionerne er ikke tilstrækkeligt klart indarbejdet i WTO's regler. En observatør fra ILO bør deltage i WTO's arbejde. Gennemførelsen af konklusionerne og henstillingerne i ILO's kontrolmekanismer om lovgivning og praksis i ILO's medlemsstater bør ligeledes styrkes. Ofte følges der ikke op på disse henstillinger på grund af manglende politisk vilje og/eller finansielle ressourcer og administrativ kapacitet til at gennemføre dem.

3.3.3 EU er ved at udarbejde et direktiv om virksomhedernes sociale ansvar (17), som kræver, at virksomheder med mere end 500 ansatte indfører en ikke-finansiel redegørelse for de miljømæssige, sociale og personlige virkninger af deres aktiviteter i deres aktivitetsrapport, herunder respekten for menneskerettighederne og bestræbelserne på at bekæmpe korruption. Dette direktiv er i overensstemmelse med ILO's regler (EØSU's udtalelse INT/698).

3.3.4 Udviklingspolitikken og bistanden til tredjelande kunne have en løftestangseffekt, hvis bistanden var betinget af respekt for de grundlæggende rettigheder, både for landenes vedkommende og for de øvrige aktørers, navnlig multinationale virksomheder, der udnytter ressourcerne i de lande, der modtager bistand. Desuden bør udviklingsbistanden omfatte projekter, der kan forbedre den administrative kapacitet, bl.a. uddannelse af arbejdsinspektører og arbejdsmarkedets parter i gennemførelsen af ILO-konventionerne. Handelspolitikken og udviklingspolitikken bør støtte hinanden med henblik på en bedre håndhævelse af menneskerettighederne. Ratificeringen og den faktiske gennemførelse af ILO-konventionerne om tvangsarbejde (nr. 29 og nr. 105) og andre grundlæggende ILO-konventioner bør indgå i handels-, samarbejds- og associeringsaftalerne mellem EU og tredjelande og overvåges regelmæssigt. Civilsamfundets organisationer bør via overvågningsorganer involveres i gennemførelsen af handelsaftalerne og deres kapitel om handel og bæredygtig udvikling.

3.3.5 Inddragelse af civilsamfundet

3.3.5.1 En større rolle til virksomhederne i forbindelse med overholdelse og fremme af menneskerettighederne anbefales af OECD i de vejledende principper om multinationale virksomheder (18). Det er også det, Ruggie-rapporten (FN) (19) foreslår med inddragelse af regeringer, virksomheder, civilsamfundet og investorer. Rapporten anbefaler virksomhederne at gennemføre risikoanalyser (due diligence-analyser). Virksomhederne bør gardere sig og aktivt bekæmpe krænkelser af de grundlæggende rettigheder. De multinationale virksomheder og investorerne bør gøres ansvarlige, da det er deres interesser, det handler om, men også for at de skal kunne retsforfølges, når de ikke udviser årvågenhed. Virksomhederne bør også holdes ansvarlige for gennemførelsen af ILO-normerne. Nøjagtigheden af deres erklæringer bør kontrolleres af uafhængige vurderingsbureauer med andre end finansielle aspekter.

3.3.5.2 Mange multinationale virksomheder er europæiske, og de er up to date med hensyn til internationale rammeaftaler indgået med internationale faglige sammenslutninger, navnlig om virksomhedernes sociale ansvar, der også omfatter bekæmpelse af tvangsarbejde. I EU's nye strategi (20) for perioden 2011-2014 for virksomhedernes sociale ansvar forventes det, at de europæiske virksomheder står ved deres ansvar for at respektere menneskerettighederne (21).

3.3.5.3 Investeringerne har også en løftestangseffekt: Mange investorer har sluttet sig til FN's principper for ansvarlig investering (22), og socialt ansvarlige investeringer udgør i dag 22 % af det samlede antal, og heraf er 49 % europæiske.

3.3.5.4 Ikke blot virksomhederne, men også de lokale og regionale myndigheder kan handle via ansvarlige indkøbspolitikker ved i forbindelse med offentlige indkøb at sikre sig, at de virksomheder, de samarbejder med, har truffet foranstaltninger til at fjerne tvangsarbejde fra deres forsyningskæde.

3.3.5.5 De europæiske ngo'er er også up to date med hensyn til forbrugernes ret til at vide, under hvilke omstændigheder tøj og sko er fremstillet (23), og det samme gør sig gældende for fødevarer fra tredjelande. Større krav om gennemsigtighed og sporbarhed for alle produkter og tjenester bør kunne bekæmpe tvangsarbejde.

3.3.5.6 Flere fagforeninger har erfaringer, de kan dele med andre, f.eks. med etablering af kurser i, hvordan man får tvangsarbejdere i tale, og metoder for samarbejde med ngo'er, som er specialiserede i støtte til ulovlige indvandrere, men det er endnu ikke alle, der er helt bevidste om problemets omfang. Mange tror, at det ikke finder sted, hvor de bor, eller at de ikke kan gøre noget ved det. Medlemsstaterne kan hjælpe fagforeningerne med at organisere arbejdstagerne i den uformelle sektor. Fagforeningerne i de ordregivende lande bør støtte fagforeningsorganiseringen i de lande, der udfører ordrerne, samt kravene fra arbejdstagere i tredjelande om en løn, de kan leve af, og rimelige arbejdstider. De europæiske sektordialogudvalg er et af midlerne til at skabe bevidsthed om tvangsarbejde og bekæmpe det.

Bruxelles, den 30. april 2014 Henri MALOSSE Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) 2011/36/EU.

(2) http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52012DC0286:DA:NOT

(3) EUT L 101/1 af 15.4.2011.

(4) ILO og Kommissionen har anmodet en ekspertgruppe om at finde frem til operationelle indikatorer til afsløring af menneskehandel. I dette dokument vedrører en side specifikt udnyttelse gennem arbejde http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---declaration/documents/publication/wcms_105023.pdf

(5) http://www.unodc.org/documents/data-and-analysis/glotip/Trafficking_in_Persons_2012_web.pdf

(6) EUROSTAT (2013) Trafficking in Human Beings (Menneskehandel) http://ec.europa.eu/anti-trafficking/EU+Policy/Report_DGHome_Eurostat.

(7) Det bør i den forbindelse understreges, at Eurostats tal fra 2013 udelukkende er baseret på tal, som medlemsstaterne har oplyst, og ikke tager de ikke-identificerede ofre for menneskehandel i betragtning. Ikke alle medlemsstater har leveret oplysninger. Desuden er der stor forskel på de metoder, som de forskellige nationale myndigheder anvender. Derfor kan direkte sammenligninger mellem landene være misvisende.

(8) ILO (bureau) (2012): Estimation mondiale du BIT sur le travail forcé: Résultats et méthodologie, Genève, 2012. Oplysningerne fra ILO (bureau) vedrører det anslåede antal (i modsætning til det angivne antal) personer, der befinder sig i en situation med tvangsarbejde. Disse tal svarer til et minimumsskøn, idet der anvendes strenge kriterier for godkendelse og ekstrapolering af oplysninger. Skønnene er opdelt i regioner. Det er ikke muligt at opdele i lande, da kun ganske få lande har forsøgt at angive skøn på nationalt niveau.

http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---declaration/documents/publication/wcms_182004.pdf.

(9) For eksempel er en irsk arbejdsgiver blevet pålagt en bøde på 90 000 EUR for ikke at have udbetalt løn til en person, der udøvede tvangsarbejde. Arbejdsgiveren appellerede sagen, idet han påpegede, at arbejdstageren ikke havde ret til godtgørelse, fordi han opholdt sig ulovligt i landet, og fik medhold (http://www.mrci.ie/resources/publications/mrciupdates/the-fight-for-justice-muhammads-story-part-ii/).

(10) Patrick Belser, »Forced Labor and Human Trafficking: Estimating the Profits«, arbejdsdokument, Genève, ILO, 2005. http://www.ilo.org/sapfl/Informationresources/ILOPublications/WCMS_081971/lang--en/index.htm.

(11) FN's rapport (2011) fra generalsekretærens særlige repræsentant for menneskerettigheder og transnationale virksomheder og andre erhvervsvirksomheder, John Ruggie, UN GA A/HRC/17/31 www.ohchr.org/Documents/.../GuidingPrinciplesBusinessHR_EN.pdf.

(12) OECD (2011) OECD's vejledende principper for multinationale virksomheder http://www.oecd.org/fr/daf/inv/mne/principesdirecteursdelocdealintentiondesentreprisesmultinationales.htm.

(13) ISO 26000 — Samfundsansvar http://www.iso.org/iso/fr/home/standards/iso26000.htm.

(14) ILO (2006), trepartserklæringen om principperne vedrørende multinationale virksomheder og socialpolitik, 4. udgave.

http://www.ilo.org/empent/Publications/WCMS_124923/lang--en/index.htm.

(15) http://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_norm/---declaration/documents/publication/wcms_105023.pdf

(16) OSCE's retningslinjer fra 2013 om ikke at anvende straf, http://www.osce.org/cthb/101083.

(17) Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 78/660/EØF og 83/349/EØF for så vidt angår offentliggørelse af ikke-finansielle oplysninger og oplysninger om diversitet for visse store selskaber og grupper — COM(2013) 207 final — 2013/0110 (COD).

(18) http://www.oecd.org/daf/inv/mne/oecdguidelinesformultinationalenterprises.htm.

(19) http://www.ohchr.org/Documents/Issues/Business/A.HRC.17.31.pdf.

(20) http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0681:FIN:da:PDF.

(21) EU (2011) En ny EU-strategi 2011-2014 for virksomhedernes sociale ansvar

COM(2011) 681 final http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0681:FIN:da:PDF.

(22) Websted vedrørende FN's principper for ansvarlige investeringer: http://www.unpri.org/ (på engelsk).

(23) Websted vedrørende kampagnen Clean Clothes (rent tøj): http://www.cleanclothes.org/ (på engelsk).