DA

Bruxelles, den 10.7.2007

KOM(2007) 361 endelig

2007/0143 (COD)

Forslag til

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV

om livsforsikring om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed

Solvens II

(forelagt af Kommissionen)

{SEK(2007 870}

{SEK(2007) 871}

BEGRUNDELSE

1. Generelle bemærkninger

(Gen)forsikring har så stor en økonomisk og social betydning, at offentlige myndigheders indgreb i form af forsigtighedstilsyn normalt accepteres som nødvendigt. Forsikringsselskaber sørger ikke blot for beskyttelse mod fremtidige begivenheder, der kan forårsage et tab, de kanaliserer også husholdningernes opsparinger ud på de finansielle markeder og ud i realøkonomien.

Forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber skal opfylde visse solvenskrav for at sikre, at de kan holde deres løfter til forsikringstagerne. De nuværende solvensregler er forældede. De er ikke risikofølsomme, de overlader for meget spillerum til medlemsstaterne til nationale variationer, de takler ikke koncerntilsyn hensigtsmæssigt, og de er i mellemtiden blevet overhalet af udviklingen i branchen, internationalt og på tværs af sektorerne. Det er grunden til, at en ny solvensordning er nødvendig, den såkaldte Solvens II, der fuldt ud afspejler den seneste udvikling inden for forsigtighedstilsyn, aktuarvidenskab og risikostyring, og som giver mulighed for opdateringer i fremtiden.

Solvens II-projektet er et af de vigtigste udestående punkter fra handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser (1999-2005). Solvens I hævede minimumsgarantifonden i 2002, men var blot en nødforanstaltning, som var nødvendig for at forbedre forsikringstagerbeskyttelsen, mens der blev iværksat et mere grundlæggende reformprojekt. Solvens II er resultatet af denne proces med forslag om en bredere revision af (gen)forsikringsselskabernes finansielle position.

Efter Kommissionens dagsordener for bedre regulering og forenkling har revisionen af den nuværende solvensordning givet anledning til at omarbejde 14 (gen)forsikringsdirektiver til ét enhedsdokument, hvori de nye solvensregler er blevet indarbejdet.

2. Høring af interessenter og berørte parter

a) Høring af interessenter og berørte parter

Igennem hele projektet har Kommissionens tjenestegrene haft tæt kontakt til de berørte parter. Kommissionens solvensekspertkoncern bestående af eksperter fra medlemsstaterne har siden projektets start i 2004 afholdt møder 3-5 gange om året for at drøfte Solvens II.

Det Europæiske Tilsynsudvalg for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger (CEIOPS) har været en vigtig kilde til teknisk ekspertise for Solvens II-projektet. De har rådgivet Kommissionen om udformning af den nye solvensordning og foretaget en række kvantitative konsekvensundersøgelser. Før rådene blev sendt til Kommissionen, har CEIOPS holdt offentlig høring om sit udkast til råd. Udvalgets bidrag til projektet har været betydeligt, og det vil også være nødvendigt at inddrage det senere i processen.

I juni 2006 afholdt GD MARKT en offentlig høring med 191 deltagere. Endvidere foretog Kommissionens tjenestegrene en offentlig spørgeskemaundersøgelse online på ”Kom til orde i Europa”, hvor der indkom 147 svar. GD MARKT sendte også et detaljeret spørgeskema til 58 selskaber fra hele Europa, og det blev fulgt op med personlige interview med en række af disse selskaber (især små og mellemstore).

En række organisationer blev bedt om at hjælpe Kommissionen med at vurdere den nye solvensordnings potentielle virkninger: Den Europæiske Centralbank (finansiel stabilitet), (gen)forsikringsbranchen (CEA/AISAM/ACME), forsikringsprodukter og -markeder, FIN-USE (forbrugere) og CEIOPS (tilsynsmyndigheder). Derudover udarbejdede GD ECFIN en rapport om den makroøkonomiske virkning af Solvens II.

b) Konsekvensanalyse

Den gennemførte analyse og tilbagemeldingerne fra interessenter og berørte parter bekræfter, at indførelsen af en ny solvensordning baseret på økonomisk risiko, der i fuldt omfang udnytter Lamfalussy-arkitekturen, er det mest effektive middel til at opfylde de generelle mål for Solvens II-projektet. Nemlig at uddybe integrationen af EU’s (gen)forsikringsmarked, styrke beskyttelsen af forsikringstagere og begunstigede, forbedre EU’s forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers internationale konkurrenceevne og fremme bedre regulering.

En ordning baseret på forsvarlige økonomiske værdiansættelsesprincipper vil afsløre forsikringsselskabernes sande finansielle position og således øge gennemsigtigheden i og tilliden til hele sektoren. Hvis der indføres risikobaserede forskriftsmæssige krav, vil der sikres en rimelig balance mellem stærk forsikringstagerbeskyttelse på den ene side og rimelige omkostninger for forsikringsselskaberne på den anden.

Navnlig vil kapitalkravene afspejle hvert (gen)forsikringsselskabs specifikke risikoprofil. Forsikringsselskaber, der forvalter deres risici godt – fordi de har strenge politikker, bruger egnede risikoreducerende teknikker eller diversificerer deres aktiviteter – vil blive belønnet og få lov til at have mindre kapital end under den nuværende EU-ordning. På den anden side vil dårligt forvaltede forsikringsselskaber eller forsikringsselskaber med en større risikovillighed blive bedt om at have mere kapital med henblik på at sikre, at forsikringstagerkrav bliver opfyldt, når de bliver fremsat.

Solvens II vil resultere i, at der lægges langt større vægt på forsvarlig risikostyring og håndfast intern kontrol. Ansvaret for et forsikringsselskabs finansielle soliditet vil blive lagt effektivt tilbage til selskabets ledelse, hvor det hører hjemme. Forsikringsselskaber vil få større frihed – dvs. de får stillet krav om at opfylde forsvarlige principper frem for tilfældige regler. Forskriftsmæssige krav og praksis i branchen vil blive tilpasset, og forsikringsselskaberne vil blive belønnet for at indføre de risiko- og kapitalstyringssystemer, der passer bedst til deres behov og overordnede risikoprofil. Til gengæld vil de blive underkastet skærpet tilsynsmæssig kontrol. Den nye ordning vil også styrke gennemsigtighed og offentliggørelse. Forsikringsselskaber, der anvender god praksis, vil blive yderligere belønnet af investorer, markedsdeltagere og forbrugere.

Imidlertid kan indførelsen af en ny økonomisk risikobaseret tilgang være ledsaget af visse bivirkninger på kort sigt. Solvens II kan føre til nedsat dækning for nogle forsikringstyper, når risici forskriftsmæssigt bliver behandlet i overensstemmelse med deres faktiske økonomiske omkostninger (f.eks. traditionelle finansielle garantier indarbejdet i langfristede opsparingsprodukter). På samme måde kan øget gennemsigtighed føre til et fald i krydsfinansieringen mellem forretningsområder (f.eks. fra motorkøretøjsforsikring til sundhed og ulykke) og øge forsikringspræmier på visse områder eller til bestemte kategorier af forsikringstagere med højere risiko. Dette er optimalt ud fra ønsket om at oprette en effektiv og gennemsigtig forsikringssektor, men de potentielle sociale konsekvenser af eventuelle ændringer i forsikringsselskabernes adfærd som følge heraf vil skulle overvåges nøje og debatteres med henblik på at sikre, at der findes langsigtede bæredygtige løsninger på de problemer, der måtte opstå som følge af indførelsen af den nye solvensordning. Forsikringsselskaberne og de nationale myndigheder bør tilskyndes til at overveje, om sådanne ændringer efter al sandsynlighed vil indtræffe, og, hvis dette er tilfældet, hvordan eventuelle resulterende negative konsekvenser kan afbødes. Det forventes ikke, at Solvens II vil påvirke livsforsikringsselskabernes investeringsadfærd væsentligt, men det kan ikke udelukkes, at skadesforsikringsselskaberne vil øge deres investering i obligationer på bekostning af aktier. Skadesforsikringsselskabernes aktiebeholdninger tegner sig dog kun for en begrænset andel af EU25’s kapitalisering af værdipapirer (4 %), og der forventes en gnidningsløs overgang til den nye aktivallokering.

3. Lovgivningsmetode og retsgrundlag

a) Lovgivningsmetode

Følgende 13 direktiver på områderne livs- og skadesforsikring, genforsikring, forsikringskoncern og likvidation blev omarbejdet til én tekst i anledning af de nye Solvens II-ændringer, der skulle foretages:

· Rådets direktiv 64/225/EØF af 25. februar 1964 om ophævelse af begrænsningerne i etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for genforsikring og retrocession [1]

· Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring [2]

· Rådets direktiv 73/240/EØF af 24. juli 1973 om ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden inden for direkte forsikring bortset fra livsforsikring [3]

· Rådets direktiv 76/580/EØF af 29. juni 1976 om ændring af direktiv 73/239/EØF om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring [4]

· Rådets direktiv 78/473/EØF af 30. maj 1978 om samordning af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser vedrørende coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet [5]

· Rådets direktiv 84/641/EØF af 10. december 1984 om ændring, navnlig for så vidt angår turistassistance, af første direktiv 73/239/EØF om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring [6]

· Rådets direktiv 87/344/EØF af 22. juni 1987 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring [7]

· Rådets andet direktiv 88/357/EØF af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 73/239/EØF [8]

· Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (tredje skadesforsikringsdirektiv) [9]

· Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringskoncern [10]

· Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/17/EF af 19. marts 2001 om sanering og likvidation af forsikringsselskaber [11]

· Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring [12]

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed [13].

Da en fuldstændig omskrivning af de eksisterende direktiver ville være gået videre end en omarbejdning, følger omarbejdningen de eksisterende (gen)forsikringsdirektivers opbygning. De nye bestemmelser for Solvens II er derfor indført i de forskellige kapitler og afsnit af direktivudkastet og vises med grå typer. Der er ikke foretaget nogen væsentlige ændringer i de eksisterende direktiver, som er blevet omarbejdet, med undtagelse af de ændringer, der er nødvendige for at indføre en ny solvensordning.

Der er i forslaget anvendt “omarbejdningsteknikker” (interinstitutionel aftale 2002/C 77/01), der åbner mulighed for betydelige ændringer i eksisterende lovgivning uden et selvstændigt ændringsdirektiv. Omarbejdningen mindsker kompleksiteten og gør EU-lovgivningen mere tilgængelig og forståelig. Der er foretaget ændringer af ikke væsentlig karakter i en lang række bestemmelser i de eksisterende direktiver med henblik på at forbedre udformning og læsbarhed. Artikler eller dele af artikler, der er forældede, er blevet slettet. Alle ændringer er klart angivet i teksten.

De nye solvensbestemmelser er principbaserede og følger strukturen med fire niveauer i Lamfalussys arkitektur for finansielle tjenesteydelser. Principperne vil blive videreudviklet via gennemførelsesforanstaltningerne. I kraft af den nye Lamfalussy-arkitektur vil den nye solvensordning holde trit med den fremtidige udvikling på markedet og de teknologiske fremskridt samt den internationale udvikling i regnskabs- og (gen)forsikringsreguleringen.

b) Retsgrundlag

Forslaget bygger på traktatens artikel 47, stk. 2, og artikel 55, som er retsgrundlaget for vedtagelse af fællesskabsforanstaltninger med det formål at realisere et indre marked for finansielle tjenesteydelser. Det valgte instrument er et direktiv, da det er den mest egnede retsakt til at nå målene. De foreslåede nye bestemmelser går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de ønskede mål.

4. Anvendelsesområde

Anvendelsesområdet for nærværende direktiver er ikke ændret. Forslaget gælder derfor alle livs- og skadesforsikringsselskaber samt genforsikringsselskaber. Imidlertid er den nuværende udelukkelse af små gensidige selskaber blevet udvidet til alle små forsikringsselskaber som defineret i artikel 4 uanset deres retlige form. Direktivet gælder ikke for pensionskasser, der er dækket af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/41/EF af 3. juni 2003 [14] om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet hermed. Dette direktiv vil blive revideret i 2008. Til den tid vil Kommissionen se på, om og hvordan der kan eller bør udvikles passende solvenskrav til pensionskasser. Tilsvarende ændrer direktivet ikke den ordning, der gælder for finansielle konglomerater. Skulle der imidlertid fremkomme spørgsmål i relation hertil, vil de blive taget op i forbindelse med revisionen af direktivet om finansielle konglomerater (2002/87/EF), som vil finde sted i 2008.

5. Bemærkninger til artiklerne

Bemærkningerne vedrører kun de artikler, der er nye eller er blevet ændret som følge af indførelsen af de nye solvensregler.

a) Kvalitative krav og tilsyn

De kvalitative krav og tilsynsregler, der gælder for (gen)forsikringsselskaber (“søjle II" i Solvens II-rammerne), er anført i to afsnit, tilsynsmyndigheder og ledelsessystem.

Tilsynsmyndigheder og generelle regler – artikel 27-38

Hovedformålet med tilsyn – artikel 27

Hovedformålet med (gen)forsikringsregulering og -tilsyn er at sikre en passende beskyttelse af forsikringstagerne. Der bør også tages hensyn til andre mål, såsom finansiel stabilitet og retfærdige og stabile markeder, men de bør ikke underminere hovedformålet.

Generelle tilsynsprincipper – artikel 28

Tilsyn skal være baseret på en fremtids- og risikoorienteret strategi. Med Solvens II indføres der derfor en økonomisk risikobaseret strategi, så der kan etableres et system, som afspejler (gen)forsikringsselskabernes reelle risikoprofil. Det system bør bygge på forsvarlige økonomiske principper og udnytte den information, finansmarkederne leverer, optimalt.

Der er taget særligt hensyn til at sikre, at den nye solvensordning ikke er for byrdefuld for små og mellemstore (gen)forsikringsselskaber. Der er derfor lagt vægt på proportionalitetsprincippet, som gælder alle krav i dette direktiv, men som er særligt relevant for anvendelsen af de kvantitative og kvalitative krav i solvensordningen og tilsynsreglerne. Det vil blive yderligere præciseret i gennemførelsesforanstaltningerne.

Gennemsigtighed og ansvarlighed – artikel 30

Gennemsigtighed og ansvarlighed bidrager til at sikre tilsynsmyndighedernes legitimitet og integritet samt tilsynssystemets troværdighed. Denne artikel fastsætter derfor, at tilsynsmyndighederne skal løse deres opgaver på en gennemsigtig og ansvarlig måde. Offentlighed skaber gennemsigtighed og giver mulighed for en meningsfuld sammenligning af de strategier, medlemsstaterne har indført. Et vigtigt aspekt ved gennemsigtighed og ansvarlighed er at sørge for gennemsigtige procedurer for ansættelse og afskedigelse af medlemmer af tilsynsmyndighedernes bestyrelse eller ledelsesorgan.

Tilsynsbeføjelser – artikel 34

Med henblik på at sikre et effektivt tilsyn skal tilsynsmyndighederne være fuldt beføjede til at udføre deres opgaver. Det fastlægges derfor i artikel 34, at medlemsstaterne skal sørge for, at tilsynsmyndighederne har beføjelser til at træffe alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at selskaberne opfylder de forskriftsmæssige krav i dette direktiv samt forebygger og afhjælper eventuelle uregelmæssigheder. I den forbindelse er det særdeles vigtigt, at tilsynsbeføjelserne også dækker outsourcede og ”under-outsourcede” aktiviteter. Alle tilsynsbeføjelser skal udøves rettidigt og forholdsmæssigt afpasset.

Hvis et tilsyn skal være effektivt, er det væsentligt, at tilsynet gennemføres både på stedet og eksternt; tilsynsmyndighederne får derfor beføjelse til at foretage tilsyn på forsikrings- eller genforsikringsselskabets kontorer.

Tilsynsprocessen – artikel 36

Det kan have alvorlige følger for et forsikrings- eller genforsikringsselskabs finansielle soliditet at undlade at opfylde de kvalitative og kvantitative krav. Tilsynet sigter derfor mod at identificere institutioner med finansielle, organisatoriske eller andre træk, der kan give en højere risikoprofil.

I henhold til tilsynsprocessen gennemgår og vurderer tilsynsmyndighederne de strategier, processer og indberetningsprocedurer, forsikrings- og genforsikringsselskaberne har indført for at leve op til dette direktiv samt selskabernes nuværende og eventuelt kommende risici og deres evne til at vurdere disse risici. Tilsynet omfatter også en vurdering af, om virksomhedens metoder og praksis er tilstrækkelige til at afdække mulige begivenheder eller fremtidige ændringer i de økonomiske betingelser, der kunne påvirke dens samlede økonomiske situation negativt. Med henblik på at sikre tilsynsprocessens effektivitet er det vigtigt, at tilsynsmyndighederne får beføjelser til at afhjælpe de svagheder og mangler, der afdækkes under tilsynet, herunder en opfølgning på deres resultater.

Det er endvidere væsentligt, at tilsynsmyndighederne har passende overvågningsværktøjer, så de kan afdække og afhjælpe en forværring af de finansielle betingelser. Resultaterne af tilsynsprocessen er meget nyttige for tilsynsmyndighederne, når de skal prioritere det fremtidige arbejde for at sikre en passende grad af ensartethed i tilsynsmetoderne mellem tilsynsmyndighederne og give feedback til virksomheden.

Kapitalkrav – artikel 37

Udgangspunktet for, at de kvantitative krav i (gen)forsikringsbranchen er tilstrækkelige, er kravet til solvenskapital. Tilsynsmyndighederne kan derfor kun under strengt definerede særlige omstændigheder kræve, at et (gen)forsikringsselskab har mere kapital efter tilsynsprocessen. Selv om standardformlen sigter mod at tage højde for risikoprofilen for de fleste (gen)forsikringsselskaber i Fællesskabet, kan der være nogle tilfælde, hvor den standardiserede fremgangsmåde måske ikke fuldstændigt afspejler en virksomheds meget specifikke risikoprofil.

I tilfælde af materielle mangler i hele eller dele af den interne model (jf. pkt. e) nedenfor) eller materielle ledelsesfejl er det væsentligt, at tilsynsmyndighederne sikrer, at den berørte virksomhed gør alle bestræbelser på at afhjælpe de mangler, der førte til, at kapitalkravet blev stillet af hensyn til beskyttelsen af forsikringstagerne. Tilsynsmyndigheden er forpligtet til mindst én gang om året at undersøge virksomhedens fremskridt med at afhjælpe manglerne. Kun hvis en sådan virksomheds risikoprofil afviger væsentligt, og udviklingen af en hel eller delvis intern model er ineffektiv, kan kapitalkravet blive permanent.

Den mere harmoniserede og økonomiske tilgang, der er valgt for (gen)forsikringssektoren sammenholdt med kapitalkravsdirektivet, berettiger den mere harmoniserede tilgang til kapitalforhøjelser.

Administrations- eller ledelsesorganets ansvar – artikel 40

(Gen)forsikringsselskaberne vil skulle følge principper frem for at opfylde regler, hvilket lægger mere ansvar over på ledelsen, end det er tilfældet nu.

Det hedder klart i direktivet, at (gen)forsikringsselskabets administrations- eller ledelsesorgan har det endelige ansvar for, at selskabet overholder dette direktiv.

Forvaltningsordning – artikel 41-49

Forvaltningsordning og generelle krav – artikel 41

Ensartede forvaltningskrav i bank-, værdipapir- og (gen)forsikringssektorerne er væsentlige for at sikre ensartethed på tværs af sektorerne. Forvaltningskravene i dette direktiv sigter mod at nå dette mål.

Håndfaste forvaltningskrav er en forudsætning for et effektivt solvenssystem. Visse risici kan måske kun takles gennem forvaltningskrav i stedet for kvantitative krav. En håndfast forvaltningsordning er derfor af central betydning for en hensigtsmæssig forvaltning af forsikringsselskabet og er afgørende for tilsynssystemets effektivitet.

Forvaltningsordningen omfatter opfyldelse af kravene til egnethed, risikoforvaltning, vurdering af egenrisiko og solvens, intern kontrol, intern revision, aktuarfunktion og outsourcing. Proportionalitetsprincippet vil blive specificeret nærmere i gennemførelsesforanstaltningerne vedrørende forvaltningskravene.

Identificeringen af forvaltningsmæssige funktioner i direktivet skal hjælpe selskaberne til at beslutte, hvordan forvaltningsordningen skal gennemføres. En funktion er en administrativ kapacitet til at varetage særlige opgaver. Identificeringen af en særlig funktion forhindrer ikke selskabet i frit at beslutte, hvordan denne funktion skal organiseres i praksis, medmindre andet er anført i dette direktiv. Dette bør ikke føre til unødigt byrdefulde krav, fordi der skal tages hensyn til art, omfang og kompleksitet af selskabets aktiviteter. Forvaltningsfunktionerne kan derfor bemandes med eget personale eller kan bero på rådgivning fra eksterne eksperter eller kan udliciteres til eksperter inden for de grænser, direktivet sætter. I mindre, og mindre komplekse, selskaber kan én person eller organisatorisk enhed endvidere udføre mere end én funktion.

For at få forvaltningsordningen til at fungere godt skal selskaberne have indført skriftlige politikker, hvori de klart gør rede for, hvordan de håndterer intern kontrol, intern revision, risikostyring og, hvor det er relevant, outsourcing. Det er væsentligt, at administrations- eller ledelsesorganet er aktivt engageret i forvaltningsordningen. De skriftlige politikker bør derfor godkendes af administrations- eller ledelsesorganet og revideres mindst én gang om året, eller før der eventuelt foretages betydelige ændringer i ordningen. Det er væsentligt at ændre politikkerne, før ordningen ændres, fordi selskabet ellers allerede ville overtræde sine interne strategier og processer. Det er tilsynsmyndighedens rolle i tilsynsprocessen at revidere og evaluere forvaltningsordningen.

Vurdering af egenrisiko og solvens (Own Risk and Solvency Assessment, ORSA) – artikel 44

Som led i alle (gen)forsikringsselskabers risikostyringssystem og som en integreret del af deres forretningsstrategi skal det være normal praksis, at selskaberne vurderer deres samlede solvensbehov med henblik på deres særlige risikoprofil.

Egenrisiko- og solvensvurderingen (ORSA) er tosidig. Den er en intern vurderingsproces i selskabet og er som sådan indarbejdet i selskabets strategiske beslutninger. Den er også et tilsynsværktøj for tilsynsmyndighederne, der skal informeres om resultaterne af selskabets egenrisiko- og solvensvurdering.

ORSA kræver ikke, at et selskab udvikler eller anvender en helt eller delvist intern model. Såfremt en virksomhed allerede anvender en godkendt helt eller delvist intern model til beregning af solvenskapitalkravet (SCR), skal resultatet af modellen bruges i ORSA. ORSA skaber ikke et tredje solvenskapitalkrav. ORSA skal ikke være unødigt byrdefuld for små eller mindre komplekse selskaber. Tilsynsmyndigheden gennemgår egenrisiko- og solvensvurderingen som led i tilsynet med selskabet. Resultaterne af hver gennemført ORSA skal indberettes til tilsynsmyndigheden som en del af de informationer, der ifølge artikel 35 skal indsendes af hensyn til tilsynet.

Outsourcing – artikel 38 og 48

Da outsourcing bliver stadig mere relevant, er det vigtigt at indføre en mere ensartet strategi på dette område. Med henblik på at få et effektivt tilsyn med outsourcede aktiviteter er det væsentligt, at tilsynsmyndighederne for det outsourcende selskab har adgangsret til alle relevante data, den outsourcende serviceudbyder ligger inde med, samt ret til at udføre kontrol af den outsourcede aktivitet på stedet hos den outsourcende serviceudbyder, uanset om sidstnævnte er en reguleret eller ureguleret enhed. Såfremt aktiviteten outsources til en serviceudbyder i et tredjeland, er det nødvendigt, at tilsynsmyndigheden for den outsourcende virksomhed har adgangsret til alle relevante data, som den outsourcende serviceudbyder ligger inde med, uanset om sidstnævnte er en reguleret eller ureguleret enhed. Outsourcing omfatter også ”under-outsourcing”.

En måde, hvorpå det kan gøres, især hvis serviceudbyderen er en ureguleret enhed, er ved at være særdeles opmærksom på kontrakten mellem det outsourcende selskab og den outsourcende serviceudbyder. Tilsynsmyndighederne skal underrettes på passende vis og i god tid inden outsourcingen af vigtige aktiviteter eller andre efterfølgende væsentlige ændringer heri.

Kravene i dette direktiv tager hensyn til arbejdet i det fælles forum og er i overensstemmelse med de nuværende regler og metoder i banksektoren og med direktivet om markeder for finansielle instrumenter (2004/39/EF) og anvendelsen heraf på kreditinstitutter.

b) Tilsynsindberetning og offentliggørelse

Tilsynsindberetning og offentliggørelse udgør søjle III i bestemmelserne om Solvens II.

Oplysninger, der skal indsendes til tilsynet – artikel 35

Forslaget bevarer i al væsentlighed den aktuelle filosofi i Fællesskabets regelværk og pålægger selskaberne et generelt krav om at indsende alle de oplysninger, der er nødvendige for tilsynet. I overensstemmelse med Lamfalussy-strategien indføres der med forslaget imidlertid en række centrale principper, som tilsynsindberetningen skal overholde, og forslaget åbner mulighed for at indføre gennemførelsesforanstaltninger med henblik på at sikre konvergens, hvor det er relevant.

Offentliggørelse – artikel 50-55

I henhold til forslaget skal selskaberne årligt offentliggøre en rapport med væsentlige og præcise oplysninger om deres solvens og økonomiske situation. En undtagelse er mulig for individuelle kapitalkrav i en overgangsperiode. Selskaberne skal opdatere de offentliggjorte oplysninger, hvor det er relevant (særlige bestemmelser vedrører tilfælde af manglende opfyldelse af minimumskapitalkravet eller solvenskapitalkravet), og de har mulighed for at offentliggøre yderligere oplysninger frivilligt. Selskaberne skal have en offentliggørelsespolitik, og deres administrations- eller ledelsesorgan skal have godkendt rapporten om solvens og økonomisk situation, før den offentliggøres. Endelig giver forslaget mulighed for at vedtage gennemførelsesforanstaltninger med henblik på at sikre konvergens, hvor det er relevant.

c) Fremme af tilsynsmæssig konvergens – artikel 69

Udvalget for finansielle tjenesteydelser udpegede samordning af tilsynsmetoder som en af de store udfordringer i de kommende år. Selv om grundlaget er fælles lovgivningsmæssige bestemmelser, kan der kun opnås reelle lige vilkår, hvis de tilsynsførende har mere ensartede og fælles beslutningstagnings- og håndhævelsesmetoder. En samordning af tilsynsmetoder indebærer især en fælles og ensartet daglig anvendelse af Fællesskabets lovgivning og en styrkelse af et ensartet dagligt tilsyn med og håndhævelse af det indre marked. Peer-evalueringer og forligsmekanismer kan bidrage væsentligt til at skabe tilsynsmæssig konvergens.

CEIOPS kan i særlig grad bidrage til en ensartet anvendelse af direktivet og til samordningen af tilsynspraksis i hele Fællesskabet. Det bestemmes derfor i denne artikel, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at tilsynsmyndighederne går aktivt ind i CEIOPS’ aktiviteter.

d) Kvantitative krav

De kvantitative krav for (gen)forsikringsselskaber (”søjle I” i bestemmelserne for Solvens II) står i seks afsnit: værdiansættelse af aktiver og passiver, forsikringsmæssige hensættelser, egenkapital, solvenskapitalkrav, minimumskapitalkrav samt investeringer. Søjle I-kravene bygger på en økonomisk samlet balancemodel. Denne model er baseret på en værdiberegning af hele forsikrings- og genforsikringsselskabernes balance på et integreret grundlag, hvor aktiver og passiver værdisættes ensartet. En sådan model indebærer, at summen af forsikrings- og genforsikringsselskabernes disponible finansielle ressourcer skal dække deres samlede finansielle krav, dvs. summen af ikke efterstillet gæld og kapitalkrav. Som følge af denne model skal den anerkendte egenkapital (jf. nedenfor) være højere end solvenskapitalkravet.

Værdiansættelse af aktiver og passiver – artikel 73

Med artikel 73 indføres værdiansættelsesstandarder for alle aktiver og passiver baseret på den aktuelle IFRS-definition af dagsværdi (”fair value”). Der vil blive udarbejdet gennemførelsesbestemmelser for, hvordan dagsværdien af specifikke balanceposter skal beregnes, således at disse poster værdiansættes ensartet i alle medlemsstater. For passiver tager værdiansættelsesstandarderne ikke hensyn til egen kreditsituation, mens standarderne for aktiver tager hensyn til aktuelle kredit- og likviditetsforhold.

Forsikringsmæssige hensættelser – artikel 74-84

Der skal foretages forsikringsmæssige hensættelser, således at selskabet kan opfylde sine (gen)forsikringsforpligtelser over for forsikringstagere og begunstigede. Beregningen heraf vil blive baseret på de generelle hensættelser i artikel 74:

– Især skal beregningen af de forsikringsmæssige hensættelser være baseret på deres aktuelle realisationsværdi. Den aktuelle realisationsværdi afspejler det beløb, et forsikrings- eller genforsikringsselskab måtte forvente at skulle betale i dag, hvis det omgående overførte sine kontraktlige rettigheder og forpligtelser til et andet selskab. Anvendelsen af den aktuelle realisationsværdi betyder ikke, at et (gen)forsikringsselskab kunne, ville eller faktisk burde overføre disse forpligtelser.

– Beregningen af forsikringsmæssige hensættelser skal være i overensstemmelse med markedet, og selskabsspecifikke oplysninger vil kun blive brugt i beregningen af de forsikringsmæssige hensættelser, for så vidt de pågældende oplysninger gør (gen)forsikringsselskaberne bedre i stand til at tage hensyn til de karakteristiske træk ved den underliggende forsikringsportefølje.

I artikel 75-78 og 80-84 beskrives beregningen af de forsikringsmæssige hensættelser. De vil blive beregnet som summen af et bedste skøn og en risikomargin undtagen i tilfælde af risici, der kan kurssikres, som følge af (gen)forsikringsforpligtelser (jf. nedenfor):

– Det bedste skøn svarer til den forventede nuværende værdi af fremtidige likviditetsstrømme under hensyntagen til alle ind- og udgående likviditetsstrømme (justeret for inflation), der er nødvendige for at opfylde (gen)forsikringsforpligtelserne i løbet af deres levetid, inklusive alle udgifter, fremtidige skønsmæssige bonusser, indbyggede finansielle garantier og kontraktlige optioner. Beregningen af det bedste skøn skal bygge på forsvarlige aktuarteknikker og data af god kvalitet og skal jævnligt kontrolleres i forhold til faktiske erfaringer.

– Risikomarginen sikrer, at den samlede værdi af de forsikringsmæssige hensættelser svarer til det beløb, (gen)forsikringsselskaberne måtte forvente at skulle betale i dag, hvis de omgående overførte deres kontraktlige rettigheder og forpligtelser til et andet selskab, eller alternativt de supplerende omkostninger over det bedste skøn ved at skaffe kapital til at støtte (gen)forsikringsforpligtelserne i hele porteføljens levetid.

For risici, der kan kurssikres – dvs. en risiko, der kan neutraliseres effektivt ved at købe eller sælge finansielle instrumenter – beregnes værdien af de forsikringsmæssige hensættelser direkte som et hele og udledes under anvendelse af værdierne af de pågældende finansielle instrumenter (jf. artikel 75, stk. 4).

For risici, der ikke kan kurssikres, beregnes risikomarginen efter den såkaldte kapitalomkostningsmetode (jf. artikel 75, stk. 5). I det tilfælde er den anvendte kapitalomkostningssats den samme for alle selskaber (f.eks. fast procentdel) og svarer til spredningen over den risikofrie rentesats, som et (gen)forsikringsselskab med en kreditværdighed på BBB ville skulle betale for at forhøje en anerkendt egenkapital.

Egenkapital – artikel 85-98

Egenkapitalen svarer til et (gen)forsikringsselskabs disponible finansielle ressourcer, der kan tjene som en stødpude mod risici og absorbere finansielle tab, hvor det måtte være nødvendigt. Det er en tretrinsproces at fastslå, hvor stor en egenkapital, der skal til for at dække de to kapitalkrav. Hvert trin svarer til et underafsnit: fastlæggelse af egenkapital, klassificering af egenkapital, anerkendelse af egenkapital.

I det første trin skal der sættes beløb på den disponible egenkapital. Egenkapital er summen af:

– poster på balancen eller ”kerneegenkapitalposter” (jf. artikel 86)

– poster, der ikke figurerer på balancen, eller ”supplerende egenkapitalposter” (jf. artikel 87).

Kerneegenkapitalen omfatter økonomisk kapital (dvs. overskydende aktiver i forhold til passiver værdiansat i overensstemmelse med afsnit 1 og 2) og efterstillede forpligtelser (da disse forpligtelser kan fungere som kapital, f.eks. i tilfælde af likvidation).

Supplerende egenkapital omfatter forpligtelser, som selskaberne kan trække på for at øge deres finansielle ressourcer såsom medlemmernes indkaldelser og akkreditiver. Da denne supplerende egenkapital ikke falder ind under værdiansættelsesstandarderne i afsnit 1 og 2, skal tilsynet på forhånd godkende beløbet.

I andet trin vil egenkapitalposterne, da de har forskellige kvaliteter og har forskellige tabsabsorberingsniveauer, blive klassificeret i tre såkaldte ”tiers” efter art og afhængigt af, i hvor høj grad de opfylder fem nøglekriterier (nemlig tilbagetrædelse, tabsabsorberingsevne, permanent varighed, uopsigelighed og manglende rente- og afdragsudgifter) i henhold til artikel 92.

– Klassificeringen af egenkapital i tre tiers forudsætter, at de kvalitative kriterier bliver specificeret yderligere i gennemførelsesforanstaltningerne (jf. artikel 96); for at lette klassificeringen vil de pågældende gennemførelsesforanstaltninger imidlertid også indeholde en liste over forud klassificerede poster.

ArtKvalitet | På balancen(kerneegenkapital) | Uden for balancen(supplerende egenkapital) |

Høj | Tier 1 | Tier 2 |

Middel | Tier 2 | Tier 3 |

Lav | Tier 3 | − |

I tredje trin forekommer det nødvendigt at begrænse anerkendelsen af tier 2- og tier 3-poster af hensyn til tilsynet, da disse poster ikke under alle omstændigheder sikrer fuld absorbering af eventuelle tab. I henhold til artikel 97 gælder der to sæt grænser for disponibel egenkapital med henblik på at fastslå, hvilke beløb der kan anerkendes til tilsynsformål.

– For solvenskapitalkravet skal andelen af tier 1 i den anerkendte egenkapital være på mindst 1/3, og andelen af tier 3 må højst være 1/3.

– For minimumskapitalkravet anerkendes supplerende egenkapitalposter ikke, og andelen af tier 2-poster, der kan anerkendes, bør begrænses til ½.

Solvenskapitalkrav – artikel 99-124

Afsnit 4 om solvenskapitalkravet falder i tre dele: den generelle præsentation af kapitalkravet, standardformlen for solvenskapitalkravet samt brugen af interne modeller til solvensformål.

Generelle bestemmelser for solvenskapitalkravet under anvendelse af standardformlen eller en intern model

Solvenskapitalkravet svarer til den økonomiske kapital, et (gen)forsikringsselskab har brug for at have med henblik på at begrænse ruinsandsynligheden til 0,5 %, dvs. at der ville opstå ruin hvert 200. år (jf. artikel 100). Solvenskapitalkravet beregnes ved hjælp af value-at-risk-teknikker enten i overensstemmelse med standardformlen eller under anvendelse af en intern model: alle potentielle tab, inklusive utilsigtet opskrivning af aktiver og passiver over de næste 12 måneder, skal vurderes. Solvenskapitalkravet afspejler selskabets sande risikoprofil under hensyntagen til alle kvantificerbare risici samt nettovirkningen af risikoreducerende teknikker.

Solvenskapitalkravet skal beregnes mindst én gang om året, skal overvåges kontinuerligt og skal beregnes på ny, så snart selskabets risikoprofil afviger betydeligt; solvenskapitalkravet skal dækkes af et tilsvarende beløb i anerkendt egenkapital (jf. artikel 99).

Standardformel for solvenskapitalkravet

I artikel 102-108 beskrives formål med samt opbygning og overordnet kalibrering af standardformlen for solvenskapitalkravet. Modulopbygningen, der er baseret på lineære aggregeringsteknikker, er yderligere forklaret i bilag IV til direktivet. De risici, der tages højde for i standardformlens forskellige moduler og delmoduler, defineres i artikel 13, 103 og 104. De detaljerede specifikationer for disse moduler og delmoduler vil blive indført via gennemførelsesforanstaltninger, da de sandsynligvis vil udvikle sig over tid.

Standardformlen for solvenskapitalkravet sigter mod at opnå den rette balance mellem risikofølsomhed og praktisk gennemførlighed. Den giver både mulighed for at bruge selskabsspecifikke parametre, hvor det er relevant (jf. artikel 103, stk. 7), og standardiserede forenklinger for smv’er (jf. artikel 107).

Da de nye værdiansættelsesstandarder tager behørigt hensyn til aktivernes kredit- og likviditetsforhold, da solvenskapitalkravet tager højde for alle kvantificerbare risici, og da alle investeringer skal følge ”bonus-pater-princippet”, vil der ikke blive opretholdt kvantitative investeringsgrænser og kriterier for godkendelse af aktiver. I lyset af markedsudviklingen, og såfremt der opstår nye risici, der ikke er dækket af standardformlen for solvenskapitalkrav, giver artikel 108, stk. 2, imidlertid Kommissionen mulighed for at indføre midlertidige gennemførelsesforanstaltninger om investeringsgrænser og kriterier for godkendelse af aktiver, mens formlen bliver opdateret.

Interne modeller

I artikel 109-124 beskrives kravene til (gen)forsikringsselskaber, der bruger eller ønsker at bruge en helt eller delvis intern model i beregningen af solvenskapitalkravet. Før tilsynsmyndighederne godkender brug af en intern model, skal (gen)forsikringsselskaberne indsende en ansøgning (jf. artikel 109), der er godkendt af selskabets administrations- eller ledelsesorgan (jf. artikel 113), og som beviser, at de opfylder brugstesten, de statistiske kvalitetsstandarder, kalibreringsstandarder, valideringsstandarder og dokumentationsstandarder (jf. artikel 117-122). Tilsynsmyndighederne skal beslutte, hvorvidt de vil godkende eller afvise ansøgningen senest seks måneder efter modtagelse af en fuldstændig ansøgning fra et (gen)forsikringsselskab.

Der opstilles supplerende krav for brug af delvis interne modeller med det formål at forhindre, at (gen)forsikringsselskaberne udvælger enkelte elementer (jf. artikel 110). Endvidere kan Kommissionen i henhold til artikel 111 vedtage gennemførelsesforanstaltninger, der tilpasser de i artikel 117-122 fastsatte standarder til delvis interne modeller for at tage hensyn til disse modellers begrænsede anvendelsesområde.

Artikel 116 giver tilsynsmyndighederne beføjelse til at forlange, at et (gen)forsikringsselskab, der beregner solvenskapitalkravet ved hjælp af standardformlen, udvikler en hel eller delvist intern model, i tilfælde af at standardformlen for solvenskapitalkravet ikke præcist afspejler det pågældende selskabs risikoprofil.

Minimumskapitalkrav – artikel 125-128

Minimumskapitalkravet repræsenterer et kapitalniveau, hvorunder forsikringstagernes interesser ville komme alvorligt i fare, hvis selskabet fik lov til at fortsætte sit virke. Såfremt minimumskapitalkravet misligholdes, udløses der maksimale tilsynsforanstaltninger, dvs. at tilladelsen inddrages (jf. artikel 126 og 136). Det kræves derfor, at selskaberne har en godkendt kerneegenkapital, der kan dække minimumskapitalkravet (jf. artikel 125). Da maksimale tilsynsforanstaltninger kan kræve tilladelse fra nationale domstole, skal minimumskapitalkravet beregnes kvartalsvis efter en enkel og håndfast formel på grundlag af reviderbare data.

Artikel 126 om den specifikke udformning og kalibrering af minimumskapitalkravet omfatter en kort liste over de generelle principper. Indtil der foreligger resultater af QIS3, er der indført en åben strategi, da der ikke er truffet endelig beslutning om minimumskapitalkravet.

Navnlig giver teksten mulighed for at afprøve følgende to strategier:

– minimumskapitalkravet beregnet under anvendelse af en forenklet udgave af standardformlen (modulstrategi), idet der tages hensyn til garantirisiko i forbindelse med livsforsikring, garantirisiko i forbindelse med skadesforsikring samt markedsrisiko, og kalibreret til en etårig 90 % value-at-risk

– minimumskapitalkravet beregnet som en procentdel af solvenskapitalkravet (kompakt strategi) kalibreret til 1/3 af solvenskapitalkravet.

For eksempel kan minimumskapitalkravet i henhold til artikel 126, stk. 1, litra c), kalibreres til et sikkerhedsniveau mellem 80 % (da 1/3 af et solvenskapitalkrav kalibreret til en 99,5 % value-at-risk (VaR) svarer til en 80 % VaR under forudsætning af normal fordeling) og 90 % (det anvendte niveau i den modulstrategi, der afprøves).

For at lette overgangen til den nye ordning (jf. artikel 128) har (gen)forsikringsselskaber, der overholder Solvens I på dette direktivs ikrafttrædelsesdato, men ikke opfylder minimumskapitalkravet, ét år til at leve op til den nye ordning.

Investeringer – artikel 129-132

Alle investeringsaktiver, der ejes af (gen)forsikringsselskaber (dvs. aktiver, som dækker forsikringsmæssige hensættelser plus aktiver, der dækker solvenskapitalkravet, og frie aktiver), skal investeres, forvaltes og overvåges i overensstemmelse med ”bonus-pater-princippet” i henhold til artikel 129. Ifølge ”bonus-pater-princippet” skal (gen)forsikringsselskaber investere aktiver i forsikringstagernes bedste interesse, på passende vis skabe balance mellem investeringer og forpligtelser og være behørigt opmærksomme på finansielle risici som likviditets- og koncentrationsrisici.

e) Koncerntilsyn – artikel 219-277

Indledning

Den måde, hvorpå der vil blive ført tilsyn med (gen)forsikringskoncerner, er en afgørende faktor for det indre marked og Solvens II-ordningens succes. Forslaget søger derfor at finde passende måder til at strømline tilsynet med (gen)forsikringskoncerner i EU.

Vigtigste forbedringer, der gælder for alle (gen)forsikringskoncerner

· Koncerntilsyn – identificering og udpegning: forslaget indfører begrebet ”koncerntilsyn”. For hver koncern vil der blive udpeget en enkelt myndighed med konkrete koordinerings- og beslutningsbeføjelser. De opstillede kriterier er inspireret af direktivet om finansielle konglomerater, men forslaget indeholder mere fleksibilitet, hvor det er relevant.

· Koncerntilsyn – rettigheder og pligter: den tilsynsførende for koncernen får primært ansvar for alle centrale aspekter af koncerntilsynet (koncernsolvens, transaktioner inden for koncernen, risikokoncentration, risikostyring og intern kontrol). Et sådant ansvar skal udøves i samarbejde og samråd med lokale tilsynsmyndigheder. Endvidere skal der for hver koncern oprettes samordningsaftaler mellem alle de berørte tilsynsmyndigheder.

· Andre centrale foranstaltninger for at sikre effektivt koncerntilsyn: forslaget indfører på linje med direktivet om finansielle konglomerater et fuldstændigt sæt bestemmelser, der forpligter alle involverede tilsynsmyndigheder til at udveksle information automatisk (væsentlig information) eller på anmodning (relevant information), at rådføre sig med hinanden forud for vigtige beslutninger og at håndtere anmodninger om kontrol af information korrekt.

· Koncernsolvens – valg af metode: med henblik på så vidt muligt at sikre, at koncernerne får gavn af diversificeringsvirkningerne, er forslaget udtryk for en stærk præference for konsolideringsmetoden.

· Koncernsolvens – koncernintern model: forslaget åbner mulighed for, at en koncern søger om tilladelse til at bruge en intern model til beregning af koncernens solvenskapitalkrav og solo-solvenskapitalkravet for tilknyttede enheder. Proceduren er stærkt inspireret af kapitalkravsdirektivet (2006/48/EF, artikel 129). CEIOPS kan konsulteres på anmodning af moderselskabet eller af en af de involverede tilsynsmyndigheder.

· Tilsyn med underkoncerner: med henblik på at begrænse byrden for koncerner hedder det i al væsentlighed i forslaget, a) at koncerntilsyn normalt kun skal udføres på topniveau i EU, og b) at medlemsstaterne må give deres tilsynsmyndigheder lov til at gennemføre koncerntilsyn på topniveau i en medlemsstat. I praksis bør dette reducere antallet af tilsynsniveauer til højst 3 (EU-koncern, nationale underkoncerner, soloenheder), hvilket er i overensstemmelse med kapitalkravsdirektivet.

· Gennemførelsesforanstaltninger: med henblik på at sikre en så høj grad af konvergens som muligt i koncerntilsynenes beslutninger og metoder indeholder forslaget for flere centrale bestemmelsers vedkommende en henvisning til yderligere gennemførelsesforanstaltninger.

Supplerende forbedringer for koncerner, der bruger koncernstøtte

Forslaget indfører en nyskabende ordning, der søger at lette koncernernes kapitalforvaltning, især ved a) under visse betingelser at give et moderselskab mulighed for at bruge erklæringer om koncernstøtte til at opfylde dele af sine datterselskabers solvenskapitalkrav og b) at indføre undtagelser til visse artikler om solotilsyn, hvor det er relevant. Forslaget giver mulighed for at indføre gennemførelsesforanstaltninger og sikrer revision af hele ordningen fem år efter direktivets gennemførelse.

Generel bemærkning: Koncerntilsyn er ikke kun et supplement

I henhold til EU’s gældende regelværk betragtes koncerntilsyn blot som et supplement til solotilsyn (solotilsyn gennemføres på samme måde for alle enheder, uanset om de er en del af en koncern eller ej, og koncerntilsyn bliver blot lagt oven i solotilsynet). Forslaget ændrer denne filosofi radikalt. Koncernteksten indeholder mange bestemmelser, som direkte vil påvirke den måde, hvorpå solotilsyn udføres i forbindelse med enheder, der tilhører en koncern. For eksplicit at afspejle den grundlæggende udvikling er ordet ”supplerende” blevet slettet alle steder (også i titlen).

6. Gennemførelsesforanstaltninger

I direktivet tillægges Kommissionen gennemførelsesbeføjelser. De tilfælde, hvor der er tillagt gennemførelsesbeføjelser, er specifikt anført i hver relevant artikel. I udøvelsen af disse gennemførelsesbeføjelser bistås Kommissionen af Det Europæiske Udvalg for Forsikring og Arbejdsmarkedsorienterede Pensioner, som Kommissionen oprettede ved afgørelse 2004/9/EF. De foranstaltninger, Kommissionen skal vedtage, skal følge rådgivningsproceduren eller forskriftsproceduren med kontrol i artikel 3 og 5a, stk. 1-4, og artikel 7 i afgørelse 1999/468/EF.

Gennemførelsesforanstaltningerne vil blive brugt til yderligere at definere de principper, der er fastlagt i dette direktiv for således at styrke harmonisering og tilsynskonvergens. De vil blive udarbejdet på grundlag af kommissorier fra Kommissionen til CEIOPS og underlagt høring af interessenter og en konsekvensanalyse.

2002/83/EF (tilpasset)

2007/0143 (COD)

Forslag til

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV .../.../EF

af […]

om livsforsikring om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed

(EØS-relevant tekst)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 47, stk. 2, og artikel 55,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [15],

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg [16],

efter høring af Regionsudvalget [17],

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 251 [18], og

ud fra følgende betragtninger:

nyt

(1) Der skal foretages en række væsentlige ændringer i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra livsforsikring [19], Rådets direktiv 78/473/EØF af 30. maj 1978 om samordning af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser vedrørende coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet [20], Rådets direktiv 78/473/EØF af 30. maj 1978 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring [21], Rådets andet direktiv 88/357/EØF af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 73/239/EØF [22], Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) [23], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF af 27. oktober 1998 om supplerende tilsyn med forsikringsselskaber i en forsikringsgruppe [24], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/17/EF af 19. marts 2001 om sanering og likvidation af forsikringsselskaber [25], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikringsvirksomhed [26] og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF [27]. Af klarhedshensyn bør disse direktiver omarbejdes.

(2) For at lette adgangen til og udøvelsen af disse former for livsforsikrings- og genforsikringsvirksomhed er det nødvendigt at fjerne de alvorligste forskelle i medlemsstaternes lovgivning for så vidt angår de regler, som forsikrings- og genforsikringsselskaber er underlagt. Der bør derfor opstilles retlige rammer for forsikrings- og genforsikringsselskabers udøvelse af forsikringsvirksomhed i hele det indre marked for dermed at gøre det lettere for forsikrings- og genforsikringsselskaber med hovedsæde i Fællesskabet at påtage sig forpligtelser og risici i hele Fællesskabet.

(3) Af hensyn til et velfungerende indre marked bør der fastlægges samordnede regler for tilsyn med forsikringskoncerner og for foranstaltninger til sanering og likvidation af forsikringsselskaber med henblik på kreditorbeskyttelse.

(4) Visse selskaber, som præsterer forsikringstjenesteydelser, bør ikke være omfattet af det system, der oprettes i kraft af dette direktiv, det være sig på grund af deres størrelse, retlige status eller art – f.eks. en tæt tilknytning til offentlige forsikringsordninger – eller de specifikke tjenesteydelser, de præsterer. Det vil endvidere være hensigtsmæssigt i flere medlemsstater at udelukke bestemte organer, hvis virksomhed kun omfatter en meget begrænset sektor, og som lovgivningsmæssigt er begrænset til et bestemt geografisk område eller til bestemte personer.

(5) Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse [28], Rådets syvende direktiv 83/349/EØF af 13.6.1983 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om konsoliderede regnskaber [29], Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer [30], Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF [31] samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/48/EF af 14. juni 2006 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut [32] indeholder generelle regler på områderne bogholderi, ansvarsforsikring for motorkøretøjer, finansielle instrumenter og kreditinstitutter og definitioner inden for disse områder. Visse af disse definitioner bør finde anvendelse i forbindelse med dette direktiv.

(6) Adgang til udøvelse af forsikrings- eller genforsikringsvirksomhed bør være betinget af en forudgående tilladelse. Der bør derfor fastsættes betingelser og procedurer for meddelelse af denne tilladelse og for et eventuelt afslag.

(7) Da dette direktiv udgør et centralt element i virkeliggørelsen af det indre marked, bør forsikrings- og genforsikringsselskaber, der har opnået tilladelse i deres hjemlande, have ret til at udøve en del af eller alle deres aktiviteter i hele Fællesskabet ved at etablere filialer eller præstere tjenesteydelser. Der bør derfor tages skridt til at tilvejebringe den harmonisering, der er nødvendig og tilstrækkelig til at opnå gensidig anerkendelse af tilladelser og tilsynsordninger, og dermed en fælles tilladelse, som gælder i hele Fællesskabet, og som åbner mulighed for, at tilsynet med et selskab udføres af hjemlandet.

(8) I Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16. maj 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv) [33] er der fastsat regler for udnævnelse af skadesbehandlingsrepræsentanter. Disse regler bør finde anvendelse i forbindelse med dette direktiv.

(9) Genforsikringsselskaber bør begrænse deres målsætninger til udøvelse af genforsikringsvirksomhed og hermed forbundne aktiviteter. Et sådant krav bør ikke hindre et genforsikringsselskab i at udøve aktiviteter som f.eks. statistisk eller aktuarmæssig rådgivning, risikoanalyse eller forskning på sine kunders vegne. Det kan også omfatte udøvelse af funktionen som holdingselskab og virksomhed i relation til de aktiviteter i den finansielle sektor, der er omhandlet i artikel 2, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 79/267/EØF, 92/49/EØF, 92/96/EØF, 93/6/EØF og 93/22/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF og 2000/12/EF [34]. Under alle omstændigheder tillader dette krav ikke, at der udøves bankvirksomhed eller finansielle aktiviteter, der ikke er relaterede hertil.

(10) Beskyttelse af forsikringstagerne forudsætter, at forsikrings- og genforsikringsselskaber er underlagt effektive solvenskrav. Det nuværende system er ikke længere tilstrækkeligt i lyset af udviklingen på markedet. Det er derfor nødvendigt at indføre en ny lovramme.

(11) I tråd med den seneste udvikling inden for risikostyring i International Association of Insurance Supervisors, International Accounting Standards Board og International Actuarial Association og på baggrund af den seneste udvikling inden for andre finanssektorer bør der vedtages en metode, som bygger på den økonomiske risiko, og som tilskynder forsikrings- og genforsikringsselskaber til at måle og forvalte deres risici korrekt. Harmoniseringen bør øges med specifikke regler for værdiansættelse af aktiver og passiver, herunder forsikringsmæssige hensættelser.

(12) Den nye solvensordning bør ikke være for belastende for små og mellemstore forsikringsselskaber.

(13) Hovedformålet med regulering af og tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber er at sikre en hensigtsmæssig beskyttelse af forsikringstagere. Finansiel stabilitet samt redelige og stabile markeder er andre mål for regulering af og tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber, og disse bør også tages i betragtning, dog uden at hovedformålet af den grund undermineres.

(14) Medlemsstaternes tilsynsmyndigheder bør derfor have alle nødvendige beføjelser til at sikre, at forsikrings- og genforsikringsselskaber udøver deres virksomhed på betryggende vis i hele Fællesskabet, hvad enten det sker i henhold til reglerne om fri etableringsret eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. For at sikre et effektivt tilsyn skal alle tilsynsmyndighedernes tiltag være proportionale med arten og kompleksitetsgraden af de risici, der er forbundet med et forsikringsselskabs eller et genforsikringsselskabs virksomhed, uanset hvilken betydning det omhandlede selskabs overordnede finansielle stabilitet har for markedet.

(15) Tilsynsmyndighederne bør kunne indhente de oplysninger fra forsikrings- og genforsikringsselskaber, der er nødvendige med henblik på tilsynet.

(16) Ansvaret for overvågningen af forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers økonomiske soliditet bør pålægges tilsynsmyndighederne i hjemlandet. De skal til dette formål regelmæssigt udføre undersøgelser og evalueringer.

(17) Solvenskapitalkravet danner udgangspunkt for, hvorvidt de kvantitative krav i forsikringsbranchen er tilstrækkelige. Tilsynsmyndighederne bør derfor alene i nøje afgrænsede og exceptionelle tilfælde stille krav om et kapitaltillæg til solvenskapitalkravet i forlængelse af tilsynsprocessen. Hensigten med standardformlen for solvenskapitalkravet er at afspejle de fleste forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers risikoprofil. Denne standardmetode vil i nogle tilfælde ikke i tilstrækkelig grad afspejle et selskabs meget specifikke risikoprofil. Når afvigelsen af et sådant selskabs risikoprofil er betydelig, og opstillingen af en partiel eller komplet intern model ikke virker efter hensigten, kan kapitaltillægget have permanent karakter. Når den komplette eller partielle interne model rummer betydelige mangler, eller der forekommer betydelige ledelsesmæssige svigt, bør tilsynsmyndighederne sikre, at det pågældende selskab gør sit yderste for at rette op de mangler, der førte til kravet om et kapitaltillæg.

(18) Nogle risici kan kun imødegås i tilstrækkelig grad med ledelseskrav snarere end med de kvantitative krav, der afspejles i solvenskapitalkravet. Et effektivt ledelsessystem er derfor afgørende for en hensigtsmæssig ledelse af forsikringsselskabet og for reguleringssystemet.

(19) Alle forsikrings- og genforsikringsselskaber bør som en integrerende del af deres forretningsstrategi regelmæssigt vurdere deres samlede solvensbehov med deres specifikke risikoprofil for øje. Resultaterne af hver vurdering bør indberettes til tilsynsmyndighederne som en del af de oplysninger, der skal udleveres i tilsynsøjemed.

(20) For at sikre et effektivt tilsyn med outsourcede aktiviteter er det afgørende, at de myndigheder, der fører tilsyn med det outsourcende forsikrings- eller genforsikringsselskabet, har adgang til alle relevante data, der opbevares af den outsourcende tjenesteyder, uanset om sidstnævnte er en tilsynspligtig enhed eller ej, og at tilsynsmyndighederne har ret til at udføre inspektioner på stedet. For at tage hensyn til udviklingen på markederne og sikre, at outsourcing-betingelserne til stadighed er opfyldt, bør tilsynsmyndigheden på forhånd informeres om outsourcing af vigtige aktiviteter. Disse krav tager hensyn til arbejdet i Det Fælles Forum, og de stemmer overens med gældende regler og praksis i banksektoren og direktivet om markeder for finansielle instrumenter og dettes anvendelse på kreditinstitutter.

(21) Af hensyn til gennemsigtigheden bør forsikrings- og genforsikringsselskaber mindst én gang om året videregive væsentlige oplysninger om deres solvens og finansielle situation. Selskaber bør have mulighed for at offentliggøre yderligere oplysninger på et frivilligt grundlag.

(22) Der bør tillades udveksling af oplysninger mellem tilsynsmyndighederne og de myndigheder eller organer, der i kraft af deres funktion bidrager til at styrke stabiliteten i det finansielle system. Det er derfor nødvendigt at fastsætte, på hvilke betingelser denne udveksling af oplysninger bør være mulig. Når det derudover er fastsat, at oplysninger kun kan offentliggøres med tilsynsmyndighedernes udtrykkelige tilladelse, bør disse myndigheder i givet fald kunne betinge deres samtykke af, at visse strenge krav overholdes.

(23) Det er nødvendigt at fremme tilsynsmæssig konvergens, ikke blot hvad angår tilsynsværktøjer, men også hvad angår tilsynspraksis. Det Europæiske Tilsynsudvalg for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger, der er nedsat ved Kommissionens afgørelse 2004/6/EF [35], bør spille en væsentlig rolle i den henseende og regelmæssigt aflægge rapport om fremskridt på området.

(24) For at lette den administrative byrde og undgå dobbeltarbejde bør tilsynsmyndighederne og de nationale statistiske kontorer samarbejde og udveksle oplysninger.

(25) Med henblik på at styrke tilsynet med forsikrings- og genforsikringsselskaber og beskytte forsikringstagerne bør revisorer, i den betydning der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/43/EF af 17. maj 2006 om lovpligtig revision af årsregnskaber og konsoliderede regnskaber, om ændring af Rådets direktiv 78/660/EØF og 83/349/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 84/253/EØF [36], have pligt til omgående at indberette oplysninger, som kan få alvorlig indflydelse på et forsikringsselskabs eller et genforsikringsselskabs finansielle situation eller administrative organisation.

(26) Forsikringsselskaber, der udøver både livs- og skadesforsikringsvirksomhed, bør adskille forvaltningen af disse aktiviteter for at beskytte de livsforsikredes interesser. Disse selskaber bør bl.a. pålægges samme kapitalkrav, som gælder for en tilsvarende forsikringskoncern bestående af et livsforsikringsselskab og et skadesforsikringsselskab, under hensyntagen til kapitalens øgede overførbarhed hos kombinerede forsikringsselskaber.

(27) Vurderingen af forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers finansielle stilling bør bero på fornuftige økonomiske principper og gøre optimal brug af de oplysninger, som leveres af de finansielle markeder, og på de almindeligt tilgængelige data om forsikringstekniske risici.

(28) Værdiansættelsesnormer med henblik på tilsynet bør så vidt muligt være forenelige med udviklingen i internationale regnskabsstandarder for at lette den administrative byrde for forsikrings- eller genforsikringsselskaber.

(29) I overensstemmelse med denne fremgangsmåde bør kapitalkravene dækkes ved hjælp af egenkapital, det være sig balanceførte eller ikke-balanceførte poster. Eftersom ikke alle finansielle ressourcer yder fuld dækning i tilfælde af likvidation og på going concern-basis, bør egenkapitalelementer klassificeres i overensstemmelse med kvalitetskriterier, og den anerkendte egenkapital til dækning af kapitalkravene bør afgrænses tilsvarende. De gældende grænser for egenkapitalelementer bør alene anvendes med henblik på at fastslå forsikrings- og genforsikringsselskabers solvens, og de bør ikke yderligere begrænse disse selskabers frihed med hensyn til deres interne kapitalforvaltning.

(30) For at gøre det muligt for forsikrings- og genforsikringsselskaber at opfylde deres forpligtelser over for forsikringstagerne og de begunstigede bør medlemsstaterne pålægge disse selskaber at oprette tilstrækkelige forsikringsmæssige hensættelser. Beregningen af disse forsikringsmæssige hensættelser bør harmoniseres i hele Fællesskabet for at forbedre sammenligneligheden og gennemsigtigheden.

(31) Beregningen af disse forsikringsmæssige hensættelser bør stemme overens med værdiansættelsen af aktiver og andre forpligtelser samt være markedskonform og i tråd med den internationale udvikling på regnskabs- og tilsynsområdet.

(32) Størrelsen af de forsikringsmæssige hensættelser bør afspejle forsikringsporteføljens grundlæggende karakteristika. Der bør derfor kun anvendes selskabsspecifikke oplysninger til beregningen af disse, for så vidt disse oplysninger sætter forsikrings- og genforsikringsselskaber i stand til bedre at afspejle den underliggende forsikringsporteføljes karakteristika.

(33) Det er nødvendigt at beregne den forventede nutidsværdi af forsikringsforpligtelser på grundlag af aktuelle og troværdige oplysninger og realistiske antagelser under hensyn til finansielle garantier og optioner indeholdt i forsikrings- og genforsikringsaftaler, for at afgive en økonomisk værdiansættelse af forsikrings- eller genforsikrings- forpligtelser. Der bør stilles krav om anvendelse af effektive og harmoniserede aktuarmæssige teknikker.

(34) For at afspejle små og mellemstore virksomheders særlige situation bør der fastlægges forenklede fremgangsmåder for beregning af de forsikringsmæssige hensættelser.

(35) Der bør i tilsynsordningen fastlægges dels et risikofølsomhedskrav, der bygger på en prospektiv beregning for at sikre, at tilsynsmyndighederne kan foretage et præcist og rettidigt indgreb (solvenskapitalkravet), dels et sikkerhedsmæssigt minimumsniveau, som de finansielle ressourcer mindst bør overholde (minimumskapitalkravet). Begge kapitalkrav bør harmoniseres i Fællesskabet for at opnå et ensartet beskyttelsesniveau for forsikringstagere.

(36) Solvenskapitalkravet bør afspejle et niveau for anerkendt egenkapital, som sætter forsikrings- og genforsikringsselskaber i stand til at dække betydelige tab, og som giver forsikringstagerne og de begunstigede en rimelig sikkerhed for, at forfaldne betalinger vil blive effektueret.

(37) For at fremme god risikostyring og bringe de lovregulerede kapitalkrav i overensstemmelse med erhvervslivets praksis bør solvenskapitalkravet fastlægges som den økonomiske kapital, som forsikrings- og genforsikringsselskaber skal råde over for at sikre, at der højst forekommer en konkurssituation hver 200 år. Denne økonomiske kapital bør beregnes på grundlag af disse selskabers sande risikoprofil under hensyntagen til virkningerne af eventuelle risikobegrænsende teknikker såvel som virkningerne af diversificering.

(38) Der bør fastlægges en standardformel til beregning af solvenskapitalkravet, så alle forsikrings- og genforsikringsselskaber har mulighed for at vurdere deres økonomiske kapital. Ved struktureringen af standardformlen bør der benyttes en modulær metode, hvilket indebærer, at hvert enkelt engagement inden for hver risikokategori bør vurderes i et første trin og derefter aggregeres i et andet trin. Hvis selskabets sande risikoprofil afspejles bedre med anvendelsen af virksomhedsspecifikke parametre, bør dette tillades på den forudsætning, at sådanne parametre er beregnet ud fra en standardmetode.

(39) For at afspejle små og mellemstore virksomheders særlige situation bør der fastlægges forenklede fremgangsmåder for beregning af solvenskapitalkravet i henhold til standardformlen.

(40) I overensstemmelse med den risikoorienterede tilgang til solvenskapitalkravet bør det være muligt under specifikke omstændigheder at benytte partielle eller komplette interne modeller i stedet for standardformlen til at beregne dette krav. For at yde forsikringstagerne og de begunstigede et ækvivalent beskyttelsesniveau bør sådanne modeller være underlagt et krav om forudgående tilsynsmæssig godkendelse på grundlag af harmoniserede processer og standarder.

(41) Den nye risikobaserede indfaldsvinkel omfatter principielt ikke begrebet kvantitative begrænsninger for investeringer og kriterier for anerkendelse af aktiver. Det bør dog være muligt at indføre begrænsninger for investeringer og kriterier for anerkendelse af aktiver for at modvirke risici, som ikke er tilstrækkeligt dækket af et delmodul til standardformlen.

(42) Når den anerkendte basiskapital ikke lever op til minimumskapitalkravet, bør forsikrings- og genforsikringsselskabers tilladelse tilbagekaldes, hvis de ikke inden for et kort tidsrum er i stand til at genskabe den anerkendte basiskapital og dermed overholde minimumskapitalkravet.

(43) Det er nødvendigt at beregne minimumskapitalkravet efter en enkel formel på grundlag af data, som kan revideres.

(44) Forsikrings- og genforsikringsselskaber bør råde over aktiver af en tilstrækkelig kvalitet til at dække deres samlede økonomiske behov. Forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers samlede investeringsbeholdning bør administreres efter forsigtighedsprincippet.

(45) Medlemsstaterne bør ikke kræve, at forsikrings- og genforsikringsselskaber investerer deres aktiver i bestemte kategorier af aktiver, da et sådant krav er uforeneligt med den liberalisering af kapitalbevægelser, der er fastsat i traktatens artikel 56.

(46) Det er nødvendigt at forbyde bestemmelser, hvorved medlemsstaterne kan kræve, at forsikringsselskaber eller genforsikringsselskaber skal stille aktiver som sikkerhed for de forsikringsmæssige hensættelser, uanset hvilken form dette krav måtte antage, når forsikringsselskabet er genforsikret hos et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der har opnået tilladelse i henhold til dette direktiv, eller hos et tredjelandsforsikringsselskab, når tilsynsordningen i dette tredjeland anses for at være ækvivalent.

(47) Grundet de europæiske borgeres øgede mobilitet udbydes ansvarsforsikringer for motorkøretøjer i stigende omfang på tværs af landegrænser. For at sikre, at ordningen med grønne kort og aftalerne mellem de nationale foreninger af udbydere af motorkøretøjsforsikringer fortsat fungerer efter hensigten, bør medlemsstaterne kunne pålægge forsikringsselskaber, som på medlemsstaternes område udbyder ansvarsforsikringer for motorkøretøjer i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, at være medlemmer af og deltage i finansieringen af den nationale forening og garantifonden, der er etableret i denne medlemsstat. Medlemsstaten, hvor tjenesteydelserne præsteres, bør pålægge selskaber, der udbyder motorkøretøjsforsikringer, at udnævne en repræsentant på medlemsstatens område for at indsamle alle nødvendige oplysninger i relation til erstatningskrav og repræsentere det pågældende selskab.

(48) Inden for rammerne af det indre marked er det i forsikringstagerens interesse at have adgang til det bredest mulige udvalg af forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet. Den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, eller den medlemsstat, hvor risikoen består, bør derfor sikre, at intet hindrer markedsføringen på dens område af forsikringsprodukter, der udbydes i Fællesskabet, forudsat at de ikke er i strid med gældende retsregler begrundet i almene hensyn i denne medlemsstat, og såfremt de almene hensyn ikke er beskyttet af hjemlandets retsregler.

(49) Der bør indføres en sanktionsordning, som kan bringes i anvendelse, når et forsikringsselskab i den medlemsstat, hvor forpligtelsen eller risikoen består, ikke overholder eventuelle gældende bestemmelser begrundet i almene hensyn.

(50) I et indre marked for forsikring har forbrugeren et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere. Hvis de skal kunne drage fuldt udbytte af denne diversitet og den øgede konkurrence, bør de forsynes med alle nødvendige oplysninger, inden aftalen indgås og i hele aftalens løbetid, således at de kan vælge den aftale, som bedst opfylder deres behov.

(51) Et forsikringsselskab, der tilbyder aftaler om assistance, bør råde over de nødvendige midler til inden for en passende frist at præstere de naturalydelser, som det tilbyder. Der bør fastlægges særlige bestemmelser for beregningen af solvenskapitalkravet og det absolutte minimum for minimumskapitalkravene, som et sådant selskab skal være i besiddelse af.

(52) Den faktiske udøvelse af coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet, som på grund af dens art eller betydning sandsynligvis vil blive dækket gennem international coassurance, bør lettes ved et minimum af harmonisering for at undgå konkurrenceforvridning og forskelsbehandling. Det ledende forsikringsselskab bør i den forbindelse opgøre skaderne og fastsætte mindstebeløbet for de forsikringsmæssige hensættelser. Det er desuden vigtigt, at der for coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet skabes et særligt samarbejde mellem medlemsstaternes tilsynsmyndigheder såvel som mellem disse myndigheder og Kommissionen.

(53) Af hensyn til beskyttelsen af de forsikrede bør den nationale lovgivning om retshjælpsforsikring harmoniseres. Eventuelle interessekonflikter, der bl.a. kan skyldes, at forsikringsselskabet dækker en anden person eller dækker en person med hensyn til både retshjælp og en anden forsikringsklasse, bør så vidt muligt undgås eller afhjælpes. Der findes til dette formål forskellige muligheder for at opnå en passende beskyttelse af forsikringstagernes rettigheder. Uanset hvilken mulighed der vælges, bør alle, der har tegnet en retshjælpsforsikring, være omfattet af ækvivalente garantier.

(54) Konflikter mellem forsikringsselskaber, der dækker retshjælp, og de forsikrede, bør løses på den mest rimelige og hurtigst mulige måde. Medlemsstaterne bør derfor indføre en voldgiftsprocedure eller en anden procedure, som giver tilsvarende sikkerhed.

(55) I visse medlemsstater træder privat eller frivilligt indgået sygeforsikring delvis eller fuldstændig i stedet for den sygesikring, der er indbygget i de sociale sikringsordninger. Sygeforsikring adskiller sig på grund af sit særpræg fra anden skadesforsikring og fra livsforsikring, eftersom det er nødvendigt at sikre, at forsikringstagerne reelt har adgang til en privat eller frivilligt indgået sygeforsikring uanset alder eller risikoprofil. Derfor og på grund af de sociale konsekvenser af sygeforsikringsaftalerne bør tilsynsmyndighederne i den medlemsstat, hvor risikoen består, kunne kræve systematisk anmeldelse af de almindelige og specielle aftalebetingelser for private eller frivilligt indgåede sygeforsikringer med henblik på kontrol af, at disse aftaler delvist eller fuldstændigt træder i stedet for den sygesikring, der er indbygget i den sociale sikringsordning. En sådan kontrol bør ikke være en betingelse for afsætning af forsikringsprodukterne.

(56) Nogle medlemsstater har indført specifikke retsforskrifter til dette formål. Af almene hensyn bør det være muligt at vedtage eller bibeholde sådanne retsforskrifter, såfremt de ikke uforholdsmæssigt begrænser den frie etableringsret eller retten til fri udveksling af tjenesteydelser, idet forskrifterne dog bør anvendes på identisk vis. De pågældende retsforskrifter kan variere alt efter forholdene i den enkelte medlemsstat. Målet om at beskytte almene hensyn kan også nås, hvis det kræves, at forsikringsselskaber, som tegner private eller frivilligt indgåede sygeforsikringer, skal tilbyde standardpolicer, der svarer til dækningen under den lovpligtige sociale sikringsordning, til en præmie, som ikke overstiger et bestemt maksimum, og at de skal deltage i tabsudligningsordninger. Det kan også kræves, at privat eller frivilligt indgået sygeforsikring teknisk skal fungere på samme måde som livsforsikring.

(57) Værtslandene bør kunne kræve af alle forsikringsselskaber, der på deres område for egen risiko tegner lovpligtige arbejdsskadeforsikringer, at de overholder de specifikke nationale bestemmelser vedrørende denne form for forsikring. Et sådant krav kan dog ikke omfatte bestemmelserne om finansielt tilsyn, som udelukkende bør henhøre under hjemlandets kompetence.

(58) Der bør fastsættes regler for special purpose vehicles, som overtager risici fra forsikrings- og genforsikringsselskaber uden at være et forsikringsselskab eller et genforsikringsselskab. Inddrivelige beløb fra en special purpose vehicle bør betragtes som beløb, der kan fratrækkes i medfør af genforsikrings- eller retrocessionsaftaler.

(59) I betragtning af de særlige forhold, der gør sig gældende for finite reinsurance-aktiviteter, bør medlemsstaterne sikre, at forsikrings- og genforsikringsselskaber, der indgår finite reinsurance-aftaler eller udøver finite reinsurance-aktiviteter, på korrekt vis kan identificere, måle og holde kontrol med de risici, der opstår som følge af disse aftaler eller aktiviteter.

(60) For at tage hensyn til de internationale aspekter af genforsikring bør det være muligt at indgå internationale aftaler med et tredjeland, som tager sigte på at definere tilsynsmidlerne over for genforsikringsselskaber, som driver virksomhed på hver kontraherende parts område. Der bør endvidere fastsættes en smidig procedure, der gør det muligt at vurdere den tilsynsmæssige ækvivalens med tredjelande på et fællesskabsgrundlag, således at liberaliseringen af genforsikringstjenesteydelser i tredjelande øges, hvad enten det sker i kraft af reglerne om etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

(61) Foranstaltninger vedrørende tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber i en koncern skal gøre det muligt for de myndigheder, der fører tilsyn med et forsikrings- eller genforsikringsselskab, at danne sig et mere pålideligt billede af selskabets finansielle situation.

(62) Et sådant tilsyn på koncernniveau bør i det fornødne omfang tage hensyn til forsikringsholdingselskaber og blandede forsikringsholdingselskaber. Dette direktiv bør dog på ingen måde indebære, at medlemsstaterne har pligt til at føre tilsyn med de enkelte selskaber.

(63) Selv om tilsynet med de enkelte forsikrings- og genforsikringsselskaber forbliver det grundlæggende princip for tilsynet med forsikringsselskaber, er det nødvendigt at fastslå, hvilke selskaber der er omfattet af tilsyn på koncernniveau.

(64) Tilsyn med koncerner bør i alle tilfælde gælde for det endelige deltagende selskab, som har sit hovedsæde i Fællesskabet. Medlemsstaterne bør dog kunne tillade, at deres tilsynsmyndigheder fører tilsyn på koncernniveau for et begrænset antal lavere niveauer, når de skønner dette nødvendigt.

(65) Det er nødvendigt at beregne solvensen på koncernniveau for forsikrings- og genforsikringsselskaber, der udgør en del af en koncern.

(66) Forsikrings- og genforsikringsselskaber, der tilhører en koncern, bør kunne ansøge om godkendelse af en intern model, der anvendes til solvensberegningen på både koncernniveau og individuelle niveauer.

(67) Det er nødvendigt at sikre, at egenkapitalen er hensigtsmæssigt fordelt inden for koncernen og disponibel til om fornødent at beskytte forsikringstagerne og de begunstigede. Forsikrings- og genforsikringsselskaber inden for en koncern bør til dette formål have en tilstrækkelig egenkapital til at dække deres solvenskapitalkrav, medmindre målet om beskyttelse af forsikringstagerne og de begunstigede effektivt kan opfyldes på anden vis. Forsikrings- og genforsikringsselskaber inden for en koncern bør derfor i nærmere bestemte tilfælde have tilladelse til at dække deres solvenskapitalkrav med støtte fra koncernen ifølge en erklæring fra moderselskabet. Med henblik på at vurdere behovet for og forberede en eventuel kommende revision af ordningen for koncernstøtte bør Kommissionen aflægge beretning om medlemsstaternes regler og tilsynsmyndighedernes praksis på dette område.

(68) Solvenssituationen for et forsikrings- eller genforsikringsselskab, der er et datterselskab under et forsikringsholdingselskab, et tredjelandsforsikringsselskab eller et tredjelandsgenforsikringsselskab, kan påvirkes af de finansielle ressourcer i den forsikringskoncern, selskabet er en del af, og af fordelingen af disse ressourcer inden for koncernen. Tilsynsmyndighederne bør derfor have mulighed for på koncernniveau at føre tilsyn med og træffe passende foranstaltninger over for forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet, hvis dets solvenssituation er kritisk eller i fare for at blive det.

(69) Risikokoncentrationer og koncerninterne transaktioner kan påvirke forsikringsselskabers eller genforsikringsselskabers finansielle stilling. Tilsynsmyndighederne bør derfor kunne føre generelt tilsyn med visse typer af risikokoncentrationer og koncerninterne transaktioner og træffe passende foranstaltninger over for forsikringsselskabet eller genforsikringsselskabet, hvis dets solvenssituation er kritisk eller i fare for at blive det.

(70) Forsikrings- og genforsikringsselskaber i en koncern bør have et egnet ledelsessystem, der kan underkastes tilsynsmæssig kontrol.

(71) Alle forsikrings- eller genforsikringskoncerner, der underkastes tilsyn på koncernniveau, bør have en koncerntilsynsførende udnævnt blandt de involverede tilsynsmyndigheder. Den koncerntilsynsførendes rettigheder og pligter bør omfatte hensigtsmæssige koordinerings- og beslutningsbeføjelser. De myndigheder, der er involveret i tilsynet med forsikrings- og genforsikringsselskaber, som tilhører samme koncern, bør fastlægge koordineringsarrangementer.

(72) Tilsynsmyndighederne bør have adgang til alle de oplysninger, der er relevante for tilsynet på koncernniveau. Der bør etableres et samarbejde mellem de myndigheder, som er ansvarlige for tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber, samt mellem disse myndigheder og de myndigheder, der er ansvarlige for tilsyn med selskaber inden for de øvrige finansielle sektorer.

(73) Forsikrings- og genforsikringsselskaber, der er en del af en koncern med hovedsæde uden for Fællesskabet, bør være underkastet ækvivalente og passende tilsynsordninger på koncernniveau. Det er derfor nødvendigt at indføre gennemsigtige regler og informationsudveksling med myndigheder i tredjelande om alle relevante omstændigheder.

(74) Da den nationale lovgivning om saneringsforanstaltninger og likvidation ikke er harmoniseret, er det hensigtsmæssigt inden for rammerne af det indre marked at sikre en gensidig anerkendelse af medlemsstaternes saneringsforanstaltninger og likvidationsprocedurer for så vidt angår forsikringsselskaber og af det nødvendige samarbejde under hensyntagen til behovet for ensartethed, universalitet, samordning og offentlighed i henseende til sådanne foranstaltninger samt ensartet behandling og beskyttelse af forsikringskreditorer.

(75) Det bør sikres, at de saneringsforanstaltninger, som den kompetente myndighed i en medlemsstat har truffet med henblik på at bevare eller genoprette et forsikringsselskabs finansielle soliditet og for i så høj grad som muligt at forebygge en likvidation, får fuld virkning inden for Fællesskabet. Virkningerne af sådanne saneringsforanstaltninger og likvidationsprocedurer i forhold til tredjelande bør dog ikke berøres heraf.

(76) Der bør skelnes mellem kompetente myndigheder med hensyn til saneringsforanstaltninger og likvidationsprocedurer og tilsynsmyndigheder for forsikringsselskaber.

(77) Definitionen af "filial" i henseende til insolvens bør i overensstemmelse med de eksisterende principper for insolvens tage hensyn til forsikringsselskabets status som én juridisk person. Hjemlandets lovgivning bør imidlertid bestemme, hvorledes de aktiver og passiver, som indehaves af uafhængige personer, der har fast bemyndigelse til at handle som befuldmægtigede for forsikringsselskabet, skal behandles i forbindelse med et forsikringsselskabs likvidation.

(78) Der bør fastlægges betingelser således, at likvidation, som uden at være baseret på insolvens indebærer, at der opstilles en rangorden for fyldestgørelse af forsikringskrav, også er omfattet af dette direktiv. Når de ansatte i et forsikringsselskab fremsætter fordringer i relation til arbejdsaftaler eller arbejdsforhold, bør en national løngarantifond kunne indtræde i deres rettigheder. En sådan indtræden bør være omfattet af behandlingen i henhold til hjemlandets lovgivning (lex concursus).

(79) Saneringsforanstaltninger udelukker ikke, at der indledes en likvidation. Likvidation bør derfor kunne indledes, uden at der er truffet saneringsforanstaltninger, eller efter at sådanne foranstaltninger er vedtaget, og den kan afsluttes med en tvangsakkord eller andre tilsvarende foranstaltninger, herunder saneringsforanstaltninger.

(80) Afgørelser om likvidation af forsikringsselskaber bør alene kunne træffes af de kompetente myndigheder i hjemlandet. Afgørelserne bør have virkning i hele Fællesskabet og bør anerkendes af alle medlemsstaterne. Afgørelserne bør offentliggøres i overensstemmelse med procedurerne i hjemlandet og i Den Europæiske Unions Tidende. Oplysningerne bør også stilles til rådighed for kendte kreditorer med bopæl i Fællesskabet, som bør have ret til at anmelde fordringer eller indgive bemærkninger.

(81) Alle forsikringsselskabets aktiver og passiver bør inddrages i likvidationen.

(82) Alle betingelser for indledning, afvikling og afslutning af likvidationen bør være underlagt hjemlandets lovgivning.

(83) For at sikre en samordnet indsats blandt medlemsstaterne, bør tilsynsmyndighederne i hjemlandet og i alle andre medlemsstater straks underrettes om indledningen af en likvidation.

(84) Det er yderst vigtigt, at forsikrede personer, forsikringstagere, begunstigede og enhver skadelidt, som har ret til at rejse krav direkte mod forsikringsselskabet som følge af forsikringstransaktioner, er beskyttet i forbindelse med likvidationen, men denne beskyttelse bør dog ikke omfatte fordringer, som ikke følger af forpligtelser i henhold til forsikringsaftaler eller forsikringstransaktioner, men af et civilretligt ansvar, som en befuldmægtiget har udløst under forhandlinger, og som denne i henhold til den lovgivning, som gælder for forsikringsaftalen eller forsikringstransaktionen, ikke selv hæfter for i forbindelse med den pågældende aftale eller transaktion. Med henblik herpå bør medlemsstaterne kunne vælge mellem ækvivalente metoder for at sikre forsikringskreditorer særbehandling, idet ingen af disse metoder dog må forhindre en medlemsstat i at indføre en rangorden mellem forskellige kategorier af forsikringskrav. Der bør derudover sikres en passende balance mellem beskyttelsen af forsikringskreditorer og andre privilegerede kreditorer, som er beskyttet i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning.

(85) Indledningen af en likvidation bør medføre, at forsikringsselskabets tilladelse til at drive virksomhed inddrages, medmindre dette allerede er sket.

(86) Kreditorerne bør i en likvidation have ret til at anmelde fordringer eller skriftligt indgive bemærkninger til fordringerne. Fordringer fra kreditorer, som har bopæl i en anden medlemsstat end hjemlandet, bør behandles på samme måde som tilsvarende fordringer i hjemlandet uden nogen forskel på grundlag af nationalitet eller bopæl.

(87) For at beskytte berettigede forventninger og sikkerheden i forbindelse med bestemte transaktioner i andre medlemsstater end hjemlandet er det nødvendigt at afgøre, hvilken lovgivning der gælder for konsekvenserne af saneringsforanstaltninger og likvidationsprocedurer for verserende retssager og individuel tvangsfuldbyrdelse som følge af retssager.

(88) De foranstaltninger, der er nødvendige for gennemførelsen af dette direktiv, bør vedtages i henhold til Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni 1999 om fastlæggelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbestemmelser, der tillægges Kommissionen [37]. Kommissionen bør bl.a. have beføjelse til at vedtage de nødvendige foranstaltninger angående tilpasning af bilag og foranstaltninger, som bl.a. specificerer de tilsynsmæssige beføjelser og tiltag, der skal iværksættes, og som nærmere fastlægger krav til f.eks. ledelsessystem, oplysningspligt, beregning af forsikringsmæssige hensættelser og kapitalkrav, investeringsregler og tilsyn med koncerner. Da der er tale om generelle foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i direktivet og at supplere det med nye ikke-væsentlige bestemmelser, bør de vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 5a i afgørelse 1999/468/EF.

(89) Eftersom målet for foranstaltningen ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af den eller de pågældende medlemsstater og derfor på grund af omfang og virkninger bedre kan gennemføres på fællesskabsplan, kan Fællesskabet træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går dette direktiv ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

(90) Bestemmelserne i Rådets direktiv 64/225/EØF af 25. februar 1964 om ophævelse af begrænsningerne i etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for genforsikring og retrocession [38], Rådets direktiv 73/240/EØF af 24. juli 1973 om ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden inden for direkte forsikring bortset fra livsforsikring [39], Rådets direktiv 76/580/EØF af 29. juni 1976 om ændring af direktiv 73/239/EØF om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring [40] og Rådets direktiv 84/641/EØF af 10. december 1984 om ændring, navnlig for så vidt angår turistassistance, af første direktiv 73/239/EØF om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring [41] bør ophæves, da de nu er forældede.

(91) Forpligtelsen til at gennemføre dette direktiv i national ret bør kun omfatte de bestemmelser, hvori der er foretaget væsentlige ændringer i forhold til de tidligere direktiver. Forpligtelsen til at gennemføre bestemmelser, der er uændrede, er fastsat i de tidligere direktiver.

(92) Dette direktiv bør ikke berøre medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de frister for gennemførelse af direktiverne i national ret, der er fastsat i bilag VI, del B -

2002/83/EF (tilpasset)

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

AFSNIT I

ALMINDELIGE BESTEMMELSER OM ADGANG TIL OG UDØVELSE AF DIREKTE FORSIKRINGSVIRKSOMHED OG GENFORSIKRINGSVIRKSOMHED

KAPITEL I

GENSTAND, ANVENDELSESOMRÅDE OG DEFINITIONER OG ANVENDELSESOMRÅDE

Afdeling 1 – Genstand og anvendelsesområde

2002/83/EF art. 2 (tilpasset)

Artikel 1

Genstand

Dette direktiv vedrører fastsætter bestemmelser om følgende:

(1). adgang til og udøvelse af selvstændig direkte forsikringsvirksomhed og genforsikringsvirksomhed i Fællesskabet udøvet gennem selskaber, der er etableret i en medlemsstat, eller som ønsker at etablere sig i en medlemsstat, og udøvelse af de nedenfor anførte former for virksomhed:

(2) tilsynet med forsikrings- og genforsikringskoncerner

(3) reorganisering og likvidation af selskaber, der udøver direkte forsikringsvirksomhed.

84/641/EØF art. 1 og 2002/83/EF art. 2 (tilpasset)

Artikel 2

Anvendelsesområde

1. Dette direktiv vedrører adgang til og udøvelse af selvstændig finder anvendelse på direkte tegnende livsforsikrings- og skades forsikringsselskabervirksomhed, herunder den i stk. 2 nævnte assistancevirksomhed, udøvet gennem virksomheder, der er etableret på en medlemsstats område, eller som ønsker at etablere sig der.

2005/68/EF art. 1 (tilpasset)

1. Dette direktiv fastsætter regler for adgang til og udøvelse af selvstændig Det finder også anvendelse på genforsikringsvirksomhed gennem genforsikringsselskaber, der alene udøver genforsikringsvirksomhed, og som er etableret i på en medlemsstats område, eller som ønsker at etablere sig der, dog med undtagelse af afsnit IV i en medlemsstat.

84/641/EØF art. 1 (tilpasset)

2. Med henblik på stk. 1, første afsnit, inkluderer skadesforsikringsvirksomhed Assistancevirksomhed vedrører bestående i at yde assistance til personer, der kommer i vanskeligheder under befordring eller under fravær fra bopælen eller det faste sædvanlige opholdssted. Den består i mod forudgående præmiebetaling at forpligte sig til omgående at yde den sikrede i henhold til en aftalekontrakt om assistance bistand i de tilfælde og på de betingelser, der er fastsat i aftalenkontrakten, når vedkommende kommer i vanskeligheder som følge af en hændelig begivenhed.

Bistanden kan bestå i kontantydelser eller naturalydelser. Naturalydelserne kan også præsteres ved benyttelse af tjenesteyderens eget personale eller materiel.

Assistancevirksomhed omfatter ikke pasning, vedligeholdelse, eftersalgsservice eller blot henvisning til eller tilvejebringelse af bistand ved formidling.

3. Klassifikationen i forsikringsklasser af den i nærværende artikel omhandlede virksomhed er anført i bilaget.

2002/83/EF (tilpasset)

nyt

3. For så vidt angår livsforsikring finder dette direktiv anvendelse på følgende:

a) 1. følgende former for livsforsikringsvirksomhed forsikring, såfremt den er baseret på en aftale kontrakt:

ai) livsforsikring, dvs. navnlig der omfatter livsbetinget kapitalforsikring, ophørende eller livsvarig livsforsikring, livsforsikring med udbetaling i levende live, livsforsikring med tilbagebetaling af præmier, forsikring, der kommer til udbetaling ved ægteskab, forsikring, der kommer til udbetaling ved fødsel

bii) renteforsikring

ciii) livsforsikringsselskabernes accessoriske forsikringer, der tegnes i tilknytning til livsforsikringer, dvs. navnlig forsikring mod legemsbeskadigelse herunder erhvervsudygtighed, forsikring mod dødsfald som følge af ulykkestilfælde, forsikring mod invaliditet som følge af ulykkestilfælde eller sygdom, såfremt disse forskellige forsikringer tegnes i tilknytning til livsforsikring

div) den forsikringsform, der praktiseres i Irland og Det Forenede Kongerige under betegnelsen "permanent health insurance" (sygeforsikring, som indgås for en lang periode og er uopsigelig)

b) 2. følgende former for virksomhed, såfremt de er baseret på en aftalekontrakt og er undergivet tilsyn fra de administrative myndigheder, der er kompetente til at udøve tilsyn med privatforsikring:

ai) tontinevirksomhed, der indebærer oprettelse af medlemssammenslutninger med henblik på fælles kapitalisering af bidragene og udbetaling af den herved opståede formue enten til de overlevende eller til de afdødes arvinger eller begunstigede (tontiner)

bii) kapitaliseringsvirksomhed baseret på aktuarberegninger, og som omfatter forpligtelser af en nærmere fastsat varighed og beløbsstørrelse, mod erlæggelse af et engangsbeløb eller forud fastsatte regelmæssige indbetalinger

ciii) virksomhed, der omfatter forvaltning af kollektive pensionsmidler, dvs. virksomhed, der for det pågældende selskab består i at anbringe midlerne herunder forvaltning af investeringer og især de aktiver, der dækker reserverne hensættelserne i de organer, som betaler ydelserne ved dødsfald, i levende live eller ved bortfald eller nedsættelse af erhvervsevnen

div) virksomhed som omhandlet i nr. iii) litra c), når der hertil er knyttet en forsikringsgaranti med sigte på enten bevarelse af kapitalen eller sikring af en minimumsrente

ev) virksomhed, som udøves af den slags livs forsikringsselskaber, der er omhandlet i den franske "Code des assurances", bog IV, afsnit 4, kapitel 1.

3. c) Vvirksomhed, der er afhængig af levetiden, og som er nærmere bestemt eller fastsat i lovgivningen om socialforsikring, såfremt en sådan virksomhed udøves eller forvaltes af livs forsikringsselskaber for disses egen risiko, i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning.

73/239/EØF art. 2, stk. 1, litra d), og 2002/83/EF art. 3, stk. 4 (tilpasset)

nyt

Afdeling 2 – Udelukkelse fra anvendelsesområdet

Underafdeling 1 - generelt

Artikel 3

Lovbestemte ordninger

Dette direktiv finder ikke anvendelse på direkte med forbehold af artikel 2, nr. 3, forsikring, der omfattes af en lovbestemt social sikringsordning, jf. dog artikel 2, stk. 3, litra c).

nyt

Artikel 4

Udelukkelse fra anvendelsesområdet som følge af størrelse

1. Dette direktiv finder ikke anvendelse på forsikringsselskaber, hvis årlige præmieindtægter ikke overstiger 5 mio. EUR, jf. dog artikel 5-10.

2. Hvis det i stk. 1 anførte beløb overskrides i tre på hinanden følgende år, finder dette direktiv anvendelse fra det fjerde år.

73/239/EØF art. 2 (tilpasset)

Underafdeling 2 - skadesforsikring

Artikel 5

Virksomhedsformer

For så vidt angår skadesforsikringsselskaber vedrører dette direktiv ikke

1. Følgende forsikringer:

a) livsforsikring, d.v.s. navnlig livsbetinget kapitalforsikring, ophørende eller livsvarig livsforsikring, livsforsikring med udbetaling i levende live, livsforsikring med tilbagebetaling af præmier, tontiner, forsikring betalbar ved ægteskab og forsikring betalbar ved fødsel;

b) livrente

c) livsforsikringsselskabernes accessoriske forsikringer, d.v.s. forsikring mod legemsbeskadigelse herunder uarbejdsdygtighed, forsikring mod dødsfald som følge af ulykkestilfælde forsikring mod invaliditet som følge af ulykkestilfælde eller sygdom, såfremt disse forskellige forsikringer tegnes accessorisk til livsforsikring; d) forsikringer, der er omfattet af en lovbestemt social sikringsordning;

e) den forsikringsform, der praktiseres i Irland og Det Forenede Kongerige under betegnelsen »permanent health insurance« (sygeforsikring, som indgås for en lang periode og er uopsigelig).

2. Ffølgende former for virksomhed:

a1) kapitalisationsvirksomhed, således som denne er nærmere fastlagt i de enkelte medlemsstaters lovgivning;

b2) virksomhed, der udøves af forsørgelses- og understøttelsesorganer, hvis ydelsen varierer efter de disponible midler, medens medlemsbidraget udgør et fast beløb;

c3) virksomhed, der udøves af en organisation, der ikke har status som juridisk person, og hvis formål er gensidig sikring af dens medlemmer uden betaling af præmier og uden oprettelse af forsikringsmæssige hensættelser tekniske reserver;

87/343/EØF art. 1, stk. 1 (tilpasset)

d4) indtil en senere samordning, eksportkreditvirksomhed for statens regning eller med statsgaranti eller de tilfælde, hvor staten står som forsikrer.

84/641/EØF art. 2 (tilpasset)

nyt

Artikel 6

Assistance

1. Dette direktiv vedrører ikke assistancevirksomhed, der opfylder alle følgende betingelser:

a) Assistancevirksomhed ved hvilken forpligtelsen er begrænset til de nedenfor anførte former for virksomhed, når disse udøves i forbindelse med assistancen ydes i tilfælde af en ulykke eller en skade, der rammer et vejkøretøj, når ulykken eller skaden er sket og som normalt er sket på området inden for den medlemsstat, hvor yderen af sikkerheden er hjemmehørende:

b) assistanceforpligtelsen er begrænset til følgende opgaver:

i) reparation på stedet, hvor yderen af sikkerheden i de fleste tilfælde anvender sit eget personale og materiel

ii) transport af køretøjet til det nærmeste eller mest hensigtsmæssige sted, hvor reparation kan foretages, samt eventuel befordring, i almindelighed med samme hjælpekøretøj, af føreren og passagererne til det nærmeste sted, hvorfra de kan fortsætte deres rejse på anden måde

iii) såfremt den medlemsstat, hvor yderen af sikkerheden er hjemmehørende, bestemmer det: transport af det pågældende køretøj, eventuelt ledsaget af føreren og passagererne, til disses bopæl, udgangspunkt eller oprindelige bestemmelsessted inden for den pågældende medlemsstat,

c) assistancen ydes ikke medmindre disse former for virksomhed udøves af en virksomhed, der er omfattet af dette direktiv.

2. I de tilfælde, der er omhandlet i de to første led stk. 1, litra b), nr. i) og ii), skal betingelsen om, at ulykken eller skaden skal være sket på området inden for den medlemsstat, hvor yderen af sikkerheden er hjemmehørende, a) ikke være opfyldt, når denne er en organisation, som den sikrede er medlem af den organisation, der yder sikkerheden , og såfremt reparationen eller transporten af køretøjet blot ved forevisning af medlemskortet og uden betaling af tillægspræmie foretages af en tilsvarende organisation i det pågældende land i henhold til en aftale om gensidighed, b) ikke være til hinder for ydelse af en sådan assistance i eller, i Irlands og Det Forenede Kongeriges tilfælde, når assistancen ydes af en og samme organisation med virksomhed i begge disse stater.

3. Direktivet finder ikke anvendelse på de former for virksomhed, I det tilfælde, der er omhandlet i tredje led stk. 1, litra b), nr. iii), og såfremt ulykken eller skaden er