4) en procedure for behandling af klager, som transportører skal stille til rådighed for alle passagerer, og

2) adgang til transport for handicappede eller bevægelseshæmmede uden ekstra omkostninger (transportører kan kun afvise at transportere passagerer med handicap, hvis det er fysisk umuligt at befordre dem på grund af køretøjets konstruktion eller infrastrukturen af busstoppesteder eller terminaler, eller af hensyn til sundheds- og sikkerhedsmæssige krav)

Kommissionen hørte i 2016 interessenterne om anvendelsen af forordning (EU) nr. 181/2011, før den forelagde sin rapport om anvendelsen af forordningen for Europa-Parlamentet og Rådet. Under denne høring kritiserede passagerorganisationerne medlemsstaterne for at indrømme for mange fritagelser. De mente, at den omfattende brug af fritagelser fratager passagererne deres retssikkerhed muligheden for at udnytte deres rettigheder fuldt ud (navnlig fordi det er vanskeligt for passagererne at vide, hvilken medlemsstat der anvender hvilke fritagelser).

Medlemsstaterne kan fritage deres indenlandske rutekørsler fra anvendelsen af alle eller nogle af bestemmelserne i forordningens kapitel III om rettigheder for passagerer med handicap eller nedsat bevægelighed, hvis de sikrer, at beskyttelsen af handicappede og bevægelseshæmmede i henhold til deres nationale regler er mindst den samme som i henhold til forordningen. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om disse indrømmede fritagelser. Kommissionen træffer passende foranstaltninger, hvis en sådan fritagelse ikke anses for at være i overensstemmelse med kravet om, at beskyttelsen af handicappede og bevægelseshæmmede i henhold til de nationale regler er mindst den samme som i henhold til forordningen.

2.3 Fritagelse for rutekørsel fra nogle eller alle bestemmelser vedrørende rettighederne for passagerer med handicap eller nedsat bevægelighed i overensstemmelse med forordningens artikel 18, stk. 1

2.2 Fritagelse for rutekørsel, når en betydelig del af rutekørslen (herunder mindst ét planmæssigt stop) foretages uden for Den Europæiske Union i overensstemmelse forordningens artikel 2, stk. 5

Medlemsstaterne kunne indtil den 28. februar 2017 på et gennemsigtigt og ikke-diskriminerende grundlag fritage udelukkende indenlandsk rutekørsel, hvis den planlagte afstand var lig med eller over 250 km, fra anvendelsen af ikkekernerettighederne. Denne fritagelse kunne forlænges én gang med en periode på højst fire år (der senest udløber den 28. februar 2021).

Kommissionen opfordrede derfor i rapporten de medlemsstater, der havde indrømmet fritagelser fra forordningen, til inden den 28. marts 2017 at undersøge, om det på grundlag af deres erfaringer var nødvendigt at fortsætte disse fritagelser.

Kommissionen iværksatte i september 2017 en rundspøge af de nationale håndhævelsesorganer, hvor de blev bedt om at redegøre for, hvorfor deres medlemsstat havde besluttet at indrømme disse fritagelser eller ej.

Medlemsstaterne forklarede deres beslutninger om at indrømme fritagelser som følger: Nederlandene, Tjekkiet og Ungarn fritog udelukkende indenlandsk rutekørsel for at give de nationale operatører mere tid til at forberede anvendelsen af forordningen og foretage de nødvendige investeringer (f. eks. adgang til busser og infrastruktur). Estland og Letland fritog disse rutekørsler, fordi anvendelsen af forordningen i sin helhed på indenlandske rutekørsler ville være en betydelig byrde for operatørerne, der i givet fald ville blive nødt til at indstille driften af visse rutekørsler. Kroatien indrømmede denne fritagelse på anmodning af de nationale busselskaber. Det Forenede Kongerige indrømmede denne fritagelse i overensstemmelse med regeringens overordnede politik om at gøre brug af alle undtagelser fra EU-lovgivningen, der vil mindske omkostningerne for virksomhederne.

Estland, Letland, Nederlandene og Tyskland forklarede, at de fritog rutekørsler, hvor en betydelig del af rutekørslen finder sted uden for Den Europæiske Union, for at genforhandle deres bilaterale aftaler om personbefordring med tredjelande og indføre lignende artikler om passagerrettigheder i disse aftaler.

4. Konklusion

Flere medlemsstater har indrømmet omfattende fritagelser i de første fire år efter forordningens ikrafttræden for at give busselskaberne mulighed for at forberede sig på dens anvendelse. Da de i 2017 skulle genoverveje, om de skulle fortsætte med at anvende fritagelserne, fandt nogle af disse medlemsstater, at busselskaberne var forberedt på at anvende forordningen i sin helhed, og at der ikke var behov for fortsat at indrømme fritagelserne. Der er dog stadig 10 medlemsstater, hvor én eller to af nævnte fritagelser finder anvendelse.