BEGRUNDELSE

1.BAGGRUND FOR FORSLAGET

Generelt betragtes aftalt spil som en af de største trusler mod den moderne idrætsverden. Aftalt spil underminerer idrættens værdier, såsom integritet, fairplay og respekt for andre. Der er risiko for, at aftalt spil skaber modvilje mod organiseret idræt blandt fans og tilhængere. Desuden indebærer aftalt spil ofte organiserede kriminelle netværk, der er aktive på verdensplan. Dette er et problem, som anses for vigtigt af de offentlige myndigheder, idrætsverdenen og de retshåndhævende instanser på verdensplan. Som reaktion på disse udfordringer opfordrede Europarådet i sommeren 2012 de lande, der har underskrevet den europæiske kulturkonvention, til at indlede forhandlinger om en konvention fra Europarådet om bekæmpelse af manipulation af idrætsresultater. Forhandlingerne blev indledt i oktober 2012 med det første møde i Europarådets redaktionsgruppe.

Den 13. november 2012 vedtog Kommissionen "henstilling med henblik på Rådets afgørelse om bemyndigelse af Europa-Kommissionen til at deltage på EU's vegne i forhandlingerne om en international konvention fra Europarådet om bekæmpelse af manipulation af sportsresultater". Kommissionens henstilling blev sendt videre til Rådets arbejdsgruppe om idræt den 15. november 2012. Efter drøftelser i Rådets arbejdsgruppe opsplittede Rådet udkastet til en rådsafgørelse i to afgørelser, fordi Rådet indføjede et materielt retsgrundlag, som bl.a. hviler på TEUF, del 3, afsnit V. Den ene afgørelse om spil og idræt blev vedtaget af Rådet den 10. juni 2013. Den anden afgørelse blev vedtaget af Rådet den 23. september 2013 og vedrørte spørgsmål om samarbejde i straffesager og politisamarbejde.

Den 9. juli 2014 vedtog Europarådets ministerrepræsentanter konventionen om manipulation af idrætskonkurrencer. Konventionen blev åbnet for undertegnelse den 18. september 2014 ved Europarådets konference for ministre med ansvar for idræt. I henhold til artikel 32, stk. 1, er konventionen åben for Den Europæiske Unions undertegnelse. Siden da har en række parter, herunder mange medlemsstater, underskrevet konventionen.

Kommissionen forelagde den 2. marts 2015 Rådet forslag til Rådets afgørelser om undertegnelse af konventionen på Unionens vegne, (i) et forslag til Rådets afgørelse om undertegnelse af konventionen på Unionens vegne for så vidt angår anliggender, som vedrører materiel strafferet og retligt samarbejde i straffesager {COM(2015)86} baseret på artikel 82, stk. 1, og 83, stk. 1, i TEUF og (ii) et forslag til Rådets afgørelse om undertegnelse af konventionen på Unionens vegne for så vidt angår anliggender, som vedrører materiel strafferet og retligt samarbejde i straffesager {COM(2015)84} baseret på artikel 114 og 165 i TEUF. Begrundelsen til Kommissionens forslag indeholdt en detaljeret analyse af konventionens kompetence. Kommissionens forslag blev senest drøftet i Coreper den 11. og 20. november 2015. Ved denne lejlighed konkluderede formandskabet, at man ikke ville gå videre med sagen, før man havde opnået godkendelse fra alle delegationer.

Derfor har Unionen endnu ikke underskrevet konventionen. Kommissionen mener, at undertegnelsen af konventionen bør indgå i Kommissionens bestræbelser på at bidrage til bekæmpelsen af aftalt spil sideløbende med andre redskaber, som f.eks. det kommende kommissionsinitiativ om aftalt spil i forbindelse med væddemål, Kommissionens meddelelse fra 2012 om onlinespil, EU-ekspertgruppen om aftalt spil og forberedende foranstaltninger og projekter om aftalt spil.

Nærværende forslag vedrører det retlige instrument til indgåelse af aftalen.

2. AFTALEN

I henhold til artikel 1 i konventionen er dens formål "at bekæmpe manipulation af idrætskonkurrencer for at beskytte integriteten og etikken i idrætten i overensstemmelse med princippet om idrættens autonomi". Konventionens vigtigste mål er således at "beskytte integriteten og etikken i idrætten". Dette gør den gennem en række foranstaltninger, som sigter mod at forebygge, opdage og sanktionere manipulation af idrætskonkurrencer. Set i lyset heraf fremmer konventionen også det internationale samarbejde og opretter en overvågningsmekanisme, som skal sikre, at der følges op på konventionens bestemmelser.

Således anvender konventionen en flerstrenget tilgang til at bekæmpe manipulation af idrætskonkurrencer. I overensstemmelse hermed er de foranstaltninger, der skal vedtages, af forskellig karakter og indvirker på forskellige retlige områder, idet forebyggelsesaspektet er gennemgående. Andre relevante retlige områder er materiel strafferet, retligt samarbejde i straffesager, databeskyttelse og regulering af spillevirksomhed.

De fleste af bestemmelserne om forebyggelse fremgår af kapitel II og III i konventionen, og derfor fastsættes der i kapitel III en række bestemmelser, som skal lette informationsudvekslingen mellem alle interesserede parter.

Foranstaltninger vedrørende spillevirksomhed kan være underlagt det indre markeds friheder vedrørende etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser, for så vidt spiludbydere udøver en økonomisk aktivitet. Navnlig for så vidt angår artikel 3, stk. 5, litra a), og artikel 11 refererer definitionen af "ulovligt udbud af sportsvæddemål" til ethvert sportsvæddemål, hvis type eller spiludbyder er ulovlige i det kontraherende land, hvor forbrugeren er bosiddende. Begrebet "gældende lovgivning" omfatter EU-lovgivningen. Dette indebærer, at der skal tages hensyn til enhver ret, der udspringer af EU-lovgivningen, og at medlemsstatens nationale lovgivning skal være i overensstemmelse med EU-lovgivningen, herunder navnlig bestemmelserne om det indre marked.

Artikel 9-11 er derimod rettet mod foranstaltninger, som kan medføre en vis grad af gensidig tilnærmelse af lovgivning. Eksempelvis foreslås i konventionens artikel 9 en vejledende liste af foranstaltninger, som kan træffes af den relevante spillemyndighed, "hvor nødvendigt", for at bekæmpe manipulation af idrætskonkurrencer i forbindelse med sportsvæddemål. Artikel 10, stk. 1, i konventionen foreskriver, at "de kontraherende parter skal vedtage lovgivningsmæssige retsakter eller andre foranstaltninger, som må anses for nødvendige for at forhindre interessekonflikt mellem og misbrug af insiderinformation af fysiske og juridiske personer involveret i udbud af sportsvæddemålsprodukter (...)" (understregning tilføjet). Konventionens artikel 10, stk. 3, sigter mod at indføre indberetningspligt, idet: "de kontraherende parter skal vedtage lovgivningsmæssige retsakter eller andre foranstaltninger, som må anses for nødvendige for at forpligte udbydere af sportsvæddemål til at rapportere irregulære eller mistænkelige væddemål hurtigst muligt til den væddemålsregulerende myndighed (...)" (understregning tilføjet). Endelig giver artikel 11 i konventionen om illegale sportsvæddemål de kontraherende parter endnu større spillerum. Den lyder: "de kontraherende parter skal undersøge de mest passende metoder til at bekæmpe udbydere af ulovlige sportsvæddemål og skal overveje at vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med den gældende nationale lovgivning, herunder (...)."

Dette viser, at konventionens artikel 9 og artikel 10, stk. 1 og 3, danner grundlag for en eventuel harmonisering, jf. artikel 114 i TEUF, for så vidt spiludbydere udøver en økonomisk aktivitet. Artikel 11, som er mere fleksibelt formuleret, indebærer også nogen grad af gensidig tilnærmelse af bestemmelserne, som også kan være omfattet af artikel 114 i TEUF om det indre markeds oprettelse og funktion.

Desuden kan konventionens artikel 11 også indvirke på tjenesteydelser, der leveres fra et tredjeland. De pågældende foranstaltninger, som direkte vedrører "adgang" til sådanne tjenesteydelser, vil være omfattet af Unionens fælles handelspolitik, jf. artikel 207 i TEUF.

Kapitel IV vedrører strafferet og samarbejde om håndhævelse (artikel 15-18). Konventionens artikel 15 kriminaliserer ikke generelt udøvelse af manipulation af idrætskonkurrencer, men kun visse former (for så vidt de omfatter korruption, tvang eller bedrageri). Artikel 16 vedrører hvidvaskning af udbytte. På EU-plan er dette reguleret ved Rådets rammeafgørelse 2001/500/JHA samt direktiv 2014/42/EU. Konventionens artikel 16, stk. 3, falder ind under EU's kompetence og artikel 114 i TEUF (direktiv 2005/60/EF om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme). Kapitel V om straffemyndighed (jurisdiktion), retspleje og håndhævelsesforanstaltninger og kapitel VI om sanktioner og foranstaltninger indeholder bestemmelser, som ledsager de materielle strafferetlige bestemmelser i konventionens artikel 15-18. Konventionens artikel 19 (jurisdiktion) er en supplerende bestemmelse til fastlæggelse af de strafferetlige bestemmelser. Konventionens artikel 20, 21 og 25 (efterforskning, beskyttelsesforanstaltninger, beslaglæggelse og konfiskation) er strafferetsplejeforanstaltninger, som kan være omfattet af artikel 82, stk. 2, litra a) og b), i TEUF.

Kapitel VII vedrører internationalt samarbejde om retlige og andre spørgsmål. Det er vigtigt at bemærke, at konventionen ikke indeholder nogen retlig ramme, der erstatter eksisterende bestemmelser, og at den derfor ikke berører eksisterende instrumenter om gensidig bistand i straffe- eller udvisningssager. I den forbindelse er der en række omfattende retlige instrumenter på europæisk plan, som skal lette det retlige samarbejde i straffesager, og som finder anvendelse enten på de forskellige metoder for aftalt spil eller kriminaliserer aftalt spil som en ny lovovertrædelse i medlemsstatens retsregler. Dette vil omfatte konventionens artikel 26.

Konklusioner