KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 10.11.1999 
KOM(1999) 537 endelig udg. 
Meddelelse fra Kommissionen til Europa-
Parlamentet, Rådet, Det Økonomiske og Sociale 
Udvalg og Regionsudvalget 
Femte rapport om gennemførelsen af EU's 
lovpakke for telesektoren 
INDLEDNING OG RESUMÉ 
I denne rapport gøres status over gennemførelsen af det nuværende lovgrundlag for 
telesektoren, inden Kommissionen tager lovgrundlaget op til revision og fremsætter nye 
forslag for at tilpasse det til den markedsmæssige og teknologiske udvikling. Formålet med 
rapporten er at 
> vurdere, i hvor høj grad principperne i harmoniseringsdirektiverne1 er blevet gennemført i 
national lov 
> analysere, hvordan principperne anvendes i praksis i medlemsstaterne 
> underbygge vurderingen med en oversigt over den aktuelle situation på 
teletjenestemarkederne i medlemsstaterne. 
Endelig har rapporten til formål at 
> udpege de vigtigste resterende hindringer for et europæisk enhedsmarked og 
> fremhæve en række elementer, der skal tages i betragtning i den lovgivningsproces, der 
skal udmunde i et revideret retsgrundlag. Kommissionens overvejelser herom beskrives i 
meddelelsen om revurderingen af kommunikationslovgivningen2. 
Rapportens hovedkonklusion er, at det lovgrundlag, der nu er på plads 21 måneder efter 
skæringsdatoen for fuld liberalisering, fremmer teletjenestemarkederne i medlems­
staterne, der kendetegnes af en stigende vækstrate, et stort antal nye markedsdeltagere 
og faldende takster. 
De nationale markeder vil i 1999 være ca. EUR 161 mia. værd3, dvs. lige knap 7% mere end 
i 1998, og værdien af markedet for mobilkommunikation alene er i gennemsnit steget med 
16%. Der er nu over 240 operatører, der udbyder langdistance- og udlandsopkald i 
medlemsstaterne, og mere end 220, der udbyder lokalopkald. Over 180 operatører 
udbyder landsdækkende og internationale nettjenester, mens der er 375 udbydere af 
lokale nettjenester4. Der er udstedt endnu flere tilladelser i disse markedssegmenter, hvilket 
giver forventning om yderligere øget aktivitet i fremtiden. Antallet af internetværter pr. 
1000 indbyggere skønnes i EU som helhed at være steget med gennemsnitligt 125% fra 
januar 1998 til juli 19995. 
Liberaliseringsdirektiverne er gennemført i national ret i alle medlemsstater undtagen Portugal og 
Grækenland, for hvilke fristen for fuld liberalisering er henholdsvis 1. januar 2000 og 31. december 2000. 
Meddelelse om fastsættelse af nye rammebestemmelser for elektronisk kommunikationsinfrastruktur og 
tilhørende tjenester: Revurdering af kommunikationslovgivningen 1999, KOM(1999) 539. 
Taletelefoni-, mobil-, net- og datatjenester. Kilde: EITO (European Information Technology Observatory), 
1999. 
Kilde: De nationale tilsynsmyndigheder. 
Kilde: Internet Software Consortium. 
Privatkundetaksterne på udlandsopkald er i perioden 1997-1999 faldet i de fleste 
medlemsstater med gennemsnitligt 40%6; erhvervstaksterne på samme typer opkald er 
ligeledes faldet i de fleste medlemsstater med gennemsnitligt 25% i den samme periode. 
Taksterne på 1 O-minutters regional- og langdistanceopkald er faldet med henholdsvis 13% og 
30%. 
Bag disse bemærkelsesværdige tal ligger effektive tilladelses-, samtrafik-, takst-, nummer-
og frekvensordninger i medlemsstaterne, der overvåges af tilsynsmyndighederne på 
grundlag EU- og WTO-principperne. 
Der er fortsat vigtige problemer, der skal løses, både i form af utilstrækkelig gennemførelse 
af EU-lovrammerne og i form af mulige begrænsninger i selve lovrammerne. Manglerne har i 
visse tilfælde resulteret i betydelige hindringer for et enhedsmarked for teletjenester i Europa. 
Desuden føler nogle forbrugere, at fordelene ikke altid er helt tydelige. Lovpakken, der blev 
udviklet over en tiårsperiode, er også uundgåeligt på visse områder blevet overhalet af den 
hastige teknologiske og markedsmæssige udvikling, som den netop skulle fremme. Opgaven 
er derfor at udpege de aspekter af det gældende lovgrundlag, der endnu ikke er fuldt 
gennemført, og de punkter, som revurderingen af lovgrundlaget skal sætte fokus på. 
Rapporten skal således fungere som baggrundsmateriale for meddelelsen om revurderingen, 
og i det øjemed er den nok til en vis grad koncentreret om de nuværende svagheder. Men det 
bør ikke overskygge de enorme fremskridt, der er sket. 
De vigtigste budskaber med henblik på en revurdering af lovgivningen er: 
> Den forholdsvis lave grad af harmonisering, navnlig hvad angår tilladelses- og 
samtrafikordninger, udgør en hindring for enhedsmarkedet. 
> De store forskelle i den måde EU-reglerne gennemføres på i medlemsstaterne skaber 
yderligere hindringer. 
> De nationale tilsynsmyndigheder er tæt på de nationale markeder og spiller en vigtig 
rolle i indsatsen for at opnå en ensartet gennemførelse af EU-reglerne. Indsatsen hæmmes 
imidlertid af, at myndighederne er udstyret med forskellige beføjelser og ressourcer, og 
af den måde myndighedsopgaverne deles med andre organer, samt forskelle i de 
procedurer, der følges. Tilsynsmyndighederne må gøre en mere aktiv indsats for at sikre, 
at der indgås samtrafikaftaler. 
> Mange medlemsstater har ikke gennemført lovrammerne for omkostningsregnskaber 
korrekt, og dette lader til at være medvirkende til prisforvridninger, især mht. detail- og 
samtrafiktakster, og til urimeligt høje takster på faste kredsløb. 
> Der er mangel på konkurrence på abonnentnetmarkedet i alle medlemsstater, selv om 
der er taget skridt til at udstede tilladelser til trådløse abonnentnet og til at benytte 
nationale lovtiltag for at tilvejebringe alternative måder til at få adgang til "den sidste 
kilometer". Desuden er kabel-tv-nettene i nogle medlemsstater fortsat under de etablerede 
selskabers kontrol. 
Kilde: Eurodata Foundation. 10-minutters opkald. 
> I betragtning af den bekymring, der hersker på markedet, for at finansieringsordninger 
for forsyningspligten bremser tilgangen til markedet, er der behov for en stram vurdering 
af de reelle omkostninger ved forsyningspligten. Der er ingen sikkerhed for, at de 
etablerede selskabers taletelefonitakster rent faktisk er blevet udlignet. Det er nødvendigt 
at taksterne udlignes for at undgå pris forvridninger mellem samtrafikafgifter og 
detailpriser og for at fremme konkurrencen på abonnentnetmarkedet (herunder særskilt 
udbud af abonnentnet). Da der ikke benyttes (sammenlignelige) 
omkostningsregnskabssystemer er det på nuværende tidspunkt vanskeligt eller ligefrem 
umuligt for Kommissionen at kontrollere, om der virkelig er sket en takstudligning. 
> Der er uligheder i forbrugerbeskyttelsen i EU på grund af forskelle i den måde, som de 
enkelte medlemsstater behandler forbrugerinteresser på, samt forskelle i behandlingen 
afhængigt af, hvilken teletjeneste der er tale om. 
> Endelig dækker de nuværende rammer ikke eksplicit spørgsmål såsom særlige ordninger 
for Internet-adgang eller sikkerhedsforanstaltninger for at undgå en mulig konkurrence­
forvridning som følge af integrationen aftale/data- og fastnet/mobiltjenester. 
INDHOLD 
INDLEDNING OG RESUME 1 
1. FORMÅL OG METODE 5 
2. STATUS OVER GENNEMFØRELSEN AF LIBERALISERINGS- OG 
HARMONISERINGSDIREKTIVERNE 7 
3. ANALYSE AF DEN PRAKTISKE ANVENDELSE AF LIBERALISERINGS- OG 
HARMONISERINGSDIREKTIVERNE 9 
Nationale tilsynsmyndigheder 9 
Tilladelser 12 
Samtrafik/særlige nettilslutninger 14 
Forsyningspligt og bruger-Zforbrugerbeskyttelse 17 
Takster/regnskabssystemer 19 
Nummerering 21 
Frekvenser. 22 
Adgangsret 24 
Konkurrence på abonnentnetniveau 26 
4. STATUS OVER TELETJENESTEMARKEDET I EU 28 
5. KONKLUSIONER OG PUNKTER, DER BØR TAGES OP 11999-REVURDERINGEN 32 
BILAG 1 RETSGRUNDLAGET - OVERSIGT OVER DE VIGTIGSTE BESTEMMELSER 
BILAG 2 GENNEMFØRELSEN AF HARMONISERINGSDIREKTIVERNE 
BILAG 3 DEN PRAKTISKE ANVENDELSE, MEDLEMSSTAT FOR MEDLEMSSTAT 
BILAG 4 ANALYSE AF TELEKOMMUNIKATIONSMARKEDET 
1. FORMÅL OG METODE 
I 1993 forpligtede Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater sig til, i 
overensstemmelse med traktaten og forud for aftalen om en global åbning af markederne 
under GATS7, at liberalisere den europæiske telesektor pr. 1. Januar 1998. Den nødvendige 
fællesskabslovgivning bestod i hovedsagen af en række direktiver, der havde til formål at 
skabe et enhedsmarked for teletjenester8 i Europa. 
Overgangen til et liberaliseret og harmoniseret EU-marked var drevet af en række 
veldokumenterede fænomener, navnlig globaliseringen af markederne og de hastige 
teknologiske fremskridt. Andre fænomener, såsom den hurtige udbredelse af 
mobilkommunikation, Internettets fremvækst og konvergensen mellem 
telekommunikations-, medie- og informationsteknologisektorerne, var i det store hele 
uforudsete, i hvert fald i begyndelsen af processen. Til grund for de retlige rammer, der blev 
resultatet, lå den politiske målsætning, der var nedfældet i traktaten, om at sikre vækst, 
beskæftigelse og konkurrenceevne og beskytte forbrugernes interesser, samt sikre et 
bredt udvalg af udbydere og tjenesteydelser, innovation, konkurrencedygtige priser og 
tjenesteydelser af høj kvalitet. Hele liberaliserings- og harmoniseringsprocessen har været 
ledsaget af en løbende håndhævelse af konkurrencereglerne i traktaten9. 
I betragtning af telelovpakkens10 betydning for brugere, forbrugere, tjenesteudbydere, 
udstyrsfabrikanter, og den bredere EU-økonomi, samt nødvendigheden af at sikre, at 
WTO/GATS-overenskomsten overholdes, tog Kommissionen inden skæringsdatoen for 
fuldstændig liberalisering skridt til at sikre en fuld gennemførelse i overensstemmelse med 
Rådets resolution af 21. november11. Hjørnestenene i denne overvågnings- og 
håndhævelsesproces har været den række af rapporter, som Kommissionen har forelagt for 
Rådet og Europa-Parlamentet siden maj 199712, samt Kommissionens anvendelse af 
overtrædelsesproceduren i artikel 22613 for at sikre, at bestemmelserne overholdes14. De første 
rapporter om gennemførelsen var koncentreret om omsætningen til national ret af de centrale 
elementer i direktiverne. På det sidste, ikke mindst i nærværende rapport, er vægten blevet 
lagt på den praktiske anvendelse af de nationale gennemførelsesbestemmelser. 
Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser, hvoraf overenskomsten om 
telekommunikation trådte i kraft den 5. februar 1998. 
Den samtidige liberalisering og harmonisering af markedet for teleudstyr falder ikke inden for rammerne af 
denne meddelelse. 
Navnlig artikel 8log 82 (tidligere 85 og 86). 
En komplet liste over de direktiver, beslutninger og henstillinger, der udgør lovpakken for telesektoren, 
findes i bilag 2 til den fjerde rapport. 
Rådets henstilling af 21. november 1996 om nye politiske prioriteter i forbindelse med 
informationssamfundet, EFTC 376, 12.12.1996. 
Første rapport om gennemførelsen af lovpakken for telesektoren, 29. maj 1997, KOM (97) 236; Anden 
rapport, 8. oktober 1997, KOM(97) 504, Tredje rapport, 18. februar 1998, KOM(98) 80; Fjerde rapport, 25. 
november 1998, KOM(98) 594. 
Tidligere artikel 169. 
Der verserer i øjeblikket 57 sager i forbindelse med de direktiver, der er vedtaget af Rådet og Europa-
Parlamentet i henhold til artikel 100 A (nu artikel 95) og 30 i forbindelse med de direktiver, der er vedtaget 
af Kommissionen i henhold til 90 (nu artikel 86). 
Vedtagelsen af denne rapport opfylder kravet i direktiverne om samtrafik og tilladelser og de 
ændrede direktiver om faste kredsløb, ONP-rammer og taletelefoni, om at Kommissionen 
skal aflægge rapport til Rådet og Europa-Parlamentet15 om, hvordan direktiverne fungerer. 
Rapporten falder desuden sammen med starten på Kommissionens revurdering af det 
gældende lovgrundlag, der skal opfylde direktivernes krav om en undersøgelse af, hvilke 
tilpasninger der måtte være nødvendige i betragtning af den tekniske og markedsmæssige 
udvikling. Meddelelsen om revurderingen skal se fremad og foreslå principper for et 
lovgrundlag for den umiddelbart overskuelige fremtid. Den skal være baseret på en oversigt 
over, i hvor høj grad de nuværende lovrammer er blevet gennemført og anvendes i praksis, 
samt over manglerne i gennemførelsen af EU-rammerne på nationalt plan og eventuelle 
mangler i rammerne selv. 
Rapportens konklusioner suppleres af budskaberne fra høringerne om grønbøgerne om 
konvergens'6 og radiospektrumpolitik'7 og beretningen om digital-tv i EU18. 
Kommissionens vurdering i nærværende rapport bygger på en række møder, der er blevet 
afholdt mellem juni og september 1999 med repræsentative grupper og sammenslutninger af 
nye operatører på markedet19, Europa-dækkende operatører og grupper20, bruger- og 
forbrugergrupper21, etablerede operatører samt repræsentanter for de nationale 
tilsynsmyndigheder og de relevante ministerier i samtlige 15 medlemsstater. Desuden har 
Kommissionen modtaget detaljerede markedsoplysninger fra alle de nationale 
tilsynsmyndigheder. 
Rapporten skildrer situationen som den så ud pr. 1. oktober 199922. Der er dog også 
taget hensyn til de kommentarer til bilag 3, der er modtaget fra medlemsstaterne inden 
den 12. oktober. 
Kommissionen har i den foreliggende rapport anvendt de samme metoder som i den fjerde 
rapport til at vurdere gennemførelsen i national ret og den praktiske anvendelse af reglerne. 
Hvad angår gennemførelsen af direktiverne har Kommissionen gennemgået de centrale 
bestemmelser, artikel for artikel, i de vigtigste harmoniseringsdirektiver. Kommissionens 
vurdering af, hvor vidt de nationale gennemførelsesbestemmelser anvendes i praksis, er 
foretaget på grundlag af en analyse af overensstemmelsen med de indikatorer, der er opstillet 
i den fjerde rapport, og som afspejler de vigtigste principper og krav i lovpakken. 
Artikel 22 i samtrafikdirektivet, 97/33/EF (EFT L 199, 26.7.1997); artikel 23 i direktivet om tilladelser, 
97/13/EF (EFT L 117, 7.5.1997); artikel 14 i direktivet om faste kredsløb, 92/44/EØF, og artikel 8 i ONP-
rammedirektivet, 90/387/EØF, ændret ved direktiv 97/51/EF (EFT L 295, 29.10.1997); artikel 31 i det 
ændrede taletelefonidirektiv, 98/10/EF (EFTL 101, 1.4.1998). 
KOM(1999) 108 af 5. marts 1999 om resultaterne af høringen vedrørende KOM(97) 623. 
KX>M(1999) 538 om resultaterne afhøringen vedrørende KOM(1998) 596. 
KOM(1999)540. 
En liste over de repræsenterede operatører findes på http//www.ispo.cec.be.infosoc/telecompolicy og 
http//www. europa .eu. int/comm/dg4/lawliber. libera. 
EITIRT, ECTEL, Satellite Action Plan Regulatory Working Group, ETNO, EuroISPA. 
INTUG, BEUC. 
Markedsdataene i bilag 4 er de oplysninger, der er modtaget indtil september 1999. Det fremgår af 
tabellerne, hvornår de enkelte oplysninger er fra. 
Indtil det reviderede lovgrundlag bliver vedtaget, har Kommissionen til hensigt at fortsætte 
med at aflægge rapport for at konsolidere de fremskridt, der allerede er sket, og udpege 
områder, hvor der er behov for hurtig indgriben i form af henstillinger eller andre tiltag. 
2. STATUS OVER GENNEMFØRELSEN AF LIBERALISERINGS- OG HARMONISERINGS-
DIREKTIVERNE 
Den tredje rapport indeholdt en oversigt over gennemførelsen af alle de direktiver, der indgår 
i lovpakken, og konstaterede mangler i gennemførelsen af to vigtige direktiver (tilladelser og 
samtrafik), hvor fristen for vedtagelse af nationale gennemførelsesforanstaltninger faldt kort 
før rapporten var færdig. Den fjerde rapport koncentrerede sig om at undersøge, hvordan 
principperne i de to nævnte direktiver samt i de ændrede direktiver om taletelefoni og faste 
kredsløb, var blevet indført i national ret, og konkluderede, at de nødvendige 
gennemførelsestiltag i det store hele var på plads i de fleste medlemsstater. 
Nærværende rapport indeholder en konsolideret oversigt over gennemførelsen af de 
vigtigste harmoniseringsdirektiver, herunder de ovennævnte, samt ONP-rammedirektivet, 
(som ændret med hensyn til de nationale tilsynsmyndigheders uafhængighed og adskillelse af 
drifts- og myndighedsopgaver), det sektorspecifikke databeskyttelsesdirektiv, hvor fristen for 
gennemførelse var den 24. oktober 199423, og direktivet om nummerering, hvor fristen var 
den 31. december 199824. Nærmere oplysninger om gennemførelsen af disse direktiver findes 
i bilag 2. Situationen kan opsummeres som følger: 
ONP-rammedirektivet, 90/387/EØF, er grundlæggende gennemført i national ret i alle 
medlemsstater. Ændringen heraf ved direktiv 97/5 l/EF er grundlæggende gennemført i 11 
medlemsstater og delvist gennemført i to (Luxembourg, Østrig); to medlemsstater 
(Grækenland og Portugal) har for nylig givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, 
som Kommissionen nu er ved at undersøge nærmere. 
Direktivet om faste kredsløb, 92/44/EØF, er grundlæggende gennemført i 12 medlemsstater 
og delvist gennemført i to (Belgien og Luxembourg). En medlemsstat (Portugal) har for nylig 
givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, som Kommissionen nu er ved at 
undersøge nærmere. Ændringen af direktivet ved direktiv 97/51/EF er grundlæggende omsat 
til national ret i 11 medlemsstater og delvist gennemført i en (Belgien). To medlemsstater 
(Grækenland og Portugal) har for nylig givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, 
som Kommissionen nu er ved at undersøge nærmere. En medlemsstat (Italien) har endnu ikke 
meddelt nogen gennemførelsesforanstaltninger. 
Det nye direktiv om taletelefoni, 98/1 O/EF, er grundlæggende omsat til national ret i 10 
medlemsstater, og delvist i tre (Belgien, Luxembourg og Portugal). En medlemsstat 
(Grækenland) har for nylig givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, som 
Kommissionen nu er ved at undersøge nærmere. En medlemsstat (Italien) har endnu ikke 
meddelt nogen gennemførelsesforanstaltninger, men det gamle taletelefonidirektiv, 95/62/EF, 
er grundlæggende gennemført der. 
Bortset fra artikel 5, hvor fristen er 24. oktober 2000. 
Bortset fra de medlemsstater, der har fået udsat fristen for fuld liberalisering. 
Med hensyn til direktivet om tilladelser, 97/13/EF (også kaldet licensdirektivet) har 12 
medlemsstater grundlæggende gennemført direktivet i national ret. To medlemsstater 
(Belgien and Italien) har delvist gennemført det, og en medlemsstat (Grækenland) har for 
nylig givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, som Kommissionen nu er ved at 
undersøge nærmere. 
Samtrafikdirektivet, 97/33/EF, er også grundlæggende gennemført i 12 medlemsstater. To 
medlemsstater (Belgien og Luxembourg) har delvist gennemført det, og en medlemsstat 
(Grækenland) har for nylig givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, som 
Kommissionen nu er ved at undersøge nærmere. 
Direktivet om nummerering, 98/61/EF, der ændrer samtrafikdirektivet, 97/33/EF, for så 
vidt angår nummerportabilitet og fast operatørvalg, er allerede grundlæggende gennemført i 
10 medlemsstater og delvist gennemført i tre (Frankrig, Italien og Finland). En medlemsstat 
(Grækenland) har for nylig givet meddelelse om gennemførelsesforanstaltninger, som 
Kommissionen nu er ved at undersøge nærmere. For en medlemsstats vedkommende (Det 
Forenede Kongerige) afventes en beslutning vedrørende en anmodning om udsættelse af 
fristen for indførelse af fast operatørvalg. 
Syv medlemsstater (Tyskland, Spanien, Italien, Østrig, Portugal, Finland og Sverige) har 
grundlæggende gennemført det sektorspecifikke databeskyttelses direktiv, 97/66/EF. 
Direktivet er delvist gennemført i yderligere fem medlemsstater (Belgien, Danmark, Frankrig, 
Nederlandene og Det Forenede Kongerige). Tre medlemsstater (Grækenland, Irland og 
Luxembourg) har endnu ikke meddelt nogen gennemførelsesforanstaltninger. 
Kommissionen noterer sig fremskridtene i gennemførelsen, navnlig hvad angår 
licensdirektivet (hvor yderligere fire medlemsstater grundlæggende har gennemført 
direktivet siden den fjerde rapport) og samtrafikdirektivet (tre medlemsstater). Desuden er 
direktivet om nummerering grundlæggende eller delvist gennemført i 13 medlemsstater og 
databeskyttelsesdirektivet i 11. Kommissionen opfordrer de medlemsstater, der er 
ansvarlige for de ganske få huller i gennemførelsen, til hurtigt at tage de nødvendige 
skridt, således at der skabes retssikkerhed for deltagerne på markedet, og så det solide 
grundlag, der er nødvendigt for den fremtidige udvikling af lovrammerne, kommer helt 
på plads. 
Med hensyn til liberaliseringsdirektiverne har Portugal grundlæggende gennemført direktiv 
90/388/EØF, som ændret ved direktiv 96/19/EF, som landet fik for forlænget fristen for ved 
beslutning 97/31 O/EF af 12. februar 199725, og landet har for nylig givet meddelelse om 
foranstaltninger, som Kommissionen nu er ved at undersøge nærmere. Hvad angår direktiv 
1999/64/EF af 23. juni 199926 er fristen for meddelelse af gennemførelsesforanstaltninger 
endnu ikke passeret, men en række medlemsstater har allerede taget skridt til at gennemføre 
direktivet. Kommissionen følger udviklingen nøje og tilskynder medlemsstaterne til at 
fremme brugen af kabel-tv-net for at øge konkurrencen på abonnentnetniveau, sådan 
som det er formålet med direktivet. 
EFTL133, 24.5.1997, s. 19 
EFTL175, 10.7.1999, s. 39 
3. ANALYSE AF DEN PRAKTISKE ANVENDELSE AF LIBERALISERINGS- OG 
HARMONISERINGSDIREKTIVERNE 
Med henblik på at analysere, hvordan den gældende lovpakke anvendes i praksis, udpegede 
den fjerde rapport otte centrale lovtemaer: nationale tilsynsmyndigheder, tilladelser, 
samtrafik, forsyningspligt, takster, nummerering, frekvenser og adgangsrettigheder. I 
betragtning af abonnentnettets betydning på markedet, gav rapporten også en oversigt over 
konkurrencen på dette område. Nærværende rapport bygger på den fjerde rapport i den 
følgende vurdering af, hvordan lovrammerne (jf. oversigten i bilag 1), opdelt efter tema, 
fungerer i praksis i medlemsstaterne pr. 1. oktober 1999. Kommissionens vurdering, der er 
baseret på landeanalyserne i bilag 3, adskiller sig i nogle tilfælde fra vurderingen i den fjerde 
rapport - ikke fordi lovgrundlaget i medlemsstaterne har ændret sig, men fordi 
markedsdeltagernes behov og opfattelser har udviklet sig betydeligt siden oktober 1998. 
Nationale tilsynsmyndigheder 
Vu rderingsgrundlag 
De nationale tilsynsmyndigheder er hjørnestenen i medlemsstaternes anvendelse af stort set 
hele lovpakken, sådan som den er sammensat i dag, og de kommer til at spille en vigtig rolle i 
udformningen og anvendelsen af det fremtidige lovgrundlag. De spiller også en vigtig rolle 
med hensyn til at sikre, at EU-rammerne anvendes konsekvent, i kraft af deres indberetninger 
til ONP- og licensudvalgene27, deres deltagelse i Udvalget på Højt Plan af Nationale 
Administrationer og Tilsynsmyndigheder og - hvad angår de tilsynsorganer, der er adskilt fra 
de nationale ministerier - deres koordinering i gruppen af uafhængige reguleringsorganer. 
Ved vurderingen af de nationale tilsynsmyndigheders uafhængighed af operatørerne og den 
strukturelle adskillelse af myndigheds- og ejerskabsfunktioner har Kommissionen for det 
første undersøgt de formelle strukturer, der er etableret, f.eks. forholdsregler, der sikrer, at 
embedsmænd, der er involveret i myndighedsopgaver, ikke er tilknyttet ledelsen i det 
etablerede selskab. Desuden har Kommissionen undersøgt, hvilke mekanismer der anvendes 
til at træffe beslutninger, hvorvidt beslutningerne træffes rettidigt, beslutningernes karakter, 
og i hvilken grad personale overtages eller udstationeres fra det etablerede selskab eller andre 
operatører. 
Kommissionen har endvidere undersøgt, om de nationale tilsynsmyndigheder har 
tilstrækkelige beføjelser, om personalet er tilstrækkelig velkvalificeret til at udnytte deres 
beføjelser effektivt, og om der i øvrigt er tilstrækkelige ressourcer, herunder økonomiske. 
Meget afhænger af, om de nationale tilsynsmyndigheder bruger deres beføjelser, som fastlagt 
i direktiverne, på en proaktiv måde, f.eks. til at fremme konkurrencen på markedet og sikre en 
retfærdig og korrekt udvikling af et harmoniseret europæisk telekommunikationsmarked. 
Endnu et vigtigt spørgsmål er, om der er en klar fordeling af beføjelserne mellem den 
nationale tilsynsmyndighed og andre instanser, herunder ministerier og den nationale 
konkurrencemyndighed eller mellem det uafhængige tilsynsorgan og ministeriet i de tilfælde, 
hvor sidstnævnte også fungerer som national tilsynsmyndighed. Hvis myndighedsopgaverne 
Nedsat ifølge henholdsvis artikel 9 i ONP-rammedirektivet, 90/387/EØF, EFT L 192, 24.7.1990, og artikel 
14 i licensdirektivet, 97/13/EF, EFT L 117, 7.5.1997. 
spredes for meget, kan det svække gennemførelsen. I visse tilfælde er udviklingen af en 
sammenhængende myndighedsstrategi for markedet, f.eks. vedrørende forholdet mellem 
detailtakster og de bagvedliggende samtrafiktakster, måske uligevægtig, eller måske tages der 
ikke passende hensyn til det uafhængige tilsynsorgans udtalelser, fordi der mangler klare 
procedurer for rådføring og koordinering mellem de involverede myndigheder. I den sidste 
ende afhænger meget af, om myndighederne får politisk støtte fra regeringen. Dette gælder 
også i medlemsstater, hvor det etablerede selskab ikke eller ikke længere er statsejet, men 
hvor regeringen betragter det som et nationalt aktiv. 
Kommissionens samlede vurdering af de nationale tilsynsmyndigheders opbygning og 
funktion i praksis: 
I betragtning af, at nogle medlemsstater har oprettet tilsynsmyndigheder længe før 
liberaliseringen på EU-plan, er der naturligvis et bredt udvalg af modeller og 
erfaringer i de forskellige medlemsstater. Imidlertid er der sket store fremskridt i de 
lande, der sent har etableret tilsynsmyndigheder, og samarbejdet med Kommissionen 
og de nationale konkurrencemyndigheder og mellem tilsynsmyndighederne i de 
forskellige medlemsstater har fortsat været meget tilfredsstillende. 
Uafhængighed af operatører og strukturel adskillelse mellem myndighedsfunktioner og 
ejerskabet af det etablerede selskab: 
I et tilfælde (Belgien) er ministeren fortsat den øverste ansvarlige for den nationale 
tilsynsmyndighed samtidig med, at vedkommende repræsenterer statens interesser i 
det etablerede selskab. I en anden medlemsstat (Portugal) har det relevante 
ministerium fortsat beføjelser til at foreslå udnævnelse af medlemmer af 
tilsynsmyndighedens bestyrelse, og i fællesskab med finansministeren, af de 
medlemmer af det etablerede selskabs bestyrelse, der repræsenterer statens aktiepost. I 
en tredje (Sverige) hører ejerskabs- og tilsynsfunktionerne ind under samme 
ministerium, selv om det er fastlagt i lovgivningen, at tilsynsmyndigheden skal være 
uafhængig. I en medlemsstat (Luxembourg) har regeringen udnævnt et medlem af 
personalet i det ministerium, der har ansvaret for regulering af telemarkedet, til 
formand for det etablerede selskab. 
Selv i tilfælde, hvor man har sikret en formel adskillelse mellem det etablerede selskab 
og tilsynsmyndigheden, vil nye virksomheder på markedet stræbe efter en situation, 
hvor regeringen ikke griber ind for at beskytte det etablerede selskabs interesser, især 
hvis der er planer om at sælge statens aktiepost. Dette gælder især, hvor 
tilsynsfunktionerne udøves af afdelinger af de ministerier, der fortsat udøver 
ejerskabsfunktioner. 
Beføjelser: 
I en række medlemsstater føler de nye markedsdeltagere, at myndighederne ikke fuldt 
ud udnytter deres beføjelser til at bekæmpe de etablerede operatørers brug af deres 
markedsposition til at forsinke nye operatører i at komme ind på markedet ved at 
trække forhandlinger i langdrag, undlade at give relevante oplysninger eller misbruge 
de forskellige procedurer. I nogle lande (Tyskland, Spanien Sverige, Det Forenede 
Kongerige) har nye markedsdeltagere udtrykt bekymring for, at tilsynsmyndigheden 
10 
ikke til fulde udnytter alle sine beføjelser. I en medlemsstat (Nederlandene) mener 
markedsdeltagerne, at tilsynsmyndigheden i højere grad fokuserer på 
forbrugerinteresser end på, hvilke økonomiske virkninger dens beslutninger har. 
I et par tilfælde ser det ud, som om tilsynsmyndigheden har utilstrækkelige beføjelser 
til a træffe bindende beslutninger, og at den snarere spiller en rådgivende rolle 
(Belgien, Luxembourg). I flere lande ser markedsdeltagerne gerne, at myndigheden 
får flere beføjelser (Belgien, Danmark, Tyskland, Grækenland, Frankrig, Østrig og 
Portugal). Fra et land (Italien) meldes der om, at alle beføjelser ved lov er overført til 
tilsynsmyndigheden, men at bestemmelserne endnu ikke er fuldt gennemført i 
praksis. 
Visse steder (Spanien, Frankrig, Italien, Østrig) er det opfattelsen blandt de nye 
virksomheder på markedet, at fordelingen af myndighedsopgaverne mellem 
ministerierne og andre tilsynsorganer ikke er tilstrækkelig klar, eller at beføjelserne er 
spredt ud på for mange instanser. Dette ses afgjort som værende en fordel for det 
etablerede selskab. På den anden side kræves der i mange medlemsstater en vis grad af 
koordinering mellem den nationale tilsynsmyndighed og konkurrencemyndigheden, 
især i afgørelser om, hvilke virksomheder der betragtes som havende en stærk 
markedsposition. Koordineringen kan enten være formaliseret i en protokol 
(Nederlandene) eller et aftalememorandum (Det Forenede Kongerige). I nogle 
medlemsstater lader der ikke til at være et sådan formaliseret samarbejde (Belgien, 
Grækenland, Spanien og Østrig). I andre medlemsstater indeholder lovgivningen 
bestemmelser om forskellige grader af samarbejde (Danmark, Tyskland, Frankrig, 
Italien, Portugal og Sverige). I Spanien er der tilsyneladende i praksis et samarbejde 
mellem tilsynsmyndigheden og konkurrencemyndigheden. I to lande (Irland og 
Finland) meldes der om kompetenceoverlap, og i Luxembourg ser markedsdeltagerne 
gerne, at forholdet mellem de to myndigheder tydeliggøres. 
De nye virksomheder er ikke altid interesseret i en mere proaktiv indsats fra 
myndighedernes side, især ikke i de markedssegmenter, hvor konkurrencen opfattes 
som en succes (Nederlandene). I nogle medlemsstater meldes der dog om manglende 
proaktivitet (Belgien, Grækenland, Sverige og Finland). 
Procedurer, 
I Tyskland, Grækenland, Italien og Sverige mener de nye virksomheder, at 
tilsynsmyndighedens beslutninger forsinkes. 
I et enkelt tilfælde (Østrig) er håndhævelsen af de beslutninger, tilsynsmyndigheden 
træffer, muligvis et svagt punkt. Markedsdeltagerne i Italien mener, at der er behov 
for større åbenhed i beslutningsprocessen. Visse nye virksomheder mener, at 
myndighederne i for høj grad støtter sig til oplysninger fra det etablerede selskab 
(Sverige, Det Forenede Kongerige). 
I nogle medlemsstater kan appelsager mod myndighedernes beslutninger trække i 
langdrag (Danmark, Grækenland, Østrig) eller have udsættende virkning (Irland). I 
nogle tilfælde kritiseres sådanne appelprocedurer også, fordi de udelukkende 
11 
kontrollerer, om den oprindelige beslutning var lovlig, uden at se nærmere på, om 
den var fornuftig (Irland, Det Forenede Kongerige). 
Ressourcer: 
Det er et generelt problem at rekruttere og holde fast på personale på et marked, hvor 
liberaliseringen og det rivende tempo i markedsudviklingen, i nogle tilfælde også på 
teleudstyrsmarkedet, har ført til en alvorlig mangel på kvalificeret arbejdskraft. En 
tilsynsmyndighed berettede, at den kun kunne holde på det ledende personale i 
gennemsnitligt 6 måneder. I ekstreme tilfælde er den nationale tilsynsmyndighed 
delvist bemandet med personale, der er udlånt fra den etablerede operatør, og som 
undertiden bibeholder deres kontraktforhold, herunder pensionsrettigheder. 
Operatørerne i Belgien, Danmark, Irland, Nederlandene, Finland, Sverige og Det 
Forenede Kongerige rapporterer, at de nationale tilsynsmyndigheder har problemer 
med at tiltrække og i visse tilfælde holde fast på velkvalificeret personale, og i 
Grækenland og Italien meldes der om problemer med at få de nødvendige ressourcer. 
I de fleste tilfælde afviser de nationale tilsynsmyndigheder denne vurdering og 
fremhæver personalets kvalitet og integritet. 
Tilladelser 
Vurderingsgrundlag 
Ved vurderingen har Kommissionen taget hensyn til det princip, der er fastlagt i direktiverne, 
om at tilladelsesordningerne bør være "lette" og hovedsagelige bygge på generelle tilladelser 
frem for individuelle tilladelser. 
Vilkårene for tilladelser bør offentliggøres, så de nytilkomne på markedet får så fuldstændige 
oplysninger som muligt, og markedet kan fungere med størst mulig åbenhed. Bebyrdende 
betingelser, der går videre end det, der er tilladt ifølge licensdirektivet, kan ikke accepteres. 
Procedurerne bør være gennemskuelige og enkle. Tidsfristerne for udstedelse af tilladelser 
bør overholdes nøje og bør ikke trækkes ud på grund af bureaukratiske procedurer. 
Gebyrerne bør stå i påviseligt forhold til det administrative arbejde og bør ikke fortabes uden 
begrundelse, hvis den pågældende operatør ændrer på tjenesteydelsen eller trækker sig tilbage 
fra markedet. 
Bilag 4 indeholder oplysninger om bl.a. antallet af udstedte tilladelser og gebyrernes størrelse 
i de forskellige medlemsstater . 
Kommissionens samlede vurdering af tilladelsesordningerne: 
Tilladelsesordningerne i medlemsstaterne afviger meget fra hinanden. De strækker sig 
fra det enklest mulige, hvor operatører kan gå ind på markedet uden nogen 
formaliteter (Danmark) eller blot skal registreres (Nederlandene) eller meddele deres 
hensigt om at gå ind på markedet (Finland, Sverige) (undtagen, når det gælder brug 
af radiofrekvenser) til ekstremt tunge ordninger, hvor individuelle tilladelser er 
reglen; i visse tilfælde skal en minister underskrive hver enkelt tilladelse. 
12 
I de mest enkle systemer er vilkårene for udbud af net eller tjenesteydelser fastlagt i 
lovgivningen, hvilket giver den størst mulige åbenhed (Danmark, Sverige). I andre 
fastlægges urimeligt bebyrdende vilkår, der går langt ud over indholdet og ånden i 
direktiverne, i selve tilladelserne, og i visse tilfælde er disse vilkår fuldt fortrolige og 
kun kendt af den udstedende myndighed og den pågældende operatør. Mindst en 
ordning kræver, at operatøren skal forelægge detaljerede forretningsplaner, der 
strækker sig langt ud i fremtiden (Belgien). Medlemsstater med enkle ordninger 
rapporterer, at der kun er minimale problemer med at administrere ordningerne, 
hvilket er en stor fordel for markedet og brugerne/forbrugerne. 
Navnlig satellitoperatører er bekymrede over de store forskelle i medlemsstaternes 
fortolkning af princippet om, at antallet af tilladelser kan begrænses for at sikre en 
effektiv anvendelse af radiospektret. 
Mere specifikt har Kommissionen konstateret følgende: 
Vilkår: 
To medlemsstater pålægger tilladelsesvilkår, der går ud over dem, der er nævnt i 
bilaget til licensdirektivet (Belgien, Frankrig). I Frankrig betragter nytilkomne på 
markedet, navnlig de små operatører, kravet om et bidrag til forskning og udvikling 
som en hindring for at gå ind på markedet. Satellitoperatører beklager, at der ikke 
gøres megen brug af de muligheder for etstedsbestilling, der ligger i licensdirektivet 
og beslutningen om satellitbaseret personkommunikation. 
Tidsfrister: 
Procedurerne i forbindelse med tilladelsesordningerne er for langtrukne i en række 
medlemsstater, hvor der klages over, at tidsfristen er længere end de 6 uger, der er 
fastsat i licensdirektivet (Grækenland, Frankrig mht. net, Italien), omend dette mål i 
visse tilfælde opfyldes på trods af, at landets lovgivning ikke er i overensstemmelse 
med direktivet (Belgien). For Grækenlands vedkommende er licensdirektivet først for 
nylig blevet gennemført i national ret. I Italien er fristerne for udstedelse af 
satellittilladelser lange og indviklede, men der er indledt bestræbelser på at bringe 
landets lovgivning i overensstemmelse med direktivet. I Tyskland varer 
godkendelsesproceduren i praksis for det meste længere end 6 uger, og normalt tager 
det 2-3 måneder at få en tilladelse. 
Procedurer: 
I de fleste medlemsstater lader procedurerne for udstedelse af tilladelser til at være 
gennemskuelige, ikke-diskriminerende og let tilgængelige, og operatørerne roser 
generelt de nationale tilsynsmyndigheders åbne holdning i processen. Der er dog 
stadig problemer, idet mindst et ministerium gennemfører en ekstra evaluering 
(Frankrig), hvilket i visse tilfælde giver anledning til modstridende beslutninger fra 
de to myndighedsorganer, der deler ansvaret for udstedelse af tilladelser. Dette kan 
desuden føre til urimelige forsinkelser i udstedelsen af tilladelser og manglende 
gennemskuelighed i beslutningerne. 
13 
Tilladelsesprocedurerne forekommer også at være langtrukne, tunge og ikke 
tilstrækkeligt gennemskuelige i Italien (omend der nu er udstedt 61 tilladelser), og 
der er ikke opstillet et klart sæt regler og vilkår for generelle tilladelser. De italienske 
myndigheder har imidlertid indledt en revision af licensordningen bl.a. med henblik 
på at forenkle procedurerne. 
Gebyrer: 
I tre lande (Tyskland, Frankrig, Luxembourg) ser det ud som om gebyrerne og 
afgifterne er højere end de administrative omkostninger (det bør dog bemærkes, at 
der er mange operatører på markedet i disse lande). Desuden mener potentielle nye 
operatører, at gebyrernes størrelse er virker afskrækkende. I et land (Luxembourg) må 
gebyrernes størrelse nok betragtes som høj sammenlignet med de andre 
medlemsstater, når man tager tilladelsernes befolkningsmæssige og geografiske 
dækning i betragtning. 
Selv om direktivet tillader, at der tages hensyn til behovet for at sikre en optimal 
udnyttelse af knappe ressourcer, forekommer tilladelsesgebyrerne til dækning af 
tildeling af frekvenser at være meget høje i et land (Portugal). 
Satellitoperatørerne klager over, at gebyrernes størrelse og sammensætning varierer 
kraftigt fra medlemsstat til medlemsstat. 
Samtrafik/særlige nettilslutninger 
Vurderingsgrundlag 
Vilkårene for samtrafik, dvs. fysisk sammenkobling mellem (faste og mobile) net og 
tjenesteydelser, således at brugerne af et net eller en tjeneste kan kommunikere med brugerne 
af et andet/en anden eller fa adgang til tjenesteydelser, der udbydes via et andet net, spiller en 
afgørende rolle for udviklingen af et konkurrencedygtigt europæiske 
telekommunikationsmarked. 
Kommissionen tager i sin vurdering hensyn til de problemer, som mange nye operatører 
støder på, når de forsøger at opnå samtrafik med de etablerede operatører, især i form af 
langtrukne forhandlinger og lange leveringstider, men også direkte afvisning af 
anmodninger om samtrafik. 
Takstniveauet er af særlig stor betydning på et marked med konkurrence, hvor urimeligt 
høje samtrafiktakster i visse medlemsstater, såvel som forholdsvis høje samtrafiktakster 
kombineret med lave slutbrugertakster er tilbøjelige til at holde nye operatører ude fra 
markedet. For at undgå konkurrenceforvridning er det vigtigt, at taksterne er ikke-
diskriminerende, dvs. ens uanset formålet med samtrafikken. 
Sen fremlæggelse og, hvor den nationale lovgivning kræver det, godkendelse af et 
standardtilbud på samtrafik hos den nationale tilsynsmyndighed, er en vigtig forsinkende 
faktor for nye operatører. S tandard tilbud bør ikke indeholde muligheder, der ikke opfylder 
andre operatørers markedsbehov, eller udelukke tjenesteydelser, der i forvejen tilbydes af det 
selskab, der fremsætter standardtilbuddet. De må heller ikke samle tjenesteydelser i pakker, 
14 
så nye operatører er nødt til at betale for ydelser, som de ikke er interesseret i at købe, 
hvorved de ydelser, de vil udbyde, bliver urentable. Hvis en national tilsynsmyndighed eller 
andre nationale instanser godkender eller pålægger takster, der styrker eller fremmer 
konkurrencehæmmende adfærd, overtræder medlemsstaten muligvis selv EU's 
konkurrenceregler og kan holdes ansvarlig herfor. 
De etablerede selskaber må ikke stille urimeligt store krav til netarkitekturen hos de parter, 
der ønsker samtrafik, og derved tvinge dem til en unødig duplikering af kapaciteten, da dette 
vil hæmme tilgangen til markedet. 
De nationale tilsynsmyndigheder har i henhold til direktiverne vidtgående beføjelser til at føre 
tilsyn med samtrafikmarkedet, herunder ret til at fastsætte forhåndsbetingelser, revidere 
standardtilbud, pålægge takstændringer, gribe ind på eget initiativ i samtrafiktvister, 
kontrollere samtrafikaftaler samt føre tilsyn med omkostningsregnskaber og 
regnskab sop splitning. Myndighederne bør bruge disse beføjelser til fulde for at sikre 
samtrafik i alle brugeres interesse. 
I bilag 4 findes oplysninger om bl.a. antallet af samtrafikaftaler, taksterne for 
opkaldsterminering og afvigelser fra bedste gældende praksis. 
Kommissionens samlede vurdering af samtrafikordningerne: 
Det største enkeltproblem, nye operatører erfarer, når de forsøger at opnå samtrafik 
på rimelige vilkår, er myndighedernes tøven eller mangel på styrke til at gribe ind på 
en overbevisende, hurtig og effektiv måde. Som følge heraf står de nytilkomne i 
mange tilfælde over for problemer såsom standardtilbud, der offentliggøres forsinket, 
eller som indeholder utilfredsstillende muligheder, forsinkelser i forhandlingerne om 
samtrafikvilkår og uacceptable leveringstider. Mange samtrafikaftaler indeholder 
ulige vilkår til fordel for det etablerede selskab, f.eks. vedrørende sanktioner. Endnu 
et stort problem er, at myndighedernes tilsyn med omkostningsregnskaberne for 
samtrafik ofte er utilstrækkeligt, enten hvad angår de regler og procedurer, der 
følges, eller med hensyn til den store variation i taksterne på enhedsmarkedet. 
Følgelig kan det ikke kontrolleres, om de dominerende operatørers samtrafik- og 
detailpriser er omkostningsbaserede. Og prisklemmer følge af høje samtrafiktakster 
og lave slutbrugertakster medfører, at tilgangen til forskellige markedssegmenter 
bremses i mange medlemsstater. 
Tilsynsmyndighedernes indsats: 
I nogle medlemsstater, hvor der tidligere meldtes om problemer med at opnå 
samtrafik på rimelige vilkår (Danmark, Italien, Portugal), er situationen blevet bedre 
i årets løb, men en manglende proaktiv indsats fra myndighederne giver fortsat 
anledning til betydelig bekymring i Belgien, og i mindre grad i Finland. 
Proceduremæssige forsinkelser i forbindelse med offentliggørelsen af et endeligt 
standardtilbud, især på grund af retsundersøgelser, som de etablerede selskaber får sat 
i gang, lægger også en dæmper på liberaliseringstempoet. Kun i et par medlemsstater 
(Sverige, Det Forenede Kongerige) må det siges, at standardtilbuddet og 
samtrafikfaciliteterne konsekvent fremlægges rettidigt af de etablerede selskaber, og 
at de opfylder de nye operatørers rimelige forventninger. 
15 
Formålet med at offentliggøre samtrafikaftaler er at lette adgangen til information. 
Men i praksis påberåber de etablerede selskaber sig ofte fortrolighedsklausuler eller 
bestemmelser om beskyttelse af forretningshemmeligheder over for den nationale 
tilsynsmyndighed. Der kan opstå yderligere vanskeligheder, hvis det etablerede 
selskab kræver dyre og langvarige forundersøgelser eller får indført bestemmelser om 
svære sanktioner i de forhandlede aftaler. 
Tekniske vilkår: 
Fra de nye operatører lyder det, at de tekniske samtrafikvilkår, f.eks. adgang til 
tilstrækkelig kapacitet og til de eksisterende eller påbudte samtrafikpunkter, er en 
væsentlig kilde til praktiske vanskeligheder, omkostninger og forsinkelser. Endvidere 
er det ofte svært for de nytilkomne at få præcise oplysninger fra de etablerede 
selskaber om koblingspunkternes placering og egenskaber, samt hvilken 
tjenestekvalitet man kan regne med. Der meldes om problemer med at få hurtig 
adgang til infrastrukturkapacitet, i form af faste kredsløb eller hensigtsmæssige 
samtrafikpunkter, i Belgien, Tyskland, Grækenland, Irland, Nederlandene, Østrig og 
Finland. 
De nationale reguleringsordninger eller de beslutninger, der træffes af 
myndighederne, forekommer somme tider at pålægge de parter, der leverer samtrafik, 
uforholdsmæssigt vidtgående forpligtelser med hensyn til, hvor mange 
samtrafikpunkter der skal stilles til rådighed. I Tyskland er der imidlertid ved at 
tegne sig en løsning på dette problem. I Belgien og Spanien, hvor tilladelser til 
netoperatører er kædet sammen med betingelser om udbredelse af infrastruktur, er 
der risiko for, at den nationale tilsynsmyndighed pålægger uforholdsmæssigt 
vidtgående krav vedrørende placeringen og antallet af de samtrafikpunkter, som nye 
operatører skal stille til rådighed. De samme medlemsstater begrænser nye 
operatørers rettigheder til at opnå "dobbelt tandem "-samtrafik med det formål at 
tilskynde til investering i ny infrastruktur og begrænse risikoen for at overbelaste det 
etablerede selskabs net fra et samtrafikpunkt på lokalt niveau, der ikke er konstrueret 
til at absorbere landsdækkende trafik. Selv om disse metoder ikke er i modstrid med 
specifikke bestemmelser i EU-lovrammerne, rejser de spørgsmålet om proportionalitet 
i de krav, der må fastsættes, set i forhold til den konkurrenceforvridning, de kan give 
anledning til. 
Direkte adgang til rumsegmentet: 
I de fleste medlemsstater tillades direkte adgang til EUTELSAT- og INTELSAT-
rumsegmentet endnu ikke af de respektive konventioner. Privatiseringen af de to 
organisationer, der skal være afsluttet ved udgangen af 2001, skulle imidlertid give en 
endelig løsning på problemet. I mellemtiden har flertallet af medlemsstaterne løst 
spørgsmålet ved hjælp af supplerende aftaler, der tillader direkte adgang i de 
pågældende lande. Disse aftaler omfatter otte medlemsstater (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Frankrig, Nederlandene, Østrig, Sverige og Det Forenede Kongerige) for 
EUTELSAT's vedkommende og elleve medlemsstater (Danmark, Tyskland, Spanien, 
Frankrig, Irland, Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland, Sverige og Det Forenede 
Kongerige) for så vidt angår INTELSAT. Repræsentanter for satellitbranchen 
beretter dog, at det i de fleste tilfælde stadig er nødvendigt at købe satellitkapacitet 
16 
via den lokale signatarmagt, og at der skal betales afgifter, som svinger mellem 5 og 
20% (for INTELSAT) og 5 og 10% (for EUTELSAT) af rumsegmentomkostningerne. 
Forsyningspligt og bruger-Zforbrugerbeskyttelse 
Vurderingsgrundlag 
Brugernes og forbrugernes interesser spiller en central rolle i liberaliserings- og 
enhedsmarkedsprocessen, i og med at det grundlæggende formål med EU's lovpakke er at skabe 
valgmulighed mellem forskellige operatører og tjenesteydelser samt opnå lavere priser. Kravet 
om forsyningspligt indgår i EU-rammerne, så medlemsstaterne har mulighed for at sikre, at alle 
brugere får adgang til et minimum af ydelser af en nærmere fastsat kvalitet og til en rimelig pris. 
Hvad angår den sektorspecifikke lovgivning vedrørende forsyningspligt og brugere/forbrugere, 
har Kommissionen navnlig undersøgt de eksisterende finansieringsordninger for 
forsyningspligten, indsatsen fra de nationale tilsynsmyndigheder, der også her bærer en stor del 
af ansvaret for, at lovrammernes principper vedrørende brugere/forbrugere anvendes i praksis, 
samt de vigtigste af de praktiske problemer, som nye operatører, brugere og forbrugere støder på. 
Kommissionens samlede vurdering af forsyningspligten og bruger-Zforbrugerbeskyttelsen: 
Finansieringen af forsyningspligten: 
Forsyningspligten lader ikke til at udgøre en urimelig byrde for de udpegede operatører i 
medlemsstaterne. Det ses af den kendsgerning, at mens ni medlemsstater (Belgien, 
Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig, Italien, Nederlandene, Østrig og Portugal) har 
indført lovbestemmelser om finansieringsordninger for forsyningspligten, er kun to af 
disse (Frankrig, Italien) etableret i praksis. Og kun i Frankrig har dette rent faktisk 
medført betalingsoverførsler mellem operatørerne. 
De nye operatører i de lande, hvor der allerede findes en finansieringsordning, eller hvor 
der er mulighed for, at en sådan ordning etableres, betragter finansieringen som en 
ekstra indkomstskat og derfor som en hindring for at gå ind på markedet. Desuden 
mener de, at sådanne ordninger er bureaukratiske og har tendens til at forvride 
markedet. I Frankrig mener de nye operatører, at størrelsen af de omkostninger, der skal 
refunderes via finansieringsordningen, samt metoden til at beregne dem, skaber 
skævheder på markedet. Dette er muligvis også tilfældet i Belgien. Usikkerheden 
omkring de fremtidige forpligtelser og den omstændighed, at der kan blive oprettet 
finansieringsordninger i en række medlemsstater, hvis bestemte markedsbetingelser 
opfyldes, underminerer de nye operatørers forretningsplaner og finansielle stabilitet. 
De nye operatører mener, at det er op til regeringen at finansiere de sociale forpligtelser 
gennem almindelig beskatning, sådan som det er normen i andre økonomiske sektorer. 
Dertil kommer, at de konkurrenceprægede mobilkommunikationsmarkeder i nogle 
medlemsstater eller i visse geografiske dele af medlemsstaterne er på vej mod at kunne 
levere netadgang med omkostninger, der er sammenlignelige med, eller endda lavere end 
omkostningerne ved forsyningspligten. 
17 
I de fleste medlemsstater er der ikke meget, der tyder på, at de etablerede selskabers 
taletelefonitakster rent faktisk er blevet udlignet, især ikke, hvis man kigger på den 
månedlige abonnementsafgift, som selskaberne opkræver. Det ser heller ikke ud til, at 
der føres passende omkostningsregnskaber, der kan dokumentere en takstudligning. Der 
hvor taksterne er fuldt udlignet, kan der som regel tilbydes forsyningspligtydelser til en 
overkommelig pris ved hjælp af lavforbrugsordninger. 
Forbrugere/brugere 
De største problemer for forbrugerne ser ud til at være manglende gennemskuelighed i 
taksterne, manglende information om ydelserne og mangel på effektive og hurtige klage-
og kompensationsprocedurer. En række medlemsstater er i færd med at etablere 
ordninger til behandling af de problemer, forbrugerne møder, navnlig med hensyn til 
kontrakter og tjenestekvalitet. De nationale tilsynsmyndigheder foretager imidlertid 
ikke megen systematisk overvågning af indikatorerne for tjenestekvalitet, og dette gør 
det vanskeligere at kontrollere, om forsyningspligten opfyldes i praksis. Det er klart, at 
jævnlig offentliggørelse af uafhængigt kontrollerede indikatorer i sig selv vil øge både 
konkurrencen og forbrugernes valgmuligheder. 
Et særligt problem er den manglende gennemskuelighed i taksterne hos de nye 
operatører, der jævnligt ændrer på både takster og sammensætningen af deres ydelser. 
Ydermere varierer ydelserne kraftigt fra den ene operatør til den anden, hvilket gør det 
vanskeligt for forbrugerne at sammenligne. De nye operatører forsvarer deres 
fremgangsmåde med, at de for det første er nødt til at reagere på ændringer i de 
etablerede selskabers tilbud, og for det andet på den kendsgerning, at de ikke har de 
etablerede selskabers markedsprofil og reklamebudget. Derudover kan kontraktvilkårene 
somme tider indeholde urimelige bestemmelser, der strider mod horisontal EU-
lovgivning (f.eks. bestemmelser, der forpligter forbrugerne til at forblive hos en operatør 
i en fastsat minimumsperiode, hvilket er i strid med direktivet om urimelige 
kontraktvilkår). Endnu et stort problem for forbrugerne er faktureringen, der tegner sig 
for hovedparten af klagerne til myndighederne. 
Forbrugerne ytrer også bekymring over, at konkurrencen på indlands- og lokale 
tjenesteydelser i mange medlemsstater kun omfatter erhvervskunder og ikke 
privatkunder. Manglen på reel konkurrence på abonnentnetniveau, når det gælder 
privatkunder, har en negativ virkning på abonnementsafgifternes og lokaltaksternes 
størrelse. 
Der kan opstå endnu et problem for forbrugerne med den gradvise afvikling af analog 
telefoni i 900 MHz-båndet som følge af GSM-udvidelsen. Forbrugerne på mobilmarkedet 
kan risikere, at deres analoge håndsæt bliver forældede. Erfaringen fra visse 
medlemsstater viser dog, at operatørerne har fundet markedsbaserede løsninger, der ikke 
stiller forbrugerne ufordelagtigt. 
Set ud fra et brugerperspektiv er der grund til alvorlig bekymring over prisen på faste 
kredsløb i Europa, herunder kredsløb på tværs af grænserne. Det er ikke lykkedes 
hverken konkurrencen eller myndighederne at nedbringe taksterne, der opfattes som 
åbenlyst ikke-omkostningsbaserede, og dette bremser udbuddet af Internet- og andre 
tjenester i Europa. Dette igen virker begrænsende for brugernes muligheder for 
18 
netadgang og deres valgmuligheder i øvrigt, især hvad angår nyhedsindsamling og 
markedsdatatj enes ter. 
112 
Det europæiske alarmnummer, 112, er indført overalt i EU28, men i mange 
medlemsstater besvares opkaldes kun på det sprog, der tales i landet eller den region, 
hvor opkaldet foretages. Selv om forbrugerne i de fleste medlemsstater ved, at de kan 
bruge nummeret i deres eget land, er mange ikke informeret om, at de også kan bruge 
det, når besøger andre medlemsstater, og dette indebærer en hindring for den frie 
bevægelighed. 
Takster/regnskabssystemer 
Vurderingsgrundlag 
Kommissionen har undersøgt, om der fortsat er begrænsninger for takstudligning ud over de 
foranstaltninger, der er tilladt i forbindelse med forsyningspligten. Taksterne på offentlig 
telefoni, faste kredsløb og samtrafik, der udbydes af operatører med en stærk 
markedsposition, skal være omkostningsbaserede, og der skal være indført passende 
omkostningsregnskabssystemer, hvor metoden er verificeret. Oplysningerne om 
regnskabssystemerne skal være offentliggjort, og systemerne skal være i overensstemmelse 
med det system, som de nationale tilsynsmyndigheder eller andre kompetente uafhængige 
instanser har verificeret. 
I bilag 4 findes oplysninger om bl.a. takster på faste kredsløb, samtrafik og offentlig 
taletelefoni. 
Kommissionens samlede vurdering af anvendelsen af takstprincipperne: 
Takstudligning: 
Liberaliseringen har medført betydelige takstreduktioner, således at opkaldstaksterne 
har nærmet sig de faktiske omkostninger. Dette skyldes, at konkurrerende operatører 
på langdistance- og udlandstelefonimarkedet har været i stand til at underbyde de 
etablerede selskabers takster, der var fastsat kunstigt højt for at krydssubsidiere de 
regulerede abonnementsafgifter og lokal opkalds taks ter, der lå under de faktiske 
omkostninger. Data viser, at udlandstaksterne i perioden 1997-99 er faldet til fordel 
for både erhvervs- og privatkunder med henholdsvis 40% og 25%. Generelt hævder de 
fleste medlemsstater, at taksterne er blevet udlignet, og at den progressive tilnærmelse 
af taksterne til de faktiske omkostninger er fuldført. 
De medlemsstater, hvor den forlængede frist for fuld liberalisering endnu ikke er 
udløbet (Grækenland og Portugal), havde fået fristen udsat, udtrykkeligt for at de 
skulle have tid til at gennemføre de nødvendige strukturelle tilpasninger. Begge lande 
mener, at takstudligningen vil være afsluttet, når der indføres fuld konkurrence på 
taletelefonimarkedet, selv om der ikke er lagt nogen detaljeret tidsplan på forhånd. 
Undtagen hos det etablerede selskab i Grækenland. 
19 
Hvad angår de lande, hvor markedet blev liberaliseret fuldt ud i 1998 eller tidligere, 
har operatørerne i flere tilfælde udtrykt tvivl om, hvorvidt takstudligningen rent 
faktisk er fuldført. I de fleste medlemsstater er det faktisk ikke muligt at afgøre, om 
taksterne følger princippet om omkostningsbaserede priser, eller at påvise, at taksterne 
for lokalopkald ligger på et niveau, som nye operatører ville kunne levere dem til. Det 
er heller ikke sikkert, at abonnementsafgifterne er i overensstemmelse med de 
etablerede selskabers faktiske omkostninger. Ikke desto mindre er der på nuværende 
tidspunkt ikke indført ordninger til dækning af underskud på abonnenttilslutningen i 
nogen af medlemsstaterne. Den undersøgelse af abonnentnetområdet, som 
Kommissionen indledte i juli 1999, skulle gøre det muligt på basis af de etablerede 
selskabers regnskabsoplysninger at vurdere, hvor langt man rent faktisk er nået med 
takstudligningen i medlemsstaterne. Det er af afgørende betydning, at 
takstudligningen gennemføres fuldt ud, især fordi lokaltakster, der holdes på et for 
lavt niveau, virker afskrækkende på nye selskaber, da de ikke kan opnå en rimelig 
fortjenstmargin mellem det etablerede selskabs detailtakster og de tilsvarende 
samtrafiktakster. Resultatet er, at priserne trykkes, eller at der ikke investeres i 
alternativ abonnent netinfrastruktur, fordi der ikke er noget incitament til det. 
I to lande (Frankrig, Luxembourg) meldes der om manglende klarhed i de nationale 
tilsynsmyndigheders kontrol af slutbrugertaksterne, og i visse lande forekommer 
taksterne ikke at være tilstrækkeligt gennemskuelige (Frankrig), navnlig med hensyn 
til de rabatter, der tilbydes store erhvervskunder (især i Danmark, Italien, 
Luxembourg, Østrig). 
For at sikre overkommelige priser eller kontrollere priserne har en række 
medlemsstater besluttet at indføre prislofter, indtil konkurrencen medfører en 
effektiv priskontrol over det etablerede selskabs detailtakster. I visse medlemsstater er 
prislofterne imidlertid indført, før takstudligningen var fuldført. 
Omkostningsregnskaber: 
Generelt er omkostningsregnskaber fortsat et problematisk punkt i mange 
medlemsstater. Faktisk er der de fleste steder ikke meget, der tyder på, at 
omkostningsregnskabsprincipperne anvendes korrekt. I en række lande har den 
nationale tilsynsmyndighed endnu ikke godkendt det etablerede selskabs 
omkostningsregnskabssystem (Belgien, Tyskland, Grækenland, Spanien, Irland, 
Luxembourg, Østrig, Portugal), og derfor kan man ikke konstatere, om der anvendes 
et passende system til at fastslå omkostningerne ved de pågældende tjenesteydelser 
(taletelefoni, samtrafik, faste kredsløb osv.). Der er sket store fremskridt i Grækenland 
siden den fjerde rapport, idet der for første gang er godkendt et 
omkostningsregnskabssystem for faste kredsløb. En række medlemsstater arbejder 
efter sigende aktivt på deres systemer, men den manglende fremgang indebærer et 
alvorligt hul i kontrollen af, om lovrammerne anvendes i praksis. I adskillige 
medlemsstater (Tyskland, Spanien, Østrig, Finland, Sverige) meldes der om 
manglende gennemskuelighed i de etablerede selskabers 
omkostningsregnskabssystemer, især hvad angår oplysninger om omkostningerne ved 
bestemte adgangselementer (Belgien). Opsplitningen af regnskaberne er ikke 
tilstrækkelig omhyggelig og giver anledning til almindelig bekymring ligesom den 
20 
deraf følgende risiko for krydssubsidiering mellem de forskellige grene af det tidligere 
monopolselskab. 
Faste kredsløb: 
Der har tidligere været stor bekymring blandt brugerne over de urimeligt høje priser 
på faste kredsløb, herunder internationale kredsløb, hvor priserne udgør en hindring 
for et enhedsmarked for teletjenester. Der er imidlertid tegn på, at konkurrencen nu 
er ved at bringe priserne på visse ydelser ned. Der er problemer med 
gennemskueligheden i taksterne på faste kredsløb (Belgien mht. rabatter, Italien, 
Luxembourg), prissætningsmetoden (Finland) og de vilkår, de etablerede selskaber 
tilbyder store kunder (Belgien, Frankrig, Luxembourg). I mange lande er der tvivl 
om, hvorvidt princippet om omkostningsbaserede priser anvendes korrekt i 
forbindelse med faste kredsløb, og denne tvivl underbygges af markedsdata (Belgien, 
Grækenland, Spanien, Frankrig, Tyskland, Irland, Italien, Luxembourg, Østrig, 
Portugal; og Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige for så vidt angår 
internationale faste kredsløb). For Grækenlands vedkommende gælder tvivlen 
situationen før vedtagelsen af det nye omkostningsregnskabssystem for faste kredsløb. 
I både Sverige og Det Forenede Kongerige udtrykkes der bekymring angående 
bestemte typer faste kredsløb (hhv. digitale X-linjer og "sidste km"), og 
myndighederne der er ved at undersøge sagen. I enkelte lande er der stadig problemer 
med at få adgang til faste kredsløb, og der meldes om forsinkelser, der også kan 
skyldes knaphedsproblemer (Belgien, Nederlandene). Den undersøgelse om udbuddet 
af faste kredsløb, som Kommissionen indledte i juli 1999, skulle gøre det muligt at 
vurdere, om disse forhold skyldes konkurrencebegrænsende metoder. 
Nummerering 
Vurderingsgrundlag 
Kommissionen har undersøgt, om der er offentliggjort nummereringsplåner, om den praktiske 
forvaltning af planerne sker uafhængigt af de etablerede selskaber, og hvor vidt navnlig 
mobiloperatører får stillet tilstrækkelige numre til rådighed. 
Med hensyn til nummerportabilitet og fast operatørvalg har Kommissionen undersøgt 
omfanget af de tjenester medlemsstaterne har indført eller planlægger at indføre, og hvor 
langt man er nået med at opfylde forpligtelserne i direktivet om nummerering29. 
Kommissionens samlede vurdering vedrørende nummerering: 
Så godt som alle deltagere på markedet har udtrykt bekymring vedrørende 
indførelsen af nummerportabilitet og fast operatørvalg. De løsninger, der er vedtaget 
for indførelsen af de to tjenester, indebærer administrative ordninger og 
netomkonfigureringer af forskellige grader af kompleksitet, der er vanskelige at styre. 
Omkostningerne har i visse tilfælde vist sig at være forholdsvis høje, og der er endnu 
ikke truffet endelige beslutninger i alle medlemsstater om, hvordan de skal fordeles 
Direktiv 98/61/EF om ændring af direktiv 97/33/EF for så vidt angår nummerportabilitet mellem operatører 
og fast operatørvalg, EFT L 286, 3.10.1998. 
21 
mellem de berørte operatører og slutbrugerne. Desuden hævder nogle operatører, at 
indførelsen af disse tjenester pr. 1. januar 2000 kompliceres af de risici, der er 
forbundet med denne dato for net og iT-installationer. Kommissionen finder det dog 
opmuntrende, at disse tjenester allerede fungerer i en række medlemsstater, og at 
andre medlemsstater har givet udtryk for, at de forventer at nå målet til den fastsatte 
dato. 
Nummerportabilitet: 
Der er indført nummerportabilitet forud for fristen, den 1. januar 200030 i syv 
medlemsstater: Tyskland, Frankrig, Nederlandene (for geografiske og ikke-
geografiske numre, gældende for både fastnet- og mobiloperatører), Østrig (inden for 
et geografisk område ved hjælp af viderestilling), Finland (inden for et 
nummerområde og for landsdækkende numre), Sverige (geografiske og visse ikke-
geografiske numre) og Det Forenede Kongerige. I Danmark skulle der efter planen 
indføres nummerportabilitet inden for samme geografiske område pr. 15. oktober 
1999. 
Fast operatørvalg: 
Fire medlemsstater har indført fast operatørvalg forud for fristen, den 1. januar 2000: 
Danmark (fra 1. januar 1999), Tyskland (fra 1. januar 1998), Finland (for 
langdistanceopkald fra 1. januar 1994, for udlandsopkald fra faste net fra 30. 
september 1998 og for udlandsopkald fra mobilnet fra 1. januar 1999) og Sverige (fra 
september 1999). Det Forenede Kongerige har anmodet om udsættelse af fristen. 
Nummereringsplaner: 
Der er vedtaget nye nummereringsplaner i alle medlemsstater undtagen Grækenland. 
I alle medlemsstater er det de nationale tilsynsmyndigheders opgave at administrere 
planerne. 
Frekvenser 
Vurderingsgrundlag 
Kommissionen har bl.a. undersøgt, om brugen af 900 MHz-båndet til analoge mobiltjenester 
er ved at blive udfaset i takt med den kommercielle efterspørgsel på (digitale) GSM-tjenester, 
om alle de nødvendige frekvenser er allokeret til GSM, personsøgning og trådløs telefoni, om 
der udstedes tilladelser i alle de tilfælde, hvor der er frekvenser til rådighed, og om 
tildelingsprocedurerne er åbne, ikke-diskriminerende og effektive. 
Kommissionens samlede vurdering vedrørende frekvenser: 
Der er meget få klager vedrørende frekvensforvaltningen i medlemsstaterne i 
forbindelse med direktiverne om GSM, DECT og ERMES. Mange medlemsstater er 
nu i færd med at udstede tilladelser til tredje generations mobilkommunikation og til 
Fristen for de lande, der har fået udsættelse, er senest to år efter datoen for fuldstændig liberalisering. 
22 
trådløse abonnentnet. Mere specifikke bemærkninger herom følger nedenfor. Flere 
ministerier og myndigheder gjorde under forberedelserne til rapporten opmærksom 
på, at frekvensauktioner kan udgøre en hindring for etableringen af ny infrastruktur, 
og at de har tendens til at medføre højere priser for slutbrugerne, hvilket igen 
betyder langsommere vækst til skade for økonomien som helhed. Andre lagde kraftigt 
vægt på, at mekanismer til at forbinde frekvensbånd med en værdi, herunder 
auktioner, er et effektivt værktøj i frekvensforvaltningen. 
Gradvis afvikling af analog mobilkommunikation: 
I langt hovedparten af medlemsstaterne er der sat en tidsfrist for afvikling af det 
analoge system, der anvender de frekvensbånd, der er afsat til GSM. I nogle tilfælde 
forekommer fristen at være længere, end den kommercielle efterspørgsel berettiger til 
(Danmark, Italien, Østrig, Finland, Sverige, dog har de etablerede selskaber i de to 
sidstnævnte lande forpligtet sig til en afvikling ved udgangen af 2000). Imidlertid er 
fristen for afvikling i en række medlemsstater blevet rykket frem i forhold til de 
datoer, der blev anført i frekvensrapporten31. 
Frekvensforvaltning: 
I princippet er der ingen mangel på frekvenser i Belgien, Danmark, Grækenland, 
Spanien, Frankrig, Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland, Sverige, og Det 
Forenede Kongerige. Der foreligger frekvensplaner i de fleste medlemsstater (Belgien, 
Danmark, Spanien, Frankrig, Italien, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige, Det 
Forenede Kongerige). I de øvrige (Tyskland, Grækenland, Luxembourg) er der stor 
efterspørgsel efter en frekvensallokeringsplan for at sikre en åben, ikke-
diskriminerende og effektiv forvaltning af radiospektret. I Italien er 
frekvensforvaltningen ikke effektiv set i forhold til knapheden på denne ressource og 
den hastigt stigende efterspørgsel på mobilsystemer. 
Satellitoperatørerne har udtrykt bekymring over de store forskelle i medlemsstaternes 
måder at forvalte, allokere og tildele frekvenser på32. 
I samtlige medlemsstater er der afsat og allokeret de nødvendige båndbredder til 
GSM og DECT i overensstemmelse med de relevante direktiver. Dog mangler der 
stadig åbenhed omkring processen i nogle (Italien, Luxembourg). Alle medlemsstater 
har udstedt mindst to tilladelser til GSM 900 og mindst en til DCS-1800. 
I et land (Grækenland) hersker der bekymring over, at overvågningen af 
radiospektret er utilstrækkelig, hvilket kan betragtes som en betydelig hindring for, 
at markedet kan fungere ordentligt. 
KOM (98) 559. 
Navnlig er der udtrykt bekymring over, at det nuværende harmoniseringsniveau, der er opnået gennem 
CEPT-beslutninger, er utilstrækkeligt, f.eks. har kun 10 medlemsstater tiltrådt CEPT/ERC/DEC (97)03 om 
anvendelse af frekvensbånd til satellitbaseret personkommunikation, og kun fem medlemsstater har tiltrådt 
CEPT/ERC/DEC (97)07 om anvendelse af frekvenbånd til UMTS. 
23 
Udstedelse af tilladelser til tredjegenerationssystemer og trådløse abonnentnet: 
Foreløbig har kun Finland udstedt tilladelser til tredjegenerationsmobilnet (marts 
1999). I Danmark og Nederlandene forventes de første tilladelser at foreligge i 2000, 
og efter planen går man i gang med at udstede tilladelser i Sverige i 2000. I Det 
Forenede Kongerige vil man indføre t red jegener ationsmobiltjenest er i 2002. Belgien, 
Spanien, Frankrig, Italien og Østrig har indledt offentlige høringer om indførelsen af 
tredjegenerationssystemer. 
De fleste medlemsstater (bortset fra Grækenland, Italien og Luxembourg) har indledt 
procedurer med henblik på allokering af frekvenser til trådløse abonnentnet eller 
udstedt forsøgstilladelser hertil (Belgien, Frankrig, Sverige). I Østrig kræves der 
ingen særlig tilladelse. 
Adgangsret 
Vurderingsgrundlag 
Kommissionen har undersøgt, om der i praksis har vist sig problemer med at få adgangsret til 
offentlig og privat ejendom, hvorvidt der diskrimineres mellem operatører, om der har været 
tvister i forbindelse med fælles brug af faciliteter, og om der har været problemer med 
ilandføring af søkabler og den dermed forbundne tilslutning til nettet. 
Kommissionens samlede vurdering vedrørende adgangsret/fælles brug af faciliteter/ 
søkabler: 
Der er ikke nogen ensartet fremgangsmåde i spørgsmålet om adgangsret, eftersom de 
relevante beføjelser i de fleste medlemsstater ligger hos de lokale eller regionale 
myndigheder. Der kan også være andre retlige aspekter involveret, såsom fysisk 
planlægning, miljølovgivning og byggeforskrifter, og komplekse historiske fortilfælde 
spiller ligeledes en rolle. 
Samplacering i rørledninger, bygninger og master/antenner udgør et reelt problem 
for både nye operatører og de etablerede selskaber, og problemet kompliceres 
yderligere af æstetiske, fysiske (f.eks. mangel på høje bygninger) og andre faktorer, 
herunder bygge- og byplanlægningsbestemmelser. 
I en række medlemsstater udtrykkes der bekymring for, at det etablerede selskab 
bruger sin position til at forsinke forhandlinger i de tilfælde, hvor der ikke er nogen 
alternativ infrastruktur. Der meldes også om problemer med adgangen i tilfælde, 
hvor det etablerede selskab ejer kabelnettet i kontorbygninger eller lejlighedsblokke. 
De etablerede selskaber er på den anden side varsomme med at give konkurrenter 
adgang til faciliteter af denne art på grund af den formodede risiko for kabler og 
installationer. Myndighederne i nogle medlemsstater har aktivt medvirket til at finde 
kreative løsninger, navnlig i mobilsektoren, bl.a. i form af fælles brug af master og 
antenner, der ejes af offentlige myndigheder. 
24 
Adgangsret: 
Alle medlemsstater har fastlagt lovrammer for adgangsret på et ikke-diskriminerende 
grundlag. I et land (Luxembourg) undersøger man i øjeblikket, om det etablerede 
selskab i praksis tildeles mere favorable rettigheder end nye operatører. 
I seks medlemsstater (Danmark, Tyskland, Luxembourg, Østrig, Finland, Det 
Forenede Kongerige) skal man ikke betale for adgangsret til offentlig ejendom. I to 
lande (Frankrig, Italien) kan gebyret variere betydeligt, fordi det fastsættes på lokalt 
plan. I Belgien er adgangsret til offentlig ejendom ifølge den nationale 
telekommunikationslov gratis, men visse lokale myndigheder hævder, at spørgsmålet 
falder ind under deres kompetenceområde. Indtil der er truffet en retlig afgørelse i 
spørgsmålet, betaler nye operatører ikke for adgangsret. I endnu et land 
(Nederlandene) er det ikke altid klart, om der vil blive opkrævet et ekstra lokalt gebyr 
for placering af antenner. 
I tre lande (Danmark, Tyskland, Nederlandene) kan operatørerne gå i gang med 
anlægsarbejderne uden væsentlige forsinkelser, dvs. efter mellem seks uger og tre 
måneder, og i yderligere to lande (Østrig, Finland) er der ikke meldt om nogen 
problemer. I fire lande (Grækenland, Frankrig, Italien, Luxembourg) anses 
ventetiden for at være for lang, ifølge meldingerne bl.a. på grund af krav om 
koordinering af gravearbejde og regler mod genåbning af offentlig vej (Italien, 
Luxembourg), eller fordi de lokale myndigheder gør udstrakt brug af deres beføjelser 
til at beskytte miljøet og fremme samplacering (Frankrig, Italien). Desuden kan der 
være administrative hindringer, f.eks. fordi en lang række offentlige instanser er 
involveret i sagen, og der opstår koordineringsproblemer (Grækenland, Italien). I et 
land (Spanien) varierer forsinkelserne meget, men det har ikke været muligt at 
indsamle detaljerede oplysninger om tidsfristerne. Heller ikke i de resterende fem 
lande (Belgien, Irland, Portugal, Sverige, Det Forenede Kongerige) har man kunnet 
indsamle detaljerede oplysninger om tidsfristerne. 
I 13 lande (Belgien, Danmark, Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Irland, 
Italien, Nederlandene, Portugal, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige) er 
fordelingen af beføjelser mht. indrømmelse af adgangsret tydeligt fastlagt i 
lovgivningen. I et af disse lande (Belgien) er der dog problemer i praksis, for selv om 
lovgivningen er tydelig, mener visse lokale myndigheder, at deres beføjelser rækker 
ud over den nationale regerings. I et land (Østrig) kræves der ingen særlig tilladelse. 
Der meldes om manglende klarhed i fordelingen af beføjelser i et land 
(Luxembourg). 
Der er ikke rapporteret om problemer i nogen medlemsstater, for så vidt angår 
adgang til privat ejendom. 
Fælles brug af faciliteter: 
Der praktiseres fælles brug af faciliteter, for så vidt angår det etablerede selskabs faste 
net, i 10 lande (Tyskland, Spanien, Frankrig, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, 
Portugal, Sverige, Finland, Det Forenede Kongerige). Dog er det i tre lande 
(Frankrig, Sverige, Det Forenede Kongerige) ikke obligatorisk at imødekomme 
25 
anmodninger om fælles brug af faciliteter. I et land (Tyskland) er der udtrykt 
bekymring over det etablerede selskabs påståede kapacitetsmæssige begrænsninger. I 
et land (Danmark) er fælles brug af faste net ikke obligatorisk. I Grækenland giver 
det etablerede selskab kun sit eget datterselskab på mobilområdet tilladelse til at 
anvende sine faciliteter. 
I 10 medlemsstater (Belgien, Danmark, Spanien, Frankrig, Italien, Luxembourg, 
Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland) har man sikret, at mobilnetoperatørerne 
udnytter faciliteterne i fællesskab. 
Søkabler: 
I fire lande (Belgien, Frankrig, Nederlandene, Finland) er der ingen problemer med 
at få adgang til søkabler. I yderligere to lande (Danmark, Tyskland) bevilges der 
adgang til søkabler af myndighederne. I to lande (Spanien, Italien) er der ingen love 
eller administrative bestemmelser om spørgsmålet. 
Konkurrence på abonnentnetniveau 
Der stilles ikke noget udtrykkeligt krav i harmoniseringsdirektiverne om, at abonnentnet skal 
udbydes særskilt for at give nye operatører mulighed for at anvende de eksisterende 
abonnentnettilslutninger til at fa adgang til slutbrugerne, men i en række medlemsstater er der 
en voksende erkendelse af, at særskilt udbud af abonnentnet er nødvendigt for at skabe 
konkurrence på abonnentnetniveau. Andre medlemsstater overvejer spørgsmålet. På grund af 
økonomiske begrænsninger har særskilt udbud af abonnentnet i mange tilfælde stor betydning 
for nye operatører, navnlig for at de kan gøre brug af xDSL-teknologi33, så de kan give deres 
kunder adgang til bredbåndstjenester, først og fremmest Internet. Beslutninger om udlejning 
af abonentnettet herunder lejeafgiften vil påvirke operatørernes investeringsplaner. Sådanne 
beslutninger kan afhænge af, hvor megen konkurrence der er skabt gennem brug af tv-kabler 
og trådløse abonnentnet. Der bør også tages hensyn til, at der stadig er problemer forbundet 
med gravearbejder ved anlæg af ny lokal infrastruktur. Generelt bruges dog hverken kabel-tv-
net eller trådløse abonnentnet foreløbig i nogen videre udstrækning som alternativ til de 
etablerede selskabers abonnentnet. Ikke blot tekniske spørgsmål, men også spørgsmålet om, 
hvor vidt den etablerede fastnetoperatør stadig ejer eller kontrollerer centrale tv-kabel-
interesser, spiller klart en rolle her. 
Herefter følger en oversigt over den aktuelle situation i medlemsstaterne mht. konkurrencen 
på abonnentnetniveau: 
Et stigende antal medlemsstater (Danmark, Tyskland, Italien, Nederlandene, Østrig, Finland) 
har besluttet at stille krav om, at abonnentnet skal udbydes særskilt. I Italien, Nederlandene 
og Østrig er beslutningen dog endnu ikke gennemført i praksis. Der pågår forsøg i 
Nederlandene, og i Italien, hvor spørgsmålet om vilkårene i forbindelse med særskilt udbud 
har været til høring i de forløbne 10 måneder, forventes den nationale tilsynsmyndighed at 
træffe en beslutning herom inden udgangen af 1999. 
Digitale abonnentlinjesystemer med højhastighedsadgang via eksisterende kobberkabler. 
26 
I nogle lande er spørgsmålet om særskilt udbud af abonnentnet stadig til høring (Frankrig, 
Irland, Det Forenede Kongerige). I Sverige er regeringen i færd med at gennemgå et forslag 
om at lade særskilt udbud indgå som et krav i vilkårene for tilladelser34. I Belgien, 
Grækenland, Spanien, Luxembourg og Portugal er der endnu ikke planer om at kræve 
særskilt udbud af abonnentnet på kort sigt. Belgien, Spanien, Luxembourg og Portugal 
hævder, at det ikke er nødvendigt, fordi der er alternativ infrastruktur til rådighed, specielt 
kabel-tv-net, der ejes af konkurrerende selskaber, og for Spaniens og Portugals vedkommende 
fordi der er udstedt tilladelser til trådløse abonnentnet. 
I de fleste medlemsstater udbydes der tjenester via ADSL-teknologi, men kun af den 
etablerede operatør, og uden at denne er forpligtet til at give andre operatører adgang. I 
Tyskland, Spanien og Finland udbydes tjenester via ADSL også af nye operatører. I 
Grækenland, Luxembourg og Portugal udbydes der endnu ikke ADSL-tjenester, i 
Nederlandene og Østrig er der et pilotforsøg i gang med ADSL. Den nationale 
tilsynsmyndighed i Italien er ved at undersøge muligheden for at indføre ADSL blandt de 
øvrige faciliteter i abonnentnettet. Ifølge de seneste oplysninger har den nationale 
tilsynsmyndighed i Det Forenede Kongerige til hensigt at sikre, at der, når det etablerede 
selskab opgraderer sit abonnentnet til ADSL, vil blive tilbudt engrosprodukter til andre 
operatører, så de kan tilbyde lignende tjenester via det etablerede selskabs net. I Frankrig er 
det blevet bekendtgjort, at der er planer om at tilbyde nye operatører adgang til det etablerede 
selskabs ADSL-tjenester. 
Et andet middel til at øge konkurrencen på abonnentnetniveau er trådløse aboiinentiiet. I de 
fleste medlemsstater er der enten udstedt tilladelser (Tyskland, Spanien, Irland, Portugal -
gældende fra 1. januar 2000, Finland og Det Forenede Kongerige) eller indledt høringer. I 
Spanien er der udstedt to tilladelser vedrørende trådløse abonnentnet til nye operatører, og 
myndighederne har for nylig offentliggjort et udbud med henblik på udstedelse af seks nye 
tilladelser. I Østrig kræves der ingen tilladelse; tildelingen af frekvenser forventes at ske 
snart. I Danmark, Frankrig og Nederlandene vil der blive udstedt tilladelser i 2000, i Frankrig 
er der i mellemtiden udstedt forsøgstilladelser. I Sverige gennemføres der også forsøg i 
øjeblikket, men der er endnu ikke indgivet nogen ansøgninger om permanente tilladelser. Der 
udstedes også forsøgstilladelser i Belgien, hvor man er ved at udarbejde lovgivning med 
henblik på at udstede endelige tilladelser. Der foreligger dog ikke nogen oplysninger om 
tidsplanen. Dette gælder også for Luxembourg. I Italien er der planlagt en høring i slutningen 
af 1999.1 Grækenland er der ingen planer om at udstede licenser til trådløse abonnentnet. 
Kabel-tv-net er også et godt bud på en alternativ lokal infrastruktur, især hvis de ikke ejes 
eller kontrolleres af det etablerede selskab, og der således er et incitament til at investere i den 
opgradering, der er nødvendig for at gøre kabel-tv-infrastrukturen egnet til 
telekommunikationsformål. I Belgien, Luxembourg og Nederlandene er kabel-tv-nettet lige 
så udbredt som taletelefoninettet. I de fleste andre lande findes der kabel-tv-net, men 
hovedsagelig med dækning på lokalt plan i by- og tætbefolkede områder. I Belgien, Spanien, 
Nederlandene, Østrig og Det Forenede Kongerige udbydes der faktisk taletelefoni via 
kabelnet, omend store dele af befolkningen endnu ikke er omfattet af denne mulighed. Den 
omstændighed, at kabeloperatører hovedsagelig bruger deres net til at give adgang til Internet 
I forbindelse med den planlagte fusion mellem Telia og Telenor har selskaberne forpligtet sig til at 
gennemføre en række tiltag for at indføre særskilt udbud af abonnentnettet. 
27 
(data) snarere end til taletelefoni, er en af årsagerne til, at man i Nederlandene har besluttet at 
kræve særskilt udbud af abonnentnet, da der kun er to kabeloperatører (som dækker 25% af 
befolkningen), der rent faktisk udbyder lokalopkald; dog er der varslet et samarbejde mellem 
fire kabeloperatører, hvilket skulle medføre en dækning på ca. 70%. Taletelefoni via kabelnet 
tilbydes foreløbig ikke eller kun i begrænset omfang i Danmark, Tyskland, Grækenland, 
Frankrig, Irland, Luxembourg, Portugal, Finland og Sverige. I Italien er kabel-tv-dækningen 
tæt ved nul. I Irland er der efter den nylige privatisering af et kabelselskab ved at opstå 
konkurrence på abonnentnetniveau. 
4. STATUS OVER TELETJENESTEMARKEDET I EU 
Ovenstående vurdering af gennemførelsen af lovpakken i national ret og den praktiske 
anvendelse af princippernes afspejles i de markeds data, der findes i bilag 4. Generelt gælder 
det klart, at de liberaliserede ordninger i medlemsstaterne resulterer i vækst i alle dele af 
markedet, stor tilgang til markedet, en fordobling af antallet af samtrafikaftaler med henblik 
på opkaldsterminering på faste net, store fald i taksterne på langdistance- og udlandsopkald 
og betydelige fald i priserne på nationale og internationale faste kredsløb, især digitale 
kredsløb. Imidlertid har prisen på indlandsopkald for privatkunder været stabil i de sidste to 
år, og der er kun registreret små prisfald for erhvervskunder. Dertil kommer, at en 
sammenligning mellem priserne på faste kredsløb i de forskellige medlemsstater afslører 
forskelle, som kun kan skyldes, at man i mange tilfælde ikke følger princippet om 
omkostningsbaserede priser. Desuden viser en sammenligning mellem prisen på 
internationale halve kredsløb og nationale langdistancekredsløb, at prisen på de førstnævnte 
er alt for høj. 
Teletjen estem ar kedet 
Teletjenestemarkedet i medlemsstaterne (taletelefoni, mobilkommunikation, koblede data- og 
faste kredsløbstjenester) er vokset både i værdi og antal abonnenter med skønsvis lige godt 
6,5% i gennemsnit for 199935. 
Selv om taletelefonimarkedet er et modent marked, forventes det i 1999 at vokse med 
gennemsnitligt 4,6% i forhold til sidste år. Dertil kommer, at selv om tilrådighedssti Helsen af 
basisteletjenester i det store hele er gennemført i alle medlemsstater, vokser antallet af faste 
telefonlinjer pr. 100 indbyggere stadig, sandsynligvis drevet af efterspørgslen efter ekstra 
telefonlinjer hos privatkunder og Internetforbindelser via ISDN. 
Mobilmarkedet vokser fortsat hurtigt - sandsynligvis stiger værdien med gennemsnitligt 
15,7% i 1999, og den gennemsnitlige dækningsgrad forventes at nå op på 36% i august 1999 
mod 18% i 1998.1 nogle lande er antallet af mobilabonnenter af samme størrelsesorden som 
antallet af fastnetabonnenter. 
Nettjenester (koblede data og faste kredsløb) skønnes i år at vokse med gennemsnitligt 8,6%, 
mens Internettjenester, der stadig er kendetegnet ved store variationer mellem 
dækningsgraden i de forskellige medlemsstater, ikke desto mindre udbredes i et meget hastigt 
Ændringer i markedernes værdi er udtrykt i nominelle termer. Kilde: EITO (European Information 
Technology Observatory) 1999. 
28 
tempo. Skøn baseret på antallet af Internet-værter pr. 1000 indbyggere viser en 
gennemsnitligt stigning på ca. 125% i løbet af perioden januar 1998 til juli 1999. 
Markedet for taletelefoni på det faste net 
I perioden august 1998 til august 1999 steg antallet af operatører med tilladelse til at udbyde 
taletelefoni på fastnettet til offentligheden dramatisk. Der blev udstedt mere end 260 
tilladelser i denne periode, og antallet af godkendte operatører pr. mio. indbyggere steg fra 
1,7 til 2,5. I praksis er der nu 223 operatører, der udbyder tjenester på markedet for 
lokalopkald, 244 operatører, der udbyder langdistanceopkald (sammenlignet med 195 i 1998) 
og 280 operatører på markedet for udlandsopkald (mod 166 i 1998). 
Bortset fra Portugal og Grækenland36 kan hele befolkningen i EU nu vælge mellem mindst to 
forskellige operatører til langdistance- og udlandsopkald, og i syv lande (Danmark, Irland, 
Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige) har de også forskellige 
valgmuligheder i forbindelse med lokalopkald. 
Konkurrencen bliver mere og mere tydelig på markederne for langdistance- og 
udlandsopkald, hvor nye operatører indtager en væsentlig plads: I et land (Det Forenede 
Kongerige) er deres skønnede andel af markedet for udlandsopkald 45%, i fire lande 
(Danmark, Tyskland, Nederlandene, Sverige) er deres andel 30-37%; i to lande (Italien, 
Finland) 10-15% og i seks lande (Belgien, Spanien, Frankrig - og for markederne for lokal-, 
langdistance- og udlandsopkald tilsammen, Irland, Luxembourg, Østrig) op til 5%. 
Der er nu også ved at opstå reel konkurrence på markedet for lokalopkald som følge af 
indførelsen af frit operatørvalg og særskilt udbud af abonnentnettet, og i fem lande (Belgien, 
Danmark, Tyskland, Nederlandene, Østrig) har nye operatører en skønnet markedsandel på 
op til 5%. I Det Forenede Kongerige, hvor markedet blev liberaliseret i midten af firserne, 
dækker alternative operatører nu 18% af markedet for lokalopkald. 
Mobilmarkedet 
Det samlede antal mobiltilladelser er steget: fra 77 nationale tilladelser (analog, GSM, DCS) i 
1998 til 94. Kun to af de godkendte operatører er endnu ikke aktive på markedet. Der er nu 52 
operatører, der udbyder digitale mobiltjenester på nationalt plan, og i alle medlemsstater har 
mindst 95% af befolkningen forskellige operatører at vælge i mellem. 
De nye operatører vinder stadig større markedsandele, og i to lande (Tyskland, Det Forenede 
Kongerige), er de førende på markedet. I seks lande (Belgien, Spanien, Irland, Italien, 
Luxembourg, Finland) har nye operatører nu 30-40% af det samlede mobilmarked; i fire 
lande (Grækenland, Nederlandene, Østrig, Sverige) har de 40-45%, og i to (Frankrig, 
Portugal) har de over 50%. På markedet for digital mobilkommunikation er de nye 
operatørers andel større, og i syv lande (Danmark, Grækenland, Frankrig, Nederlandene, 
Østrig, Portugal, Sverige) har de nye operatører en markedsandel på over 45%. 
Portugals og Grækenlands frister for fuldstændig liberalisering er hhv. den 1. januar 2000 og den 31. 
december 2000. 
29 
Fastn ettjen ester 
I perioden august 1998 til august 1999 er antallet af operatører, der har tilladelse til at udbyde 
nettjenester, steget med mere end 400, og antallet af godkendte operatører pr. million 
indbyggere er steget fra 1,4 til 2,5. Der er mange operatører, der er aktive på markedet: 375 
på markedet for abonnentnettjenester, 194 for markedet for langdistancetjenester 
(sammenlignet med 173 i 1998) og 187 på markedet for udlandstjenester (sammenlignet med 
162 i 1998). 
Samtrafik 
Der er nu 820 samtrafikaftaler med henblik på opkaldsterminering på faste net37, næsten 
dobbelt så mange som sidste år (442). 
Generelt er vilkårene for opkaldsterminering over faste net på de vigtigste europæiske 
markeder præget af konkurrence. Hvad angår samtrafik fra fastnet til fastnet er antallet af 
lande, hvor samtrafiktaksterne ligger over bedste praksis18 faldet betydeligt (f.eks. fra ni til 
fem for samtrafik på lokalt plan), og desuden er den procentvise afvigelse meget lavere: den 
gennemsnitlige afvigelse for lande med takster, der ligger over bedste praksis, er 28% for 
lokal samtrafik (73% sidste år), 13% for enkelttransit (67% sidste år) og 27% for 
dobbelttransit (102% sidste år). 
Det samme gælder mere eller mindre for taksterne for samtrafik fra mobilnet til fastnet, hvor 
der generelt hersker de samme betingelser. På nuværende tidspunkt er det kun Spanien og 
Irland, hvor der fortsat er forskel mellem taksterne på samtrafik fra fastnet til fastnet og 
taksterne på samtrafik fra mobilnet til fastnet. De nationale tilsynsmyndigheder i disse lande 
har dog planer om at rette op på dette i nær fremtid. 
De etablerede selskabers detailtakster 
Som følge af konkurrencen går operatørerne i stigende grad væk fra betaling pr. enhed og 
over til betaling pr. sekund, der er mere gennemskuelig og rimelig set fra forbrugernes og 
konkurrenternes synspunkt. I 1997 var der kun fem etablerede selskaber, der anvendte 
betaling pr. sekund, i 1998 var der syv og i august 1999 ti. 
Takstudligningen er, som nævnt i afsnit 3, stadig i gang i en række medlemsstater: I løbet af 
de sidste to år har der været gennemsnitlige årlige stigninger, i nominelle priser, på 4% i 
prisen på 10-minutters lokalopkald, mens prisen på regional- og langdistanceopkald er 
faldet med hhv. 7% og 15%. I løbet af de sidste to år er taksten på udlandsopkald 
gennemsnitligt faldet årligt med 21% for privatkunder og 13% for erhvervskunder. Mere 
specifikt er prisen på 10-minutters opkald faldet med 17% for opkald til nabolande, med 8% 
for opkald til andre lande inden for Europa, med 23% for opkald til USA og med 11% for 
opkald til Japan. 
Den årlige udgift til indlandsopkald har været mere eller mindre stabil i de sidste to år for den 
typiske privatkunde, mens den er faldet årligt med 4,2% for erhvervskunder. 
Tallet omfatter både samtrafik fra fastnet til fastnet og fra mobilnet til fastnet. 
Se Kommissionens henstilling om samtrafiktakster på et liberaliseret marked (del 1). For 1999 taksten for 
opkaldsterminering ifølge bedste praksis 0,5 - 1,0 (euro)cent pr. minut for lokal samtrafik, 0,8 - 1,6 
(euro)cent pr. minut for enkelttransit og 1,5 -2,3 (euro)cent pr. minut for dobbelttransit. 
30 
En sammenligning med førende amerikanske operatører39 viser, at prisen på lokalopkald 
fortsat er højere i Europa end i USA (navnlig er taksterne på 3-minutters opkald tre gange 
højere i EU), men at forskellen falder dramatisk for 1 O-minutters lokalopkald (der er 20% 
dyrere i EU), og at de amerikansk takster for regional- og langdistanceopkald er højere end 
EU-gennemsnittet. Udlandsopkald fra EU til USA koster dobbelt så meget som opkald fra 
USA til EU, mens en sammenligning med det etablerede selskab i Japan40 viser, at det er 70% 
billigere at foretage udlandsopkald fra Europa end fra Japan. 
Nationale faste kredsløb 
Gennemsnitstaksten for nationale faste kredsløb er faldet støt i perioden august 1996 til 
august 1999. Tendensen for de gennemsnitlige standarddetailtakster for digitale faste 
kredsløb var følgende: Prisen på 64 Kbit/s faste kredsløb faldt med 45% for kredsløb på 50 
km og 200 km, og med 28% for kredsløb på 2 km, og prisen på 2 Mbit/s faste kredsløb faldt 
med 45% for kredsløb på 50 km og 200 km, og med 35% for kredsløb på 2 km. Faldet i 
prisen på analoge kredsløb (M.1020) på 50 og 200 km var mere beskedent: ca. 17%. 
Imidlertid viser sammenligninger af de priser for faste kredsløb, der gælder hos de 
etablerede selskaber i de enkelte medlemsstater pr. 1. august 1999, at prisen på samme 
tjeneste kan variere meget, hvilket ikke forekommer rimeligt, selv om man accepterer, 
at de bagvedliggende omkostninger kan være forskellige. 
Internationale faste kredsløb 
Gennemsnitsprisen på internationale faste kredsløb er faldet i perioden fra august 1996 til 
august 1999. Tendensen for de gennemsnitlige detailtakster for digitale faste kredsløb i EU 
var følgende: Den gennemsnitlige standardtakst for 64 Kbit/s forbindelser til europæiske 
lande og USA er faldet med 30%. Gennemsnitstaksten for 2 Mbit/s forbindelser til 
europæiske lande og USA er faldet med mellem 22% og 29%. Faldet i taksterne for analoge 
kredsløb (M.1020) har været mere beskedent: fra 3% - 9% for forbindelser til europæiske 
lande og USA. 
Imidlertid er prisniveauet pr. 1. august 1999 fortsat relativt højt, hvis man 
sammenligner med lignende nationale tjenester. F.eks. er den gennemsnitlige 
standarddetailtakst på 2 Mbit/s internationale halve kredsløb mellem 7 og 14 gange 
højere end på nationale kredsløb på 200 km. 
Udbuddet af nationale og internationale højkapacitetskredsløb (34 og 155 Mbit/s) er stadig 
under udvikling, og der foreligger kun standardpriser på disse tjenester i få medlemsstater. De 
fleste steder, i hvert fald for 155 Mbit/s kredsløb, opgives der kun priser i konkrete 
enkelttilfælde. 
39 Tallene gælder Nynex/Bell Atlantic og må betragtes som vejledende. Taksterne vil variere fra operatør til 
operatør. 
40 NTT 
31 
5. KONKLUSIONER OG PUNKTER, DER BØR TAGES OP I 1 999-REVURDERINGEN 
På baggrund af Kommissionens analyse af den lovgivning, der er på plads i medlemsstaterne, 
og de nationale myndigheders anvendelse af lovgivningen samt situationen på markedet, kan 
man her - mindre end to år efter datoen for fuld liberalisering - slå fast, at den overordnede 
gennemførelse af lovpakken for telesektoren har været og fortsat er en succes. 
Imidlertid må Kommissionen i kraft af sin rolle som traktatens vogter og som den institution, 
der har ansvaret for at sikre, at direktiverne efterleves, i en rapport som denne nødvendigvis 
fokusere på de aspekter af medlemsstaternes praktiske anvendelse af reglerne, der ikke er i 
overensstemmelse med lovgrundlaget. Under udarbejdelsen af nærværende rapport er 
Kommissionens rolle i denne henseende blevet anerkendt af såvel de nye markedsdeltagere 
som myndighederne. Med udgangspunkt i meddelelsen om revurderingen af lovgrundlaget er 
det Kommissionens opgave på grundlag af tidligere erfaringer at opbygge lovgivningen for 
det første årti i det nye årtusinde og fremover, og det er i denne ånd, at de kritiske aspekter af 
denne rapport fremlægges. I den forbindelse er der en række budskaber. De dermed 
forbundne forslag fra Kommissionen om korrigerende indgreb, hvor det er relevant, 
præsenteres i meddelelsen om revurderingen. 
Bedre harmonisering 
Selv om man med de nuværende lovrammer er godt på vej til at få skabt et enhedsmarked for 
teletjenester, hæmmes udbuddet af Europa-dækkende tjenester og investeringer på tværs af 
grænserne stadig af den forholdsvis lave grad af harmonisering i EU's direktiver, navnlig 
hvad angår tilladelsesreglerne og i mindre grad samtrafikreglerne. Der er tydeligvis et enormt 
pres fra alle parter på markedet for at få gjort noget ved dette (se nedenfor). 
Ensartet gennemførelse 
Erfaringerne med gennemførelsen af de nuværende lovrammer viser, at selv hvor direktiverne 
er forholdsvis stramt formuleret, er der betydelige forskelle i måden, principperne anvendes 
på i medlemsstaterne. Der findes allerede instrumenter til at opnå ensartethed, f.eks. Udvalget 
på Højt plan af Nationale Administrationer og Tilsynsmyndigheder, og ONP- og 
licensudvalgene. Ikke desto mindre føler både myndighederne og markedet, at 
koordineringen bør skærpes. 
Nationale tilsynsmyndigheder 
Først en bemærkning, der er indlysende, men værd at gentage: De nationale 
tilsynsmyndigheder er det fundament, som en fuldstændig og ensartet gennemførelse af 
lovpakken hviler på. De har brug for solid støtte i det nationale lovgrundlag for at kunne 
fungere effektivt. Dette indebærer, at de skal have de nødvendige personalemæssige og 
økonomiske ressourcer og et retligt og politisk miljø, der giver dem mulighed for at udføre de 
opgaver, de er pålagt. 
De store forskelle, der er mellem de nationale tilsynsmyndigheder i de forskellige 
medlemsstater, skyldes de forskellige retlige og administrative kulturer, som myndighederne 
er rodfæstet i, og denne forskelligartethed er i sig selv en naturlig og værdifuld del af kulturen 
i EU. Der sker en koordinering mellem myndighedsorganerne gennem gruppen af uafhængige 
32 
reguleringsorganer, der bidrager til en mere ensartet gennemførelse af lovrammerne. Der er 
dog ikke foretaget nogen form for benchmark-undersøgelser af f.eks. tilsyn med de etablerede 
selskabers omkostningsregnskaber, godkendelse af standardtilbud på samtrafik, 
høringsprocedurer, svartider eller indrapportering om tjenestekvalitet eller forbrugerklager. 
Forskellene i den måde, de nationale tilsynsmyndigheder er opbygget på, afspejles også i 
procedurerne for appel mod deres afgørelser. Disse er ligeledes rodfæstet i de retlige og 
administrative kulturer i medlemsstaterne og er som sådan somme tider langvarige og 
afhængige af en domstol, der måske ikke er kvalificeret til at undersøge de indviklede 
tekniske aspekter af telekommunikation. Appelprocedurer kan også have udsættende 
virkning, hvilket på et marked i hastig udvikling ofte er til skade for især de nye 
virksomheder. Det samme gælder forsinkelser i afgørelsen af tvivlsspørgsmål om de 
gældende regler generelt. 
Der er yderligere forskelle i måden at fordele myndighedsbeføjelserne på mellem ministerier, 
myndighedsorganer, nationale konkurrencemyndigheder og somme tider andre instanser med 
ansvar for f.eks. regulering af takster. Dette kan føre til konflikter eller i det mindste 
administrative barrierer for nye virksomheder. Endelig er der forskelle i fordelingen af 
ansvaret for behandling af forbrugerklager, og dette fører til usikkerhed blandt forbrugerne 
med hensyn til beskyttelsen af deres rettigheder. 
Tilladelser 
Europa-dækkende operatører, herunder satellitoperatører, forsvarer deres ønske om bedre 
harmonisering af tilladelsesreglerne på europæisk plan ved at pege på de store forskelle i 
procedurer, gyldighedsperioder, gebyrer og klassificering af operatører, for slet ikke at tale 
om de problemer, der er forbundet med at indsende ansøgninger på de elleve officielle EU-
sprog. 
Så godt som alle operatører er modstandere af tunge ordninger, af den indlysende årsag, at de 
koster mange penge, er tidkrævende og risikerer at udelukke potentielle operatører fra 
markedet. Erfaringer fra medlemsstater, der allerede har indført enkle ordninger, viser, at de 
er en succes, fungerer godt i et liberaliseret miljø og letter byrden på tilsynsmyndighederne. 
De nuværende regler om gebyrer og princippet om, at de kun bør dække omkostningerne ved 
administrationen af tilladelserne, er også blevet gennemført på vidt forskellige måder i 
medlemsstater. Der er ikke gennemført nogen benchmark-undersøgelser på dette område. 
Samtrafik 
Denne rapport viser, at de nationale tilsynsmyndigheder ikke altid far tildelt de beføjelser, 
som de ifølge de eksisterende EU-lovrammer skulle have. I andre tilfælde har myndighederne 
de nødvendige beføjelser, men udnytter dem ikke. Dette gælder især retten til at gribe direkte 
ind i samtrafikforhandlinger uden at være blevet bedt om det af parterne. Nogle myndigheder 
hævder, at lovrammernes betoning af kommercielle forhandlinger (og i national 
sammenhæng af kontraktfrihed) samt parternes ret til at anmode om indblanding gør en sådan 
beføjelse overflødig. Dette synspunkt deles ikke af de generelt svagere parter i 
forhandlingerne, dvs. nye operatører med en ubetydelig markedsposition. Sådan som 
lovrammerne ser ud nu, giver de ikke tilsynsmyndighederne mandat til at benytte sanktioner 
33 
over for operatører med en stærk markedsposition, der ikke fremlægger standardtilbud på 
samtrafik eller forhandler samtrafikaftaler inden for en rimelig tidsfrist. 
Et væsentligt problem er de etablerede selskabers omkostningsregnskaber i forbindelse med 
fastsættelse af taksterne på samtrafik. Der lader til at være betydelige svagheder både i 
reglerne på nationalt plan og i de nationale tilsynsmyndigheders praksis, for så vidt angår 
omkostningsregnskaber, ikke blot for samtrafik men også for faste kredsløb og taletelefoni, i 
sidste tilfælde specielt med henblik på at sikre en korrekt takstudligning. En følge heraf er 
tilsyneladende, at priserne presses i en række medlemsstater. Imidlertid har 
gennemførelsesprocessen vist, hvor effektivt benchmark-undersøgelser på EU-plan har 
kunnet bringe samtrafikpriserne ned. Desuden har flere medlemsstater brugt benchmark-
undersøgelser af taksterne i lande både i og uden for EU til at indrette deres nationale 
samtrafiktakster efter. Kommissionen vil fortsætte med sine benchmark-undersøgelser, i hvert 
fald så længe den nuværende lovpakke gælder. 
Forsyn ingspligt 
Selv om der i øjeblikket kun er én aktivt fungerende forsyningspligtfond, er der tydeligvis 
bekymring blandt operatørerne i de medlemsstater, hvor der er sandsynlighed for, at en 
finansieringsordning træder i kraft. De fleste betragter finansieringsordninger som en 
hindring for at gå ind på markedet og føler sig i mange tilfælde sikre på, at de kan opfylde 
forsyningspligten inden for det område, de dækker, under konkurrencevilkår. Det er derfor 
nødvendigt at sikre en stram vurdering af de reelle nettoomkostninger ved forsyningspligten, 
hvor der specielt lægges vægt på de uhåndgribelige fordele ved at være underlagt 
forsyningspligt. Hvad angår kategorien af operatører, der kan blive pålagt at bidrage via 
finansieringsordninger, bør der tages hensyn til den nuværende og forventede vækst på 
mobilmarkedet. 
I de tilfælde, hvor taksterne er fuldt udlignet, og der ikke er noget underskud på 
abonnenttilslutningen, kan man desuden sikre, at forsyningspligten opfyldes ved at indføre 
lavforbrugsordninger. Således er det ikke nødvendigt at opkræve forsyningspligtbidrag, der 
udgør en potentiel hindring for ny tilgang til markedet. 
Der skal klart tages hensyn til forbrugernes rettigheder i gennemførelsen af de nuværende 
lovrammer, især hvad angår gennemskuelig information og klageadgang. I særlige tilfælde 
som manglende gennemskuelighed i takststrukturerne eller urimelige kontraktvilkår kunne 
medlemsstaterne anvende lovrammerne mere effektivt ved at udnytte eksisterende horisontal 
forbrugerlovgivning. 
Der er en hindring for enhedsmarkedet i forbindelse med det europæiske alarmnummer, 112: 
Nummeret er indført i alle medlemsstater og er i vidt omfang bekendtgjort af operatørerne, 
men forbrugerne er ikke klar over, at det også kan bruges i andre EU-lande. Dette problem 
kan også løses inden for de nuværende lovrammer. 
Forbedret koordinering med anvendelsen af konkurrencereglerne 
De kommentarer, der er kommet frem under forberedelserne til rapporten, vedrørende 
taksterne på faste kredsløb og manglende udligning af abonnentnettaksteme viser, at nye 
operatører på trods af bestemmelserne i den sektorspecifikke lovgivning, der har været 
34 
gældende i mange år, stadig bliver konfronteret med problemer på en række områder. Det er 
tydeligt, at adgang til abonnentnettet under de nuværende lovrammer fortsat udgør et problem 
i samtlige medlemsstater, og at der også stadig er visse hindringer for udviklingen af tjenester 
og infrastruktur på tværs af grænserne. Kommissionen besluttede derfor den 27. juli 1999 at 
indlede en sektorundersøgelse i henhold til EU's konkurrenceregler af taksterne på faste 
kredsløb, taksterne for roaming og taksterne for adgang til og brug af abonnentnet for 
privatkunder. Formålet er med undersøgelsen er at finde ud af, om de metoder og priser, der 
anvendes, udgør en overtrædelse af EU's konkurrenceregler, navnlig artikel 81 Og 82 i EF-
traktaten. Hvis Kommissionen konkluderer, at der er tale om en overtrædelse, vil den både 
gribe ind sag for sag og overveje mulighederne for fremtidige horisontale tiltag. 
Kommissionen vil inddrage både de nationale tilsynsmyndigheder og de nationale 
konkurrencemyndigheder i processen. Eftersom et tæt samarbejde mellem 
konkurrencemyndigheder og nationale tilsynsmyndigheder er en generel forudsætning for, at 
man kan sikre lige konkurrencevilkår på telekommunikationsmarkedet, bør dette samarbejde 
forbedres yderligere. 
Andre konklusioner 
Nummerering 
Kommissionen er opmuntret over de fremskridt, der er sket med indførelsen af 
nummerportabilitet og fast operatørvalg i visse medlemsstater, i nogle tilfælde forud for den 
fastsatte frist. Der er dog grund til bekymring over risikoen for forsinkelser bl.a. i indførelsen 
af fast operatørvalg for alle opkald fra faste net og over den måde, omkostningerne fordeles 
mellem operatører og forbrugere på. Hvad angår nummerportabilitet bør der tages hensyn til, 
at nogle medlemsstater har udvidet kravet til at omfatte mobiloperatører, hvilket giver 
mulighed for øget konkurrence i denne sektor. 
Adgangsret 
Den omstændighed, at adgangsrettighederne meget ofte i mange medlemsstater ligger i de 
lokale eller regionale myndigheders hænder og kan være underlagt fysiske planlægnings- og 
andre ikke telekommunikationsspecifikke begrænsninger, betyder, at de nationale 
myndigheder ikke kan stille meget op. Nogle medlemsstater har gjort en aktiv indsats for at 
finde kreative løsninger inden for de eksisterende lovrammer på nationalt og lokalt plan, 
navnlig i form af samplacering og fælles brug af faciliteter. 
35 
ISSN 0254-1459 
KOM(1999) 537 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 15 16 08 17 
Katalognummer: CB-CO-99-585-DA-C 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg