KOMVII SS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(91)511 ende I i g udg. 
Bruxelles, den 5 . december 1991 
FØRSTE BERETNING 
OM GENNEMFØRELSEN AF 
FÆLLESSKABSPAGTEN OM 
ARBEJDSTAGERNES 
GRUNDLÆGGENDE 
ARBEJDSMARKEDSMÆSSIGE 
OG SOCIALE RETTIGHEDER 
(FORELAGT FOR 
DET EUROPÆISKE RAD, EUROPA-PARLAMENTET OG 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
AF 
KOMMISSIONEN FOR OE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER) 

- 2 -
GENNEMFØRELSEN AF PAGTEN 
Med pagten, som har til mål at fremme en europæisk identitet, 
konstateres og erklæres blot de rettigheder, som blev drøftet på Det 
Europæiske Råds møde i Strasbourg i December 1989. Pagten i sig selv 
ændrer på ingen måde ved gældende retlige forhold. 
Derfor har Kommissionen i forslaget til pagten, som den forelagde 
den 27. september 1989(1), henvist til et handlingsprogram og en 
række dertil hørende redskaber, idet den har anmodet Det Europæiske 
Råd om mandat til at gennemføre de aspekter af pagtens principper, 
som haster mest, og som er dækket af de arbejdsmarkedsmæssige og 
sociale bestemmelser i EØF-Traktaten. 
Som det fremgår af punkt 28 i Fællesskabspagten om Arbejdstagernes 
Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder opfordrer 
Det Europæiske Råd Kommissionen til snarest muligt at tage sådanne 
initiativer, som falder inden for dens i Traktaterne fastlagte 
beføjelser, med henblik på vedtagelse af retsakter, som sigter på 
den praktiske gennemførelse, i takt med virkeliggørelsen af det 
indre marked, af de rettigheder, der henhører under Fællesskabets 
kompetence. 
Handlingsprogrammet vedrørende gennemførelsen af Fællesskabspagten 
om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale 
Rettigheder^2) som blev udarbejdet under fr. V. Papandreous 
ansvar, var Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers svar på 
Rådets opfordring. 
Programmet omfatter 47 initiativer, som ikke alle henhører under 
Ministerrådets kompetence. 
Det Europæiske Råd opfordrede på sin side Rådet til at drøfte 
Kommissionens forslag i lyset af det indre markeds sociale dimension 
og under hensyntagen til kompetencens fordeling mellem 
medlemsstaterne og Fællesskabet^3). 
BERETNING OM GENNEMFØRELSEN AF PAGTEN 
Som det fremgår af punkt 29 og 30 i Fællesskabspagten om 
Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale 
Rettigheder påhviler det Kommissionen hvert år i sidste kvartal at 
udarbejde en beretning om medlemsstaternes og Det Europæiske 
Fællesskabs gennemførelse af pagten. 
I punkt 30 foreskrives det, at denne beretning skal forelægges for 
Det Europæiske Råd, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale 
Udvalg. 
(1) Jf. punkt 31 i forslaget 
(2) KOM (89) 568 endelig udgave, Bruxelles den 29. november 1989 
(3) Formandskabets konklusioner på Det Europæiske Råd i Strasbourg den 
8. og 9. december 1989 
- 3 -
Nærværende beretning er den første, som Kommissionen fremlægger. Den 
består af to dele, som er ajourført pr. 1. november 1991. I del I 
gennemgås det, som er gennemført på fællesskabsplan, og i del II 
det, som er gennemført på nationalt plan. 
I konklusionen fremdrages de vanskeligheder, som fortsat består, og 
som for øvrigt allerede er blevet konstateret af Det Europæiske Rad. 
FØRSTE DEL 
GENNEMFØRELSEN 
PÀ FÆLLESSKABSPLAN AF 
FÆLLESSKABSPAGTEN OM 
ARBEJDSTAGERNES 
GRUNDLÆGGENDE ARBEJDSMARKEDSMÆSSIGE 
OG SOCIALE RETTIGHEDER 
- 5 -
INDLEDNING 
3. Denne første del af rapporten vedrører gennemførelsen på 
fællesskabsplan af Fællesskabspagten om Arbejdstagernes 
Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder på de 
områder, som falder ind under Kommissionens kompetenceområder. 
Det er imidlertid vigtigt at understrege, at indførelsen af den 
sociale dimension på et marked uden grænser afhænger af en række 
andre områder som f.eks. det europæiske aktieselskab, gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser, opholdsret, beskyttelse af 
beskæftigelsen inden for rammerne af tekniske regler og 
standardisering, forslaget om pensionsfonde og de arbejdsmar­
kedsmæssige bestemmelser i direktivet om offentlige licitationer. 
Denne rapport omfatter kun de initiativer, der er omhandlet i 
Kommissionens handlingsprogram om gennemførelsen af Fællesskabs­
pagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og 
Sociale Rettigheder^1). 
4. I forbindelse med forelæggelsen af de initiativer, som er 
omfattet af ovennævnte handlingsprogram, som har til formål at sikre 
en forbedring af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår, ønsker 
Kommissionen at understrege, at den har taget udgangspunkt i 
følgende tre fundamentale principper: 
subsidiaritetsprincippet, idet der tages hensyn til de særlige 
forhold, der gør sig gældende for arbejdsmarkedet og det sociale 
område, og som gør det nødvendigt for hvert enkelt indsatsområde 
at foreslå den mest hensigtmæssige fremgangsmåde (harmonisering, 
koordinering, konvergens, samarbejde osv.), og idet der 
ligeledes tages hensyn til de påviste behov og de fordele, som 
en indsats på fællesskabsplan vil kunne indebære; 
princippet om forskelligartetheden i medlemsstaternes systemer, 
kulturer og praksis, når denne forskelligartethed vil være 
positiv set i forhold til kravene i forbindelse med 
gennemførelsen af Det Indre Marked; 
bevarelse af virksomhedernes konkurrencedygtighed samtidig med 
at der tages hensyn til både de økonomiske og de sociale 
forhold; det er nødvendigt i forbindelse med aile initiativer at 
forsøge at opnå en vis ligevægt. 
Det er på denne baggrund, at Kommissionen har igangsat ovennævnte 
handlingsprogram, som har til formål at skabe et grundlag af 
minimumsbestemmelser, idet der tages hensyn til, at det er 
nødvendigt at undgå misbrug på bekostning af sociale forhold og 
eventuelle konkurrenceforvridninger, at fremme styrkelsen af den 
Økonomiske og sociale samhørighed og endeligt at bidrage til den 
fremme af beskæftigelsen, som har førsteprioritet i forbindelse med 
gennemførelsen af Det Indre Marked. 
(1) KOM (89) 568 end I. udgave, Bruxelles den 29. november 1989 
- 6 -
5. Kommissionens gennemførelse af disse initiativer er karakteri­
seret ved omfattende, forudgående høringer, både af medlemsstaterne 
og af arbejdsmarkedets parter, dels igennem de rådgivende udvalg og 
dels inden for rammerne af arbejdsmarkedsdialogen. 
I denne forbindelse ønsker Kommissionen at understrege den 
positive indsats, som arbejdsmarkedets parter har bidraget med i 
forbindelse med pagtens gennemførelse: siden Pagtens vedtagelse er 
der således blevet vedtaget fem fælles udtalelser inden for 
områderne uddannelse, erhvervsuddannelse og arbejdsmarked: 
Fælles udtalelser om forbedringen af det europæiske arbejds­
marked og faglig og geografisk mobilitet. 
Fælles udtalelser om "ny teknologi, tilrettelæggelsen af arbej­
det og arbejdsmarkedets tilpasningsevne". 
Fælles udtalelser om grunduddannelser, erhvervsuddannelser og 
uddanne Iseskurser for voksne. 
Fælles udtalelser om overgangen fra skolen til voksen- og 
arbejdslivet. 
Fælles udtalelser om mulighederne for at få adgang til 
uddannelser. 
Den 1. november 1991 fremlagde Kommissionen en lang række af de 
initiativer, der var bebudet i handlingsprogrammet (Jf. skemaet i 
bilag II). De få forslag, der endnu mangler, vil snart blive 
forelagt Rådet og Europa-Parlamentet. Kommissionen, der havde 
forpligtet sig til at fremlægge alle 47 initiativer i handlings­
programmet inden udgangen af 1991, vil således have opfyldt sine 
forpligtelser. 
6. Der skal her gøres opmærksom på den vigtige rolle, som Europa-
Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg har spillet i denne 
forbindelse. 
Hvad angår Europa-Parlamentet - som ofte har understreget, at den 
sociale dimension er en grundlæggende forudsætning for gennem­
førelsen af det indre marked - fastslår Kommissionen, uanset den 
kritik, som Europa-Parlamentet har fremsat med hensyn til visse e-
lementer i de fremlagte forslag, samstemmende med Parlamentet, at 
Fællesskabet i dag omfatter to nye sæt rammer til en Juridisk ud­
vikling af modellen til et socialt integreret Europa: Fællesskabs­
pagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og 
Sociale Rettigheder og den fremtidige vedtægt for de europæiske 
borgere, som vil blive indført samtidig med den politiske union og 
reformerne i forbindelse med den Økonomiske og monetære uniont2). 
(2) Europa-Parlamentet, sociale anliggender, udkast til rapport om det 
europæiske arbejdsmarked efter 1992, afsnit IX: Den Europæiske 
Sociale Model, PE 151.130/IX af 30. maj 1991 
- 7 -
7. For så vidt angår Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som bl.a. i 
forbindelse med lanceringen af Socialpagten har spillet en kon­
struktiv rolle, skal det nævnes, at det med sine udtalelser bidra­
ger positivt til den gradvise og sammenhængende gennemførelse af 
soc i a IpoI i t i kken. 
8. Rådet har på sin side allerede vedtaget flere forslag om for­
skellige redskaber, som er blevet forelagt dette af Kommissionen i 
forbindelse med gennemførelsen af handlingsprogrammet (se bilag II). 
Kommissionen beklager imidlertid den langsommelighed, hvormed Rådet 
har truffet beslutninger om en række forslag. 
9. Rapportens første del er opbygget på samme måde som Fælles­
skabspagten og handlingsprogrammet (denne opbygning anvendes lige­
ledes i anden det af de fleste af medlemsstaterne i de nationale 
rapporter). I bilaget findes en oversigt over, hvor vidt man er 
kommet med gennemførelsen af de forskellige initiativer, som Kom­
missionen har fremlagt. 
- 8 -
ARBEJDSMARKEDET 
10. Handlingsprogrammet for gennemførelsen af pagten følger 
strukturen i pagtens tekst, dog med enkelte undtagelser. 
Således indeholder programmet et supplerende afsnit om 
arbejdsmarkedet, som danner baggrund for initiativerne i de følgende 
afsnit. 
Det er nemlig til enhver tid en absolut hovedmålsætning for 
Fællesskabet at skabe arbejdspladser og mindske arbejdsløsheden. 
Indsatsen over strukturfondene er således genstand for en 
evaluering, som foretages i samarbejde med medlemsstaterne. Samtidig 
har rapporten om beskæftigelsen siden 1989 givet et nøjagtigt 
billede af de økonomiske og beskæftigelsesmæssige perspektiver. 
Den tredje rapport (fra 1991) blev vedtaget af Kommissionen 
den 17. Juli 1991. Der er tale om en vigtig rapport, da den 
bekræfter, at den beskæftigelsesmæssige situation ved indgangen til 
90'erne er væsentligt værre, end den var ved udgangen af det 
foregående årti. Forinden vedtog Kommissionen den 18. december 1990 
inden for rammerne af Rådets forordning EØF/4253/88 tre initiativer 
vedrørende lige muligheder for mænd og kvinder (NOW), vedrørende 
handicappede og visse dårligt stillede grupper (HORIZON) samt 
vedrørende de nye kvalifikationer og beskæftigelsesmuligheder, som 
gennemførelsen af det indre marked medfører (EUROFORM)C). 
Derudover har man skabt et net at nationale koordinatorer med et 
dobbelt formål dels at etablere en procedure, som kan fremme 
debatten om visse spørgsmål inden for beskæftigelsesområdet, dels at 
sørge for, at de nationale forvaltninger deltager i indsamlingen af 
informat ioner. 
11. Ved siden af disse koordiner ingsbestræbe I ser findes der 
forskellige løbende programmer, som tager sigte på at forbedre 
effektiviteten af foranstaltningerne til fordel for specifikke 
grupper eller regioner, på nationalt plan eller på fællesskabsplan. 
I denne forbindelse kan man nævne LEDA-programmet, som vedrører 
lokale beskæftigelsesinitiativer, det kombinerede handlings- og 
forskningsprogram ERGO, som skal kortlægge de projekter, med hvilke 
der er gjort en vellykket indsats til fordel for langtidsarbejdsløse 
eller for unge mennesker, eller SPEC-programmet, som skal yde støtte 
til Jobskabelsesbestræbelser, og som blev iværksat i 1990 som et 
svar på de udfordringer, der følger i kølvandet på gennemførelsen af 
det indre marked. 
12. Endelig har Kommissionen, med henblik på at fremme 
arbejdstagernes frie bevægelighed, forbedret den mekanisme, som gør 
det muligt for dem, som måtte ønske det, at holde sig orienteret om 
udbuddet af ledige Jobs i de øvrige medlemsstater. 
(1) EFT, C 327 af 29.12.1990, s. 3 
_ 9 -
Anden del af forordningen (EØF) 1612/68 om arbejdskraftens frie 
bevægelighed inden for Fællesskabet vedrører netop "formidling og 
udligning af tilbud og ansøgninger om beskæftigelse". Med andre ord 
drejer det sig om retningslinjerne for gennemførelsen af et system 
til udveksling af tilbud og ansøgninger om beskæftigelse og af et 
samarbejde mellem medlemsstaternes arbejdsanvisnings instanser og 
Kommissionen med henblik på at fremme mobiliteten inden for 
Fællesskabet. 
I forbindelse med iværksættelsen af dette system, som er kendt under 
forkortelsen SEDOC (det europæiske system til formidling af udbud og 
efterspørgsel på arbejdsmarkedet) har man konstateret visse lakuner 
og begrænsninger. 
Det er derfor, Kommissionen den 5. september 1991 vedtog 
ændringsforslaget til anden del af forordningen (EØF) 1612/68 om 
arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet*2). 
Ændringen skal bl.a. sikre, at arbejdstagere, som ønsker at arbejde 
i en anden medlemsstat, af arbejdsform id Iingsinstanserne i deres 
hjemland får en betjening, som er mindst lige så effektiv og hurtig 
som den, de ville have fået, hvis de allerede havde opholdt sig idet 
land, hvor de søger arbejde. 
(2) K0M(91) 316 endelig udgave - SYN 359, Bruxelles den 5. september 
1991; EFT C 254 af 28.09.91, s. 9 
- 10 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
13. Kommissionen anførte i sit handlingsprogram om gennemførelsen af 
pagten, at "der i betragtning af den betydelige udvikling på 
arbejdskontraktområdet og de meget forskellige former for 
tidsbegrænsede arbejdskontrakter må skabes en fællesskabsramme, der 
sikrer et minimum af sammenhæng mellem de forskellige former for 
kontrakter for at undgå risikoen for konkurrencefordrejning og for 
på fællesskabsplan at sikre gennemsigtigheden på arbejdsmarkedet". 
Derfor har Kommissionen foreslået etableringen af et fundament af 
grundlæggende foranstaltninger med henblik på visse særlige former 
for ansættelsesforhold. Der er her tale om en generel fremgangsmåde, 
som har ført til, at Kommissionen samtidigt har foreslået tre 
instrumenter, som skal tilgodese et tredobbelt behov.-
at få det indre marked til at fungere bedre og at skabe en 
større gennemsigtighed på arbejdsmarkedet som et led i den 
Økonomiske og sociale samhørighed (Juridiske grundlag.- artikel 
100 A i EØF-Traktaten); 
at forbedre leve- og arbejdsforholdene for arbejdstagerne 
(juridiske grundlag: artikel 100 A i EØF-Traktaten); 
at beskytte sundheden og sikkerheden for arbejdstagerne på 
arbejdspladsen^1) (juridiske grundlag: artikel 100 A i EØF-
Traktaten) . 
14. Kommissionen vil på ingen måde så tvivl om nødvendigheden af 
denne særlige type af arbejdskontrakter, som er et væsentligt 
element i tilrettelæggelsen af en sammenhængende strategi med hensyn 
til vækst og beskæftigelse. Der er snarere tale om at fastlægge en 
række grundlæggende foranstaltninger, idet man tager behørigt hensyn 
til virksomhedernes behov for fleksibilitet og visse grupper af 
arbejdstageres særlige ønsker og behov, og idet man tager højde for 
forskellene i situationen i medlemsstaterne og i graden af 
uafhængighed for arbejdsmarkedets parter. 
Med henblik på at undgå urimeligt høje administrationsomkostninger, 
som er i modstrid med de ønskede mål, har Kommissionen foreslået, at 
de to direktiver, som vedrører en indbyrdes tilnærmelse 
medlemsstaterne imellem, for så vidt angår de ovennævnte 
kontraktforhold med hensyn til forholdene på arbejdspladsen (Art. 
100) og konkurrencefordrejning (Art. 100A), ikke finder anvendelse 
for lønmodtagere, hvis gennemsnitlige ugentlige arbejdstid er under 
8 timer. 
(1) K0M(90) 228 endelig udg. - SYN 280 og SYN 281 af 13. august 1990 
- 11 
15. Det forslag, som er baseret på artikel 118A, er det eneste af de 
tre, som kunne vedtages af Ministerrådet den 25. Juni 1991*2^. 
Arbejdet i forbindelse med forslaget baseret på artikel 100A skrider 
langsomt frem, mens der kun er få fremskridt, for så vidt angår 
forslaget baseret på artikel 100 i EØF-traktaten. Med hensyn til 
sidstnævnte skal det bemærkes, at Europa-Parlamentet har forkastet 
Kommissionens forslag. 
(2) Rådets direktiv af 25. Juni 1991 (91/383/EØF) om supplering af 
foranstaltningerne til forbedring af sikkerheden og sundheden på 
arbejdsstedet for arbejdstagere, der har et tidsbegrænset 
ansættelsesforhold eller et vikaransættelsesforhold. 
EFT, L 206 af 29.07.1991, S.19 
- 12 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅR 
16. Kommissionen nævnte i meddelelsen om sit handlingsprogram om 
gennemførelsen af Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmæssige og Sociale Rettigheder, at den havde til hensigt at 
forelægge et direktivforslag om arbejdstidens tilrettelæggelse for 
Rådet. 
I de seneste år er forskellen i de fleste medlemslande mellem på den 
ene side den individuelle arbejdstid og på den anden 
produktionsenhedernes funktionstid blevet stadig større. Takket 
være denne tendens, som gør det muligt for virksomhederne mere 
effektivt at udnytte produktionskapaciteten, og som letter adgangen 
til serviceydelser gennem udvidede åbningstider, kan virksomhederne 
fleksibelt tilpasse sig de ændrede markedsvilkår og forøge 
smidigheden i fremstillingsprocessen, samtidigt med at det er muligt 
at reducere produktionsomkostningerne pr. enhed. Dette fænomen gør 
det ligeledes muligt for arbejdstagerne at tilrettelægge deres 
arbejdstid efter deres personlige behov og aspirationer, socialt og 
kulturelt. Tendensen hen imod en reduktion af arbejdstiden har, da 
den ofte kombineres med muligheden for individuelle variationer ud 
fra en overenskomstmæssig gennemsnitsarbejdstid, bidraget til, at 
sammenhængen mellem den individuelle arbejdstid og 
produktionsenhedernes funktionstid er blevet mindsket. 
17. Det er derfor, forslaget til Rådets direktiv vedrørende visse 
aspekter af arbejdstidens tiIrettelæggelse*1 ) indeholder et 
fundament af grundlæggende retningslinjer vedrørende en nedre grænse 
for den daglige og den ugentlige hviletid, grundlæggende betingelser 
for brugen af skifteholdsarbejde og - især - af natarbejde samt 
beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed i tilfælde af 
ændringer i rytmen som følge af arbejdstidsomlægninger. 
Debatten i Rådet har endnu ikke ført til, at man har afgivet en 
fæl les holdning. 
18. Den 28. november 1990 vedtog Rådet et direktivforslag om 
udstedelse af et bevis for arbejdstageres ansættelsesforhold*2). 
Forslaget tager især sigte på at tilvejebringe ligevægt mellem på 
den ene side arbejdstagernes interesse i at have kendskab til arten 
af og det væsentlige indhold i deres ansættelsesforhold og på den 
anden side virksomhedernes behov for nye og mere fleksible 
ansættelsesformer, som kan leve op til de krav, som stilles af en 
(1) K0M(90) 317 endelig udg. - SYN 295 af 20. september 1990 
(2) K0M(90) 563 endelig udg. - 08.01.1991 
- 13 -
moderne økonomi. Direktivforslaget bidrager således til en 
forbedring af gennemsigtigheden på et arbejdsmarked, som undergår 
forandringer med deraf følgende konsekvenser for arbejdstagernes 
stilling, idet disse kan komme ud for at befinde sig i et 
ansættelsesforhold, som ikke er forudset i den traditionelle model 
for forholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager. 
Ud over de nye muligheder for sort arbejde, som denne udvikling kan 
afstedkomme, står vi over for fremkomsten af nye former for "fjern­
arbejde", en opblomstring af kurser og af kontrakter, som kombinerer 
ansættelse og uddannelse, en opblødning af den tidsmæssige ramme, 
hvori arbejdsindsatsen foregår, det være sig på heltid eller deltid, 
samt på et mere overordnet plan fremkomsten af helt nye 
arbejdsformer, som kan gøre stillingen for talrige arbejdere uklar, 
usikker eller ustabil. Og dermed har begreber som lønmodtager, 
arbejdstager, arbejdstid ikke længere den samme betydning som i den 
klassiske arbejdsret. 
Direktivforslaget skal gøre det muligt for enhver arbejdstager at 
være vidende om, hvem han arbejder for, hvor han arbejder, samt de 
væsentlige betingelser, der gælder for hans ansættelsesforhold. 
Dette direktiv blev vedtaget den 14. oktober 1991*3>. 
19. Den 18. september 1991 vedtog Kommissionen et forslag til 
direktiv om ændring af direktiv 75/129/EØF om tilnærmelse af 
medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser 
(4). 
Efter at direktiv 75/129 nu har fundet anvendelse i 15 år, og i 
betragtning af de konsekvenser, gennemførelsen af det indre marked 
har for selskabers omstrukturering, er det nødvendigt med en 
revision af direktivet. Det er nemlig således, at i en tid, hvor 
selskaberne - lige før fuldbyrdelsen af det indre marked - i 
stadigt hastigere tempo undergår overnationale omstruktureringer, 
sker det oftere og oftere, at afskedigelser besluttes på et 
ledelsesniveau, som ligger over den direkte overordnede for de 
berørte arbejdstagere. Der kan være tale om, at beslutningen tages 
af en virksomhed, som kontrollerer en koncern, hvad enten den er 
etableret i samme medlemsstat som den beskæftigende enhed eller i 
en anden medlemsstat, eller at beslutningen tages af hoveddi­
rektionen i en virksomhed bestående af flere divisioner, 
hvoriblandt den enhed, der beskæftiger de berørte arbejdstagere, i 
det tilfælde, hvor virksomheden er etableret uden for den 
medlemsstat, hvori den beskæftigende enhed er etableret. 
Med direktivforslaget udvides anvendelsesområdet for det gældende 
direktiv for så vidt angår de afskedigelser, som er besluttet på 
sådanne niveauer. Således har de besluttende instanser pligt til at 
give den beskæftigende enhed alle oplysninger, den har brug for med 
henblik på at informere arbejdstagernes repræsentanter eller 
(3) Rådets direktiv af 14. oktober 1991 (91/533/EØF) om arbejdsgiverens 
pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårerne for 
arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet, EFT L 288 af 18.10.91, 
s. 32 
(4) EFT, L 48 af 22.02.1975, S. 29 
- 14 
at rådføre sig med samme og med henblik på at give den kompetente 
offentlige myndighed meddelelse om planen. Derudover tager forslaget 
sigte på at udvide arbejdstagernes rettigheder med hensyn til 
information og høring i tilfælde af afskedigelser som følge af 
retlige afgørelser. Den af Kommissionen valgte fremgangsmåde skaber 
mulighed for øget smidighed for så vidt angår de små virksomheder, 
idet det af forslaget fremgår, at medlemsstaterne kan undlade at 
kræve medarbejderrepræsentation i virksomheder med under 50 
ansatte, 
20. Nødvendigheden af, at man i Fællesskabet koncentrerer 
opmærksomheden omkring indvandr ingsproblernet, blev udtrykt i Juni 
1988 af Det Europæisk© Råd t Hannover, hvor Kommissionen blev bedt 
om at udarbejde en rapport om den sociale integrering af indvandrede 
arbejdstagere. 
Det Europæiske Råd på sin side anmodede den 8. og 9. december 1989 
om, at der blev udarbejdet en redegørelse om indvandringssituationen 
i de enkelte medlemsstater som forberedelse til en diskussion af 
dette spørgsmål i Rådet. 
I arbejdet for at nå frem til en præsentation af den socialt­
jur idiske stilling for indvandrere fra tredjelande i hver 
medlemsstat, tjente Kommissionens rapport om den sociale integrering 
af indvandrere fra tredjelande med permanent og lovligt ophold i 
medlemsstaterne^5^ til en første klarlægning af indvandrernes 
juridiske såvel som reelle stilling. 
Desuden udgør en rapport, som blev bestilt af Kommissionen hos en 
ekspertgruppe, og som bærer titlen "Indvandrerpolitik og social 
integrering af indvandrere i Det Europæiske Fæliesskab"^6), et 
vigtigt bidrag til uddybelsen af dette spørgsmål. På mødet den 14. 
og 15. december tog Det Europæiske Råd denne rapport op og anmodede 
såvel Rådet (generelle anliggender) som Kommissionen om at overveje 
de mest egnede foranstaltninger med hensyn til hjælp til 
em i grat ions I andene, indvandringsbetingelser og hjælp til social 
integration. Desuden vedtog Kommissionen den 11. oktober 1991 en 
meddelelse til Rådet og Europa-Par iamentet om indvandr ing<7) 
(5) SEK(89)924 endelig udg. af 22. juni 1989 
(6) SEK(90)1813 endelig udg. af 28. september 1990 
(7) SEK(91) 1855 endelig udg. 
15 -
FRI BEVÆGELIGHED 
21. Den 28. juni 1991 fremlagde Kommissionen et forslag til Rådets 
direktiv om udstationering af arbejdstagere som led i udvekslingen 
af tJenesteydelser^1). 
Kommissionen havde med vedtagelsen af dette forslag til hensigt at 
få Rådet til at sørge for, at der sker en en koordinering af 
medlemsstaternes love, således at der kan fastsættes en kerne af 
ufravigelige ragler for minimumsbeskyttelse, som skal overholdes i 
værtslandet af arbejdsgivere, som sætter en arbejdstager til at 
udføre midlertidigt arbejde på den medlemsstats område, hvor 
ydelserne præsteres. 
Vigtigheden af dette forslag er indlysende, så meget mere som 
forslagets anvendelsesområde også skal omfatte virksomheder, som er 
etableret uden for Fællesskabet. 
Disse skal ligeledes være underlagt samme kerne af 
beskyttelsesregler med hensyn til deres arbejdstagere, som udfører 
midlertidigt arbejde på en medlemsstats område. 
22. I kapitlet Fri bevægelighed i handlingsprogrammet forpligtede 
Kommissionen sig til at fremsætte en meddelelse om supplerende 
sociale sikringsordninger. 
Dat forhold, at der findes så mange supplerende sociale 
sikringsordninger, at deres betydning i forhold til de lovhjemlede 
sociale sikringsordninger bliver stadig større, samt at der er ikke 
findes en ordentlig koordinering imellem dem, gør overførelsen af 
rettigheder i forbindelse med arbejdstagernes mobilitet mellem 
medlemsstaterne meget kompliceret. 
Derfor vedtog Kommissionen den 17. Juli 1991 en "Meddelelse om 
supplerende sociale sikringsordninger"^2). I dette dokument 
fremlægges en række betragtninger og problemstillinger, og det udgør 
Kommissionens oplæg til en debat på fællesskabsplan om de 
supplerende pensionsordninger. 
Kommissionens analyse tager udgangspunkt i princippet om 
arbejdstagernes frie bevægelighed og om samordning af de sociale 
sikringsordninger, i overensstemmelse med hensigten i artikel 51 i 
EØF-Traktaten. 
Det er ikke tanken med meddelelsen at foretage en vurdering af de 
nationale ordningers fordele og ulemper, men at fremlægge en 
oversigt over de problemer, arbejdstagernes bevægelse skaber med 
hensyn til de supplerende ordninger. 
Den grundlæggende målsætning består i, at bevægelse på tværs af 
grænserne ikke bør være vanskeligere end bevægelse inden for den 
enkelte medlemsstat. 
(1) K0M(91) 230 endelig udg. - SYN 346; EFT, C 225 af 30.08.91, s. 6 
(2) SEK(91)1332 
- 16 -
Med andre ord skal tilvejebringelsen af muligheder for at overføre 
supplerende pensionsrettigheder tjene til at fjerne de hindringer 
for arbejdstagernes frie bevægelighed, som skyldes, at der ikke 
findes foranstaltninger på fællesskabsniveau, som beskytter mod 
tabet af disse rettigheder. 
23. a) Den 27. november 1990 vedtog Kommissionen en meddelelse til 
Rådet om leve- og arbejdsvilkår for Fællesskabets borgere 
bosiddende i grænseområder og specielt for grænsearbejdere^3^. 
Siden den første meddelelse om grænsebefolkningerne (KOM/85/529 
endelig udgave) har virkningen af det indre markeds 
gennemførelse ført ti 3, at Kommissionen har givet Rådet en række 
ledetråde til overvejelser over grænsebefolkningernes særlige 
st i I i ing. 
b) Kommissionen bliver nødt til at tage stilling til ændringen af 
Kommissionens forordning 1251/70, når Rådet har afsluttet sit 
arbejde vedrørende ændringen af forordning 16612/68/EØF. 
(3) KOM(90)561 endelig udgave 
- 17 -
24. Ansvaret for, at den rjdvendige solidaritet med de mindst 
begunstigede sikres, er først og fremmest medlemsstaternes. 
Ikko desto mindre har Fællesskabet siden midten af halvfjerdserne 
beskeftiget sig med dette spørgsmål. Programmerne til bekæmpelse af 
fattigdosimen (1975-1980 og 1984-1988) er blevet fulgt op af Rådets 
afgørelse af 18. juli 1989 om Iværksættelse af et nyt EF-program for 
økonomisk og social integrering af de dårligt stillede 
befolkningsgrupper (1989-1994). 
frelsen af det indre marked risikerer nemlig at gøre visse 
befolkningsgrupper endnu mere udsatte, hvis man ikke er på vagt over 
for pros? I ©met. 
Pa den anden side har medlemsstaterne, stillet over for vedvarende 
problemer mød social udstødelse, forsøgt at gøre front mod disse 
gennem skabelse af forskellige former for garanteret mindste indkomst 
for de tiår I igst st i I i< 
25. Med resolutionen vedtaget af Rådet og socialministrene forsamlet 
i Rådet den 29. september 1989 om kampen for at undgå sociale tabere 
gav ministrene udtryk for den betydning, de knytter til det forhold, 
at politikkerne for Økonomisk udvikling bliver fulgt op af 
politikker til sikring af en mindste indkomst tilpasset 
situationerne i de enkelte stater. 
Den vilje ti i solidaritet, som Rådet her udtrykte, ligger til grund 
for udkastet ti! @n henstilling om fælles kriterier i forbindelse 
mad sikring af tilstrækkelige ressourcer og ydelser i de sociale 
sikr ingsordningerC). 
Udkastet sigter på at få medlemsstaterne ti I at indrømme borgerne en 
generel personlig ret til tilstrækkelige ressourcer og ydelser, samt 
til at organisere de relevante retningslinjer for omsætteisen af 
denne indrømmelse ti! virkelighed. 
28. Samtidig har Kommissionen med henblik på at fremme en indbyrdes 
tilnærmelse af niveauerne for social tryghed og i forlængelse af de 
erfciærede hensigter fra pagtens handlingsprogram foreslået en 
konvergensstrategi for de politikker, som føres i Fællesskabets 
medlemsstater, med hensyn til social tryghed. 
Strategien, som fremlægges i forslaget til Rådets henstilling om 
overensstemmelse mellem målene og politikken for social tryghed, 
skal være smidig, progressiv og baseret på frivillig indsats fra 
medlemsstaternes side^2^ 
(1) K0M(91)161 endelig udg. af 13. maj 1991; EFT C 163 af 22.06.91, s. 3 
(2) K0M(91)228 endelig udg. af 27. juni 1991; EFT C 194 af 25.07.91, s. 
13 
18 -
En sådan strategi, som forudsætter at man på fællesskabsplan 
fastlægger fælles mål, hvilket på sin side skaber mulighed for at 
opnå en stadig større overensstemmelse mellem politikkerne med 
hensyn til social tryghed, tager sigt© på at forbedre de nationale 
sociale sikringsordninger i overenstemmelse med Fællesskabets 
overordnede målsætninger. 
For øvrigt bør denne konvergensstratøgi ikke opfattes som en 
isoleret foranstaltning, men dan bør tværtimod indgå i et videre 
perspektiv af økonomisk og social integrering og forebyggelse af 
social udstødelse. 
INFORMATION, HØRING OG DELTAGELSE AF ARBEJDSTAGERE 
27. Med fremlæggelsen af forslaget til Rådets direktiv om opretteise 
af et Europæisk Samarbejdsudvalg i virksomheder eller koncerner, som 
omfatter bedrifter elier virksomheder i flere medlemsstater, med 
henblik på at informere og høre arbejdstagerne^1) ville 
Kommissionen give behandlingen af spørgsmål, der har en overnational 
dimension, førsteret. På denne måde efterlever Kommissionen 
subsidiaritetsprincippet både med hensyn til lovgivningsniveauet og 
til den rolle, arbejdsmarkedets parter spiller. 
Således har forslaget ingen indvirkning på de enkelte medlemsstaters 
eksisterende informations- og høringsprocedurer vedrørende de 
nationale virksomheder, som forbliver underlagt medlemstaternes 
lovgivning og praksis. Forslaget vedrører udelukkende virksomheder 
og koncerner, som omfatter bedrifter eller virksomheder i flere 
medlemsstater. 
For øvrigt bør man på dette område måske mere end på andre områder 
understrege vigtigheden af arbejdsmarkedets parters uafhængighed. 
Ikke alene er de minimumsforskrifter, som er indeholdt i forslaget 
vedrørende arbejdstagernes information og høring, blevet til på 
basis af en fælles udtalelse vedtaget i marts 1987 som led i den 
sociale dialog mellem EFS (Den Europæiske Faglige 
Samarbejdsorganisation), UNICE (Sammenslutningen af Industri- og 
Arbejdsgiverorganisationer i De Europæiske Fællesskaber) og CEEP 
(Det Europæiske Center for Offentlig Erhvervsvirksomhed), men når 
betingelserne for oprettelse af et Europæisk Samarbejdsudvalg er 
opfyldt, er det først og fremmest op til arbejdsmarkedets parter at 
bestemme udvalgets sammensætning, opgaver og kompetence samt 
retningslinjerne for dets virke. Minimumsforskrifterne skal 
udelukkende bringes i anvendelse i de tilfælde, hvor parterne ikke 
kan nå t i I enighed. 
28. Fællesskabsinstrumentet vedrørende medarbejderaktier og 
lønmodtagernes andel i kapitalen, som nævnes i Kommissionens 
handlingsprogram, tager hensyn ti! den nyeste udvikling og de 
eksisterende politikker i Fællesskabet*2). Instrumentet vedrører 
hovedsagelig lønmodtagernes andel deres virksomheders overskud og 
kapitaltilvækst tillige med spørgsmålet om lønmodtagerakt i er. 
Derimod er det ikke tanken, at instrumentet skal omfatte alle 
(1) K0M(90)581 endelig udgave, Bruxelles den 25. Januar 1991 
(2) K0M(91) 259 endelig udgave, 3ruxelles den 3. september 1991 
- 19 -
aspekter af dan generelle kapitaidannelsespolitik, og ej heller 
tilskyndelsesforanstaltninger rettet mod befolkningen som helhed 
eller mod specifikke grupper ud over i de tilfælde, hvor der er tale 
om en erhvervsmæssig sammenhæng. 
Åt man blandt typerne af retsakter har valgt Rådets henstilling 
hænger sammen med emnets karakter, som lægger op ti I brugen af et 
ikkQ-forpI igtende redskab^) # 
D©r er ©n stor spredning i de typer af ånde Isformer, som rent 
faktisk or etableret i de forsk©!lige lande. Ånde Isformernes 
juridisk© og skattemæssige status varierer tilsvarende fra den ene 
stat til den anden. Der kan være tal© om kontante bonusordninger, om 
overskudsdeling på basis af medarbejderaktier, om andre andeisformer 
meå opsat udby i. t ©udbetal ing, om ®t antal specifikke 
medarbejderaktionærordninger såsom gratis uddeling af aktier til 
medarbejderne eller tilbud om k$b af aktier på fordelagtige 
vilkår, om systemer, der giv&r option for køb af aktier, og som 
tilbydes alle ansatte eller blot det iedende personale, eller om 
etablering af medarbejderfonde med henblik på erhvervelse af aktier 
eller på medarbejdernes opkøb af virksomheden. 
Henstillingen omfatter først og fremmest de kollektive og vedvarende 
ordninger, som virker inden for den enkelte virksomhed, og de 
andaSsordninger, som baserer sig på et mål for virksomheden 
resultat (direkte eller indirekte). 
Målsætningen med udkastet til henstilling er at tilskynde til 
udbredelse af forskellige former for ordninger, som giver 
lønmodtagerne andel i virksomhedernes overskud eller resultater, 
det være sig i form af overskudsdeling, i kraft af medarbejderaktier 
©Mer ved en kombination af de to metoder. 
(3) Forslag til Rådets henstilling om fremme af lønmodtagernes andel i 
overskud og virksomhedens resultater (herunder besiddelse af 
kapitalandele); EFT C 245 af 20.09.91, s. 12 
- 20 -
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
29. Siden 1982 - året for d©t første handlingsprogram om fremme af 
lig© muligheder for kvind©r - har man gjort betragtelige fremskridt. 
De mange gældende direktiver udgør et komplekst lovgivningsmæssigt 
net, som omsat i national lov sikrer den formelle ligestilling 
me I I em kønnene. 
Imidlertid mangler der ©ndnu ©t stykk© vej, før denne formelle 
ligestilling også bliv@r r©@!. 
Den udfordring, som Kommissionen agter at tag© op, består i at gå 
vider© end til princippet om ligebehandling, nemlig til princippet 
om lig© muligheder. Det ©r derfor, Fællesskabets tredje 
handlingsprogram på mellemlangt sigt om lige muligheder for kvinder 
og mænd, v©dtaget af Kommissionen den 17. oktober 1990, lægger 
mindre vægt på rettighederne for at koncentrer© sig mer© om at gør© 
adgangen til arbejdsmarkedet lettere, forbedre kvaliteten i 
arbejdet, lette mulighederne for at forene arbejdslivet med hjemmets 
forpligtelser samt højne kvindernes status i samfundet. 
Rådet vedtog desud©n den 21. maj 1991(1) en resolution, hvori det 
erklærer, "at der bør vedtages en samlet og integreret 
fremgangsmåde, som kan gøre ligestillingspolitikkerne så 
virkningsfulde som muligt". 
30. Direktivforslaget om beskyttelse af kvindelige arbejdstagere 
under graviditet og efter barsel ør baseret på artikel 118A i EØF-
Traktaten, og det udgør ©t særdirektiv, som ligger i forlængelse af 
rammedirektivet 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til 
forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet 
(2). 
Forslaget sigter på at forbedre beskyttelsen af kvindelige 
arbejdstagere under graviditet eller ©fter barsel - disse udgør 
ifølge det allerede citerede rammedirektiv en risikogruppe - uden 
dermed at fremkalde ©n forringelse af deres arbejdsvilkår eller 
især af deres stilling på arbejdsmarkedet. De foranstaltninger, som 
indgår i forslaget vedrører dels ophør af arbejde, arbejdstid og 
rettigheder i forbindelse rø©d arbejdet, dels arbejdsforhold, 
herunder eksponering for agenser eller processer, som kan skade de 
pågældendes helbred. Forslaget omfatter ligeledes særlige 
retningslinjer vedrørende bevisbyrden ved tvister. 
(1) EFT, C 142 af 31.05.1991, s. 1 
(2) EFT, L 183 af 29.06.1989, s. 1 
- 21 -
Direkt /forslaget udgør et element til løsningen af et vigtigt 
specif i Àt problem, og Europa-Parlamentet har ved mange lejligheder 
understreget det akutte behov for et sådant initiativ, som er et 
markant bidrag til fremme af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed på 
arbejdspladsen. 
Rådet nåede frem ti I en fælles holdning den 3. december 1991. 
31. Det forhold, at det bliver muligt på én gang at tilgodese det 
nødvendige i barnets bohov for pasning og opdragelse og forældrenes 
behov for arbejde og uddannelse, er en grundlæggende betingelse for 
tilvejebringelsen af virkelig lige muligheder for mænd og kvinder. 
I all© medlemsstaterne er efterspørgslen efter børnepasning større 
@nd det nuværend© udbud. Manglen på børnepasnings insti tut ioner af 
h$j kvalitet og med rimelig© tariffør udgør ©n væsentlig hindring 
for kvindernes ubegrænsede adgang ti! arbejde og fulde deltagelse i 
erhvervsuddannelserne. 
Kommissionen har til hensigt at gøre en indsats med henblik på at 
opfordr© til, at der etableres børnepasningsfaciI iteter, og den har 
henledt opmærksomheden på, at det stadig er muligt at gøre en 
finansiel indsats på dette område inden for 
Fæl!©sskabsstøtterammerne. 
Kommissionen har imidlertid, for at gå ud over de punktuelle 
aktioner, ønsket at fastlægge en række målsætninger på 
fællesskabsniveau, hvorefter det er op til medlemsstaterne at sikre 
en generel børnepasningspolitik, tillige med et sammenhængende og 
fremsynet program til implementering af denne politik. Det er i 
lyset heraf, Kommissionen den 4. juli 1991 vedtog et forslag til 
Rådets henstilling om børnepasning, som blev forelagt for Rådet den 
8. juli 1991^3). 
(3) K0M(91) 233 endelig udgave; EFT C 242 af 17.09.1991, s. 3 
- 22 -
ERHVERVSUDDANNELSE 
32. På @rhv@rvsuddann@ls©sområd@t har Fællesskabets 
handlingsprogrammer oplevet ©t hurtigt opsving siden vedtagelsen i 
1987 af COMETT-programmøt. D©t forhold, at Rådet efterfølgende har 
vedtaget en rækk© andr© handlingsprogrammer, viser den betydning, 
man overalt i Fseilesskabat tillægger erhvervsuddanne I sen som et 
redskab i den økonomisk© politik og socialpolitikken. 
Disse programmer,, som h©!e ti døn ©r blevet støttet af såvel Europa-
Parlamentet som D©t Økonomisk© og Social© Udvalg, danner et 
indviklet net, men d© ©r endnu ikke tilstrækkeligt godt 
koordinerede. 
Derfor har Kommissionen har fremlagt et Memorandum om 
rationalisering og koordinering af Fæl løsskabets handlingsprogrammer 
på erhvervsuddanne Isesomrâdet('). 
Programmerne såsom COMETT, EUROTECNET, ERASMUS, LINGUA, TEMPUS, 
PETRA, IRIS, FORCE, udvekslingsprogrammet for unge arbejdstagere har 
alle det til fæl las, at de koncentrerer sig om udvikling af 
uddannelsesområdet, hvad enten døt drejer sig om grund- eller 
efteruddannelse. 
Ud over diss© programmør ©r der andre fællesskabsprogrammer, som 
ligeledes indeholder uddannelsesmæssig© ©lamenter, eller som 
indvirker på uddannelsespolitikken. Dette er tilfældet for 
programmern© SCIENCE, BRIDGE, BRITE/EURÂM, DELTA^2). 
33. I handlingsprogrammet om pagtens gennemførelse blev det allerede 
nævnt, at den udfordring, som gennemførelsen af det indre marked i 
en kontekst af permanent tøknoiogisk, social og demografisk 
udvikling udgør for Fællesskabet som helhed, nødvendiggør en fæl les 
indsats på uddannelsesområdet. 
Det nævnte memorandum har netop som mål at tilvejebringe en 
overordnet referenceramme, som fremover vil kunne anvendes til dels 
at placere og forvalte Fællesskabets initiativer og aktioner inden 
for rammerne af udviklingen af en fælles erhvervsuddanneIsespolitik, 
som henholder sig ti! Traktatens artikel 128, dels bedr© at samordn© 
udviklingen af fællesskabsforanstaltninger med sigte på en højnelse 
af kvaliteten af de menneskelige ressourcer i Fællesskabet og i 
resten af Europa. Denne ramme ©r skabt for at rationalisere de 
forskellige fæ i løsskabs in itiativer på uddannelsesområdet og for at 
give Kommissionen mulighed for at sikr© det nødvendige samspil og 
den nødvendige samordning med dø andr© af Fællesskabets politikker, 
som tjener den overordnede målsætning, som går ud på at forbedre 
kvalifikationerne overalt i Fællesskabet og dermed få styring med de 
økonomiske, teknologisk©, sociale og kulturelle forandringer. 
(1) K0M(90) 334 endelig udg., Bruxelles, døn 21. august 1990 
(2) For ©n fuldstændig analyse, se memorandum om rationalisering og 
koordinering af Fællesskabets handlingsprogrammer på erhvervsud­
dannelsesområdet. K0M(91) 334 endelig udgave 
- 23 -
34. Kommissionen har, idet dån har taget hensyn ti I de udfordringer, 
som erhvervsuddannelsesområdet står over for, og til nødvendigheden 
af at fremme en europæisk dimension, hvilket særligt kan ske ved at 
skabe muligheder for transnationale udvekslinger for unge, der 
befinder sig et grundlæggende - ikke-universitært 
erhvervsuddanne Isesforløb, og for unge arbejdstagere, stillet 
forslag om at konsolider© og udvide PETRA-programmet ved at lade det 
omfatte udvekslingsprogrammet for unge arbejdstagere^3^. 
Med dette forslag ville Kommissionen ikke blot imødekomme de unges 
ret til uddannelse, således som den er formuleret i pagten, men den 
tog også hensyn til Europa-Parlamentets resolution af 16. februar 
1990 om fællesskabsprogrammer på undervisnings- og 
uddannelsesområdet, idet den beklagede "at alle unge ikke har lige 
muligheder på dette områd©, id©t de nuværende EF-programmer 
hovedsageligt henvender sig til universitetsstuderende, mens de i 
vid udstrækning forbigår skoleelever og unge under faglig 
uddannelse, som trods alt er i flertal"^4). 
Den 22. Juli 1991 vedtog Rådet formelt den afgørelse 91/387/EØF, som 
er baseret på artikel 128 i EØF-Traktaten, og som var blevet 
godkendt på Rådets møde i Luxembourg den 25. juni 1991. 
Med afgørelsen om ændring af afgørelse 87/569/EØF om et 
handlingsprogram for erhvervsuddannelse af unge og forberedelse af 
unge til arbejds- og voksenlivet (PETRA), som får virkning fra 1. 
januar 1992, iværksættes et treårigt program med et budget på 177,4 
mio. ECU(5). 
(3) Forslag til Rådets afgørelse om ændring af afgørelse 87/569/EØF om 
et handlingsprogram for erhvervsuddannelse af unge og forberedelse 
af unge til arbejds- og voksenlivet KOM(90) 467, forelagt for Rådet 
den 15. november 1990; EFT, C 158 af 17. Juni 1991, s. 329 og C 181 
af 12. Jul i 1990, s. 175 
(4) EFT, C 68 af 19. marts 1990, s. 175 
(5) EFT, L 214 af 2. august 1991, s. 69 
- 24 -
BESKYTTELSE AF ARBEJDSTAGERNES SUNDHED OG SIKKERHED 
35. Selv om Fællesskabet i lang tid har rådet over et sæt af 
bindende bestemmelser, som i vid udstrækning sikrer beskyttelsen af 
arbejdstagernes sikkerhed på arbejdspladsen, indeholder 
handlingsprogrammet om pagtens gennemførelse en række forslag til 
nye bindende instrumenter vedrørende de områder, hvor der er store 
problemer med hensyn til sikkerheden. 
Ud over de øvrige forslag til direktiv om de sikkerheds- og 
sundhedsmæssige aspekter i forbindelse med arbejds- og 
beskæftigelsesforhold omfatter handlingsprogrammet ti forslag til 
særdirektiver, som hovedsagelig vedrører gennemførelsen af ramme­
direktiv 89/391/EØF. 
Disse vedrører lægelig bistand om bord på søfartøjer, 
fiskerfartøjer, fysiske og industrielle agenser, asbest, 
transportsektoren, midlertidige og mobile byggepladser samt 
boreanlæg til efterforskning og udvinding og åbne gruber og miner. 
Alle disse sektorer er kendetegnet ved høje ulykkestal og store 
r isici. 
De to sidste initiativer vedrører henholdsvis erhvervssygdomme og 
oprettelse af et kontor for sikkerhedsspørgsmål. 
36. For så vidt angår erhvervssygdommene har Kommissionen ajourført 
henstillingerne af 23. Juli 1962 og 20. Juli 1966<1) ved at 
etablere en europæisk liste over erhvervssygdomme og pege på 
principperne for erstatning. 
I forbindelse med Kommissionens henstilling af 22. maj 1990 om 
vedtagelse af en europæisk liste over erhvervssygdomme præciserede 
Kommissionen dels, at den, efter at henstillingen har været i kraft 
i tre år, vil undersøge, om det stadig er nødvendigt at foreslå en 
bindende retsakt, dels at den lægger vægt på forebyggelsen af 
erhvervsrisici og derfor støtter foranstaltninger, som tager sigte 
på at nedsætte skadepotentialet på arbejdspladserne^2^. 
37. For så vidt angår planerne om oprettelse af et kontor for 
sikkerhed, hygiejne og sundhed, har Kommissionen forelagt det 
endelige forslag den 30. september 1991<3). 
38. Blandt de forslag, Kommissionen fremlagde i handlingsprogrammet 
om gennemførelsen af pagten, og som er nævnt i kapitlet om 
arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, er det kun forslaget til 
Rådets direktiv om ændring af direktiv 83/477 om beskyttelse af 
arbejdstagerne mod farerne ved under arbejdet at være udsat for 
asbest, som er blevet vedtaget af Ministerrådet(4^, samtidig med 
at det vedtog forslaget til Rådets direktiv om midlertidigt ansatte 
(se ovenfor, s. 11). 
(1) EFT nr. 80 af 31. august 1962 og nr. 147 af 9. august 1966 
(2) EFT, L 160 af 26. juni 1990, s. 39 
(3) EFT, C 271 af 16. oktober 1991, s. 3 
(4) EFT, L 206 af 29. juli 1991, S. 19 
- 25 -
39. Forslaget til Rådets direktiv om minimumsbestemmelser for 
sundhed og sikkerhed med henblik på at forbedre mulighederne for 
lægehjælp om bord på skibe er det mest fremskredne. Således indtog 
Rådet (sociale anliggender) i Luxembourg den 26. Juni 1991 en 
positiv indstilling med henblik på at vedtage en fælles holdning ved 
kvalificeret flertal. Teksten skal nu i den form, den fik efter 
behandlingen i Rådet, forelægges til andenbehandling i Europa-
Parlamentet, som ifølge reglerne skaï afgive udtalelse Indøn for nn 
frist på tre måneder regnet fra tidspunktet for Rådets vedtagelse af 
en fælles holdning. Denne blev vedtaget den 1. oktober 1991. 
40. De andre direktivforslag, især de, som vedrører midlertidig© og 
mobile arbejdspladser, udvindingsindustrier, skiltning på 
arbejdspladsen samt fiskerfartøjer, befinder sig på et forskelligt 
stadium. Visse er endnu ikke blevet behandlet i Rådet, mens andre pA 
det seneste er blevet vedtaget af Kommissionen. 
26 
ÆLDRE 
41. Den betydelige stigning fra nu af og indtil århundredeskiftet i 
antallet af gamle og meget gamle gør, at problemerne overalt i 
Fællesskabet vedrørende denne befolkningsgruppes integrering i 
samfundet og de økonomiske og sociale konsekvenser af befolkningens 
aldring bliver meget akutte. 
I betragtning af den store forskel, der findes i medlemsstaternes 
fremgangsmåder, kulturer og traditioner, vil lovgivning ikke være 
et egnet middel på dette felt. 
Imidlertid vil stigningen i befolkningens gennemsnitsalder, det 
ændrede forhold mellem den aktive og den ikke-aktive befolkning og 
det ændrede familiemønster få betydelige samfundsmæssige og 
økonomiske konsekvenser. Af denne grund har Kommissionen fremlagt en 
meddelelse om de ældre fulgt af et forslag til Rådets afgørelse om 
fællesskabsaktioner til fordel for ældre(1). 
42. I forlængelse af dette initiativ traf Rådet den 26. november en 
afgørelse om fællesskabsaktioner til fordel for ældre*2). 
Blandt de foreslåede aktioner til fordel for ældre indtager 
aktionerne vedrørende en udveksling af erfaringer en vigtig plads. 
Hertil skal tilføjes Rådets afgørelse om at erklære året 1993 for 
"Det Europæiske Ar for De Ældre og for Solidaritet mellem 
Generat ionerne". 
(1) KOM(90) 80 endelig udg., Bruxelles, den 24. april 1990 
(2) EFT, L 28 af 2. februar 1991, s. 29 
- 27 -
HANDICAPPEDE 
43. I betragtning af at der i Fællesskabet er 30 millioner borgere, 
som er fysisk, sensorisk eller mentalt handicappede, har man sat sig 
for at tilstræbe en økonomisk og social integrering af denne 
befolkningsgruppe som et led i den generelle forbedring af 
levestandarden for alle Fællesskabets borgere. 
Mens Fællesskabets bidrag til de enkelte landes indsats i 
begyndelsen var koncentreret om teknisk udveksling af erfaringer, 
har det siden været knyttet til bestræbelserne på gennem udviklingen 
af et antal fællesskabsinstrumenter til fordel for de handicappede 
at udforme en generel og sammenhængende politik. 
Med udgangspunkt i en beretning fra Kommissionen fremlagde Rådet den 
12. Juni 1989<1) sine konklusioner vedrørende beskæftigelsen af 
handicappede. Rådet vil gennem tilskyndelse til alle berørte parters 
deltagelse sikre de handicappedes ligestilling med hensyn til 
adgangen til erhvervsuddannelse og beskæftigelse. 
Ud over Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder vedtog Ministerrådet 
den 31. maj 1990 en resolution om integrationen i de almindelige 
uddannelsessystemer af handicappede børn og unge. 
44. Der blev taget et vigtigt skridt den 18. april 1988 med Rådets 
vedtagelse af Fællesskabets andet handlingsprogram for perioden 
1988-1991<2), som blev benævnt HELIOS (Handicapped people in the 
European community Living Independently in an Open Society). 
Målsætningen med programmet var at videreføre og uddybe det forrige 
programs aktiviteter, idet vægten desuden lægges på tilvejebringelse 
af muligheder for, at de handicappede kan leve et selvstændigt liv. 
De opnåede fremskridt i forbindelse med de foregående programmer har 
muliggjort en markant forbedring af de handicappedes stilling, men 
man må ikke slække på indsatsen i den nuværende svære og omvæltende 
økonomiske og sociale kontekst. 
Kommissionen har opmærksomheden rettet mod dette problem og råder 
over et solidt fundament for at gøre en forstærket indsats med 
henblik på den uddannelsesmæssige, økonomiske og sociale integrering 
af de handicappede. Den er således i besiddelse af passende 
instrumenter på området og fremlægger et forslag til vedtagelse af 
et femårsprogram (HELIOS II). 
45. Et nyt handlingsprogram forekommer så meget mere nødvendigt, som 
de handicappede fortsat i vid udstrækning er dårligt stillede med 
hensyn til uddannelse, arbejde og fritid*3^. De handicappede 
skønnes at udgøre omtrent 10% af befolkningen i Fællesskabet, og 
(1) EFT, C 173 af 08.07.1989, S. 1 
(2) EFT, L 104 af 23.04.1988, S. 38 
(3) Forslag til Rådets afgørelse om etablering af Fællesskabets tredje 
handlingsprogram til fordel for handicappede HELIOS li (1992 til 
1996), forelagt af Kommissionen den 8. oktober 1991, EFT, C 293 af 
12.11.1991, s. 2 
- 28 -
denne gruppe er meget berørt af de seneste års strukturelle 
omvæltninger. De økonomiske og sociale forandringer har hensat et 
stort antal personer i en vanskelig og i nogle tilfælde dramatisk 
situation, og de gode erfaringer fra de tidligere aktiviteter 
berettiger lanceringen af et nyt program. HELIOS II skal bidrage til 
den økonomiske og sociale samhørighed i Fællesskabet samt til en 
optimering af foranstaltningerne vedrørende positiv 
forskelsbehandling af handicappede. 
46. Siden 1989 har Rådet vedtaget forskellige direktiver, som 
omfatter dispositioner vedrørende arbejdstagere med nedsat 
mobiI itet<4). Det drejer sig om særlig indretning af 
arbejdspladser, om adgangen til arbejdspladsen, om de interne 
adgangsforhold samt om de sanitære installationer. Hvor det 
imidlertid forholder sig sådan, at fællesskabslovgivningen dækker 
visse risici, som handicappede arbejdstagere står over for på 
arbejdspladsen, så omhandler den ikke transporten til og fra 
arbejde. 
Det er denne lakune, Kommissionen har villet udfylde med 
vedtagelsen af forslaget til Rådets direktiv om minimumsforskrifter 
til forbedring af mobilitet og sikker transport for 
bevægelseshæmmede arbejdstagere ti I og fra arbejde*5). 
For denne kategori af mennesker indebærer transport til og fra 
arbejdspladsen med offentlige transportmidler ofte store 
vanskeligheder, og dette forhold spiller en afgørende rolle for 
mulighederne for at få og bevare et arbejde. Dermed er den 
erhvervsmæssige integrering direkte forbundet med udviklingen af 
transportmuligheder og infrastrukturer, som virker fremmende på 
handicappede arbejdstageres mobilitet. 
Hensigten med forslaget er ikke at tilpasse alle transportmidler, 
således at de bliver tilgængelige for arbejdstagere med nedsat 
mobilitet, men at sikre at disse mennesker kan blive transporteret 
på sikker vis, således at deres adgang til beskæftigelse bliver 
fremmet. 
(4) Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af 
foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og 
sundhed under arbejdet (EFT, L 183 af 29.06.1989, s. 1); Rådets 
direktiv 89/654/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for 
sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdsstedet (EFT, L 393 af 
30.12.1989, s. 1). 
(5) EFT, C 68 af 16.03.1991, S. 7 
- 29 -
KONKLUSION 
47. I forbindelse med gennemføre i sen af det europæiske indre marked 
blev det på Det Europæiske Råds møder i Hannover, på Rhodos og i 
Madrid vurderet, at man bør tillægge de sociale og de økonomiske 
aspekter samme betydning, og at de derfor bør udvikles i balance med 
hinanden. 
Såvel Europa-Parlamentet som Det Økonomiske og Sociale Udvalg, som 
interesserer sig stærkt for dette spørgsmål, har ved flere 
lejligheder givet udtryk for en lignende opfattelse. 
På mødet i Det Europæiske Råd i Strasbourg den 8. og 9. december 
1989 vedtog elleve stats- og regeringschefer Fællesskabspagten om 
Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale 
Rett igheder. 
Selv om Kommissionen har fremlagt alle foreslagene, som indgik i 
handlingsplanen, og selv om de foreslåede aktioner overholder 
subsidiaritetsprincippet, har Ministerrådet to år efter endnu ikke 
kunnet leve op til de forskellige parters forventninger. 
i nogle tilfælde har det ganske vist været umuligt for Rådet at 
vedtage et instrument, fordi andre instanser i Fællesskabet ikke har 
kunnet følge arbejdstempoet og afgive de udtalelser, som Traktaten 
fordrer. 
48. Tilbage står pr. 1. oktober 1991 ikke desto mindre, at 
konklusionerne efter mødet i Det Europæiske Råd i Luxembourg den 28. 
og 29. juni 1991 utvivlsomt kan anvendes som konklusion på denne 
beretning: 
"Det Europæiske Råd noterer sig, at de fremskridt, der er gjort 
med hensyn til virkeliggørelsen af det indre marked, ikke 
modsvares af tilsvarende fremskridt på det socialpolitiske 
område. Det understreger, at Fællesskabet, medlemsstaterne og 
arbejdsmarkedets parter hver især har en rolle at spille under 
gennemførelsen af de principper, der er nedfældet i 
Socialpagten, i overensstemmelse med deres respektive 
ansvarsområder." 
"Det anmoder især om, at de drøftelser, der er i gang i Rådet 
(socialministrene) om Kommissionens handlingsprogram for 
iværksættelse af Socialpagten, intensiveres, således at der 
hurtigt kan træffes de nødvendige beslutninger, idet dog de 
forhold og den praksis, der gælder i den enkelte medlemsstat, 
skal respekteres." 
- 30 -
49. Kommissionen havde allerede påpeget misforholdet mellem de 
beføjelser, der følger af Traktatens nuværende bestemmelser, og 
sigtet med fællesskabspagten og de nye problemer, som gennemførel­
sen af det indre marked afstedkommer*'). Under indtryk af dette 
misforhold har Kommissionen foreslået, at Traktatens kapitel om det 
sociale område ændres. 
Dette er kommet klart til udtryk i Kommissionens arbejdsdokument om 
reger i ngskonferencen: 
a) først og fremmest selve forslaget i forbindelse med de europæ­
iske integrationsbestræbelser: skabelse af ©t økonomisk og 
socialt integreret Europa, hvor man er solidariske, og hvor de 
økonomiske og sociale fremskridt følges ad; 
b) Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende Arbejds­
markedsmæssige og Sociale Rettigheder er et udtryk for den 
vilje, der er til at skabe og udvikle et grundlag, som alle 
medlemsstaterne or fælles om; 
c) etableringen af det indre marked og de økonomiske integrations­
bestræbelser har, fordi problemerne er tværnationale, klart 
vist, at det er nødvendigt at gribe ind på fællesskabsplan på de 
områder og i forbindelse med de problemer, som hidtil ikke har 
været så synlige, eller hvis betydning man ikke har kunnet 
enedes om; 
d) på m i kro-økonom i sk plan indgår den sociale dimension generelt 
set i højere og højere grad som en fast del i forbindelse med 
spørgsmål vedrørende ledelse, den er med til at skabe bedre 
forhold, og den bidrager til virksomhedernes konkurrenceevne; 
d) udvidelsen og/eller den nye fastsættelse af beføjelserne på det 
sociale område går ikke imod de nuværende tendenser med 
decentraliseringen af den måde, hvorpå der sker en regulering på 
det sociale område, og som er synlig i medlemsstaterne*2) 
Kommissionen har desuden understreget, at beslutningsprocessen 
bør effektiviseres, med det formål at sikre, at det økonomiske og 
det sociale aspekt styrkes samtidig, blandt andet ved at der træffes 
afgørelser med kvalficieret flertal på flere områder, specielt på 
visse af de områder, der er omfattet af fællesskabspagten*3). 
(1) Kommissionens foreløbige bidrag til regeringskonferencen "politisk 
union", SEC(91) 500 endelig udgave, Bruxelles 30 marts 1991, side 84 
(2) op.cit. side 85 
(3) op.cit. side 86 
BE LG I EN 
- 32 
DE NATIONALE RAPPORTER 
INDLEDENDE BEMÆRKNINGER 
Som nævnt i indledningen (ovenfor, s. 2) foreskrives det i punkt 29 
i pagten, at Kommissionen udarbejder (...) disse beretninger om 
medlemsstaternes og Det Europæiske Fællesskabs gennemførelse af 
pagten. 
Beretningerne, som giver udtryk for medlemsstaternes holdning til 
pagtens principper, følger i de fleste tilfælde strukturen i de 
spørgeskemaer, Kommissionen har sendt til medlemsstaterne, og som er 
vedlagt denne rapport. 
Man har valgt at følge den tekst inddel i ng, som anvendes i selve 
pagten. Med to undtagelser - ikke alle har følt sig lige bundet af 
strukturen i spørgeskemaet - har alle fulgt denne model. Det 
Forenede Kongerige minder om, at det ikke har tiltrådt pagten, men 
fremlægger ikke desto mindre en beretning, som beskriver de 
generelle rammer for rettigheder, beskyttelse og friheder på det 
sociale område. I den tyske beretning lægges hovedvægten på den 
senere tids politiske udvikling i Forbundsrepublikken. 
ANDEN DEL 
GENNEMFØRELSEN 
I DE ENKELTE MEDLEMSSTATER AF 
FÆLLESSKABSPAGTEN OM 
ARBEJDSTAGERNES 
GRUNDLÆGGENDE ARBEJDSMARKEDSMÆSSIGE 
OG SOCIALE RETTIGHEDER 
- 34 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Bortset fra hensynet til den offentlige orden og den offentlige 
sundhed er der intet, der forhindrer enhver arbejdstager fra Det 
Europæiske Fællesskab i at færdes frit i Belgien. 
Det bør imidlertid erindres, at i henhold til bestemmelserne i 
Akten vedrørende Spaniens og Portugals tiltrædelse af De 
Europæiske Fællesskaber har statsborgere fra disse to lande først 
ret til fri bevægelighed efter udløbet af en 
overgangsper iode*1). 
2. Den eneste begrænsning i arbejdstagernes frie bevægelighed er 
den, der i henhold til Traktatens artikel 48, stk. 4, gælder for 
ansættelse i den offentlige administration. 
Regeringen har udsendt de instrukser, der er nødvendige for, at 
artikel 48, stk. 4, anvendes i overensstemmelse med EF-Domstolens 
retspraksis. 
Man kan generelt sige, at den belgiske lovgivning er i 
overensstemmelse med principperne om arbejdskraftens frie 
bevægelighed og om ligebehandling, herunder bestemmelserne i 
forordning (EØF) 1612/68. 
Derfor synes der ikke at være behov for initiativer til 
forbedring af situationen på disse områder. 
3. Statsborgere fra EF-lande, der udøver erhvervsaktivitet i 
Belgien, kan ledsages af deres ægtefæller og deres børn, der er 
under 21 år elier forsørges af dem, selv om disse ikke er 
statsborgere i en af EF's medlemsstater. 
Disse ægtefæller og børn har ligeledes fri adgang til 
beskæft i gel se. 
BESKÆFTIGELSE OG AFLØNNING 
4. Der findes ikke i belgisk lovgivning særlige bestemmelser, der 
indskrænker bestemte personkategoriers frihed til at vælge og 
udøve et erhverv, bortset fra de bestemmelser, der gælder for 
hvert enkelt erhverv. 
5.a Lønfastsættelse sker som hovedregel gennem kollektive overens­
komster på brancheplan, og iøntariffer fastsættes på grundlag af 
arbejdstagerens alder, anciennitet, kval ifikationsniveau og 
arbejdsfunkt ion. 
(1) Der skal dog gøres opmærksom på Rådets forordning (EØF) nr. 2194/91 af 
25. juni 1991 om den overgangsperiode, som gælder for arbejdskraftens 
frie bevægelighed mellem Spanien og Portugal på den ene side og de 
Øvrige medlemsstater på den anden side - EFT nr. L 206 af 29. juli 
1991, s. 1. 
- 35 -
Hvor der ikke findes kollektive overenskomster på branchepian, 
eller hvor der ikke er fastsat en løntarif for en given 
arbejdsfunktion, fastsættes lønnen af de involverede parter. 
Parternes frihed er imidlertid begrænset af de i det nationale 
arbejdsråd indgåede kollektive arbejdsoverenskomster, der på 
tværs af brancherne sikrer arbejdstagerne en gennemsnitlig 
månedlig mindsteløn (kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 43 af 
2. maj 1988 og nr. 33 af 28. februar 1978). 
I henhold til kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 35 af 27. februar 
1981 har deltidsbeskæftigede ret ti i en gennemsnitlig månedlig 
løn, beregnet på grundlag af deres arbejdstid og i forhold til 
den gennemsnitlige månedlige mindsteløn for heltidsbekæftigede i 
samme virksomhed. Samme overenskomst bestemmer endvidere, at 
deltidsbeskæftigede for samme arbejde eller arbejde af samme 
værdi skal have en løn, der beregnes i forhold til lønnen for 
helt idsbeskæftigede. 
Arbejdsgiveren kan kun foretage tilbageholdelser i lønnen i en 
begrænset række situationer, der er opregnet i artikel 23 i lov 
af 12. april 1965 om beskyttelse af lønnen. De samlede tilbage­
holdelser må desuden ikke overstige en femtedel af nettolønnen 
ved hver lønudbetaling, efter fradrag af tilbageholdelser i 
henhold til skattelovgivningen og socialsikringslovgivningen. 
Hvad angår udlæg i lønnen, fastsætter lovgivningen grænser for, 
hvor stor en del af lønnen der kan gøres udlæg i til fordel for 
en arbejdstagers kreditor; hensigten hermed er at sikre 
arbejdstageren og hans familie tilstrækkelige midler at leve for 
Den andel, der kan gøres udlæg i, fastsættes progressivt i 
forhold til den månedlige løn. 
Enhver statsborger fra et EF-land, der er bosiddende i Belgien 
eller i umiddelbar nærhed af en grænse til Belgien, samt enhver 
vandrende arbejdstager, der er bosiddende i Belgien, kan melde 
sig som arbejdssøgende ved arbejdsformidlingen. 
Andre europæiske borgere kan søge arbejde gennem SEDOC i deres 
egen medlemsstat, der fremsender deres ansøgning til SEDOC i 
Belgien. 
Arbejdsformidlingen undersøger beskæftigelsesmulighederne på 
arbejdsmarkedet, og ledige stillinger bringes ti I de 
arbejdssøgendes kendskab. Alle formaliteter i forbindelse med 
arbejdsformidlingen er gratis for den arbejdssøgende. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7.a Artikel 19 i lov af 16. marts 1971 om arbejde bestemmer, at 
arbejdstiden ikke må overstige 8 timer om dagen eller 40 timer om 
ugen. Der kan fastsættes lavere grænser ved kollektive 
overenskomster; således er arbejdstiden i de fleste brancher i 
dag ikke over 38 timer om ugen. 
- 36 -
Ud over de i loven om arbejde fastsatte strukturelle og punktvise 
undtagelser fra de normale begrænsninger af arbejdstidens længde 
kan der ved kollektive overenskomster indføres ændringer i 
arbejdstiden såsom fleksibel arbejdstid eller nye arbejdstids-
ordninger. Fleksibiliteten muliggør dels overskridelse inden for 
visse grænser af den almindelige arbejdstid, dels skiftende 
arbejdstider efter virksomhedens behov. De nye 
arbejdstidsordninger gør det muligt at tilpasse virksomhedens 
driftstid gennem tilladelse til undtagelser fra en række love om 
arbejdstiden (arbejdstidens længde, søndagshvile, helligdage); 
disse nye ordninger kan kun indføres, dersom de har en positiv 
virkning på beskæftigelsen i virksomheden. 
Der findes tre andre typer arbejdskontrakter, der er omtalt i 
artikel 7 og 11 c i lov af 3. Juli 1978 om arbejdskontrakter: 
- en tidsbegrænset arbejdskontrakt, hvori det klart er angivet, 
hvornår arbejdskontrakten ophører; 
- en kontrakt, der gælder for en klart afgrænset arbejdsopgave, 
og som ophører, når dette arbejde er udført; 
- en afløsningskontrakt, der indgås med henblik på afløsning af 
en arbejdstager, hvis opfyldelse af hans arbejdskontrakt er 
afbrudt. I denne kontrakt, hvis varighed ikke kan overstige to 
år, kan der afviges fra bestemmelserne om kontraktens varighed 
og ops i geIsesvarseI. 
Der kan ansættes deltidsbeskæftigede på alle disse tre typer 
kontrakter. Det generelle princip er, at de deltidsbeskæf­
tigede har samme rettigheder som heltidsbeskæftigede, dog i 
forhold til deres arbejdstids længde. 
Denne arbejdstid kan ikke være mindre end tre timer om dagen 
eller en tredjedel af den ugentlige arbejdstid for 
he 11 i dsbeskæf t i gede. 
Bestemmelserne om kollektive afskedigelser gælder for 
virksomheder med over 20 ansatte. For at der kan være tale om 
kollektiv afskedigelse, skal afskedigelsen i løbet af en 60-dages 
periode omfatte mindst 10 arbejdstagere i virksomheder med mellem 
20 og 100 ansatte, 10% af arbejdsstyrken i virksomheder med 
mellem 100 og 299 ansatte og 30 arbejdstagere i virksomheder med 
300 ansatte og derover. Kongelig anordning af 24. maj 1976 om 
kollektive afskedigelser og kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 24 
af 2. oktober 1975 foreskriver information og høring af 
arbejdstagerne samt af de kompetente myndigheder, i princippet 
30 dage før afskedigelserne finder sted. Desuden indeholder de 
bestemmelser om udbetaling af erstatning til arbejdstagere, der 
rammes af en sådan kollektiv afskedigelse. 
8. Lovgivningen om årlig ferie for lønmodtagere gælder for personer, 
der er tilknyttet de sociale sikringsordninger for arbejdstagere, 
for mindreårige arbejdstagere og hermed ligestillede samt for 
søfolk i handelsflåden. 
- 37 -
Længden af den årlige ferie afhænger af, hvor meget en 
arbejdstager har været beskæftiget. Ferien beregnes på grundlag 
af antallet af faktiske arbejdsdage og hjemsende Isesdage i 
kalenderåret forud for ferieåret. 12 måneders arbejde eller 
hermed ligestillede dage i løbet af et kalenderår giver ret til 
24 dages ferie i det efterfølgende år for beskæftigede med en 6-
dages uge (20 feriedage for beskæftigede med en 5-dages uge). 
Yderligere feriedage kan fastsættes ved kollektiv overenskomst. 
Feriepenge til arbejdere betales af feriekassen, som 
arbejdgiveren er tilknyttet; de udgør 14,8% af lønnen i det 
kalenderår, der har dannet grundlag for beregningen af 
soc i a I s i kr i ngsb i dragene. 
Feriepenge til funktionærer betales direkte af arbejdsgiveren. De 
udgør den normale løn for feriedagene, suppleret med et beløb pr. 
arbejdet måned i det foregående kalenderår, og dette beløb udgør 
en tolvtedel af 85% af bruttolønnen i den måned, ferien finder 
sted. 
Bestemmelserne for den årlige ferie for søfolk i handelsflåden 
fastsættes dels i lovgivningen om årlig ferie, dels gennem 
kollektive overenskomster. Mindreårige arbejdstagere og folk i 
beskæftigelsestilbud med statsligt løntilskud har en særlig 
fer ieordning. 
Med hensyn til ugentlig hviletid indeholder artikel 11 i lov af 
16. marts 1991 et forbud mod søndagsarbejde. Dette forbud er en 
bestemmelse af hensyn til den offentlige orden og hjemler 
strafferetlige og administrative sanktioner. 
Der kan dispenseres for visse virksomheder eller for udførelsen 
af bestemte former for arbejde. 
I ethvert tilfælde, hvor arbejdstagere har arbejdet om søndagen, 
skal der i henhold til bestemmelserne gives dem en kompenserende 
hviledag inden for seks dage efter den søndag, hvor de har 
arbejdet. 
Bestemmelserne om lønmodtagernes arbejdsvilkår findes flere 
steder, bl.a i : 
- de tværfaglige kollektive arbejdsoverenskomster og de 
kollektive overenskomster på branche- eller virksomhedsplan, 
hvori der kan fastsættes visse arbejdsvilkår, bl.a. den 
ugentlige arbejdstid og mindstelønnens størrelse; 
- Det interne arbejdsregulativ, et dokument, som arbejdsgiveren 
har pligt til at lade udarbejde og bringe til ansattes 
kendskab, i dette dokument anføres en række arbejdsvilkår, der 
gælder for virksomheden, bl .a. arbejdstiden, hvilke dage 
virksomheden er lukket, lønudbetalingsformen og -stedet; 
- arbejdskontrakten, der indeholder de arbejdsvilkår, der gælder 
for den enkelte ansatte. 
Da bestemmelserne om arbejdsvilkår findes så mange steder, er der 
opstillet følgende hierarki for disse kilder: 
- 38 -
lovens forpligtende bestemmelser 
de kollektive overenskomster, der er gjort obligatoriske af 
myndighederne, 
de kollektive overenskomster, der ikke er obligatoriske, men 
som er undertegnet af arbejdsgiveren eller en organisation, 
denne er medlem af, 
den skriftlige arbejdskontrakt, 
de interne arbejdsforskrifter, 
lovens supplerende bestemmelser, 
den individuelle mundtlige aftale, 
kutyme. 
SOCIAL BESKYTTELSE 
10.a Arbejdstagernes sociale beskyttelse finansieres i alt væsentligt 
ved bidrag fra arbejdsgiverne og arbejdstagerne. 
Disse bidrag til finansiering af syge- og invalideforsikring, 
arbejdsIØshedsforsikr ing, a I dersforsikr ing/efterladteforsikr ing, 
familieydelser og årlig ferie opkræves samlet til et centralt 
organ, det nationale kontor for social sikring, der fordeler 
provenuet af de indkomne bidrag mellem de forskellige organer, 
der udbetaler ydelserne. De fem nævnte områder udgør det, man i 
belgisk lovgivning normalt betragter som "social sikring" i 
snæver forstand. Social sikring i en bredere forstand omfatter 
imidlertid også bestemmelserne om arbejdsulykker og 
erhvervssygdomme, sikring af et vist eksistensminimum og også 
bestemmelserne om handicappede. 
Forvaltningen af social sikr ingens forskellige områder er overdra­
get paritært sammensatte offentlige organer. Disse organer 
forvalter, men udsteder normalt ikke regler; udformningen af 
socialpolitikken påhviler den ansvarlige minister, bistået af de 
relevante afdelinger i hans ministerium. 
Arbejdstagere (i dette ords brede forstand) i den private og den 
offentlige sektor er omfattet af den samme lov om social sikring, 
selv om der er visse forskelle med hensyn til, hvilke underafsnit 
og detailbestemmelser der gælder for de enkelte arbejdsgiver­
kategorier og erhverv. Bestemmelserne anvendes ikke altid på helt 
samme måde for de to typer arbejdstagere, ikke engang inden for 
en og samme sektor. Det er således indlysende, at tjenestemænd i 
kommuner, provinser og staten ikke har samme behov for at være 
tilknyttet arbejdsløshedsforsikringen som deres løsere ansatte 
kolleger i den samme sektor (den offentlige). Og for en ansat i 
den private sektor, hvis løn udelukkende består af drikkepenge, 
foregår lønindeholdelser ikke på samme måde som f.eks. for en 
arbejder i metalindustrien eller en kommunal politibetjent. Man 
kan imidlertid konstatere en gradvis tilnærmelse af de to former 
for sociaibeskyttelsesstatus, både med hensyn til social sikring 
(f.eks. sundhedsydelser) og med hensyn til arbejdsvilkår 
(aflønning, tryghed i ansættelsen og arbejdsvilkår og 
social sikring generelt). 
Det kan konstateres, at retten til social sikring, der oprindelig 
var knyttet til bestemte sociale miljøer, efterhånden og så at 
sige af sig selv udvides ti I at omfatte hele befolkningen. Hvor 
39 -
social sikr ingens oprindelige hovedformål var at sikre 
lønmodtagerne mod risikoen for nedsat erhvervsevne, forholder det 
sig i dag sådan, at beskyttelsen mod de finansielle følger af 
visse begivenheder (arbejdsløshed, barsel) og sikring af visse 
ydelser (f.eks. ved sygdom) også omfatter personer, der ikke er 
lønmodtagere. Således kan studerende og handicappede få 
børnetilskud, og studerende, der efter endt uddannelse ikke 
finder beskæftigelse, har efter en karenstid ret til 
arbejdsløshedsunderstøttelse. Og på samme måde står 
sygeforsikringsordningerne og alders- og efter Iadtepensions-
ordningerne for arbejdstagere i dag åbne for alle. 
Således kan den samlede befolkning i dag, obligatorisk eller 
frivilligt, sikres mod de risici, der er omfattet af disse 
ordninger. 
Samtidig er den risikodækning, der forudsætter en mere udtalt 
omfordeling af nationalindkomsten, blevet kvalitativt forbedret: 
ydelsernes kobling til udviklingen i forbrugerprisindekset skal 
sikre deres købekraft, og det forhold, at visse sociale ydelser 
er knyttet til den generelle velfærdsudvikling, gør det muligt at 
sikre de social forsikrede deres andel af den generelle 
levestandardsforbedring. Derfor er lønmodtagerne ikke blot 
sikret mod at komme til at lide nød, men er også sikret en vis 
levestandard. 
Et af de socialpolitiske mål er at sikre alle en vis minimums­
beskyttelse, uanset om de er erhvervsaktive eller ej. Dette mål 
er allerede delvis realiseret gennem lovgivningen om garanteret 
mindste indkomst for ældre, lovgivningen om handicappede, loven om 
garanterede familieydelser samt lovgivningen om sikring af et 
vist eksistensminimum. 
Bestemmelserne om garanterede familieydelser gør det muligt, 
afhængigt af indkomst, at udbetale børnetilskud til børn, der 
hverken er dækket af ordningen om familieydelser for lønmodtagere 
eller den tilsvarende ordning for selvstændige erhvervsdrivende. 
Retten ti I et vist eksistensminimum omfatter enhver belgier (og 
enhver statsløs, flygtning eller person, der er omfattet af 
bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed i EF), der 
har nået myndighedsalderen og er bosiddende i Belgien, og som 
ikke råder over tilstrækkelige midler og ikke er i stand ti I at 
skaffe sig dem ved egen indsats eller på anden måde. 
FORENINGSFRIHED OG KOLLEKTIVE OVERENSKOMSTFORHANDLINGER 
11. I den belgiske lovgivning er fagforeningsfriheden sikret, ikke i 
bestemte love, men i kraft af bestemmelser, der gælder for 
foreninger af enhver art. 
Oprettelsen af faglige organisationer er fuldstændig fri. Der 
stilles hverken krav om forudgående tilladelse eller registrering 
eller godkendelse (der er meget få undtagelser, f.eks. med hensyn 
ti I en fagforenings udbetaling af arbejdsløshedsunderstøttelse), 
og der stilles heller ikke krav til vedtægterne. Der findes en 
- 40 -
bestemt formel organisationsform, der benævnes "l'Union 
professionnelle". Anvendelsen af den er imidlertid frivillig og 
har ingen konsekvenser for organisationens "sociale" status. 
Fagforeningerne kan slutte sig sammen, også på internationalt 
plan. 
Fagforeningerne har fuld handlefrihed. Bortset fra de 
organisationer, der har status som "union professionnelle" eller 
almennyttige foreninger, reguleres forvaltningen og den 
eventuelle opløsning af en given organisation udelukkende af dens 
vedtægter. 
Myndighederne griber ikke ind i udpegelsen af ledere, 
kontrollerer ikke indtægter og disses anvendelse og blander sig 
ikke i organisationernes program eller aktiviteter. 
Endelig skal lovgivningsmagten i arbejdspoliti ske sammenhænge 
anerkende fagforeningernes beføjelser, uafhængigt af deres 
ret Iige status. 
Disse indrømmelser er imidlertid begrænset ti I de fagforeninger, 
der betragtes som "repræsentative". Eksempelvis anerkender loven 
fra 1968 om kollektive overenskomster og paritære kommissioner de 
repræsentative organisationers (dvs. de organisationer, der 
virker på landsplan og er repræsenteret i det centrale økonomiske 
råd og det nationale arbejdsråd og som har mindst 50 000 
medlemmer) ret ti I at optræde som part: 
a) i alle tvister om lovens anvendelse, 
b) til forsvar af de rettigheder, deres medlemmer har i kraft af 
de kollektive overenskomster, organisationerne har indgået. 
I henhold til lov af 24. maj 1921 om organisationsfrihed er det 
frivilligt, om man vil være medlem af en fagforening eller ej. 
Arbejdstagerne kan frit vælge, hvilken fagforening de vil være 
medlem af. Der findes ingen fagforeninger, der kan betegnes som 
officielle, eller som støttes af myndighederne. Arbejdstagerne 
kan som sagt også vælge ikke at være medlem. 
I praksis kan visse faciliteter og fordele, der i henhold til 
lovgivningen er forbeholdt fagforeninger og deres medlemmer, 
betragtes som en tilskyndelse til medlemskab. Der er dog ingen 
sanktioner eller tab forbundet med ikke-medlemskab. 
12. De kollektive overenskomster indgås som oftest i paritære 
organer, og loven har fastsat en rangorden mellem disse paritære 
organer og således også mellem de kollektive overenskomster, der 
indgås i dem. 
1. Kollektive arbejdsoverenskomster, der indgås i det nationale 
arbejdsråd: de gælder for alle erhvervsgrene i landet. 
2. Kollektive overenskomster, der indgås i en par i tær kommission: 
de gælder i princippet for alle personer og alle virksomheder, 
der henhører under den pågældende paritære kommission, 
41 -
medmindre overenskomsten indeholder en bestemmelse om 
begrænsning af anvendelsesområdet. 
3. Kollektive overenskomster, der indgås i en paritetisk 
underkommission: den gælder for det område, der er fastsat i 
den bekendtgørelse, i henhold til hvilken den pågældende 
paritetiske underkommission er oprettet. En overenskomst kan 
eventuelt indgås under den relevante paritetiske kommissions 
auspicier. 
4. Kollektive overenskomster, der ikke indgås i paritetiske 
organer: de gælder kun for de kontraherende parter, og der er 
almindeligvis taie om virksomhedsaftaler. 
Indgåelse af kollektive overenskomster er underkastet visse 
regler om form og offentliggørelse. Således skal en kollektiv 
overenskomst være skriftlig, bære bestemte underskrifter og 
indeholde bestemte oplysninger. Overenskomsten skal endvidere 
deponeres i arbejdsministeriet. 
Når overenskomster indgås i et paritetisk organ, skal de 
personer, de berører, informeres, hvilket sker ved en meddelelse 
i den belgiske statstidende. 
Når en kollektiv overenskomst gøres obligatorisk ved kongelig 
anordning, offentliggøres dens fulde tekst på de to nationale 
sprog som bilag til anordningen. 
En kollektiv overenskomst defineres som "en aftale, der er 
indgået mellem en eller flere arbejdstagerorganisationer og en 
eller flere arbejdsgivere, og som indholder bestemmelser om de 
individuelle og kollektive relationer mellem arbejdsgivere og 
arbejdstagere i virksomheder eller en erhvervsgren og fastlægger 
de kontraherende parters rettigheder og pligter". 
Lov af 5. december 1968 har givet parterne udstrakt frihed med 
hensyn til normative bestemmelser, og arbejdsmarkedets parter kan 
træffe afgøreise om alle problemer i forbindelse med deres 
indbyrdes relationer-, de kollektive overenskomster kan således 
f.eks. også vedrøre forhold på socialsikringens område. 
De eneste begrænsninger i forhandlingsfriheden er forbundet med 
teksternes rangfølge: bestemmelser, der er i modstrid med 
bindende bestemmelser i love og kongelige anordninger, og 
bestemmelser, der er i modstrid med bestemmelser i 
overenskomster, der er indgået på et højere niveau, betragtes som 
ugyldige. 
13. I belgisk lovgivning er strejker hverken anerkendt eller 
defineret. 
En strejke betragtes imidlertid som lovlig, forudsat andres 
rettigheder og friheder respekteres, og strejken ikke er modstrid 
med love og administrative bestemmelser, der måtte begrænse 
udøvelsen af denne frihed. 
Strejker omtales dog forskellige steder i den belgiske 
lovgivning: 
- 42 -
a) I lov af 19. august 1984 om arbejdsydelser til gavn for almen­
vellet i fredstid hedder det i artikel 1, at: 
"de paritetiske kommissioner, der er omhandlet af lov af 
5. december 1968 om kollektive overenskomster og paritetiske 
kommissioner, skal for virksomhederne inden for deres 
respektive områder fastlægge, hvilke foranstaltninger, 
arbejds- eller tjenesteydelser der skal opretholdes i tilfælde 
af kollektiv og frivillig nedlæggelse af arbejdet eller i 
tilfældet af kollektiv afskedigelse af ansatte, med henblik på 
at imødekomme bestemte livsvigtige behov, foretage bestemte 
uopsættelige pasnings- eller vedligeholdelsesarbejder på 
maskiner eller udstyr samt udføre bestemte opgaver, der er 
betinget af force majeure eller nødvendiggøres af uforudsete 
omstændigheder ..."; 
Lovgivningsmagtens hensigt har været at begrænse de skader, 
strejker kan påføre landets livsvigtige interesser. 
b) En række administrative bekendtgørelser omhandler strejker og 
har til formål at sikre, at arbejdstagere, der deltager i 
eller udsættes for en strejke, ikke lider tab, de normalt 
ville være blevet påført, fordi der ikke arbejdes under en 
strejke. 
Disse tekster tager sigte på at sidestille strejkedage med 
arbejdsdage i henseende til socialsikringsrettigheder i bred 
forstand. I de fleste tilfælde kræves det, at strejken 
anerkendes af fagforeningerne. 
c) Visse tekster har til formål at skabe organiserede rammer for 
et eventuelt strejkeudbrud gennem en forudgående 
mæglingsprocedure; blandt disse kan nævnes: 
- regentens anordning af 12. marts 1946, der fastsætter 
betingelserne og proceduren for udbetaling af 
arbejdsløshedsdagpenge i tilfælde af strejke eller 
uforskyldt lockout; 
- Lov af 5. december 1968 om kollektive overenskomster og 
paritetiske kommissioner samt gennemførelsesbekendtgørelsen 
af 6. november 1969. 
I lov af 5. december 1968 foreskrives det i artikel 38, 
stk. 2, at de paritetiske kommissioner og underkommissioner 
blandt deres opgaver har at "forebygge eller bilægge enhver 
tvist mellem arbejdsgivere og arbejdstagere". Kapitel III i 
lovens gennemførelsesbekendtgørelse af 6. november 1969 
omhandler mægling, og heri fastsættes det, at den 
paritetiske kommission kan oprette et mæglingsudvalg, 
bestående af formanden, en sekretær og lige mange 
repræsentanter for arbejdstagere og arbejdsgivere. 
Dette udvalg indkaldes af formanden, normalt inden for syv 
dage efter, at en af parterne i en iværksat eller truende 
konflikt har anmodet om det. Der optages referat af ethvert 
mægI i ngsmøde. 
- de talrige kollektive overenskomster, der er indgået i 
paritetiske kommissioner (og hvoraf hovedparten er gjort 
obligatoriske ved kongelig anordning i medfør af 
- 43 -
artikel 28 ff. i lov af 5. december 1968), og som 
indeholder bestemmelser om, at der skal finde 
mæglingsforsøg sted, før en strejke udløses. Proceduren 
herfor kan fastsættes i den paritetiske kommissions 
forretningsorden. 
d) Endelig er der lov af 11. Juli 1990 (offentliggjort i den 
belgiske statstidende den 28. december 1990), der anerkender 
den europæiske socialpagt og dens bilag, udstedt i Torino den 
18. oktober 1961. Loven inkorporerer disse tekster i den 
belgiske lovgivning, især artikel 6, stk. 4, i pagten, i 
henhold til hvilken de kontraherende parter anerkender: 
"arbejderes og arbejdsgiveres ret til kollektive skridt i 
tilfælde af interessekonflikter, herunder strejkeretten, under 
iagttagelse af de forpligtelser, der måtte være indeholdt i 
tidligere indgåede kollektive overenskomster". 
14. Spørgsmål om offentligt ansattes ret ti I at strejke har været 
genstand for alvorlige principielle uoverensstemmelser. 
Efter den traditionelle opfattelse følger forbuddet mod at 
strejke af kravet om kontinuitet i den offentlige service, af 
princippet om, at almenhedens interesser, som den offentlige 
service skal tjene, går forud for den enkelte ansattes interesse. 
Artikel 7 i kongelig anordning af 2. oktober 1937 om 
statsansattes status bestemmer, at "statsansatte ikke kan 
nedlægge arbejdet uden forudgående tilladelse", og i henhold til 
artikel 12 "afskediges automatisk og uden varsel ... de, der uden 
gyldig grund forlader deres arbejde og er fravrende i mere end 10 
dage". 
Men ingen steder i lovgivningen er der et formelt forbud mod 
tjenestemænds ret ti I at strejke. Strejken betragtes som et 
faktum; at den gennemføres eller anerkendes af de repræsentative 
fagforeninger, har ingen Juridisk betydning, men politisk er det 
nok til, at der ikke tages disciplinære skridt mod de strejkende. 
Fravær behandles som ikke-arbejde og aflønnes derfor ikke. I 
praksis kan der blive tale om milde disciplinære sanktioner, 
afhængigt af den enkelte tjenestemands stilling og 
arbejdsfunktion, medmindre strejken fører til handlinger, der 
begrunder strafferetlige sanktioner. Straffelovens artikel 233, 
der omhandler "tjenestemænds kollektive forsøg på at hindre 
gennemførelsen af love og administrative bestemmelser", er aldrig 
blevet anvendt i strejkesituationer. Hvad angår de væbnede 
styrkers strejkeret, indeholder artikel 16, stk. 3, i lov af 
4. januar 1975 om disciplinære bestemmelser for de væbnede 
styrker et forbud mod enhver form for strejke inden for 
mi I i tæret". 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15.a Efter den belgiske statsreform er beføjelserne på erhvervs­
uddannelsesområdet overført til landets tre sprogsamfund, der har 
udformet hver sit sæt bestemmelser på dette område. 
- 44 -
Følgende administrative forskrifter regulerer adgangen til 
erhvervsuddanne I se : 
- bekendtgørelse fra rådet for det franske sprogsamfund af 
12. maj 1987 (artikel 3), 
- bekendtgørelse fra rådet for det flamske sprogsamfund af 
21. december 1988 (artikel 81), 
- bekendtgørelse fra rådet for det tyske sprogsamfund af 
12. juni 1985 (artikel 3). 
I alle tre sprogsamfund er adgangen til erhvervsuddannelse åben 
for enhver, der er indskrevet som beskæftigeIsessøgende ved den 
offentlige arbejdsformidling. Desuden har følgende adgang til 
erhvervsuddanne I se : 
- arbejdstagere, der følger en sådan uddannelse på 
arbejdsgiverens anmodning, 
- arbejdstagere, der følger undervisning, enten uden for 
arbejdstiden (kriteriet i det franske sprogsamfund) eller 
efter kl. 18 eller på lørdage og søndage (kriteriet i det 
flamske og det tyske sprogsamfund). 
Det franske og det tyske sprogsamfund har overdraget erhvervs­
uddanne I sesopgaverne til FOREM, det flamske sprogsamfund har 
overladt dem til V.D.A.B. 
Der er ingen forskelsbehandling på grundlag af nationalitet med 
hensyn til adgangen til erhvervsuddannelse. 
I henhold til ovennævnte bekendtgørelser omfatter erhvervs­
uddannelse også efter- og videreuddannelse. 
Derfor er adgangsbetingelserne formuleret meget bredt (jf. 
ovenfor). Og af samme grund tilpasses de kurser, der afholdes på 
erhvervsuddanne Isescentrene, løbende til arbejdsmarkedets behov. 
Endvidere kan arbejdsgivere anmode arbejdsmarkedsmyndighederne på 
de I regionsplan om, at en eller flere af deres medarbejdere 
optages på et uddannelsescenter under det pågældende 
sprogsamfunds erhvervsuddanne I ses instanser (FOREM eller 
V.D.A.B.). Efter en grundig analyse af de konkrete behov 
tilrettelægges der et særligt uddannelsesprogram i samarbejde med 
den ansøgende virksomhed. 
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
16.a Den belgiske forfatning indeholder to artikler (artikel 6: "alle 
belgiere er lige for loven", og artikel 6a: "de rettigheder og 
friheder, der er tillagt belgiske borgere, gælder uden 
forskelsbehandling"), der kan påberåbes i arbejdsmarkedsmæssige 
og sociale sammenhænge. Under påvirkning af internationale normer 
og gennem specifikke lovbestemmelser er den belgiske lovgivning 
- 45 -
blevet suppleret, så den sikrer ligebehandling af mænd og kvinder 
på arbejdsmarkedet. 
Følgende foranstaltninger bør nævnes: 
- Kollektiv overenskomst nr. 25 af 17. oktober 1975 (gjort 
obligatorisk ved kongelig anordning af 9. december 1975) har 
til formål at gennemføre princippet om ligeløn for mandlige og 
kvindelige arbejdstagere; 
- afsnit V i lov af 4. august 1978 om økonomisk omstilling 
sikrer gennemføreise i Belgien af direktiv 76/207; dette 
afsnit V knæsætter princippet om ligebehandling af mænd og 
kvinder med hensyn til arbejdsvilkår, adgang til 
beskæftigelse, uddannelse og forfremmelse samt adgang ti I at 
udøve selvstændig erhvervsvirksomhed; 
- for at gennemføre princippet om ligebehandling i forbindelse 
med social sikring er der foretaget talrige ændringer i de 
gældende regler på socialsikringens forskellige områder 
(familieydelser, arbejdsløshedsforsikring, syge- og 
invalideforsikring, alders- og efterladtepension samt årlig 
fer ie). 
I kongelig anordning af 14. Juli 1987 om foranstaltninger med 
henblik på at fremme lige muligheder for mænd og kvinder i den 
private sektor opfordres virksomhederne til at iværksætte 
positive særforanstaltninger til fordel for kvinder, i form af 
planer til fremme af lige muligheder, enten på brancheplan eller 
i de enkelte virksomheder. I henhold til kongelig anordning af 
27. februar 1990 om foranstaltninger til fremme af lige 
muligheder for mænd og kvinder i det offentlige er alle 
offentlige myndigheder forpligtet ti I at opstille planer til 
fremme af lige muligheder. 
Der er i de senere år taget adskillige skridt til at hjælpe 
mandlige og kvindelige arbejdstagere med at forene arbejdslivets 
og familielivets krav. 
Blandt disse skal nævnes: 
- Arbejdstagerne har fået mulighed for helt eller delvis i en 
periode fra 6 måneder til 5 år at afbryde deres 
erhvervsmæssige løbebane, og der er indført mere smidige 
regler for arbejdsophør ved barsel; 
længere barselsorlov; 
- arbejdstagerne har fået mulighed for at holde fri uden løntab, 
især i forbindelse med bestemte familiebegivenheder (fødsel, 
indgåelse af ægteskab, adoption); 
- arbejdstagerne i den private sektor har fået mulighed for at 
holde fri uden løn i indtil 10 dage om året, når uforudsete 
begivenheder (f.eks. barns sygdom) gør det nødvendigt; 
- en tilsvarende ordning er indført for ansatte i den offentlige 
sektor ; 
- 46 -
gennemførelse af en række foranstaltninger, der gør det 
lettere at arbejde på deltid; 
foranstaltninger med sigte på at gøre det lettere at vende 
tilbage til arbejdsmarkedet for personer, der i en periode har 
afbrudt deres erhvervsmæssige løbebane for at tage sig af 
deres børn eller pleje deres syge forældre eller ægtefælle. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT MEDBESTEMMELSE 
17. Der er i gældende belgisk lovgivning ingen bestemmelser om 
information og høring af samt medbestemmelse for arbejdstagere i 
virksomheder, der har driftssteder i flere medlemsstater. Forslag 
til direktiv om oprettelse af europæiske samarbejdsudvalg vil 
gøre det muligt at kræve høring af denne art. 
18. Information og høring af arbejdstagerne samt medbestemmelse sker 
gennem samarbejdsudvalgene i virksomheder med over 100 ansatte; i 
virksomheder med mindst 50 ansatte varetages disse opgaver i 
virksomhedens udvalg for sikkerhed, hygiejne og forskønnelse af 
arbejdspladsen og, hvor der ikke findes sådanne udvalg, gennem 
fagforen i ngsrepræsentanterne. 
På det økonomiske område skal samarbejdsudvalget af virksomhedens 
ledelse have oplysninger om produktiviteten samt generelle 
oplysninger om virksomhedens drift (artikel 15 i lov af 20. 
september 1948 om virksomheders interne organisation og kongelig 
anordning af 27. november 1973, der indeholder bestemmelser om, 
hvilke økonomiske oplysninger samarbejdsudvalgene skal have). 
På det sociale område kan samarbejdsudvalget afgive udtalelse og 
fremsætte forslag om alle foranstaltninger, der kan føre til 
ændring i arbejdets organisation, arbejdsvilkårene og 
virksomhedens lønsomhed (Jf. ovennævnte artikel 15). 
I henhold til kollektive arbejdsoverenskomster, der er indgået i 
det nationale arbejdsråd (og som derfor gælder for alle 
arbejdstagere) skal samarbejdsudvalget informeres og høres i en 
nærmere angivet række tilfælde. Således foreskriver kollektiv 
arbejdsoverenskomst nr. 9 af 9. marts 1972, der er indgået i det 
nationale arbejdsråd, og som samordner de nationale aftaler og de 
kollektive arbejdsoverenskomster om samarbejdsudvalg, at 
samarbejdsudvalget skal informeres og høres om ethvert spørgsmål 
om beskæftigelsen i virksomheden, bl.a. i tilfælde af ændringer i 
virksomhedens struktur. 
Desuden bør nævnes kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 24 af 2. 
oktober 1975, der er indgået i det nationale arbejdsråd, og som 
omhandler proceduren for information og høring af arbejdstagernes 
repræsentanter i forbindelse med kollektive afskedigelser, samt 
kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 39 af 13. december 1983, der 
er indgået i det nationale arbejdsråd, og som omhandler 
information og høring af samarbejdsudvalget om de 
beskæftigelsesmæssige konsekvenser af indførelsen af ny 
teknologi. 
- 47 -
SUNDHED OG SIKKERHED PA ARBEJDSPLADSEN 
19.a Bestemmelserne om hygiejne, sundhed og sikkerhed på 
arbjedspladsen er samordnet i den generelle bekendtgørelse om 
arbejderbeskyttelse. 
Erfaringen viser, at EF-direkti verne om arbejdssundhed- og 
sikkerhed nok forbedrer eller supplerer bestemmelserne i den 
generelle bekendtgørelse om arbejderbeskyttelse, men at de 
sjældent fører til egentlig fornyelse. 
Endvidere ser det ud til, at bestemmelserne i den generelle 
bekendtgørelse om arbejderbeskyttelse ofte er strengere end EF-
direkt i vernes bestemmelser. 
Ikke desto mindre vil anvendelsen af disse direktiver eller deres 
snarlige gennemførelse på visse punkter forbedre beskyttelsen af 
arbejdstagerne på arbejdsstedet: 
1. De sociale direktiver (Rom-Traktatens artikel 118A) vil 
sandsynligvis føre til forbedring med hensyn til: 
- anvendelsesområdet: Der vil kunne træffes foranstaltninger 
over for personer, der ikke er arbejdstagere, f.eks. 
selvstændige, der skal udføre opgaver på arbejdsstedet 
eller forestå koordineringen af opgaver på arbejdsstedet; 
- arbejdstagernes mulighed for i tilfælde af alvorlig fare at 
forlade deres arbejdsplads eller et farligt område på 
virksomheden; 
- en mere systematisk og tilstrækkelig omfattende approach 
over for alle problemer vedrørende beskyttelse af 
arbejdstagerne, bl.a. med hensyn til arbejdsgivernes og 
arbejdstagernes pligter og procedurerne for information, 
uddannelse og samråd; 
- fjernelse i eksisterende bestemmelser af enhver præcis 
teknisk forskrift af normativ art. 
2. Hvad angår de økonomiske direktiver med sigte på markedsføring 
af maskiner, apparater og udstyr (Rom-Traktatens artikel 
100A), må det formodes, at efterhnden som en række væsentlige 
krav opstilles ved hjælp af talrige europæiske normer, bliver 
det muligt at give arbejdstagerne et materiale i hænde, der 
sikrer en bedre beskyttelse af dem på arbejdsstedet. 
19.b Belgien er kendt som et land, hvor man længe, bl.a. når det 
drejer sig om beskyttelse af arbejdstagernes sundhed, har 
praktiseret samråd med arbejdsmarkedets parter. 
Samrådet foregår både i organer, der fungerer på landsplan, og i 
virksomhederne selv. 
- 48 
På nationalt plan er der under arbejdsministeriet oprettet et 
øverste råd for sikkerhed og hygiejne på samt forskønnelse af 
arbejdspladsen. 
Dette råd er sammensat af repræsentanter for de mest 
repræsentative arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, 
arbejdsmedicinere og ingeniører uden tilknytning til 
statsforvaltningen, eksperter på området samt repræsentanter 
for de forskellige statslige instanser, der beskæftiger sig 
med arbejdssundhed og -sikkerhed. 
Rådet skal bl.a. afgive udtalelser om nye forslag til 
bestemmelser med henblik på forbedring af arbejdssikkerheden 
og -hygiejnen og arbejdstagernes sundhed samt studere alle 
problemer på dette område. 
Der er ligeledes på nationalt plan oprettet branchekomiteer 
for arbejdssikkerhed og -hygiejne samt forskønnelse af 
arbejdspladsen; disse komiteer fungerer inden for de vigtigste 
erhvervsgrene såsom bygge- og anlægssektoren, 
diamantindustrien, glas-, træ- og metalindustrien, den kemiske 
og den keramiske industri samt landbrug, havebrug og skovbrug. 
Disse komiteer er sammensat af repræsentanter for de mest 
repræsentative arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, 
eksperter med særlig indsigt i arbejdssikkerhed og -sundhed i 
den pågældende branche samt repræsentanter for de offentlige 
instanser, der arbejder med disse forhold. 
Komiteerne har bl.a. til opgave at udarbejde forslag til det 
øverste råd for arbejdssikkerhed og -hygiejne og forskønnelse 
af arbejdspladsen om ændring eller supplering af 
bestemmelserne om sikkerhed og hygiejne i den pågældende 
sektor. 
Det nationale arbejdsråd er et paritetisk organ, der 
lejlighedsvis kan bedes om at afgive udtalelse om forslag til 
love eller kongelige anordninger om arbejdssikkerhed og 
-sundhed. 
De paritetiske kommissioner udarbejder kollektive 
arbejdsoverenskomster, og visse af disse bestemmelser kan 
også vedrøre arbejdssikkerhed og -sundhed. 
I henhold til lov af 10. juni 1952 om arbejdssikkerhed og 
-sundhed samt hygiejniske arbejdsforhold skal arbejdsgivere, 
der sædvanligvis beskæftiger mindst 50 arbejdstagere i 
gennemsnit, oprette et udvalg for arbejdssikkerhed og 
-hygiejne og forskønnelse af arbejdspladsen; dette udvalg skal 
mødes mindst en gang om måneden. 
Medlemmerne af disse udvalg vælges for en periode af fire år 
fra kandidatlister, der opstilles af de repræsentative 
arbejdstagerorganisat ioner. 
Disse udvalgs vigtigste funktion er at finde frem ti I og 
foreslå arbejdsgiveren ethvert skridt, der aktivt kan bidrage 
til, at arbejdet foregår under optimale sikkerheds-, hygiejne-
og sundhedsforhold. 
49 -
Udvalget afgiver udtalelser og fremsætter forslag om 
virksomhedens politik til forebyggelse af arbejdsulykker og 
erhvervssygdomme samt forslag om ændring og gennemførelse af 
virksomhedens årlige handlingsplan. 
Udvalget skal ligeledes afgive udtalelse forud for 
gennemførelsen af ethvert projekt øller skridt, der 
umiddelbart eller på længere sigt direkte eller indirekte kan 
få konsekvenser for sikkerheden, hygiejnen eller sundheden på 
arbejdspladsen samt om ethvert påtænkt skridt med sigte på at 
tilpasse teknik og arbejdsvilkår til medarbejderne. 
Afgørelsen om at tage dette eller hint skridt på sikkerheds-
eller sundhedsområdet påhviler imidlertid arbejdsgiveren og 
ikke udvalget, der kun har rådgivende funktion. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. Svaret er indeholdt i svaret på spørgsmål 23. 
21. For heltidsbeskæftigede arbejdstagere under 21 år foreskriver 
kollektiv arbejdsoverenskomst nr. 33 af 28. februar 1978 en 
gennemsnitlig månedlig mindsteløn. 
Denne mindsteløn er fastsat som en procentdel af den garanterede 
mindsteløn for arbejdstagere over 21 år. Satsen er for 20-årige 
92,5%, for 19-årige 85%, for 18-årige 77,5%, for 17-årige 70% og 
for 18-årige og yngre 62,5%. 
Denne overenskomst gælder for alle brancher, der ikke hører ind 
under nogen paritetisk kommission eller hører ind under en ikke-
oprettet paritetisk kommission. 
22. Lov af 16. marts 1971 foreskriver en række særlige 
beskyttelsesforanstaltninger for unge arbejdstagere under 18 år. 
Med hensyn til arbejdstidens længde er de unge arbejdstagere 
omfattet af samme begrænsninger som andre arbejdstagere, dog med 
den forskel, at når den daglige arbejdstid overskrider AVz time, 
skal der gives en halv times hviletid, og hvis arbejdstiden er 
over 6 timer, er hviletiden på 1 time. 
De unge arbejdstagere må ikke udføre natarbejde. Natarbejde er 
arbejde, der udføres mellem 20 aften og 6 morgen. For unge 
arbejdstagere over 16 år gælder forbuddet dog kun mellem 22 aften 
og 5 morgen eller 23 aften og 6 morgen, hvor der er tale om 
arbejde, der på grund af dets beskaffenhed ikke kan afbrydes 
eller udsættes, eller hvor der er tale om kontinuerligt 
skifteholdsarbejde. 
Endelig skal der gå mindst 12 timer fra arbejdets ophør til 
genoptagelsen af arbejdet, og denne regel kan der ikke 
dispenseres fra. 
- 50 
23. Undervisningspligten blev i 1983 forlænget til 18-årsaIderen, og 
de unge skal således følge heltids olegang indtil 15- eller 16-
årsaIderen, hvorefter de skal gå i skole på deltid indtil 18-
årsa I der en, forudsat de har afsluttet (men ikke nødvendigvis med 
afgangsbevis) de først 2 skoleår på sekundærtrinnet. Denne 
obligatoriske skolegang på deltid tager sigte på at give de unge 
en supplerende undervisning på mindst 360 timer indtil 16-
årsaIderen og på mindst 240 timer mellem 16 og 18-årsaIderen. 
Unge, der stadig er i den undervisningspligtige alder, og som 
vælger at forlade skolens heltidsundervisning, kan: 
- følge deltidsundervisning eller deltidserhvervsuddannelse, der 
opfylder undervisningspligtens krav. Denne deltidsundervisning 
eller -uddannelse kan suppleres med deltidsbeskæftigelse; 
indgå en lærekontrakt inden for et industri fag; 
- følge en lærlingeuddannelse inden for håndværk, handel, kontor 
mv. 
De, der indtil 18-årsalderen fortsætter i skolens 
heltidsundervisning, kan vælge erhvervsrettede linjer. 
Unge, der har opfyldt undervisningspligten, og som er indskrevet 
som arbejdssøgende, kan følge erhvervsuddanne Isesfor løb, der 
tilrettelægges i arbejdsformidlingens regi. 
ÆLDRE 
24. De tre vigtigste pensionsordninger i Belgien er: 
- TJenestemandspensionsordningen i den offentlige sektor, 
- pensionsordningen for selvstændige erhvervsdrivende, der 
gælder for handlende, håndværkere, landbrugere og personer i 
Iiberale erhverv, 
- pensionsordningen for lønmodtagere, der gælder for alle 
arbejdstagere, der er beskæftiget i Belgien gennem en 
arbejdskontrakt. 
Ved sidstnævnte ordning afhænger alderspensionens størrelse af 
antallet af erhvervsaktive år og beregnes i forhold til den 
oppebårne løn. Den udgør: 
a. 75% for en arbejdstager, hvis ægtefælle er ophørt med al 
erhvervsaktivitet (ud over hvad der er godkendt) og ikke 
modtager en af følgende ydelser: Ydelse på grund af sygdom, 
invaliditet eller ufrivllig arbejdsløshed gennem belgisk 
eller udenlandsk socialsikr ingslovgivning, ydelse på grund 
af afbrudt erhvervsaktivitet eller supplerende dagpenge, 
alders- eller efterladtepension gennnem pensionsordningen 
for enten lønmodtagere, selvstændige erhvervsdrivende, 
offentligt ansatte, ansatte ved de belgiske statsbaner, 
eller gennem en udenlandsk pensionsordning eller en 
- 51 -
pensionsordning for ansatte ved en international offentlig 
inst i tut ion. 
b. 60% for andre arbejdstagere. 
For at sikre et tilstrækkeligt ydelsesniveau foretages der 
følgende justeringer: 
1. Pensionen følger udviklingen i forbrugerprisindekset. 
2. Ved fastsættelsen af pensionens størrelse multipliceres de 
lønninger, der indgår i beregningerne, med en koefficient. 
Koefficienten for et givet indtægtsår udregnes ved, at det 
forbrugerprisindeks, der anvendes på de aktuelle 
pensionsudbetalinger, divideres med gennemsnittet af de 
månedlige forbrugerprisindekser for det pågældende 
indtægtsår. Desuden justeres disse lønninger den 1. januar 
hvert år med en koefficent, der fastsættes af kongen. 
25. For at sikre de ældre en værdig tilværelse modtager mænd over 65 
og kvinder over 60, som ikke oppebærer pension, den garanterede 
mindste indkomst for ældre, forudsat de er bosiddende i Belgien. 
Der er tale om en helt gratis ydelse uden forudindbetaI te bidrag; 
den udbetales af staten og er indført ved lov af 1. april 1969. 
Modtageren skal være belgisk statsborger, men nationalitetskravet 
gælder ikke ægtefællen. 
Berettigede er også: 
- statsløse og flygtninge, 
- statsborgere i et land, med hvilket Belgien har indgået en 
gensidig konvention på dette område, 
- statsborgere fra EF-lande. 
Den garanterede mindste indkomst for ældre beregnes på grundlag af 
et årligt fastsat beløb og kan kun ydes efter en undersøgelse af 
den enkeltes indkomstforhold, der ikke må overstige et bestemt 
beløb. 
Personer, der modtager den garanterede indkomst for ældre, er 
fritaget for betaling af bidrag til syge- og invalideforsikring. 
Disse personer har ligesom enker, invalider, pensionister og 
forældreløse ret til prisreduktioner på magistralt ordinerede 
lægemidier og almindelige behandlinger. 
HANDICAPPEDE 
26. Lovgivningen af 16. april 1963 om social reintegrering af 
handicappede, der gælder for alle handicappede, uanset deres 
handicaps art og årsag og uanset deres status, foreskriver 
adskillige foranstaltninger med det formål at sikre de 
- 52 -
handicappede uddannelse eller erhvervsmæssig revalidering samt 
forbliven i eller genoptagelse af beskæftigelse. 
Et grundlæggende princip i denne lovgivning er, at hvor det er 
muligt, skal man anvende de normale uddannelsestilbud m.v.; 
specialtilbud skal kun anvendes, når handicappets art gør det 
påkrævet. 
I henhold til den ovenfor omtalte lovgivning om reintegrering kan 
der derfor, ud over lærlingekontrakter inden for håndværk, handel 
og industri samt på centrene for intensiv uddannelse af 
arbejdsløse, også opereres med særlige lærlingekontrakter for 
handicappede, hvor uddannelsen foregår på jobbet og (endnu) ikke 
omfatter et obligatorisk teoretisk element; desuden er der 31 
centre for uddannelse af handicappede, hvor uddannelsen udformes 
mere individuelt og varer længere end på de nævnte centre for 
arbejdsløse. 
For at fremme handicappedes forbliven i eller tilbagevenden til 
beskæftigelse opererer lovgivningen med følgende incitamenter: 
- Tilskud til løn og sociale bidrag i indtil et år for 
handicappede arbejdstagere, der er ansat i nyoprettede 
arbejdspladser (der er tale om et fast beløb med sigte på at 
dække arbejdsgiverens mindre indtjening i arbejdstagerens 
oplær ingsper iode); 
- afholdelse af udgifter til tilpasning af arbejdspladsen 
(herunder ændret indretning eller adgangsforhold); 
- afholdelse af de med handicappet forbundne ekstraudgifter til 
arbejdsbeklædning eller arbejdsredskaber; 
- tilskud ti I de med handicappet forbundne ekstraudgifter til 
den handicappede arbejdstagers transport til og fra arbejde. 
Det skal desuden bemærkes, at det i kollektiv arbejdsoverenskomst 
nr. 26 af 15. oktober 1975 er fastslået, at en handicappet 
arbejdstager i henhold til princippet om "lige løn for lige 
arbejde" har ret ti I en løn, der er fastsat ved en paritetisk 
indgået kollektiv overenskomst, og at myndighederne holder 
arbejdsgiveren skadesløs for det beskednere udbytte af arbejdet, 
der eventuelt følger af handicappet. 
Endelig skal det oplyses, at beskyttet beskæftigelse berører ca. 
20 000 arbejdstagere i Belgien. Disse arbejdstagere er ansat på 
arbejdskontrakter, og deres mindsteløn fastsættes ved kongelig 
anordning. Der er for ganske nylig oprettet en paritetisk 
kommission for samtlige beskyttede værksteder. 
Blandt foranstaltningerne til social integration af handicappede 
skal nævnes: 
- En "social" telefontakst for handicappede med en anerkendt 
invaliditetsgrad på mindst 66%, forudsat visse krav med hensyn 
til indtægt, alder og husstandssituation er opfyldt. 
Indkomstskattelettelse for personer med en anerkendt 
invaliditetsgrad på mindst 66%. 
- 53 -
Fritagelse for afgifter på motorkøretøjer for visse kategorier 
af alvorligt handicappede. 
Særbehandling i det sociale boligbyggeri af handicappede med 
en invaliditetsgrad på mindst 66%. 
En "social" gas- og/eller elektricitetstakst til de fleste 
modtagere af handicapydelser, dog kun op til et vist forbrug. 
Udlevering til visse handicappede af et særligt kort, der 
giver ret til tidsubegrænset parkering af køretøjer, der 
bruges til transport af disse handicappede. 
Kollektiv transport: Rabatpriser til fordel for visse 
handicappede, gratis transport for blinde, gratis transport 
for ledsagere af alvorligt invalide, særlige tilbud i 
BruxeI les-området om kollektiv transport for personer med 
bestemte handicap i specialindrettede minibusser. 
Støtte til, at handicappede, der er i stand ti I at køre bil, 
erhverver kørekort. 
Lovgivning om handicappedes adgang til offentlige bygninger og 
områder. 
DANMARK 
- 55 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Området er reguleret ved Justitsministeriets bekendtgøre i se om 
ophold i Danmark for udlændinge (1984 og ændret i 1985), som 
gengiver bestemmelserne i Rådets forordning nr. 1612/68 EØF om 
arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet og 
Kommissionens forordning nr. 1251/70/EØF om lønmodtageres ret 
til at blive boende på en medlemsstats territorium efter at 
have haft beskæftigelse der. Ifølge artikel 189 i EØF-traktaten 
gælder en forordning umiddelbart i hver medlemsstat. Gengivelse 
af disse bestemmelser i bekendtgørelsen er således udelukkende 
begrundet i praktiske hensyn og berører ikke de nævnte 
forordningers umiddelbare gyldighed i Danmark. 
Det følger af bestemmelsen i bekendtgørelsen, at EF-
statsborgere får meddelt opholdsbevis, når de godtgør at have 
lønnet beskæftigelse i Danmark eller godtgør at have påbegyndt 
selvstændig erhversvirksomhed eller tjenesteydelse eller at 
være modtager af tjenesteydelser. Opholdsbevis meddeles 
endvidere til en EF-statsborger med opholdsbevis som 
arbejdstager m.v., mens ikke EF-statsborgere får meddelt 
opholds- og arbejdstilladelse. Den normale sagsbehandlingstid 
for udstedelse af EF-opholdsbevis er mindre end 1 måned. I 1990 
nyudstedtes i alt ca. 1.300 EF-opholdsbeviser og ca. 800 blev 
forlænget. Kun i ca. 60 tilfælde var betingelserne for at 
meddele EF-opholdsbevis ikke opfyldt. 
3. Der foretages normalt ikke nogen vurdering af arbejdets 
karakter eller art, ligesom der ikke er noget til hinder for, 
at en arbejdstager, der har benyttet sin ret til fri 
bevægelighed, kan beklæde en stilling på samme vilkår som 
indenlandske statsborgere. Man skal dog i denne forbindelse 
henlede opmærksomheden på reglerne vedrørende 
tjenestemandsansættelse, hvorefter EF-statsborgeren kan 
ansættes på tjenestemandslignende vilkår. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. I Danmark eksisterer ikke særlige bestemmelser, der forbyder 
visse persongrupper frit erhvervsvalg og fri erhvervsudøvelse 
ud over de særlige bestemmelser for de enkelte erhverv. 
I Danmark findes hverken i lovgivningen og vist nok heller ikke 
i kollektive overenskomster bestemmelser om en rimelig løn. Løn 
anses i almindelighed for et område, som staten ikke skal gribe 
ind i. Lønnen fastsættes ved individuel aftale evt. i henhold 
til kollektiv aftale mellem arbejdsgiveren eller en 
arbejdsgiverforening på den ene side og en fagforening på den 
anden side. Den overenskomstmæssige løn er ofte fastsat som en 
minimalløn, der danner udgangspunkt for lokale aftaler. 
Kollektive overenskomster har formelt kun gyldighed for 
parterne, men angiver i praksis i vidt omfang det lønniveau, 
der i bred almindelighed anses for rimeligt. "Rimelig løn" er i 
- 56 
øvrigt ikke et almindeligt anvendt begreb. Der 
principiel forskel mellem tidsbegrænset og 
ansættelse for så vidt angår lønvilkår. er ikke nogen 
t idsubegrænset 
Personer, der er ansat i arbejdstilbud af 7 eller 9 måneders 
varighed, bliver efter de fastsatte regler ansat på normale 
løn- og ansættelsesvilkår. For personer, der er ansat med 
lønt i I skud el 1er på 
tilsvarende, at løn­
overenskomstmæssige eller 
arbejde. beskæftigelsesprojekter, gælder 
og arbejdsvilkår skal være 
de sædvanlige ved tilsvarende 
6. Efter retsplejeloven kan der ikke foretages udlæg i aktiver, 
der er nødvendige til opretholdelse af et beskedent hjem og en 
beskeden levefod for skyldneren og hans hussstand. Denne 
bestemmese suppleres af bi stand lovens regler, hvorefter 
arbejdstagere og deres familie har ret til forbigående hjælp i 
sær Iige t i I fælde. 
I henhold til lov om arbejdsformidling og arbejdsforsikring 
m.v. står den offentlige arbejdsformidling gratis til rådighed 
for alle arbejdssøgende. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7. I Danmark er der ikke generelt truffet særlige foranstaltninger 
for arbejdskontrakter. Det gælder således også for kontrakter 
om tidsbegrænset arbejde. Der gælder således ens regler for 
alle typer af ansættelsesforhold. Arbejdsmarkedet kan ikke 
generelt deles op efter, hvorvidt arbejdstagere er ansat 
tidsbegrænset eller tidsubegrænset. Inden for en lang række 
store brancher/erhverv er tidsbegrænset ansættelse den 
almindelige ansættelsesform, hvilket ikke hindrer 
arbejdstagerne i at have et løbende beskæftigelsesforhold. 
Vedrørende procedurer ved kollektive afskedigelser har Danmark 
gennemført EF-direktivet af 17. februar 1975 vedrørende 
kollektive afskedigelser (75/129/EØF) ved lov. Procedurerne i 
loven er kort beskrevet i det følgende. 
Når en arbejdsgiver agter at foretage kollektive afskedigelser, 
skal han så tidligt som muligt indlede forhandlinger med 
lønmodtagerne eller disses repræsentanter. Arbejdsgiveren skal 
give lønmodtagerne alle oplysninger af betydning for sagen og 
skriftligt meddele om årsagerne til afskedigelserne, om 
antallet af afskedigelser, antallet af lønmodtagerne, der 
normalt beskæftiges på virksomheden, samt over hvilken periode 
det forudses, at afskedigelserne finder sted. 
Hvis arbejdsgiveren fortsat agter at foretage afskedigelser 
efter forhandlingen med lønmodtagerne er foretaget, skal han 
sende meddelelse herom til vedkommende arbejdsmarkedsnævn. 
Afskedigelserne får tidligst virkning 30 dage efter at denne 
meddel se I se er sendt. 
- 57 -
I tilfælde af konkurs dækker Lønmodtagernes Garantifond kravene 
fra lønmodtagerne op til et maksimum, der i øjeblikket er 
75.000 kr. Udbetaling finder sted, når kravet er anmeldt og 
dokumenteret overfor fonden, Jf § 4 i lov om Lønmodtagernes 
Garant i fond. 
8. Efter ferieloven har alle arbejdstagere i Danmark ret til årlig 
ferie med løn eller en godtgørelse, der svarer til den optjente 
løn. For tjenestemænd følger dette af en aftale i henhold til 
tjenestemandsloven. 
Ferieloven og aftalen for tjenestemænd giver arbejdstagerne ret 
ti I 30 dages ferie, svarende til 5 ugers ferie. Der gælder ikke 
betingelser for opnåelse af retten til ferie, men retten til 
betaling under ferie forudsætter optjening i kalenderåret forud 
for ferieåret (ferieåret løber fra 2. maj - 1. maj i det 
følgende år). 
Der er ikke et generelt krav om skriftlig arbejdskontrakt i 
Danmark. Det findes dog på særlige områder, hvor det er fastsat 
ved lov. Arbejdsvilkårene er i overvejende grad fastsat ved 
kollektive overenskomster suppleret med diverse kollektive 
aftaler på virksomheds-, lokalt-, regionalt-, forbunds- eller 
hovedorgan i sat ionsniveau. 
SOCIAL TRYGHED 
10. Det danske sociale system er karakteriseret ved, at der er tale 
om generelle ordninger, som gælder for alle, der har fast bopæl 
i Danmark. Førtidspension, alderspension og sygesikring er 
finansieret via skattebetaling, og retten til ydelser er ikke 
afhængig af tidligere erhvervstiIknytning eller tidligere 
indtægt. 
Kun Arbejdsmarkedet Tillægspension og ydelser ved arbejdsløshed 
er baseret på indbetaling af bidrag fra arbejdstagere. 
Medlemsskab af en arbejdsløshedskasse er frivilligt. 
Hvis en arbejdstager bliver arbejdsløs uden at have ret til 
ydelser ved arbejdsløshed i kraft af medlemskab af en 
arbejdsløshedskasse, og uden at have tilstrækkelige midler til 
sit eget eller familiens underhold, kan der ydes hjælp efter 
lov om social bistand. I henhold til lov om social bistand er 
det offentlige forpligtet til at yde bistand til enhver, der 
opholder sig i Danmark, og som af hensyn til sine egne eller 
sin families forhold har brug for rådgivning, Økonomisk eller 
praktisk hjælp. Hvis der bliver behov for vedvarende hjælp til 
en person, som ikke har dansk indfødsret, og som ikke har boet 
i Danmark med henblik på varigt ophold i mindst 2 år, skal der 
dog træffes afgørelse om eventuel hjemsendelse. 
De generelle regler om arbejdsløshedsforsikring findes i lov om 
arbejdsformidling og arbejdsløshedsforsikring m.v. 
- 58 -
Arbejdsløshedsforsikringen er en frivillig ordning og 
administreres af arbejdsløshedskasserne, der er en 
sammenslutning af private grupper af lønmodtagere eller 
selvstændige. Der er 39 statsanerkendte arbejdsløshedskasser 
med ca. 2.000.000 medlemmer. Arbejdsløshedskasserne er snævert 
forbundet med fagforeninger og andre faglige organisationer, 
men medlemskab af en faglig organisation er ikke krav for 
optagelse i en arbejdsløshedskasse. 
For at blive statsanerkendt skal en arbejdsløshedskasse optage 
medlemmer fra et eller flere fag eller faglige områder og have 
mindst 5000 medlemmer. 
Arbejdsløshedsforsikringen finansieres gennem medlemsbidrag, 
arbejdsgiverbidrag og refusioner fra staten. Medlemsbidraget 
udgør årligt et beløb svarende til 8 gange dagpengenes 
maksimunssats. Arbejdsgiverbidraget er indeholdt i 
arbejdsmarkedsbidraget, der udgør 2)6% af virksomhedens 
momsgrundlag eller tilsvarende grundlag. 
Man skal være medlem af en arbejdsløshedskasse for at kunne få 
arbejdsløshedsdagpenge i tilfælde af arbejdsløshed. Personer 
mellem 16 og 65 år med bopæl i Danmark (bortset fra Færøerne og 
Grønland) kan optages i en arbejdsløshedskasse, hvis de er 
beskæftiget som lønmodtager inden for kassens faglige område, 
og inden for de sidste 10 uger umiddelbart før begæring om 
optagelse har haft sådan beskæftigelse i mere end 300 timer, 
(for deltidsforsikrede mindst 150 og højst 300 timer) el ler 
dokumenterer at kunne få og faktisk får sådan beskæftigelse 
umiddelbart efter optagelsen, el ler har gennemført en 
erhvervsmæssig uddannelse til kassens faglige område af mindst 
18 måneders varighed, når begæring om optagelse fremsættes 
inden 2 uger efter uddannelsens afslutning, el ler mere end 
midlertidigt udøver selvstændig erhvervsvirksomhed i væsentligt 
omfang, el ler mere end midiertidgt og i væsentligt omfang 
deltager i udøvelse af deres ægtefælles selvstændige 
erhvervsvirksomhed, el ler aftjener værnepligt. Lærlinge under 
18 år kan ikke optages. Personer på deltid kan normalt optages 
i en arbejdsløshedskasse som deltidsforsikrede medlemmer. 
Medlemmer, som ikke har deres væsentligste indtægt ved 
erhvervsarbejde, eller som ikke kan anses for arbejdssøgende 
til regelmæssigt erhvervsarbejde, skal udtræde af kassen 
(undtaget er bl.a. medlemmer under uddannelse, 
efterlønsmodtagere og delpensionister). Medlemmer under 
uddannelse, eller som af anden grund midlertidigt ikke er 
arbejdssøgende, kan bevare medlemskab og dermed være 
berettigede til dagpenge i tilfælde af arbejdsløshed efter 
afslutning eller afbrydelse af uddannnelse eller ved udløbet af 
den kortere periode, hvor de af anden grund midiertigt ikke har 
været arbejdssøgende, hvis de i øvrigt opfylder betingelserne 
for ret til dagpenge. Efterlønsmodtagere og delpensionister 
bevarer medlemskab uanset disse regler. 
Ved afskedigelse, hjemsendelse, ophør af opgave- og tidsbestemt 
akkord og lignende betaler arbejdsgiveren til medlemmer af en 
arbejdsløshedskasse en dagpengegodtgørelse svarende til højeste 
dagpengebeløb for én dag, beregnet i forhold til det antal 
timer, medlemmet var ansat til. Dette gælder kun for medlemmer, 
der inden for de sidste 4 uger har været beskæftiget hos 
- 59 -
arbejdsgiveren svarende til fuld overenskomstmæssig arbejdstid 
i en uge. 
Ret til dagpenge er betinget af følgende: Normalt 1 års 
medlemskab af en statsanerkendt arbejdsløshedskasse. Lærlinge, 
der har været afskåret fra medlemskab, og personer, der har 
gennemført erhvervsmæssig uddannelse af mere end 18 måneders 
varighed, opnår dog ret til dagpenge 1 måned efter at de er 
blevet optaget som medlemmer. Retten bortfalder, når medlemmet 
fylder 67 år. Retten er endvidere betinget af, at medlemmet 
forud for hver udbetaling af dagpenge har haft arbejde som 
lønmodtager eller har drevet selvstændig virksomhed i mindst 26 
uger inden for de sidste 3 år. For deltidsansatte er kravet 17 
uger. Kun arbejde i medlemsperioder medregnes. Særlige regler 
gælder for medlemmer, der udøver selvstændig virksomhed som 
bibeskæftigelse. Den ledige skal være registreret som 
arbejdssøgende hos den lokale arbejdsformidling og stå til 
rådighed for arbejdsmarkedet. 
Dagpengene udgør 90% af den hidtidige arbejdsindtægt 
(individuel sats), dog højst arbejdsløshedskassernes maksimale 
dagpengesats. For deltidsansatte udgør dagpengene højst 2/3 af 
dagpengene for fuldtidsforsikrede. En særlig lavere sats gælder 
for lærlinge, som har været afskåret fra medlemskab, for 
personer, der har gennemført en erhvervsmæssig uddannelse af 
mindst 18 måneders varighed og for værnepligtige. Som 
hovedregel nedsættes dagpengebeløbet, når medlemmer udfører 
lønnet eller ulønnet arbejde. Modregning foretages for løbende 
udbetalinger af pensioner, der er led i et tidligere 
ansættelsesforhold. Arbejdsfri indtægter har som hovedregel 
ingen indflydelse på dagpengenes størrelse. 
Loven indeholder også regler om feriedagpenge. 
Arbejdsløshedskassens afgørelser kan som hovedregel påklages 
til Direktoratet for Arbejdsløshedsforsikringen. 
Arbejdsløshedsdagpenge er skattepligtig A-indkomst. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. Der eksisterer ikke regler, der hindrer oprettelsen af 
erhvervsorganisationer for arbejdsgivere eller fagforeninger 
for arbejdstagere. Ligeledes har arbejdsgivere og lønmodtagere 
efter retspraksis et krav på at kunne blive optaget som medlem 
i organisationer, der har betydning for udøvelsen af 
virksomheden eller erhvervet/beskæftigelsen. 
På det offentlige arbejdsmarked er det efter de 
forvaltningsretlige regler forbudt at kræve medlemskab af en 
faglig organisation som betingelse for at få eller bestride et 
Job. På det private arbejdsmarked er afskedigelse begrundet i 
manglende medlemskab af en forening forbudt. 
12. Retningslinier for indgåelse og fornyelse af kollektive 
overenskomster er aftalt mellem arbejdsmarkedets parter og kan 
således være forskellige fra område til område, idet 
forhandlingerne føres mellem de enkelte forbund eller 
60 -
sammenslutninger. Forhandling om og indgåelse af kollektive 
overenskomster er ligesom anden aftaleindgåelse helt overladt 
til parternes frie vilje. Staten støtter dog parternes 
forhandling med en uafhængig forligsinstitution, der sikrer 
forhandling og afstemning om forhandlingsresultatet. 
13. Efter fagretlig praksis kan der som udgangspunkt ikke strejkes 
i overenskomstens gyldighedsperiode (den såkaldte 
"fredspligt"). 
Arbejdsstandsning er tilladt, når der indtræder 
betalingsstandsning eller hensynet til liv, ære eller velfærd 
afgiver tvingende grunde dertil. I alle andre tilfælde skal 
mægling forsøges inden arbejdsstandsning iværksættes. 
De af arbejdsministeren udnævnte forligs- eller mæglingsmænd 
kan under visse nærmere omstændigheder indkalde parterne til 
forhandling, når forhandlingerne mellem parterne ikke har ført 
til indgåelse af en aftale. Forligsmændene har kompetence til 
at udsætte en varslet konflikt 2 gange af 2 ugers varighed. 
14. Tjenestemænd har efter tjenestemandsloven ikke adgang til at 
strejke. Det gælder også for militæret og politiet, hvor de 
fleste er ansat som tjenestemænd. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15. Adgang til erhvervsuddannelse har i princippet alle, der har 
opfyldt undervisningspligten efter folkeskoleloven, idet der 
dog kan stilles krav om færdigheder i dansk, hvorefter 
undervisningsministeren under hensyn til 
beskæftigelsesmulighederne kan fastsætte regler om begrænsning 
af adgangen til skoleundervisningen inden for de enkelte 
uddannelser. 
Arbe idsmarkedsuddanneIserne har til formål 1) at give 
erhvervsmæssig uddannelse og efteruddannelse, der er i 
overensstemmelse med den teknologiske udvikling og 
arbejdsmarkedets behov, og som vedligeholder og forbedrer de 
erhvervsmæssige kvalifikationer for specialarbejdere, 
erhvervsuddannede samt andre grupper, der kan sidestilles 
hermed, og 2) at give erhvervsforberedende uddannelse og 
uddannelse, der gør det lettere at opnå beskæftigelse eller at 
påbegynde en uddannelse for personer, der har vanskiigt ved at 
opnå eller at bevare tilknytningen til arbejdsmarkedet. Adgang 
ti I de under 1 nævnte uddannelser har personer, der er fyldt 18 
år, og som har eller søger arbejde inden for det arbejdsområde, 
som uddannelsen retter sig imod. Adgang til de under 2 nævnte 
uddannelser har personer, der er fyldt 18 år, og som har 
vanskeligt ved at opnå eller bevare tilknytningen til 
arbejdsmarkedet. Adgangen for erhvervsuddannede til 
efteruddannelse er betinget af, at personen har gennemgået den 
erhvervsuddannelse, som efteruddannelsen slutter sig til eller 
på anden måde har opnået tilsvarende faglige kvalifikationer. 
Der er endvidere mulighed for omskoling for de personer, der 
- 61 -
udgør AMU-uddannelsernes målgruppe, og der fremsættes også 
tilbud om omskoling af offentlige myndigheder. Der er ikke 
taget særlige initiativer til fordel for udlændinge, som skal 
opfylde samme betingelser, idet der dog i forbindelse med 
arbeidsmarkedsuddaneIserne tilbydes indvandrerne danskkurser. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
16. Den danske lovgivning om ligebehandling startede i 1921 med lov 
om lige adgang for kvinder og mænd til tjenestestillinger og 
hverv. Siden 1975 er vedtaget love om ligebehandling af mænd og 
kvinder med hensyn til beskæftigelse og barselorlov m.v., om 
ligeløn til mænd og kvinder, om ligestilling mellem mænd og 
kvinder ved udpegning af medlemmer til offentlige udvalg, 
kommissioner o.Iign. og om ligestilling mellem mænd og kvinder 
ved besættelse af visse bestyrelsesposter i den statslige 
forvaltning. 
Overtrædelse af ligebehandlings- og ligelønsloven er 
sanktioneret med straf- og erstatningsbestemmelser. Endvidere 
har Ligestillingsrådet adgang til af egen drift eller efter 
anmodning at undersøge alle forhold, der vedrører området. 
Der udarbejdes løbende rapporter om emnet, foranstaltes 
undersøgelser, afholdes konferencer osv. for at informere om 
problemstillingerne. Ligestillingsrådet er således i gang med 
at undersøge samspillet mellem familieliv og arbejdsliv. 
Der findes en lang række foranstaltninger, der søger at 
afhjælpe nogle af de problemer, der almindeligvis opstår i 
samspillet mellem familieliv og arbejdsliv. Fx er 
pasningsordninger for børn og barselorlov delvis offentligt 
f inansierede. 
I december 1986 fremlagde den danske regering sin første 
handlingsplan for ligestilling, som opfordrer ministerier og 
styrelser til at arbejde på at fremme ligesti Iing både inden 
for personalepolitikken og inden for de enkelte ministeriers 
ressort. Ministerierne rapporterer årligt til 
Ligestillingsrådet om iværksatte Iigesti 11ingsakti viteter og de 
opnåede resultater. 
Der er desuden iværksat uddannelsesforanstaltninger med henblik 
på, at kvinder Ligestilles og integreres på arbejdsmarkedet. 
Der er således oprettet særlige programmer af 
erhvervsintroducerende karakter for kvinder, og der foregår en 
omfattende forsøgsvirksomhed med erhvervsrettede uddannelser 
for kvinder. 
Regeringen har nedsat et tværministerielt børneudvalg, der 
bl.a. arbejder på at fremme en harmonisering mellem arbejds- og 
famileliv. Med henblik på fremme af anvendelsen af fleksibel 
arbejdstid for ansatte med børn udsendtes i marts 1990 fra 
Administrations- og Personaledepartementet en vejledning om 
fleksibel arbejdstid til statens arbejdspladser. 
62 
Hovedorganisationerne på det private arbejdsmarked har pr. 1. 
april 1991 udvidet samarbejdsaftalen, således at "alle forhold, 
der fremmer ligebehandling af kvinder og mænd i den enkelte 
virksomhed", tages op i virksomhedernes samarbejdsudvalg med 
rekurs til Samarbejdsnævnet. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESR ET 
17. Lønmodtagere har en lovbestemt ret til medbestemmelse, idet 
medarbejderne i aktie- eller anpartsselskaber med mere end 35 
ansatte har ret ti! at vælge et antal repræsentanter, som 
svarer til halvdelen af det antal, der vælges af 
generalforsamlingen, Samme ret gælder i moderselskabets 
bestyrelse i en koncern, men kun for medarbejdere i dattersel­
skaber i Danmark. 
18. For så vidt angår adgangen ti! information har de betydeligste 
organisationer af arbejdsgivere samt de offentlige 
arbejdsgivere med lønmodtagernes organisationer indgået aftale 
om samarbejde i virksomheder med mere end 35 ansatte. Der 
sikres herved en løbende information og drøftelse via et 
paritetisk sammensat samarbejdsudvalg om en lang række centrale 
spørgsmål, hvor kan nævnes: Virksomhedens Økonomiske situation 
og beskæftigelsesforholdene, principper for virksomhedens 
personalepolitik, uddannelse og omskoling foruden de i 
spørgsmålet nævnte. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PÂ ARBEJDSPLADSEN 
19. Lovgivningen om arbejderbeskyttelse blev indledt i 1873 med lov 
om børns og unge menneskers arbejde i fabrikker og 
fabriksmæssigt drevne værksteder. I 1889 kom 
maskinbeskyttelsesloven og i 1901 loven om arbejde i fabrikker 
og dermed ligestillede virksomheder, samt det offentliges 
tilsyn dermed. Denne lovs område udvidedes i 1913 med 
fabrikloven, som gjaldt indtil 1955 suppleret med bl.a. 
bager i loven af 1906 og lov af 1919 om tilsyn med dampkedler på 
landjorden, samt lov af 1925 om børns og unge menneskers 
arbejde. I 1954 sammenfattedes og udbyggedes denne lovgivning 
til 3 arbejderbeskyttelseslovek nemlig 1) almindelig lov, 2) 
handels- og kontor loven og 3) landbrugsloven. 
Aktuelt er området dækket af lov om arbejdsmiljø fra 1975. 
Loven er en rammelov, der fastlægger de grundlæggende 
principper og kun har få detailbestemmelser. Dette indebærer, 
at loven indeholder en række bestemmelser, hvorefter 
arbejdsministeren og direktøren for Arbejdstilsynet, i 
samarbejde med arbejdsmarkedets organisationer, løbende kan 
udarbejde og revidere de nærmere regler på de enkelte områder. 
Ramme lovsformen er valgt af flere grunde: For det første vil en 
lov, der indeholder mange tekniske detaljer hurtigt blive 
forældet. For det andet vil det være umuligt i en enkelt lov at 
"7 
! 
i - 63 -
opstille lø:; singer for alle arbejdsmiljøproblemer i samtlige 
typer af \ rksomheder, samtidig med at overskueligheden 
opretholdes, -or det tredie giver ramme Iovsformen mulighed for, 
at udviklinger af arbejdsmiljøet og dermed udformningen af de 
administrative forskrifter, der udstedes i henhold til loven, 
kommer til at nviie på en afbalanceret vurdering mellem på den 
ene side hensynet ti! en stadig forbedring af sikkerheden og 
sundheden i arbejdsmiljøet og på den anden side hensynet til 
virksomhedens behov for at kunne planlægge og tilrettelægge 
deres drift på en fornuftig 
De regel typer, der udfylder rammelovens bestemmelser er: 1) 
Arbejdsministerielie bekendtgørelser, 2) arbejdsministerielle 
cirkulærer, 3) arbejdstiIsynsbekendtgørelser og 4) 
Arbejdstilsynets anvisninger. Hertil kommer vejledninger, der 
udsendes i tilknytning til arbejdsministerieI le bekendtgørelser 
og arbejdstiIsynsbekendtgørelser samt andre vejledninger. 
Endvidere benyttes "meddel ser" til underretning af 
arbejdsmarkedet orn forsken ige forhold, som ikke har 
regelkarakter, fx oplysning om givne dispensationer, 
godkendelser og kampagner. Lovens formål er at skabe et sikkert 
og sundt arbejdsmiljø, der ti i enhver tid er i overensstemmelse 
med den tekniske og sociale udvikling i samfundet, samt 
grundlag for, at virksomhederne selv kan løse sikkerheds- og 
sundhedsspørgsmål med vejledning fra arbejdsmarkedets 
organisationer og vejledning og kontrol fra Arbejdstilsynet. 
Loven omfatter - med visse undtagelser - arbejde for en 
arbejdsgiver. 
hensyn til luftfart gælder loven kun for arbejde på 
Sandjorden., og for søfart og fiskeri kun for så vidt angår 
lastning og losning af skibe, herunder fiskefartøjer, samt for 
værftsarbejde om bord på skibe og arbejde, der må ligestilles 
hermed. 
Loven omhandler følgende områder: Virksomhedernes sikkerheds-
og sundhedsarbejde, Branchesikkerhedsråd, Almindelige pligter 
(arbejdsgiver, arbejdsleder, ansatte, leverandører, 
installatører, reparatører, planlæggere m.fl. samt bygherrer 
m.v.), Arbejdets udførelse, Arbejdsstedets indretning, Tekniske 
hjælpemidler m.v., Stoffer og materialer, Hviletid og fridøgn, 
Unge under 18 år, Lægeundersøgelse, m.v. samt regler om bl.a. 
klageadgang of straf. Der er i henhold til loven udstedt en 
række bekendtgørelser, cirkulærer, anvisninger m.v.. Loven 
administreres af Arbejdsministeriet og Arbejdstilsynet, der 
består af et direktorat, et arbejdsmiljøinstitut samt 
t i(synskredse. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. I henhold til den danske arbejdsmiljølov er fastsat en 
minimumsalder for bestemte former for erhvervsarbejde. Således 
kan børn, der er fyldt 10 år, beskæftiges med bestemte former 
for lettere erhvervsarbejde. Tilsvarende findes andre former 
for lettere erhvervsarbejde, som børn, der er fyldt 13 år, må 
udføre. Endelig er der regler for, hvad børn under 15 år og 
- 64 -
under 18 år ikke må arbejde med eller udsættes for i deres 
arbejde. 
21. Der er ikke særlige lovregler vedrørende aflønning af unge. 
Aflønningen af unge er ligesom for voksne primært fastsat i 
kollektive overenskomster. Der er i almindelighed særlige, lave 
lønsatser for arbejdstagere under 18 år. Spørgsmålet kan også 
være løst ved en individuel aftale med arbejdsgiveren. 
22. I henhold til arbejdsmiljøloven må unge mennesker under 15 år 
ikke anvendes til erhvervsmæssigt arbejde, bortset fra let 
hjælpearbejde i 2 timer dagligt. For unge af arbejdsgiverens 
familie, som hører til hans husstand, gælder forbudet kun 
arbejde med tekniske anlæg m.m., der kan frembyde fare for dem. 
For landbrug kan arbejdsministeren dog fastsætte regler om en 
lavere aldersgrænse end 15 år for sådant arbejde. Endvidere må 
arbejdstiden for unge under 18 år normalt ikke overstige den 
sædvanlige arbejdstid for voksne, der er beskæftiget i samme 
fag. De unge må ikke beskæftiges mere end i alt 10 timer pr. 
dag. Arbejdstiden skal ligge samlet, kun afbrudt af passende 
spise- og hvilepauser. Med hensyn til unges aften- og 
natarbejde er hovedreglen, at unge under 18 år ikke må arbejde 
efter kl. 22.00. 
Herudover er tilrettelæggelsen af erhvervsuddannelserne 
reguleret med udgangspunkt i lov om erhvervsskoler og lov om 
erhvervsuddannelser. Disse regler er i høj grad baseret på et 
samarbejde mellem staten og arbejdsmarkedets parter. 
23. Unge har, jf. pkt. 15, mulighed fr at vælge en grundlæggende 
erhvervsuddannelse. Denne uddannelse er netop tilpasset de ti I 
enhver tid udtrykte krav på arbejdsmarkedet, men sigter også 
til at opfylde samfundets (og den enkelte elevs) ønske om en 
grundlæggende almenviden. 
ÆLDRE 
24. Ret til dansk folkepension for danske statsborgere optjenes i 
kraft af bopæl i Danmark. For hverts års bopæl mellem det 
fyldte 15. og det fyldte 67. år optjenes ret til 1/40 af det 
fulde pensionsbeløb. Optjening af pensionsrettigheder er ikke 
knyttet til erhvervsaktivitet. 
Alle personer, der er statsborgere i Det Europæiske Fællesskab, 
og som i kraft af beskæftigelse i Danmark er omfattet af 
forordning 1408/71 vil således få tilkendt en dansk pension, 
der er beregnet i forhold til antallet af bopæl sår i Danmark. 
En fuld dansk folkepension udgør for tiden 4.663 kr. pr. måned, 
og beløbet reguleres en gang årligt med en reguler ingsprocent, 
der fastsættes under hensyn til prisudviklingen. Hvis denne 
pension suppleret med pension fra tidligere bopælslande er 
utilstrækkelig, er det muligt at yde supplerende hjælp i form 
af et personligt tillæg til personer, der bor her i landet. 
- 65 -
25. Enhver, der har bopæl i Danmark, har ret til vederlagsfri 
lægebehandling og hospitalsbehandling. Heller ikke denne ret er 
afhængig af erhvervsaktivitet. 
HANDICAPPEDE 
26. I henhold til lov om bistand er det offentlige forpligtet til 
at yde bistand til enhver, der har behov for støtte til 
udvikling eller genoprettelse af erhvervsevnen, når det må 
anses for påkrævet af hensyn til en persons mulighed for 
fremtidig at klare sig selv og sørge for sin familie. Der 
fastsættes en erhvervsplan, og der udbetales en 
revalideringsydelse, mens planen følges. Herudover kan der ydes 
hjælp til særlige udgifter, der følger af handicappet, samt 
særlige udgifter til uddannelse eller anden aktivitet, som 
indgå i erhvervsplanen. 
I Arbejdsministeriets regi her der i de sidste 3 år været en 
forsøgsordning for handicappede i erhverv. Efter ordningen er 
det muligt at få statstilskud til ansættelse af en personlig 
assistent til den handicappede for at forbedre dennes 
muligheder for at få beskæftigelse eller fastholde et Job. 
Inden udgangen af 1991 skal det vurderes, om ordningen skal 
gøres permanent. 
Endvidere har der siden midten af 1970'erne været en 
forpligtelse for visse offentlige regulerede beskæftigelser til 
at give personer, der på grund af handicap har vanskeligt ved 
at få beskæftigelse på det almindelige arbejdsmarked, 
fortrinsadgang til alle beskæftigelser, ved hvilken de kan gøre 
r imelig fyldest. 
FORHOLDET MELLEM ARBEJDSMARKEDSPARTERNE I DANMARK 
27. I Danmark er arbejdsmarkedsparterne selv ansvarlige for de 
vigtigste områder af arbejdstagernes arbejds- og levevilkår. 
Dette betyder, at der ikke er nogen lovgivning at falde tilbage 
på, hvis de ikke når til enighed. Det betyder ikke, at staten 
ikke har noget ansvar på det arbejdsmarkedspolitiske område, 
men derimod, at der findes en vis arbejdsdeling mellem staten 
og arbejdsmarkedsparterne. Staten afholder sig imidlertid fra 
at bruge sin magt, så længe arbejdsmarkedet fungerer 
tilfredsstillende uden lovgivning. Dette medfører, at 
organisationerne og deres medlemmer føler sig mere ansvarlige 
for ordninger, som de selv er blevet enige om, end for 
ordninger, de bliver påtvunget. Et andet karakteristisk 
kendetegn ved det danske system er, at samme sag ofte reguleres 
på flere forskellige niveauer, nemlig både gennem lovgivning, 
landsdækkende kollektive overenskomster, på virksomhedsniveau 
og endelig på det personlige plan. Fordelen ved dette system 
er, at det er meget fleksibelt. 
- 66 -
28. Dette system, som er baseret på princippet om, at staten ikke 
bør gribe ind på det arbejdsretlige område, opstod i slutningen 
af forrige og begyndelsen af dette århundrede. Det gik hånd i 
hånd med grundlæggelsen af de store landsomfattende 
organisationer både på arbejdstager- og arbejdsgiverside. 
Efter en større arbejdsstrid i 1899 anerkendte arbejdstagernes 
og arbejdsgivernes organisationer hinandens ret til at for­
handle og indgå ko 11ekti ve overenskomster om løn og andre 
arbejdsvilkår for deres medlemmer. Aftalen indeholdt også et 
sæt regler om retten til strejke og lockout. Staten bidrog ved 
at oprette en upartisk og uafhængig forligsinstitution, der 
skulle træde til, når parterne ikke kunne nå til enighed. 
Staten oprettede endvidere en særlig domstol, Arbejdsretten, 
hvor specialiserede dommere skulle tage stilling til tvistemål 
vedrørende brud på kollektive overenskomster. Principperne i 
dette system gælder endnu, selv om aftalen er blevet fornyet 
adskillige gange. En følge heraf er, at der stadig er en stærk 
tradition for, at det er arbejdsmarkedsparterne selv, og ikke 
staten, der træffer beslutning om løn og arbejdsvilkår. Statens 
rolle er reduceret til at stille de institutionelle rammer til 
rådighed for parternes forhandlinger. 
29. Den danske arbejderbevægelse består af en række landsdækkende 
forbund for forskellige fag eller erhverv. En række af disse 
forbund, der tilsammen har ca. 1,42 mio. medlemmer (1990) ud 
af de i alt ca. 2,9 mio. lønmodtagere (1989), er sluttet sammen 
i Landsorganisationen i Danmark (LO). Også andre forbund er 
sluttet sammen i andre hovedorganisationer, f.eks. 
Funktionærernes og Tjenestemændenes Fællesråd (FTF) og Akademi­
kernes Centralorganisation (AC). Kun meget få forbund står 
udenfor, og de søger ikke sjældent at blive tilsluttet en af 
hovedorganisationerne. Over 80% af de danske lønmodtagere er 
organiseret. 
De fleste arbejdsgivere er organiseret i Dansk 
Arbejdsgiverforening (DA) og i Sammenslutningen af Landbrugets 
Arbejdsgiverforeninger (SALA), men der findes også andre 
arbejdsgiverorganisationer. Selv om organisationsprocenten ikke 
er så høj blandt arbejdsgiverne som blandt lønmodtagerne, så er 
det disse to arbejdsgiversammenslutninger, der lægger niveauet, 
og det er almindeligvis nemt for et fagforbund at indgå 
overenskomst med en uorganiseret arbejdsgiver på vilkår, der 
ligner dem, der gælder i overenskomster med Dansk 
Arbejdsg i ver foren i ng. 
Det skal i denne forbindelse nævnes, at den offentlige sektor -
staten og kommunerne - nu omfatter en tredjedel af 
arbejdsmarkedet, og at det offentlige derfor er langt den 
største arbejdsgiver i landet. Hovedparten af den offentlige 
sektor er omfattet af kollektive overenskomster i lighed med 
dem, der findes i den private sektor. 
- %7 -
30. I forbindelse med EF-samarbeJdet på arbejdsmarkeds- og 
socialområdet deltager arbejdsmarkedets parter i Danmark aktivt 
i beslutningsprocessen fra det øjeblik, Kommissionen tager et 
initiativ, til og med der skal fastlægges en dansk holdning i 
forbindelse med vedtagelser i Ministerrådet. Også 
gennemførelsen af direktiver m.v. sker i samarbejde med 
parterne, eventuelt i form af kollektive overenskomster, med 
respekt for statens overordnede ansvar. 
FORBUND SREPUBL IKKEN 
TYSKLAND 
- 69 
INDLEDNING^1) 
Forbundsrepublikken Tyskland er i henhold til landets grundlov en 
demokratisk og social forbundsstat. Dette er hovedhjørnestenen i det 
velfærdssystem, der beskytter de økonomisk svageste, sikrer 
befolkningen mod væsentlige risikomomenter i tilværelsen og 
tilstræber lige muligheder for alle i social henseende. Disse 
målsætninger udmøntes i praksis gennem begrebet "social 
markedsøkonomi". 
En socialpolitik, der er afpasset efter et lands økonomiske 
potentiel, men samtidig uafhængig heraf, forudsætter en positiv 
udvikling i økonomien og på arbejdsmarkedet, men gør det også muligt 
at finansiere et stabilt og pålideligt socialsikringssystem. Disse 
grundlæggende principper, der er nedfældet i lovgivningen og kommer 
klart til udtryk i landets officielle politik, placerer Tyskland 
helt på linje med Fællesskabspagten på tværs af alle partipolitiske 
og sociale skel. 
Disse grundlæggende principper skal nu iværksættes hurtigst muligt i 
de fem nye delstater. Traktaten om en monetær, økonomisk og social 
union (Staatsvertrag) har skabt grundlaget for at gøre det forenede 
Tyskland til en velfærdsstat. Målet er nu efter samlingen at skabe 
social og økonomisk enhed og en ensartet levestandard. I politisk 
henseende betyder dette for arbejdstagernes vedkommende sociale 
foranstaltninger, der skal lette omstillingen fra planøkonomi til 
soc i a I markedsøkonom i. 
STØTTE TIL HARMONISERING AF ARBEJDS- OG LEVEVILKÅRENE 
ArhejdsmarkedspolitIk 
Det kan desværre ikke undgås, at der vil være en vis arbejdsløshed 
og korttidsarbejde i en sådan periode med store omvæltninger. I maj 
1991 var der i alt 840 000 arbejdsløse i de nye delstater (inklusive 
Østberlin), svarende til en arbejdsløshedsprocent på 9,5. Dertil 
kommer, at 1,9 mio arbejdstagere havde korttidsarbejde, som i 
gennemsnit indskrænkede den normale arbejdsuge med 56%. Men den 
hurtige indførelse af specifikke arbejdsmarkedsforanstaltninger er 
allerede ved at kunne mærkes. Den nyoprettede offentlige arbejds-
formidlingstjeneste har allerede ca. 19 500 ansatte; der er blevet 
bevilget endnu flere stillinger, og ca. 900 offentligt ansatte fra 
de vestlige delstater arbejder som rådgivere. Det er lykkedes 
arbejdsformidlingstjenesten at skaffe ca. 40 000 Jobs om måneden i 
de sidste måneder, når man medregner Jobskabelsesforanstaltningerne. 
Ved udgangen af maj deltog ca. 114 000 tidligere arbejdsløse i 
jobskabeIsesprogrammerne. 
De erhvervsfaglige videreuddannelser, der støttes af 
arbejdsformidlingskontorerne, har været en stor succes. Siden årets 
begyndelse har 281 000 arbejdstagere påbegyndt en erhvervsfaglig 
(1) Rapporten dækker perioden fra januar 1990 til Juni 1991 
- 70 -
videreuddannelse, efteruddannelse eller oplæring på arbejdspladsen. 
Der er bevilget 6,6 mia DM til erhvervsfaglig videreuddannelse i de 
fem nye delstater i 1991, hvilket skulle være nok til at 
videreuddanne gennemsnitligt 350 000 arbejdstagere om året. 
Førtidspensionsordningen er også med til at mindske presset på 
arbejdsmarkedet. Ved udgangen af maj fik ca. 141 000 arbejdstagere 
udbetalt førtidspension. I henhold til de nye bestemmelser kan 
arbejdsløse i Østtyskland nu ansøge om førtidspension i andet halvår 
af 1991, hvis de er fyldt 55 (tidligere 57), hvilket betyder, at den 
periode, hvori der kan betales førtidspension, er udvidet fra tre 
til fem år. Over 100 000 arbejdstagere vil kunne få fordel af denne 
nye ordning, hvorefter de skal have udbetalt 65% af deres seneste 
nettoløn. Der fandtes desuden 372 000 personer, der modtog 
førtidspension i henhold til en ordning, der var gældende i det 
tidligere DDR før 2. oktober 1990. 
Forbundsregeringen har desuden besluttet at forlænge den meget 
gunstige ordning for kompensation for korttidsarbejde i de nye 
delstater til udgangen af 1991; dermed kobles korttidsarbejde 
tættere sammen med oplærings- og efteruddanneIsesforanstaItningerne. 
I de nye delstater findes der særlige Jobskabelsesprogrammer, som 
skal løbe frem til slutningen af 1992. I henhold til disse 
programmer kan den offentlige arbejdsformidling yde tilskud til 
JobskabeIsesforanstaItninger på op til 100% af lønomkostningerne og 
op til 30% af lønsummen til dækning af materialeomkostninger. Der 
kan også ydes rentefrie lån. Medregnet "Gemeinschaftswerk Aufschwung 
Ost" (samordnede økonomiske genrejsningsforanstaItninger i de 
østlige delstater) er der bevilget i alt 5,2 mia DM til 
jobskabeIsesforanstaItninger i 1991. Dette vil give 280 000 
arbejdstagere fast arbejde inden for miljøbeskyttelse og 
landskabspleje, sanering og modernisering af industrianlæg, social 
forsorg samt i sports- og fritidssektoren. 
Kvinder på arbejdsmarkedet 
Ændringerne på arbejdsmarkedet i Østtyskland skaber omfattende 
arbejdsløshed blandt kvinderne; arbejdsløshedstallet for kvinder er 
med 11,1 % 3 procentpoint højere end for mændene. Politiske tiltag 
til fordel for kvinderne på arbejdsmarkedet tillægges derfor den 
største betydning. Kvinderne optager i øjeblikket en rimelig del af 
pladserne inden for videregående uddannelser og erhvervsfaglig 
efteruddannelse, nemlig 60%, men deres andel i 
jobskabeIsesforanstaItningerne er med kun 36% fortsat alt for ringe. 
Men den øgede offentlige indsats til fordel for kvinderne er 
allerede ved at kunne mærkes. 
Den Europæiske Socialfond 
EF's finansielle bistand gennem de tre strukturfonde, 
Landbrugsfonden, Socialfonden og Regionaludviklingsfonden har stor 
betydning. Her er det vigtigt, at de foranstaltninger, der 
finansieres af Socialfonden, i de enkelte delstater rent 
indholdsmæssigt kombineres med foranstaltninger, hvortil der ydes 
tilskud fra de andre strukturfonde. 
- 71 -
Sideløbende med de offentlige arbejdsformidlingsforanstaltninger, 
der allerede er iværksat, yder Den Europæiske Socialfond støtte til 
initiativer, der gennemføres på forbundsplan, og især til de nye 
delstaters egne arbejdsmarkedsforanstaltninger. Formålet er at 
udarbejde erhvervsuddanne Isesprogrammer, der går ud over de 
muligheder, der ligger i den eksisterende lov om arbejdsfremmende 
foranstaltninger, og at forbedre erhvervsuddannelsesinfrastrukturen. 
Man ved af erfaring, at højere uddannelseskvalitet bidrager til at 
forbedre en regions image og konkurrenceevne. 
Netop i de nye delstater slås man med store administrative 
vanskeligheder. Men for at få sat skub i de planlagte 
foranstaltninger har forbundsministeren for beskæftigelse og sociale 
anliggender foreslået, at de nye delstater benytter sig af "faglig 
bistand" fra erfarne eksperter i organisationsspørgsmål, og har 
indgivet ansøgninger om en sådan bistand til Kommissionen. 
Forbundsministeriet og de nye delstater har oprettet en fælles 
koordineringsgruppe, der skal stå for foranstaltningernes 
gennemførelse. 
Arbejdsret 
Indførelsen af frie kollektive forhandlinger i det tidligere DDR pr. 
1. juli 1990 lykkedes over al forventning. Der er nu vedtaget 
kollektive aftaler for stort set hele regionen. I visse sektorer er 
der allerede indført kollektive forhandlingssystemer efter vesttysk 
model. Omkring 75% af de ca. 8 mio arbejdstagere er nu omfattet af 
sådanne aftaler. 
Målet er fortsat at udjævne forskellene i levestandard og 
arbejdsvilkår mellem de to regioner. Parterne i de kollektive 
aftaler må tage hensyn til udviklingen i produktiviteten, som igen 
afhænger af virksomhedernes vilje til at investere og af 
forbedringer i infrastrukturen. 
Her i begyndelsen er der behov for lønmæssig tilbageholdenhed. På 
den anden side er lønniveauet i de gamle delstater et stærkt 
incitament til at tage arbejde dér og så enten pendle frem og 
tilbage eller simpelthen flytte. Lønpolitikken er derfor inde i en 
voldsom udvikling, hvor reallønnen stiger, mens produktiviteten 
fortsat falder. 
Et andet vigtigt problem er valg af virksomhedsnævn i de nye 
delstater, hvor kendskabet til loven om medarbejderrepræsentation og 
til valgsystemet er alt for ringe, og hvor det kan være svært at 
finde egnede kandidater. Fagforeningerne forsøger af løse dette 
informationsproblem ved at tilbyde kurser for 
medarbejderrepræsentanter. 
SOCIAL SIKRING 
Hvis man skal opnå en ensartet levestandard overalt i Tyskland, må 
socialsikringsbestemmeIserne i de nye delstater gradvis bringes op 
på det højere niveau i de gamle delstater. Med henblik herpå har man 
- 72 -
besluttet at lade pensionsforsikringsordningen gælde i de nye 
delstater fra 1992. Man er i færd med at undersøge, hvilke ydelser 
og betingelser om bidragsperi oder o.lign. i de gamle ordninger der 
giver pensionisterne ekstra fordele, som ikke kendes i det vestlige 
delstater, og som bør overføres til pensionsforsikringsordningen. 
Pr. 1. Juli 1991 fik 3 mio østtyske statsborgere forhøjet deres 
pension med yderligere 15% i overensstemmelse med den aktuelle 
lønudvikling i Østtyskland. Grundpensionen, der udbetales, når den 
pågældende har bidraget til forsikringen i 45 år på grundlag af en 
gennemsnitsindkomst, er således blevet forhøjet fra 773 DM til 
889 DM pr. måned, hvilket er 50,8% af niveauet i Vest. Denne 
forhøjelse gælder også ulykkesforsikring og krigsinvalidepensioner. 
Det såkaldte "Sozialzuschlag" for særligt lave pensioner er ikke 
omfattet af pensionsforhøjelsen. 
FORANSTALT IN IGER TIL FORDEL FOR HANDICAPPEDE 
I henhold til "Staatsvertrag" blev der pr. 1. juli 1990 indført en 
lovgivning for det tidligere østtyske område med henblik på 
handicappedes integrering, så reglerne blev bragt i overensstemmelse 
med bestemmelserne i vesttysk lov. For eksempel: 
En lov om jobskabelse, som omfatter bestemmelser om en lang 
række tilbud om erhvervsmæssig omskoling-, 
en lov vedrørende stærkt handicappede, som bl.a. indeholder 
regler om særlig beskyttelse for stærkt handicappede imod 
afskedigelse, valg af repræsentanter for de stærkt 
handicappede i virksomhedsnævnene, et kvotesystem og 
udligningsafgifter for ubesatte stillinger til fordel for 
stærkt handicappede. 
Derfor har enhver, der er fysisk eller mentalt handicappet eller i 
risiko for at blive det, i de nye delstater ret til i henhold ti I de 
indledende bestemmelser i socialloven at få den fornødne bistand 
ti I : 
1. at forebygge, fjerne eller forbedre det pågældende handicap, 
forhindre, at det forværres, eller mildne følgerne af det, og 
2. at sikre sig en plads i samfundet i overensstemmelse med egne 
ønsker og evner, især i arbejdslivet. 
Dette omfatter en lang række tilbud om erhvervsmæssig omskoling af 
alle handicappede, der har brug for denne hjælp til at blive 
integreret, især: 
Tilbud og institutioner, der tager sigte på at bibringe alle 
handicappede de bedst mulige erhvervsmæssige kvalifikationer, 
og 
for de stærkt handicappedes vedkommende særlig støtte i 
henhold til loven vedrørende stærkt handicappede. 
Som følge af de omfattende administrative forberedelser var der 
mange sociale ydelser i henhold til den nye lov, der først trådte i 
kraft den 1. Januar 1991. Med oprettelsen af nye administrative 
- 73 -
organer er man nu i færd med at registrere personer med alvorlige 
handicaps, og der udstedes specielle registreringskort, der giver 
indehaveren ret ti I en række særlige fordele. 
I henhold til loven vedrørende stærkt handicappede kan der ydes 
økonomisk støtte til arbejdsgivere (til indretning af særlige 
handicapvenlige arbejdspladser og dækning af jobomkostninger) for at 
bevare og skabe jobs ti I de stærkt handicappede. Desuden er man ved 
at oprette et netværk af generelle 
erhvervsomskolingsforanstaltninger. I Østtyskland vil der i første 
omgang blive oprettet 2 500 nye pladser på omskolingskurser i de 
erhvervsfremmende institutioner, 1 800 nye pladser på 
erhvervsuddannelsesinstitutionerne og omkring 30 000 nye pladser på 
beskyttede værksteder for handicappede. 
EN FREMSYNET SOCIALPOLITIK FOR HELE TYSKLAND 
Arbejdsmarkedet som "prøveklud' 
Det rolige økonomiske opsving i Vesttyskland fortsatte i et 
hurtigere tempo, ikke mindst takket være foreningen med Østtyskland. 
Resultatet var en høj økonomisk vækstrate, mange flere jobs og fald 
i arbejdsløsheden. Grundlaget herfor var Forbundsregeringens 
vækstorienterede økonomiske politik og finanspolitik og en udbygning 
af en række aktive arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger. 
Der kan registreres følgende resultater: 
Med 28 400 000 beskæftigede i gennemsnit for hele året var 
beskæftigelsen i 1990 højere end nogensinde før i 
Forbundsrepublikken. Alene fra 1983 til 1990 blev der 
oprettet 2,1 mio nye arbejdspladser, hvilket har mere end 
udlignet det tab af arbejdspladser, der var tale om i 
begyndelsen af 80'erne. 
Der var i 1990 1,88 mio arbejdsløse, hvilket var 350 000 
færre i årsgennemsnit end i 1986. Arbejdsløshedsprocenten var 
helt nede på 5,1 (baseret på tallet for alle arbejdstagere 
med lønnet beskæftigelse efter Eurostat-metoden). 
Udgifterne til de aktive arbejdsmarkedspolitiske 
foranstaltninger mere end fordobledes fra 6,9 mia DM i 1982, 
10,7 mia DM i 1986 og til 17,7 mia DM i 1990. 
Den 1. juli 1989 trådte et særligt program til bekæmpelse af 
langtidsledighed i kraft; der er i alt bevilget 1,75 mia DM 
til programmet, og det har allerede givet gode resultater 
(60 000 ansøgninger om deltagelse i 
"beskæftigelsesforanstaltninger til fordel for 
langtidsledige" er blevet godkendt). Der findes også 
"foranstaltninger for særlige kategorier af langtidsledige og 
andre vanskelige tilfælde". Der blev i første omgang bevilget 
250 mio DM til programmet til forskellige foranstaltninger, 
der skal iværsættes pr. 31. december 1991. Der er på 1991-
budgettet afsat bevillinger til at forlænge programmet til 
udgangen af 1994 med yderligere 240 mio DM. 
- 74 -
De socialsikringsmæssige aspekter af 
arbejdsløshedsforsikringssystemet er blevet væsentligt 
udbygget. Der kan udbetales arbejdsløshedsydelse i op til 32 
måneder afhængigt af alder og varigheden af den periode, 
hvori den pågældende har haft beskæftigelse og selv har 
bidraget til ordningen. 
Som et supplement til loven om førtidspensionering blev der i 
slutningen af 1988 vedtaget en lov vedrørende deltidsarbejde 
for ældre arbejdstagere som et middel ti I at lette overgangen 
fra arbejdsliv til pensionisttilværelse. 
Styrkelse af arbejdstagernes rettigheder 
Forbundsregeringen har styrket arbejdstagernes medbestemmelses- og 
medindflydelsesrett igheder. 
I henhold til den reviderede og udvidede lov om 
medbestemmelse skal en moderkoncern, også selv om den ikke 
har nogen selvstændig kul- eller stålproduktion, fortsat være 
omfattet af den særlige medbestemmelsesordning for kul- og 
stålindustrier, såfremt de datterselskaber, der er omfattet 
af ordningen, tilsammen tegner sig for mindst 20% af 
koncernens faktiske nettooutput eller beskæftiger over 2 000 
arbejdstagere. 
Loven om arbejdstagernes medindflydelse, som blev ændret i 
1988/89, indebærer en forbedring af virksomhedsnævnenes ret 
til at blive informeret og hørt i forbindelse med planlægning 
og indførelse af ny teknologi; samtidig er 
mindretalsgruppernes rettigheder i forbindelse med valg til 
virksomhedsnævnene blevet styrket, og det er blevet 
lovpligtigt at oprette talsmandsgrupper for de ledende 
medarbejdere. 
Udbygning af foranstaltningerne til beskyttelse af sundhed og 
sikkerhed på arbejdspladsen 
Inden for sektoren for farlige stoffer, som fortsat har 
offentlighedens bevågenhed, skal især fremhæves følgende: 
Nye metoder til fastlæggelse af foruren ingsgrænseværdier på 
arbejdspladsen i samråd mellem fagforeningerne og 
arbejdsgiverne. 
Detaljeret klassificering af stoffer som kræftfremkaldende, 
mutagene eller fosterbeskadigende samt skærpelse af 
bestemmelserne om arbejdssikkerhed. 
Vidtrækkende regler for højere uddannelsesinstitutioner. 
Langt hurtigere vurdering af de såkaldte "gamle stoffer" i 
den i direktiv 79/831/EØF anførte betydning. 
- 75 -
Næsten totalt forbud mod fremstilling, markedsføring og brug 
af asbest og asbestholdige materialer. 
Forbundsregeringen har vedtaget en række foranstaltninger, der tager 
sigte på at forbedre sikkerheds- og bedr iftslægetJenesten i små og 
mellemstore virksomheder, f.eks. gennem udvikling af nye strukturer 
for disse tjenester. Desuden er der udarbejdet nye former for kurser 
for sikkerhedsrepræsentanter, og der er udviklet kvalitetsnormer på 
det erhvervsmedicinske område. 
Man er ved at forberede en række modelprojekter for de nye delstater 
med det formål at få opbygget et arbejdssikkerhedssystem og uddanne 
arbejdss ikkerhedseksperter. 
Det erhvervsmedicinske område blev styrket ganske betydeligt i 
Forbundsrepublikken, da man oprettede det Erhvervsmedicinske 
Forbundsinstitut i Berlin. 
Sikring af pensioner og stabl I isering af "gener at ions kontrakt en' 
Det grundlæggende sigte med pensionsreformen af 1992 er at skabe en 
varig forbedring af solidariteten mellem generationerne og styrke 
befolkningens tillid til, at pensionerne er sikret på lang sigt. Det 
centrale element i reformen, der blev vedtaget af et stort flertal i 
Forbundsdagen, var indførelse af et selvregulerende system, der 
sammenkæder bidragsydere, pensionister og det offentlige. Det at 
forsørge en familie kommer i fremtiden til at tælle mere i henhold 
til pensionslovgivningen. 
Hovedpunkterne i reformen er følgende: 
Pensionsforsikringen fastholdes på lang sigt som en løn- og 
b i dragsbaseret a Iderspens ionsordn i ng. 
Pensionerne skal stige i takt med arbejdstagernes disponible 
indkomster; det nuværende net topens ionsni veau på ca. 70% for 
en pensionist, der har bidraget til pensionsordningen i 45 år 
ud af en gennemsnitsløn, skal fastholdes på længere sigt. 
Staten kommer til at bidrage i et vist omfang for at udligne 
den ekstra belastning af systemet, der skyldes den 
demografiske udvikling. 
De famiIierelaterede elementer i pensionsloven udbygges 
gennem en forlængelse af den accepterede børnepasningsperiode 
til tre år for børn, der fødes efter 1992, og ved at 
børnepasning og -pleje tillægges større vægt ved beregning af 
pensioner og ydelser. 
Ved udgangen af 1990 fik ca. 3,45 mio mødre, der er født før 
1921, udbetalt en børnepasningsyde I se på gennemsnitligt 73 DM 
om måneden. Desuden fik ved udgangen af 1990 ca. 1,9 mio 
mødre/fædre, der er født efter 1921, udbetalt en pension på 
ca. 60 DM om måneden mere end gennemsnittet, fordi 
børnepasningsårene medregnes som pensionsgivende. 
- 76 -
Pensionsalderen gøres mere fleksibel. Hvis en person lader 
sig pensionere tidligt, nedsættes hans/hendes pension, og 
hvis en person forbliver i arbejde efter pensionsalderen, 
forhøjes pensionen. Længere gennemsnitlig levetid må 
forventes at føre til, at folk efterhånden vil fortsætte som 
aktive på arbejdsmarkedet i længere tid. 
Finansier Ingen af sygeforsikrIngsordningen er nu sikret 
Revisionen af den lovbestemte sygeforsikring i 1989 har haft 
positive virkninger. I 1990 var den gennemsnitlige bidragssats på 
12,6% imod ca. 14%, hvis udviklingen var fortsat uden reformen. 
Reformen begrænsede udbetalingerne fra den lovbestemte 
sygeforsikringsordning til, hvad der kan betragtes som lægeligt 
nødvendigt, samtidig med at man fik lukket de eksisterende "huller" 
i det offentlige sundhedsvæsen. I de tilfælde, hvor den forsikrede 
selv skal dække det overskydende beløb, er de økonomisk ringest 
stillede effektivt beskyttet af en "social klausul". 
Personer, der er afhængige af omfattende pleje i hjemmet, kan nu i 
henhold til sygeforsikringsordningen få hjælp i hjemmet fire uger om 
året, hvis plejepersonen får forfald. Siden 1. januar 1991 er 
servicetilbuddene udvidet. De forsikrede (personer, som på grund af 
deres helbred har særligt behov for pasning af fremmede i en længere 
periode) kan få op til 25% hjemmeplejebesøg pr. måned eller få 
udbetalt et fast beløb på 400 DM pr. måned. 
Mange forskel I ige former for sociale ydelser 
Social velfærd er sikret fuldtud i Forbundsrepublikken. Samtlige 
sociale ydelser er medtaget på sociaI budgettet. I 1990 beløb de sig 
til i alt 703 mia DM svarende til 29,4% af bruttonationalindkomsten. 
De sociale ydelser beløb sig til 11 270 DM pr. indbygger, hvoraf 
langt størsteparten, 40,4%, gik til alders- og efter ladtepensioner, 
mens 33,1% gik til sygesikringsområdet, 12,8% til ægtepar og 
familier og 8,4% til beskæftigelsen. 
AFSLUTTENDE BEMÆRKNINGER 
Både med hensyn til arbejdstagernes materielle situation og med 
hensyn til deres retlige stilling er henstillingerne i 
Fællesskabspagten fuldt gennemført i Tyskland. Det gælder også for 
følgende punkter, som ikke er særskilt nævnt i besvarelsen: 
Der er fri bevægelighed for arbejdskraften uden nogen former 
for restriktioner. 
Frit erhvervsvalg er en grundlovssikret rettighed. 
Frie kollektive forhandlinger og organisationsret er centrale 
elementer i det tyske samfundssystem og er også stadfæstet i 
grundloven. Fagforeningerne og arbejdsgiverne fastlægger løn-
og arbejdsvilkår, især begrebet "rimelig løn", i henhold til 
- 77 -
frit forhandlede kollektive overenskomster. Der kan ikke 
forhandles lønniveauer, der ligger lavere end den i loven 
fastsatte mindsteløn. 
I henhold til loven om arbejdsfremmende foranstaltninger skal 
arbejdsformidling ydes uden vederlag. 
Den i loven fastsatte årlige ferie (som i praksis ikke har 
stor betydning sammenholdt med de ferieordninger, der er 
fastlagt i de kollektive overenskomster) er mindst tre uger; 
det er hensigten, at ferieretten skal udvides til fire uger. 
Alle arbejdstagere har krav på en vis hvileperiode pr. dag. 
I henhold til loven om beskyttelse af unge i beskæftigelse er 
det forbudt at beskæftige børn, og loven overholder også i 
alle andre henseender bestemmelserne i Fællesskabspagten. 
Den offentlige sociale bistand er et led i det samlede 
sociale sikringssystem. Det dækker de huller, der måtte være 
efter de andre socialsikringsordninger, og hjælper personer, 
som ellers ikke ville have tilstrækkelige midler til deres 
underhold. Retten til social bistand er stadfæstet i loven. 
DET FORENEDE KONGERIGE 
- 79 -
ARBEJDSMARKEDET OG SOCIALPOLITIKKEN I DET FORENEDE KONGERIGE 
ARBEJDSMARKEDET 
Indledning 
I 1980'erne skete der store ændringer i beskæftigelsesstrukturen, 
langt mere omfattende end i 1960'erne og 1970'erne. Det fremgår 
klart, når man ser på beskæftigelsen i 1989 og sammenholder den med 
situationen i 1979. Der er fem ting, der især springer i øjnene: 
1) Kraftig stigning i beskæftigelsen 
I juni 1990 udgjorde den del af den britiske arbejdsstyrke, der 
havde beskæftigelse, 26,8 mio personer, hvilket er det største tal 
nogensinde og 1,5 mio flere end i juni 1979. 
2) Ændrede beskæftigelsesformer 
De traditionelle beskæftigeIsesmønstre er ved at ændre sig. Der er 
sket en kraftig stigning i deltidsbeskæftigelsen. Næsten en 
fjerdedel af alle jobs er deltidsjob, og en ud af otte af de 
beskæftigede er nu selvstændigt beskæftiget, sammenholdt med én ud 
af tolv i 1979. 
Dette tilligemed andre ændringer i forhold til de tidligere 
arbejdsmønstre passer både arbejdsgiverne og arbejdstagerne. Alt 
tyder på, at de mennesker, der påtager sig disse jobs, gør det mere 
efter eget ønske, end fordi de ikke har anden mulighed. 
3) Ændringer i industr(strukturen 
Ligesom det er tilfældet i de fleste andre industrialiserede lande, 
er der i det seneste tiår sket et fald i antallet af Jobs i 
industrien. Til gengæld har der været tale om en kraftig ekspansion 
i servicesektoren, hvor den samlede beskæftigelse er vokset med mere 
end 2 mio siden 1979. Denne sektor tegner sig nu for to tredjedele 
af den samlede beskæftigelse sammenholdt med tre femtedele i 1979. 
Der er også sket en kraftig stigning i antallet af nye virksomheder. 
4) Ændringer i erhvervsstrukturen 
Der er sket lige så markante ændringer i erhvervsstrukturen. Fra 
1979 til 1989 er antallet af personer, der er beskæftiget i ledende 
stillinger og i liberale erhverv, steget med næsten 2,2 mio, og de 
udgør nu en tredjedel af alle arbejdstagere, sammenholdt med en 
fjerdedel i 1979. Kun 45% af arbejdstagerne er i dag beskæftiget i 
manuelle fag imod 52% i 1979. 
5) Flere kvinder på arbejdsmarkedet 
Der er sket en kraftig stigning i antallet af erhvervsaktive 
kvinder. I 1979 var der kun lidt over 10 mio erhvervsaktive kvinder 
i Det Forenede Kongerige, der havde beskæftigelse, men nu er tallet 
næsten 12 mio. Kvinderne udgør i dag 44% af arbejdsstyrken. Næsten 
60% af de kvindelige arbejdstagere arbejder på fuld tid; dette tal 
har ikke ændret sig væsentligt i forhold til 1979. Det Forenede 
Kongerige er det eneste EF-1 and, hvor arbejdsløsheden blandt kvinder 
- 80 -
er lavere end blandt mænd. Denne udvikling afspejler øget 
efterspørgsel efter kvinder på arbejdsmarkedet og stigning i 
antallet af beskæftigelsestilbud, som især kvinder er interesseret 
i, som f.eks. deltidsarbejde. 
Reger Ingens arbejdsmarkedspolitik 
Regeringens arbejdsmarkedspolitik må nødvendigvis afspejle disse 
ændringer. Det er den britiske regerings opfattelse, at 
arbejdsmarkedet fungerer mest effektivt med et mindstemål af 
indblanding fra det offentliges side. Arbejdsmarkedspolitikken har 
haft til formål at fjerne de hindringer, der måtte være for, at 
markederne kunne fungere frit, og at afveje arbejdsgiveres og 
arbejdstageres behov mod hinanden. Dette har ført til den højeste 
beskæftigelse nogen sinde. Unødvendig regulering er blevet fjernet, 
hvorved det offentliges kontrol med erhvervslivet er blevet 
reduceret, og det er blevet gjort lettere at starte ny virksomhed. 
Den britiske regering er af den opfattelse, at spørgsmål omkring 
arbejdsvilkår bedst afgøres af arbejdsgivere og arbejdstagere selv; 
de er bedst placeret til at kunne bedømme, hvad der er 
hensigtsmæssigt under hensyntagen til den enkelte virksomheds 
situation på arbejdsmarkedet. 
Men den britiske regering er dog ikke principielt modstander af 
enhver form for regulering af arbejdsmarkedet. En vis lovgivning kan 
være nødvendig for at sikre, at markedet fungerer effektivt, for at 
beskytte særligt sårbare grupper eller for at få gennemført 
politiske principper, der af det offentlige vurderes som værende 
vigtige, f.eks. bekæmpelse af forskelsbehandling. I Det Forenede 
Kongerige findes der en omfattende lovgivning omkring spørgsmål som 
sundhed og sikkerhed, lige muligheder for mænd og kvinder, 
barselsorlov o.lign., afskedigelse uden grund og 
fratrædelsesgodtgørelse i forbindelse med kollektive afskedigelser. 
Men lovgivningen bør begrænses til et minimum, dog således at der 
sikres en fornuftig balance mellem arbejdsgivernes og 
arbejdstagernes behov. 
Den britiske regerings politik i 1990'erne vil afspejle de store 
udfordringer, der ligger i den skærpede internationale konkurrence 
og i den teknologiske og befolkningsmæssige udvikling. Blandt de 
vigtigste målsætninger i forbindelse med disse udfordringer vil være 
at skabe øget fleksibilitet i beskæft i gelsesmønstrene, 
uddanne Isesti I buddene og lønvilkårene. 
I det følgende redegøres der kort for beskæftigelses- og 
socialpolitikken i Det Forenede Kongerige. Mange af de omhandlede 
lovindgreb opfylder eksisterende EF-direktiver eller har netop til 
formål at gennemføre sådanne direktiver. Det Forenede Kongerige kan 
opvise ganske imponerende resultater med hensyn til gennemførelsen 
af EF-direktiver ; det fremgik af en rapport fra EF-Kommissionen i 
november 1990, at Det Forenede Kongerige var det eneste medlemsland, 
der havde gennemført alle de 18 direktiver, der foreløbig er 
vedtaget på det sociale område. 
-81 -
LOVGIVNINGEN VEDRØRENDE SIKKERHED I BESKÆFTIGELSEN 
Der findes en omfattende lovgivning vedrørende sikkerhed i 
beskæftigelsen for arbejdstagere i Det Forenede Kongerige. 
Alle arbejdstagere er omfattet af lovgivningen, der omhandler en 
række vigtige rettigheder i relation til beskæftigelse. Det er ret 
til lige løn, beskyttelse imod forskelsbehandling på grundlag af 
køn, race eller fagforeningsmedlemskab eller ikke-medlemskab, 
beskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens konkurs samt beskyttelse 
imod ulovlige fradrag i lønnen. 
Desuden er de fleste arbejdstagere omfattet af en række lovfæstede 
rettigheder som f.eks. ret til fratrædelsesgodtgørelse, ret til 
oprejsning eller erstatning ved afskedigelse uden grund og ret til 
at vende tilbage til arbejdet efter en fødsel. 
De vigtigste individuelle rettigheder er i korte træk følgende: 
Ret til at få de vigtigste ansættelsesvilkår og øvrige 
betingelser formuleret skriftligt 
ret til at få en specificeret lønseddel 
ret ti I et minimumsopsigelsesvarsel 
ret til ikke at blive afskediget uden grund 
ret til at få en skriftlig begrundelse ved afskedigelse 
ret til ikke at blive udsat for forskelsbehandling på 
grundlag af race, køn, civilstand, medlemskab eller ikke-
medlemskab af en fagforening 
ret til at tage fri for arbejde for at varetage offentligt 
ombud 
ret til godtgørelse ved kollektive afskedigelser 
ret til at tage fri fra arbejde (for arbejdstagere, der 
omfattes af kollektive afskedigelser) for at søge efter 
arbejde eller træffe arrangementer i forbindelse med 
erhvervsuddanne I se 
rettigheder i forbindelse med graviditet og barsel, dvs. ret 
til ikke uden grund at blive nægtet betalt frihed til 
lægeundersøgelser o.lign. før fødslen, ret til ikke at blive 
afskediget på grund af graviditet eller under henvisning til 
andet i forbindelse med graviditet og ret til at vende 
tilbage til arbejdet efter barslen 
beskyttelse imod ulovlige fradrag i lønnen 
ret til løn under sygdom. 
Retsmidler ved krænkelse af arbejdstagerens rettigheder 
En arbejdstager, der mener, at hans eller hendes rettigheder er 
blevet krænket, kan få gratis rådgivning fra det uafhængige 
"Advisory, Conciliation and Arbitration Service", fra "Citizens 
Advice Bureaux" og fra retshjælpskontorer. Klager kan normalt 
indgives gennem det arbejdsretlige system. 
Arbejdsretterne er uafhængige domstole, der er oprettet med henblik 
på en hurtigere, mere uformel og mindre omkostningsfuld behandling 
af tvister mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Procedurerne er 
udarbejdet med henblik på, at parterne ikke behøver at være 
repræsenteret ved en advokat. 
82 -
I de fleste tilfælde træffer en arbejdsret en kendelse om økonomisk 
kompensation til den klager, der har fået medhold i sin klage; 
afhængigt af i henhold til hvilke regler i retsplejeloven klagen er 
indgivet, kan retten enten beordre den pågældende genansat eller 
udfærdige en erklæring om parternes rettigheder. 
Der er mulighed for at appellere arbejdsretternes afgørelser om 
juridiske spørgsmål, først til "Employment Appeal Tribunal", 
derefter til "Court of Appeal" og ti I Overhuset. 
Beskyttelse i tilfælde af kollektive afskedigelser og konkurs 
Det er den britiske regerings opfattelse, at alle arbejdstagere har 
ret til en effektiv social beskyttelse i tilfælde af kollektive 
afskedigelser eller i tilfælde af en arbejdsgivers konkurs. Reglerne 
i Det Forenede Kongerige er noget mere vidtrækkende end EF-
direkt i verne om konkurs og kollektive afskedigelser: 
* De fleste arbejdstagere har en lovfæstet ret til godtgørelse, 
baseret på lønnen og ansættelsesforholdets længde, såfremt de 
bliver omfattet af kolletive afskedigelser. 
* De anerkendte fagforeningsrepræsentanter skal høres i 
tilfælde af planer om kollektive afskedigelser eller 
overdragelse af virksomheden, og arbejdsgiverne skal på 
forhånd underrette regeringen om større kollektive 
afskedigelser. 
* Der er vedtaget en lang række foranstaltninger med det formål 
at hjælpe ledigblevne arbejdstagere tilbage i beskæftigelse. 
Ifølge britisk lov betragtes løngæld som en privilegeret 
fordring, såfremt arbejdsgiveren går konkurs. Desuden 
garanterer den britiske regering for betaling af visse former 
for løngæld for konkursramte arbejdsgivere. 
* I 1990/91 udbetalte regeringen i henhold til reglerne om 
kollektive afskedigelser og arbejdsgiveres konkurs i alt 
145 mio £ til næsten 400 000 arbejdstagere. 
ARBEJDSVILKÅR 
Der findes ingen generel lovgivning om arbejdsvilkår. Normalt er 
arbejdsgiverne og arbejdstagerne eller deres repræsentative 
organisationer frit stillet til at forhandle sig frem til, hvad de 
selv finder rigtigst. 
Arbejdstid 
Arbejdstiden i Det Forenede Kongerige er i de fleste tilfælde 
fastlagt efter aftale mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Den 
gennemsnitlige arbejdsuge i Det Forenede Kongerige er 37,7 timer, 
hvilket er det samme som i Frankrig og i Tyskland og kun en smule 
- 83 -
højere end EF-gennemsnittet på 37,6 timer, men de meget fleksible 
arbejdstidsviIkår har resulteret i en langt større spredning i 
arbejdstidsviIkår og ""længde. Den britiske regerings generelle 
holdning, nemlig at sådanne forhold ikke bør reguleres ved lov, 
giver arbejdsgiverne og arbejdstagerne større frihed til at udforske 
og afprøve nye former for arbejdsmønstre og reagere hurtigt på 
ændringer i de økonomiske vilkår og i kundernes behov. Retten til 
årlig ferie med løn er fastlagt ved kollektiv aftale og er 
gennemsnitligt 23 dage. Det svarer nogenlunde til, hvad der gælder i 
de øvr ige EF-1 ånde. 
Der er foretaget en række undersøgelser blandt britiske 
arbejdstagere, hvoraf det fremgår, at der er udbredt tilfredshed med 
arbejdstidsviIkårene: Over 80% erklærer at være tilfredse eller 
meget tilfredse, og kun 9% er utilfredse. Tilfredsheden er høj hos 
alle kategorier af arbejdstagere, herunder også deltidsansatte og 
personer, der har en længere arbejdstid end gennemsnittet. 
Løn 
Realindkomsterne er steget for alle indkomstgrupper siden 1979 
(gennemsnitligt med 29% for mænd og 38% for kvinder), og der er 
flere personer i arbejdsstyrken end nogen sinde før. For de lavest 
lønnede findes der Jobrelaterede sociale støtteforanstaltninger, der 
især tager sigte på personer med omfattende familiemæssige 
forpligtelser. 
Det er regeringens Opfattelse, at lovfæstede mindste lønninger 
hindrer arbejdsmarkedet i at fungere frit og hæmmer beskæftigelsen. 
Den bedste måde at hjælpe de lavest lønnede på er at skabe de bedste 
forudsætninger for en kraftig økonomisk vækst og at fjerne 
hindringerne for beskæftigelse. Den vigtigste årsag til fattigdom er 
arbejdsløshed, og den bedste løsning på problemet er realistiske 
lønninger, der skaber de rette betingelser for stigende 
beskæftigelse. 
ARBEJDSMARKEDSRELATIONER OG FAGFORENINGER 
Organisât Ionsretten 
Generelt er arbejdsgivere og arbejdstagere frit stillet med hensyn 
til at oprette og drive de organisationer, de selv ønsker. 
Regeringen har i det seneste tiår truffet en række foranstaltninger 
til at reformere lovgivningen på dette område, så den enkelte nu er 
frit stillet med hensyn til at indmelde sig i eller ikke at indmelde 
sig i en fagforening. På nær nogle få undtagelser har alle 
arbejdstagere nu følgende rettigheder: 
(i) Ingen kan afskediges for at være medlem af en fagforening 
eller for ikke at være medlem af en fagforening eller for at 
have til hensigt at blive medlem af en fagforening eller 
nægte at blive medlem af en fagforening; 
- 84 -
(i i) en arbejdsgiver må heller ikke med andre midler end 
afskedigelse forhindre arbejdstagere i eller afholde dem fra 
at indmelde sig i en fagforening eller straffe dem for at 
indmelde sig eller tvinge dem til at blive medlem; 
(i i i) ingen kan udvælges til at blive omfattet af en kollektiv 
afskedigelse, fordi vedkommende er medlem af en fagforening, 
ikke er medlem af en forfagforening eller har til hensigt at 
indmelde sig i en fagforening. 
Desuden er enkeltpersoner, der søger beskæftigelse, beskyttet imod 
en arbejdsgivers afvisning af at beskæftige dem, hvis denne 
afvisning er begrundet i, at den pågældende er - eller ikke er -
medlem af en fagforening, eller fordi han eller hun nægter at blive 
medlem eller ophøre med at være medlem. 
En arbejdstager eller jobsøgende, der mener, at hans eller hendes 
lovfæstede rettigheder er blevet krænket, kan klage til en 
arbejdsret. 
Kollektive aftaler 
Der har været en stadig mere markant udvikling i Det Forenede 
Kongerige i retning af individuelle aftaler mellem arbejdsgiver og 
arbejdstager. Den opfattelse, at folk i arbejde udgør en ensartet 
masse med fuldstændigt identiske interesser og mål, er efterhånden 
mindre udbredt. Den enkelte arbejdstager ønsker at få mere kontrol 
over sit eget karriereforløb. Arbejdstagerne har deres egne idéer 
om, hvilken uddannelse og hvilke kvalifikationer de har brug for. De 
er interesseret i at få en arbejdsgiver, som vil uddanne dem og 
hjælpe dem med at udvikle deres karriere, og de ønsker at blive hos 
denne arbejdsgiver. 
Det er regeringens opfattelse, at indgåelse af kollektive aftaler 
skal være et frivilligt spørgsmål mellem de involverede parter. Der 
er intet i den britiske lovgivning, der forhindrer arbejdsgivere, 
arbejdsgiverorganisationer eller arbejdstagerorganisationer i at 
forhandle og indgå sådanne aftaler. 
Men der er heller ikke noget i den britiske lovgivning, der 
forhindrer den enkelte arbejdsgiver i at anerkende en fagforening 
eller at indgå en kollektiv aftale. Det er spørgsmål, som 
arbejdsgiverne selv må afgøre under hensyn til deres individuelle 
behov og omstændigheder. 
Parterne i kollektive aftaler kan selv bestemme, hvorvidt aftalerne 
skal have retsvirkning. 
Tvister 
De reformer af lovgivningen omkring arbejdsmarkedsrelationerne, som 
regeringen har gennemført, har ført til det laveste antal 
arbejdsnedlæggelser i over 55 år og det laveste antal tabte 
arbejdsdage i ti år. 
- 85 -
Skulle der opstå en kollektiv eller individuel konflikt, findes der 
i Det Forenede Kongerige effektive og gennemprøvede mæglings- og 
voldgiftsprocedurer inden for det såkaldte "Advisory Conciliation 
and Arbitration Service" (ACAS). 
ACAS blev oprettet som et uafhængigt lovbefalet organ i henhold til 
"Employment Protection Act" fra 1975 med det generelle formål at 
forbedre arbejdsmarkedsrelationerne. Institutionens specifikke 
opgaver omfatter mægling i tvister mellem arbejdsmarkedets parter 
(på anmodning af de berørte parter selv eller med disses billigelse) 
og afsigelse af voldgiftskendelser. Institutionen er højt 
respekteret af begge parter i erhvervslivet. 
I 1990 behandlede ACAS 1 260 anmodninger om kollektiv mægling og 
52 071 anmodninger om individuel mægling og arrangerede 200 
voldgiftssager og mæglingshøringer. 
Hvis konflikterne ikke kan løses, er der intet i britisk lovgivning, 
der forhindrer en arbejdstager i at deltage i en kollektiv strejke. 
Den britiske lovgivning indeholder udtrykkelige bestemmelser om, at 
ingen domstol under nogen omstændigheder kan afsige en kendelse, som 
skal tvinge en arbejdstager til at udføre et bestemt arbejde eller 
møde på et bestemt sted for at udføre et bestemt arbejde, også selv 
om arbejdet eller fremmødet kan kræves i henhold til arbejdstagerens 
ansættelseskontrakt. 
Reglerne i arbejdsmarkedslovgivningen forbyder også en arbejdsgiver 
at udvælge nogle enkelte af de arbejdstagere, der deltager i en 
"officiel" (dvs. fagforeningsorganiseret) strejkeaktion, og 
afskedige dem, idet enhver arbejdstager, der afskediges på dette 
grundlag, vil kunne hævde at være blevet afskediget på et urimeligt 
grundlag. 
Andre bestemmelser i arbejdsmarkedslovgivningen giver en 
arbejdstager, der deltager i en strejke, særlig beskyttelse ved, at 
vedkommende bevarer den anciennitet, som den pågældende måtte have 
optjent forud for strejkeaktionen, hvilket sikrer en række 
lovfæstede arbejdstagerrettigheder (f.eks. retten til 
fratrædelsesgodtgørelse), også selv om arbejdstageren har valgt at 
gå i strejke på et grundlag, der er i strid med bestemmelserne i 
hans ansættelseskontrakt. 
Derudover kan enhver (også en fagforening), der opfordrer til eller 
på anden vis organiserer en arbejdsakt ion, som er i strid med 
ansættelseskontrakter, beskyttes mod civilretligt erstatningsansvar 
(og et sagsanlæg med krav om polititilhold og/eller erstatning) ved 
særlige lovfæstede "immun itetsrettigheder". 
I 1989 blev der foretaget en uafhængig undersøgelse af udenlandsk 
ejede virksomheder, der viste, at 96% var af den opfattelse, at 
arbejdsmarkedsrelationerne i Det Forenede Kongerige er bedret 
betydeligt. 
86 -
ARBEJDSTAGERNES MEDBESTEMMELSESRET 
Den britiske regering går helhjertet ind for princippet om, at 
arbejdsgiverne skal informere og høre deres arbejdstagere og give 
dem en vis medbestemmelsesret i de virksomheder, hvori de arbejder. 
Der findes ikke nogen endegyldig model for, hvordan idéen om 
medarbejderindflydelse bedst kan realiseres-, de enkelte 
organisationer må finde ordninger, der er afpasset efter deres 
særlige omstændigheder. Den britiske regering er imod, at der 
lovgives om høring og medbestemmelse. Det ville være i strid med de 
britiske traditioner inden for arbejdsmarkedsrelationer, der er 
baseret på frivillighed. 
Men regeringen erkender, at den kan medvirke til, at der indføres 
arbejdstagermedbestemmelse ad frivillighedens vej. Regeringen kan 
arbejde for dette mål på fire felter: 
(i) God erhvervspraksis 
Regeringen kan arbejde for og tilskynde til, at 
virksomhederne følger god erhvervspraksis. 
(1 i) Særorganisationer. erhvervsorganisationer oa faglige 
organisat ioner 
Regeringen støtter de initiativer, der tages af 
erhvervsorganisationer, særorganisationer og faglige 
organisationer. 
(i i i) Forskning 
Regeringen sponsorerer og støtter forskellige former for 
forskning i medarbejderindflydelse. 
(iv) Økonom i sk demokrati 
Regeringen er overbevist om, at det er af værdi for både 
arbejdsgivere og arbejdstagere, at arbejdstagerne har en 
økonomisk interesse i den virksomhed, hvori de arbejder. Som 
aktionærer får arbejdstagerne en helt ny interesse i 
virksomhedens succes og får information om virksomhedens 
overordnede målsætninger og resultater. 
Aktietegningsordninger bidrager til, at arbejdstagerne i 
højere grad identificerer sig med deres virksomhed og dens 
resultater, og de er normalt kombineret med andre former for 
medarbejder indflydelse. 
Regeringen har indført en række skattelettelser med henblik på 
indførelse af forskellige former for Økonomisk demokrati. Det 
Forenede Kongerige er blandt de lande i Europa, der er længst fremme 
med hensyn til at støtte arbejdstagernes økonomiske engagement i 
virksomhederne, og der oprettes hele tiden nye ordninger. Elleve ud 
af de sidste tolv budgetter, som finansministeren har forelagt, har 
omfattet skattelettelser på dette område. 
Der er til dato registreret næsten 2 000 aktionærordninger, der 
omfatter samtlige medarbejdere i virksomheden. Ved udgangen af 
februar 1991 fandtes der 4 700 frivillige medarbejderaktionær-
87 -
ordninger. Også ved udgangen af februar 1991 var der registreret 
1 245 udbyttedelingsordninger, der omfattede 285 000 arbejdstagere. 
FRI BEVÆGELIGHED 
Den britiske regering anerkender, at friheden til at tage arbejde og 
levere tjenesteydelser overalt i Fællesskabet er af afgørende 
betydning både for de enkelte EF-borgere og for erhvervslivet, især 
efter gennemførelsen af det indre marked. 
Alle EF-borgere, bortset fra spanske og portugisiske, kan frit rejse 
ind og bosætte sig i Det Forenede Kongerige for at søge eller påtage 
sig lønnet beskæftigelse, starte selvstændig virksomhed eller levere 
eller modtage tjenesteydelser mod betaling. Det Forenede Kongerige 
støttede den forordning, der blev vedtaget af Rådet 
(socialministrene) den 25. Juni, og som indebærer en afkortning af 
den overgangsperiode, der gælder for Spanien og Portugal^1). 
Enkeltpersoner er ikke underlagt restriktioner med hensyn til 
karakteren eller arten af den form for erhvervsaktivitet, de måtte 
påtage sig (bortset fra de regler, der måtte gælde også for britiske 
statsborgere), og de har således helt de samme muligheder som 
britiske statsborgere med hensyn til at tage beskæftigelse, oprette 
virksomhed og udøve liberale erhver. De er også dækket af den samme 
beskyttelseslovgivning vedrørende arbejdsvilkår som de britiske 
arbejdstagere, så de er sikret fuldstændig ligebehandling i forhold 
t i I disse. 
Det Forenede Kongerige støtter også fuldtud EF's bestræbelser på at 
fjerne de hindringer, der opstår som følge af manglende anerkendelse 
af eksamensbeviser eller dertil svarende erhvervskvalifikationer. De 
britiske bestemmelser, der indebærer fuld gennemførelse af direktiv 
89/48/EØF (om indførelse af en generel ordning for gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende 
videregående uddannelser af mindst tre års varighed) trådte i kraft 
den 17. april 1991. Det Forenede Kongerige er det andet medlemsland, 
der har gennemført direktivet fuldtud. 
Direktivet blev gennemført for læreres vedkommende i efteråret 1989, 
og siden da har 1 698 lærere fra resten af EF fået status som 
autoriserede lærere, hvorefter de kan undervise i Det Forenede 
Konger ige. 
Det Forenede Kongerige er et af de ledende deltagerlande i ERASMUS, 
Den Europæiske Handlingsplan med henblik på Øget Mobilitet blandt 
Universitetsstuderende, som tager sigte på at øge den fri 
bevægelighed for studerende inden for de højere uddannelser i EF og 
skabe et tættere samarbejde mellem uddannelsesinstitutionerne. Inden 
for ERASMUS er der indført et "European Credit Transfer Scheme" 
(ECTS), hvorefter der kan overføres eksamenskarakterer og 
studiebeviser mellem medlemslandene. Det kræver, at de højere 
(1) Der skal dog gøres opmærksom på Rådets forordning (EØF) nr. 
21/94/91 af 25. juni 1991 om den overgangsperiode, som gælder 
for arbejdskraftens frie bevægelighed mellem Spanien og Portugal 
på den ene side og de øvrige medlemsstater på anden side - EFT 
nr. L 206 af 29. jul i 1991, s. 1. 
- 88 
uddannelsesinstitutioner over hele EF fuldtud anerkender de 
deltagende studenters akademiske arbejde. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Det er den britiske regerings overordnede mål at udvikle systemer, 
som sætter den enkelte i stand til at bygge videre på sine 
kvalifikationer og erfaringer i hele arbejdslivet, som opfylder både 
arbejdsgiveres og arbejdstageres behov, som kan formidles ved hjælp 
af en lang række omkostningseffektive midler, og som kan reagere 
fleksibelt på ændringer i behovene. 
Med henblik herpå er der for nylig opstillet seks prioriterede mål 
på erhvervsuddannelsesområdet for 1990'erne: 
Arbejdsgiverne må investere mere effektivt i de 
kvalifikationer, deres virksomheder har behov for; 
de unge må have den fornødne motivation til at udnytte deres 
eget potentiel fuldtud og udvikle deres evner og færdigheder; 
den enkelte må overbevises om, at uddannelse betaler sig, og 
at de bør påtage sig et større ansvar for deres egen 
udvikling; 
de arbejdsløse, og de personer, der er vanskeligt stillet på 
jobmarkedet, skal have hjælp til at komme tilbage i 
beskæftigelse og udvikle deres færdigheder fuldtud; 
undervisnings- og uddannelsesinstitutionerne skal levere 
fleksible uddannelsestilbud af høj kvalitet, som imødekommer 
både den enkelte arbejdstagers og arbejdsgivernes behov; 
i værksætterinitiativer skal opmuntres overalt i økonomien, 
især gennem fortsat vækst i antallet af små virksomheder og 
selvstændig beskæft igese. 
Der er allerede indført ordninger, der tager sigte på at opfylde 
disse målsætninger, eller også vil det ske inden for nær fremtid: 
Et nationalt netværk af operationelle TECs (Training and 
Enterprise Councils) og LECs (Local Enterprise Companies), 
som er lokalt baserede arbejdsgiverstyrede organisationer, 
der skal tilpasse uddannelses- og iværksætteraktiviteterne 
efter de skiftende forbrugerbehov; 
et omfattende netværk af frivillige, arbejdsgiverstyrede, 
uafhængige "Industry Training Organisations", som er ved at 
blive oprettet. En af deres vigtigste opgaver bliver at 
indføre et system, der holder TECs informeret om behovene i 
de forskellige sektorer på arbejdsmarkedet; 
et nationalt sæt regler omkring "National Vocational 
Qualifications" baseret på kompetence- og 
kval ifikationsnormer, defineret af førende organer, der 
repræsenterer de forskellige sektorer inden for industri og 
handel, skal sikre, at erhvervsuddanne Isesti I buddene svarer 
- 89 -
til behovene i forbindelse med de enkelte jobs, og vejlede de 
enkelte arbejdstagere gennem uddannelsesforløbet. 
Den britiske regering vil afsætte over 2,7 mia £ til uddannelse, 
iværksætterstøtte og erhvervsrettet undervisning i 1991/92, hvilket 
i faste priser er 2 1/2 gang så meget som i 1978/79. Arbejdsgiverne, 
som har det største ansvar for erhvervsuddannelserne, anslås at 
bruge ca. 20 mia £ om året på uddannelse og udvikling. Over 85% 
flere arbejdstagere modtog en eller anden form for uddannelse i 
foråret 1990 end i den tilsvarende periode seks år tidligere. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Den britiske regering erkender, at kvinderne yder et væsentlig 
bidrag til landets økonomiske og sociale liv, og støtter helhjertet 
ligestilling mellem kønnene på alle områder i tilværelsen. Der er 
gjort store fremskridt med hensyn til lige muligheder for mænd og 
kvinder i de seneste år, og det er tydeligt, at 
ligestillingspolitikken virker efter hensigten. 
Næsten halvdelen af den civile arbejdsstyrke i beskæftigelse er 
kvinder, og det er den højeste erhvervsfrekvens for kvinder i 
Vesteuropa; 12 mio kvinder er i beskæftigelse, og det er mere end i 
noget andet vesteuropæisk land. Det Forenede Kongerige er det eneste 
EF-land, hvor arbejdsløsheden blandt kvinder er lavere end blandt 
mænd. Der er langt flere kvinder end nogensinde tidligere i ledende 
stillinger, i liberale erhverv og under uddannelse til liberale 
erhverv; i dag er således en fjerdedel af alle læger, tandlæger, 
optikere, advokater og dyrlæger i Det Forenede Kongerige kvinder. 
Li gest 11 i ingslovgivningen 
Der er i Det Forenede Kongerige en ganske omfattende lovgivning om 
forbud mod forskelsbehandling mellem kønnene generelt; specielt på 
beskæftigelsesområdet er der i "Equal Pay Aet" af 1970 bestemmelser 
om ligeløn, hvis en mand og en kvinde, der arbejder for den samme 
eller for en tilknyttet arbejdsgiver, udfører samme arbejde eller 
stort set samme arbejde eller arbejde, der bedømmes som værende det 
samme på grundlag af en Jobevaluer ingsundersøge I se. Princippet blev 
kraftigt udvidet ved "Equal Pay (Amendment) Regulations" af 1986, så 
det nu også dækker arbejde af samme værdi. Kvindernes gennemsnitlige 
timeløn i forhold til mændenes, som i øjeblikket er højere end nogen 
sinde, er steget fra under to tredjedele i 1970, da den britiske 
"Equal Pay Aet" blev indført, til over tre fjerdedele i 1990. 
"Sex Discrimination Act" af 1975 dækker en lang række områder i 
dagligdagen, som har direkte elier indirekte betydning for de lige 
muligheder for mænd og kvinder på arbejdsmarkedet. I henhold til 
denne lov er forskelsbehandling på grundlag af køn inden for 
beskæftigelse, undervisning og levering af varer, servicefunktioner 
og tjenesteydelser samt tilvejebringelse af lokaler generelt 
forbudt. Denne lov forbyder også diskriminering og en lang række 
andre handlinger, herunder diskriminerende annoncering og 
meddelagtighed i diskriminerende handlinger. Loven giver også 
mulighed for positive foranstaltninger under visse omstændigheder, 
- 90 -
f.eks. i forbindelse med uddannelse og med hensyn til valg til 
ledende poster i fagforeninger, meneden tillader ikke positiv 
forskelsbehandling. Loven omhandler også personer, der udsættes for 
sexuel chikane, og beskytter dem imod enhver form for 
diskr iminer ing. 
Klager over forskelsbehandling indgives til arbejdsretterne. Det 
Forenede Kongerige har gennemført tre EF-direktiver om ligestilling 
på arbejdsmarkedet. 
Andre initiativer 
Vedtagelse af en ligestillingslov er ikke nok til at skabe et 
samfund med lige muligheder for mænd og kvinder. F.eks. vil en lov, 
der indebærer uforholdsmæssigt større omkostninger for 
arbejdsgiverne ved at ' beskæftige kvindelige arbejdstagere, være 
ødelæggende for beskæftigelsen uden at virke som et incitament til 
at skabe større ligestilling. Forskellige initiativer uden for det 
lovgivningsmæssige område er lige så vigtige; der kan gøres meget 
for at skabe en holdningsændring ved at oplyse befolkningen bedre om 
problemet. 
"Equal Opportunities Commission" (EOC) har til opgave at arbejde for 
afskaffelse af forskelsbehandling og fremme lige muligheder for mænd 
og kvinder generelt. EOC kan tilbyde gratis hjælp og rådgivning til 
alle, der føler, at de er blevet udsat for forskelsbehandling. Den 
kan også behandle klager og har beføjelse til at meddele 
arbejdsgivere "forskelsbehandlingsadvarsler". 
Også regeringen arbejder på at skabe øget ligestilling ved at 
tilskynde kvinder til at overveje at påtage sig andet end 
traditionel kvindebeskæftigelse og tage uddannelser uden for de 
traditionelle kvindefag; der gøres meget for at tilbyde Jobrelateret 
uddannelse. F.eks. kan "Employment Training and Youth Training 
Schemes" hjælpe kvinder tilbage i beskæftigelse eller hjælpe dem med 
at få beskæftigelse inden for fag, der hidtil har været betragtet 
som traditionelle mandefag. 
Nye arbejdsmønstre som f.eks. jobdeling, deltidsarbejde, 
karrierepauser og frivillig forældreorlov gør det lettere for 
kvinderne at kombinere arbejde og familieliv og støttes da også af 
regeringen. Naturligvis må det arbejde, der udføres af kvinder, der 
selv ønsker at forblive i hjemmet for at passe deres børn, ikke 
undervurderes; det vigtigste er, at kvinderne selv frit kan vælge. 
Nyere initiativer 
Der blev i 1986 nedsat et ministerielt udvalg om kvindespørgsmål, 
der skulle koordinere regeringens politik på de områder, der er af 
betydning for kvinderne. Tretten forskellige ministerier er 
repræsenteret i udvalget. 
Ligesti I Iingsbestemmelserne i "Broadcasting Act" af 1990 tilstræber 
at bygge på den eksisterende ligestillingspolitik for at udvirke, at 
flere ledende redaktionsposter besættes med kvinder, og sikrer, at 
kvinderne er rimeligt og positivt repræsenteret. Kravet om 
- 91 -
kvindernes repræsentation på de forskellige niveauer i 
organisationen er en lovfæstet betingelse på lige fod med de øvrige 
forudsætninger for, at radio- og fjernsynsselskaber kan få 
sendet i I ladelse. 
Børnepasning og mulighederne for at forene arbejde og faml Ilemæssige 
forplIgtelser 
Familierne skal selv bestemme, hvorvidt moderen skal påtage sig 
lønnet arbejde uden for hjemmet og i givet fald på hvilket grundlag. 
Men regeringen erkender, at det er vigtigt, at der kan tilbydes 
fleksibel arbejdstid, fleksible arbejdsvilkår og gode 
børnepasningsmuligheder for udearbejdende forældre. 
Det forventes, at det bliver kvinderne, der tegner sig for 95% af 
stigningen i arbejdsstyrken i løbet af det kommende tiår i Det 
Forenede Kongerige. Arbejdsgiverne tilbyder i stigende grad 
arbejdstider og arbejdsvilkår, der skal lette denne udvikling. 
Der er også sket en markant positiv udvikling i antallet af 
børnepasningsfaciI iteter. Skattereformerne i 1990 giver nu 
arbejdstagerne skattelettelser for ydelser, der betales af 
arbejdsgiveren til børnepasning. Der er i årenes løb udarbejdet en 
lang række forskellige børnepasningstilbud, hvoraf den frivillige 
sektor og den private sektor tegner sig for en betydelig del. Dette 
betragtes som værende et sundt grundlag for den fremtidige 
udv i kI i ng. 
SUNDHED OG SIKKERHED 
Det Forenede Kongerige har i over 150 år ført an med hensyn til at 
beskytte arbejdstageres sundhed og sikkerhed gennem lovgivningen. 
Den nuværende lovgivning udgør et solidt og effektivt grundlag for 
at opretholde, forbedre og skærpe kravene til arbejdspladsen i 
relation til sundhed og sikkerhed. Alle, der har med arbejde at 
gøre, har visse lovfæstede forpligtelser, der tager sigte på at 
beskytte ikke blot arbejdstagerne, men også de selvstændigt 
beskæftigede og offentligheden mod sundheds- og sikkerhedsmæssige 
risici som følge af arbejdsaktiviteter. 
Den britiske sunheds- og sikkerhedslovgivning er baseret på den 
forudsætning, at alle, der har med arbejde at gøre (arbejdsgivere, 
arbejdstagere, selvstændigt beskæftigede osv.) må samarbejde for at 
opfylde deres forpligtelser i relation til sundhed og sikkerhed. 
Lovgivningen indeholder derfor generelle krav om informering, 
uddannelse og høring samt mere specifikke krav, hvor der er behov 
derfor. I en rapport for nylig fra EF-Kommissionen anføres det, at 
det britiske system med arbejdernes medansvar for sundheden og 
sikkerheden er et af de mest effektive i EF. 
Den britiske lovgivningsmodel er baseret på en grundig vurdering af 
risikomomenterne og på fornuftige lægelige og tekniske kriterier som 
grundlag for relevante og effektive kontrolforanstaltninger. Der er 
lagt stor vægt på omfattende høringer af alle involverede parter om 
forslag til nye lovbestemmelser. 
- 92 -
De britiske sundheds- og sikkerhedskrav er blandt de strengeste i 
EF. Det fremgik af en HSE-undersøgelse for nylig, som viste, at de 
britiske ulykkesstatistikker er forholdsvis lave i de fleste 
henseender sammenholdt med de andre store EF-1 ånde. 
SÆRLIGE GRUPPER 
I. Unge 
Unge i beskæft i gel se 
Alle arbejdstagere i Det Forenede Kongerige, herunder unge og børn, 
der arbejder, er dækket af den samme omfattende sundheds- og 
sikkerhedslovgivning, som gælder for alle arbejdstagere. 
Desuden er unge arbejdstagere yderligere beskyttet af regler for, i 
hvilket omfang de kan arbejde i særligt risikofyldte industrier 
eller med særligt farlige stoffer. 
Ulykkesstatistikkerne viser, at unge arbejdstagere (16-19 år) har 
færre ulykker end arbejdstagerne generelt. 
Minimumsalderen for fuldt idsbeskæft i gel se er 16 år, det samme som 
den lovfæstede aldersgrænse for afslutning af den obligatoriske 
skolegang. Børn på 13 år og derover kan beskæftiges med lettere 
ikke-industrielt arbejde, hvor dette ikke indebærer nogen risiko for 
dem og ikke griber ind i deres skolegang. 
Unge og skolebørn er også omfattet af den omfattende 
beskytte I ses lovgivning vedrørende ansættelses- og arbejdsvilkår samt 
af Iigesti I I ingslovgivningen; den eneste undtagelse er 
bestemmelserne om kollektive afskedigelser. 
Unges erhvervsuddanne Isesmu11gheder 
Regeringen tillægger de unges erhvervsuddannelse den allerstørste 
betydning. Inden for det seneste tiår er der sket en voldsom ændring 
i det britiske undervisnings- og erhvervsuddannelsessystem. Der er 
gennemført omfattende reformer, støttet af øgede bevillinger til 
området. Både forældre, børn og unge har nu nogle valgmuligheder, 
som slet ikke fandtes for generationen før dem. 
Regeringens politik tager sigte på at give de unge øgede muligheder 
og højne hele uddannelsesniveauet. Målsætningen er at give alle unge 
chancen for at udnytte deres evner og få den bedst mulige start i 
I ivet. 
Den 20. maj 1991 offentliggjorde regeringen en hvidbog "Education 
and Training for the Twenty-First Century". De vigtigste politiske 
tiltag i denne hvidbog er følgende: 
Hurtigere indførelse af "National Vocational Qualifications" 
(NVQs) i de videregående uddannelser og udvikling af en række 
generel le NVQs; 
- 93 -
akademiske og erhvervsfaglige kvalifikationer skal 
respekteres lige højt, og det skal være lettere at bevæge sig 
mellem de to uddannelsesretninger; 
skolernes afgangsklasser og de tekniske skoler skal give 
børnene langt flere tilbud, så de unges muligheder ikke 
begrænses med hensyn til, hvilken uddannelse de kan vælge, og 
hvor de kan tage den; 
TECs skal have større mulighed for at skaffe arbejdsgiverne 
indflydelse på uddannelsesområdet og arbejde for, at 
arbejdsgivere og uddannelsesinstitutioner støtter hinanden; 
flere unge skal tilskyndes til at tage en erhvervsuddannelse 
gennem tilbud om et uddannelsesbevis-, 
bedre kontakt mellem skoler og arbejdsgivere for at sikre, at 
eleverne får et godt begreb om arbejdslivet, før de går ud af 
skolen; 
alle unge skal informeres og orienteres bedre i 16-års 
alderen om deres valgmuligheder, men iøvrigt også undervejs i 
resten af uddannelsesforløbet; 
muligheder og incitamenter for unge til at gøre mere ud af 
uddannelsen; 
de tekniske skoler skal være friere stillet til at give flere 
uddannelsestilbud og reagere mere fleksibelt på deres 
"kunders" behov. 
Et andet regeringsinitiativ er "Youth Training" (YT), der er et 
uddannelsesprogram, som tager sigte på at formidle en bredt baseret 
undervisning og erhvervsfaglig uddannelse, hovedsagelig til 16-17-
årige, og give dem bedre kvalifikationer, når de skal træde ind på 
arbejdsmarkedet. 
I henhold til "Youth Training Guarantee" har alle arbejdsløse unge i 
alderen 16-17 år ret til at blive optaget på et egnet YT-program og 
uddanne sig der. 
Ca. 350 000 unge er i øjeblikket under uddannelse sammenholdt med de 
6 000 unge, som var omfattet af regeringens uddannelsesprogrammer i 
1978. Andelen af 16-årige, der i 1988 var i gang med en fuldtids-
eller deltidsuddannelse var over 90%. For 16-18-årige var tallet 69% 
sammenholdt med 64% i 1984. 
11. Hand i cappede 
I Det Forenede Kongerige findes der en lang række tilbud til 
handicappede fra sundhedsmyndighederne, lokale myndigheder, 
frivillige organisationer, "Training and Enterprise Councils" og 
"Local Enterprise Companies" og arbejdsformidlingen. Disse tilbud 
dækker et meget bredt spektrum: Lægehjælp, pasning og pleje, 
omskoling, fysisk genoptræning, forskellige former for hjælpemidler, 
hjælp i hjemmet, ferierejser, tilskud til hjælpere, adgang til 
information om lokale servicefaciliteter og en særlig 
arbejdsformidling for beskæftigede eller arbejdsløse handicappede. 
- 94 -
Desuden er der en omfattende ordning med sociale ydelser til syge og 
handicappede. 
Beskæftigelse og uddannelse 
De britiske uddannelses- og beskæftigelsesprogrammer er udformet med 
henblik på at tilskynde til lige muligheder også med hensyn til 
adgangen til beskæftigelse og uddannelse, hjælpe handicappede til 
gradvis at kunne klare sig på det åbne beskæftigeIsesmarked og 
arbejde for, at handicappede på arbejdspladserne kan bevare deres 
job og videreudvikle deres færdigheder. Mange handicappede benytter 
sig af de almindelige servicetilbud, men der findes også en lang 
række specielle tilbud omkring arbejdsformidling, fremme af 
ordentlige ansættelses- og arbejdsvilkår, rådgivning, beskatning, 
omskoling og uddannelse. Der findes specielle ordninger, der er 
udarbejdet med henblik på at overvinde de særlige hindringer for 
handicappede i relation til beskæftigelse og uddannelse, og stærkt 
handicappede kan hjælpes via det beskyttede beskæftigelsesprogram. 
De forskellige programmer og servicetilbud er udviklet med henblik 
på at imødekomme både lokale og individuelle behov. Siden april 1991 
har det været regeringens mål at sikre, at arbejdsløse handicappede 
får tilbudt en plads på en af statens fire store beskæftigelses- og 
uddannelsesprogrammer. Der vil om kort tid blive truffet en række 
politiske beslutninger af betydning for beskæftigelses- og 
uddanne Isestilbuddene til de handicappede; i øjeblikket er man ved 
at vurdere resultaterne af to omfattende høringer, som blev 
gennemført i 1990. 
Sociale ydelser 
I Det Forenede Kongerige findes der en lang række offentlige ydelser 
til syge og handicappede; der udbetales hvert år 11,95 mio £ 
(overslag for 1991/92). Disse ydelser er suppleret med et 
veludviklet system af erhvervsmæssige ydelser. Handicappede kan få 
hjælp til at opretholde deres indkomstniveau dels gennem 
bidragsbaserede sikringsordninger, dels gennem ikke-bidragsbaserede 
ydelser. De forhøjelser af de ikke bidragsbaserede ydelser, der blev 
foretaget i december 1990, betyder, at der bevilges flere penge til 
personer, som er handicappet fra fødslen, eller som bliver 
uarbejdsdygtige tidligt i tilværelsen. Der ydes også tilskud til 
dækning af de ekstra omkostninger ved et handicap via 
bidragsbaserede ordninger, "Attendance Allowance" og "Mobility 
Allowance". Undersøgelser foretaget for nylig viser, at dette er en 
meget effektiv metode ti I at hjælpe over 1 mio stærkt handicappede. 
I de seneste år har Det Forenede Kongerige forbedret reglerne om 
ydelser til handicappede, så de svarer bedre til deres behov og 
omstændigheder. Fra april 1992 indføres der et nyt ekstra 
omkostningsti I skud, "Disability Living Allowance", så den hjælp, der 
ydes i øjeblikket, bliver endnu bedre. Samtidig skal der indføres en 
ny form for ydelse, "Disability Working Allowance", for at gøre 
handicappede mere uafhængige ved at hjælpe dem, der ønsker at 
arbejde, med at gennemføre det. 
95 
III. Ældre 
I Det Forenede Kongerige udbetales der pension til alle kvinder over 
60 år og alle mænd over 65 år, som opfylder et minimumskrav om 
bidrag ti I en pensionsordning, mens de har været erhvervsaktive. Som 
noget ganske enestående kan der også udbetales pension til kvinder, 
baseret helt eller delvis på deres nuværende, tidligere eller afdøde 
ægtemands bidrag, hvis dette giver dem en bedre pension end den, der 
er baseret på deres egne bidrag. Desuden kan der udbetales en 
tillægspension afhængigt af niveauet for de lønindtægter, den 
pågældende har haft siden 1978; der udbetales ekstrabeløb til 
pensionister over 80 år, og der kan også udbetales forhøjet pension 
til personer, som forsørger en anden voksen, eller som har 
forsørgerpligt over for børn. Regeringen er ifølge loven forpligtet 
til at forhøje pensionen hvert år i takt med priserne, så den 
bevarer sin værdi. Regeringen har længe været tilhænger af 
princippet om samme pensionsalder for mænd og kvinder, men det er så 
kompliceret et spørgsmål, at der først kan stilles forslag om en 
sådan lovændring, når de forskellige Økonomiske forudsætninger, 
demografiske faktorer og offentlighedens forventninger til pensions­
udbetalingerne er blevet grundigt undersøgt. 
! tilslutning til den offentlige pension støtter regeringen 
forskellige pensionsordninger, der sikrer folk yderligere, så 
pensioneringen ikke medfører en voldsom indkomstnedgang. Der findes 
f.eks. private pensionsordninger, erhvervsmæssige pensionsordninger 
og opsparingsordninger. Alle over pensionsalderen, som alligevel har 
utilstrækkelige midler, kan ansøge om "Income Support", "Housing 
Benefit" og "Community Charge Benefit". Der kan udbetales forhøjet 
"Income Support" til ældre på plejehjem. 
Den gennemsnitlige nettoindkomst for personer over pensionsalderen 
steg med 31% fra 1979 til 1987; halvdelen af alle pensionerede 
ægtepar og enlige pensionister modtager en erhvervspension fra en 
tidligere arbejdsgiver. Erhvervspensioner tegnede sig i 1987 for en 
femtedel af pensionisternes gennemsnitsindkomster. Pensionisternes 
realindkomst steg hurtigere end for resten af befolkningen fra 1979 
til 1987. 
SOCIAL TRYGHED 
Det generelle sigte med det britiske socialsikringssystem er at 
etablere et effektivt økonomisk sikkerhedsnet under skyldig 
hensyntagen til den generelle økonomiske og sociale politik. Den 
eksisterende struktur har gjort det muligt at kanalisere 
ressourcerne mere effektivt til de personer, der har størst behov, 
hvorved man opmuntrer til øget selvstændighed og tilskynder folk til 
at vende tilbage til arbejdsmarkedet. Den landsdækkende sociale 
bistandsordning sikrer alle befolkningsgrupper en rimelig indkomst 
uden tidsbegrænsninger, og det gælder også ældre, syge, enlige 
forsørgere og arbejdsløse. De årlige udgifter til sociale ydelser er 
steget med 17 mia £ i de seneste ti år til 55,9 mia £ i 1990/91. 
For arbejdstagere og personer, der tidligere har haft beskæftigelse, 
findes der bidragsbaserede ordninger til dækning af 
uarbejdsdygtighed i forbindelse med graviditet, barsel og sygdom 
samt arbejdsløshed; desuden findes der i kke-b i dragsbaserede 
- 96 -
ordninger, som yder økonomisk hjælp til alvorligt syge eller 
handicappede (herunder personer, der er blevet handicappet som følge 
af en arbejdsulykke) og personer, der passer syge og handicappede. 
"Income Support" -ordningen sikrer en tilstrækkelig indkomst til 
personer, som ikke har fuldtidsarbejde. Den offentlige bistand 
kanaliserer hjælpen til dem, der har særlige behov, idet der betales 
højere beløb til familier, enlige forsørgere, ældre, syge og 
handicappede. Over 4 mio personer får udbetalt en "Income Support"-
ydelse. 
Inden for de seneste to år er der gennemført en række nye 
initiativer. De omfatter en kraftig stigning i indkomststøtten til 
pensionister udover de almindelige årlige forhøjelser, hvilket 
koster staten 300 mio £, og et nyt tilskud for personer, som passer 
syge og handicappede, blev indført i oktober 1990. 
"Family Credit"-ordn ingen sikrer tilskud til lave indkomster i 
familier med børn (herunder enlige forsørgere) og er samtidig et 
incitament for folk til at vende tilbage til arbejdsmarkedet. 
Regeringen har bebudet en række forslag om nedsættelse af antallet 
af krævede arbejdstimer for at kunne få udbetalt støtte og udvidelse 
af betingelserne for at blive støtteberettiget til at omfatte langt 
flere personer. Det er et stort fremskridt, som er helt enestående i 
Europa, og som på afgørende måde kombinere behovet for bistand fra 
det offentlige med ønsket om at vende tilbage til (og forblive i) 
arbejde. Overgangen til beskæftigelse er blevet gjort lettere ved, 
at folks berettigelse til ydelserne nu vurderes på grundlag af 
nettoindkomsten i stedet for bruttoindkomsten, således at folk nu 
ikke længere stilles ringere, når ydelserne bortfalder, fordi 
indtægterne st iger. 
"Housing Benefit" udbetales som en hjælp til dækning af 
boligomkostninger og kommunale skatter for personer, der får 
udbetalt indkomststøtte, eller hvis indkomst fra andre kilder ligger 
på tilsvarende niveau. 
FRANKR I G 
- 98 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmål 1 
I bekendtgørelse nr. 81-405 af 28. april 1981, som gennemfører bl.a. 
direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 og 64/360/EØF af 15. oktober 
1968 i fransk lovgivning, er det i paragraf 6 og 13 fastsat, at 
opholdstilladelse ikke kan nægtes en arbejdstager, der er omfattet 
af bestemmelserne om fri bevægelighed, medmindre det er begrundet i 
hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller 
den offentlige sundhed. 
Spørgsmål 2 
De franske myndigheder overvåger iværksættelsen af de bestemmelser, 
der sikrer arbejdstagere, som er statsborgere i andre EF-lande, 
opholdsret i Frankrig. 
Arbejdstagere fra andre EF-lande har adgang til alle erhverv og fag 
på samme vilkår, som gælder for franske statsborgere. 
Med forbehold af de fremskridt, der kan opnås med hensyn til 
ækvivalens mellem eksamensbeviser, forekommer den største hindring 
for arbejdstagernes frie bevægelighed dog fortsat i høj grad at 
ligge i den manglende anerkendelse af erhvervskompetence. 
Nye initiativer 
Det vigtigste nye initiativ med henblik på at sikre fri bevægelighed 
er et lovforslag "indeholdende forskellige bestemmelser vedrørende 
offentligt ansatte", som i øjeblikket er til behandling. I henhold 
til dette lovforslag skal der indsættes en paragraf 5 a) i 
tjenestemandsvedtægten (lov af 13. juli 1983), hvorefter 
statsborgere fra andre EF-lande kan få adgang til visse 
sti I Iingsområder og stillingsgrupper i den offentlige sektor i 
Frankr ig. 
Den planlagte åbning vil blive iværksat gennem en ændring af de 
særlige vedtægter, der gælder for de forskellige kategorier af 
offentligt ansatte. Vedtægterne skal udtrykkeligt give udenlandske 
ansøgere mulighed for at søge disse stillinger og melde sig til 
udvælgelsesprøverne; eventuelle restriktioner vedrørende bestemte 
stillinger inden for de pågældende områder skal også fremgå klart af 
vedtægterne. 
Spørgsmål 3 
I henhold til artikel 10 i forordning 1612/68/EØF, hvis indhold er 
gengivet i bekendtgørelse nr. 81-405 af 28. april 1981, artikel 1, 
paragraf k), har de familiemedlemmer, der er omfattet af reglerne om 
familiesammenføring, ret ti I at tage bopæl hos arbejdstageren. 
De familiemedlemmer, der bor hos en arbejdstager, der er statsborger 
i et andet EF-land, behandles på lige fod med franske statsborgere 
- 99 -
og er omfattet af alle de bestemmelser, der gælder for disse med 
hensyn til socialhjælp, bolighjælp og boliglån, erhvervsuddannelse, 
stipendier, social tryghed osv. 
Anerkendelse af eksamensbeviser 
Der må sondres klart mellem anerkendelse af eksamensbeviser for 
akademiske uddannelser og eksamensbeviser for erhvervsuddannelser. 
I Frankrig blander staten sig ikke i spørgsmålet om anerkendelse af 
akademiske eksamensbeviser, som henhører under de højere 
uddannelsesinstitutioners egen kompetence. 
Men det franske undervisningsministerium støtter via institutionen 
NAR IC (National Academic Recognition Information Centre) øget 
mobilitet blandt studerende, lærere og forskere inden for 
Fællesskabet ved at skaffe dem oplysninger om studie- og 
undervisningsforløb på universiteter i udlandet. 
Spørgsmålet om anerkendelse af erhvervsuddanne Isesbevi ser indgår som 
led i gennemførelsen af direktivet af 21. december 1988 om 
indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af 
eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående 
uddannelser af mindst tre års varighed. Dette direktiv er i 
øjeblikket ved at blive gennemført i de forvaltningsgrene, der er 
ansvarlige for de forskellige erhverv, for hvilke der gælder særlige 
regler. 
Desuden arrangerer forskellige erhvervsuddanne Isesorganer i 
samarbejde med tilsvarende organer i andre EF-lande, under 
tilskyndelse af EF-programmerne eller på eget initiativ, 
erhvervsuddanne Isesforløb, som er fælles for disse to eller tre 
eller fire organer fra forskellige lande. 
De uddannelsesbeviser, der udstedes efter afslutningen af sådanne 
fælles uddannelsesforløb, er enten et fælles eksamensbevis, eller et 
bevis, der attesteres gensidigt af uddanne Isesorganerne. De vil 
derefter kunne anerkendes af arbejdsgiverorganisationer som f.eks. 
brancheforeninger o.Iign. 
Grænsearbejdere 
Man tilstræber at forbedre leve- og arbejdsvilkårene for 
grænsearbejdere med en række bestemmelser, som i overensstemmelse 
med forordning 1408/71/EØF (artikel 68 og 71) sikrer dem 
arbejdsløshedsydelse. En grænsearbejder, der bliver arbejdsløs, får 
udbetalt arbejdsløshedsydelse i bopælslandet i henhold til de 
gældende bestemmelser i det pågældende land, som om han havde været 
undergivet denne lovgivning i den periode, han sidst havde 
beskæft i gel se. 
Når beregningen af ydelserne er baseret på den tidligere løn, tages 
der hensyn til den pågældendes senest udbetalte løn (Fell inger­
dommen af 28. februar 1980). 
Følgelig får en grænsearbejder, der er bosiddende i Frankrig, 
udbetalt arbejdsløshedsydelse af ASSEDIC i henhold til de franske 
regler og på grundlag af den senest udbetalte løn. 
- 100 -
Hertil kommer en række foranstaltninger som f.eks. oprettelse af 
"EF-arbeJdsmarkedsrådgivningskontorer". Disse kontorer skal give 
grænsearbejderne på begge sider af grænserne informationer om leve-
og arbejdsvilkårene i det land, hvor de arbejder. Foreløbig fungerer 
et sådant arbejdsmarkedsrådgivningskontor som forsøg mellem Nord Pas 
de Caiais og Hainaut; kontoret benytter sig både af den vallonske 
arbejdsformidlingstJeneste og af ANPE. 
Der er planer om at oprette flere EF-
arbejdsmarkedsrådgivningskontorer, bl.a. mellem Rhône Alpes og 
Norditalien. 
Endelig skal nævnes udvekslingen af tilbud af ledige jobs på edb 
mellem arbejdsformidlingstjenesterne i: 
Val Ionien (Belgien) og Nord Pas de Caiais 
Baden WUrttemberg og Lorraine 
Saarland/Rheinland-Pfalz og Alsace 
Der findes også sådanne systemer mellem Piémont (Italien) og Rhône 
Alpes, men de er endnu ikke kørt ind på edb. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Spørgsmål 4 
Udover de særlige betingelser og egnethedskrav, der gælder for visse 
erhverv, er der ingen generelle bestemmelser, der forbyder visse 
persongrupper adgang til beskæftigelse. 
Spørgsmål 5 
Rimelig løn 
Retten til frit at fastsætte lønnen er et grundlæggende princip i 
den franske arbejdsmarkedslovgivning. Virksomhedslederen er frit 
stillet med hensyn til at fastsætte hvordan og hvor meget, 
arbejdstageren skal lønnes, og denne er ligeledes helt frit stillet 
med hensyn til at acceptere eller afvise det. Men denne rettighed 
udøves dog inden for en Juridisk ramme, der sætter visse grænser i 
form af lovfæstede og overenskomstmæssige garantier. 
Den såkaldte "dyrtids- og vækstregulerede mindsteløn" (SMIC) sikrer 
de lavestlønnede, at de kan bevare deres købekraft. SMIC blev 
indført ved lov af 2. Januar 1970 og er en timeløn, hvis købekraft 
er sikret ved en indeksregulering baseret på udviklingen i det 
nationale forbruger indeks. Men for også at sikre, at disse 
lønmodtagere får fordel af den økonomiske udvikling i landet, 
reguleres SMIC også på grundlag af den almindelige økonomiske 
udvikling. Den årlige stigning i SMIC's købekraft skal således være 
mindst halvdelen af stigningen i den gennemsnitlige timeløns 
købekraft. I øjeblikket er SMIC (pr. 1. juli 1990) 32,66 FF i timen, 
dvs. 5 519,54 FF brutto om måneden for 169 arbejdstimer, og det 
svarer ti I en månedlig netto mindsteløn på 4 524,16 FF. 
- 101 -
Alle de kollektive forhandlinger for de enkelte fagområder 
fastsætter garanterede mindste lønninger. For at sikre, at disse 
garantier har reelt indhold og samtidig ligger over den lovfæstede 
garanti, som SMIC udgør, har regeringen opfordret arbejdsmarkedets 
parter til at forhandle. Det centraludvalg for kollektive 
overenskomstforhandlinger, der mødtes den 8. og 26. Juni 1990, har 
opstillet en række målsætninger, som man tilstræber at opfylde inden 
1992 i forbindelse med forhandlingerne inden for de forskellige 
fagområder : 
Ingen overenskomstmæssig mindsteløn må være lavere end SMIC, 
arbejdsklassificeringen skal tilpasses den teknologiske 
udvikling og de nye arbejdsformer, 
alle lønmodtagere skal have mulighed for en 
karr iereudvikling. 
I juni 1991 foretog man en foreløbig statusopgørelse, der viste, at 
disse målsætninger allerede til dels er opfyldt. 
Løn for atypisk beskæftigelse 
Atypisk beskæftigelse (tidsbegrænsede arbejdskontrakter - paragraf 
L 122-1 ff i arbejdsmarkedsloven, vikararbejde - paragraf L 124-
1 ff i arbejdsmarkedsloven) skal give arbejdstageren samme 
rettigheder som de øvrige lønmodtagere i virksomheden. Lønnen skal 
være mindst I ige så høj som den løn, en anden arbejdstager i 
virksomheden med tilsvarende kvalifikationer og i samme job ville få 
efter en prøveperiode. Desuden har man krav på en godtgørelse, der 
skal kompensere for usikkerheden i ansættelsen. Den godtgørelse, som 
en arbejdstager med en tidsbegrænset arbejdskontrakt skal have 
udbetalt efter kontraktens udløb, er blevet sat op til 6% af 
bruttolønnen i henhold til lov af 12. juli 1990 om øget sikkerhed i 
ansættelsen gennem tilpasning af reglerne for midlertidige 
kontrakter. På samme måde skal vikarer have en godtgørelse efter 
afslutningen af vikarperioden svarende til 10%. 
Deltidsarbejdere (paragraf L 212-4-2 ff i arbejdsmarkeds-loven), 
dvs. arbejdstagere med en kortere arbejdstid, dog mindst 1/5 af den 
lovfæstede eller overenskomstmæssigt fastsatte arbejdstid, skal have 
samme løn som deres fuldtidsbeskæftigede kolleger, beregnet i 
forhold til deres arbejdstid. 
Indeholdelse af, udlæg i eller overdragelse af løn 
For at sikre arbejdstagerne de fornødne midler til deres eget og 
familiens underhold kan der kun foretages indeholdelse af, gøres 
udlæg i eller foretages overdragelse af en del af lønnen. Den del, 
"der er fritaget for arrest og beslag", sikrer arbejdstageren og 
hans familie et eksistensminimum. 
Spørgsmål 6 
Alle, der søger lønnet beskæftigelse, kan lade sig registrere hos 
den nationale arbejdsformidlingstjeneste og dermed gratis benytte 
sig af den offentlige arbejdsformidling. 
- 102 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Spørgsmål 7 
Arbejdst i dens varighed og ti I ret te læggel se 
I henhold til loven er den ugentlige arbejdstid 39 timer, og 
derudover kan hver arbejdstager frit udføre overarbejde i 130 timer 
om året. 
Arbejdstidens varighed og tilrettelæggelse har siden 1982 været 
genstand for en række reformer, som er led i en generel udvikling i 
retning af mere smidige og forskelligartede overenskomstmæssige 
bestemmelser fremfor en fælles lovgivning. 
I henhold til resolution af 16. Januar 1982 er der mulighed for: 
på grundlag af en bred brancheaftale eller en 
virksomhedsaftale at afvige fra de i bekendtgørelserne fra 
1937 fastsatte bestemmelser om tilrettelæggelsen af 
arbejdsrytmerne; 
at tilrettelægge arbejdet i week-end skiftehold og dermed på 
grundlag af en branche- eller virksomhedsaftale at afvige fra 
princippet om hel Iigdagsfri ; 
i forbindelse med en nedsættelse af arbejdstiden og 
begrænsing af overarbejdet at omlægge arbejdstiden i løbet af 
ugen. 
I henhold til lov af 13. november 1982 er der nu pligt til at 
forhandle mindst én gang om året i virksomhederne om 
varigheden af den effektive arbejdstid og dens 
t i I ret te I ægge I se. 
Loven af 28. februar 1986, der indeholder en række bestemmelser om 
ændring af arbejdstiden - omlægning af arbejdstiden og flytning af 
hvileperioden - forudsætter brancheforhandlinger. Resolution af 1. 
august 1986 indeholder tilsvarende bestemmelser for så vidt angår 
afbrydelser (hvilepauser) i arbejdet. 
Lov af 19. juni 1987 indeholder en række ændringer, som samtidig 
betyder en harmonisering af visse bestemmelser om ændring af 
arbejdstiden som f.eks. afspadsering, omlægning og arbejdsperioder. 
Loven åbner mulighed for at indføre skifteholdsarbejde af økonomiske 
årsager og afvige fra forbuddet mod natarbejde for kvinder i 
industrisektoren. Sådanne foranstaltninger skal ifølge loven kun 
kunne iværksættes efter kollektive forhandlinger, og for så vidt 
angår omlægning af arbejdstiden og afbrudt arbejde, kan man vælge 
mellem forhandlinger på brancheplan eller virksomhedsplan. 
Denne lov er blevet yderligere præciseret på visse punkter af lov af 
3. januar 1991, der tager sigte på at øge beskæftigelsen gennem 
uddannelse i virksomhederne, støtte til social og erhvervsmæssig 
integrering og omlægning af arbejdstiden; denne lov er et resultat 
af den tredje beskæftigelsesplan. Lovens bestemmelser om 
arbejdstiden har et dobbelt sigte: 
- 103 -
at omlægge arbejdstiden til gavn for beskæftigelsen ved at 
forlænge den periode, hvori maskiner og udstyr udnyttes, og 
ved at fremme en bedre arbejdsdeling; 
at give arbejdstagerne mulighed for selv at vær« med til at 
tilrettelægge deres arbejdstid og derved få lettere ved at 
forene deres arbejdsmæssige forpligtelser med de 
familiemæssige og sociale forpligtelser. 
Tidsbegrænsede arbejdskontrakter 
Med loven af 12. juli 1990 har man, uden overhovedet at stille 
spørgsmålstegn ved værdien af korttidskontrakter, der imødekommer et 
reelt behov i virksomhederne for at tilpasse beskæftigelsen til de 
økonomiske konjunkturudsving, ændret reglerne for tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter og midlertidigt arbejde for at lægge dem ind i 
faste rammer og for bedre at kunne kontrollere, i hvilket omfang 
virksomhederne gør brug af disse ansættelsesformer. Sådanne 
kontrakter kan nu kun indgås med henblik på udførelse af en bestemt 
arbejdsopgave og kun i de tilfælde, der er udtrykkeligt nævnt i 
loven. Kontrakterne må hverken have til formål eller til resultat at 
besætte stillinger varigt i forbindelse med virksomhedens normale og 
løbende aktiviteter. 
Desuden er anvendelsen af denne form for arbejdskontrakter forbudt 
for foretagender, der kort tid forinden har foretaget afskedigelser 
af økonomiske hensyn, og forbuddet mod at ansætte arbejdstagere på 
midlertidige kontrakter til udførelse af særligt farligt arbejde er 
nu udvidet til også at omfatte arbejdstagere med tidsbegrænsede 
kontrakter. 
Reglerne om kontrakternes varighed og fornyelse er desuden blevet 
skærpet. Den maksimale varighed, inklusive fornyelse, er i 
princippet blevet begrænset til 18 måneder (i stedet for som 
tidligere 24 måneder) bortset fra visse undtagelsestilfælde, som 
udtrykkeligt er nævnt i loven. Desuden kan ingen af de to former for 
kontrakter nu fornyes mere end en enkelt gang. 
For at forebygge arbejdsulykker for arbejdstagere i atypiske 
ansættelsesforhold omfatter loven en lang række bestemmelser om 
sikkerhedsspørgsmål, bl.a. krav om øget uddannelse i 
sikkerhedsspørgsmål for disse arbejdstagere, såfremt de udfører 
arbejde, der indebærer særlige risici, der optræder på en liste, som 
er udarbejdet i virksomheden. 
Helt generelt er erhvervsuddanne IsesmuI ighederne for arbejdstagere 
med usikre arbejdsforhold blevet forbedret. 
Endelig indeholder loven nogle straffebestemmelser i tilfælde af 
overtrædelse af reglerne for tidsbestemte arbejdskontrakter og 
skærpede straffebestemmelser i forbindelse med midlertidigt arbejde, 
ulovlig underentreprisepraksis og udlån af arbejdskraft. 
DeltIdsarbejde 
Den lovgivning omkring deltidsarbejde, der er fastlagt ved 
resolution af 26. marts 1982 og 11. august 1986, sikrer 
deltidsbeskæftigede arbejdstagere en status, som svarer til de 
fuldt idsbeskæft igedes. 
- 104 -
Lov af 3. januar 1991, der er indført med henblik på iværksættelsen 
af den tredje beskæftigelsesplan, omfatter en vigtig nyskabelse: 
Deltidsarbejde, som tidligere kun blev tilbudt på arbejdsgiverens 
initiativ, er nu blevet en ret, som arbejdstagerne selv kan anmode 
om at kunne benytte sig af. Vilkårene for udøvelsen af denne nye ret 
og især reglerne for, under hvilke omstændigheder arbejdstagerne kan 
anmode om deltidsarbejde, og hvornår deres ønsker skal efterkommes, 
skal afgøres ved forhandling mellem arbejdsmarkedets parter. 
Regeringen vil fra 1. januar 1992 se på, hvor langt man er nået i 
disse forhandlinger og i givet fald træffe de nødvendige 
foranstaltninger. 
Procedurer i forbindelse med kollektlve afskedigelser 
Inden arbejdsgiveren kan foretage kollektive afskedigelser begrundet 
i økonomiske hensyn, skal han høre medarbejderrepræsentanterne og 
overholde forskellige tidsfrister. Medarbejderrepræsentanterne kan 
gøre brug af eksperter. De formelle regler varierer afhængigt af, om 
de kollektive afskedigelser berører under 10 arbejdstagere eller 10 
arbejdstagere og derover inden for samme periode på 30 dage. 
Siden lov af 30. december 1986 trådte i kraft, skal virksomhedens 
leder ikke længere have tilladelse fra myndighederne, før han kan 
foretage kollektive afskedigelser begrundet i økonomiske hensyn. 
Myndighederne skal kun på forhånd underrettes om planen. 
Arbejdsgiverne skal overveje, hvilke foranstaltninger der kan 
træffes for at begrænse antallet af afskedigelser eller lette 
omplaceringen af de arbejdstagere, hvis afskedigelse ikke kan 
undgås. Blandt disse foranstaltninger figurerer 
omskol ingsoverenskomster, der sikrer de pågældende arbejdstagere en 
vis indkomst i seks måneder, hvor de samtidig får tilbudt 
forskellige uddannelseskurser. 
Ledigblevne arbejdstagere har krav på en fratrædelsesgodtgørelse. 
Konkurs 
I henhold til lov af 25. januar 1985 er en virksomhed tvunget til 
tvangsakkord uden for konkurs eller retslig likvidation, såfremt den 
er nødsaget til at standse sine betalinger, dvs. når den ikke kan 
dække sine forfaldne gældsposter med sine disponbile aktiver. 
Formålet med de nuværende regler for tvangsakkord uden for konkurs 
er at beskytte industripotentiellet og de dermed forbundne 
arbejdspladser. 
Virksomhedsnævnet informeres og høres, inden der træffes beslutning 
om at standse betalingerne, og, såfremt der gennemføres 
tvangsakkord, inden der træffes beslutning om videreførelse af 
virksomhedens aktiviteter, samt i forbindelse med udarbejdelsen af 
en saneringsplan for virksomheden. Den eller de personer, som 
virksomhedsnævnet selv har udpeget som sine repræsentanter, har krav 
på at blive hørt i retten. 
Virksomhedsnævnet kan meddele retsformanden eller den offentlige 
anklager alle oplysninger vedrørende virksomhedens 
betalingsstandsning. Retten træffer beslutning om en saneringsplan 
- 105 -
eller erklærer virksomheden for værende trådt i solvent eller 
insolvent likvidation. 
Alle arbejdsgivere er forpligtet til at forsikre sig imod risikoen 
for løngæld til arbejdstagerne, herunder arbejdstagere, der er 
stationeret i udlandet, og arbejdstagere, der er bosiddende i 
udlandet, såfremt virksomheden indgår tvangsakkord eller træder i 
likvidation. Det sker via "Association pour la Gest ion du Régime 
d'Assurance des Créances des Salariés (AGS), og finansieres med et 
bidrag, der betales af arbejdsgiveren. 
Spørgsmål 8 
Siden resolution af 16. Januar 1982 trådte i kraft, har 
arbejdstagerne haft krav på en årlig ferie med løn på 2 1/2 
arbejdsdag pr. måned, de har været effektivt beskæftiget hos samme 
arbejdsgiver mellem 1. juni det foregående år og den 31. maj i 
indeværende år, dvs. i alt fem ugers ferie. 
Arbejdstagerne har ligeledes krav på en ugentlig hvileperiode på 
mindst 24 timer i træk. Denne hvileperiode skal, medmindre der er 
dispenseret, være placeret om søndagen. Bekendtgørelserne fra 1937 
har udvidet denne rettighed ved i visse tilfælde at stille krav om 
en ugentlig hvileperiode på to på hinanden følgende dage. 
Spørgsmål 9 
Indgåelse af en arbejdskontrakt kræver ikke nødvendigvis et 
skriftligt dokument. 
Men i visse tilfælde kræver loven dog et skriftligt dokument og 
præciserer yderligere, hvilke obligatoriske bestemmelser, dette 
dokument skal indeholde. Det gælder for alle andre arbejdskontrakter 
end dem, der vedrører tidsubegrænset fuldtidsarbejde. 
SOCIAL TRYGHED 
Spørgsmål 10 
a) Generelt vil alle, der udøver lønnet eller selvstændig 
erhvervsaktivitet, være personligt og obligatorisk dækket af 
socialsikringssystemet. Den forsikredes familiemedlemmer kan 
eventuelt være berettiget til visse former for ydelser 
(sygesikring, overførte pensioner osv.). 
Loven opererer med fire forskellige hovedgrupper af sociale 
sikringsordninger (den almindelige lønmodtagerordning, 
særlige lønmodtagerordninger, ordninger for ikke-lønmodtagere 
uden for landbruget og ordningen for landbrugere), som hver 
svarer ti I en bestemt social- eller erhvervsgruppe - eller et 
helt sæt af social- og erhvervsgrupper - og sikrer de 
pågældende en vis beskyttelse mod forskellige risici, som er 
omfattet af det franske socialsikringssystem: sygdom, 
graviditet og barsel, død, invaliditet, arbejdsulykker, 
- 106 
alder, enkestand og familieforsørgelse. 
Arbejdsløshedsforsikringen er ikke omfattet af 
socialsikringssystemet i Frankrig. 
Det skal understreges, at den almindelige ordning er langt 
den største af dem alle: Den sikrer ca. 82% af de 
erhvervsaktive forsikrede ved sygdom, graviditet og barsel 
(naturalydelser, dvs. refusion af udgifter til lægehjælp, 
hospitalsophold, medicin osv.). 
Det franske socialsikringssystem er således baseret på en 
række lovfæstede ordninger, som alle administreres under 
tilsyn af de statslige myndigheder. 
b) Det franske socialsikringssystem, som skal sikre 
enkeltpersoner - først og fremmest arbejdstagere 
tilstrækkelige ydelser, finansieres hovedsagelig gennem 
bidrag (90% for den almindelige ordnings vedkommende, hvoraf 
27% betales af lønmodtagerne og 73% af arbejdsgiverne) 
beregnet på grundlag af erhvervsindkomsten, hvad enten det 
drejer sig om lønindtægter eller overskud af selvstændig 
virksomhed, og ved bidrag, beregnet på grundlag af 
overførselsindkomster (almindelige pensioner, 
arbejdsløshedsyde I ser og førtidspensioner). 
Men visse særlige ordninger finansieres dog på grund af 
specielt problematiske demografiske forhold først og fremmest 
med bidrag fra det offentlige og ved overførsler. Ordningen 
for landbruget finansieres også i vidt omfang med støtte fra 
staten, øremærkede afgiftsbeløb og overførsler. 
c) Det franske socialsikringssystem, som oprindeligt var knyttet 
sammen med udøvelse af erhvervsaktivitet, er efterhånden 
blevet mere generelt dækkende, således at hele befolkningen 
nu har adgang til social beskyttelse, i hver fald for så vidt 
angår familieydelser, sygesikring og ydelser i forbindelse 
med graviditet og fødsel samt alderspension. 
Følgende skal understreges i den forbindelse: 
- For så vidt angår familieydelser stilles der ikke krav om 
udøvelse af erhvervsaktivitet; 
- de lønnede arbejdstagere, som ikke opfylder betingelserne 
for at være berettiget til ydelser i forbindelse med 
sygdom eller graviditet i henhold til den almindelige 
ordning (mindst 200 timers lønnet arbejde pr. kvartal 
eller bidrag, der for en periode på 6 måneder er beregnet 
på grundlag af en løn, der skal være mindst 1 040 gange 
SM I C-1i me lønnen) er - medmindre de selv udtrykkeligt 
afviser det - tilsluttet den "personlige forsikring", 
hvorefter de kan få udbetalt ydelser svarende til dem, der 
udbetales i henhold til den almindelige ordning; 
ikke-erhvervsaktive, som ikke er sikret ved sygdom eller 
graviditet som værende familiemedlemmer til en 
arbejdstager, kan efter eget ønske blive optaget som 
"personligt forsikrede"; 
- 107 -
- med hensyn til invaliditet, alderdom og enkestand kan 
personer, der tidligere har været forsikret i den 
obligatoriske socialsikringsordning, fortsætt« som 
frivilligt forsikrede. Det samme gælder i forbindelse med 
pensionsforsikringen for forældre, der har familie at 
forsørge. 
d) Den franske lovgivning indeholder bestemmelser, der sikrer 
personer, som er udelukket fra arbejdsmarkedet, og som ikke 
selv har de fornødne subsistensmidler, tilstrækkelige ydelser 
og midler til deres underhold: 
- Med hensyn til sygesikringen kan ovennævnte personers 
bidrag til den personlige forsikring (10.O, såfremt de 
ikke selv har de fornødne midler, om nødvendigt betales af 
socialforvaltningen eller af børnetilskudsordningen; 
- der findes en lang række bestemmelser, der sikrer en vis 
minimumindkomst, og som henvender sig til de fattigste i 
befolkningen; det kan enten være den såkaldte 
"indsiusningsminimumindkomst" (RMI), der blev indført ved 
lov nr. 88-1088 af 1. december 1988, og som gælder for 
alle "uarbejdsdygtige", eller en "minimumalderspension", 
som udbetales til ældre i henhold til afdeling VIII i 
socialsikringsloven, eller om ydelser til voksne 
handicappede (AAH), som udbetales i henhold til 
bestemmelserne i paragraf L.821-1 ff i 
socialsikringsloven, eller om ydelser til enlige forældre, 
der udbetales i henhold til bestemmelserne i paragraf 
L.524-1 ff i samme lov til personer, der er alene om at 
forsørge et eller flere børn (2 888 FF om måneden plus 935 
FF pr. barn). 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
SpørgsmåJ 11 
De organisationer, der ønsker at udøve deres aktivitet i henhold til 
bestemmelserne af 21. marts 1884 om fagforeninger, skal opfylde en 
række formaliteter. Personer, der vil oprette en fagforening, skal 
på det stedlige borgmesterkontor deponere foreningens vedtægter og 
navnene på de personer, der er ansvarlige for foreningens 
administration eller ledelse. Disse få og enkle formaliteter skal 
til for at overholde reglerne om forudgående anmeldelse, som finder 
anvendelse på fagforeningsfriheden. Formålet er udelukkende at holde 
myndighederne og offentligheden orienteret og indebærer på ingen 
måde forudgående kontrol fra myndighedernes side. 
Der er således ingen lovgivningsmæssige hindringer i Frankrig for, 
at arbejdsgivere og arbejdstagere i Det Europæiske Fællesskab kan 
oprette erhvervsorganisationer eller fagforeninger. Retten til at 
indmelde sig i en fagforening efter eget valg eller ikke at indmelde 
sig i en sådan fagforening er nedfældet i præamblen til grundloven. 
Eventuel forskelsbehandling som resultat af krænkelse af denne 
frihed straffes efter loven. 
- 108 -
Spørgsmål 12 
Der kan føres overenskomstforhandlinger enten som centrale 
forhandlinger, som brancheforhandlinger eller som forhandlinger i de 
enkelte virksomheder. 
Uanset forhandlingsniveauet er det kun de repræsentative faglige 
organisationer, der kan forhandle med arbejdsgiverorganisationerne 
eller grupper af arbejdsgivere eller en eller flere arbejdsgivere 
hver for sig. De repræsentative faglige organisationer er: 
dels de organisationer, der er tilsluttet et af de fem 
forbund, der betragtes som værende repræsentative på 
nationalt og centralt plan; 
dels de organisationer, som har dokumenteret, at de er 
repræsentative på det niveau, hvor forhandlingerne finder 
sted. Deres repræsentativitet vurderes på baggrund af bl.a. 
deres medlemskreds og deres uafhængighed. 
For at en overenskomst er gyldig, skal den blot være undertegnet af 
en arbejdsgiver eller en arbejdsgiverorganisation og af en 
fagforening, der repræsenterer arbejdstagerne. Enstemmig tilslutning 
fra samtlige parter i forhandlingerne er ikke nødvendig. 
Men overenskomsterne gælder ikke for alle virksomheder. For at 
afhjælpe dette forhold kan arbejdsministeren træffe beslutning om 
udvidelse af overenskomsterne. Denne udvidelse indebærer, at en 
brancheoverenskomst eller -aftale kommer til at gælde for alle de 
virksomheder, hvis vigtigste økonomiske aktivitet svarer til den 
pågældende branches, og som er beliggende i det geografiske område, 
der er dækket af overenskomsten. Udvidelse af en brancheoverenskomst 
medfører således, at den gælder for alle virksomheder i branchen, 
også selv om arbejdsgiveren ikke er medlem af den 
arbejdsgiverorganisation, som har undertegnet overenskomsten. 
Der kan altid frit indledes forhandlinger på forhandlernes eget 
initiativ om alle spørgsmål, som de måtte ønske drøftet. Men der 
skal også med regelmæssige mellemrum føres forhandlinger om bestemte 
emner, som er fastsat ved lov af 13. november 1982. Kravet om 
regelmæssige forhandlinger gælder følgende emner: 
på brancheniveau: Alle arbejdsgiver- og 
arbejdstagerorganisationer, som er bundet af en 
brancheoverenskomst eller -aftale, skal forhandle løn mindst 
en gang om året og arbejdsklassificering mindst en gang hvert 
femte år; 
på virksomhedsniveau: Spørgsmål vedrørende løn, arbejdstidens 
længde og tilrettelæggelse skal forhandles hvert år i alle 
virksomheder, der har mindst én fagforeningsdelegeret; de 
nærmere regler for udøvelse af ytringsfriheden skal 
forhandles i visse virksomheder. 
- 109 
Spørgsmål 13 og 14 
Strejkeret 
I stk. 7 i præamblen til grundloven er det præciseret, at 
"strejkeretten udøves inden for rammerne af de derom fastsatte 
love". Der er dog tale om en meget begrænset lovgivning på dette 
område. 
I den offentlige sektor indebærer hensynet til den løbende 
varetagelse af det offentliges arbejdsopgaver en række begrænsninger 
og i visse tilfælde forbud mod strejke samt indførelse af en særlig 
procedure. 
I henhold til loven er der strejkeforbud for dommere (resolution af 
22. december 1958), de væbnede styrker (lov af 13. juli 1972), 
politiet (lov af 9. juli 1966), ansatte ved fængselsvæsenet 
(resolution af 6. august 1958), ansatte i mobilgarden (Compagnies 
Républicaines de Sécurité) (lov af 27. december 1947) og ansatte ved 
indenrigsministeriets radiotjeneste (paragraf 14 i lov af 31. juli 
1968). 
Begrundelsen for sidstnævnte lovfæstede begrænsning i strejkeretten 
er, at der skal sikres en vis minimumbetjening af radio- og 
fjernsynsnettet i tilfælde af strejke (lov af 7. august 1974 og lov 
af 26. juli 1979) og en vis minimumbetjening af lufttrafikken (lov 
af 31. december 1984, bekendtgørelse af 8. juli 1987). 
Der skal følges en særlig varslingsprocedure ved strejke. Der gives 
et varsel på fem dage på initiativ af en eller flere af de faglige 
organisationer, der repræsenterer de pågældende arbejdstagere, og 
parterne er forpligtet til at indlede forhandlinger inden udløbet af 
denne periode (lov af 31. juli 1963). 
I den private sektor findes der kun en enkelt lovbestemmelse. Den 
går ud på, at en strejke ikke indebærer brud på arbejdskontrakten, 
medmindre arbejdstageren gør sig skyldig i en grov forseelse, og at 
alle afskedigelser, der gennemføres på trods af dette princip, er 
ugyldige. Eftersom der stort set ikke er lovgivet på dette område, 
har domstolene udarbejdet en form for prætorisk ret vedrørende 
strejke. 
Løsning af arbejdskonflikter 
Lov af 13. november 1982 fastsætter procedureregler for løsning af 
kollektive arbejdskonflikter. 
I en konfliktsituation kan parterne beslutte at forelægge tvisten 
for en for Iigskommission, som forsøger at få parterne til at nå ti i 
enighed, eller de kan indkalde en mægler, som har til opgave at 
forelægge parterne et mæglingsforslag, som frit kan vælge at 
acceptere det eller afvise det, eller de kan lade sagen afgøre ved 
voldgift og er i så tilfælde tvunget til at acceptere 
vol dg i ftkendelsen. 
- 110 -
ERHVERVSUDDANNELSE 
Spørgsmål 15 
Året 1991 er 25-året for loven af 1966, der skabte grundlaget for en 
moderne erhvervsuddanneIsespolitik, og 20-året for lovene af 1971, 
som gjorde det muligt at gennemføre den fællesaftale, som 
arbejdsmarkedets parter undertegnede i 1970, i fuldt omfang. 
Loven af 4. juli 1990 om erhvervsuddanneIsesstøtte repræsenterer en 
ny etape i retten til erhvervsuddannelse. Med denne lov har Frankrig 
stadfæstet princippet om alle erhvervsaktives ret til at opnå en 
faglig uddannelse, uanset om de er beskæftiget eller ej. 
Reglerne om ungdomserhvervsuddanneIsesstøtte trådte i kraft som 
planlagt ved skoleårets begyndelse 1989. Formålet var at give 
100 000 jobsøgende under 26 år mulighed for at påbegynde et 
egentligt erhvervskompetencegivende uddannelsesforløb. 
Fra ungdomsuddannelsesordningen (Crédit Formation Jeunes, CF I ) blev 
indført i september 1989 og frem til slutningen af april 1991, har 
200 000 personer påbegyndt en uddannelse under den pågældende 
ordning. 
Det anslås, at ca. 10% af de unge er gået direkte ind i ordningen 
for at deltage i et kompetencegivende undervisningsprogram eller få 
en kontrakt om vekseluddannelse eller deltage i en tilsvarende 
uddannelsesforanstaltning eller påbegynde et praktikophold, og blev 
efter denne første fase ikke registreret som berettiget til vederlag 
af CNASEA inden 31. december 1990. 
For at foreslå de unge nogle uddannelsesforløb, der tager hensyn til 
deres erfaringer, viden og evner og til de foreliggende 
uddannelsesmuligheder, opfordres de til at gennemføre en 
"duelighedstest". 
I perioden fra oktober 1989 til december 1990 blev der således 
gennemført 94 603 "duelighedstest" af mellem seks og seksten timers 
var ighed. 
Et overslag baseret på et tværregionalt rundspørge viser, at 80% af 
eleverne på den kompetencegivende del af uddannelsesforløbet søger 
mod følgende erhvervssektorer: 35% til handel og forretning, 25% til 
kontorfag og 20% til hotel- og restaurationsbranchen (kilde: IREDU, 
oktober 1990). 
Ved udgangen af januar 1990 havde 18 988 unge opnået i hvert fald 
delvis godkendelse af uddannelsesforløbet, 5 499 havde fået en fuld 
godkendelse på niveau V^1), hvilket giver et samlet tal på 24 487 
personer (kilde: DFP - undersøgelse fra Januar 1991, Frankrig 
eksklusive de oversøiske departementer). 
(1) I statistikken er ikke medregnet CAP (Certificat d'Aptitude 
Professionnelle - EFG-eksamen), der afslutter de praktiske 
uddannelser, som er omfattet af CF I , idet tallene for disse 
uddannelser ikke forelå på det tidspunkt, undersøgelsen fandt 
sted. 
- 111 -
Man er allerede ved at undersøge, hvordan man kan forbedre ordningen 
ved at skabe større spredning i uddannelsesforløbene. Det kan gøres 
ved at udvide antallet af fag, der kan tilbydes, og ved at 
gennemføre mere omfattende indslusningsforanstaltninger, så folk får 
mulighed for at vende tilbage til en uddannelse (forberedende 
praktikophold i erhvervsmiljø med helt nyt indhold, 
jobdelingskontrakter, foranstaltninger i tilknytning til 
indslusningsmindstelønnen), samt uddannelsesforanstaltninger, der er 
direkte kompetencegivende, bl.a. lærlingeuddannelser og 
uddanneIseskontrakter. 
På grundlag af de eksisterende uddannelsestilbud skal 
uddannelsesordningen gradvis udvides til at omfatte alle 
arbejdstagere, både unge og voksne og både arbejdssøgende og folk i 
beskæftigelse, som ikke har et erhvervsfagligt eksamensbevis, og som 
skal have ret til frihed til uddannelse. 
Med denne ordning er der lavet en model for, hvad der skal til for 
at give de unge reel adgang ti I at kvalificere sig i erhvervsmæssige 
henseende, dvs. erhvervsvejledning og -orientering, hjælp til at 
træffe beslutning om erhvervsvalg, bedømmelse af allerede opnåede 
færdigheder og adgang til de uddannelser, der passer til den 
enkeltes evner og behov og som giver vedkommende anerkendte faglige 
kval if ikat ioner. 
Ordningen henvendte sig således i første omgang til unge jobsøgende, 
som havde de største og mest akutte behov, men retten til 
erhvervsuddannelse tilkommer i lige så høj grad de arbejdstagere, 
som står over for beskæftigelsesproblemer enten i deres virksomhed 
eller på arbejdsmarkedet, og som ikke har nogen anerkendt faglig 
uddannelse. 
Med aftalen af 18. marts 1990 mellem staten og arbejdsmarkedets 
parter, som forvalter reglerne om individuel frihed til uddannelse, 
er uddannelsesordningen åbnet også for lønmodtagere. De midler, der 
er mobiliseret i denne forbindelse, skulle hurtigt føre til en 
fordobling af antallet af deltagere i ordningen til fordel for de 
arbejdstagere, som er i beskæftigelse, men som ikke har nogen faglig 
uddannelse. 
Arbejdsgivernes bidrag til finansieringen af individuel frihed til 
uddannelse er forhøjet fra 0,10% til 0,15% af lønmassen. Staten har 
planer om fra 1991 at bevilge 500 mio FF til individuelle 
uddannelsesordninger for lønmodtagere. Dermed vil i alt 1 mia FF 
være øremærket allerede næste år til finansiering af denne nye 
ordning. 
At højne kvaliteten og nytænkningen er en af målsætningerne i loven 
af 4. juli 1990, som også indeholder bestemmelse om forudgående 
godkendelse af uddannelsesprogrammerne, inden staten indgår nogen 
form for uddannelsesaftaler med arbejdsmarkedet, samt om skærpet 
kontrol med uddannelsesorganisationerne. 
Desuden skal uddannelsen af lærerne forbedres, men også uddannelsen 
af de instruktører, som tager imod de unge i virksomhederne, og 
almen og praktisk viden skal have en større plads i programmerne. 
Det samme gælder de moderne undervisningsmidler, bl.a. 
mult imedierne. 
- 112 -
Det økonomiske opsving har vist, at der er mangel på faglært 
arbejdskraft i ca. halvdelen af virksomhederne i industrien. 
Bestræbelserne på at give alle de dårligt uddannede en faglig 
uddannelse, bl.a. via individuelle uddannelsesordninger, har også 
til formål at rette op på dette forhold. 
Men den teknologiske udvikling og den skærpede internationale 
konkurrence kræve et generelt højere kvalifikationsniveau hos alle 
erhvervsaktive. Det er for at imødekomme disse behov, at man har 
påbegyndt en modernisering af lærlingeuddannelsen og udvidet den til 
at omfatte højere uddannelsesniveauer. Der er også afsat store 
bevillinger på det foreløbige budget for 1991 til at sikre 
uddannelse af ingeniører gennem videreuddannelse for at opfylde 
målsætningen om en udbygning af diplomingeniøruddannelserne. 
Desuden skal Frankrig allerede nu forberede sig på, at der vil opstå 
nye fag, og det er formålet med de uddannelsesforanstaltninger, der 
tager sigte på helt nye kvalifikationer. 
De tilskud, der ydes til virksomheder og brancher, tager sigte på 
tre hovedmålsætninger: 
At skabe de optimale betingelser for at kunne gennemføre den 
aftalte modernisering af den franske økonomi, for at kunne 
absorbere de teknologiske forandringer og for at kunne 
tilpasse erhvervslivet til den skærpede konkurrence på 
markederne; 
at frembringe en gennemgribende ændring i de økonomiske 
aktørers adfærd ved at inddrage arbejdstagerne i 
gennemførelsen af den vedtagne modernisering; 
at give ufaglærte arbejdstagere mulighed for at få en 
forberedende erhvervsuddannelse. 
Kontrakter om prognoseundersøgelser og løfter om at udbygge 
uddannelserne i overensstemmelse hermed er vigtige redskaber i denne 
forbindelse. 
Principperne for statens engagement er baseret på fire væsentlige 
krav fra det offentliges side: 
Man skal sikre sig, at den kontrakt, der indgås, er en 
flerårig aftale om målsætningerne for virksomhedens 
uddanne IsespoI i t i k; 
man skal sikre sig, at aftalen indebærer klart større 
bevillinger til uddannelsesformål i forhold ti I de foregående 
år og i forhold til gennemsnittet for branchen som helhed; 
kvaliteten af virksomhedernes uddannelsesplaner skal højnes; 
man skal benytte sig af flere interventionsniveauer: 
Overenskomster med virksomhedsgrupper, for hele brancher 
eller på centralt niveau samt individuelle overenskomster med 
enkelte virksomheder, idet dog samtlige kontrakter vil kunne 
administreres på nationalt eller regionalt plan. 
- 113 -
Siden 1988 er der indgået 20 sådanne kontrakter (Contrats d'Etudes 
Prévisionelles, CEP). De dækker en stor del af den franske industri. 
Staten yder tilskud til de forskel Sige branchers egne finansielle 
bestræbelser og betaler op til 50% af uddannelsesomkostningerne. Det 
drejede sig i 1990 om i alt 15 mio FF. 
I 1990 har staten bevilget i alt 420 mio. FF til de såkaldte EDDF 
(Engagement de Développement de la Formation). Det dækker næsten 400 
aftaler. Med hensyn til de rent regionale foranstaltninger^2^ har 
staten brugt 218 mio FF, heraf 30 mio FF i form af 
ledsageforanstaltninger (tilskud til konsulentbistand og tekniske 
anlæg) til 132 951 praktikanter i næsten 5 500 virksomheder, som 
selv har betalt i alt 330 mio FF til formålet. 
Der foreligger endnu ikke detaljerede tal for de nationale aftaler i 
1990, men i 1989 var der tale om 302 aftaler, 71 770 praktikanter og 
132 mio FF i udgifter for staten. 
De samlede udgifter til disse uddanneIseskontrakter i 1989 
repræsenterede 1,7% af BNP. 
5. februar 1991 indledtes der forhandlinger mellem arbejdsmarkedets 
parter. Formålet er at tilpasse erhvervsuddannelserne til 
udviklingen i 1990'erne. Disse forhandlinger vil også dreje sig om 
de nye muligheder, der ligger i den nye administrative struktur, 
udviklingen i det franske produktionsapparat og moderniseringen af 
virksomhederne. Uddannelsesproblemerne skal kunne analyseres på det 
niveau, hvor man kender behovene bedst. 
Den 3. Juli 1991 blev der indgået en landsdækkende tværfaglig aftale 
om erhvervsuddannelse og efteruddannelse. Aftalen blev undertegnet 
af alle parter med undtagelse af repræsentanterne for CGT 
(Confédération Générale des Travailleurs). 
Det er hensigten, at hovedprincipperne i aftalen skal udmøntes i 
lovgivningen i løbet af efteråret 1991. 
Retten til erhvervsfaglig videreuddannelse er territorialt betinget. 
Alle statsborgere fra EF-lande, som har bopæl i Frankrig, og som er 
lønnet af en fransk virksomhed, har ret til erhvervsfaglig 
videreuddannelse på lige fod med en fransk lønmodtager i henhold til 
de gældende regier. 
Men der kan opstå problemer, fordi reglerne i medlemslandene er 
formuleret forskelligt. 
Især kan det være vanskeligt i værtslandets lovgivning at tage 
hensyn til de rettigheder, som en lønmodtager måtte have optjent i 
hjemlandet. 
(2) Der mangler tal for regionen Languedoc-Roussi I Ion. 
114 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Spørgsmål 16 
1. Ligestilling på det erhvervsmæssige område 
Med lov 83-635 af 13. Juli 1983 er direktiv 207/76/EØF af 9. 
februar 1976 gennemført i fransk lovgivning. 
Denne lov gør det muligt at intensivere indsatsen til fordel 
for ligestilling af mænd og kvinder på forskellig måde. 
Der er på grundlag af denne lov oprettet et overordnet råd 
for erhvervsmæssig ligestilling, som omfatter repræsentanter 
for de forvaltningsgrene, som er stærkest involveret i 
spørgsmålet om erhvervsmæssige ligestilling, bl.a. 
Direktoratet for Arbejdsmarkedsforhold, samt repræsentanter 
for de faglige organisationer og for 
arbejdsgiverorganisationerne og en række fremtrædende 
enkeltpersoner. 
Rådet blev oprettet den 17. Juli 1984. Den første formand var 
ministeren for kvinders rettigheder, der efterfulgtes af 
ministeren for sociale anliggende og beskæftigelse-, i 
øjeblikket er det statssekretæren med ansvar for kvinders 
rettigheder, der har formandsskabet. Rådet skal rådgive om 
lovtekster vedrørende erhvervsmæssig ligestilling og 
vilkårene for kvinders beskæftigelse, og hvert andet år får 
det tilstillet en rapport om, hvor langt man er nået med 
ligestillingen på arbejdsmarkedet. Rapporten indeholder også 
en oversigt over de aktiviteter, der gennemføres med henblik 
på erhvervsmæssig ligestilling af ANPE, AFPA. ANACT, 
Arbejdstilsynet og Centraludvalget for Kollektive 
Forhandlinger. 
Loven om erhvervsmæssig ligestilling har for at kunne opfylde 
sine målsætninger, som er "overholdelse af princippet om 
mænds og kvinders lige rettigheder og lige muligheder for 
mænd og kvinder", indført flere forskellige foranstaltninger: 
- Et redskab til at undersøge situationen i de enkelte 
virksomheder, nemlig den rapport om forholdene for 
henholdsvis mænd og kvinder, som er obligatorisk i 
virksomheder med over 50 ansatte, 
- et forhandlingsredskab, nemlig virksomheds- eller 
brancheaftalen om ligestilling på arbejdspladsen, 
- økonomisk støtte, nemlig kontrakter om erhvervsmæssig 
ligestilling, som senere suppleres med kontrakter, der 
tager sigte på at rette op på den skæve kønsfordeling på 
arbejdspladsen, og som især henvender sig til små og 
mellemstore virksomheder og industrier. 
Sidstnævnte foranstaltning skal fremme en spredning i 
kvindernes erhvervsvalg og gøre det lettere for dem at få 
adgang ti I de fag, hvor de er underrepræsenteret. 
- 115 -
Den økonomiske støtte fra staten til virksomhederne har et 
dobbelt sigte: 
- Den skal tilskynde til en større spredning i kvindernes 
erhvervsvalg og tilskynde til at ansætte kvinder i de fag 
og erhverv, hvor de er i mindretal (80% mænd). 
Der blev vedtaget nye bestemmelser i 1989 vedrørende 
afskaffelse af forskelsbehandling. 
Lov 89-549 af 2. august 1989 indeholder således bestemmelse 
om, at der skal føres forhandlinger om foranstaltninger med 
henblik på at afskaffe forskellige former for 
forskelsbehandling. Forhandlingerne drejer sig bl.a. om 
følgende: 
- Vilkårene for adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse 
samt forbedring af den faglige status, 
- arbejds- og beskæftigelsesvilkårene. 
Disse forhandlinger finder sted mellem de faglige 
organisationer og arbejdsgiverorganisationer, der er bundet 
af en brancheoverenskomst eller en faglig aftale (paragraf 
L.123-3-1 i arbejdsmarkedsloven). 
I henhold til lov 89-488 af 10. juli 1989 er det nu muligt 
for virksomheder, der beskæftiger under 300 ansatte, at indgå 
overenskomster med staten, hvorefter de kan få udbetalt et 
tilskud ti I at lade foretage en undersøgelse af virksomhedens 
situation med hensyn til erhvervsmæssig ligestilling, og 
hvilke foranstaltninger der kan træffes for at skabe lige 
muligheder for mænd og kvinder (paragraf L.123.-4-1 i 
arbejdsmarkedsloven). Loven har ligeledes skærpet 
bestemmelserne om, at kollektive aftaler, der indeholder 
klausuler, som strider imod princippet om ligestilling, skal 
bringes i overensstemmelse med loven. 
På socialsikringsområdet 
Generelt gælder det, at princippet om ligestilling af mænd og 
kvinder og forbud mod enhver form for forskelsbehandling af 
kvinder i meget vidt omfang er gennemført på 
soc i a I s i kr i ngsområdet. 
Inden for lønmodtagerordningerne er forskelsbehandling blevet 
forbudt ved en generel bestemmelse i lov nr. 89-474 af 10. 
Juli 1989 om socialsikring og videreuddannelse for 
hospitalspersonale: Paragraf 6 i nævnte lov affødte en 
paragraf L.731-2-1 (som senere blev til paragraf L.731-4) i 
socialsikringsloven med det formål at forbyde enhver form for 
forskelsbehandling mellem mænd og kvinder i pensions- og 
socialsikringsaftaler, i kollektive overenskomster, 
vedtægter, reglementer og tar ifbestemme I ser for plejehjem og 
forsorgs inst i tut ioner. 
Der står i denne bestemmelse, at - bortset fra nogle få 
undtagelser - vil de bestemmelser, som strider imod 
princippet om ligestilling af mænd og kvinder, og som ikke er 
- 116 
afskaffet eller ændret i tilstrækkeligt omfang inden 1. 
Januar 1993, fra denne dato være at betragte som ugyldige. 
Plejehjemmene og forsorgsinstitutionerne modtog de nødvendige 
instruktioner vedrørende iværksættelsen af denne bestemmelse 
ved et ministerielt cirkulære af 16. august 1989. 
Disse bestemmelser gælder i henhold til paragraf 9 i 
ovennævnte lov også for arbejdstagere ved landbruget, og 
plejehjem og forsorgsinstitutioner blev underrettet herom ved 
et cirkulære fra deres ressortministerium den 21. december 
1989. 
For så vidt angår socialsikringsordninger for ikke-
lønmodtagere uden for landbruget vil der i nærmeste fremtid 
blive fremsat et lovforslag indeholdende en tilsvarende 
bestemmelse. 
De særlige former for forskelsbehandling, der fortsat 
eksisterer, går i hovedsagen ud på positiv særbehandling af 
kvinderne. 
Det er f.eks. tilfældet i en række socialsikringsordninger 
(både basisordninger og ti Ilægsordninger), hvor der gælder 
lavere aldersgrænser med hensyn til enkers ret til at få 
udbetalt overførselspensioner og muligheden for at fremskynde 
pensionsudbetalingen, når den pågældende har forsørgerpligt 
over for børn, eller forlængelse af forsikringsperioden, når 
der er forsøgerpligt for mere end to børn. 
Man skal i denne forbindelse gøre opmærksom på, at en 
fuldstændig og unuanceret anvendelse af princippet om 
ligestilling kan betyde, enten at den eksisterende positive 
særbehandling af kvinderne forsvinder, hvilket vil kunne 
opfattes som et tilbageskridt i social henseende, eller at de 
samme bestemmelser udvides til også at omfatte mænd, hvilket 
ville medføre betydelige økonomiske omkostninger. 
Specif ikke ti I fæ I de 
Den medhjælpende ægtefæl les rett igheder 
Det skal understreges, at den franske lovgivning i vid 
udstrækning følger princippet om ligestilling af mænd og 
kvinder for så vidt angår medhjælpende ægtefæller både med 
hensyn til muligheden for at blive optaget i en 
social sikringsordning, anerkendelse af den medhjælpende 
ægtefælles arbejdsindsats og sikring i tilfælde af graviditet 
og barsel. 
1. For så vidt angår håndværks-, industri- og handelserhverv 
skal man gøre opmærksom på, at lov nr. 82-596 af 10. Juli 
1982 i høj grad har forbedret håndværkeres og 
forretningsdrivendes medhjælpende ægtefællers status, når 
disse deltager i virksomheden, idet de nu kan vælge frit 
mellem tre muligheder: 
- som lønnet ægtefælle med samme rettigheder med hensyn til 
117 -
socialsikring som andre lønmodtagere (den almindelige 
ordning), 
- som associeret ægtefælle, der behandles helt på linje med 
andre håndværkere og forretningsdrivende (ordningen for 
ikke-lønmodtagere), 
- som medhjælpende ægtefælle, der, i og ,med at de ikke er 
omfattet af en obligatorisk alderspensionsordning, kan 
tilmelde sig en frivillig alderspensionsordning for 
selvstændige, så de kan optjene deres egen pensionsret. 
Desuden fik de mulighed for ved bekendtgørelse nr. 86-100 af 
4. marts 1986 på visse betingelser at tilbagekøbe bidrag for 
visse arbejdsperioder forud for deres optagelse i den 
frivillige sikringsordning. 
Medhjælpende ægtefæller i enkeltmandsvirksomheder med 
begrænset ansvar har mulighed for ved lov nr. 89-1008 af 31. 
december 1989 om udvikling af forretnings- og 
håndværksvirksomheder og forbedring af disses økonomiske, 
retlige og skattemæssige vilkår at få officiel status som 
medhjælpende, hvilket giver dem ret til at lade sig optage i 
alderspensionsordningen for selvstændige, såfremt de ikke er 
omfattet af en obligatorisk alderspensionsordning. Stk. 5 i 
paragraf L.742-6 i socialsikringsloven er blevet ændret i 
overensstemmelse hermed. 
2. For så vidt angår liberale erhverv giver paragraf L.643-9 
i socialsikringsloven, ændret ved lov nr. 87-588 af 30. juli 
1987, nu mulighed for, at efterlevende ægtefæller kan 
sammenlægge egne pensionsrettigheder, som måtte være 
erhvervet i en hvilken som helst anden socialsikringsordning, 
med de afledte pensionsrettigheder inden for de i paragraf 
D.643-5 i socialsikringsloven fastsatte grænser. 
Desuden har medhjælpende ægtefæller i liberale erhverv fået 
mulighed for at optjene deres egne aIderspensionsrettigheder 
(særlig ordning) ved bekendtgørelse nr. 89-526 af 24. juli 
1989. 
3. For så vidt angår advokater har man med paragraf 5.III i 
lov nr. 89-474 af 10. juli 1989 om bestemmelser vedrørende 
social sikring og videreuddannelse for hospitalspersonale 
suppleret paragraf L.742-6 i socialsikringsloven for at give 
advokaters medhjælpende ægtefæller mulighed for frivilligt at 
tilmelde sig alderspensionsordningen for ikke-lønmodtagere 
uden for landbruget. Et forslag til bekendtgørelse om 
iværksættelsen af denne bestemmelse er i øjeblikket til 
behandling. 
4. For alle ikke-lønmodtagere uden for landbruget gælder 
følgende vedrørende graviditets- og moderskabsyde I ser 
Ovennævnte lov af 10. juli 1982 indførte begrebet 
barselshvileydelse (som i et vist omfang skulle kompensere 
for det økonomiske tab, som følge af, at den pågældende måtte 
afbryde sit arbejde) og vikargodtgørelse (som skal kompensere 
for de udgifter, der er forbundet med at ansætte lønnet 
personale til at vikariere for den pågældende i de faglige 
- 118 -
eller huslige arbejdsopgaver, som vedkommende normalt 
udfører) både for kvinder, der selv udøver en 
erhvervsaktivitet inden for industri, handel, forretning, 
håndværk eller et liberalt erhverv, eller som er tilsluttet 
ordningen for ikke-lønmodtagere som individuelt medlem, og 
for medhjælpende ægtefæller til indehavere af en 
industrivirksomhed, forretningsdrivende, håndværkere eller 
udøvere af liberale erhverv. 
Endelig er det i ovennævnte lov 89-1008 af 31. december 1989 
fastsat, at retten til sådanne moderskabsyde I ser kan udvides 
til også at gælde for en ulønnet medhjælpende hustru til en 
virksomhedsleder, såfremt virksomheden drives som en 
enkeltmandsvirksomhed med begrænset ansvar. Loven indebærer 
således en ændring af paragraf L.615-19 i 
socialsikr ingsloven. 
Faml IIelIv og erhvervsarbejde 
Den politik, der er blevet ført de seneste år, tager sigte på at 
give folk mulighed for at forene familieliv og erhvervsarbejde. Man 
gør derfor fortsat meget for at udbygge og forbedre 
børnepasningsmulighederne, så den enkelte familie selv kan vælge, 
hvor mange børn den vil have, og hvordan de skal passes og opdrages, 
især i de første leveår. Et varieret udbud af 
børnepasningsmuligheder for forældrene er en vigtig forudsætning for 
dette fr ie valg. 
Man har arbejdet dels på at udbygge pasningsfaci I i teterne for børn 
under 6 år, så man nu kan vælge mellem permanente pasningsordninger 
og midlertidig pasning, dels at kunne tilbyde pasningsmuligheder for 
større børn. 
Det er regeringens mål at udbygge disse forskellige 
pasningsmuligheder bl.a. ved at indgå nye aftaler med virksomhederne 
om oprettelse af vuggestuer, forhøje tilskuddet til dagplejemødre og 
indgå kontrakter om pasningsordninger. 
Mulighederne undersøges i øjeblikket i samarbejde med de forskellige 
partnere, dvs. de lokal myndigheder, børnet iIskudskasser, 
forældreforeninger osv. 
Man skal også være opmærksom på, at der ydes et Økonomisk tilskud 
til forældre, der har erhvervsarbejde, men som ønsker at få deres 
børn passet hjemme. 
HJemmepasningsydelsen, der blev indstiftet ved lov 86-1307 af 29. 
december 1986, og som trådte i kraft den 1. april 1987, kan 
udbetales uden hensyn til indtægtsforhold ti I en husstand (eller til 
en enlig person, uanset køn), som i sit hjem beskæftiger en eller 
flere personer, der skal varetage pasningen af mindst ét barn under 
tre år, såfremt begge parter (eller den enlige) har erhvervsarbejde. 
Denne ydelse kompenserer med op til 2 000 FF pr. måned for 
udgifterne til socialsikringsbidrag (arbejdsgiverbidrag og 
lønmodtagerbidrag) i forbindelse med ansættelse af en person til at 
passe et eller flere børn i hjemmet. 
- 119 -
Børnepasningsyde I sen er led i en række foranstaltninger, der har til 
formål at forbedre vilkårene væsentligt for børnerige familier, som 
er af stor betydning for befolkningsudviklingen i landet; disse 
familier løber tit ind i specielle vanskeligheder efter det tredje 
barns fødsel. 
Foræ/dreor/ov 
Alle mandlige og kvindelige lønmodtagere, der kan dokumentere mindst 
et års anciennitet, har mulighed for at få denne orlov på op til tre 
års varighed med forlængelse for et år ad gangen, efter at der er 
født et barn i familien, eller efter at familien har adopteret et 
barn. Denne orlov, som er beregnet på både faderen og moderen 
bevilges til begge forældre, der kan benytte sig af den samtidig 
eller skiftevis. Den består enten i totalt ophør med erhvervsarbejde 
i orlovsperioden, hvorved arbejdskontrakten suspenderes, eller den 
kan tages i form af overgang til deltidsarbejde, der frit kan vælges 
inden for et interval mellem 16 timer om ugen og op til 80% af fuld 
tid. Denne såkaldte "lempelsesbestemmelse" af forældreorloven, som 
erstatter det tidligere begreb "halvtidsarbejde" med begrebet 
"deltidsarbejde", ligger inden for arbejdstidsreglerne i lov 91-1 af 
3. januar 1991 om beskæftigelse. 
Denne orlov er en ret, bortset fra i virksomheder med under 100 
ansatte, hvor arbejdsgiveren kan nægte at bevilge orloven, såfremt 
han enten i enighed med virksomhedsnævnet, eller hvis der ikke 
findes noget virksomhedsnævn, med personalerepræsentanterne skønner, 
at den pågældende arbejdstagers fravær vil få skadelige konsekvenser 
for virksomhedens drift. 
Efter orloven genindtræder den pågældende i samme sti I Iing el ler i 
en tilsvarende stilling med mindst samme løn. Varigheden af 
forældreorloven medregnes med 50% i den pågældendes anciennitet. 
Der kan efter det tredje barns fødsel udbetales et pasningstiIskud 
(en familieydelse, der blev indført i 1985 og forlænget til tre år i 
1986) til en af forældrene, der ikke har erhvervsarbejde, dog skal 
vedkommende have haft erhvervsarbejde i mindst to år inden for de 
seneste ti år. Denne ydelse kan udbetales med halvdelen, såfremt den 
pågældende genoptager en lønnet aktivitet på højst halv tid, når 
barnet er fyldt to år, og under forudsætning af at den pågældende 
tidligere har fået udbetalt ydelsen til fuld sats. Denne 
foranstaltning skal gøre det lettere for den pågældende forældrepart 
at vende tilbage i beskæftigelse. 
Småbørnsorlov 
En forældrepart, som ikke opfylder bestemmelserne for at kunne få 
forældreorlov (mindst et års anciennitet) kan anmode om en orlov, 
der giver vedkommende mulighed for selv at passe sit barn (paragraf 
L.122-28, paragraf L.122-30 i arbejdsmarkedsloven). Der stilles 
ingen betingelser med hensyn til anciennitet eller 
ansættelsesperiode i virksomheden. Men i modsætning til de andre 
former for orlov medfører småbørnsorloven ophævelse af 
arbejdskontrakten med fortrinsret til genansættelse. 
- 120 -
Nuligheder for orlov I forbindelse med faml Ilemæsslge forpligtel ser 
Ekstraordinære fridage i forbindelse med barsel 
En arbejdstager har krav på tre fridage ved hvert barns fødsel eller 
i forbindelse med modtagelsen af et barn i forbindelse med adoption. 
Moderen kan få denne orlov i forbindelse med adoption, under 
forudsætning af at hun ikke søger adoptionsorlov. Disse tre dage, 
som kan være i sammenhæng eller spredt, skal efter aftale mellem 
arbejdsgiveren og arbejdstageren tages på det tidspunkt, hvor den 
pågældende begivenhed finder sted, medmindre der i en kollektiv 
overenskomst er fastsat en for arbejdstageren mere favorabel 
ordning. 
For så vidt angår de andre orlovsmuligheder i forbindelse med 
familiemæssige forpligtelser, henvises til vedlagte oversigt. 
Orlov til pasning af et sygt barn 
Disse orlovsmuligheder er i givet fald omfattet af kollektive 
overenskomster. De overenskomster, som er vedtaget før loven om 
erhvervsmæssig ligestilling af 13. Juli 1983, indeholder 
bestemmelser om, at både faderen og moderen skal have mulighed for 
en sådan or lov. 
Det tværministerielle udvalg for kvinders rettigheder, der mødtes 
den 8. marts 1991 har besluttet at nedsætte en arbejdsgruppe, der 
skal undersøge "problemerne i forbindelse med pasning af syge børn 
(....) og finde frem til foranstaltninger fra regeringens side, der 
kan tilskynde til forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter om 
dette spørgsmål". 
Desuden er man i gang med en undersøgelse, finansieret af 
statssekretariatet for kvinders rettigheder. Denne undersøgelse er 
et af resultaterne af en arbejdsgruppe under Det Overordnede Råd for 
Erhvervsmæssig Ligestilling. Denne arbejdsgruppe, hvori deltager 
arbejdsmarkedets parter, udarbejdede i 1989 en rapport med titlen 
"virksomhedsdrift og hensynet ti I de familiemæssige forpligtelser". 
Pasningsmuligheder for spædbørn 
Der er følgende pasningsmuligheder for børn under tre år, hvis 
forældre begge arbejder: 
vuggestuer (kommunale eller forældredrevne) - 18% 
kommunal dagpleje - 26% 
mere uofficielle pasningsfaciI iteter: privat dagpleje, 
bedsteforældre, familie, naboer - 56% 
Blandt de lejlighedsvise pasningsfaciI iteter skal nævnes 
"børneparkeringerne", der kan tilbyde ca. 37 000 pladser. 
Der er også oprettet forældrevuggestuer på initiativ af forældrene 
selv eller af småbørnspædagoger. Forældrene er mere direkte 
involveret i vuggestuernes drift, men det drejer sig om forholdsvis 
ustabile institutioner. 
- 121 -
Det er først og fremmest de lokale myndigheder, der står for 
tilvejebringelsen af pasningsfaci I iteter. Der er dog tale om et 
samarbejde mellem flere parter. Staten er involveret (via 
lovgivningen), og børnet iIskudskasserne og de lokale forvaltninger 
bidrager (kommuner, departementer) samt i visse tilfælde også 
virksomheder og virksomhedsnævn. 
To kontraktformer, der er udarbejdet af "Caisse Nationale des 
Allocations Familiales", har gjort det muligt at udbygge 
kontraktsystemet: I perioden fra 1983 til 1989 blev der indgået 
kontrakter om oprettelse af vuggestuer; derefter gik man over ti I at 
lave kontrakter om børnepasning under ét, som fra 1989 dækker alle 
former for pasningsfaci I i teter for børn op til seks år. Disse 
ordninger er siden 1. januar 1991 blevet udvidet til også at omfatte 
de oversøiske departementer. 
I dag findes der næsten 200 000 vuggestue- og børnehavepladser imod 
100 000 i 1980. 
Udvidet børnehaveklassesystem 
Dette system modtager børn fra 3 ti I 6 år 
80% af de 3-årige er omfattet af det udvidede 
børnehaveklassesystem, 
næsten 100% af de 4-årige detager i systemet. 
Enlige (eller enlige familieforsørgere) hlælpes i vidt omfang via 
lovgivningen om familieydelser. 
De får udbetalt særlige ydelser som f.eks. familieforsørgertilskud 
og et særligt tilskud til enlige forældre, som er ganske stort. 
FamiIieforsørgert i I skuddet. der blev indført ved lov af 23. december 
1970 og ændret ved lov af 22. december 1984, gør det muligt at 
hjælpe en efterlevende ægtefælle, en enlig forsørger eller en 
plejefamilie med at forsørge et eller flere børn, for hvilke de har 
forsørgerpligt. 
Det særlige tilskud til enlige forældre, der blev indført ved lov af 
9. juli 1976, har til formål at yde midlertidig hjælp 
(indtægtsbestemt) til enker og enkemænd, fraskilte, separerede, 
personer, der er blevet forladt, samt ugifte, som er alene om at 
forsørge mindst ét barn. 
De nuværende regler giver også enlige mødre med mindst ét barn 
mulighed for på visse indtægtsbestemte vilkår at få boligtilskud. 
Desuden kan de bevare den skattemæssige fordel af det ekstra 
personfradrag. 
Det skal understreges, at tilskuddet til børnepasning i hjemmet er 
en foranstaltning, som især er ti I stor hjælp for enlige forsørgere. 
Endelig gøres der meget for at bekæmpe arbejdsløsheden blandt enlige 
kvinder gennem en række specifikke foranstaltninger med henblik på 
social og faglig integrering (uddannelse og omskoling). 
- 122 
EKSTRAORDINÆRE FRIDAGE I FORBINDELSE MED FAMILIEMÆSSIGE 
FORPLIGTELSER 
(Paragraf L.226-1 i arbejdsmarkedsloven) 
Begivenhed Berettigede Var i gned Forma I i teter Betydning 
for 
arbejds­
kontrakten 
FødseI Al le 
lønmodtagere 3 dage Dokumentation Suspenderes 
efter anmodning uden løntab 
fra 
virksomheden 
Arbejdstagerens 
giftermål 
Ægtefæl les død 
Barns død 
Barns giftermål 
Faders død 
Moders død 4 dage 
2 dage 
1 dag 
1 dag 
Loven af 19. januar 1978 giver under forudsætning af, at 
vedkommende har 3 måneders anciennitet, ret til følgende: 
Broders død 
Søsters død 
Session Ikke omfattet: 
Personer, der 1 dag 
arbejder hjemme, 
personer med 
vikararbejde, 
sæsonarbejdere, 
personer med 
midiert i digt 3 dage 
arbejde 
Visse kollektive overenskomster indeholder mere favorable 
bestemmelser om længere orlov eller orlov med henblik på 
andre begivenheder. 
- 123 -
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
Spørgsmål 17 
I henhold til territorialprincippet kan man ikke i fransk lovgivning 
pålægge multinationale virksomheder at indføre procedurer for 
information og høring af arbejdstagerne i de afdelinger, der er 
beliggende uden for fransk territorium. 
Men alligevel har visse franske koncerner følt det nødvendigt på 
eget initiativ at oprette sådanne institutioner. Til dato har otte 
koncerner indført eller er i færd med at indføre et system, der 
muliggør information og/eller høring af arbejdstagerne på europæisk 
plan (BSN - BULL - THOMSON Consumers Electronics - Airbus Industries 
- Carnaud - Rhône-Poulenc - Péchiney - Saint-Gobain). De ordninger, 
der er tale om, er til en vis grad opbygget forskelligt. 
Spørgsmål 18 
Hovedtrækkene ved det system for medarbejdererepræsentation, der 
gælder i Frankrig, er vist i vedlagte skema, der giver et indtryk af 
de stadig mere komplicerede strukturer i virksomhederne. 
Desuden kræver fransk lovgivning, at der i virksomheder med flere 
afdelinger oprettes et centralt virksomhedsnævn og afdelingsnævn, og 
at der i virksomhedskoncerner oprettes et koncernnævn. 
Information og høring af arbejdstagerne er blandt de vigtigste 
opgaver, der er pålagt virksomhedsnævnene, som har generelle 
beføjelser vedrørende Økonomiske og erhvervsmæssige spørgsmål. 
Desuden er denne kompetence på visse områder udtrykkeligt nævnt i 
bestemte paragraffer i loven om arbejdsmarkedsforhold. Det gælder 
således alle emner, der er nævnt i spørgsmål nr. 18, tredje afsnit. 
Det skal dog bemærkes, at grænsearbejdere ikke udsættes for 
forskelsbehandling, men er omfattet af pligten til information og 
høring om beskæftigelsessituationen og kvalifikationskrav. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Spørgsmål 19 
Fæl Iesskabsdirekt iverne og arbejdsmarkedslovgivningen 
Hele EF-lovgivningen omkring sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen 
har vist, at der er visse erhvervsrisici , som ikke har været 
specifikt reguleret i fransk lovgivning, og at de franske 
bestemmelser på visse områder var forældede. 
EF-lovgivningen gør det således muligt at afhjælpe visse mangler. 
Direktivet om skærmterminaler vil indebære forbedrede arbejdsvilkår 
- 124 -
for stadig flere arbejdstagere på baggrund af den nuværende 
udvikling i brugen af edb. Det samme gælder direktivet om biologiske 
agenser, der indeholder nogle forebyggelsesprincipper, så 
arbejdstagere, der udsættes for sygdomsfremkaldende biologiske 
agenser, beskyttes effektivt mod eventuelle infektioner. 
EF-lovgivningen vil ligeledes kunne bidrage til en vis modernisering 
af de franske bestemmelser. Det er f.eks. tilfældet på følgende 
områder : 
Risici i forbindelse med manuel håndtering af tunge byrder-, 
beskyttelse imod risici ved arbejde med kræftfremkaldende 
stoffer -, 
udformning og brug af personlige værnemidler. 
I 1991 forventes yderligere vedtaget et lovforslag om ændring af lov 
om arbejdsmarkedsforhold og offentlig sundhed; lovforslaget har til 
formål at forebygge erhvervsrisici og vil samtidig betyde, at de syv 
fællesskabsdirektiver om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen 
bliver gennemført i fransk lovgivning. 
Arbejdstagernes deltagelse i beslutningsprocessen 
De sundheds- og sikkerhedsudvalg (Comité d'hygiène, de sécurité et 
des conditions de travail, CHSCT), der blev indført ved lov af 23. 
december 1982, inddrager arbejdstagerrepræsentanterne i 
beslutningerne om, hvilke forholdsregler der skal træffes på dette 
område. 
Der er tale om en institution, som består af repræsentanter for både 
arbejdstagerne og arbejdsgiveren. Sundheds- og sikkerhedsudvalget 
analyserer arbejdsforholdene og afgiver udtalelse til arbejdsgiveren 
om alle spørgsmål, der henhører under udvalgets kompetence. 
Otte år efter, at loven om sundheds- og sikkerhedsudvalg trådte i 
kraft, har man ønsket at ændre nogle af bestemmelserne, så udvalgene 
bedre kan udføre de opgaver, der er dem pålagt. Lovforslaget om 
ændring af loven om arbejdsmarkedsforhold og den offentlige 
sikkerhed indeholder en lang række foranstaltninger med henblik på 
at forebygge erhvervsrisici. Således skal kravet om uddannelse af 
medarbejderrepræsentanterne i sundheds- og sikkerhedsudvalgene 
udvides til at omfatte alle virksomheder. Udvalgene skal have større 
mulighed for at benytte sig af eksperter for at kunne gribe 
forebyggende ind og ikke - som det i dag er tilfældet - først efter, 
at ulykken er sket. Det vil også blive præciseret, hvordan udvalgene 
skal fungere i det daglige. Endelig vil kravene med hensyn til 
oprettelse af sundheds- og sikkerhedsudvalg i bygge- og 
anlægssektoren blive bragt på linje med reglerne for de øvrige 
vi rksomheder. 
- 125 -
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Spørgsmål 20 
Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse er 16 år. Der kan dog gives dispensation i følgende 
ti I fælde: 
Unge, der kan dokumentere at have afsluttet første del af 
skoleundervisningen på sekundærtrinnet, kan komme i lære i en 
alder af 15 år ; 
unge i skolealderen, der følger en vekseluddannelse, kan i 
løbet af de to sidste år af den obligatoriske skolegang få 
praktikophold i godkendte virksomheder, der har en særlig 
aftale med undervisningsinstitutionen; 
inden for landbruget kan børn arbejde, når de er fyldt 15 
hvis det sker med henblik på oplæring, og hvis de 
afsluttet skolegangen på sekundærtrinnet (første del) 
løbet af de sidste to år af deres skolegang (dvs. fra 14 
alderen for de elever, der følger en vekseluddannelse) 
børnene gennemføre praktikophold i landbrugsbedrifter, 
har en særlig godkendelse; år, 
har 
I 
års 
kan 
der 
i skoleferierne kan unge over 13 år beskæftiges med lettere 
arbejde (lov af 3. Januar 1991). 
Spørgsmål 21 
Unge arbejdstagere er Iigesom de voksne omfattet af de lovfæstede og 
overenskomstmæssige løngarantier. Men unge arbejdstagere under 17 år 
kan aflønnes på grundlag af SMIC minus 20% (minus 10% for 
arbejdstagere mellem 17 og 18 år). På samme måde indeholder visse 
kollektive brancheoverenskomster bestemmelser om en procentvis del 
af mindstelønnen, afhængigt af den pågældendes alder. 
Spørgsmål 22 
Arbejdst i dens længde 
Unge under 18 år må ikke arbejde mere end 8 timer om dagen og 39 
t imer om ugen. 
Rent undtagelsesvist kan Arbejdstilsynet give dispensation med op 
til 5 timer om ugen efter samstemmende udtalelse fra virksomhedens 
bedr iftslæge. 
Natarbejde 
Alt natarbejde mellem kl. 22 og kl. 6 er forbudt for unge 
arbejdstagere under 18 år. 
Arbejdstilsynet kan give dispensation for forretningsvirksomheder, 
teatre o.lign. Dispensationerne inden for hotel- og 
restaurationsbranchen kan kun gives efter beslutning truffet i 
- 126 -
"Conseil d'Etat" (det øverste forvaltningsrâd). Den dispensation, er 
gælder for bagerier, blev givet ved bekendtgørelse af 4. februar 
1988. I dette tilfælde skal de pågældende have en hvileperiode på 12 
timer i træk. 
Hel IIgdage 
Arbejde på de i loven fastsatte helligdage er forbudt i industrien 
for unge under 18 år. 
Ferie med løn 
De arbejdstagere, der ikke var fyldt 21 år den 30. april det 
foregående år, har krav på 30 dages ferie uanset anciennitet. 
Erhvervsuddanne I se 
Erhvervsuddannelse for børn og unge er per definition en 
erhvervsmæssig grunduddannelse, der henhører under 
undervisningsminister iets kompetence. 
I helt specielle tilfælde (søfart, teater- og balletskoler, 
cirkusskoler osv.) er det det pågældende ressortministerium, der er 
ansvarlig for overholdelsen af de gældende regler. 
Spørgsmål 23 
Regeringens vigtigste målsætning er at skabe bedre balance mellem 
uddannelse og beskæftigelse, især med henblik på at lette overgangen 
til arbejdslivet for de unge. 
Der er for nylig truffet en række bemærkelsesværdige 
foranstaltninger desangående: 
Udbygning af lærlingeuddannelsen (oprettelse af en 
lærlingekommission, mobilisering af de store 
industri koncerner, modernisering og forbedring af den gamle 
lær I ingekontrakt) -, 
tilbud om nye uddannelsesretninger inden for ingeniørstudiet. 
For bedre at kunne opfylde kravet om øget konkurrenceevne i 
erhvervslivet og give alle unge mulighed for at få en faglig 
uddannelse, der gør det lettere for dem at integrere sig 
erhvervsmæssigt og socialt har undervisningsministeriet indført 
følgende system: 
1. Erhvervsgymnasier 
Efter 9. klasse kan eleverne vælge at tage et 
"erhvervsfagligt diplom" (Brevet d'Aptitudes 
Professionnelles, BAP) og/eller "erhvervsfagligt 
afgangsbevis" (Certificat d'Aptitude Professionnelle, CAP). 
Unge med et BAP eller et CAP kan derefter tage 
studentereksamen på teknologisk linje eller på erhvervsfaglig 
linje, der begge er decideret erhvervsrettede. 
- 127 
Videregående kortere teknologiske uddannelser 
a) De teknologiske universitetsinstitutter 
trinvise uddannelser af to års varighed, 
et teknologisk universitetsdiplom (Diplôme 
de technologie, DUT), og giver adgang ti I en 
på mellemlederniveau i den sekundære og 
sektor. (IUT) tilbyder 
De afsluttes med 
universitaire 
række erhverv 
den tertiære 
b) 
c) Afdelingerne for videregående tekniske uddannelser 
tilbyder en stærkere specialisering end IUT. Efter to års 
studier kan man tage eksamen som specialuddannet tekniker 
på højt niveau (brevet de technicien supérieur, BTS); 
uddannelsen giver mulighed for specialisering inden for 87 
fag. 
De korterevarende paramedicinske uddannelser på 
universiteterne giver mulighed for efter to eller 
eventuelt tre års studier at tage eksamen som talepædagog, 
specialist i rettelse af synsfej I, specialist i 
hjælpemidler til hørehæmmede eller specialist i 
psykomotor ik. 
Oprettelse af erhvervsrettede universitetsinstitutter (IUP) 
Institutterne, der åbner i 1991/1992, er et led i den samme 
strategi, som går ud på at imødekomme erhvervslivets behov 
ved at forsøge at tilpasse uddanne Isesti I buddene til 
efterspørgslen. 
Indehavere af DUT eller BTS vil kunne gå ind på andet års 
studier på IUP. 
IUP dækker i øjeblikket fem uddannelsesområder: 
Ingeniørstudiet, kommunikation, administration, handel og 
økonomi- og finansstyring. 
Uddannelserne på disse 
studentereksamen plus 4 år. inst i tutter svarer ti I 
Foranstaltninger til integrering af de unge i arbejdslivet 
Det er skolernes opgave at hjælpe alle eleverne med at blive 
integreret i arbejdslivet. 
Denne hjælp er først og fremmest konkretiseret i de såkaldte 
"foranstaltninger med henblik på integrering af unge i det 
offentlige undervisningssystem" (dispositif d'insertion des 
jeunes de l'éducation nationale, DUEN). 
Formålet er følgende: 
- At give unge uden nogen form for faglig uddannelse en ny 
mulighed for at komme ind i undervisningssystemet; 
- at lette den erhvervsmæssige integrering af unge med et 
eksamensbevis på niveau IV (niveau III efter den 
europæiske klassificering). 
- 128 -
Man arbejder i øjeblikket med kontrakter mellem 
undervisningsinstitutioner og virksomheder med henblik på 
integreret uddannelse (CEEFI)-, formålet er at give det 
offentlige undervisningssystem mulighed for at følge disse 
unge, som er meget vanskeligt stillede, og hjælpe dem til at 
opnå anerkendte faglige kvalifikationer i en virksomhed i 
løbet af ca. to år. 
ÆLDRE 
Spørgsmål 24 
a) Den almindelige socialsikringsordning, som jo er langt den 
mest omfattende af de franske ordninger, eftersom den dækker 
bl.a. lønmodtagere i den private sektor og i visse offentlige 
virksomheder, bevilger pension fra det fyldte 60. år til en 
arbejdstager, der selv ansøger herom. Der stilles ikke krav 
om karenstid; tre måneder er tilstrækkeligt til at være 
pensionsberett iget. 
Pensionen beregnes som en procentdel af gennemsnitslønnen i 
de ti år, den pågældende har været bedst aflønnet, med en 
maksimumsats på 50% og afhængigt af længden af den 
erhvervsaktive periode op til 37,5 år (svarende til 150 
kvartaler). 
Til denne pension skal lægges den eller de pensioner, der 
udbetales af ti Ilægsordningerne (som også er obligatoriske); 
disse pensioner repræsenterer gennemsnitligt 20% af den 
pågældendes normale løn. Alt i alt vil pensionerne til 
arbejdstagere, som ikke er funktionærer, og som har 
gennemført et fuldt erhvervsforløb (150 kvartaler), sikrer 
den tidligere arbejdstager ca. 80% af hans eller hendes 
seneste nettoløn. For funktionærerne er fordelingen af disse 
procentsatser lidt anderledes. 
b) Hvis den forsikrede har betalt bidrag i mindre end 150 
kvartaler, er vedkommende berettiget til en pension, som 
udregnes i forhold til den periode, vedkommende har været 
faktisk forsikret i ordningen, og som beregnes med en lavere 
sats. Men visse kategorier af forsikrede, som er omhandlet i 
paragraf L.351-8 i socialsikringsloven, bl.a. invalider og 
uarbejdsdygtige samt alle over 65 år, kan få udbetalt en 
pension til fuld sats, (50%), selv om de ikke har betalt 
bidrag i 150 kvartaler. 
Alle pensioner, der udbetales med denne sats på 50%, giver 
ret til en mindstepension, som ikke er indtægtsbestemt 
(paragraf L.351-10 i ovennævnte lov). Denne mindstepension 
beløber sig til 2 855 FF/måned pr. 1. Januar 1991 for et 
fuldt erhvervsforløb på 150 kvartaler, løvrigt beregnes den 
forholdsmæssigt, afhængigt af hvor længe den pågældende har 
været forsikret i ordningen. 
Under alle omstændigheder kan pensionen for forsikrede, der 
har været meget lavt lønnede og/eller kun har været forsikret 
129 -
i en kortere periode i ordningen, forhøjes afhængigt af alder 
og indtægt, så den først kommer op på beløbet for de såkaldte 
"tilskud til ældre lønmodtagere" (Allocations aux Vieux 
Travailleurs Salariés, AVTS), som er 1 270 FF om måneden 
(paragraf L.814-2 i sociaIsikringsloven), og derefter i givet 
fald op på den minimumindkomst, som udgør 
"minimumsalderspensionen", gennem en tillægsydelse fra Fonds 
National de Solidarité (FNS). Det endelige beløb er 1 710 FF 
om måneden for en enlig. (paragraf L.815-2 i 
sociaisikr ingsloven). 
Det skal understreges, at de pensionister, hvis pensioner 
forhøjes på denne måde til det såkaldte AVTS-niveau, for 
størstepartens vedkommende er kvinder. 
Det viser sig også, at det først og fremmest er kvinder, der 
får udbetalt tillægsydelsen fra FNS. Denne ydelse, som udgør 
"2. etage" på minimumalderspensionen, supplerer i realiteten 
fra det fyldte 65. år (60 år i tilfælde af uarbejdsdygtighed) 
de grundpensionsrettigheder, den forsikrede selv har betalt 
til, så alle er sikret en minimumindkomst på 37 770 FF om 
året for enlige og 64 180 FF om året for par. 
Spørgsmål 25 
a) Alle, der når pensionsalderen (65 år eller 60 år i tilfælde 
af uarbejdsdygtighed), men som ikke er pens ionsberettigede, 
f.eks. fordi den pågældende ikke har haft erhvervsarbejde i 
Frankrig, kan efter ansøgning, og såfremt vedkommendes egne 
midler ikke overstiger en vis grænse, ansøge om et særligt 
tilskud (paragraf L.814-1 i sociaI sikringsloven), som svarer 
til det ovenfor under punkt 24 anførte AVTS-beløb; dette 
tilskud kan desuden suppleres med tillægsydelsen fra FNS, så 
man når op på "minimumalderspensionen". 
"Hustruer, enker, fraseparerede, efterladte og fraskilte til 
en lønmodtager eller selvstændig erhvervsdrivende, eller hvis 
ægtefælle er forsvundet, har, når vedkommende har opnået 
samme alder, ret ti I et "husmodertiIskud" (paragraf L.813-1 i 
ovennævnte lov) på et beløb svarende til det særlige tilskud 
(som også kan suppleres med tillægsydelsen fra FNS), såfremt 
den pågældende har forsørget mindst tre børn på nærmere 
fastsatte viIkår . " 
Desuden skal det understreges, at fransk lovgivning omfatter 
andre foranstaltninger ti I at sikre en minimumindkomst ti I de 
dårligst stillede grupper: Det drejer sig om den såkaldte 
indslusningsminimumindkomst (revenu minimum d'insertion, 
RMI), der udbetales til ældre i helt ekstraordinære tilfælde 
(lov nr. 88-1088 af 1. december 1988), og som beløber sig til 
2 146 FF om måneden siden 1. januar 1991, og den såkaldte 
handicapydelse (Allocation aux Adultes Handicapés, AAH)-
(paragraf L.821-1 ff i socialsikringsloven), som er på samme 
beløb som minimumalderspensionen, dvs. 2 980 FF om måneden. 
b) Personer, der får udbetalt det særlige tilskud, kan også få 
udbetalt ydelser i forbindelse med sygdom og barsel inden for 
rammerne af den individuelle forsikring, idet deres 
- 130 -
forsikr ingsbi drag betales af "le Fonds Spécial géré par la 
Caisse des Dépôts et Consignations", som administrerer det 
ser Iige ti I læg. 
Ældre, der får udbetalt minimum indslusningsyde Isen, er 
obligatorisk tiIsluttet den individuelle forsikring, hvis de 
ikke er omfattet af nogen anden obligatorisk 
socialsikringsordning, og deres bidrag betales i fuldt omfang 
af den lokale forvaltning (i praksis departementerne). 
Ældre, der er berettiget til handicapydelsen, er automatisk 
tilsluttet den almindelige socialsikringsordning (paragraf 
L.381-27 i sociaI sikringsloven), men skal ikke betale bidrag. 
Under alle omstændigheder har alle aldre ikke-
pensionsberettigede, uanset om de ansøger om at få udbetalt 
det særlige tilskud, eventuelt suppleret med tillægsydelsen 
fra FNS, minimumindslusningsydelsen eller handicapydelsen, 
krav på social hjælp på de almindelige betingelser, der er 
fastlagt i fami Iielovgivningen og den sociale 
bi stands lovgivning. Det drejer sig især om betaling af 
udgifter til lægehjælp og hospitalsophold, udgifter til 
plejehjemsophold for ældre og/eller handicappede, bidrag til 
den individuelle forsikring samt udgifter til lægenjæip i 
hjemmet; de to sidste former for ydelser forudsætter, at den 
pågældende har haft bopæl i tre år på Frankrigs europæiske 
område. 
Desuden findes der et tilskud til husmødre, der udbetales til 
kvinder, som har forsørget mindst fem børn, og som ikke er 
berettiget til andre alderspensionsyde Iser, eller som kun er 
berettiget til en personlig pension, som er tavere end 
tilskuddet. 
Dette tilskud vil eventuelt kunne suppleres med den særlige 
ydelse fra FNS. Ydelsen af disse to former for tilskud er dog 
afhængig af den pågældendes økonomiske forhold. 
HANDICAPPEDE 
Spørgsmål 3$ 
Lov 75-534 af 30. juni 1975 er hovedhjørnestenen i hele den sociale 
beskyttelsesordning, der gradvist er blevet indført i Frankrig til 
fordel for de handicappede, og er fortsat den generelle 
referenceramme for den handicappolitik, der har været ført de 
seneste år. 
Denne lov gør det til en national forpligtelse at sikre de 
handicappedes integrering i skolesystemet, erhvervslivet og 
samfundet som helhed. Målet er på længere sigt at give disse 
mennesker mulighed for at leve en selvstændig t ! ï vasr-a ise i det 
omfang, de overhovedet er i stand til det. De i Seven fastsatte 
foranstaltninger skal således, hvor deres egne evner og færdigheder 
tilsiger det, sikre dem adgang ti I de Institutioner, åer er åbne for 
den øvrige befolkning, eller, såfremt det er umuligt, give dem 
131 -
mulighed for gradvist at bevæge sig fra et beskyttet miljø til et 
mindre beskyttet miljø. 
1. Handicappede børn 
1.1. Undervisning af handicappede børn 
Børn og unge handicappede er omfattet af 
undervisningspligten og skal enten have almindelig 
undervisning eller specialundervisning. 
I de almindelige undervisningsinstitutioner betaler 
staten for udgifterne til opholdet og til den 
erhvervsmæssige grunduddannelse. 
Udgifter til ophold og behandling i særlige 
institutioner for almen og erhvervsfaglig undervisning 
samt udgifter til behandling, der er påkrævet i 
forbindelse med undervisningen, og som gives uden for 
institutionerne, betales fuldtud af 
sygesikr ingsordniningerne, eller, hvis den pågældende 
ikke er omfattet af sådanne sikringsordninger, af det 
offentlige (som en social foranstaltning) uden 
hensyntagen til familiens indtægtsforhold. 
1.2. Tilskud til specialundervisning 
Såfremt barnets tilstand og handicap berettiger 
dertil, kan familien eller den person, som har 
forsørgerpligt for barnet, få udbetalt et tilskud til 
specialundervisning, som skal kompensere for en del af 
de ekstra udgifter i forbindelse med undervisning af et 
handicappet barn. Oven i dette basistilskud kan der, 
alt efter hvor afhængigt barnet er, lægges to ekstra 
former for t i I skud. 
1.3. Udviklingen i bestemmelserne vedrørende ansvaret for 
handicappede børn 
I de sidste femten år er der flere forskellige 
faktorer, bl.a. den befolkningsmæssige udvikling, de 
lægevidenskabelige fremskridt, de forbedrede 
genoptræningsteknikker, det forhold, at de handicappede 
selv eller deres familie på et stadig tidligere 
tidspunkt overtager ansvaret for deres tilværelse, de 
handicappedes ønske om at forblive i deres kendte 
miljø, og - hvor det drejer sig om børn - familiens 
ønske om i højere grad at blive inddraget i barnets 
opvækst, medført, at den oprindelige ramme, der er 
fastsat ved lov af 30. juni 1975, er blevet kraftigt 
udbygget både med hensyn til fortolkningen af begrebet 
handicap og med hensyn ti I de konkrete foranstaltninger 
til fordel for de handicappede. 
Der er således gennemført en reform af lovgivningen til 
fordel for handicappede børn, idet man har ændret de 
tekniske vilkår for autorisering og drift af 
specialundervisningsinsti tut ioner (næsten 2 000 
institutioner med 118 000 børn); formålet har især 
- 132 -
været at fremme de handicappede børns integrering i det 
almindelige skolemiljø ved hjælp af 
støtteforanstaltninger, der var afpasset efter deres 
behov, samt at åbne specialundervisningsinsti tut ionerne 
over for omverdenen og følge disse børn, efter at de 
har forladt institutionen. Denne politik er ledsaget af 
en særlig indsats fra undervisningsministeriets side 
inden for rammerne af skoleloven af juli 1989 for at 
forhindre, at børn med særlige problemer udelukkes fra 
skolesystemet. 
2. Voksne handicappede 
2.1. Ressourcer 
I henhold til lov af 30. Juni 1975 er alle personer, 
der vurderes som værende 80% handicappede eller som er 
uarbejdsdygtige som følge af deres handicap, sikret en 
minimumindkomst, idet staten udbetaler en særlig 
ydelse, den såkaldte handicapydelse til voksne (AAH). 
Handicappede, der har brug for hjælp fra en anden 
person til at udføre de mest basale funktioner i 
tilværelsen, får desuden udbetalt en godtgørelse, der 
finansieres af de enkelte departementer. 
Endelig er personer, hvis arbejdsevne er nedsat som 
følge af deres handicap, sikret en vis minimumindkomst, 
idet staten udbetaler et løntilskud. 
Størrelsen af de forskellige ydelser varierer afhængigt 
af, hvorvidt de pågældende arbejder i et almindeligt 
miljø eller i et beskyttet miljø. 
2.2. Handicappedes beskæftigelse 
For at lette handicappedes adgang til det almindelige 
arbejdsmiljø er der vedtaget en lov af 10. Juli 1987, 
som fastsætter en forpligtelse for virksomheder med 
mindst 20 ansatte til at beskæftige handicappede. De 
skal fremover reservere mindst 6% af de lønnede 
stillinger til handicappede arbejdstagere. De kan også 
opfylde denne forpligtelse enten ved at indgå 
kontrakter om underleverancer med institutioner i den 
beskyttede sektor, tilslutte sig brancheaftaler eller 
indbetale et bidrag til AGEFIPH, som er den 
organisation, der i henhold til loven forvalter Fonden 
for Handicappede Arbejdstageres Faglige Integrering. 
For voksne, som ikke kan arbejde i et almindeligt 
arbejdsmiljø, har regeringen tilstræbt i de seneste år 
at udvide antallet af pladser i beskyttede 
arbejdsmiljøer. Det samlede antal pladser er i dag 
næsten 80 000. 
Man er i færd med at gennemføre et program, der løber 
over fire år, og som går ud på at oprette 10 800 ekstra 
pladser i de såkaldte arbejdsstøttecentre (Centres 
d'Aide par le Travail, CAT) og 3 600 pladser i 
- 133 -
beskyttede værksteder; programmet er resultatet af en 
aftale mellem staten og de handicappedes og deres 
familiers repræsentative organisationer. Denne aftale 
har også medført en ændring af reglerne om en 
garanteret minimum indkomst til handicappede samtidig 
med, at man har forenklet kumuleringen af disse ydelser 
og handicapydelsen til voksne. 
Udover de kvantitative og økonomiske virkninger er 
målsætningen for programmet at udvikle sektoren for 
beskyttet arbejde og tilpasse den til udviklingen i de 
ansættelsesvilkår, der tilbydes handicappede, så der 
skabes forbindelse fra det beskyttede miljø til det 
mindre beskyttede miljø og videre til det almindelige 
arbejdsmiIjø. 
Denne politik er for nylig blevet yderligere 
forstærket, da regeringen den 10. april 1991 bebudede 
en plan for handicappedes beskæftigelse. Denne plan 
tager sigte på at give handicappede fortrinsstilling 
til de forskellige uddannelsesforanstaltninger og 
forbedre de handicappedes uddannelsesniveau, at give 
handicappede arbejdstagere fortrinsret til beskyttede 
jobs, at skabe bedre forbindelse mellem de beskyttede 
arbejdsinstitutioner og det almindelige arbejdsmiljø 
ved at lempe reglerne for udstationering af 
arbejdstagere fra CAT i almindelige virksomheder, at 
fremme de handicappedes integrering i den offentlige 
sektor og at give AGEFIPH langt flere aktionsmuligheder 
og udbygge institutionens virkefelter. 
Desuden er der iværksat en række andre foranstaltninger 
for at lette de handicappede arbejdstageres indpasning 
eller genindpasning i erhvervslivet; det drejer sig om 
følgende: 
1. Oprettelse i hvert enkelt departement af en 
"Commission technique d'orientation et de 
reclassement professionnel" (C0T0REP), som skal 
undersøge forholdene for alle voksne handicappede. 
Kommissionen skal omfatte personer med særlig 
sagkundskab inden for handicappedes beskæftigelse, 
erhvervsuddannelse og specifikke problemer. 
Denne kommission skal have tilstillet alle 
ansøgninger vedrørende handicappedes ønsker om 
beskæf ti geI se, uddanne I se, økonom i ske t i I skud og 
sociale foranstaltninger. 
2. Der er oprettet i alt 88 såkaldte "équipes de 
préparation et de suite du reclassement" (EPSR), 
fordelt med 50 inden for det offentlige og 38 inden 
for det private erhvervsliv. 
3. Forbedring af handicappedes vilkår i dag Iigdagen 
Udover disse bestræbelser på at integrere de handicappede i 
skolesystemet og erhvervslivet er der en række 
- 134 -
foranstaltninger, der skal lette dagligdagen for de 
handicappede og som udgør et centralt element i det 
offentliges handicappolitik. 
De handicappedes sociale integrering på alle områder kan 
først og fremmest lettes gennem en række tekniske 
hjælpemidler, som er et meget effektivt og ofte helt 
nødvendigt supplement til den personlige hjælp. Derfor er en 
del af de sociale bevillinger til fordel for de handicappede 
på Socialministeriets budget afsat til finansiering af 
foranstaltninger, der specifikt tager sigte på at give adgang 
til tekniske hjælpemidler; der er bl.a. på initiativ af de 
handicappedes organisationer oprettet nogle 
udstillingscentre, der skal give brugerne information og 
rådgivning, og der arbejdes også på at få oprettet en 
landsdækkende databank om tekniske hjælpemidler. 
Men adgangsmuligheder til transportmidler og ti I omgivelserne 
i dagligdagen er fortsat det vigtigste punkt i denne politik 
til fordel for handicappedes sociale integrering. 
For at lette adgangsmulighederne til transportmidlerne for 
alle handicappede, men derudover også for alle 
bevægelseshæmmede, som f.eks. ældre mennesker, har 
Statssekretariatet for Handicappede og Invalider og 
Transportministeriet arrangeret et omfattende samråd med alle 
de øvrige parter i transportsektoren: Lokale forvaltninger, 
transportvirksomheder, trafikselskaber, fabrikanter og 
naturligvis også de handicappedes egne organisationer. 
Efter dette samråd forelagde de to ministerier den 21. 
februar 1989 en række konkrete forslag, der omfattede omkring 
60 foranstaltninger vedrørende alle faser i transporten, lige 
fra den handicappede forlader sit hjem, og ti I han eller hun 
ankommer til sit bestemmelsessted. Visse af 
foranstaltningerne er helt nye, andre er en videreførelse 
eller en forbedring af noget, der tidligere er blevet 
iværksat. 
Det drejer sig bl.a. om følgende: Fordelagtige billetpriser 
hos Compagnie Air Inter til personer, der ledsager 
handicappede, som har brug for hjælp overalt, hvor de bevæger 
sig, fremskyndelse af SNCF's og RATP's programmer for at gøre 
deres anlæg og materiel lettere tilgængeligt for handicappede 
og for at tilpasse signa I systemerne til forskellige 
handicaps, et forslag fra de fabrikker, der fremstiller 
busser og sporvogne, om fremover at kræve, at alle nye 
køretøjer skal være fuldt tilgængelige for handicappede, 
således at hele bus- og sporvognsparken i løbet af fem år vil 
være indrettet efter de nye regler; endelig har man ændret 
reglerne for tildeling og brug af mærket "Grand Invalide 
Civil", som giver de handicappede, der er i besiddelse af 
mærket, visse fordele med hensyn til parkering af deres 
køretøj i byområder. Hensigten er i højere grad at tage 
hensyn til den enkeltes behov i forbindelse med en lempelse 
og forenkling af de procedurer, som de handicappede skal 
opfylde for at kunne blive omfattet af forskellige fordele, 
som bl.a. er knyttet sammen med udstedelsen af et 
invaliditetskort. 
- 135 -
Parallelt med disse foranstaltninger på transportområdet 
vedtog regeringen den 21. november 1990 et ambitiøst program 
vedrørende adgangsmulighederne i byområder og boliger. Dette 
program er centreret omkring fem hovedpunkter. De regler, der 
er indført på grundlag af loven af 1975, skal suppleres, så 
der bl.a. tages hensyn til sensoriske handicaps; alle 
byggetilladelser skal på forhånd kontrolleres med henblik på, 
om de opfylder lovens målsætninger, og man vil også se 
nærmere på de arkitektstuderendes grunduddannelse; staten og 
den offentlige forvaltning skal foregå de øvrige sektorer med 
et godt eksempel; alle parter inden for byggeriet skal 
informeres bedre og bibringes større forståelse for 
problemerne, og endelig vil handicaporganisationerne blive 
styrket, bl.a. gennem øgede muligheder for at optræde i 
retten som part i en sag. 
De lovgivningsmæssige foranstaltninger, der indgår i dette 
program, er i øjeblikket til behandling i Senatet. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
Spørgsmål 27 
I Frankrig har de målsætninger, der er opstillet i Pagten, selv om 
de allerede i vidt omfang er opfyldt, fungeret som referenceramme 
for de lovgivningsmæssige og vedtægtsmæssige reformer, der er 
gennemført, og for de kollektive forhandlinger, der har fundet sted 
siden Pagtens vedtagelse. 
GRÆKENLAND 
137 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Der har fra 1.1.1988 været fri bevægelighed uden nogen former for 
restriktioner for arbejdstagere fra EF-landene, bortset fra hvad 
hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den 
offentlige sundhed måtte kræve. De pågældende arbejdstagere kan 
således frit arbejde i Grækenland uden at skulle have 
opholdstilladelse og arbejdstilladelse, blot de har en arbejdsgiver. 
Det eneste, der kræves af disse arbejdstagere, er, at de giver 
fremmøde for den kompetente politimyndighed inden otte (8) dage 
efter deres ankomst til Grækenland. 
Hvis varigheden af deres beskæftigelse overstiger tre (3) måneder, 
skal de have en opholdstilladelse for EF-statsborgere, som udstedes 
af den kompetente politimyndighed. 
løvrigt blev bekendtgørelse 525/83 om indrejse og ophold i 
Grækenland for EF-statsborgere, der udøver ulønnet erhvervsaktivitet 
(selvstændig virksomhed), vedtaget for at bringe den græske 
lovgivning på linje med bestemmelserne i EF-direkti verne. 
Den gældende lovgivning sikrer EF-statsborgernes ret til at bevæge 
sig frit og tage beskæftigelse, hvorfor der ikke er taget nye 
initiativer i denne henseende. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Der findes ingen særlige bestemmelser, der forbyder visse 
persongrupper frit erhvervsvalg og fri erhvervsudøvelse, bortset fra 
de bestemmelser, der gælder for de enkelte erhverv. 
Vederlag og løn samt eventuelle andre ydelser er fastsat ved 
kolletive overenskomster eller dertil svarende administrative 
afgørelser for de enkelte industrier og erhverv. 
Udover disse kollektive bestemmelser indgås der hvert år en EGSSE 
(central kollektiv overenskomst), som fastsætter bestemte grænser 
for lønningerne. I henhold til paragraf 654 i borgerlig lov kan 
arbejdsgiveren ikke gøre udlæg i lønnen for at få dækket et 
tilgodehavende, han måtte have hos arbejdstageren, såfremt denne løn 
er absolut nødvendig for arbejdstagerens eget og hans families 
underhold. Dette forbud gælder ikke, hvor det drejer sig om dækning 
af et tilgodehavende, som arbejdsgiveren måtte have som følge af en 
svigagtig handling fra arbejdstagerens side i forbindelse med 
gennemførelsen af arbejdskontrakten. Der kan under ingen 
omstændigheder foretages indeholdelse af løn medmindre det er med 
henblik på dækning af et tilgodehavende. 
- 138 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Ugelønnen for arbejdstagere i Grækenland har siden 1.1.1984 været 
baseret på 40 timers arbejde (EGSSE af 14.2.1984). 
For arbejdstagere, der har en eller anden form for arbejdsmæssig 
tilknytning til den offentlige forvaltning, en lokalforvaltning 
eller offentlige organer, er ugelønnen baseret på 37 1/2 times 
arbejdsuge (lov 1157/81 og lov 1476/84). 
Der er ved administrativ afgørelse 25/83 truffet af den 
administrative voldgiftsdomstol i Athen (anden instans) indført 
femdages og 40 timers arbejdsuge visse steder i industrien. 
For arbejdstagere i handelshuse, fødevareforretninger, frugt- og 
grønsagsforretninger og slagterforretninger i det gamle 
hovedstadsområde har femdages ugen været gældende siden 1.2.1988. 
I henhold til paragraf 47 i lov 1892/90 om modernisering og 
udvikling og i henhold til visse andre bestemmelser kan der ved 
kollektive virksomhedsaftaler eller aftaler mellem arbejdsgiveren og 
virksomhedsnævnene i en periode på højst tre (3) måneder fastsættes 
en længere arbejdsuge helt op til ni (9) timer om dagen og 48 timer 
om ugen, samt et færre antal arbejdstimer i den efterfølgende 
periode. I henhold til samme paragraf kan det gennemsnitlige antal 
arbejdstimer for hele den pågældende periode, som ikke må overstige 
seks måneder, være 50 timer om ugen. 
Bortset fra arbejdskontrakter vedrørende tidsubegrænset 
fuldtidsarbejde findes der også tidsbegrænsede arbejdskontrakter, 
der, for så vidt angår lønmodtagere i den private sektor, er 
omfattet af bestemmelserne i paragraf 669 til 674 i borgerlig lov, 
og for så vidt angår lønmodtagere med en arbejdst i Iknytning af 
privatretlig karakter til den offentlige sektor, offentlige organer 
og den lokale forvaltning, er omfattet af bestemmelserne i 
bekendtgørelse 410/88, men derudover også af bestemmelserne i 
borgerlig lov. Der findes også arbejdskontrakter om deltidsarbejde, 
der er omfattet af bestemmelserne i lov 1892/90 og bekendtgørelse 
410/88. 
Med hensyn til information og høring i tilfælde af kollektive 
afskedigelser, som hører under arbejdsministeriets ressort, gælder 
følgende bestemmelser: Lov 1387/83 (paragraf 3 og 5): 
Arbejdsgiveren er forpligtet til, før han begynder at foretage 
kollektive afskedigelser, at høre arbejdstagernes repræsentanter for 
at undersøge, om man kan undgå eller begrænse afskedigelserne og 
deres negative konsekvenser. 
Arbejdsgiveren er forpligtet til a) at underrette arbejdstagernes 
repræsentanter skriftligt om årsagerne til de planlagte kollektive 
afskedigelser, og om hvor mange personer han ønsker at afskedige, 
med angivelse af køn, alder og arbejdsområde, samt om hvor mange 
arbejdstagere, han beskæftiger, og b) at give alle oplysninger, der 
kan bidrage til udarbejdelse af konstruktive forslag fra 
arbejdstagernes side. 
En kopi af disse dokumenter fremsendes af arbejdsgiveren til 
præfekten og ti I den stedlige fabriksinspektør. 
- 139 
Fristen for høringer mellem arbejdstagerne og arbejdsgiveren er tyve 
dage fra det tidspunkt, arbejdsgiveren indkalder arbejdstagernes 
repræsentanter til høringer. Resultaterne af høringerne nedfældes i 
en protokol, der underskrives af begge parter og af arbejdsgiveren 
fremsendes til præfekten eller til arbejdsministeren. 
Siden 1.1.1982 har arbejdstagere i hele Grækenland haft ret til fire 
ugers ferie. Denne ferie forhøjes hvert år med én dag, og når efter 
tre år op på det maksimale antal dage, toogtyve (22) eller 
seksogtyve (26) arbejdsdage, afhængigt af om den pågældende arbejder 
fem eller seks dage om ugen, i første tilfælde uden hensyntagen til 
den ugentlige hviledag. 
Disse bestemmelser er indeholdt i retsakten af 19.5.1982, lov 
1346/83 og lov 1288/82. 
I henhold til paragraf 4 i EGSSE af 21.2.1990 har arbejdstagere med 
25 års anciennitet ret til ekstra ferie på tre arbejdsdage, såfremt 
de arbejder fem dage om ugen, og fire arbejdsdage, såfremt de 
arbejder seks dage om ugen. 
Mindreårige arbejdstagere, som er under uddannelse, har udover de 
almindelige feriedage ret til frihed til uddannelse af mindst 14 
dages varighed, hvilket er fastsat ved lov 1837/1989. 
Som hovedregel er arbejdskontrakten underlagt de generelle 
bestemmelser, der gælder for uformelle aftaler (administrativ 
afgørelse 1054/76). Kontrakten udarbejdes i fuld enighed mellem 
parterne. Individuelle arbejdskontrakter kan indeholde bestemmelser 
og betingelser vedrørende lønmodtagernes forpligtelser og 
arbejdsopgaver, i det omfang de ikke strider imod loven, kollektive 
overenskomster, bestemmelserne vedrørende den offentlige orden, 
bindende forskrifter eller god vandel. I visse særlige tilfælde 
forlanges der en skriftlig arbejdskontrakt; det gælder f.eks. for 
arbejdskontrakter om deltidsansættelse, arbejdskontrakter om 
ansættelse i det offentlige, i offentlige organer eller i den lokale 
forvaltning, arbejdskontrakter mellem skuespillere og 
teaterselskaber, arbejdskontrakter for sikkerhedsteknikere, 
bedr iftslæger osv. 
SOCIAL TRYGHED 
I Grækenland er det ansvarlige organ for den generelle socialpolitik 
IKA (Socialsikringsinstituttet), som er lønmodtagernes vigtigste 
forsikr ingsorgan. I henhold til lovgivningen om dette 
forsikr ingsorgans arbejdsopgaver og funktioner (lovdekret 1846/1951) 
bl.a. paragraf 5 i nævnte lov, kan der oprettes andre 
forsikringsordninger for lønmodtagere (særordninger), såfremt de 
garanterer en beskyttelse på niveau med den, som IKA giver de 
forsikrede. 
Dette krav om tilsvarende sikring omfatter alle former for risici, 
der er dækket af IKA's lovgivning (alderdom, invaliditet, død, 
arbejdsulykker, sygdom). 
- 140 -
Denne bestemmelse indebærer følgende: 
a) Lønnede arbejdstagere, der er forsikret enten i IKA eller i 
en anden forsikringsordning for lønmodtagere, har ret til 
ydelser i tilfælde af sygdom eller graviditet og barsel enten 
i kontanter eller i naturalier, som ikke er ringere, hverken 
med hensyn til ydelsernes art eller omfang, end de ydelser, 
der er fastsat i IKA's regler. 
b) Lønnede arbejdstagere, der er berettiget ti I en pension, hvis 
beløb svarer til det i IKA's regler fastsatte loft for 
minimumspensioner (paragraf 29 i lovdekret 1846/1951), 
oppebærer dette beløb, uanset om de er forsikret i IKA eller 
i en anden forsikringsordning for lønmodtagere. 
Denne beskyttelse omfatter pensionsydelser som følge af alderdom, 
invaliditet (som følge af en almindelig sygdom eller en 
arbejdsulykke) og død. 
Minimumsbetingelserne i IKA's regler (paragraf 28 i lovdekret 
1846/1951) for at være berettiget til pension ved alle ovennævnte 
risici gælder for alle lønnede arbejdstagere, uanset om de er 
forsikret i IKA eller i en anden forsikringsordning for lønmodtagere 
(særlig lønmodtagerforsikring). 
Disse bestemmelser indebærer, som det fremgår af det ovenstående, at 
staten garanterer alle pensionister et rimeligt socialt 
beskyt te Isesn i veau. 
Strukturen i det sociale forsikringssystem med hensyn til de dermed 
forbundne rettigheder giver anledning til følgende bemærkninger: 
De bestemmelser, der blev indført for nylig ved lov 1902/1990 om 
sociale forsikringer, fastslår, at den ret, som alle arbejdstagere i 
Grækenland har ti I en social sikring, er en borgerret. 
I henhold til den fortolkende bestemmelse i paragraf 43, stk. 3, i 
ovennævnte lov er der visse aspekter vedrørende pensionsydelser, der 
ikke kan omfattes af en kollektiv overenskomst; det drejer sig bl.a. 
om direkte eller indirekte ændring af beløbet for arbejdstagerens og 
arbejdsgiverens bidrag, hel eller delvis overførsel af betalingen af 
regelmæssige bidrag eller anciennitetsgivende bidrag mellem parterne 
samt oprettelse af særlige kasser eller konti, hvorfra der udbetales 
periodiske pensionsydelser eller bistand i form af et fast tilskud, 
fra arbejdsgiveren. 
For at sikre, at alle arbejdstagere på græsk område er dækket af det 
sociale sikringssystem, gælder forsikringspligten (paragraf 24, stk. 
1 i lov 1902/1990) uafhængigt af nationalitet, køn, alder eller 
religion (princippet om territorialbestemt forsikring). 
Udlændinge behandles således på lige fod med grækere, såfremt de har 
beskæftigelse i Grækenland, og er sikret samme sociale beskyttelse i 
tilfælde af ulykke, invaliditet, sygdom, graviditet og barsel osv.). 
Disse bestemmelser vedrører lønnede arbejdstagere i den private 
sektor samt arbejdstagere, der er beskæftiget i den offentlige 
sektor i bredeste forstand, og som er forsikret i særlige 
lønmodtagerordninger (telekommunikat ionssektoren, elektr icitets-
sektoren, banksektoren osv.). 
- 141 -
De sociale ydelser, der udbetales af OAED (den græske institution 
for beskæftigelse og arbejdskraft), kan ikke betegnes som alment 
dækkende, eftersom betingelsen for at kunne få udbetalt sådanne 
ydelser (arbejdsløshedsydeI ser, værnepligtsydelse, børnetilskud, 
rådighedsydelse, tilskud i tilfælde af insolvens, moderskabsyde I se) 
er, at den pågældende har status som lønmodtager (udøver lønnet 
erhvervsaktivitet), samt at der er indbetalt bidrag af 
arbejdsgiveren og lønmodtageren eller af arbejdsgiveren alene. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Den gældende lovgivning i Grækenland indeholder ingen begrænsninger 
eller forbud for arbejdstagerne med hensyn til at oprette faglige 
organisationer, men tværtimod en række bestemmelser, der sikrer og 
støtter den frie udøvelse af denne ret. 
Anvendelsesområdet for de bestemmelser, der er redegjort for i det 
følgende, er de organisationer, hvis medlemmer er lønmodtagere, der 
udøver lønnet erhvervsaktivitet, og arbejdstagere, der har en 
arbejdstiIknytning af privatretlig karakter til enten den private 
eller den offentlige sektor. 
Princippet om arbejdstagernes ret ti I at organisere sig kollektivt i 
Grækenland er især sikret ved bestemmelserne i paragraf 12 og 23 i 
grundloven med en begrænsning i paragraf 25 vedrørende misbrug af 
denne ret, samt af paragraf 78 i borgerlig lov, men Især 
bestemmelserne i lov 1264/82, nærmere betegnet paragraf 7 og 14, 
stk. 1 og 2, samt ved de internationale arbe jdskonvent ioner nr. 
87/1948 og 98/1949, som er stadfæstet ved lov. 
I henhold til paragraf 7 i lov 1264/82 har enhver 
arbejdstager, der har opnået to måneders anciennitet i 
virksomheden eller bedriften eller inden for sit fagområde i 
det foregående år, ret til at indmelde sig i en organisation 
i virksomheden eller bedriften eller for det pågældende 
fagområde, såfremt han iøvrigt opfylder betingelserne i disse 
organisationers vedtægter. 
I henhold til samme paragraf har de faglige organisationer 
ret ti I at tilslutte sig overordnede organisationer. 
Såfremt en arbejdstager nægtes optagelse i en faglig 
organisation eller en faglig organisation nægtes optagelse i 
en overordnet organisation, kan den pågældende indgive klage 
til den kompetente domstol, der ved en retsafgørelse kan 
beordre den pågældende optaget. 
I henhold til paragraf 14, stk. 1 og 2, i lov 1264/82 har de 
offentlige myndigheder pligt til at træffe de fornødne 
foranstaltninger til at sikre fri udøvelse af retten til at 
oprette uafhængige faglige organisationer, og enhver 
begrænsning i udøvelsen af de faglige rettigheder, heriblandt 
også retten til at oprette faglige organisationer, er 
forbudt. Der er i paragraf 23 i samme lov fastsat 
strafferetlige sanktioner herfor. 
- 142 -
I henhold til lov nr. 1876/90 har arbejdstagernes og 
arbejdsgivernes organisationer og individuelle arbejdsgivere 
ret og pligt til at føre forhandlinger om udarbejdelse af en 
kollektiv overenskomst. 
Den part, der udøver forhandlingsretten, er pligtig til skriftligt 
at underrette den anden part om stedet og emnet for forhandlingerne. 
Hvis de kollektive forhandlinger munder ud i en aftale, udformes 
denne skriftligt og underskrives af parternes repræsentanter. Hvis 
forhandlingerne ikke giver resultat, kan de interesserede parter 
anmode om bistand fra en forligsmand eller lade spørgsmålet afgøre 
ved voldgift. 
Forligsmanden vælges af parterne fra en særlig liste over 
forligsmænd. I tilfælde af uenighed udpeges forligsmanden ved 
lodtrækning. 
Forligsmanden indkalder parterne til møder, fører sonderende 
drøftelser med parterne hver for sig, stiller uddybende spørgsmål og 
foretager andre undersøgelser vedrørende arbejdsvilkår eller 
virksomhedens finansielle forhold. 
Hvis parterne på trods af forligsmandens bestræbelser ikke når til 
enighed inden tyve dage, fremsætter forligsmanden sit 
mæglingsforslag, som, hvis det accepteres af parterne, underskrives 
og kommer til at gælde som kollektiv overenskomst. 
Såfremt forligsmandens bestræbelser ikke giver resultat, kan man på 
visse betingelser overdrage sagen til voldgift. 
Voldgiftsdommeren vælges af parterne i fællesskab fra en særlig 
liste over voldgiftsdommere. 
Voldgiftsdommeren gennemgår alle de oplysninger, der er fremkommet i 
forbindelse med for Iigsforhandlingerne, og afgiver inden ti dage en 
voldgiftskendelse. 
Betingelserne for udøvelse af strejkeretten er fastsat i paragraf 
19, 20 og 21 i lov 1264/82, ændret ved paragraf 3 og 4 i lov 
1915/90. 
a) Strejkeretten udøves af de faglige organisationer. 
b) Udøvelse af strejkeretten kræver forudgående informering af 
arbejdsgiveren eller dennes faglige organisation mindst 24 
timer før strejken iværksættes. For så vidt angår 
arbejdstagere med arbejdstiIknytning af privatretlig karakter 
til den offentlige sektor i bredeste forstand, som er af 
afgørende betydning for opfyldelsen af grundlæggende 
samfundsbehov paragraf 19, stk. 2, i lov 1264/84, ændret ved 
paragraf 3 i lov 1915/90), kan strejkevarslet tidligst 
effektueres efter fire (4) hele dage at regne fra meddelelsen 
om de strejkendes krav og begrundelserne herfor. 
c) En strejke, der gennemføres af de faglige organisationer, 
varsles efter at være blevet besluttet på generalforsamlingen 
eller i forretningsudvalget, afhængigt af den faglige 
organisations struktur og betydning og i henhold til de 
særlige bestemmelser i paragraf 20 i samme lov. 
- 143 -
En sympatistrejke kan kun varsles af den mest repræsentative 
faglige organisation på tredje niveau. 
Kompetente forsamlinger i den i paragraf 1, stk. 1, litra a), 
underlitra cc) i lov 1264/82 anførte betydning kan udøve 
strejkeretten efter beslutning, truffet ved hemmelig 
afstemning af flertallet af arbejdstagere i en bedrift, en 
virksomhed, en offentlig tjeneste, et offentligt organ eller 
en lokal forvaltning. For så vidt angår arbejdstagere, der er 
beskæftiget i en bedrift, en virksomhed, en offentlig 
tjeneste, et offentligt organ eller en lokal forvaltning, 
hvor der ikke findes kompetente forsamlinger eller 
fagforeninger eller faglige sammenslutninger, der omfatter 
flertallet af arbejdstagerne, kan beslutningen om at gå i 
strejke træffes af det mest repræsentative fagforeningsorgan 
i den pågældende region. 
d) Den faglige organisation, som varsler strejke, skal påse, at 
der under strejken er det fornødne personale til stede til at 
sørge for virksomhedens anlægs sikkerhed og forhindre skader 
eller ulykker; såfremt det drejer sig om de faglige 
organisationer for arbejdstagerne, der er omhandlet i 
paragraf 19, stk. 2, i lov 1264/82, ændret ved paragraf 3 i 
lov 1915/90, skal de også stille det nødvendige personale til 
rådighed til at kunne imødekomme grundlæggende samfundsbehov. 
Paragraf 21 i ovennævnte lov tilligemed paragraf 4 i lov 
1915/90 fastsætter, efter hvilke regler og hvordan 
sikkerhedspersonalet udpeges. 
I tilfælde af uenighed om udpegelsen af sikkerhedspersonalet 
afgør den kommission, der er omhandlet i paragraf 15 i lov 
1264/82, ændret ved paragraf 25 i lov 1545/85, spørgsmålet. 
Denne kommission består af tre medlemmer: En dommer, der 
fungerer som formand, samt en repræsentant for arbejdstagerne 
og en repræsentant for arbejdsgiverne. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
1) Følgende love omhandler adgang til erhvervsuddannelse: 
- Kongelig resolution af 6.6.1952 om faglærte arbejderes 
uddannelse. 
- Lov 709/77 om vedtagelse af foranstaltninger, der kan 
tilskynde arbejdskraften til at tage en erhvervsuddannelse 
og om afklaring af en række spørgsmål i tilknytning 
hertil. 
- Lov 1346/83: Ændring og supplering af bestemmelserne i 
arbejdsmarkedslovgivningen og afklaring af forskellige 
spørgsmåI. 
- Lov 1404/83: Programmer vedrørende uddannelsesenheder i 
OAED (den græske institution for beskæftigelse og 
arbejdskraft) (paragraf 50). 
- 144 
- Lov 1545/85: Landsdækkende regler til bekæmpelse af 
arbejdsløshed samt andre bestemmelser (kapitel E). 
- Lov 1566/85 om undervisning på sekundærtrin. 
- Lov 1836/89: Foranstaltninger til fremme af beskæftigelsen 
og erhvervsuddannelserne samt andre bestemmelser. 
- Lov 4009/89: Arbejdsministerens bekendtgørelse; 
fastsættelse af de betingelser, på hvilke OAED kan påtage 
sig at udarbejde erhvervsuddanne Isesprogrammer o.lign., og 
vilkårene for samarbejdet mellem OAED og de i lov 1836/89, 
paragraf 8, stk. 1 og 2, omhandlede organer. 
Det fremgår af disse bestemmelser, at i Grækenland kan alle 
unge, uanset nationalitet, efter at have afsluttet den 
obligatoriske skolegang få en forberedende 
erhvervsuddannelse, såfremt de ønsker det, enten i 
gymnasierne eller på tekniske skoler og fagskoler, så de får 
mulighed for at tilpasse sig de krav, de vil blive stillet 
overfor i deres fremtidige erhvervsaktive tilværelse. 
2) Der findes en række nye initiativer i forbindelse med 
ændringen af paragraf 6 i lov 709/77, som er under 
udarbejdelse af det direktorat i Arbejdsministeriet, der er 
ansvarlig for erhvervsuddannelsen. 
3) Der er først for nylig ved lov 1892/90, der erstatter 
lovdekret 1262/82, fastlagt særlige strukturer for OAED; i 
henhold hertil har ledigblevne arbejdstagere fra virksomheder 
i økonomiske vanskeligheder samt personale fra private 
virksomheder, der har indført nye teknologier, ret til 
omskoling. OAED kan heller ikke i henhold til lov 709/77, 
afvise forslag fra faglige sammenslutninger, forbund o.lign. 
om uddannelsestilbud til medlemmerne. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Ligestillingen af mænd og kvinder på arbejdsmarkedet er sikret ved 
grundloven (paragraf 4, stk. 2, og paragraf 22, stk. 1) og ved den 
centrale kollektive overenskomst af 1975, som indførte princippet om 
lige løn til mandlige og kvindelige arbejdstagere, og som blev 
suppleret i 1978 ved international arbejdskonvention nr. 100 om lige 
løn til kvindelige og mandlige arbejdstagere for arbejde af samme 
værdi, stadfæstet ved lov 46/75. 
Lov 1414/84 om ligestilling mellem kønnene på arbejdsmarkedet samt 
andre bestemmelser (græsk Statstidende A/10/2-2-84) forbyder enhver 
form for forskelsbehandling begrundet i køn og familiemæssig 
situation, for så vidt angår adgang til, indhold i og iværksættelse 
af programmer eller ordninger vedrørende erhvervsvejledning, 
erhvervsuddannelse, lærepladser, erhvervspraktisk, erhvervsfaglig 
videreuddannelse, efteruddannelse, forbedring af sociale forhold og 
informering af arbejdstagerne (paragraf 2). 
- 145 -
Der gives adgang til alle fag og til alle st i 11 ingstr in uden 
forskelsbehandling og uden hensyn til den pågældendes familiemæssige 
situation (paragraf 3). 
Mænd og kvinder har ret til samme løn for samme arbejde (paragraf 
4). 
Enhver forskelsbehandling begrundet i arbejdstagerens køn er 
forbudt, for så vidt angår arbejdsvilkår og karrieremuligheder 
(paragraf 5). 
Arbejdsforholdet kan ikke opsiges med begrundelse i køn (paragraf 
6). 
En arbejdsgiver, der overtræder bestemmelserne i denne lov, straffes 
med bøde på mellem 20 000 og 30 000 DRA (paragraf 12). 
Der er taget en række initiativer for at intensivere 
foranstaltningerne til fordel for ligestilling af mænd og kvinder 
via forskellige erhvervsuddanne Isesprogrammer, der er beregnet på 
kvinder uden beskæftigelse, genindpasning af kvinder på 
arbejdsmarkedet osv., og som gennemføres af OAED, 
Generalsekretariatet for Ligestilling og andre organer. I denne 
forbindelse skal ligeledes nævnes EF-in it i at i vet NOW (programmer for 
Internationalt Samarbejde o.lign.). 
Lov 1483/84 om beskyttelse af og lettelser for arbejdstagere med 
familiemæssige forpligtelser (græsk Statstidende A/153/8-10-84) 
giver ret til forældreorlov til arbejdstagere af begge køn, så de 
kan tage sig af deres børn. Denne orlov af tre måneders varighed for 
både faderen og moderen gives for hvert barn efter barselsorloven, 
og indtil barnet er 2 1/2 år. 
Forældrene kan også tage orlov, såfremt deres børn eller personer, 
for hvem de har forsørgerpligt, bliver syge, og de kan få nedsat 
arbejdstiden med én time om dagen, hvis de har børn med et fysisk, 
psykisk eller mentalt handicap, og endelig kan de få orlov til at 
følge deres børns skolegang. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
I Grækenland findes der regler for information og høring af 
arbejdstagerne og disses deltagelse i beslutningsprocessen i 
virksomheder, der udøver deres aktiviteter på græsk område. 
Vilkårene og de nærmere regler for iværksættelsen af disse 
foranstaltninger er fastsat i lov 1767/88 om virksomhedsnævn, som 
samtidig giver den internationale arbejdskonvention nr. 135 retlig 
gyldighed. 
Denne lov dækker alle virksomheder, der beskæftiger mindst 50 
personer. Findes der ingen faglig organisation i virksomheden, er 
det nok, at der er beskæftiget 20 arbejdstagere, for at loven finder 
anvendelse. 
- 146 -
I henhold til lov 1767/88 har arbejdstagerne ret til at blive 
informeret via virksomhedsnævnene og ret til sammen med 
virksomhedens ledelse at afgøre en række spørgsmål af betydning for 
arbejdstagerne i virksomheden, som f.eks. virksomhedens økonomiske 
aktivitet og planlægningen på forskellige områder. 
a) I henhold til paragraf 12 kan arbejdstagerne: 
1. sammen med arbejdsgiveren afgøre nedennævnte spørgsmål, 
såfremt de ikke i forvejen er reguleret ved en lov eller en 
kollektiv overenskomst. De kan være med til at afgøre de 
nævnte spørgsmål, også selv om der ikke findes nogen faglig 
organisation i virksomheden: 
aa) udarbejdelse af virksomhedens ordensreglement, 
bb) udarbejdelse af virksomhedens sundheds- og 
sikkerhedsreglement 
cc) udabejdelse af informationsprogrammer vedrørende nye 
organisationsmetoder i virksomheden og anvendelsen af 
nye teknologier, 
dd) planlægning af personaleuddannelsen, herunder 
uddannelsens varighed og efteruddannelseskurser, især 
som følge af ændringer i den anvendte teknologi, 
ee) kontrol med medarbejdernes fremmøde og adfærd med 
audio-visuel le midler med henblik på beskyttelse af 
arbejdstagernes personlige integritet, 
ff) planlægning af ferie og faste fridage, 
gg) genindpasning af handicappede, der har været ude for en 
arbejdsulykke i virksomheden, i egnede stillinger, 
hh) planlægning af og kontrol med kulturelle, rekreative og 
sociale aktiviteter og faciliteter; 
2. undersøge og foreslå metoder til forbedring af 
produktiviteten for samtlige produktionsfaktorer; 
3. foreslå foranstaltninger til forbedring af arbejdsvilkårene-, 
4. udpege medlemmer blandt arbejdstagerne til sundheds- og 
sikkerhedsudvalget. 
Beslutninger om disse spørgsmål formuleres skriftligt og skal 
overholdes af alle parter. I tilfælde af uenighed afgøres 
spørgsmålet af et udvalg, der nedsættes af præfekten og afgiver en 
begrundet udtalelse. 
b) l henhold til paragraf 13: 
1. skal arbejdsgiveren underrette virksomhedsnævnene om 
nedennævnte spørgsmål, inden han sætter sine beslutninger i 
værk: 
aa) ændring af virksomhedens juridiske status, 
- 147 -
bb) hel eller delvis overførsel, udvidelse eller 
indskrænkning af virksomhedens anlæg og installationer, 
cc) indførelse af nye teknologier, 
dd) ændring i personalestrukturen, indskrænkning i eller 
forøgelse af antallet af arbejdstagere og indførelse af 
skifteholdsarbejde eller skifteholdsvagter, 
ee) årlig planlægning af investeringer med henblik på 
virksomhedens sundheds- og sikkerhedsforanstaltninger, 
ff) desuden skal han give virksomhedsnævnene alle 
oplysninger, som de måtte ønske, om de i lovens 
paragraf 12 omhandlede spørgsmål, 
gg) planlægning af eventuelt overtidsarbejde; 
2. har virksomhedsnævnene også krav på at blive holdt informeret 
på følgende områder: 
aa) virksomhedens generelle økonomiske situation og 
planlægningen af produktionen, 
bb) resultatopgørelse samt beretning om virksomhedens 
akt iviteter, 
cc) virksomhedens driftsregnskab. 
c) I henhold til paragraf 14 skal virksomhedsnævnene sammen med 
arbejdsgiveren, såfremt der ikke findes nogen faglig 
organisation i virksomheden, drøfte følgende spørgsmål: 
aa) Kollektive afskedigelser (i overensstemmelse med 
gældende lovgivning om kontrol med kollektive 
afskedigelser), 
bb) spørgsmål, der i henhold til den generelle lovgivning 
eller særlove skal drøftet med arbejdstagerne. 
Det skal understreges, at virksomhedsnævnenes funktioner i henhold 
til ovennævnte lov i intet tilfælde tilsidesætter de faglige 
organisationers målsætninger, midler og rettigheder. Tværtimod 
kræver samme lov samarbejde med virksomhedens faglige organisationer 
og informering af disse. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
EF-dlrektlver om sundhed og sikkerhed, hvis bestemmelser er mere 
favorable end de gældende regler I Grækenland 
Den græske lovgivning er endnu ikke blevet harmoniseret med følgende 
direkt iver: 
1. Direktiv 88/642 
2. Direktiv 89/391 
3. Direktiv 89/392 
- 148 -
4. Direktiv 89/654 
5. Direktiv 89/656 
6. Direktiv 90/270 
7. Direktiv 90/269 
8. Direktiv 90/394 
For så vidt angår direktiv 88/642, skal man gøre opmærksom på, at 
den tilsvarende græske retsakt allerede er udarbejdet og er ved at 
blive endelig vedtaget, medens de øvrige retsakter endnu er på 
forberede Isesstadi et. 
Arbejdstagernes deltagelse I beslutningsprocessen I forbindelse med 
sundhed og sikkerhed 
På virksomhedsplan 
I henhold til paragraf 1 i lov 1767/88 har arbejdstagerne 
ret til at vælge og oprette virksomhedsnævn, der kan 
repræsentere dem i virksomheden, såfremt virksomheden har 
mindst 20 ansatte. I henhold til paragraf 12 i samme lov 
har disse råd medbestemmelsesret og krav på at blive hørt; 
de har til formål at forbedre arbejdsvilkårene i takt med 
v i rksomhedens udv i kI i ng. 
I henhold til lov 1568/85 nar arbejdstagere i 
virksomheder, der beskæftiger over et hundrede og 
halvtreds (150) personer ret til at nedsætte et sundheds-
og sikkerhedsudvalg bestående af repræsentanter, der er 
valgt i virksomheden. 
På amtsplan 
I hvert amt oprettes et rådgivende kollektivt organ, der skal 
behandle spørgsmål i relation til beskyttelse af 
arbejdstagernes sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, 
NEYAE. Blandt udvalgets medlemmer er der altid to 
repræsentanter fra den mest repræsentative faglige 
sammenslutning i det pågældende område. 
På landsplan 
Tre repræsentanter fra den ny repræsentative 
arbejdstagerorganisation på tredje niveau deltager som 
medlemmer i Rådet for Sundhed og Sikkerhed på Arbejdspladsen 
(SYAE). SYAE afgiver udtalelser og udarbejder rapporter til 
Arbejdsministeriet om spørgsmål i relation til sundhed og 
sikkerhed på arbejdspladsen (dekreter, ministerielle 
bekendtgørelser osv.). 
Man skal desuden gøre opmærksom på, at parterne i de 
kollektive overenskomster, der er indgået, har mulighed for i 
fællesskab at afgøre spørgsmål i relation til sundhed og 
sikkerhed på arbejdspladsen. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
I henhold til paragraf. 2 i lov 1837/89 om beskyttelse af mindreårige 
på arbejdsmarkedet samt en række andre bestemmelser, er 
minimumsalderen for mindreåriges adgang til beskæftigelse fastsat 
- 149 -
til 15 år, uanset arbejdets art, bortset fra muligheden for at 
beskæftige mindreårige under 15 år i forbindelse med 
teaterforestillinger, koncerter eller andre kulturelle begivenheder, 
i det omfang denne form for beskæftigelse ikke bringer deres fysiske 
og mentale sundhed eller deres moral i fare. Tilladelsen til at 
beskæftige mindreårige under 15 år i ovennævnte tilfælde gives af 
det stedlige arbejdstilsyn med de i den nævnte paragraf omhandlede 
begrænsninger. 
I henhold til paragraf 6 i lov 1837/89 aflønnes mindreårige 
arbejdstagere på grundlag af den mindsteløn for ufaglærte arbejdere, 
der er fastsat ved central kollektiv overenskomst, afhængigt af 
arbejdstiden. Der kan i kollektive overenskomster fastsættes mere 
gunstige arbejdsvilkår og højere løn. 
Paragraf 5 i lov 1837/89 indeholder bestemmelse om følgende: 
a) Den daglige arbejdstid for mindreårige, der ikke er fyldt 16 
år, samt for mindreårige, der modtager undervisning på alle 
former for statsanerkendte offentlige eller private skoler 
eller gymnasier eller erhvervsfaglige 
undervisningsinstitutioner, er seks timer, og den ugentlige 
arbejdstid er 30 timer-, det er forbudt at pålægge mindreårige 
overarbejde. 
For så vidt angår mindreårige, der er beskæftiget ved 
kulturelle aktiviteter eller aktiviteter i tilknytning 
dertil, indeholder den pågældende lov desuden bestemmelser 
om, at den daglige arbejdstid skal være endnu kortere, 
afhængigt af alderen; for mindreårige mellem 3 og 15 år er 
den daglige arbejdstid således mellem to (2) og fem (5) timer 
om dagen. 
b) Mindreårige arbejdstagere skal have en daglig hvileperiode på 
mindst tolv timer i træk, som skal ligge i perioden fra 
klokken ti om aftenen til klokken seks om morgenen. Denne 
bestemmelse forbyder indirekte natarbejde for mindreårige. 
c) For mindreårige arbejdstagere, der er under uddannelse, 
gælder særligt lempelige regler med hensyn til, hvornår de 
skal møde på arbejde, og hvornår de kan forlade arbejdet. 
I henhold til paragraf 4 i lov 1837/89 skal mindreårige 
lønmodtagere, inden de kan ansættes, følge et 
erhvervsvejledningsprogram. Disse programmer udarbejdes og 
gennemføres af OAED, som udsteder en attest til mindreårige, hvoraf 
det fremgår, at de har fulgt det pågældende program. 
I henhold til bestemmelserne i paragraf 6 til 9 i lov 1566/85 kan 
alle unge, uanset deres nationalitet, efter afslutningen af den 
obligatoriske skolegang få en forberedende erhvervsfaglig 
uddannelse, hvis de ønsker det, enten på gymnasier eller på 
erhvervsfaglige undervisningsinstitutioner, så de kan forberede sig 
på de krav, der vil blive stillet til dem i arbejdslivet. 
- 150 -
ÆLDRE 
De lovbestemmelser, der sikrer alle arbejdstagere fra Det Europæiske 
Fællesskab ydelser, der sætter dem i stand til at opretholde en 
rimelig levestandard på det tidspunkt, de forlader arbejdsmarkedet 
som pensionister, er omhandlet i afsnittet om social tryghed. 
For så vidt angår det sikringssystem, der gælder for personer, som 
har nået pensionsalderen, men som ikke er berettiget til pension, 
kan man oplyse, at ingen græsk statsborger vil blive nægtet 
lægehjælp eller hospitaIshjælp. 
Hvis disse ydelser ikke betales af forsikr ingsorganet, dækkes de af 
staten, der udsteder et "trangsbevis". Hvis ældre har særlige 
problemer i relation til bolig, invaliditet osv., får de udbetalt en 
dertil svarende social ydelse (boligydelse og invaliditetsydelse) 
enten i form af et fast beløb eller som en ekstraordinær ydelse. 
Selv om de ikke er berettiget til pension fra en pensionskasse, har 
de ret til den pension, der udbetales ikke-pensionsforsikrede. 
Disse ydelser er at opfatte som et tilskud, og er ikke 
tilstrækkelige til at sikre et eksistensminimum. 
HANDICAPPEDE 
Staten har truffet følgende foranstaltninger med henblik på at sikre 
faglig og social integrering af handicappede: 
a) Lov 1648/86 om beskyttelse af krigsinvalider og krigsofre 
samt handicappede; i henhold til denne lov er græske eller 
udenlandske virksomheder eller bedrifter, der udøver deres 
aktiviteter i Grækenland, forpligtet til, såfremt de 
beskæftiger over 50 personer, at forbeholde 4% af 
stillingerne til de i paragraf 1, stk. 1, omhandlede personer 
og yderligere 3% til de i paragraf 1, stk. 4, omhandlede 
personer. 
Offentlige tjenester, offentlige organer og lokale 
forvaltninger er forpligtet til uden udvælgelsesprøve at 
forbeholde 5% af de ledige stillinger til personer, der er 
omfattet af lov 1648/86, og forbeholde én ud af fem ledige 
stillinger inden for områder som kontorbetjent, nattevagt, 
rengøringsassistent, vicevært, gartner og vagtmester til 
personer, der er omfattet af nævnte lov. 
b) Arbejdsministerens bekendtgørelse nr. 30052/24-1-91, i 
henhold til hvilken der skal gennemføres programmer om OAED's 
bidrag til de udgifter, en arbejdsgiver måtte have til 
ergonomiske ændringer af arbejdsstedet for handicappede, der 
er beskæftiget hos ham og beskyttet ved paragraf 1, stk. 4 i 
lov 1648/86. 
c) Finansministerens og arbejdsministerens fælles bekendtgørelse 
nr. 30993/27-3-91 om indførelse af en støtteordning for 
private virksomheder, organer og virksomheder inden for den 
lokale forvaltning eller af offentlig interesse, faglige 
- 151 -
sammenslutninger og forbund, der ansætter handicappede i 
henhold til den obligatoriske ansættelsesprocedure (paragraf 
2 i lov 1648/86), samt i almindelighed til arbejdsgivere med 
henblik på ansættelse af handicappede. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
De grundlæggende sociale rettigheder, der er fastlagt i 
Fællesskabspagten, svarer til de individuelle og sociale 
rettigheder, der er nedfældet i og dermed sikret af den græske 
grundlov. Disse bestemmelser i grundloven giver ikke borgerne 
mulighed for at indklage staten, såfremt de ikke mener at kunne 
udøve en given social rettighed. Men grundloven pålægger den græske 
stat som sådan generelt at sikre beskyttelsen af disse rettigheder 
gennem lovgivningen. 
Der findes således love og bekendtgørelser, der sikrer alle former 
for sociale rettigheder. 
I RL AND 
i 
- 153 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Begrænsning af den frie bevægelighed 
Kun de begrænsninger, der er begrundet i hensynet til den offentlige 
orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed 
indskrænker den frie bevægelighed for alle arbejdstagere i Det 
Europæiske Fællesskab. 
Nye initiativer 
Der er ikke behov for nye initiativer for at sikre opholdsretten for 
arbejdstagere, som ved at udnytte deres ret til fri bevægelighed 
udøver et hviIketsomhelst erhverv eller fag. 
Der findes ingen hindringer for udnyttelse af retten til fri 
bevægelighed i de tilfælde, hvor EF-borgernes kvalifikationer er 
sammen i ignelige. 
Der er ikke truffet nye initiativer med henblik på at styrke retten 
til fri bevægelighed og ligebehandling inden for alle erhverv og 
alle fag og med hensyn til social sikring. 
Foranstaltninger til fremme af familiesammenføring, af anerkendelse 
af kvalifikationer og ti I forbedring af leve- og arbejdsvilkår 
Der findes ingen specifikke foranstaltninger med henblik på at 
fremme familiesammenføring, vedrørende anerkendelse af 
eksamensbeviser osv. Irland deltager imidlertid aktivt i europæiske 
aktioner på disse områder. Grænsearbejdere er ikke noget problem for 
Irland. Der er under SEDOC indgået bilaterale forbindelse med de 
medlemsstater, til hvilke irske arbejdstagere rejser. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅR 
Foranstaltninger vedrørende arbejdstidens varighed og organisering 
og andre former for beskæftigelse end tidsubestemte 
arbejdskontrakter om fuldtidsarbejde 
En arbejdsmarkedsundersøgelse offentliggjort i 1989 viste, at den 
gennemsnitlige arbejdstid for fuldtidsansatte arbejdstagere i 
industien i Irland var 41 timer. 
I en rammeaftale om arbejdstid, der blev forhandlet inden for 
rammerne af Programme for National Recovery (1987-1990), bestemmes 
det, at arbejdstiden skal nedsættes med 1 time i de tilfælde, hvor 
den normale arbejdsuge er på 40 timer eller mere. Denne nedsættelse 
af arbejdstiden er generelt blevet gennemført på arbejdsmarkedet. 
- 154 -
Spørgsmålet om en yderligere nedsættelse af arbejdstiden blev 
drøftet under de seneste forhandlinger mellem regeringen og 
arbejdsmarkedets parter om Programme for Economic and Social 
Progress, men man nåede ikke frem til nogen aftale om spørgsmålet. 
Det fremgår af programmet, at ICTU (Irish Congress of Trade Unions) 
havde anført, at man, såfremt der vil blive ført forhandlinger om en 
ny aftale om løn- og arbejdsvilkår, vil søge at opnå en generel 
nedsættelse af arbejdstiden på baggrund af den internationale 
udvikling og den økonomiske og sociale situation i Irland. 
Arbejdstiden fastlægges i praksis gennem kollektive forhandlinger, 
men der findes visse lovfæstede minimumsbestemmelser i Condition of 
Employment Act, 1936, og Shops (ansættelsesvilkår) Acts 1938 og 
1942. i disse love fastsættes retningslinjer for arbejdstiden i 
forbindelse med skifteholdsarbejde i industrien samt i forretning, 
hotel ler osv. 
I henhold til Conditions of Employment Act, 1936, skal kontinuerligt 
produktionsskiftehoIdsarbejde og skifteholdsarbejde med særlig 
tilladelse opfylde følgende betingelser: 
(a) et arbejdsskift må ikke være af mere end 9 timers varighed; 
(b) der skal være en pause af mindst 15 minutters varighed mellem 
den 3. og 4. time efter påbegyndelsen af hvert skift-, 
(c) en arbejdstager må ikke arbejde i to på hinanden følgende 
skift, og der skal være mindst 8 timer mellem hvert skift; 
(d) i forbindelse med kontinuerligt produktionsskiftehoIdsarbejde 
må den ugentlige arbejdstid ikke overstige 56 timer og 48 
timer om ugen i en periode på 3 på hinanden følgende uger i 
tilfælde af skifteholdsarbejde med særlig tilladelse. 
Skifteholdsarbejde er ulovligt, medmindre der er tale om 
kontinuerlig produktion eller skifteholdsarbejde med særlig 
tilladelse. Denne begrænsning finder ikke anvendelse i forbindelse 
med trykning og udgivelse af aviser. Kontinuerligt 
produktionsarbejde defineres som arbejde, der normalt skal udføres 
uden ophør eller gennemføres i perioder af mindst 15 timers varighed 
uden ophør, f.eks. brygning, glasfremstilling, sukkerfremsti 11ing 
osv. Andet skifteholdsarbejde skal godkendes af arbejdsministeren. 
I loven af 1936 bestemmes det ligeledes, at arbejsdtagere, der 
arbejder om dagen i en industrivirksomhed, ikke må arbejde: 
(i) efter kl. 20.00 på en almindelig arbejdsdag 
(i i) efter kl. 13.00 på en kort arbejdsdag 
(i i i) mere end 9 timer på en almindelig dag 
(iv) mere end 48 timer på en uge. 
Overarbejde er underlagt følgende begrænsninger: 2 timer om dagen, 
12 timer om ugen, 36 timer for en 4-ugers periode og 240 timer om 
året. Arbejdsministeren kan give dispensation for overarbejde af 
længere var ighed. 
En arbejdstager, der arbejder om dagen, må ikke arbejde mere end 5 
timer uden en pause på mindst 1/2 time. Alle arbejdstagere i en 
industrivirksomhed skal holde denne pause på samme tid, og der må 
ikke udføres industriarbejde under en sådan pause. Arbejdsministeren 
kan give en arbejdsgiver dispensation, der fritager ham for denne 
bestemmelse. En arbejdstager skal have en pause på mindst 1/2 time 
- 155 -
umiddelbart før han/hun påbegynder overarbejde af mere end 1 1/2 
t imes var ighed. 
Shops (Condition of Employment) Acts, 1938 og 1942, regulerer og 
kontrollerer arbejdsvilkårene for arbejdstagere i engros- og 
detailforretninger, varehuse, hoteller (kun Dublin by), lokaler med 
spiritusbevilling og serveringslokaler (restauranter, cafeer og 
tehuse). I loven fastsættes følgende maksimumsgrænser for 
arbejdstiden: 11 timer om dagen, 56 timer om ugen i hoteller og 48 
timer i andre forretninger. 
Overtidsarbejde skal ligge inden for følgende grænser: 
Hoteller: 66 timer om ugen eller 244 timer i en sammenhængende 
periode på 4 uger eller 2.900 timer om året. 
Andre forretninger: 
60 timer om ugen eller 216 timer i en sammenhængende 4 
ugers periode eller 2.600 timer om året. 
Loven indeholder ligeledes bestemmelser om spisepauser. 
Arbejdsministeren har i det seneste Programme for Economic and 
Social Progress (forhandlet mellem regeringen og arbejdsmarkedets 
parter) forpligtet sig til at tage lovgivningen op til fornyet 
behandling og finde frem til de valgmuligheder, der eventuelt er 
behov for. 
Fast deltidsarbejde er i de senere år blevet et permanent træk ved 
det irske arbejdsmarked (en stigning fra 42.500 til 70.000 
arbejdstagere mellem 1975 og 1989). For at følge denne udvikling op 
indførte arbejdsministeren efter høring af arbejdsmarkedets parter, 
Worker Protection (Regular Part-Time-Employees) Act, 1991. Formålet 
med denne lov er at udvide bestemmelserne i nedenstående love til at 
omfatte faste deltidsansatte: 
Holidays (Employees) Act, 1973 (lov om ferie), 
Maternity Protection of Employees Act, 1981 (lov om beskyttelse 
af arbejdstagere i 
forbindelse med 
graviditet og 
fødsel) 
Minimum Notice and Terms of Employment Act, 1973 og 1984 
(lov om mini mums-
opsigeIsesvarsel og 
ansætte Isesbet ing-
elser) 
Protection of Employees (Employers' Insolvency) Acts, 1984 og 1990 
(love om 
beskyttelse af 
arbejdstagere 
(arbejdsgiverens 
insolvens)) 
Redundancy Payments Act, 1967 til 1990 (lov om godtgørelse 
i forbindelse med 
afskedigelse) 
Unfair Dismissals Act, 1977 (lov om uretmæssig 
afskedigelse) 
- 156 -
Worker Participation (State Enterprises) Act, 1977 og 1988 
(lov om arbejds­
tagernes medbestem­
melse (statslige 
virksomheder)). 
Faste deltidsansatte defineres som arbejdstagere, der normalt 
arbejder mindst 8 timer om ugen i en sammenhængende periode på 
mindst 13 uger. Før denne lovgivning blev vedtaget, skulle man 
arbejde mindst 18 timer om ugen for at være omfattet af disse love, 
dog med undtagelse af Holidays Employees Act, 1973, ifølge hvilken 
der krævedes arbejde i mindst 120 timer om måneden. 
Det meste af arbejdslovgivningen yder beskyttelse af arbejdstagere, 
som falder ind under et "ansættelsesforhold". Arbejdstagere, der 
ikke falder ind under et egentligt ansættelsesforhold, henhører 
ikke under denne definition. Arbejdsministeren forpligtede sig i 
Programme for Economic and Social Progress til at tage disse 
arbejdstageres stilling op ti I fornyet behandling. 
Rettigheder vedrørende årlig betalt ferie oo ugentlige hvileperioder 
I Holidays (Employees) Act, 1973, bestemmes det, at en arbejdstager, 
som arbejder mindst 1.400 timer (1.300 timer for unge under 18 år) i 
et ferieår, dvs. fra 1. april til 31. marts, har ret til 3 ugers 
ferie med løn, medmindre han har skiftet arbejde i løbet af dette 
år. En arbejdstager, som ikke har arbejdet det krævede antal timer i 
et ferieår, eller som har skiftet arbejde i løbet af dette år, har 
i stedet ret til ferie med løn svarende til en halv uge for hver 
kalendermåned, i hvilken han har arbejdet mindst 120 timer (110 
timer for unge under 18 år). 
Som nævnt i svaret på spørgsmål 7 herover blev fordelene i [Holidays 
(Employees) Act, 1973,] med virkning fra 6. april 1991 gennem 
[Workers Protection (Regular Part-Time Employees) Act, 1991, udvidet 
til på et ændret grundlag at omfatte faste deltidsansatte. Faste 
deltidsansatte definers som arbejdstagere, der er ansat af den samme 
arbejdsgiver i en periode på mindst 13 uger, og som normalt 
forventes at arbejde mindst 8 timer om ugen. I henhold til loven af 
1991 har faste deltidsansatte ret til en årlig ferie svarende til 6 
timer pr. 100 arbejdstimer og proportionelt mindre, når der 
arbejdes færre timer. I henhold til loven af 1973 har arbejdstagerne 
ret til 8 offentlige fridage. Alle faste deltidsansatte har nu ret 
til offentlige fridage på samme grundlag som fuldtidsansatte. 
Arbejdsministeren forpligtede sig i Programme for Economic and 
Social Progress til at tage lovgivningen om ferie op til fornyet 
behandling. 
I lovgivningen fastsættes de lovbefæstede minimumsrettigheder, mens 
retten til årlig ferie i praksis fastsættes gennem kollektive 
forhandlinger, og den gennemsnitlige årlige ferie er på omkring 4 
uger. Spørgsmålet om en ugentlig hvileperiode ud over det minimum, 
der er fastsat i Condition of Employment Act, 1936, og i Shops Acts 
1938 og 1942, fastsættes generelt gennem forhandlinger. 
- 157 -
Fastlæggelse af arbejdsvilkår 
Arbejdsvilkårene for irske arbejdstagere er fastlagt på mange måder. 
De lovbefalede minimumsrettigheder er fastsat i en række arbejdslove 
om ferie, afskedigelse, barselsorlov, opsigelsesvarsel, afskedigelse 
osv. Derudover har mange arbejdstagere rettigheder, der er fastsat i 
skriftlige arbejdskontrakter eller ved kollektive overenskomster, 
der er forhandlet med arbejdsgiveren. 
I Minimum Notice and Terms of Employment Act, 1973, bestemmes det, 
at en arbejdstager, der er omfattet af loven, kan kræve, at 
arbejdsgiveren udsteder en skriftlig erklæring omfattende alle elier 
en del af nedenstående punkter: 
(a) dato for påbegyndelse af arbejsforholdet, 
(b) lønsats eller metode til beregning af løn, 
(c) intervaller mellem udbetaling af løn - ugentlig, månedlig 
el ler andet 
(d) vilkår eller betingelser i forbindelse med arbejdstid eller 
overt id, 
(e) vilkår eller betingelser i forbindelse med 
(i) ferier og feriepenge, 
(i i) arbejdsudygtighed på grund af sygdom eller skade samt 
sygedagpenge og 
(i i i) pension og pensionsordninger, 
(f) det opsigelsesvarsel, som arbejdstageren har eller skal give, 
er fastsat i arbejdskontrakten, elier er (hvis 
arbejdskontrakten er tidsbegrænset) datoen for kontraktens 
udløb. 
Arbejdsgiveren er forpligtet til at give ovennævnte oplysninger 
inden for en måned efter, at arbejdstageren har anmodet herom. 
SOCIAL SIKRING 
Soc i a I s i kr i ngssystemet 
Socialsikringsordningerne i Irland henhører generelt under social­
ministeren. Department for Social Welfare (socialministeriet) er 
ansvarlig for administrationen af statens lovfæstede og ikke-
lovfæstede sociale sikringsordninger. Ministeriets primære funktion 
er opretholdelse af indkomst, og det udbetaler kontante ydelser til 
personer i visse perioder af deres liv, eller når uforudsete 
situationer som f.eks. sygdom eller arbejdsløshed opstår. 
Ordningerne er opdelt i to kategorier, social forsikring og social 
bistand. Ordningerne omfatter alle internationalt anerkendte grene 
af sociaI sikr ingen, f.eks. alderdoms-/folkepension, enkepension, 
sygdom, arbeJsdløshed, graviditet og barsel samt arbejdsulykker. De 
omfatter også familiestøtteordningerne Child Benefit (børnepenge) og 
Family Income Supplement (familieindkomststøtte). 
Ud over de kontante ydelser findes der ydelser i naturalier som 
f.eks. tandbehandling og briller, gratis rejser og gratis 
elektricitet til ældre og handicappede. 
- 158 
Soc i a I fors i kr i nasbi drag 
Alle arbejdstagere forsikres obligatorisk fra de er 16 år til de er 
66 år, uanset indtægtsniveau. Forsikringsbidragene er 
indkomstrelaterede, men den procentdel af lønnen, der skal betales, 
varierer med arten af beskæftigelse. Retten til de forskellige 
ydelser er afhængig af, om man er forsikret i den pågældende 
bidragskategori. Siden april 1988 har selvstændige også skullet 
betale socialforsikringsbidrag, der berettiger dem til visse 
langt idsydelser. 
Soc i a I fors i kr i ngsvdeI ser 
Retten ti I en socialforsikringsydelse afhænger af, om den pågældende 
persons lønrelaterede socialforsikringsbidrag (P.R.S.l.) er nået op 
på et vist niveau. 
Hvis de relevante lovfæstede betingelser er opfyldt (uden hensyn til 
modtagernes midler), findes følgende enhedsforsikringsydelser : 
erhvervsudygtighedsydelse, invalidepension, arbejdsløsheds­
understøttelse, ydelser ved fødsel, efterladtepension, ydelser til 
hustruer, der er blevet forladt af deres mænd, ydelser til 
forældreløse børn, ydelse ved behandling og ydelse ved dødsfald. 
Lønrelaterede ydelser udbetales i forbindelse med 
invaliditetsydelser, arbejdsløshedsydelse og ulykkesyde I se til 
personer, hvis beskæftigelse forsikres ved bestemte fors ik-
ringsbidragssatser. Omkostningerne til enhedsbeløbene og de 
lønafhængige ydelser dækkes ved lønafhængige 
socialforsikringsbidrag fra arbejdsgivere, arbejdstagere og 
selvstændige, idet staten dækker differencen. 
Ydelser ved erhvervsskader 
Forsikringsordningerne udbetaler også ydelser i forbindelse med 
ulykke, invaliditet eller dødsfald, som skyldes en arbejdsulykke 
eller en erhvervssygdom, samt lægebehandling i forbindelse hermed. 
Disse ydelser er tilgængelige for alle arbejdstagere uanset alder. 
Sociale bistandsordninger 
Social bistand udbetales til personer, som ikke opfylder de bidrags-
betingelser, der er nødvendige for, at de kan modtage sociaI forsik­
ringsyde Iser, eller til personer, der har udtømt deres rettigheder 
til forsikringsydelser. For at kunne modtage social bistand skal den 
pågældende persons økonomiske forhold først undersøges. Supplerende 
velfærdsydelse udbetales normalt, når personen ikke har nogen 
midler eller kun utilstrækkelige midler til at opfylde livsvigtige 
behov, og når betingelserne for modtagelse af 
uarbejdsdygtighedsydelse og arbejdsløshedsyde Ise/-bi stand ikke er 
opfyldt. Denne ydelse er et sikkerhedsnet, der sikrer en person en 
grundlæggende ret til opretholdelse af en indkomst. 
Børnepenge udbetales uden en forudgående undersøgelse af modtagerens 
økonomiske forhold for børn under 16 år og for børn mellem 16 og 18 
år, som deltager i fuldtidsundervisning eller er fysisk eller 
mentalt handicappede. 
159 -
FORENINGSFRIHED OG KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Lovgivning om oprettelse af erhvervsorganisationer eller 
fagforeninger 
Den relevante bestemmelse om foreningsfrihed findes i forfatningen i 
artikel 40, stk. 6, litra 1). I denne artikel sikrer staten frihed 
til, under hensyntagen til den offentlige orden og moral, udøvelse 
af bl.a. "borgernes ret til at slutte sig sammen i foreninger og 
organisationer". I artiklen bestemmes det,, at der kan vedtages love 
for i den offentlige interesse at regulere og kontrollere 
udnyttelsen af denne rettighed. I artikel 40, stk. 6, litra 2), 
bestemmes det, at love, der indeholder retningslinjer for, hvordan 
retten til at slutte sig sammen i foreninger og organisationer 
udnyttes, ikke må indeholde nogen diskrimination på grundlag af 
politiske eller religiøse synspunkter eller nogen 
klassediskr i m i nat ion. 
Retten til at tilslutte sig foreninger er i modsætning til 
foreningsfrihed ikke sikret i forfatningen. Selv om Oireachtas 
(parlamentet) beføjelser til at fastsætte retningslinjer for 
foreningsfriheden er begrænsede, kan fagforeningerne selv fastsætte 
begrænsninger for retten til at tilslutte sig. En fagforening er 
ikke i forfatningen eller på anden måde forpligtet til at acceptere 
enhver ansøgning om medlemsskab. I en række retssager er det blevet 
fastslået, at borgerne ikke har nogen i forfatningen fastsat ret til 
at tilslutte sig en fagforening efter eget valg. Nogle kategorier af 
arbejdstagere, dvs. medlemmer af de væbnede styrker og af Garda 
Siochana (politiet) har i loven forbud mod at tilslutte sig 
almindelige fagforeninger og mod at strejke for at gennemføre 
ændringer i deres ansættelsesbetingelser. Domstolene har fastslået 
princippet om, at foreningsfrihed nødvendigvis indebærer en 
tilsvarende ret til ikke at tilslutte sig nogen fagforening eller en 
bestemt fagforening. Dette indebærer, at det i Irland ikke er 
lovligt at forlange, at en arbejdstager inden for en vis periode 
efter ansættelsen skal tilslutte sig en bestemt fagforening. 
Procedurer til forhandling og indgåelse af kollektive overenskomster 
Princippet om frie kollektive forhandlinger er grundlaget for 
arbejdsmarkedssystemet i Irland. Arbejdsvilkår og -forhold for 
størstedelen af arbejdstagerne fastlægges gennem kollektive 
overenskomster, der vedtages efter kollektive forhandlinger på 
lokalt plan mellem arbejdsgivere eller arbejdsgiverorganisationer 
og en eller flere fagforeninger. Der er i lovgivningen fastsat 
bestemmelser for visse grundlæggende rettigheder som f.eks. 
arbejdstid, mindste opsigelsesvarsel, afskedigelse og ret til 
ferie. Bestemmelserne i de kollektive overenskomster er i 
overensstemmelse med det uformelle kollektive forhandlingssystem i 
Irland ikke retligt bindende. I henhold til Industrial Relations 
Aet, 1946, har parterne i en overenskomst imidlertid mulighed for at 
lade overenskomsten registrere i Labour Court og dermed give den 
retsvirkning. Overenskomsten kan udvides til at omfatte ansatte og 
arbejdstagere inden for den samme branche, selv om de ikke har 
deltaget i forhandlingerne, såfremt Labour Court mener, at 
- 160 -
deltagerne i forhandlingerne er tilstrækkeligt repræsentative for 
den gruppe eller type af arbejdstagere, som overenskomsten omfatter. 
En arbejdsgiver er ikke i henhold til loven forpligtet til at 
forhandle med en fagforening og kan nægte at anerkende en 
fagforening i denne forbindelse. De irske domstole er imidlertid af 
den opfattelse, at en konflikt omkring anerkendelse af en 
fagforening er en konflikt, der har til formål at muliggøre 
strejkeaktioner. En fagforening kan i henhold til Industrial 
Relations Aet, 1969, på eget initiativ indbringe en konflikt omkring 
anerkendelse til Labour Court, idet den forpligter sig til at følge 
domstolens afgørelse. Labour Court anbefaler normalt, at 
arbejdsgiveren og fagforeningen når til enighed om at forhandle en 
kollektiv overenskomst, selv i de tilfælde, hvor den omtvistede 
fagforening ikke har sikret sig medlemsskab fra et flertal af 
arbejdstagerne. 
Bestemmelser vedrørende udøvelse af strejkeretten og vedrørende 
forligs-, mæglings- og voldgiftsprocedurer 
Irsk lovgivning indeholder ingen udtrykkelige bestemmelser om, at 
man har ret ti I at strejke. Der findes derimod en række undtagelser, 
der har til formål at sikre, at fagforeninger med en 
forhandlingsti I ladelse og deres medlemmer under visse omstændigheder 
er retsbeskyttede, hvis de indleder en strejke. Fagforeningernes 
legalitet og deres fritagelse fra både kriminel og civil 
sammensværgelse i tilfælde af en konflikt, blev sikret ved Trade 
Disputes Act, 1906. Denne lov blev ophævet og i store træk 
indarbejdet i Industrial Relations Aet, 1990. Loven fra 1990 
fritager for ansvar i forbindelse med sammensværgelse, fredelig 
strejkevagt, opfordring til brud på arbejdskontrakt eller 
indblanding i andres forretning eller beskæftigelse i alle tilfælde 
forudsat, at denne handling udføres af en person "med henblik på at 
skabe eller fremme en konflikt". I henhold til Trade Union Aet, 
1941, skal enhver sammenslutning, der ønsker at føre forhandlinger 
om fastsættelse af løn eller andre arbejdsvilkår, være i besiddelse 
af en forhandlingsti I ladelse, som udstedes af arbejdsministeren. De 
betingelser, som en sammenslutning skal opfylde for at få en 
tilladelse, blev ændret ved Trade Union Aet, 1971, og Industrial 
Relat ions Aet, 1990. 
De vigtigste betingelser er: 
(i) den skal være registreret som en fagforening i henhold til 
Trade Union Act i Registrar of Friendly Societies eller, 
såfremt der er tale om en udenlandsk fagforening, være en 
fagforening i henhold til lovgivningen i det land, hvor 
hovedkontoret er beliggende; 
(i i) den skal have mindst 1.000 medlemmer; 
(i i i) den skal mindst 18 måneder før indsendelse af ansøgning om 
tilladelse give meddelelse om, at den har til hensigt at ind­
sende ansøgning; 
(iv) den skal i High Court deponere et beløb på mellem 20.000 og 
60.000 IR£ afhængigt af medlemstal. 
Udenlandske fagforeninger skal ikke registreres i Registrar of 
Friendly Societies for at opnå en forhandlingsti I lade Ise. 
Udenlandske fagforeninger skal imidlertid have en kontrollerende 
myndighed, hvis medlemmer alle skal være bosiddende i Nordirland, og 
- 161 -
som har beføjelser ti I at træffe beslutninger omkring spørgsmål, der 
direkte berører medlemmer af fagforeningen, som er bosiddende i 
Nordirland. Bortset fra denne undtagelse skal udenlandske 
fagforeninger opfylde de samme betingelser for at opnå en 
forhandlingsti I ladelse som irske fagforeninger. 
Princippet med frie kollektive forhandlinger er grundlaget for 
arbejdsmarkedssystemet i Irland. Dette system indebærer 
foreningsfrihed for arbejsdtagerne og frihed til at forhandle med 
arbejdsgiveren, mens statens opgave er at sørge for det nødvendige 
lovgivningsmæssige og institutionelle grundlag. De vigtigste 
statslige organer til løsning af konflikter er Labour Relations 
Commission og Labour Court. 
The Labour Relations Commission (LRC) 
LRC, der blev oprettet i 1991 i henhold til Industrial Relations 
Aet, 1990, har det overordnede ansvar for fremme af gode 
arbejdsmarkedsforhold. Det ledes af en treparts bestyrelse med 
repræsentanter fra arbejdsgivere og fagforeninger samt uafhængige 
repræsentanter udnævnt af arbejdsministeren. 
Udvalgets vigtigste opgaver er: 
(a) at fungere som mægler og bistå parterne i en konflikt med at 
løse denne, når direkte forhandlinger mellem fagforening og 
ledelse er slået fej I ; 
(b) at yde rådgivning og derved bistå med at finde frem til de 
grundlæggende problemer, der kan give anledning til uro på 
arbejdsmarkedet, og hjælpe med at finde løsninger på sådanne 
problemer ; 
(c) at fungere som rådgiver om individuelle rettigheder og i 
denne forbindelse bistå med løsning af konflikter, der 
vedrører individuelle arbejdstagere; 
(d) at gennemføre eller lade gennemføre forskning i 
arbejdsmarkedets forhold; 
(e) at undersøge og overvåge udviklingen i 
arbejdsmarkedsforholdene; 
(f) at udarbejde og yde vejledning om adfærdskodekser i 
forbindelse med arbejdsmarkedsforhold, som er udarbejdet i 
samarbejde med fagforeninger, arbejdsgiverorganisationer og 
andre berørte parter; bestemmelserne i en adfærdskodeks er 
ikke retsgyldige; domstolene og 
arbejdsmarkedsorganisationerne kan dog fremhæve en hvilken 
som helst bestemmelse i en adfærdskodeks, som de mener er 
relevant i forbindelse med behandlingen af en sag ved 
domstolene. 
The Labour Court 
Labour Court, der blev oprettet i 1946, er en appeldomstol i 
forbindelse med løsning af konflikter. Der er tale om et 
trepartsorgan med et lige stort antal medlemmer udnævnt af 
arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, og dets formand og 
viceformand udnævnes af ministeren. Konflikter forelægges først for 
Labour Relations Commission. Når dette udvalg mener, at det har 
udtømt alle muligheder for at hjælpe med at løse konflikten, kan 
parterne henvise konflikten til Labour Court, som udsteder en 
henst i 11ing. 
- 162 -
Bestemmelser vedrørende strejkeret for tlenestemænd. de væbnede 
styrker oo pol i tiet 
Tjenestemænd har samme rettigheder med hensyn til strejke som andre 
fagforen i ngsmedlemmer. 
Medlemmer af de væbnede styrker og af Garda Siochana kan i henhold 
til loven ikke indmelde sig i almindelige fagforeninger og må ikke 
indlede strejke med henblik på at ændre deres ansættelsesvilkår 
el ler -bet ingelser. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Erhvervsuddanne Isessvstemet 
I Irland har arbejdsgiverne hovedansvaret for uddannelse. 
Uddannelses- og beskæftigelsesmyndigheden, FAS (Foras Aiseanna 
Saothair), opfordrer imidlertid gennem 
uddannelsesrådglvningstJenesten virksomhederne til at tilvejebringe 
uddannelsestilbud til arbejdstagerne. FAS har ligeledes ansvaret for 
en tilskudsordning for virksomheder over en vis størrelse inden for 
visse industrigrene, som f.eks. tekstil, kemiske produkter og 
legeringer, levnedsmidler, drikkevarer og tobak osv., som indebærer, 
at disse virksomheder har ret til et tilskud på op til 90% af deres 
udgifter til FAS i forbindelse med uddannelse, hvis de stiller 
uddannelsesmuligheder af tilfredsstillende standard til rådighed 
for deres ansatte. 
Ud over uddannelseskurser for lærlinge har FAS også ansvaret for 
uddannelseskurser for forskellige personkategorier, hovedsageligt 
arbejdsløse, unge, som søger deres første arbejde, og voksne 
(hovedsageligt kvinder), som ønsker at vende tilbage til 
arbejdsstyrken. FAS tilbyder ligeledes uddannelse i forbindelse med 
Industrial Restructuring Training Programme for små og mellemstore 
virksomheder med henblik på at forbedre deres konkurrenceevne i 
forbindelse med gennemførelsen af det indre marked. 
Der er ikke gennemført nye initiativer med henblik på at fjerne 
eller forbyde diskriminination på grundlag af nationalitet i 
forbindelse med adgang til erhvervsuddannelse. Statsborgere fra 
Fællesskabets medlemsstater har adgang til erhvervsuddannelse på de 
samme vilkår som irske statsborgere. 
Gennem FAS tilbyder staten i et vist omfang uddannelse for personer 
i arbejde. Derudover findes der i den private sektor mange organer, 
der tilbyder uddannelse mod betaling for enkeltpersoner eller 
personer, der henvises af deres arbejdsgiver. 
Som tidligere nævnt har arbejdsgiverne det primære ansvar for 
uddannelse. FAS, der er et offentligt organ, tilbyder imidlertid 
også uddannelse. Bestyrelsen for FAS er sammensat af repræsentanter 
for regering, arbejsdgiverorgan isatoner og fagforeninger, og dets 
politik fastlægges således af repræsentanter for disse tre grupper. 
- 163 -
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
Lovgivning om ligebehandling af mænd og kvinder 
I henhold til Anti-Discrimination (Pay) Aet, 1974, har kvinder ret 
til lige løn, når de er ansat af den samme arbejdsgiver og på det 
samme arbejdssted og udfører "det samme arbejde" som mænd. 
I henhold til Employment Equality Act, 1977, er det ulovligt at 
diskriminere på grundlag af køn eller civilstand i forbindelse med 
adgang til beskæftigelse, arbejdsvilkår (ud over løn- og 
pensionsordninger), uddannelse eller erhvervserfaring eller i 
forbindelse med forfremmelse og indplacering. 
Enhver person kan indbringe overtrædelser af 
I i gest i I Iingslovgivningen for Equal Opportunity Officers, Labour 
Court og i visse tilfælde for de civile domstole. 
Employment Equality Agency blev oprettet i henhold til Employment 
Equality Act, 1977. Det har både en undersøgelses- og en kontrol­
funktion og har tre hovedopgaver: 
at arbejde hen imod fjernelse af diskriminering på 
arbejdsmarkedet 
at fremme lige beskæftigelsesmuligheder og 
til stadighed at tilpasse lovene fra 1974 og 1977. 
Initiativer til gennemførelse af ligebehandling 
En række positive foranstaltninger er blevet truffet med henblik på 
at fremme ligebehandling af mænd og kvinder: 
A. Efter at regeringen i 1984 havde fremsat en politisk 
erklæring om lige beskæftigelsesmuligheder i den offentlige 
sektor er et program omfattende positive foranstaltninger 
blevet gennemført i statsstøttede organer, hvilket har 
omfattet udnævnelse af Equal Opportunity Officers, disses 
deltagelse i netværk, samt individuelle organisationers ved­
tagelse af politiske erklæringer om lige muligheder. 
Arbejdsministeren har indført et system til kontrol med, 
hvordan de lige muligheder gennemføres i den offentlige 
sektor. 
B. Arbejdsministerens Equality Focus Award Scheme, der støttes 
af Employment Equality Agency og EF i samarbejde med 
Institute for Personnel Management blev indført i 1990. 
Formålet med denne ordning er at opfordre arbejdsgiverne til 
at gennemføre positive foranstaltninger og at anerkende den 
indsats, som virksomhederne alierede gør. Resolutionen om 
beskyttelse af kvinders og mænds værdighed på arbejdspladsen 
er ved at blive gennemført. Federation of Irish Employers og 
Irish Congress of Trade Unions har udstedt retningslinjer om 
seksuel chikane. Employment Equality Agency yder rådgivning 
og bistand på dette område. 
C. FAS, den nationale uddannelses- og beskæftigelsesmyndighed, 
indførte et program omfattende positive foranstaltninger i 
1990. Dette program har til formål aktivt at fremme 
- 164 -
fjernelsen af den traditionelle skelnen mellem mandejobs og 
kvindejobs ved at opfordre flere kvinder til at søge arbejde 
på mere utraditionelle arbejdsområder og mere generelt ved at 
fremme kvindernes fulde deltagelse på alle arbejdsmarkedets 
niveauer. 1990-programmet var en succes, idet man har nået de 
vigtigste mål, og det har ligeledes dannet grundlag for den 
fremtidige udvikling af programmer vedrørende effektive, 
positive foranstaltninger inden for FAS. 
D. Employment Equality Agency oplyser gennem publikationer, 
seminarer og konferencer om spørgsmål vedrørende lige 
beskæftigelsesmuligheder. Dette organ har ligeledes 
udarbejdet en adfærdskodeks om lige beskæftigelsesmuligheder 
og er ved at udarbejde et forslag til en politik om lige 
muligheder, der skal offentliggøres i indeværende år. 
E. De fleste virksomheder i den offentlige sektor og 
statsforvaltningen tilbyder fleksible arbejdstider, 
arbejdsdeling og midlertidigt ophør af karriereforløb. En 
række virksomheder i den offentlige sektor tilbyder 
vuggestuefaciliteter eller undersøger mulighederne for at 
oprette sådanne faciliteter. I programme for Economic and 
Social Progress har regeringen forpligtet sig til fortsat at 
opfordre til, at der stilles børnepasningsfaciI iteter til 
rådighed for arbejdstagere i den offentlige sektor, hvor 
staten sørger for de fysiske faciliteter og brugere betaler 
dr iftsomkostningerne. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES MEDINDFLYDELSE 
Lovgivning om information og høring af arbejdstagerne samt disses 
med ind-fI yde i se i virksomheder med afdelinger i to eller flere 
medlemsstater 
Der findes ingen lovgivning, som omfatter information og høring af 
arbejdstagere i den private sektor, herunder tværnationale virksom­
heder. Inddrageise af arbejdstagerne finder imidlertid i vid 
udstrækning sted i den private sektor på et frivilligt grundlag. 
Foranstaltninger vedrørende information oo høring af arbejdstagerne 
samt disses medindflydelse 
Worker Participation (State Enterprises) Acts, 1977-1991, indeholder 
bestemmelser om arbejdstagernes medindflydelse i en række statslige 
virksomheder. Loven bestemmer, at arbejdstagerne skal være 
repræsenteret i bestyrelsen i 11 organer, og at de skal deltage på 
andre niveauer end i bestyrelsen i 35 statslige organer. I 
forbindelse med medindflydelse på andre niveauer end i bestyrelsen 
er loven (1988) ikke prescript iv, men fastsætter de rammer, inden 
for hvilke den enkelte organisation kan indføre og udvikle 
ordninger, der passer til dens behov og til de eksisterende 
arbejdsmarkedsforhold. Det bestemmes, at hver aftale om 
medindflydelse skal indeholde retningslinjer for: 
regelmæssig udveksling af synspunkter og information mellem 
ledelse og ansatte; 
165 -
at ledelsen i god tid skal informere om beslutninger, der vil 
kunne påvirke de ansattes situation væsentligt; 
udbredelse til alle arbejdstagere af information og 
synspunkter, som aftalerne om medindflydelse giver anledning 
til. 
Worker Protection (Regular Part-Time Employees) Act, 1991, udvider 
lovgivningen til også at omfatte faste deltidsansatte. 
I Protection of Employment Act, 1977, bestemmes det, at 
arbejdstagernes repræsentanter, når arbejdsgiveren påtænker at 
gennemføre kollektive afskedigelse, skal modtage specifik 
information om de påtænkte afskedigelser og høres mindst 30 dage 
før, den første afskedigelse finder sted. Denne høring skal omfatte 
drøftelse af grundlaget for udvælgelse af de arbejdstagere, der skal 
afskediges. 
EF-forordningerne af 1980 (varetagelse af arbejdstagernes 
rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder) har til 
formål at varetage arbejdstagernes rettigheder i tilfælde af 
overførsel af ejerskab af virksomheder eller bedrifter, der 
indebærer et arbejdsgiverskift. I disse forordninger bestemmes det, 
at overdrageren og erhververen begge skal underrette repræsentanter 
for deres arbejdstagere om årsagerne til overførslen og om de 
retslige, økonomiske og sociale følger dette vil få for 
arbejdstagerne. Derudover skal nærmere oplysninger om enhver påtænkt 
foranstaltning, der kan påvirke arbejdstagernes situation, drøftes 
med repræsentanter for arbejdstagerne med henblik på at indhente 
deres godkendelse af sådanne foranstaltninger. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PÅ ARBEJDSPLADSEN 
Gennemførelse af fællesskabsdirektiver 
The Safety, Health and Welfare at Work Aet fra 1989 indeholder de 
fleste af bestemmelserne i Rådets rammedirektiv 89/391/EØF om 
iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes 
sikkerhed og sundhed. Disse foranstaltninger vedrører områder som 
f.eks. rækkevidde, arbejdsgivernes forpligtelser, beskyttelses- og 
forebyggeIsesforanstaItninger, information til og høring af 
arbejdstagerne, arbejdstagermedindflydelse og arbejdstagernes 
forpligtelser. Inden indførelsen af the 1989 Act fandtes der kun 
lovbestemmelser for visse sektorer eller aktiviteter som f.eks. 
fremstillingsindustri, byggeri, mine- og stenbrudsdrift og 
anvendelse, oplagring og transport m.m. af farlige stoffer. Anden 
lovgivning, som kun omfatter disse sektorer (f.eks. the Safety in 
Industry Acts fra 1955 og 1980, the Mines and Quarries Act fra 1965 
og the Dangerous Substances Act fra 1972 og 1979) indeholder også 
mange af de områder, der er omhandlet i de enkelte direktiver, som 
er blevet vedtaget under rammedirektivet 89/391/EØF. Denne 
lovgivning er imidlertid i færd med at blive revideret på baggrund 
af disse direktiver med henblik på at få afklaret, hvilke ændringer 
der i særlig grad vil være nødvendige at gennemføre i forbindelse 
med sektorer og aktiviteter, som for første gang blev omfattet af 
sikkerhedsbestemmelser med the 1989 Act. 
- 166 
Arbeldstagermedindflydelse ved beslutningstagning 
I henhold til lovens paragraf 13, stk. 1 skal arbejdsgiveren høre de 
ansatte ved gennemførelse og opretholdelse af ordninger, som vil 
gøre det muligt for denne og de ansatte at samarbejde effektivt om 
fremme og udvikling af foranstaltninger vedrørende sikkerhed, 
sundhed og trivsel på arbejdspladsen og om at tilse, at sådanne 
foranstaltninger får den ønskede effekt. Arbejdsgiveren skal 
ligeledes i videst muligt omfang tage hensyn til 
meningstilkendegivelser fra de ansatte. 
I henhold til paragraf 13, stk. 2 i the 1989 Act har de ansatte ret 
til at fremsætte kommentarer ti I og rådføre sig med arbejdsgiverne i 
anliggender vedrørende sikkerhed, sundhed og trivsel på 
arbejdspladsen. Arbejdsgiverne har ligeledes ret til at udpege 
sikkerhedsrepræsentanter, som bl.a. har ret til at foretage 
undersøgelser på arbejdspladsen. 
Formålet med formelle konsultationer arbejdsgivere og arbejdstagere 
ime I lem er : 
at sikre en aktiv arbejdstagerdeltage Ise i ulykkes- og 
sygdomsforebygge I se ; 
at fremme samarbejde mellem ledelse og arbejdstagere om 
drøftelse og iværksættelse af aktioner på sikkerheds- og 
sundhedsområdet; 
at etablere kommunikationsveje, ad hvilke arbejdstagerne kan 
pege på sikkerhedsrisici eller fremsætte forslag til passende 
s i kkerhedsforanstaItn i nger. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Lovgivning om beskæftigelse af børn oo unoe 
I henhold til the Protection of Young Persons (Employment) Act fra 
1977 er det i almindelighed ikke tilladt at beskæftige børn under 15 
år. Et barn på over 14 år kan imidlertid udføre let, ikke-
industrielt arbejde i skolernes ferier under forudsætning af, at det 
ikke er skadeligt for sundheden eller den almindelige udvikling, og 
at det ikke påvirker skolegangen. Arbejdstiden i skoleferier må 
ingen dage overskride 7 timer og ingen uger 35 timer. I skolernes 
sommerferie må børn ikke arbejde i en sammenhængende periode på 14 
dage. 
Arbejdstidsbegrænsningerne for unge på 15 år er følgende: 
Normal arbejdstid Maksimal arbejdstid 
pr. dag 8,0 8,0 
pr. uge 37,5 40.0 
- 167 -
Arbejdst i dsbegrænsn i ngerne for unge på mellem 16 og 18 år er 
følgende: 
Normal arbejdstid Maksimal arbejdstid 
pr. dag 8,0 
pr. uge 40,0 
pr. fire ugers periode 
pr. år 9,0 
45,0 
172,0 
2000,0 
Beskæftigelse af børn, der endnu ikke er nået ud over den 
skolepligtige alder (hvis øvre grænse i øjeblikket er 15 år), er 
ikke tilladt i perioder på 14 sammenhængende timer om natten, 
herunder mellem klokken 20.00 og 8.00. 
Unge, der er fyldt 15 år men endnu ikke 18, må ikke beskæftiges i 
sammenhængende perioder på 12 timer om natten, herunder i perioden 
mellem 22.00 og 6.00, bortset fra industriarbejdere, som kan 
beskæftiges i perioden mellem klokken 20.00 og 8.00. 
Arbejdstagere, der arbejder mere end 5 dage om ugen, og hvis arbejde 
på søndage overstiger 3 timer, skal have mindst 24 timers 
sammenhængende hvile hver syvende dag. 
En arbejdsperiode må ikke vare mere end 5 timer, hvis der er tale om 
en ung (en person på under 18 år), og ikke mere end 4 timer, hvis 
der er tale om et barn (en person på under 15 år), uden en 
hvilepause på mindst 30 minutter; visse paragraffer i the Conditions 
of Employment Act fra 1936 vil imidlertid fortsat have gyldighed i 
forbindelse med skifteholdsarbejde i industrien. 
Al le arbejdstagere under 
hvilepause, inden de går i 
mere end 1,5 t imer. 18 år har ret til en 30 minutters 
gang med overarbejde af en varighed på 
I henhold til lovgivningen skal der for overarbejde betales et 
tillæg på mindst 25% af den normale løn. Overarbejde er i denne 
kontekst at forstå som arbejde ud over den normale arbejdstid, 
således som det er beskrevet ovenfor. Bortset fra denne bestemmelse 
er aflønningen af unge i almindelighed et forhandl ingsspørgsmåi. 
Employment Regulation Orders (EROS) fastlægges af Joint Labour 
Committees i henhold til the Industrial Relations Act fra 1946 og 
1976. I disse EROS fastsættes minimumslønninger og 
ansættelsesvilkår i forskellige sektorer. I visse sektorer 
(landbrug, mineralvandsindustrien, børste- og kosteindustrien, 
hotel- og restaurationsdrift og foderstofindustrien) fastsættes der 
i henhold hertil aldersbaserede lønskalaer. 
ÆLDRE 
Bestemmelser vedrørende pensionerede arbejdstagere 
Pensionerede arbejdstagere kan få et medicinkort, hvis deres 
indkomst er utilstrækkelig til at opfylde deres og deres families 
- 168 -
behov for lægebehandling. Et medicinkort giver indehaveren og/eller 
dennes familie ret til omfattende gratis he I bredsyde Iser. 70% af 
alle personer over 65 år har medicinkort. Andelen stiger til 80% for 
personer over 80 år. Som et minimum har alle borgere, herunder 
pensionerede arbejdstagere, ret til gratis hospitalsophold og 
behandling hos specialister samt til støtte til medicin ordineret af 
alment praktiserende læger. Pensionerede arbejdstagere, som ikke har 
ret til en erhvervspension eller en bidragspligtig pension, har ret 
til en ikke-bidragspligtig alderdomspension. Pensionister, der 
modtager en ikke-bidragspligti g alderdomspension kan få medicinkort, 
der giver dem ret til omfattende gratis he I bredsyde I ser. 
HANDICAPPEDE 
Foranstaltninger til fremme af social oo erhvervsmæssig integrering 
af handicappede 
Der findes et net af centre over hele landet, som yder 
erhvervsuddannelse til personer med et fysisk eller psykisk 
handicap. 
Omkring 3.400 fuldtidspladser i erhvervsuddanne Isescentre modtog 
støtte i 1990. Det forventes, at 3.700 pladser vil modtage støtte i 
1991. 
Staten yder en række tilskud til opretholdelse af indkomst for 
handicappede. Den vigtigste ydelse er Disabled Persons Maintenance 
Allowance (invalidepension). I alt modtog 25.901 personer denne 
ydelse i 1989. 
Ud over de ovennævnte dagcentre, hjem for handicappede og andre 
støttetjenester, udvikles der andre tjenester på lokalt plan med 
henblik på at sikre, at handicappede lever et så normalt liv som 
muligt i normale omgivelser i så lang tid som muligt. 
I TAL I EN 
- 170 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmålet vedrørende fri bevægelighed er omfattet af 
forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie 
bevægelighed inden for Fællesskabet samt af direktiv 
360/68/EØF om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold 
inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og 
deres familiemedlemmer. 
Princippet om fri bevægelighed omfatter også forbud mod 
forskelsbehandling mellem arbejdstagere fra andre EF-lande og 
nationale arbejdstagere, for så vidt angår adgangen til 
beskæftigelse, løn og mere generelt arbejds- og levevilkår. 
Italien overholder dette princip og respekterer især den 
såkaldte "EF-fortrinssti I Iing", i henhold til hvilken et Job 
ikke kan tilbydes statsborgere fra tredjelande, før man har 
sikret sig, at det ikke kan besættes med en italiensk 
statsborger eller en statsborger fra et andet EF-land. 
2. Forordningen og direktivet blev vedtaget for over tyve år 
siden og må nødvendigvis revideres med henblik på 
gennemførelsen af det indre marked og oprettelsen af et 
"Europa uden grænser". 
Det har vist sig i forbindelse med denne revision, der blev 
påbegyndt på fællesskabsplan i Det Rådgivende Udvalg og Det 
Faglige Udvalg for arbejdskraftens frie bevægelighed, at der 
er en række vanskeligheder forbundet med en vis modstand fra 
nogle EF-landes side. Italien understregede under det 
italienske formandskab for nylig og understreger fortsat, at 
det er nødvendigt at få afsluttet dette revisionsarbejde, så 
man kan nå frem til en rimelig løsning på problemerne I 
forbindelse med familiesammenføringer (for hvilke der i 
øjeblikket gælder meget restriktive regler i henhold til 
forordningens artikel 10), anerkendelse af eksamensbeviser 
eller tilsvarende faglige kvalifikationer samt mere generelt 
forbedring af leve- og arbejdsvilkårene for grænsearbejdere. 
For så vidt angår det sidste punkt er det blevet meddelt, at 
Kommissionen har udarbejdet et dokument, som i øjeblikket er 
til behandling i medlemslandenes arbejdsministerier og i Det 
Fag Iige Udvalg. 
Med hensyn til foranstaltninger til fremme af 
familiesammenføringer gælder i Italien forordning (EØF) nr. 
1612/68 og den dertil knyttede lov nr. 127 af 4. april 1977. 
- 171 -
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. Der sker ingen forskelsbehandling med hensyn til erhvervsvalg 
og erhvervsudøvelse; udøvelsen af visse erhverv er underlagt 
en lang række betingelser (krav om bestemte faglige 
kvalifikationsbeviser eller eksamensbeviser, optagelse i 
bestemte registre, egnethedsprøver med henblik på udøvelse af 
det pågældende erhverv osv.). 
5.1. I henhold tit paragraf 2099 i den borgerlige lov skal lønnen 
fastsættes ved kollektiv overenskomst eller ved aftaler 
mellem parterne eller, i mangel af sådanne overenskomster 
eller aftaler, af en domstol. 
I henhold til paragraf 36 i den italienske grundlov har en 
arbejdstager krav på en løn, der står i rimeligt forhold til 
omfanget og kvaliteten af den pågældendes arbejde, og som 
under alle omstændigheder er tilstrækkelig til at sikre hans 
eget og hans families underhold; ifølge retspraksis betragtes 
denne bestemmelse som havende umiddelbar retsvirkning. 
Såfremt en arbejdstager finder sin løn urimelig i forhold til 
de i paragraffen anførte betingelser, kan han indbringe 
spørgsmålet for en domstol, der på grundlag af bestemmelserne 
i paragraf 36 i grundloven og paragraf 2099, stk. 2 i 
borgerlig lov, afgør, hvad den pågældende kan gøre krav på 
som r i me I i g Iøn. 
5.2. Lønnen for arbejdstagere, der er ansat i henhold til en 
tidsbegrænset arbejdskontrakt, samt for arbejdstagere, der 
arbejder på deltid, er undergivet de samme regler. I 
sidstnævnte tilfælde skal lønnen naturligvis stå i forhold 
til omfanget af det arbejde, der udføres. 
5.3. Der er lovfæstede grænser for, hvilke udlæg der kan gøres i 
privatpersoners løn, vederlag eller anden godtgørelse for et 
arbejds- eller beskæftigelsesforhold til dækning af 
udestående fordringer; det samme gælder beløb, der udbetales 
som fratrædelsesgodtgørelse o.lign. 
Disse grænser er fastsat for den private sektor i paragraf 
545 i retsplejeloven (ændret ved bekendtgørelse nr. 1548 af 
10. december 1947). 
For så vidt angår skyldige underholdsbidrag kan der gøres 
udlæg op til et beløb, der fastsættes af domstolen. Med 
hensyn til skattegæld til stat, amter og kommuner samt alle 
andre former for gæld kan der ikke gøres udlæg i mere end en 
femtedel af lønnen og halvdelen i tilfælde af kumulerede 
fordr inger. 
For udlæg i og indeholdelser af løn, vederlag og pensioner 
for tjenestemænd og funktionærer i den offentlige forvaltning 
gælder de i bekendtgørelse nr. 180 af 5. januar 1950 
fastsatte regler. 
- 172 -
6. Erhvervsvejledning betragtes som en gratis offentlig ydelse, 
der er underlagt reglerne i lov nr. 264 af 29. april 1949 med 
senere ændringer og tillæg. 
For at kunne optages på arbejdsformidlingslisterne, skal man 
have den i loven fastsatte minimumsalder for at kunne arbejde 
og være i besiddelse af en arbejdsbog eller en dertil 
svarende arbejdsattest, som blev indført ved lov nr. 112 af 
10. Januar 1935. 
Det er forbudt at fungere som arbejdsformidler. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
7.1. Kongelig anordning nr. 692 af 15. marts 1923, ophøjet til lov 
nr. 473 af 17. april 1925, om begrænsning af arbejdstiden for 
arbejdere og andre ansatte i alle former for industri- og 
forretningsvirksomheder samt gennemførelsesbestemmelserne 
hertil (kongelig anordning nr. 1955 af 10. september 1923). 
Kongelig anordning nr. 1956 af 10. september 1923 om 
godkendelse af reglerne om begrænsning af arbejdstiden for 
arbejdstagere i landbrugssektoren. 
Kongelig anordning nr. 1957 af 10. september 1923 om 
godkendelse af fortegnelserne over de industriaktiviteter, 
for hvilke det er tilladt at overskride den daglige 
arbejdstid på 8 timer og den ugentlige arbejdstid på 48 
timer. 
Kongelig anordning nr. 2657 af 6. december 1923 om 
godkendelse af fortegnelserne over de aktiviteter, der kræver 
diskontinuerligt arbejde eller blot overvågning. 
7.2. Lov nr. 230 af 18. april 1962 med senere ændringer og tillæg 
om fastsættelse af de tilfælde, hvor det er tilladt 
virksomhederne at tilbyde tidsbegrænsede arbejdskontrakter. 
Paragraf 5 om kombinerede uddannelses- og arbejdskontrakter i 
lov nr. 863 af 19. december 1984. 
Paragraf 3 om arbejdskontrakter for deltidsbeskæftigelse i 
lov nr. 863 af 19. december 1984. 
Paragraf 2 om kontrakter om arbejdsfordeling i samme lov. 
7.3. Fælles forbundsoverenskomst af 20. december 1950 for 
industrisektoren, ophøjet til lov ved bekendtgørelse nr. 1019 
af 14. Juli 1960 om fælles faglige procedurer for kollektive 
afskedigelser med henblik på persona le indskrænkninger fra 
virksomhedernes side. 
Kongelig anordning nr. 267 af 16. marts 1942 om reglerne for 
konkursbehandling. 
- 173 -
Paragraf 2119 i borgerlig lov, sidste afsnit, hvorefter "det 
forhold, at en virksomhed går konkurs, ikke berettiger til 
opløsning af arbejdskontrakten". 
Lov nr. 223 af 23. juli 1991 indeholder (bl.a.) detaljerede 
bestemmelser til nye adfærdsregler i forbindelse med 
mobilitet og kollektive afskedigelser (se bilaget vedrørende 
artikel 24 og artiklerne 4 og 5 vedrørende dette emne). 
Det forventes, at gennemføre Isescirku Iæret, som arbejds­
ministeriet er ved at udarbejde derom, snarest muligt 
fremsendes. 
8. I henhold til paragraf 36, tredje afsnit, i grundloven har 
arbejdstagerne krav på såvel en ugentlig hvileperiode som på 
ferie med løn, og en arbejdstager kan ikke fraskrive sig 
disse rettigheder. 
i henhold til paragraf 2109 i borgerlig lov har 
arbejdstageren krav på én ugentlig hviledag, hvilket normalt 
vil være søndagen. I henhold til samme paragraf (andet 
afsnit) har arbejdstagerne krav på årlig ferie, såvidt muligt 
i sammenhæng-, antallet af feriedage fastsættes ved lov eller 
ved kollektiv overenskomst eller, i mangel heraf, på grundlag 
af normal praksis eller ud fra en rimelighedsbetragtning. 
Varigheden af den årlige ferie med løn fastsættes normalt i 
henhold til særlige bestemmelser desangående i de 
landsdækkende kollektive overenskomster (for de enkelte 
sektorer). 
I henhold til overenskomsterne er den årlige ferie på 
gennemsnitligt fra fire uger til tredive dage plus seks dage 
for inddragne feriedage. Lov nr. 370 af 22. februar 1934 
indeholder regler om pligt til at offentliggøre aftalerne om 
ferie, og hvis virksomhederne tilsidesætter disse regler, kan 
de straffes; desuden indeholder loven regler vedrørende 
helligdage og ugentlig hvileperiode (hviledag og afspadsering 
samt specielle ordninger for skifteholdsarbejde og særligt 
samfundsvigtige aktiviteter). 
Der findes ingen bestemmelser, der indskrænker retten til 
hvileperiode. Ved kendelse nr. 66 af 7. maj 1966 erklærede 
forfatningsdomstolen paragraf 2109 i borgerlig lov, der 
indrømmer denne ret "efter ét års uafbrudt ansættelse", for 
værende grundlovsstridig. 
9. Paragrafferne 2222 ff i borgerlig lov drejer sig om 
arbejdskontrakter, dvs. "en persons forpligtelse til imod 
vederlag at udføre et hverv eller levere en tjenesteydelse 
ved en passende arbejdsindsats og uden at være i et 
afhængighedsforhold til arbejdsgiveren." Udførelsen af den 
pågældende opgave skal foregå i henhold til de i kontrakterne 
fastsatte betingelser. 
Der er intet i den borgerlige lov, der udtrykkeligt kræver 
at arbejdskontrakten er formuleret skriftligt. 
- 174 -
Paragraf 2329 og 2230 drejer sig om henholdsvis "udøvelse af 
intellektuelle erhverv" og "udføreise af intellektuelt 
arbejde". 
Loven (tidligere paragraf 2062 i borgerlig lov) opregner de 
intellektuelle erhverv (der samtidig har økonomisk karakter), 
for hvilke det kræves, at man er optaget i "erhvervsregistre" 
eller "erhvervs I ister" eller medlem af "erhvervsforeninger". 
Kontrollen med overholdelsen af bestemmelserne om 
registrering i "erhvervsforeninger" eller i de nævnte 
registre eller lister samt disciplinære foranstaltninger over 
for de registrerede personer ligger hos "erhvervsforbundene" 
under tilsyn af staten. 
Afvisning af optagelse eller slettelse af registreringen i 
"erhvervsforeningerne" samt de disciplinære foranstaltninger, 
der indebærer tab eller suspension af retten til at udøve det 
pågældende erhverv, kan indklages for domstolene i henhold 
til de vilkår, der er fastsat i en række særlige love 
desangående. 
Udførelsen af intellektuelt arbejde skal ske på grundlag af 
en kontrakt i overensstemmelse med paragraf 2223, 2232 og 
2233 i borgerlig lov, der indeholder bestemmelser om 
aflønning og udføreise af sådant arbejde samt om alle andre 
vilkår desangående; i henhold til disse bestemmelser skal der 
ikke betales vederlag, såfremt ophavsmanden til det 
intellektuelle arbejde ikke er medlem af den dertil hørende 
"erhvervsforening" eller registreret i det relevante 
"erhvervsregister". 
Heller ikke for denne form for "kontrakt" er der noget 
udtrykkeligt krav om, at den skal være formuleret skriftligt. 
SOCIAL TRYGHED 
10. Alle arbejdstagere, der udøver lønnet beskæftigelse for egen 
regning eller for tredjemands regning skal være medlem af en 
obligatorisk forsikringsordning, uafhængig af nationalitet, 
køn, erhvervsaktivitet og kvalifikationer. 
Denne forpligtelse garanterer til gengæld de pågældende, at 
de i givet fald kan få udbetalt sociale sikringsydelser af en 
passende størrelse. 
Det sociale sikringssystem er hovedsagelig organiseret som en 
bidragsordning: Bidragene betales af arbejdsgiveren (19%) og 
arbejdstageren (7%) på grundlag af den pensionsgivende løn; 
men såfremt en sådan ordning ikke sikrer den pågældende 
tilstrækkeligt store ydelser, træder staten ti I og supplerer 
ydelsen, så den når op på et mindstebeløb. 
Derimod er der en generel sikringsanordning for så vidt angår 
sundhedsydelser, som gælder for alle personer med bopæl i 
landet (Servizio Sanitario Nazionale). 
175 -
Med hensyn til personer, der er udelukket fra 
arbejdsmarkedet, kan lønmodtagere i henhold til den 
italienske lovgivning i en periode på seks måneder få 
udbetalt en arbejdsløshedsydelse, der udgør 20% af den 
gennemsnitlige skattepligtige løn i de seneste tre måneder 
forud for arbejdsløshedsperioden. 
Loven indeholder også regler om kontantydelser eller 
naturalydelser til personer, som ikke råder over midler til 
livets opretholdelse. Disse ydelser, der har karakter af 
sociale foranstaltninger, forvaltes af de regionale 
myndigheder. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. I henhold til paragraf 39 i grundloven er arbejdsgiverne og 
arbejdstagerne helt frit stillet med hensyn til at oprette 
erhvervsorganisationer og fagforeninger. 
Paragraf 14 i lov nr. 300/1970 (arbejdstagernes rettigheder) 
præciserer dette princip nærmere, der tilstræber 
"fagforeningspluralisme" og giver arbejdstagerne ret til at 
oprette faglige sammenslutninger, blive medlem af sådanne 
sammenslutninger og udøve fagforeningsmæssige aktiviteter 
inden for virksomheden. 
I henhold til paragraf 39 i grundloven har arbejdsgiveren og 
arbejdstageren ret til at indmelde sig eller undlade at 
indmelde sig i henholdsvis erhvervsorganisationer og faglige 
organisationer. I denne forbindelse er det i paragraf 15 i 
lov nr. 300/1970 fastsat, at enhver skriftlig aftale eller 
andet dokument, der tager sigte på at udøve 
forskelsbehandling overfor arbejdstageren begrundet i, at den 
pågældende er medlem eller ikke-medlem af en faglig 
organisation eller udtræder af en sådan, er ugyldig. 
12.1. Det eneste retsgrundlag vedrørende forhandlingsretten er 
princippet om fagforeningsfrihed (paragraf 39) og strejkeret 
(paragraf 40). 
Der findes en ordning vedrørende arbejdsforhold, der er 
baseret på en forhandl ingspraksis, der i dag er fastlagt ved 
kollektive overenskomster på forbundsniveau for de enkelte 
kategorier eller på regionalt plan, på virksomhedsplan eller 
koncernplan. 
Forhandlingsret på virksomhedsplan er stadfæstet i loven, men 
udelukkende for visse emner (indførelse af audiovisuelt 
udstyr, fjernkontrol, arbejdssikkerhed osv.), som er omfattet 
af paragraf 3 og 4 i ovennævnte lov om arbejdstagernes 
rett igheder. 
Desuden findes der for alle offentlige forvaltningsgrene (lov 
nr. 93 af 1983) en tilsvarende obligatorisk ordning 
vedrørende et sådant arbejdsforhold, som præcist definerer 
- 176 -
overenskomsternes anvendelsesområde for den enkelte og 
procedurerne for og varigheden af disse overenskomster. 
12.2. Der er intet til hinder for, at såvel 
arbejdsgiverorganisationerne som arbejdstagerorganisationerne 
kan føre forhandlinger på grundlag af det ovennævnte princip 
om fagforeningsfrihed, som er stadfæstet i paragraf 39 i 
grundloven. 
13.1. Paragraf 40 om arbejdstagernes strejkeret har nu efter fast 
retspraksis ved forfatningsdomstolen og kassationsretten fået 
umiddelbar retsvirkning, også selv om der ikke er vedtaget 
nogen generel lov om bestemmelsernes anvendelse i praksis. 
Retspraksis tager hovedsagelig sigte på fra grundlovens 
paragraf 40's retlige betydning at undtage alle usædvanlige 
former for arbejdsuro og arbejdskamp, der manifesterer sig i 
usædvanlige og illoyale aktioner, der påfører virksomhederne 
skade (bl.a. i forbindelse med skifteholdsarbejde, hvortil 
der i henhold til fagforeningspraksis kan udkommanderes 
personale). 
For de vigtigste offentlige forvaltningsgrene og tjenester 
gælder lov nr. 146/1990 om procedurer for varsling af strejke 
og nærmere betingelser for gennemførelse af strejke, bl.a. om 
fastlæggelse I fagforeningsaftalerne af grænser for 
minimumsarbejdspræstationer for at gøre strejkeretten 
forenelig med borgernes øvrige grundlovssikrede rettigheder 
(liv, sikkerhed, osv.). 
Med henblik herpå er der nedsat et udvalg (paragraf 12), der 
skal vurdere, hvorvidt de foranstaltninger, der tager sigte 
på at sikre både strejkeretten og de personlige 
grundlovssikrede rettigheder, er i overensstemmelse med 
loven. 
13.2. I henhold til fagforeningernes praksis og en række 
overenskomster findes der visse forligs-, mæglings- og 
voldgiftsprocedurer med henblik på at løse arbejdskonflikter 
og afværge strejkeaktioner. 
Forligs- og mæglingsfunktionerne i forbindelse med kollektive 
arbejdskonflikter henhører under de statslige myndigheders 
generelle beføjelser og er ved lov nr. 628/1961 overdraget 
arbejdsministeren for så vidt angår spørgsmål "af særlig 
national betydning", og til de regionale forvaltningsgrene 
for arbejdsmarkedsspørgsmål for så vidt angår sager, der 
vedrører de enkelte geografiske områder. 
14. Efter at ovennævnte lov nr. 146/90 er trådt i kraft, gælder 
der nu særlige regler for udøvelse af strejkeretten i den del 
af den offentlige sektor, der anses for værende af afgørende 
betydning for samfundet (på grundlag af de kriterier, der er 
fastsat i loven, som nævnt ovenfor under punkt 13.2.). 
For så vidt angår politiet, som i henhold til lov nr. 121/81 
ikke længere henhører under militæret og de væbnede styrker, 
er det i reglerne om deres respektive arbejdsvilkår fastsat, 
- 177 -
at der kan oprettes faglige repræsentative organisationer, 
som udelukkende giver personalet ved politiet mulighed for at 
tilslutte sig nationale faglige organisationer. Denne 
kategori har forbud mod at strejke (paragraf 84 i ovennævnte 
lov). 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15.1. I henhold til rammelov nr. 845/78 af 1978 henhører alle 
spørgsmål i relation til erhvervsuddannelse under de 
regionale myndigheders kompetenceområde, og den regionale 
lovgivning afspejler de særlige lokale forhold som følge af 
forskelle med hensyn til udviklingsstadium og behov inden for 
produktion og beskæftigelse. 
I den nationale lovgivning (lov nr. 863/84 og 113/86) har man 
øget beskæftigelsesmulighederne gennem nye uddannelsestilbud, 
som har givet langt flere personer mulighed for at få adgang 
til erhvervsuddannelse. 
Det vigtigste tilbud i denne forbindelse er den såkaldte 
"kombinerede uddannelses- og arbejdskontrakt" (lov nr. 
863/84). 
For at tilskynde til øget udnyttelse af de nye teknologier er 
det ved lov nr. 492/88 besluttet at finansiere en række 
programmer til modernisering af de uddannelsesordninger, der 
findes i de enkelte regioner. 
15.2. For så vidt angår adgangen til erhvervsuddannelse forbyder 
paragraf 2 i rammeloven fra 1978 enhver form for 
forskelsbehandling begrundet i nationalitet og fastslår, at 
"... udlændinge, der opholder sig lovligt i landet for at 
arbejde eller uddanne sig, har ret til at deltage i 
uddanne I ses in It i at i verne". 
Disse bestemmelser er senere blevet yderligere stadfæstet ved 
lov nr. 943 af 30. december 1986, som senere er blevet ændret 
og suppleret ved flere lejligheder, senest ved lov nr. 39 af 
28. februar 1990. 
I henhold til de forskellige regionale lovgivninger skal der 
udarbejdes særlige foranstaltninger med henblik på at 
indpasse statsborgere fra tredjelande på arbejdsmarkedet. 
Blandt de nye initiativer, der skal give flere mulighed for 
at få en erhvervsuddannelse, skal nævnes et lovforslag, som 
regeringen har forelagt, og som i øjeblikket er til 
behandling i parlamentet; forslaget gør bl.a. ud på, at der 
skat gennemføres særlige udviklingsprogrammer og udarbejdes 
årlige erhvervsuddanne IsespI aner til fordel for indvandrere 
fra lande uden for EF for at give dem mulighed for at tilegne 
sig de fornødne erhvervsmæssige kvalifikationer ti I at skaffe 
sig adgang til arbejdsmarkedet. 
I forbindelse med EF-initi at i verne om bedre udnyttelse af de 
menneskelige ressourcer skal der gennemføres særlige 
- 178 -
foranstaltninger til fordel for indvandrere fra lande uden 
for EF i de regioner, der er længst tilbage i udvikling. Det 
drejer sig om en række uddannelsesprogrammer, der 
samfinansieres af arbejdsministeriet, regionerne og EØF 
(HORlZON-programmet). 
For at gøre sådanne foranstaltninger endnu mere effektive 
støtter regionerne desuden forskellige omskolingskurser 
beregnet for ansatte i de lokale forvaltninger, som er 
beskæftiget med at løse problemerne i forbindelse med 
indvandring. 
15.3. Efter- og videreuddannelse foregår først og fremmest i de 
enkelte virksomheder på initiativ af arbejdsmarkedets parter, 
som - i de fleste tilfælde via kollektive aftaler - vedtager 
forskellige uddannelsesinitiativer og -foranstaltninger, der 
skal give arbejdstagerne i de virksomheder, som er under 
omstrukturering, mulighed for at undgå den truende 
arbejdsløshed ved at tilegne sig nye erhvervskvalifikationer, 
der kan give dem større mobilitet. 
Videre- og efteruddanne Isessystemet er dog ikke struktureret 
endeligt og fuldstændigt dækkende; de offentlige myndigheder 
på regionalt plan støtter efter- og videreuddannelses-
initiativer med hovedvægten lagt på de lokale behov i de 
produktionssektorer, hvor der gennemføres omlægninger og 
omstrukturer inger. 
Den vigtigste retsakt desangående er lov nr. 492 af 1988, som 
har til formål at sikre finansieringen af nyskabende 
projekter, der forelægges af regionerne. 
På denne måde kan de offentlige myndigheder styre og støtte 
oprettelsen af et efteruddanne Isessystem, som på det 
teoretiske plan anerkendes som værende absolut nødvendigt for 
en produktionssektor i løbende udvikling, men som endnu ikke 
er institutionaliseret, og som udelukkende kan baseres på de 
foranstaltninger, der gennemføres af arbejdsmarkedets parter 
i forbindelse med kollektive overenskomster, sektoraftaler 
osv. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
16.1. De grundlæggende principper om dette emne er nedfældet i den 
italienske grundlov (paragraf 3, 4, 35, 36, 37, første 
stykke). Principperne i grundloven er konkret fortolket i lov 
nr. 903 af 9. december 1977 om ligestilling af mandlige og 
kvindelige arbejdstagere, i henhold til disse bestemmelser 
har man begrænset de beskyttelsesforanstaltninger til fordel 
for den kvindelige arbejdskraft, som var fastlagt i tidligere 
love, og som gjorde det besværligt og derfor mindre 
attraktivt at beskæftige kvindelig arbejdskraft. Den 
nuværende lovgivning er baseret på forbudsregler og omfatter 
(paragraf 15) en ad hoc-procedure for overtrædelser af forbud 
mod forskelsbehandling i adgangen til arbejde og forbuddet 
mod natarbejde. 
- 179 ;-
Den beskyttelse, der I iggur både i form og indhold, er 
yderligere forstærket ved dei lov, der er vedtaget for nylig 
(lov nr. 125 af 10. april 1991, hvori det er præciseret, hvad 
man forstår ved forskelsbehandling, og som også fastlægger en 
ny procedure for bilæggelse af tvister i relation til 
forskelsbehandling på dette område. 
16.2. a) Der findes i lovgivningen en række bestemmelser om positiv 
særbehandling, bl.a. ovennævnte lov nr. 125, der blev 
vedtaget for ny Iig. 
b) På det institutionelle plan findes der en række særlige 
ligestillingsorganer, som på nationalt, regionalt og 
lokalt plan skal holde øje med, at ligestillingen 
gennemføres i praksis. Det drejer sig om den nationale 
Iigesti I Iingskommission under regeringen, det nationale 
ligestillingsudvalg i Arbejdsministeriet samt de regionale 
og lokale ligestillingsudvalg, der er nedsat i 11 
regioner. 
c) På regionalt plan har man siden 1986 i de kollektive 
forhandlinger beskæftiget sig med de kvindelige 
arbejdstageres stilling, og arbejdsmarkedets parter har i 
stigende grad forpligtet sig til at oprette paritetiske 
udvalg, der skal undersøge tendenserne i kvindernes 
beskæftigelse. Disse udvalg skal skaffe de fornødne 
basisoplysninger til udarbejdelsen af planer, der kan 
sikre ligestillingen og genskabe balancen i 
beskæftigeIsessektoren i tråd med EF-undersøgelsen om 
positiv særbehandling; der vil senere blive vedtaget 
specifikke love om positiv særbehandling. 
16.3. I henhold til lov nr. 903/77 har en udearbejdende barnefader 
samme rettigheder med hensyn til fravær fra arbejdspladsen, 
som den udearbejdende moder har i henhold til 
beskyttelseslovgivningen i lov nr. 1204 af 1971. Det betyder, 
at faderen kan overtage moderens forpligtelser under 
forbehold af, at sidstnævnte officielt giver afkald på sine 
rettigheder i denne forbindelse, og kan være fraværende fra 
sin arbejdsplads i seks måneder i løbet af barnets første 
leveår og i eventuelle sygdomsperioder i barnets første tre 
leveår. 
Ved forfatningsdomstolens kendelse nr. 1/87 har faderen nu 
også ret til orlov efter barnets fødsel (paragraf 4 i lov 
1204/71) og til at få nedsat sin daglige arbejdstid med op 
til to timer (paragraf 10 i samme lov), hvis moderen ikke kan 
varetage barnets pasning, enten fordi hun er afgået ved 
døden, eller fordi hun er alvorligt syg. 
Kvindelige arbejdstagere, som har adopteret et barn eller 
taget et barn i pleje, er også omfattet af reglerne om 
obligatorisk orlov efter fødslen, såfremt barnet er under 
seks år på det tidspunkt, det kommer ind i fami Iien;.faderen 
kan eventuelt gøre krav på fakultativ orlov af seks måneders 
varighed og ret til fravær fra arbejdspladsen ved barnets 
sygdom, hvis barnet er under tre år. 
180 -
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
17. Der findes ingen generelle regler vedrørende information og 
høring af arbejdstagerne samt disses medbestemmelsesret, men 
derimod bestemmelser, der gælder for de enkelte sektorer 
eller kategorier, og som hovedsagelig fastlægges ved 
kollektive forhandlinger, og som udelukkende finder 
anvendelse på virksomheder, der er beliggende på italiensk 
terr itor ium. 
Direktivforslagene om "information og høring af 
arbejdstagerne samt disses medbestemmelsesret" og "statut for 
Det Europæiske Selskab" er, som Kommissionen ved, i 
øjeblikket til behandling og/eller fremsendt til 
Ministerrådet (socialministrene). 
18.1. Reglerne om "information og høring" fastsættes som nævnt ved 
kollektive forhandlinger. 
Det mest bemærkelsesværdige element i relation til dette 
kollektive forhandl ingsemne er overenskomstprotokollen af 18. 
december 1984 mellem IR I (for virksomheder med offentlig 
deltagelse inden for denne gruppe) og fagforbundene CGIL, 
CISL og UlL; denne protokol blev efter den vedtagne seks 
måneders forsøgsperiode erstattet med overenskomstprotokol 
mellem samme forbund og IRI af 16. Juni 1986, som indeholder 
de endelige bestemmelser om arbejdsrelationerne for 
virksomhederne i den pågældende gruppe. 
Der blev indgået tilsvarende aftaler i samme sektor for 
virksomheder med offentlig deltagelse, og de har spillet en 
afgørende rolle på dette område, nemlig protokollerne mellem 
EFIM og CGIL, CISL og UlL af 29. september 1987 og mellem 
GEPI og CGIL, CISL og UlL fra Januar 1987. 
- I fællesskabsretsakten fra 1990 (vedtaget 12. januar 1991) 
er der i artikel 47 fastsat bestemmelser, som finder 
direkte anvendelse, og som drejer sig om konkrete 
procedurer for information og høring af de berørte 
arbejdstagere i virksomheder inden for alle 
produktionssektorer, men udelukkende i tilfælde af 
overdragelse af virksomheden. 
- Med hensyn til arbejdstagernes medbestemmelsesret giver 
lov nr. 300/70 via oprettelsen af faglige repræsentative 
organer i virksomhederne (paragraf 19, 20 og 21) 
medindflydelse på arbejdsvilkårene på arbejdspladsen, idet 
der kræves forhandlinger om visse spørgsmål; der henvises 
bl.a. til paragraf 3 og 4 (installation af audiovisuelt 
udstyr) og paragraf 9 i lov nr. 300, i henhold til hvilken 
arbejdstagerne har kontrol med sundheds- og 
sikkerhedsreglementer i virksomheden. 
Princippet om kollektive forhandlinger er senere blevet 
udvidet til at omfatte andre områder (overarbejde, skiftehold 
på helligdage osv.) med det formål at begrænse 
virksomhedernes "enerådende magt". I henhold til direktiv 
89/391/EØF om "iværksættelse af foranstaltninger til 
- 181 -
forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under 
arbejdet" skal der i virksomhederne nedsættes "paritetiske 
faglige udvalg" for at forbedre arbejdsmiljøet. Dette 
direktiv skal træde i kraft inden 1992. 
18.2. På nuværende tidspunkt er der ved kollektiv overenskomst 
mange steder som en foreløbig foranstaltning indført blandede 
organer og høringsprocedurer (paritetiske udvalg osv.) samt 
Informationsprocedurer. Kravene om information og høring i 
den enkelte virksomhed vedrører investeringer, sektorkriser, 
ændringer som følge af indførelsen af nye teknologier, 
omlægninger i større målestok samt alle andre handlinger fra 
ledelsens side, der giver problemer med hensyn til bevarelsen 
af beskæftigelsen og skaber usikkerhed med hensyn til 
opretholdelsen af de berørte arbejdstageres indkomst. 
Disse procedurer (som er fastsat ved lov nr. 1115/68, nr. 
164/75 og nr. 675/77) repræsenterer det obligatoriske samråd, 
der skal finde sted, før CIG (arbejdsløshedskassen) kan træde 
i aktion. 
18.3 Ifølge lov nr. 223 af 23. Juli 1991 skal der desuden på 
konkret og detaljeret måde gennemføres en procedure til 
information og konsultation af arbejdsmarkedets parter 
vedrørende kollektive afskedigelser (artikel 24 og artikel 4 
og 5) og denne lov overholder derfor fuldstændigt 
forpligtelserne i medfør af EØF-direktiv 75/129 (om 
kollektive afskedigelser). 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19.1. For så vidt angår det første punkt, er det umuligt at besvare 
spørgsmålet, fordi bestemmelserne ikke er sammenlignelige. 
Men med hensyn ti I de forskellige gældende direktiver er der 
ingen, der indeholder mere favorable regler end de regler, 
der i øjeblikket er gældende i henhold til italiensk 
lovgivning. 
19.2. For så vidt angår det andet punkt skal man henvise til lov 
nr. 300/70, i henhold til hvilken arbejdsgiverne kan kræve at 
få kontrol med iværksættelsen af sikkerhedsforanstaltningerne 
på arbejdspladsen; dette krav kan også gøres gældende i 
forbindelse med de kollektive forhandlinger. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse er 15 år (paragraf 3 i lov nr. 977 af 17. 
oktober 1967). 
Unge, der er fyldt 14 år, kan beskæftiges med lettere 
arbejde, som er nærmere defineret ved en bekendtgørelse 
(paragraf 4 i ovennævnte lov), dog kun i forbindelse med 
ikke-industrielle aktiviteter. 
- 182 -
- I henhold til lov af 19. april 1968 kan unge, der er fyldt 
14 år, tilbydes læreplads "under forudsætning af, at de 
har afsluttet den obligatoriske skolegang" i henhold til 
paragraf 8 i lov nr. 1859 af 31. december 1962. 
21. Der findes ingen specifikke bestemmelser for aflønning af 
unge. Reglerne er de samme som de tidligere nævnte vedrørende 
aflønning generelt. 
Lærlingeuddannelse i forbindelse med kombinerede uddannelses-
og arbejdskontrakter (omhandlet i paragraf 3 i lov nr. 
863/1984) er i almindelighed reguleret ved en række 
bestemmelser, der fastsættes efter kollektiv overenskomst på 
grundlag af den såkaldte "indslusningsløn". 
22. Arbejdstiden for børn (15 år) og unge (mellem 15 og 18 år) må 
højst være henholdsvis 7 timer (eller 35 timer om ugen) og 8 
timer om dagen (eller 40 timer om ugen). 
Natarbejde er forbudt for børn og unge (paragraf 15 i lov nr. 
977/1976). 
For så vidt angår fortolkningen af begrebet "natarbejde" 
henvises til paragraf 16 i ovennævnte lov. 
Spørgsmålet om erhvervsuddannelse henhører generelt under 
rammelov nr. 845/1978. 
Reglerne om erhvervsuddannelse for unge er indeholdt i 
paragraf 25 i lov nr. 967/1967; reglerne om 
lærlingeuddannelse er indeholdt i lov nr. 25/1955 (paragraf 
16, 17 og 18) samt i paragraf 3 i lov nr. 864/1964 for så 
vidt angår kombinerede uddannelses- og arbejdskontrakter. 
23. Udover ovennævnte specifikke bestemmelser er sektoren 
reguleret ved rammeloven om erhvervsuddannelse, i henhold til 
hvilken erhvervsuddanne Isesakti viteterne er udlagt til 
regionerne, dog således at uddannelsernes indhold, 
intervent i onsområderne og spørgsmål i relation til 
uddannelsen af undervisningspersonalet er defineret i 
rammeloven, og det samme gælder relationerne til 
skolesystemet (paragraf 10); med henblik på at få indført nye 
undervisnings- og forskningsmetoder, men i endnu højere grad 
udfra et ønske om at sikre de unges fremtidige 
erhvervsmuligheder skal regionerne træffe foranstaltninger 
til at lette samarbejdet mellem 
erhvervsuddannelsesinstitutionerne og de 
undervisningsinstitutioner, der varetager skoleundervisning 
på sekundærtrin og derover (erhvervsuddanne Iseskurser på 
regionalt plan og tekniske og faglige skoler). 
- 183 -
ÆLDRE 
24. En arbejdstager, der har nået pensionsalderen, og som trækker 
sig tilbage fra arbejdsmarkedet, kan, såfremt han i hele den 
erhvervsaktive periode har bidraget til en pensionskasse, få 
udbetalt pension på over 80% af gennemsnitslønnen i de sidste 
fem år forud for pensioneringen. 
Såfremt hans tillægspension vil være utilstrækkelig til at 
sikre ham en rimelig levestandard, suppleres den med et 
mindstebeløb, der justeres hvert halve år efter 
leveomkostningerne, og som i år udgør 506 050 lire udbetalt i 
13 rater. 
25. Personer, som har nået pensionsalderen, men som ikke er 
pensionsberettigede, kan få udbetalt en social ydelse, en 
såkaldt socialpension; denne pension udbetales også til alle, 
der er fyldt 65 år, og som, selv om de ikke opfylder 
betingelserne om indbetaling af bidrag, har en indkomst på 
under 5 307 350 lire (1990). 
- Det skal desuden understreges, at de enkelte regioner 
varetager en lang række opgaver på det sociale område 
(f.eks. særlige projekter for ældre i forbindelse med de 
sociale, sundhedsmæssige og regionale planer), og som også 
omfatter ældre, som ikke kan forsørge sig selv. Også 
kommunerne og USL varetager sociale forsorgsopgaver inden 
for rammerne af den gratis lægehjælps- og 
hospitalsordning, der omfatter alle. 
HANDICAPPEDE 
26. Rammelov nr. 845/78 om erhvervsuddannelse indeholder 
specifikke bestemmelser om "integreret uddannelse" til fordel 
for handicappede arbejdstagere, uanset karakteren af deres 
handicap. 
Regionerne, der er ansvarlige for gennemførelsen af denne 
lov, afholder kurser for handicappede med henblik på at 
integrere dem på arbejdsmarkedet. 
I henhold til lov nr. 486/68 er der desuden en forpligtelse 
til at ansætte invalider, idet alle offentlige og private 
virksomheder samt alle offentlige sektorer skal ansætte et 
forholdsmæssigt bestemt antal arbejdstagere inden for denne 
kategori. Loven er i øjeblikket ved at blive revideret for at 
tilpasse den bedre til de faktiske forhold og give disse 
personer mulighed for at blive fuldt integreret på 
arbejdsmarkedet og i samfundet i almindelighed på samme 
vilkår, som gælder for alle andre arbejdstagere. 
- 184 -
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
27. Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder vil kunne 
gennemføres helt konkret i fuldt omfang takket være den 
handlingsplan, for gennemførelsen, som Kommissionen har 
forelagt. 
Næsten alle de 49 forslag til direktiver, der skal sikre 
fuldstændig gennemførelse af Fællesskabspagten, er fortsat 
til behandling og/eller under udarbejdelse i Kommissionen-, 
disse forslag vil derefter finde anvendelse på 
medlemslandenes institutioner på det arbejdsmarkedsmæssige og 
sociale område, som endnu ikke er fuldt harmoniseret mellem 
de tolv lande. 
Desuden skal EF's medlemslande, heriblandt også Italien, 
iværksætte de direktiver, som vedtages inden 1992, og skal 
tilstræbe at skabe størst mulig enighed om de 
direktivforslag, der i øjeblikket er ti I behandling, eftersom 
målsætningerne for det indre marked kun kan opfyldes, hvis 
det får en konkret og troværdig "social dimension". 
LUXEMBOURG 
- 186 
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmål 1 
De eneste betingelser, der stilles i Luxembourg i relation til EF-
borgeres ret til at flytte til et andet medlemsland for at søge 
arbejde dér, er dem, der skal være opfyldt for, at man kan rejse ind 
på luxembourgsk område. 
Spørgsmål 2 
a) Der er ikke i øjeblikket planer om nye initiativer med 
henblik på at sikre opholdsret for arbejdstagere, der 
benytter sig af deres ret til fri bevægelighed inden for EF. 
b) - Den private sektor: Arbejdstagere, der har benyttet sig af 
retten til fri bevægelighed, sidestilles med luxembourgske 
statsborgere med hensyn til at kunne beklæde en stilling 
eller udøve et erhverv. 
- Den offentlige sektor: Se besvarelsen af spørgsmål nr. 4. 
c) Nej 
Spørgsmål 3 
a) - Der findes ingen bestemmelser, der hindrer 
familiesammenføringen for arbejdstagere fra andre EF-
lande, der har beskæftigelse i Luxembourg. 
Immigrationskontoret i Familieministeriet 
at gennemføre familiesammenføringer både 
Juridiske og administrative problemer og 
eventuelle materielle problemer for 
famiIier. yder hjælp t i I 
i relat ion t i I 
i relat ion t i I 
de pågældende 
Familieministeriet har iøvrigt planer om at udvide 
Immigrationskontorets arbejdsområder og bevilge det flere 
ressourcer bl.a. med henblik på det indre markeds 
konsekvens for familierne. 
b) Hvor anerkendelsen af eksamensbeviser eller faglige 
kvalifikationer, der er erhvervet i et andet medlemsland, er 
baseret på internationale traktater, bilaterale aftaler 
mellem landene eller love og bestemmelser, der følger af 
gennemførelsen af et EF-direktiv i den nationale lovgivning, 
træffer de kompetente instanser beslutninger i de enkelte 
tilfælde i henhold ti I de gældende regler. 
Anerkendelse af eksamensbeviser fra udenlandske universiteter 
og højere læreanstalter er iøvrigt en praktisk nødvendighed i 
Luxembourg, eftersom landet ikke råder over et fuldt udbygget 
univervistetsuddannelsessystem. Retsgrundlaget er lov af 17. 
juni 1963, der har til formål at beskytte akademiske titler 
og grader, samt ændret lov af 18. Juni 1969 om de højere 
- 187 V-
uddannelser og godkendelse af titler og grader fra 
udenlandske højere uddannelser. 
I alle andre tilfælde udsteder de kompetente afdelinger i 
Undervisningsministeriet på grundlag af en gennemgang af hver 
enkelt ansøgers dossier en attest på, at det udenlandske 
eksamensbevis eller diplom kan sidestilles med et 
luxembourgsk eksamensbevis. 
De forskellige dossiers behandles som rene ekspeditionssager 
uden særlige formaliteter. I visse tilfælde kan der rettes 
henvendelse til de pågældende udenlandske ambassader med 
henblik på yderligere oplysninger og/eller der indhentes 
udtalelse fra relevante erhvervsorganisationer. 
c) For så vidt angår leve- og arbejdsvilkår er grænsearbejdere 
fuldstændigt sidestillet med arbejdstagere, der er bosiddende 
på luxembourgsk territorium. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Spørgsmål 4 
Der er ikke frit erhvervsvalg og fri erhvervsudøvelse for bestemte 
erhverv, der indebærer direkte eller indirekte deltagelse i 
udøvelsen af offentlig myndighed og deltagelse i funktioner, der har 
til formål at beskytte statens og de offentlige institutioners 
almene interesser. 
Det drejer sig om følgende: 
De væbnede styrker, politiet og den øvrige del af 
ordensmagten; 
dommerstanden, skatteforvaltningen og diplomatiet; 
stillinger i ministerierne, de lokale forvaltninger og andre 
tilsvarende organer samt i Centralbanken, i det omfang det 
drejer sig om personale, der udfører aktiviteter, som er 
relateret til et statsligt eller et andet offentligretligt 
organs juridiske beføjelser, som f.eks. udarbejdelse af 
retsakter, iværksættelse af disse retsakter, kontrol med 
deres anvendelse og tilsyn med underordnede organer. 
Det skal i den forbindelse erindres, at Kommissionen har meddelt den 
luxembourgske regering, at der vil blive indledt en procedure i 
henhold til artikel 169 i EØF-Traktaten (traktatbrudssag) vedrørende 
fri bevægelighed for arbejdstagere inden for følgende seks områder: 
Jernbanetransport og transport i og uden for byområder, 
vand-, gas- og elektricitetsforsyningsselskaber, 
post- og telegrafvæsenet, 
den direkte servicebetonede del af det offentlige 
sundhedsvæsen, 
188 -
undervisning i børnehaver, primærskoler, sekundærskoler og på 
højrere uddanne I ses inst i tut ioner, 
offentlige civile forskningsinstitutioner. 
Spørgsmål 5 
a) Hovedreglen er, at lønniveauet, der er et afgørende element i 
en arbejdskontrakt, bestemmes frit af kontraktens parter. 
Der findes dog visse bindende regler for lønningerne, som 
skal overholdes både af arbejdsgiveren og af arbejdstageren. 
1. Definition af lønbegrebet 
Vedtægterne for arbejdstagerne i den private sektor 
indeholder en generel definition af begreberne "løn, 
vederlag eller gage", som anvendes i loven. 
Begrebet dækker hele den udbetalte løn og omfatter 
følgende: 
- Den kontante løn 
- andre eventuelle fordele og tillæg såsom 
grat ialer 
tant iemer 
provision 
bonus 
gratis bolig 
andre værdier af samme art. 
2. Arbejdsmarkedets mindsteløn 
Reglerne vedrørende arbejdsmarkedets mindsteløn er 
indeholdt i en lov af 12. marts 1973, ændret ved lov af 
27. marts 1981, lov af 28. marts 1986 og lov af 28. 
december 1988. 
I henhold til denne lov har alle med normal fysisk og 
mental handleevne, uanset køn, som er beskæftiget af en 
arbejdsgiver i henhold til en kontrakt om arbejdsleje, 
krav på arbejdsmarkedets mindsteløn. 
Arbejdsmarkedets mindsteløn er almindeligt gældende. 
Loven giver ikke mulighed for dispensation under 
henvisning til den økonomiske sektor eller branche, som 
arbejdsgiveren henhører under. 
I henhold til loven er det de lovgivende myndigheder, der 
fastsætter niveauet for arbejdsmarkedets mindsteløn 
afhængigt af den økonomiske udvikling. 
For at sikre, at arbejdstagerne får del i landets 
økonomiske udvikling, reguleres arbejdsmarkedets 
mindsteløn mindst hvert andet år, når den almindelige 
189 -
økonomiske udvikling og indkomstudviklingen berettiger 
dertiI. 
Med henblik herpå skal regeringen hvert andet år forelægge 
Deputeretkammeret en rapport ledsaget af et forslag til 
forhøjelse af arbejdsmarkedets mindsteløn. 
3. Pristalsregulering 
Ved lov af 27. maj 1975 er den pristalsregulering, der i 
forvejen gjaldt for arbejdsmarkedets mindsteløn og 
lønninger fastsat i henhold til kollektive overenskomster, 
udvidet ti I at omfatte alle lønninger generelt. 
Den automatiske lønregulering foregår efter de regler, der 
er fastsat i lov af 28. april 1972. 
Lønreguleringen udløses ved en bestemt stigning i det 
vægtede forbrugerprisindeks, der er udregnet på grundlag 
af en kurv af 269 varer (storhertugelig anordning af 24. 
december 1984). 
Denne stigning skal være mindst 2,5%, beregnet som et 
gennemsnit over de seneste seks måneder. 
I henhold til lov af 1975 kan en arbejdsgiver, der 
udbetaler en løn, der er lavere end den gældende 
pristalsregulerede sats, straffes efter straffeloven. 
b) De under punkt 5.1. nævnte lovbestemmelser finder ligeledes 
anvendelse på andre arbejdskontrakter end dem, der vedrører 
tidsudbegrænset fuldtidsarbejde. 
c) Spørgsmålet om udlæg eller arrest i og overdragelse af løn er 
omfattet af nogle særlige bestemmelser, som er baseret på et 
ønske om at beskytte arbejdstageren, for hvem lønnen i de 
fleste tilfælde er det eneste subsistensmiddel. I henhold til 
lov af 11. november 1970 er en del af lønnen således urørlig, 
hvilket skal begrænse ikke blot mulighederne for at foretage 
udlæg i lønnen, men også for at overdrage den. 
Den oprindelige lov er blevet ændret og suppleret på en række 
punkter ved lov af 23. december 1978. 
Desuden ændredes ved storhertugelig anordning af 9. januar 
1979 proceduren for udlæg og arrest, og samtidig fastsattes 
der regler for, i hvilke tilfælde der kan foretages 
overdragelse af løn, pension og understøttelse. 
1. PrIvI legerede fordringer 
Den særlige lovgivning om udlæg og arrest i samt 
overdragelse af løn gælder for alle former for løn uden 
undtagelse, såfremt den er resultatet af en lønnet 
aktivitet. Der skelnes ikke mellem tjenestemænds, 
funktionærers og arbejderes løn. Og der skelnes heller 
ikke med hensyn til lønnens størrelse og karakter eller 
med hensyn til formen og karakteren af forholdet mellem 
arbejdstageren og arbejdsgiveren. 
- 190 
Loven gælder også for pensioner og livrenter samt for 
ydelser i forbindelse med fuld arbejdsløshed. 
2. Størrelsen af den del af lønnen, der er "fritaget for 
arrest og beslag" 
Ved en storhertugelig anordning af 18. Januar 1988 opdeles 
lønnen i bestemte portioner, hvoraf en del er "fritaget 
for arrest og beslag". 
Loven af 11. november 1970 fastsætter, hvor stor en 
procentdel af hver enkelt portion der kan røres. 
Grundprincippet er, at der sondres mellem de dele, der kan 
overdrages, og de dele, hvori der kan foretages udlæg, 
bortset fra den femte portion, som kan gøres til genstand 
for udlæg eller overdragelse i fuldt omfang. 
3. Beregning af de portioner, hvori der kan foretages udlæg, 
eller som kan overdrages 
Ved denne beregning er det ifølge loven tilladt at 
fratrække tilbageholdte beløb til skat og sociale bidrag. 
4. Særlige regler vedrørende skyldige underholdsbidrag 
I tilfælde af, at der foretages overdragelse eller udlæg 
som sikkerhed for et skyldigt underholdsbidrag, vil den 
indeværende måneds underholdsbidrag blive opkrævet med det 
fulde beløb og fratrukket de dele af lønnen, der iøvrigt 
er "fritaget for arrest og beslag". 
Derimod kan skyldige underholdsbidrag fra tidligere og 
omkostninger i forbindelse hermed kun opkræves af den 
"rørlige" del på samme måde som alle andre fordringer. 
Spørgsmål 6 
Statsborgere fra et EF-land, der søger beskæftigelse i Luxembourg, 
får samme bistand fra arbejdsformidlingskontorerne, som 
luxembourgske statsborgere, der søger beskæftigelse. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Spørgsmål 7 
Arbejdstidens længde 
1. Normal arbeIdstIds lænade 
Den normale arbejdstids længde for lønmodtagere er 8 timer 
om dagen og 40 timer om ugen. 
Dispensationer i forbindelse med afspadsering 
Det er tilladt i visse tilfælde at overskride den normale 
arbejdstids længde, under forudsætning af at disse 
- 191 -
overskridelser udlignes på andre tidspunkter med 
hvileperioder, der svarer ti I de godkendte overskridelser. 
Der betales ikke højere løn for de timer, der præsteres i 
henhold til disse regler. 
Følgende kræver ikke tilladelse fra arbejdsministeren: 
Arbejdsgiveren kan både over for arbejdere og over for 
funktionærer forlænge den daglige arbejdstid til ni timer, 
dog under forudsætning af, at den ugentlige arbejdstid 
ikke overstiger de normale 40 timer. 
Følgende kræver tilladelse fra arbejdsministeren: 
- Af sektorbet ingede eller tekniske hensyn kan der gives 
dispensation for en referenceperiode (for arbejdere 
fastsættes referenceperioden af ministeren og for 
funktionærer er referenceperioden to uger) under 
forudsætning af, at den gennemsnitlige ugentlige 
arbejdstid ikke overstiger 40 timer, og at den daglige 
arbejdstid ikke overstiger 10 timer; 
- for virksomheder med kontinuerlig drift og 
skifteholdsarbejde kan referenceperioden højst være 
fire uger ; 
- omlægninger af arbejdstiden i virksomheder med 
sæsondrift samt hotelvirksomheder. 
For funktionærer er den maksimale referenceperiode ét år. 
Det er tilladt at overskride grænsen på 40 timer om ugen i 
visse uger, under forudsætning af at denne midlertidige 
overskridelse udlignes med en tilsvarende nedsættelse af 
arbejdstiden i visse andre uger. 
Overarbejde 
- Loven tillader overarbejde i følgende tilfælde uden 
forudgående godkendelse fra ministeriet: 
For at forhindre, at fordærvelige råvarer går tabt, 
eller for at undgå at ødelægge det tekniske resultat 
af udført arbejde; 
for at give mulighed for udførelse af særlige 
arbejdsopgaver (inventaropgørelser, status osv.); 
for at give virksomhederne mulighed for at afvikle 
ekstraordinære arbejdsbyrder; 
i undtagelsestilfælde, hvor det er i almenvellets 
interesse, og i forbindelse med begivenheder, der 
indebærer en fare for nationen. 
- Loven tillader desuden, at der automatisk benyttes 
overarbejde (uden forudgående tilladelse) til alle 
former for arbejde, der udføres for at afhjælpe et 
uheld, der allerede er indtruffet eller som er i fare 
for at indtræffe, samt til arbejdsopgaver af hastende 
karakter, der skal udføres på maskiner og værktøj, samt 
arbejdsopgaver, der skyldes force majeure, i det omfang 
det er nødvendigt for at undgå alvorlige forstyrrelser 
i virksomhedens normale drift. 
192 -
Det eneste krav er, at Arbejds- og Minetilsynet 
underrettes. 
Det daglige overarbejde må maksimalt udgøre to timer, 
medmindre der er tale om særlige undtagelsestilfælde. 
2. N$t$rbejde 
Der findes ingen generelle regler, men der findes særlige 
regler for: 
- Bagerier: 
Det er forbudt at fremstille brød og kager mellem 
kl. 10 om aftenen og kl. 5 om morgenen-, 
den daglige arbejdstid i bagerier kan lægges mellem 
kl. 4 om morgenen og kl. 9 om aftenen, hvis 
arbejdsgiveren har indgivet en skriftlig erklæring 
til Arbejds- og Minetilsynet. 
- Det er forbudt at lade gravide kvinder og ammende 
kvinder arbejde mellem kl. 10 om aftenen og kl. 6 om 
morgenen. 
- Det er forbudt at lade unge arbejdstagere arbejde inden 
for en bestemt periode på mindst 12 sammenhængende 
timer, som nødvendigvis dækker tidsrummet fra kl. 20 
til kl. 6. 
1. Arbejdskontrakter vedrørende tidsbegrænset arbeIde 
1.1 Muligheder for at anvende tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter 
Loven fastslår udtrykkeligt, at tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter er at betragte som en 
undtagelsesforanstaltning. En arbejdskontrakt skal 
normalt indgås uden tidsbegrænsning. 
Det er kun i de tilfælde og på de betingelser, der er 
nævnt i loven, at arbejdskontrakten kan indeholde en 
udløbsdato, som skal fastsættes nøjagtigt ved 
kontraktens indgåelse, eller som skal være en klar 
følge af opfyldelsen af det formål, hvormed kontrakten 
er indgået. 
Det fremgår således af lov af 24. maj 1989 om 
arbejdskontrakter, inden for hvilke områder 
tidsbegrænsede kontrakter er gyldige. 
Loven giver parterne mulighed for at indgå en 
tidsbegrænset kontrakt "med henblik på udførelse af en 
bestemt opgave af ikke-varig karakter". 
Det er i loven tilføjet, at den tidsbegrænsede kontrakt 
ikke må have til formål at besætte en stilling varigt, 
- 193 -
som har forbindelse med virksomhedens normale og 
løbende aktiviteter. 
I loven er der opregnet en række eksempler på opgaver, 
som betragtes som værende afgrænsede opgaver af ikke-
varig karakter i lovens forstand: 
- vikariater 
- beskæftigelse af sæsonmæs^lg karakter 
- beskæftigelse, hvor det er normalt at anvende 
tidsbegrænsede kontrakter (f.eks. i den 
audiovisuelle sektor, i byggeriet osv.) 
- udførelse af en nærmere defineret lejlighedsvis og 
enkeltstående opgave 
- arbejdsopgaver af hastende karakter 
- kontrakter i forbindelse med beskæftigelsespolitiske 
tiItag. 
1.2 Udformningen af tidsbegrænsede kontrakter 
Loven kræver, at en arbejdskontrakt, der er indgået for 
en begrænset periode, udover angivelse af formålet 
omfatter en række oplysninger vedrørende kontraktens 
tidsmæssige begrænsning. 
- Såfremt der er tale om en nærmere præciseret 
periode, skal det af kontrakten fremgå, på hvilken 
dato den udløber. 
- Såfremt der ikke i kontrakten er anført en 
udløbsdato, skal den minimumsperiode, for hvilken 
den er indgået, være klart angivet. 
- Såfremt kontrakten er indgået med henblik på et 
vikariat for en fraværende arbejdstager, skal navnet 
på den fraværende arbejdstager, som begrunder 
vikariatet eller vikariaterne, hvis der er tale om 
flere, være anført i kontrakten. 
Varigheden af en eventuel prøveperiode for en 
tidsbegrænset kontrakt skal være angivet i kontrakten. 
Kontrakten kan i givet fald omfatte en bestemmelse om 
for længe I se. 
Medmindre kontrakten er formuleret skriftligt, eller 
medmindre der foreligger et skriftligt dokument, der 
præciserer, at kontrakten er indgået for en 
tidsbegrænset periode, anses kontrakten for værende 
indgået for en tidsubegrænset periode. 
Ifølge loven kan der ikke føres bevis for det modsatte. 
1.3 Den tidsbegrænsede kontrakts varighed. 
1.3.1 Kontraktens udløb 
Loven skelner mellem to former for tidsbegrænsede 
kontrakter, nemlig en kontrakt med angivelse af 
udløbsdatoen og en kontrakt, der er indgået for en 
- 194 -
bestemt virksomhed og med henblik på en bestemt 
arbejdsopgave, hvis nøjagtige varighed man ikke 
kender på forhånd. 
I princippet kræver loven, at en kontrakt indgås fra 
en bestemt dato ti I en bestemt dato. 
Den giver dog parterne mulighed for at vælge en 
kontrakt til åbent udløb i tre tilfælde-. 
- Med henblik på et vikariat for en fraværende 
arbejdstager eller en arbejdstager, hvis 
arbejdskontrakt er suspenderet, 
- med henblik på sæsonbetinget arbejde, 
- med henblik på beskæftigelse, for hvilken det i 
visse sektorer er almindelig kutyme ikke at 
anvende tidsubegrænsede kontrakter under 
henvisning til arten af den pågældende aktivitet 
og beskæftigelsens klart midlertidige karakter. 
1.3.2 Kontraktens maksimale varighed 
Den maksimale varighed af en tidsbegrænset kontrakt 
må ikke for en og samme arbejdstager overstige 24 
måneder, inklusive forlængelser. 
Under hensyn til, at parterne skal have mulighed for 
at videreføre en sæsonkontrakt fra sæson til sæson, 
præciserer loven, at den øvre grænse på 24 måneder 
ikke gælder for successive kontrakter af 
sæsonbet i nget karakter. 
Loven undtager desuden fra reglen om 24 måneder 
arbejdstagere, som udøver aktiviteter, der 
forudsætter særlig sagkundskab og faglig erfaring 
inden for deres specielle område. 
Fra reglen om de 24 måneder er ifølge loven også 
undtaget beskæftigelse, der tilbydes en jobsøgende i 
forbindelse med en i loven fastsat indpasnings-
eller genindpasningsforanstaltning, beskæftigelse, 
der tager sigte på ansættelse af bestemte kategorier 
af jobsøgende, samt beskæftigelse med det formål at 
sikre arbejdstageren en supplerende 
erhvervsuddannelse. Disse former for beskæftigelse 
skal dog først godkendes af arbejdsministeren. 
1.4 Forlængelse af tidsbegrænsede kontrakter 
Loven giver mulighed for at forlænge en tidsbegrænset 
kontrakt to gange for en nærmere fastsat periode. 
Muligheden for forlængelse og, i givet fald, vilkårene 
for forlængelsen skal være præciseret i en bestemmelse 
i den oprindelige arbejdskontrakt eller i et senere 
tillæg til denne kontrakt. 
I mangel af et skriftligt dokument, der opfylder dette 
krav, vil den fornyede arbejdskontrakt ifølge loven 
betragtes som værende indgået for ubegrænset tid. Der 
- 195 -
kan i henhold til loven ikke føres bevis for det 
modsatte. 
En arbejdskontrakt vedrørende sæsonbetinget arbejde kan 
forlænges for den efterfølgende sæson, i hvilket 
tilfælde den kontrakt, der er indgået for en 
tidsbegrænset periode på én sæson, udgør en 
tidsbegrænset kontrakt, selv om den fornyes for de 
efterfølgende sæsoner. 
I forbindelse med en bestemmelse om forlængelse 
indebærer en gentagelse af kontraktforholdet i mere end 
to sæsoner mellem en arbejdsgiver og samme 
arbejdstager, at sæsonkontrakterne under ét ændres til 
et tidsubegrænset kontraktforhold. På det tidspunkt 
virksomheden ikke længere ønsker at gøre brug af 
arbejdstagerens arbejdskraft i en ny sæson, skal 
ophøret af sæsonarbejdsforholdet være at betragte som 
en afskedigelse. 
1.5 Kontrakter, der afløser hinanden 
I tilfælde af stiltiende forlængelse af en 
tidsbegrænset kontrakt, der er kommet til udløb, 
fastslår loven, at arbejdsforholdet derefter skal 
være at betragte som baseret på en tidsubegrænset 
kontrakt. 
- Med hensyn til videreførelse af kontraktforholdet på 
grundlag af en tidsbegrænset kontrakt er det i loven 
fastsat, at den samme stilling i princippet ikke kan 
besættes ved flere på hinanden følgende 
tidsbegrænsede kontrakter. 
- Såfremt en stilling har været besat med en 
arbejdstager I henhold til en tidsbegrænset 
kontrakt, er det ikke tilladt for arbejdsgiveren ved 
udløbet af denne kontrakt i den samme stilling at 
beskæftige den samme arbejdstager eller en anden 
arbejdstager med en tidsbegrænset kontrakt eller med 
en vikarkontrakt, før der er forløbet en periode 
svarende til en tredjedel af den foregående 
kontrakts varighed, inklusive forlængelser. 
Loven levner mulighed for at fravige dette generelle 
princip, idet der med samme arbejdstager eller med 
en anden arbejdstager kan indgås successive 
tidsbegrænsede kontrakter uden afbrydelse. 
Undtagelserne fra princippet om en "karensperiode" 
er, uanset begrundelsen for at anvende 
tidsbegrænsede kontrakter, først og fremmest indført 
for at tage højde for de tilfælde, hvor kontraktens 
ophævelse skyldes arbejdstageren. Som eksempel kan 
nævnes ophævelse i utide forårsaget af 
arbejdstageren enten efter dennes eget ønske eller i 
forbindelse med en alvorlig forseelse fra 
arbejdstagerens side eller afvisning fra 
arbejdstagerens side af at forlænge en kontrakt, der 
indeholder en klausul om forlængelse. 
- 196 -
Flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter 
uden afbrydelse med forskellige arbejdstagere eller 
med samme arbejdstager er desuden tilladt, hvor det 
drejer sig om beskæftigelse af sæsonbetinget 
karakter, eller beskæftigelse, hvor det er sædvanlig 
kutyme Ikke at anvende tidsubegrænsede kontrakter, 
samt ved kontrakter i forbindelse med 
beskæftigelsespolitiske tiltag. 
Samme mulighed foreligger i forbindelse med 
udførelse af arbejdsopgaver af hastende karakter. 
Endelig tager loven højde for det tilfælde, hvor den 
arbejdstager, for hvem der har været vikarieret, får 
fornyet fravær, f.eks. ved tilbagefald efter sygdom. 
Uanset hvor lang tid, der er gået siden udløbet af 
den første kontrakt, kan arbejdsgiveren gøre brug af 
en ny arbejdstager på tidsbegrænset kontrakt, 
såfremt den arbejdstager, for hvem der oprindeligt 
blev vikarieret, får fornyet fravær. 
I henhold til loven overgår kontrakten automatisk 
til at blive en tidsubegrænset kontrakt, såfremt 
visse lovfæstede bestemmelser om tidsbegrænsede 
kontrakter ikke overholdes. 
Det drejer sig*især om kontrakter, der fornyes på 
vilkår, som ikke er tilladt ifølge loven, og 
successive kontrakter, der indgås for samme 
stilling, uden at bestemmelsen om en karensperiode 
overholdes. 
- Såfremt den tidsbegrænsede kontrakt forlænges, 
bevarer arbejdstageren den anciennitet, han havde 
erhvervet ved udløbet af den tidsbegrænsede 
kontrakt. 
I henhold til loven er det under alle omstændigheder 
forbudt at indsætte en klausul om prøveperiode i den 
nye kontrakt. 
1.6 Prøveperiode 
En tidsbegrænset arbejdskontrakt kan indeholde en 
bestemmelse om en prøveperiode i overensstemmelse med 
den almindelige lovgivning vedrørende tidsubegrænsede 
kontrakter. 
Prøveperioden medregnes ved beregningen af den 
tidsbegrænsede kontrakts maksimale varighed. 
Begge parter i kontrakten kan afslutte en kontrakt, der 
indeholder en bestemmelse om en prøveperiode, efter de 
regler, der gælder for tidsubegrænsede kontrakter. 
Såfremt en kontrakt med en prøveperiode ikke er bragt 
til ophør i overensstemmelse med loven inden udløbet af 
den af parterne vedtagne prøveperiode, betragtes 
arbejdskontrakten som værende indgået for den periode, 
- 197 -
der er fastsat i kontrakten, at regne fra den dag, hvor 
arbejdstageren påbegyndte beskæftigelsen. 
1.7 Ophævelse af en tidsbegrænset kontrakt 
En tidsbegrænset kontrakt udløber automatisk ved 
kontraktperiodens udløb. 
Midlertidig ophævelse af en tidsbegrænset kontrakt har 
ingen indflydelse på kontraktperiodens udløb. 
Loven tillader dog ophævelse i utide af den 
tidsbegrænsede kontrakt, hvis det anses for berettiget 
som følge af en handling eller en forseelse fra den 
anden parts side. 
Hvis arbejdsgiveren ophæver en tidsbegrænset kontrakt i 
utide, er arbejdstageren berettiget til erstatning med 
renter og omkostninger svarende til den løn, han ville 
have fået frem til kontraktens udløb, dog højst 
svarende til lønnen i løbet af den opsigelsesperiode, 
som arbejdsgiveren skulle have varslet, såfremt der 
havde været tale om en tidsubegrænset kontrakt. 
Hvis arbejdstageren ophæver den tidsbegrænsede kontrakt 
i utide, er arbejdsgiveren berettiget til erstatning 
med renter og omkostninger svarende til den faktiske 
skade, han har lidt, idet erstatningen dog ikke kan 
være højere end den \én, arbejdstageren ville have fået 
udbetalt i løbet af den opsigelsesfrist, han skulle 
have varslet, såfremt der havde været tale om en 
tidsubegrænset kontrakt. 
2. Kontrakt med prøveperiode 
Der kan indsættes en bestemmelse om en prøveperiode 
både i en tidsbegrænset og i en tidsubegrænset 
kontrakt. 
Enhver kontrakt, der ikke indeholder en klausul om 
prøveperiode, betragtes som værende en tidsubegrænset 
kontrakt. I henhold til loven kan der ikke føres bevis 
for det modsatte. 
2.1 Prøveperioden 
- Prøveperioden kan ikke være mindre end to uger. 
- Prøveperioden er: 
Fra to uger til højst tre måneder for en 
arbejdstager, hvis kvalifikationsniveau er lavere 
end CATP (svarende til EFG-eksamen); 
fra to uger til højst seks måneder for en 
arbejdstager, der er i besiddelse af CATP eller 
har en tilsvarende eller højere 
erhvervsuddanne I se ; 
fra to uger til højst tolv måneder for en 
arbejdstager, hvis månedsløn er mindst 21 622 
Lfr. (pristal 100). 
- 198 -
- En prøveperiode på under en måned skal angives i 
hele uger, mens en prøveperiode på over en måned, 
skal angives i hele måneder. 
2.2 Kontraktens ophør 
2.2.1 Ophæve I se 
- Det kan ikke lade sig gøre at ophæve kontrakten 
ensidigt i løbet af de første to uger, medmindre 
tvingende grunde taler herfor. 
- Efter to uger skal opsigelse fra en af parternes 
side ske ved anbefalet brev, henholdsvis ved en 
underskrift på kopien af opsigelsesbrevet. 
- Det er ikke nødvendigt at begrunde opsigelsen. 
2.2.2 Opsigelsesvarsel 
Varslet angives i dage og beregnes i forhold til 
prøveperiodens længde. Varslet omfatter lige så 
mange dage, som prøveperioden omfatter uger. Hvis 
prøveperioden er angivet i måneder, er varslet fire 
dage pr. prøvemåned, dog højst en måned. 
Hvis kontrakten på prøve ikke afsluttes inden 
udløbet af den vedtagne prøveperiode, betragtes 
kontrakten som værende indgået for ubegrænset tid at 
regne fra den dag, arbejdstageren påbegyndte 
arbejdet. 
Loven definerer som kollektive afskedigelser afskedigelser af 
mindst ti arbejdstagere inden for samme periode på 30 dage 
eller afskedigelse af mindst 20 arbejdstagere inden for samme 
periode på 60 dage. 
Arbejdsgiveren skal forudgående høre personale­
repræsentanterne og underrette dem skriftligt om 
begrundelserne for afskedigelserne, hvor mange arbejdstagere 
der skal afskediges, hvor mange arbejdstagere, der normalt er 
beskæftiget, og hvornår han har til hensigt at foretage 
afskedigelserne. 
En kopi af denne skriftlige meddelelse skal af arbejdsgiveren 
indsendes til Departementet for Beskæftigelsesanliggender, 
der videresender den til Arbejds- og Minetilsynet. 
Kollektive afskedigelser, der på forhånd er meddelt 
Departementet for Beskæftigelsesanliggender, får ikke 
virkning over for den enkelte arbejdstager før efter 60 dages 
forløb. 
- 199 -
Spørgsmål 8 
1. Ferle 
Ret til ferie opnås efter tre måneders arbejde uden 
afbrydelser hos samme arbejdsgiver. 
Var ighed: 
- 25 arbejdsdage om året uden hensyntagen til 
arbejdstagerens alder. 
Ekstra feriedage: 
Handicappede arbejdstagere: 6 dage; 
såfremt den ugentlige hvileperiode er under 44 timer: 1 
arbejdsdag for hver hele 8 ugers periode med eller uden 
afbrydelser, hvor arbejdstageren ikke har haft den 
ugentlige hvileperiode. 
Arbejdstageren kan nægtes ferie, såfremt uberettiget fravær, 
beregnet for den del af året, der er gået, overskrider 10% af 
den tid, hvor han normalt skulle have arbejdet. 
Ferien skal tages på én gang, medmindre hensynet til arbejdet 
eller arbejdstagerens egne begrundede ønsker tilsiger en 
opdeling. I så fald skal en del af ferien udgøre mindst 12 
sammenhængende dage. 
For det første arbejdsår beregnes ferien med en tolvtedel pr. 
hele arbejdsmåned. Dele af arbejdsmåneder, der overstiger 15 
dage, regnes som hele måneder. Dele af feriedage, der 
overstiger en halv dag, regnes som hele dage. 
Såfremt virksomheden holder ferielukket, skal den kollektive 
ferieperiode fastsættes efter fælles overenskomst mellem 
arbejdsgiveren og virksomhedens arbejdstagere (eller disses 
delegerede). 
Såfremt arbejdskontrakten ophæves i løbet af året, har 
arbejdstageren ret til en tolvtedel af den årlige ferie for 
hver hele måned, han har arbejdet. 
For hver feriedag har arbejdstageren krav på feriepenge 
svarende til den gennemsnitlige dagløn i de tre måneder, der 
lå umiddelbart forud for ferien. Feriepengene skal svare til 
lønnen for samme antal arbejdstimer, som arbejdstageren 
normalt ville have udført. Feriepengene skal udbetales på det 
tidspunkt, hvor lønnen normalt udbetales. 
Arbejdsgiveren er forpligtet til at føre ferieregnskab for 
samtlige medarbejdere. 
2. UgentIig hvfleper/ode 
Arbejdsgiverne må ikke beskæftige lønnede arbejdstagere 
(funktionærer og arbejdere) med arbejde om søndagen fra 
midnat til midnat, uanset om de har en arbejdskontrakt eller 
en lærlingekontrakt. 
- 200 
2.1 Undtagelser vedrørende arbejdstagere 
- Arbejdsgiverens slægtninge i opstigende og nedstigende 
linje, søskende samt besvogrede af samme grad, såfremt de 
udelukkende er beskæftiget i virksomheden. 
Denne undtagelse gælder for privatejede virksomheder, men 
også for selskaber, hvis leder er tilsluttet Sygekassen 
for Liberale Erhverv og Selvstændige. 
- Handelsrejsende og repræsentanter i det omfang, de udfører 
deres arbejde uden for virksomheden. 
- Arbejdstagere i direkte ledende stillinger samt 
overordnede funktionærer, hvis tilstedeværelse i 
virksomheden er nødvendig for at sikre driften og 
overvågningen. 
2.2 Undtagelser vedrørende arbejdsopgaver 
- Overvågningsopgaver i de lokaler, der anvendes til 
virksomhedens drift. 
- Rengørings-, reparations- og vedligeholdelsesarbejde, som 
er en forudsætning for virksomhedens normale drift. Andre 
arbejdsopgaver uden for produktionen, som er en 
forudsætning for driftens genoptagelse på normale vilkår 
de efterfølgende dage. 
- Arbejdsopgaver, der er nødvendige for at forhindre 
ødelæggelse af råvarer eller produkter. 
- Hastende arbejdsopgaver, som er nødvendige for at 
organisere bjergnings- og redningsarbejde, forhindre 
overhængende fare for ulykker og uheld eller udbedre 
skader efter uheld på virksomhedens materiel, 
installationer eller bygninger. 
2.3 Undtagelser vedrørende virksomheder 
- DetalIsalgsforretninger, såfremt helligdagslukning vil 
være ødelæggende for den normale drift som følge af 
forretningens store omsætning på helligdage og manglende 
mulighed for at betjene kunderne i tilstrækkeligt omfang 
de øvrige ugedage. Arbejdsministeren kan give midlertidige 
eller permanente dispensationer fra forbuddet mod arbejde 
om søndagen i behørigt begrundede tilfælde med forbehold 
af de i loven fastsatte bestemmelser om normal arbejdstids 
længde. 
Varigheden af dette arbejde må ikke overstige fire timer. 
Den kan ved en storhertugelig anordning udvides til højst 
otte timer for højst seks søndage om året. 
- De virksomheder, hvor der anvendes vand som eneste og 
vigtigste drivkraft; udøvelse af aktiviteter, der er 
nødvendige om søndagen for at opfylde behov hos 
offentligheden, der manifesterer sig enten dagligt eller 
hovedsagelig om søndagen; aktiviteter, der kun udøves en 
del af året, eller som udnyttes mere intensivt visse dele 
201 -
af året; aktiviteter der er nødvendige af hensyn til 
almenvellet. De nærmere vilkår og regler for disse 
undtagelser fastsættes i en storhertugelig anordning. 
Virksomheder, der helt er undtaget fra det almindelige 
forbud mod søndagsarbejde: 
. Hoteller, restauranter, kantiner, barer og andre 
serverings- og udskænkningssteder; 
apoteker, håndkøbsudsalg og forretninger med 
lægevidenskabeligt og kirurgisk udstyr; 
markedsboder og -forlystelser-, 
landbrug og vinbrug; 
offentlige biografer, teatre o.lign. 
beiysningsselskaber og vand-, el- og brændstof­
forsyningsselskaber -, 
transportvirksomheder; 
. hospitaler, klinikker og polyklinikker, sanatorier, 
hvilehjem, plejehjem, børnehjem, feriekolonier og 
kostskoler; 
virksomheder, hvor arbejdet på grund af virksomhedens 
karakter ikke tåler afbrydelser eller forsinkelser. 
Sådanne virksomheder og karakteren af de 
arbejdsopgaver, der kan tillades udført om søndagen, 
specificeres nærmere i en storhertugelig anordning-, 
husligt personale i private hjem. 
Virksomheder, der arbejder med skiftehold i kontinuerlig 
drift, og som ikke falder ind under kategorien af 
virksomheder, hvor arbejdet på grund af virksomhedens 
karakter ikke tåler hverken afbrydelser eller 
forsinkelser. Det drejer sig således om virksomheder, der 
ønsker at indføre helligdagsarbejde, ikke af hensyn til 
virksomhedens produktionsmetode, men af økonomiske årsager 
(bedre udnyttelse af produktionsudstyret, forøgelse af 
antallet af ansatte eller konsolidering af de eksisterende 
arbejdspladser). Skal der gives dispensation i dette 
tilfælde, forudsætter det, at der er indgået en særlig 
virksomhedsaftale, som adskiller sig fra den kollektive 
overenskomst. Denne aftale skal være indgået for en 
bestemt virksomhed med samtlige repræsentative centrale 
faglige organisationer. 
Afspadser ing 
Arbejdsgiveren skal bevilge arbejdstagere, der arbejder om 
søndagen, afspadsering; den skal ikke nødvendigvis lægges 
om søndagen eller på samme dag for alle arbejdstagere i 
samme virksomhed. Afspadseringen skal udgøre en hel dag, 
såfremt arbejdet om søndagen har været af mere end fire 
timers varighed og mindst en halv dag, hvis det ikke har 
oversteget fire timer. I sidste tilfælde skal 
afspadseringen lægges enten før eller efter kl. 13.00, og 
den pågældende dag kan arbejdstiden ikke overstige fem 
t i mer. 
- 202 -
Spørgsmål 9 
Loven stiller krav om en skriftlig arbejdskontrakt i to eksemplarer. 
Det ene eksemplar beholdes af arbejdsgiveren, og det andet eksemplar 
udleveres til arbejdstageren senest på det tidspunkt, hvor den 
pågældende påbegynder arbejdet. 
I arbejdskontrakten skal følgende præciseres: 
stillingens karakter; 
den normale arbejdstid; 
grundløn eller grundhonorar samt eventuelle tillæg, ekstra 
ydelser, bonus eller overskudsandel, som er besluttet mellem 
parterne; 
prøveperiodens længde; 
alle andre vilkår og bestemmelser, som er besluttet mellem 
parterne. 
SOCIAL TRYGHED 
Spørgsmål 10 
Det luxembourgske socialsikringssystem er udformet med henblik på at 
sikre arbejdstagerne en overførselsindkomst, såfremt sygdom, 
graviditet og barsel, alderdom, invaliditet, død eller arbejdsløshed 
forhindrer dem i at udføre deres normale erhvervsaktivitet. 
Grundlaget for beregningen af socialsikringsydelserne er den 
pågældendes tidligere løn. Alle, der udøver en erhvervsaktivitet 
eller er selvstændigt erhvervsdrivende, er dækket af systemet; 
desuden findes der frivillige forsikringsordninger for personer, der 
ophører med at have erhvervsarbejde. 
Ved siden af disse sædvanlige sociale sikringsordninger findes der 
et sikringssystem, der garanterer befolkningen som helhed en 
minimumindkomst, så alle er sikret de fornødne subsistensmidler. 
Den garanterede minimumindkomst er en social ydelse fra det 
offentlige, der bringer den månedlige indkomst for alle indbyggere i 
landet, der ikke har de fornødne midler til deres underhold, op på 
et bestemt niveau, som er fastsat i loven, gennem udbetaling af et 
indkomstti I skud. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Spørgsmål 11 
Retten til at oprette faglige organisationer og 
erhvervsorganisationer er indeholdt dels i grundloven, dels i den 
internationale arbejdskonvention nr. 87 om fagforeningsrettigheder 
og beskyttelse af fagforeningsrettighederne, som blev ratificeret i 
1958. 
I henhold til denne konvention har såvel arbejdstagere som 
arbejdsgivere ret til uden forudgående tilladelse at oprette 
203 -
organisationer efter eget valg samt ret ti I at tilslutte sig sådanne 
organisationer; den eneste betingelse er, at det sker i 
overensstemmelse med disse organisationers vedtægter. 
For så vidt angår de faglige organisationers vedtægter, fastslår 
konventionen, at organisationerne frit kan udarbejde deres egne 
vedtægter og forretningsorden, frit kan vælge deres repræsentanter 
og frit kan organisere deres ledelse og deres aktiviteter og 
formulere deres handlingsprogrammer. 
Ifølge konventionen er det forbudt at opløse elier suspendere en 
faglig organisation eller erhvervsorganisation ved administrativ 
foranstaltning. 
Konventionen kræver, at arbejdstagerne, arbejdsgiverne og deres 
respektive organisationer overholder gældende lovgivning. 
Spørgsmål 12 
1. Definition 
Loven definerer en kollektiv overenskomst som en kontrakt om 
generelle arbejdsrelationer og ""Vilkår, som er indgået mellem 
på den ene side en eller flere fagl'ige organisationer for 
arbejdere eller funktionærer og på den anden side enten en 
eller flere faglige organist ioner for arbejdsgiverne eller en 
bestemt virksomhed elier en gruppe virksomheder, hvis 
produktion eller aktivitet er af samme art, eller en gruppe 
virksomheder inden for samme erhverv. 
2. Forhandl Inger 
I henhold til loven skal en arbejdsgiver, som er blevet 
anmodet om at indlede forhandlinger med henblik på indgåelse 
af en kollektiv overenskomst, påbegynde sådanne 
forhandlinger. 
Men arbejdsgiveren er dog fritaget for denne forpligtelse til 
at forhandle, såfremt han giver udtryk for vilje til at 
forhandle inden for en gruppe arbejdsgivere eller sammen med 
andre arbejdsgivere inden for samme fag. Såfremt der i dette 
tilfælde ikke er indledt forhandlinger senest 60 dage efter 
den første opfordring, kan arbejdsgiveren tvinges til at 
forhandle separat. 
Såfremt arbejdsgiveren nægter at påbegynde forhandlingerne, 
forelægges stridsspørgsmålet for forligsinstitutionen. 
Det samme er iøvrigt tilfældet, såfremt parterne under 
forhandlingerne ikke kan nå til enighed om en del af eller 
hele konventionens indhold. 
Loven giver parterne mulighed for at lade en eller flere 
voldgiftsdommere løse stridsspørgsmålet, enten inden det 
forelægges for forligsinstitutionen, eller efter at 
forligsmanden har måttet opgive at finde en løsning. 
- 204 -
Udformning og offentliggørelse 
Overenskomsten skal formuleres skriftligt og være undertegnet 
for at være gyldig. 
Overenskomsten skal deponeres hos Arbejds- og Minetilsynet og 
være slået op ved de vigtigste indgangssteder på 
arbe j dspIadserne. 
Ikrafttræden og varighed 
Overenskomsten træder i kraft dagen efter, at den er blevet 
deponeret hos Arbejds- og Minetilsynet. 
Korteste gyldighedsperiode: 6 måneder 
Længste gyldighedsperiode: 3 år 
Overenskomsten kan opsiges med et varsel, som er besluttet 
mellem parterne. Varslets længde er begrænset til højst 3 
måneder og mindst 15 dage. 
Sanktioner 
Misligholdelse fra arbejdsgiverens eller arbejdstagerens side 
af de forpligtelser, der følger af overenskomsten, straffes 
med bøde på fra 2 501 Lfr. til 250 000 Lfr. 
Spørgsmål 13 
1. Strejkeretten 
Arbejdstagernes ret ti i at strejke er ikke udtrykkeligt 
nedfældet i grundloven eller andetsteds i lovgivningen. Den 
er afledt af en oprindeligt prætor i sk udvidende fortolkning 
af begrebet "fagforeningsrettighed", der er nævnt i paragraf 
11, stk. 5 i grundloven, hvori der efter ændringen i 1948 nu 
står, at "loven .... sikrer fagforeningsrettighederne". 
Enhver strejke, der udløses, før alle mægl ingsmuIigheder i 
henhold til et notat om resultatløs mægling er udtømt, er 
ulovlig. 
2. Mægling 
Enhver kollektiv konflikt skal behandles i 
forligsinstitutionen. For I igsformanden indkalder parterne til 
fori igsforhandl inger.-
- ex officio 
- efter anmodning fra konfliktens parter 
- efter anmodning fra to medlemmer af 
udvalg. 
* Forlig det paritetiske 
Et forlig er opnået, hvis parterne bliver enige. 
Sekretæren fører resultatet til protokols, og 
forligsmanden og parterne skriver under. 
- 205 -
De forlig, der indgås, gælder for arbejdsrelationer og 
-vilkår i de virksomheder, der er med i forliget. 
Men forliget kan erklæres for generelt gældende for 
samtlige arbejdsgivere og arbejdstagere inden for det 
pågældende fag eller erhverv. 
Resultatløs mægling 
Såfremt forligsmanden finder, at mægl ingsmuIighederne er 
udtømt, udarbejder udvalget et detaljeret notat om den 
resultatløse mægling, hvori der redegøres for 
stridsspørgsmålene. Ifølge loven er forligsproceduren i 
for I i gs i nst i tut i onen obI i gator i sk. 
a) Ifølge loven er det ulovligt: 
at forårsage standsning eller kollektivt ophør af 
arbejdet, uden at konfliktspørgsmålet har været 
forelagt i forligsinstitutionen; 
uden rimelig grund at afvise de forligsforslag, der 
udarbejdes af forligsinstitutionen; 
at hindre de i forligsproceduren deltagende parters 
repræsentanter i at udføre deres opgave. 
b) Ifølge loven er det strafbart for arbejdsgiverne og 
arbejdstagerne ikke at opfylde de forpligtelser, der 
følger af de aftaler, der indgås i 
for Iigsinst itut ionen. 
Spørgsmål 14 
Visse tjenestemandsansatte kan strejke inden for de rammer og på de 
betingelser, der er fastsat i loven af 16. april 1979 om 
strejkebestemmelser for statstjenestemænd og ansatte ved offentlige 
tjenester under direkte statstiisyn. 
a) Personkreds 
Alle tjenstemandsansatte, praktikanter, funktionærer og 
hjælpeansatte i statens tjeneste eller ved offentlige 
tjenester under direkte statstiisyn har ret til at strejke 
med undtagelse af: 
1. Tjenestemænd, hvis arbejdsopgaver er fastsat i artikel 76 
i forfatningen (Conseillers de Gouvernement). 
2. Særlige udsendinge og befuldmægtigede, gesanter og andre 
diplomater, såfremt de fast eller ad interim varetager en 
stilling samt leder af en diplomatisk tjeneste. 
3. Dommere. 
4. Ledere i administrationen samt disses stedfortrædere. 
5. Direktører for undervisningsinstitutioner og disses 
stedfortrædere. 
- 206 -
6. Personale ved domstole og fængsler. 
7. Ansatte ved de væbnede styrker og ordensmagten. 
8. Læger og andre medicinalpersoner på skadestuer og 
Iignende. 
9. Sikkerhedsbetjente og andre, der varetager 
sikkerhedsopgaver inden for det offentlige. 
b) Forlig 
Kollektive tvister mellem offentligt ansatte og offentlige 
arbejdsgivere søges bilagt ved en for Iigskommissions 
mellemkomst. 
For I igskommissionen, hvis formand er dommer, er paritetisk 
sammensat af fem repræsentanter for de offentlige 
myndigheder og fem repræsentanter for den fagforening 
eller de fagforeninger, som det pågældende personale er 
medlem af. 
Formanden udnævnes af Storhertugen for en periode på tre 
år. De offentlige myndigheders repræsentanter udnævnes af 
ministeren uden portefølge og fagforeningernes 
repræsentanter udpeges af disse under hensyntagen til 
følgende kr iter 1er : 
- Såfremt der er tale om et generelt kollektivt 
stridsspørgsmål, har kun de mest repræsentative 
landsomfattende fagforeninger inden for de af loven 
omfattede sektorer ret til at udpege de fem repræsen­
tanter blandt deres medlemmer. 
- Såfremt der ikke er tale om et generelt kollektivt 
stridsspørgsmål, men blot om en tvist inden for en 
bestemt del af administrationen eller et bestemt 
fagområde, har de mest repræsentative landsomfattende 
fagforeninger ret til at udpege tre repræsentanter, 
hvorimod de to resterende udpeges af den fagforening 
eller de fagforeninger, der specielt repræsenterer de 
berørte personalegrupper. 
Som fagforening betragtes i den nævnte lovs forstand 
enhver faglig sammenslutning, der har en intern 
organisation, som har til formål at forsvare faglige 
interesser, og som udelukkende repræsenterer statsansatte 
eller ansatte ved offentlige institutioner under direkte 
statst iIsyn. 
Som den mest repræsentative fagforening på landsplan eller 
for den pågældende sektor betragtes den fagforening, der 
har det største medlemstal, det højeste aktivitetsniveau, 
og som er uafhængig. 
c) Mægling 
Lykkes det ikke at forlige tvisten, forelægges den på 
anmodning af én af parterne og inden for en frist på 48 
- 207 -
timer for Statsrådets formand eller for det 
statsrådsmedlem, denne måtte udpege som mægler. 
d) Varsel 
* Såfremt personalet efter et mislykket forligs- og 
eventuelt mæglingsforsøg beslutter at strejke, skal den 
vedtagne arbejdsnedlæggelse varsles skriftligt af den 
fagforening eller de fagforeninger, der er omtalt i det 
foregående. Dette varsel skal være statsministeren i hænde 
10 dage før strejken udløses og indeholde oplysninger om 
grund, sted, dato og klokkeslet for strejkens begyndelse 
samt om strejkens varighed. Der kan ikke samtidig indgives 
to strejkevarsler. 
e) Begrænsninger 
* Tidspunktet for påbegyndelsen og afslutningen af en 
vedtaget arbejdsnedlæggelse må ikke være forskelligt for 
de enkelte berørte personalegrupper. 
* Arbejdsnedlæggelser, der punktvis rammer forskellige 
sektorer eller forskellige faggrupper i den samme tjeneste 
eller institution eller i forskellige tjenester eller 
institutioner under den samme myndighed, er forbudt. 
* Vedtagne arbejdsnedlæggelser, der ikke udelukkende har til 
formål at forsvare faglige, økonomiske eller sociale 
interesser, er forbudt. 
* Arbejdsnedlæggelser, der ledsages af voldshandlinger mod 
personer, handlinger, der forvolder skade på ejendom, 
eller som krænker den enkeltes ret til at arbejde, er 
ulovlige, og personer, der er ophavsmænd til sådanne 
handlinger, vil blive holdt ansvarlige herfor. 
f) Tvangsudskrivning 
* Ved regeringsbeslutning kan ministrene bemyndiges til at 
tvangsudskri ve eller lade tvangsudskri ve alle eller visse 
personer, der er uundværlige i de tjenester, der er af 
afgørende betydning for sikringen af landets behov. 
* Tvangsudskrivningerne kan være individuelle eller 
kollektive. De bringes til de pågældendes kendskab på 
mest hensigtsmæsig vis, idet der således kan være tale om 
individuel underretning, opslag eller offentliggørelse i 
"Mémorial" (Statstidende) eller i den skrevne eller talte 
dagspresse. 
g) Sanktioner 
1. Bøde 
* Ansatte samt fagforeningsrepræsentanter, der ikke måtte 
have overholdt ovennævnte regler, kan idømmes en bøde på 
to tusind femhundrede og halvtreds franc. 
* Bestemmelsen i strafferettens første bog samt i loven af 
18. Juni 1879 om domstolenes ret at tage hensyn til 
- 208 -
formildende omstændigheder, som ændret ved loven af 16. 
maj 1904, finder anvendelse. 
* I gentagelsestilfælde inden for et tidsrum af to år kan 
bøden forhøjes til det dobbelte af maksimumsbeløbet. 
* Ovennævnte bestemmelser finder anvendelse uanset 
anvendelsen af andre bestemmelser i strafferetten. 
2. Fradrag i lønnen 
* Fravær fra tjenesten som følge af en vedtaget 
arbejdsnedlæggelse medfører, at den pågældende pr. 
strejkedag trækkes for et beløb svarende til 1/30 af 
månedslønnen. Dette berører dog ikke eventuelle børnetil­
skud. 
I forbindelse med anvendelsen af disse bestemmelser 
betragtes en påbegyndt strejkedag som en hel dag. 
* Afsendelsen af bilaget vedrørende lønfradraget til den 
pågældende betragtes som en formel underretning, og 
datoen på det relevante kontoudtog gælder for fristen til 
at indgive klage til Statsrådet, som i dette tilfælde er 
ankemyndigheden. 
3. Disciplinær straf 
Ud over bødestraf og lønfradrag medfører manglende 
overholdelse af ovennævnte bestemmelser i overensstemmelse 
med de sædvanlige disciplinære procedurer anvendelse af 
de i vedtægterne eller lignende fastsatte sanktioner. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Spørgsmål 15 
a) Vilkårene for adgang til erhvervsuddannelse er fastsat ved 
storhertugelig anordning af 8. februar 1991, hvori er 
specificeret kriterierne for oprykning i de forskellige 
klasser inden for det tekniske undervisningsforløb på 
sekundærtrinnet, som er opdelt i et lavt niveau, et 
mellemniveau, et teknisk niveau og et højt niveau. 
Kriterierne er følgende: 
1. De elever, der har bestået en 9. klasse på teknisk linje 
(9. klasse, linje I) efter oprykningssystem A, kan blive 
optaget i alle 10. klasser på mellemniveau. 
2. De elever der har bestået: 
- en 9. klasse, teknisk linje (9. klasse, linje I), efter 
oprykningssystem B, 
- en 9. klasse, tværfaglig linje (9. klasse, linje li), 
efter oprykningssystem A og B, 
- en 9. klasse, erhvervsfaglig linje (9. klasse, linje 
I I M AftAr r»nrvk n i nn«sv«t Am A w.. w. ™. . »www , w. ...w. .w.Mtf. .v 
III), efter oprykningssystem A, 
- 209 -
kan optages i en 10. klasse på mellemniveau, afhængigt af 
en vejledende udtalelse fra "klasserådet". 
Når "klasserådet" skal afgive en vejledende udtalelse om 
de i ovennævnte afsnit omhandlede elever, tager det 
følgende i betragtning: 
- Elevens resultater, 
- den viden og de færdigheder, der kræves for at kunne 
følge uddannelserne på de forskellige linjer på 
me 11emn i veau, 
- udtalelse fra skolepsykologen og erhvervsvejlederen. 
3. De bestemmelser i paragraf 25 i lov af 4. september 1990 
om reform af det tekniske undervisningsforløb på 
sekundærtrinnet og erhvervsfaglig videreuddannelse, der 
vedrører uddannelsesprofilen, iværksættes med 
offentliggørelsen af en storhertugeii g anordning, hvori er 
fastsat de nærmere vilkår for udarbejdelsen og 
gennemførelsen af uddannelsesprofilen. 
Det skal bemærkes, at 
- oprykningssystem A anvendes for elever, der fortsætter 
inden for samme uddannelsesretning, 
- oprykningssystem B anvendes for elever, der skifter 
uddanne Isesretn i ng, 
- uddannelsesprofilen er hovedsagelig baseret på elevens 
karakterer, vægtet efter et system, der tager hensyn 
til det ønskede fag- og erhvervsvalg, og kan i givet 
fald vise, hvordan eleven kan støttes i 
uddanne Isesfor Iøbet. 
b) Spørgsmålet er ikke relevant, eftersom der ikke i 
undervisningssystemet i Luxembourg eksisterer 
forskelsbehandling begrundet i nationalitet, for så vidt 
angår adgangen til erhvervsuddannelse. 
c) Loven af 4. september 1990 om bl.a. reform af den 
erhvervsfaglige videreuddannelse giver adgang uden 
restriktioner til efteruddannelse og erhvervsfaglig 
videreuddannelse. Kurserne er gratis, eller der skal 
eventuelt betales et mindre tilmeldingsgebyr af symbolsk 
karakter. 
Det samme gælder voksenuddannelsen, hvor voksne kan tage 
eksamener og diplomer inden for det almene 
undervisningssystem via en ordning, der kaldes "den anden 
chance". Denne form for uddannelse, hvis retsgrundlag netop 
er blevet vedtaget i deputeretkammeret den 4. juni 1991, 
tilbyder desuden en lang række kurser inden for sprog og 
almene fag. 
De øvrige initiativer vedrørende videreuddannelse, som bl.a. 
er baseret på initiativer fra erhvervsorganisationerne og 
virksomhederne selv, henvender sig normalt til bestemte 
grupper. 
- 210 -
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Spørgsmål 16 
a) Princippet om ligestilling af mænd og kvinder er nedfældet i 
de forskellige lovtekster, der er vedtaget i de seneste år 
(lige løn, lige adgang til beskæftigelse, uddannelse og 
forfremmelse, ligestilling med hensyn til arbejdsvilkår og 
socialsikring). Der findes ingen former for direkte 
forskelsbehandling for så vidt angår adgang til undervisning, 
uddannelse og beskæftigelse. 
b) Der er truffet forskellige foranstaltninger vedrørende 
undervisning og erhvervsuddannelse, dels for at gøre pigerne 
mere interesserede i de nye teknologier og i de såkaldte 
"mandefag", dels for at tilbyde hjemmegående kvinder 
uddannelsesmuligheder og indpasning i det sociale liv. 
c) I henhold til lov af 1. august 1988 om indførelse af et 
børnepasningsti I skud kan følgende personer få udbetalt dette 
t i I skud: 
- En forældrepart, der hovedsagelig tager sig af børnenes 
pasning og opdragelse i hjemmet og ikke har 
erhvervsarbejde; 
- en forældrepart, der har erhvervsarbejde, men hvis 
indkomst sammenlagt med ægtefællens indkomst ligger under 
en bestemt grænse, der varierer afhængigt af familiens 
sammensætning. 
Der er i øjeblikket drøftelser i gang med henblik på at 
udvide børnepasningsti I skuddet til også at omfatte personer, 
der har deltidsarbejde. 
Med loven af 24. april 1991, der har til formål at forbedre 
de bidragsbaserede pensionsordninger, er medregningen af 
"børnepasningsperioden" som effektiv forsikringsperiode 
udvidet fra et til to år ved beregningen af pensioner inden 
for den bidragsbaserede ordning. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
Spøgsmål 17 
Lov af 6. maj 1974 og lov af 18. maj 1979 indeholder bestemmelse om 
information og høring af arbejdstagerne samt disses 
medbestemmelsesret via henholdsvis virksomhedsnævnene, 
personalerepræsentanterne i den enkelte virksomhed og 
ti 11idsmandsgrupperne, men bestemmelserne gælder udelukkende for 
virksomheder, der er beliggende på luxembourgsk territorium. 
211 -
Spørgsmål 18 
1. Tillidsmænd 
I henhold til lov af 18. maj 1979 er det 
ti 11idsmandsgruppernes generelle opgave at beskytte og 
forsvare arbejdstagernes interesser i virksomhederne på 
følgende områder : 
- ArbejdsviIkår, 
- sikkerhed i beskæftigelsen, 
- social status. 
Loven gør dog en undtagelse fra dette princip såfremt opgaven 
henhører under virksomhedsnævnets kompetenceområde, hvis der 
findes et sådant i virksomheden. 
1.1 Beføjelser af social og faglig karakter 
Ti 11idsmandsgruppen skal afgive udtalelse og fremsætte 
forslag om alle forslag, der vedrører forbedring af arbejds-
og beskæftigelsesvilkårene samt arbejdstagernes sociale 
situât ion. 
I denne forbindelse skal ti I Iidsmandsgruppen i henhold til 
loven afgive udtalelse om udarbejdelse eller ændring af 
tjenestereglementet eller ordensreglementet og nøje overvåge, 
at reglementerne bliver overholdt. 
Ti 11idsmandsgruppen har desuden beføjelse til at foreslå 
ændringer i virksomhedens vedtægter; ledelsen eller, i givet 
fald, virksomhedsnævnet skal træffe beslutning om dette 
forslag senest inden to måneder, og denne beslutning skal 
meddeles t i 11 idsmandsgruppen. 
1.2 Beføjelser af økonomisk art 
1.2.1 Årlige informationer 
For aktieselskaber kræver loven, at direktionen eller 
ledelsen informerer tillidsmændene mindst en gang om året om 
udv i kI ingen i v i r ksomhedens økonom i ske og f i nans i e11e 
situât ion. 
Med henblik herpå forelægger direktionen eller ledelsen 
tillidsmændene en samlet beretning om virksomhedens 
aktivitet, omsætning, samlede produktions- og 
driftsresultater, ordrer, udviklingen i personalets 
lønstruktur og -niveau samt foretagne investeringer. 
Hvis der findes et virksomhedsnævn, skal rapporten først 
forelægges tillidsmændene efter, at den er blevet forelagt 
v i rksomhedsnævnet. 
1.2.2 Periodiske informationer 
Ifølge loven skal driftslederen meddele tillidsmændene de 
fornødne oplysninger, så de kan holde sig informeret om 
virksomhedens drift og aktiviteter. 
- 212 
Disse oplysninger gives: 
- i virksomheder med virksomhedsnævn: hver måned-, 
i virksomheder uden virksomhedsnævn: i forbindelse med 
ti 11idsmandsgruppens møder med virksomhedens ledelse. 
2. Virksomhedsnævn 
Med lov af 6. maj 1974 blev der indført paritetisk 
sammensatte virksomhedsnævn bestående af arbejdsgiverens og 
arbejdstagernes repræsentanter. 
Loven fastsætter virksomhedsnævnenes beføjelser og sondrer 
mellem de områder, hvor nævnet kan afgive udtalelse, de 
områder, hvor det har beslutningsmæssige beføjelser, og de 
områder, hvor det har en tilsynsførende funktion. 
2.1 Områder, hvor virksomhedsnævnet skal informeres og afgive 
udtalelse 
2.1.1 Halvårlige informationer 
I henhold til loven skal driftslederen informere og høre 
virksomhedsnævnet skriftligt mindst to gange om året om 
udviklingen i virksomhedens økonomiske og finansielle 
situation. 
Loven kræver derfor, at driftslederen forelægger en generel 
beretning om virksomhedens aktivitet, omsætning, samlede 
produktions- og driftsresultater, ordrer, udviklingen i 
personalets lønstruktur- og niveau samt foretagne 
invester inger. 
Desuden er direktionen i aktieselskaber forpligtet til at 
meddele virksomhedsnævnet driftsregnskabet, den årlige 
resultatopgørelse, beretningen til de 
generalforsamlingsvalgte revisorer, eventuelt også 
årsberetningen samt alle andre dokumenter, der skal 
forelægges på generalforsamlingen. 
Alle disse dokumenter skal fremsendes til virksomhedsnævnet 
før, de forelægges på generalforsamlingen, så 
virksomhedsnævnet kan basere sin udtalelse på indholdet. 
2.1.2 Årlige informationer 
Driftslederen skal informere og høre virksomhedsnævnet mindst 
en gang om året om aktuelle og forventede behov for 
arbejdskraft i virksomheden og eventuelle foranstaltninger i 
den forbindelse vedrørende bl.a. uddannelse, efteruddannelse 
og omskoling for virksomhedens medarbejdere. 
2.1.3 Specifikke informationer og høringer 
Loven giver helt generelt virksomhedsnævnene ret til at 
afgive udtalelse om beslutninger af økonomisk og finansiel 
art, der kan få afgørende indvirkning på virksomhedens 
struktur eller på beskæftigelsesniveauet. 
- 213 -
I loven er nævnt som eksempel beslutninger vedrørende 
produktionsmængde og salg, produktionsprogram og -styring, 
investeringspolitik, planer om indskrænkning i eller 
udvidelse af virksomhedens aktivitet, fusionsplaner samt 
planer om ændringer i virksomhedens organisation. 
Desuden fastslår loven, at virksomhedsnævnet skal høres om 
foranstaltninger, der vedrører produktions- eller 
administrât ionsan læg, udstyr og fabrikationsprocesser og 
-metoder. 
Loven præciserer, at informationen og høringen ikke kun kan 
bestå i en beskrivelse af de beslutninger, der overvejes; den 
skal også omfatte disse foranstaltningers konsekvenser for 
antallet af medarbejdere og personalestrukturen samt for de 
ansattes beskæftigelses- og arbejdsvilkår; informationen og 
høringen skal i givet fald også dreje sig om foranstaltninger 
af social karakter, som driftslederen har truffet eller 
overvejer at træffe for at afbøde virkningerne af disse 
foranstaltninger på arbejdstagernes vilkår, bl.a. med hensyn 
til erhvervsuddannelse og omskoling. 
Informationen og høringen skal i princippet finde sted før, 
den planlagte beslutning træffes. 
Loven tillader dog visse undtagelser fra denne regel, såfremt 
en forudgående høring kan vanskeliggøre virksomhedens drift 
eller besværliggøre gennemførelsen af en planlagt 
transaktion; i disse tilfælde skal driftslederen senest tre 
dage efter beslutningen give virksomhedsnævnet alle fornødne 
informationer og begrundelser. 
2.2 Områder, hvor virksomhedsnævnet har medbestemmelsesret 
I henhold til loven har virksomhedsnævnet medbestemmelsesret 
på områder, der først og fremmest vedrører indførelse eller 
anvendelse af tekniske installationer, der har til formål at 
kontrollere arbejdstagerens adfærd og præstationer på 
arbejdsstedet. 
Det samme gælder indføre i se eller ændring af foranstaltninger 
vedrørende arbejdernes sundhed og sikkerhed samt forebyggelse 
af erhvervssygdomme. 
I henhold til loven har virksomhedsnævnet desuden 
medbestemmelsesret med hensyn til fastlæggelse eller ændring 
af de generelle kriterier for personaleudvælgelse i tilfælde 
af ansættelser, forfremmelser, omplacering og afskedigelse af 
arbejdstagere, samt med hensyn til fastlæggelse eller ændring 
af de generelle kriterier for bedømmelsen af arbejdstagerne, 
individuelle beslutninger vedrørende ansættelse, 
forfremmelse, omplacering og afskedigelse henhører dog 
fortsat under arbejdsgiverens enekompetence. 
Endelig har virksomhedsnævnet medbestemmelsesret med hensyn 
til præmiering af arbejdstagere, som med deres initiativer 
eller forslag til tekniske forbedringer har bidraget på 
særlig frugtbar vis til virksomhedens drift, idet de dog selv 
har alle rettigheder med hensyn til patenter og opfindelser. 
- 214 -
2.3 Områder, hvor virksomhedsnævnet har tilsynsførende funktion 
Virksomhedsnævnet skal føre tilsyn med virksomhedens sociale 
foranstaltninger; med henblik herpå får nævnet mindst en gang 
om året af driftslederen forelagt en redegørelse herfor. 
Drøftelser i virksomhedsnævnet: 
Virksomhedsnævnets beslutninger og udtalelser er vedtaget, 
såfremt der er absolut flertal herfor blandt arbejdsgivernes 
repræsentanter og blandt arbejdstagernes repræsentanter. 
I tilfælde af uenighed mellem de to grupper om vedtagelsen 
af en foranstaltning, der hører under de områder, hvor 
virksomhedsnævnet har medbestemmelsesret, kan den gruppe, 
der ønsker foranstaltningen vedtaget, forlange 
mæglingsproceduren indledt og i givet fald også 
voldgiftsproceduren indledt i forligsinstitutionen. 
I tilfælde af uenighed mellem de to grupper om vedtagelsen 
af en udtalelse fra virksomhedsnævnet kræver loven, at 
begge udtalelser forelægges for virksomhedens bestyrelse. 
Driftslederen eller bestyrelsen skal derefter give en 
begrundet redegørelse for, hvordan man har forholdt sig til 
de to udtalelser fra virksomhedsnævnet. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Spørgsmål 19 
a) På de områder og inden for de sektorer, der er dækket af EF-
direkt iverne, findes der generelt ikke mere favorable 
bestemmelser i Luxembourg, hvorfor man bestræber sig på at 
gennemføre disse direktiver i luxembourgsk lovgivning inden 
for de fastsatte tidsfrister. 
b) I henhold til paragraf 10, afsnittet om "tillidsmændenes 
beføjelser" i lov af 18. maj 1979 om reform af 
ti 11idsmandssystemet skal tillidsmændene bl.a. deltage i 
beslutningsprocessen vedrørende beskyttelse af arbejdspladsen 
og -miljøet og forebyggelsen af arbejdsulykker og 
erhvervssygdomme. 
I henhold til paragraf 11 i samme lov skal hver enkelt 
ti IMdsmandsgruppe blandt sine medlemmer eller blandt 
virksomhedens øvrige arbejdstagere udpege en 
sikkerhedsrepræsentant for de ansatte. 
I henhold til lov af 6. maj 1974 om oprettelse af 
virksomhedsnævn i private virksomheder (paragraf 7) har 
virksomhedsnævnet beslutningsmæssige beføjelser med hensyn 
til indførelse eller ændring af foranstaltninger vedrørende 
arbejdstagernes sundhed og sikkerhed samt forebyggelsen af 
erhvervssygdomme. 
- 215 -
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Spørgsmål 20 
I henhold til loven er det forbudt at beskæftige: 
børn under 15 år (det gælder alle former for arbejdsopgaver); 
unge under 18 år med arbejde, der ikke svarer til den unges 
udviklingsniveau, som kræver urimeligt store anstrengelser af 
den pågældende eller som kan skade den pågældendes helbred 
fysisk el ler mentalt. 
Spørgsmål I £1 
Unge, der er fyldt 18 år, skal for samme arbejde have samme løn, som 
en voksen arbejdstager på 20 år, der er beskæftiget i samme 
stilling, men den unge arbejdstager skal dog ikke have de 
anciennitetsti I læg, som den voksne arbejdstager eventuelt kan være 
berettiget til. 
I henhold til loven reduceres lønnen med følgende procentsatser, når 
det drejer sig om unge arbejdstagere: 
Unge mellem 17 og 18 år: 80% 
Unge mellem 16 og 17 år: 70% 
Unge mellem 15 og 16 år: 60% 
Spørg$maJ 2g 
1. Arbejdstidens længde 
Den normale ugentlige arbejdstid for unge har siden 1. 
november 1969 været 40 timer. 
2. Natarbejde 
2.1 Hovedreglen 
I henhold til lov af 28. oktober 1969 er det i princippet 
forbudt at beskæftige unge med natarbejde, dvs. i en periode 
på mindst 12 sammenhængende timer, som omfatter tidsrummet 
me 11em kl. 20 og kl. 6. 
2.2 Undtagelser 
1. Det er generelt tilladt at beskæftige unge indtil kl. 22 i 
virksomheder med kontinuerlig drift. 
2. Direktøren for Arbejdstilsynet kan give tilladelse til, at 
unge arbejder indtil kl. 22, såfremt det drejer sig om 
unge, der er omfattet af en lærlingekontrakt, og som er 
beskæftiget i hoteller, restauranter og beværtninger. 
- 216 -
3. Desuden kan direktøren for Arbejdstilsynet give tilladelse 
til at lade en ung arbejdstager arbejde om natten inden 
for visse paramedicinske fag. 
3. Erhvervsuddanne I se 
Der er i storhertugelig beslutning af 8. oktober 1945 
fastlagt regler for lærlingekontrakter. 
Beslutningen fastlægger, hvilke beføjelser og aktionsmidler 
henholdsvis mesterens og lærlingens faglige organisationer 
har med hensyn til lærlingeuddannelsen. 
Desuden indeholder beslutningen regler for, hvornår en mester 
kan nægtes ret til at modtage eller uddanne en lærling. 
3.1 Kontraktens gyldighed 
Lærlingekontrakten eller lærlingeerklæringen skal foreligge 
og skal være oprettet som et privat dokument; i modsat fald 
er den ugyldig. 
3.2 Mesters forpligtelser 
Mesteren har følgende forpligtelser over for sin lærling: 
- At udbetale den lærlingeløn, der er fastsat ved 
ministeriel beslutning; 
- at sikre lærlingens almene og erhvervsfaglige uddannelse; 
- at opføre sig som bonus paterfamilias, at føre tilsyn med 
lærlingens handel og vandel og at underrette lærlingens 
repræsentant, såfremt lærlingen begår en alvorlig 
forseelse; 
- at give lærlingen den fornødne tid til at følge kurserne 
på en fagskole eller tilsvarende undervisningsinstitution, 
hvor mesterens faglige organisation har ladet ham 
indskr i ve; 
- ikke at beskæftige lærlingen med arbejdsopgaver, der er 
det fag uvedkommende, som kontrakten vedrører; 
ikke at pålægge lærlingen produktivt arbejde i hjemmet. 
3.3 Lærlingens pligter 
Lærlingen skylder sin mester troskab, lydighed og respekt. 
Han skal hjælpe ham med sin arbejdsindsats og dokumentere 
over for ham, at han er tilmeldt kurserne på fagskolen og 
følger dem regelmæssigt. 
3.4 Kontraktens ophør eller opsigelse: 
Lærlingekontrakten ophører: 
a) når lærlingen har bestået svendeprøven efter udstået 
læretid, 
b) hvis mesteren dør eller ophører med at udøve sit fag, 
c) hvis mester eller lærling straffes for bestemte 
forseelser, 
d) i tilfælde af force majeure. 
Lærlingekontrakten kan opsiges i følgende tilfælde: 
- 217 -
1. Af mesterens faglige organisation, såfremt en af parterne 
klart misligholder forpligtelserne i lærlingekontrakten 
eller bestemmelserne i nævnte beslutning. 
2. Af en af parterne 
a) i tilfælde af alvorlig misligholdelse af kontraktens 
bestemmelser 
b) efter idømmelse af en vanærende straf 
c) såfremt en af parterne skifter bopæl under sådanne 
omstændigheder, at det i praksis bliver umuligt at 
fortsætte lærlingeforholdet. I så fald kan kontrakten 
dog først opsiges i den måned, der følger efter 
bopælsændr ingen. 
3. Af mester 
a) såfremt lærlingen gør sig skyldig i en uredelig 
handling eller i dårlig opførsel; 
b) såfremt det konstateres, selv efter prøveperioden, at 
lærlingen ikke er i stand til at lære det pågældende 
fag-, 
c) efter udtalelse fra en læge, såfremt lærlingen efter en 
sygdom af mere end tre måneders varighed eller en 
ulykke ikke længere er i stand til at udøve det valgte 
fag; 
d) efter udtalelse fra en læge, såfremt lærlingen rammes 
af en alvorlig eller smitsom sygdom; 
e) i tilfælde af mesters hustrus død, såfremt lærlingen 
har kost og logi hos mester. 
4. Af lærlingen eller dennes repræsentant 
a) efter udtalelse fra lægen, såfremt lærlingeforholdet 
ikke kan fortsætte uden skadelige virkninger for 
lær I ingens helbred; 
b) i tilfælde af en kvindelig lærlings giftermål; 
c) i det tilfælde, hvor en kvindelig lærling har logi hos 
mester, såfremt dennes hustru eller et andet kvindeligt 
medlem af familien, der stod for husførelsen, afgår ved 
døden. 
En mester, der ansætter en lærling, som han ved har været 
i lære, og hvis kontrakt ikke er lovformeligt ophævet, er 
pligtig at betale skadeserstatning til den tidligere 
mester. 
3.5 Tvister og klageadgang 
Tvister mellem mester og lærling i forbindelse med den nævnte 
beslutning bilægges af et paritetisk udvalg, der består af 
a) direktøren for Arbejds- og Minetilsynet som formand; 
b) to repræsentanter for mesterens faglige organisation; 
c) to repræsentanter for lærlingens faglige organisation; 
d) et lige antal suppleanter. 
- 218 -
Klageadgang 
En klage over det paritetiske udvalgs beslutninger kan 
indbringes for forligsinstitutionen inden ti dage efter 
beslutningens meddelelse. 
Ti i syn og eksamen 
Tilsynet med lærlingeuddannelse påhviler de pågældende 
faglige organisationer. Lærlingene skal gå op til en 
svendeprøve, som er baseret på de regler og programmer, der 
er udarbejdet af de pågældende faglige organisationer og 
godkendt af regeringen. 
Spørgsmål 23 
Der henvises til besvarelsen af spørgsmål nr. 15 
ÆLDRE 
Spørgsmål 24 og 25 
Pensionsreglerne er blevet forbedret i de seneste år for at sikre 
pensionisterne en rimelig levestandard. Således har loven af 24. 
april 1991, der har til formål at forbedre pensionerne i den 
bidragsbaserede ordning, medført en væsentlig forhøjelse af 
a I der spensi onerne. 
Ældre, som ikke er pensionsberett igede, kan få udbetalt en række 
ydelser enten i henhold til lovgivningen om den garanterede 
minimumindkomst eller i henhold til lovgivningen om 
h j ems t edskommune. 
De kommunale socialforvaltninger og de sociale tjenester, der 
opererer på tværs af flere sektorer, tager sig af ældre i en 
trangssituat ion. 
Desuden har Familieministeriet foreslået et landsdækkende program 
for ældre, som blev vedtaget af regeringen den 11. marts 1988. 
Programmet indebærer en mere retfærdig fordeling af de ydelser, der 
tilbydes ældre. Det skal understreges, at over 80% af Luxembourg er 
dækket af den offentlige madudbringningsordning; hjemmehjælp 
(Familieministeriet) og hjemmesygeplejen (Sundhedsministeriet) er 
ved at blive organiseret, så de dækker hele det luxembourgske 
område. 
Endelig modtager de statslige og kommunale ældreinstitutioner 
(dagcentre, beskyttede boliger, plejehjem, ger i at i ske institutioner 
osv.) alle ældre, hvis helbredstilstand berettiger dertil, helt uden 
hensyn til vedkommendes økonomiske midler. 
Den kommunale eller statslige socialforvaltning dækker forskellen 
mellem den pågældende persons egne midler og omkostningerne til 
ophold og pleje. Det skal understreges, at ældre på institution er 
sikret et rådighedsbeløb af en vis størrelse. 
219 -
Statens "Ældreråd" har desuden fået til opgave at undersøge og 
stille konkrete forslag vedrørende gennemførelsen af 
Fællesskabspagtens artikel 24 og 25. 
HANDICAPPEDE 
Spørgsmål 26 
Lov af 28. april 1959 om oprettelse af et Arbejdsformidlings- og 
Omskol ingskontor for Handicappede Arbejdstagere. 
1. Definition af en handicappet arbejdstager 
I relation til lovgivningen om arbejdsformidling og 
erhvervsfaglig omskoling af handicappede arbejdstagere 
betragtes følgende i henhold til loven som handicappede: 
- personer, der har været ofre for en arbejdsulykke, 
- kr igsinvalider, 
legemligt hæmmede personer. 
2. Registrering af en person som handicappet arbejdstager 
Registreringen som handicappet arbejdstager foretages af 
Arbejdsformidlings- og Omskol ingskontoret for Handicappede 
Arbejdstagere. 
Når den centrale arbejdsformidlingstjeneste eller en af dens 
afdelinger får forelagt en ansøgning om registrering som 
handicappet arbejdstager, fremsender den ansøgningen til 
Arbejdsformidlings- og Omskol ingskontoret for Handicappede 
Arbejdstagere, som træffer afgørelse på grundlag af en 
udtalelse fra et særligt udvalg. 
3. OblIgatorisk ansættelse af handicappede arbejdstagere 
3.1 Omfattede virksomheder 
Følgende er forpligtet til at forbeholde et vist antal 
stillinger til handicappede arbejdstagere: 
3.1.1 Den offentlige sektor 
- staten 
- kommunerne 
- De Luxembourgske Statsbaner 
- offentlige institutioner 
3.1.2 Den private sektor 
- Virksomheder, der normalt beskæftiger mindst 25 
arbejdstagere 
- 220 -
3.2 Antal handicappede, der skal ansættes 
Loven fastsætter den procentsats, inden for hvilken 
handicappede arbejdstagere har fortrinsret til ledige 
st i 11inger, således: 
De virksomheder inden for den offentlige sektor, der er 
omfattet af reglerne, skal forbeholde mindst 2% af det 
samlede antal arbejdspladser til handicappede arbejdstagere. 
Virksomheder i den private sektor, som normalt beskæftiger 
mindst 50 arbejdstagere, er forpligtet til at ansætte et 
antal handicappede arbejdstagere, svarende til mindst 2% af 
det samlede antal arbejdspladser. 
Virksomheder, der beskæftiger mindst 25 arbejdstagere, skal 
give handicappede arbejdstagere fortrinsret til én stilling. 
3.3 Handicappede arbejdstageres beskæftigelsesvilkår 
Handicappede arbejdstagere lønnes i princippet efter deres 
færdigheder og arbejdsevne. 
Hvis en handicappet arbejdstager fuldtud udfylder den 
stilling, han er ansat i, har han krav på den fulde løn, der 
er normal for den pågældende stilling. 
I henhold til loven kan der dog foretages en forholdsmæssig 
nedsættelse af lønnen, såfremt den handicappede arbejdstagers 
erhvervsmæssige præstationer er klart forringet. 
Hvis parterne er uenige om, hvorvidt eller hvor meget lønnen 
skal nedsættes, afgør Arbejdsformidlings- og 
Omskol ingskontoret for Handicappede Arbejdstagere 
spørgsmålet. 
Såfremt lønnedsættelserne indebærer, at den handicappede 
arbejdstagers løn bliver lavere end arbejdsmarkedets 
mindsteløn, følges lovens bestemmelser om de gældende 
fradragssatser i arbejdsmarkedets mindsteløn for 
erhvervshæmmede arbejdstagere, der ikke er i stand ti I at yde 
en normal arbejdspræstation. 
De pensioner og andre ydelser, som en handicappet 
arbejdstager måtte have krav på, kan ikke nedsættes under 
henvisning til den handicappedes lønindtægt. På samme måde 
kan arbejdstagerens løn ikke nedsættes under henvisning til 
en pension eller anden ydelse, som han får udbetalt. 
4. Foranstaltninger med henblik på at sikre erhvervsmæssig 
omskoling af handicappede 
Når en person er blevet registreret som handicappet 
arbejdstager, afgiver Arbejdsformidlings- og 
Omskol ingskontoret for Handicappede Arbejdstagere en 
udtalelse om den pågældendes erhvervsmuligheder og vurderer, 
hvordan han eller hun bedst kan omplaceres. 
Staten yder tilskud til udgifter til erhvervsmæssig omskoling 
af erhvervshæmmede personer og krigsinvalider. 
- 221 /-
I henhold til loven påhviler det det centrale 
ulykkesforsikringsforbund at finansiere udgifterne til 
erhvervsmæssig omskoling af personer, der har været udsat for 
en arbejdsulykke. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
Spørgsmål 27 
Stort set alle de love i Luxembourg, der sikrer arbejdstagernes 
grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, 
indeholder administrative og/eller strafferetlige sanktioner. 
NEDERLANDENE 
- 223 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Spørgsmål 1 
Nej. 
Arbejdsformidlingskontorerne stiller ingen hindringer i vejen 
med hensyn til adgangen til beskæftigelse. Bestemmelserne i 
artikel 1 i forordning 1612/68/EØF finder endnu ikke 
anvendelse på spanske og portugisiske statsborgere. 
Der kræves i henhold til loven nederlandsk statsborgerskab 
for at kunne få ansættelse ved retsvæsenet, politiet, de 
væbnede styrker og nederlandenes repræsentationer I udlandet 
samt i særligt betroede stillinger. Det er begrundet i, at 
det drejer sig om stillinger, som hovedsagelig henhører under 
den offentlige forvaltning med direkte udøvende myndighed i 
forhold til borgerne, og at disse stillinger er forbundet med 
nationale interesser, især statens sikkerhed indadtil og 
udadtil. I henhold til artikel 48, stk. 4, i EØF-Traktaten er 
det tilladt at forbeholde disse stillinger for landets egne 
statsborgere. 
Spørgsmål 2 
Der er ikke taget sådanne initiativer i Nederlandene. 
Der gælder kun de restriktioner, der følger af de iøvrigt 
meget begrænsede bestemmelser i artikel 48, stk. 4, i EØF-
Traktaten. 
Ingen. 
Spørgsmål 3 
Nederlandene fører i forvejen en meget lempelig 
famiIiesammenføringspolitik i overensstemmelse med 
fællesskabsretten. Der er ikke truffet særlige 
foranstaltninger for at lette familiesammenføringer. 
Familiemedlemmerne udsættes ikke for specielle problemer med 
hensyn til at integrere sig på arbejdsmarkedet. Det eneste 
krav, der stilles, vedrører portugisiske og spanske 
familiemedlemmer (indtil 1.1.1992) og er et krav om fast 
bopæI. 
For at lette arbejdsformidlingskontorernes arbejde ydes der 
omfattende rådgivning med henblik på at afgøre den praktiske 
værdi (for beskæftigeIsesmarkedet) af eksamensbeviser osv., 
der er erhvervet i andre lande (herunder også andre EF-
lande) . 
Man er i færd med at forberede en generel lov om anerkendelse 
af eksamensbeviser for videregående uddannelser fra de øvrige 
EF-lande; det sker med henblik på iværksættelse af direktiv 
89/48/EØF (om indførelse af en generel ordning for gensidig 
- 224 -
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende 
videregående uddannelser af mindst tre års varighed). 
I henhold til loven om Jobskabelse (Arbeidsvoorzieningswet) 
har grænsearbejdere, der er statsborgere i et andet EF-land, 
samme rettigheder som nederlandske statsborgere. 
I henhold til bestemmelserne i paragraf 24 (ændret) i 
kongelig bekendtgørelse om, hvem der er obligatorisk omfattet 
af de offentlige forsikringsordninger (kb. 164), kan en i 
Nederlandene bosiddende person, der er berettiget til en 
ydelse i henhold til en udenlandsk lovbestemmelse vedrørende 
sociaI sikring, under visse betingelser og efter egen 
anmodning fritages for at skulle tilmelde sig en nederlandsk 
offentlig sikringsordning. 
Ovennævnte bestemmelse blev dengang indført for at fritage 
personer, der var berettiget til ydelser fra anden side, dvs. 
især grænsearbejdere, for at skulle betale et dyrt og 
uforholdsmæssigt højt forsikringsbidrag. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
Spørgsmål 4 
Ingen. 
Spørgsmål 5 
I den private sektor har arbejdstagere mellem 23 og 65 år, 
som arbejder i mindst en tredjedel af den normale arbejdstids 
længde (ugentlig eller månedlig), krav på mindst en 
forholdsmæssig del af den i ioven fastsatte mindsteløn. Den i 
loven fastsatte mindsteløn er en løn, der skønnes rimelig for 
det udførte arbejde og tilstrækkelig til en families 
underhold. Den normale arbejdstids længde for 
fuldtidsbeskæftigelse er ikke fastsat ved lov, men normalt i 
den kollektive overenskomst, som den pågældende arbejdstager 
henhører under. Såfremt der ikke er indgået kollektiv 
overenskomst for det pågældende område, er den normale 
arbejdstids længde angivet i den enkelte arbejdskontrakt. 
Arbejdskontraktens gyldighedsperiode har ingen indvirkning på 
garantien for denne lovfæstede mindsteløn. 
Oftest er lønforholdene for arbejdstagere, der er omfattet af 
en kollektiv overenskomst, detaljeret beskrevet i 
overenskomsten. Normalt indeholder de kollektive 
overenskomster også bestemmelser om aflønning af 
arbejdstagere på deltid og arbejdstagere med tidsbegrænsede 
arbejdskontrakter. Ovennævnte lov finder anvendelse, uanset 
om der er indgået kollektiv overenskomst for det pågældende 
område. 
I henhold til paragraf 1638 g i den borgerlige lov kan der 
ikke ubegrænset foretages udlæg i løn; arbejdstageren har 
under alle omstændigheder ret til at disponere over en del -
225 -
"den for arrest og beslag fritagne del" - af lønnen til 
dækning af sine vigtigste fornødenheder. Der kan ikke 
foretages udlæg i denne del af lønnen, og den skal udbetales 
af arbejdsgiveren til arbejdstageren, uanset om der 
foreligger en fogedkendelse. 
Det samme gælder ved overdragelse, pantsætning eller 
afståelse fra arbejdstagerens side til tredjemand af retten 
til lønnen. Arbejdsgiveren tilbageholder og fratrækker i 
lønnen først og fremmest skat og socialsikringsbidrag og 
dernæst pensionsbidrag og sygesikringsbidrag. Af det 
resterende beløb udgør den del, der er "fritaget for arrest 
og beslag", 90% af den hjælp, som arbejdstageren under de 
for liggende omstændigheder måtte have krav på i henhold til 
bestemmelserne i bekendtgørelse om nationale regler for 
social bistand. 
For tjenestemænd er alle disse spørgsmål omhandlet i 
tjenestemandsloven (Ambtenarenwet), især paragraf 115 ff; 
loven fastsætter de maksimale procentsatser for den del af 
tjenestemændenes løn eller pension, der lovligt kan 
indeholdes, foretages udlæg i, fradrages, overdrages, 
pantsættes osv. Disse procentsatser gælder dog ikke for 
bestemte kategorier af indeholdelser, udlæg og reduktioner 
som f.eks. dem, der foretages for forplejning eller som følge 
af en i henhold til straffeloven idømt bøde (paragraf 120 i 
tjenestemandsloven). 
Spørgsmål 6 
Arbejdstagere og arbejdsgivere kan benytte sig gratis af den 
offentlige arbejdsformidling (paragraf 79 i lov om 
arbejdsformidling). 
Der kan kun kræves betaling til dækning af (ekstra) 
omkostninger, der er påløbet efter udtrykkelig anmodning fra 
arbejdsgiveren eller den arbejdssøgende. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Spørgsmål 7 
Den maksimale arbejdstid er 8 i/2 time om dagen. 
Arbejdsgiverne har forskellige muligheder for at overskride 
denne grænse, men det kræver forudgående tilladelse fra 
Arbejdst i I synet. 
I de tilfælde, hvor arbejdstiden er fastsat ved en kollektiv 
overenskomst eller efter aftale med arbejdsgiveren og 
virksomhedsnævnet, gives der automatisk en godkendelse for et 
år ad gangen under forudsætning af, at følgende principper er 
overholdt : 
Daglig arbejdstid: Højst 9 I/2 time 
. månedlig arbejdstid: Højst 190 timer 
. kvartårlig arbejdstid: Højst 552,2 timer 
226 -
den daglige hvileperiode skal være mindst 11 timer 
hvileperioden mellem to arbejdsuger skal være mindst 38 
timer 
arbejdsugen går i henhold til denne godkendelse fra mandag 
til lørdag, begge dage inklusive 
den daglige arbejdstid skal ligge mellem kl. 6 og kl. 19 
eller mellem kl. 8 og kl. 21. 
Til denne godkendelse kommer den såkaldte 
"ti 11idsgodkendelse"; den gælder det overarbejde, der udføres 
i uforudsete nødsituationer af kortere varighed. I så fald 
kan den daglige arbejdstid forlænges til højst elleve timer, 
den ugentlige arbejdstid til højst 48 timer, men den 
månedlige arbejdstid må så ikke overstige 180 timer. 
Endelig er der en form for ad hoc-godkende I se, der er 
beregnet på de situationer, hvor de ovennævnte godkendelser 
ikke er tilstrækkelige. En sådan godkendelse gives for højst 
et kvartal ad gangen. I henhold til denne kan den daglige 
arbejdstid udvides til højst 11 timer, den ugentlige 
arbejdstid til 62 timer, den månedlige arbejdstid til 200 
timer og den kvartårlige arbejdstid til 585 timer. 
Den politik, der føres fra det offentliges side på dette 
område, har altid haft til formål at forbedre 
deltidsarbejderes retlige stilling. 
Derfor er et af de spørgsmål, der er ti I debat i øjeblikket, 
da også reglerne om tillægspension til deltidsarbejdere. 
Pensionskasserne presser selv på for at få gennemført en 
omfattende rev i son af disse regler. 
Generelt må man erkende, at såvel i de kollektive 
overenskomster som i praksis er deltidsarbejdernes retlige 
stilling i stigende grad blevet tilnærmet de 
fuldtidsbeskæftigedes. Med hensyn til de "smidige 
arbejdsrelationer" har regeringen bedt om en udtalelse fra 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg om det socialt uacceptable 
ved visse former for fleksible kontrakter såsom gensidigt 
bindende kontrakter, der ikke giver arbejdstageren megen 
sikkerhed hverken med hensyn til beskæftigelse eller 
indkomst, kontrakter med "åben arbejdstid" og "minimum­
maksimum-kontrakter", hvor mindstelønnen er fastsat meget 
lavt. Den nederlandske regering har derfor bedt om en 
udtalelse fra ØSU med henblik på at træffe lovgivningsmæssige 
foranstaltninger til at begrænse usikkerheden omkring 
erhvervsindkomsten. 
Parlamentet er i øjeblikket ved at behandle et lovforslag om 
ændring af retten til at afskedige arbejdstagere; for 
arbejdstagere med tidsbegrænsede arbejdskontrakter vil det 
betyde, at, hvis et arbejdsforhold ikke afbrydes eller ikke 
afbrydes i tide, vil det ikke længere - som det i øjeblikket 
er fastsat i den borgerlige lov - kunne forlænges for en 
tidsbegrænset periode, men skal være at. betragte som en 
tidsubegrænset arbejdskontrakt, som dermed også er undergivet 
de gældende bestemmelser med hensyn til opsigelsesvarsel. En 
tidsbegrænset kontrakt vil dog altid kunne forlænges 
skriftligt. 
- 227 -
Med henblik på gennemførelsen af direktiv 75/129/EØF vedtog 
Nederlandene i 1976 en lov om varsling af kollektive 
afskedigelser. I henhold til denne lov skal en arbejdsgiver, 
som har til hensigt over en periode på tre måneder at 
afskedige mindst tyve arbejdstagere, hvis 
beskæftigelsesområde hører under det regionale 
beskæftigeIsesdi rektorats ressort, underrette de berørte 
arbejdstageres organisationer herom med henblik på en høring. 
Det er også i loven fastsat, hvilke informationer der skal 
meddeles i denne forbindelse. Det regionale 
beskæftigeIsesdi rektorat behandler anmodningerne vedrørende 
de pågældende afskedigelser senest en måned efter 
underretningen under forudsætning af, at de faglige 
organisationer er blevet hørt. Denne frist gælder ikke, 
såfremt der er begrundet formodning om, at arbejdsgiveren er 
ved at gå konkurs. Loven om virksomhedsnævn fra 1971 
supplerer loven om varsling af kollektive afskedigelser. I 
henhold til ioven om virksomhedsnævn skal arbejdsgiveren 
informere og høre virksomhedsnævnet om f.eks. ophør af alle 
eller en del af virksomhedens aktiviteter. 
De almindelige regier i forbindelse med afskedigelse, som er 
indeholdt i den borgerlige lov og i en ekstraordinær 
bekendtgørelse om arbejdsforhold fra 1945, adskiller sig fra 
ovennævnte bestemmelser på en række punkter, såfremt 
arbejdsgiveren erklæres konkurs. Kuratoren eller den 
arbejdstager, som ønsker at ophæve sin arbejdskontrakt, skal 
i så fald ikke have nogen ti I lade ise fra det regionale 
beskæftigeIsesdi rektorat. Den særlige bestemmelse om forbud 
mod afskedigelse i paragraf 1639h i den borgerlige lov finder 
i så fald heller ikke anvendelse. 
Hvis arbejdsgiveren erklæres konkurs, betyder det også, at 
varslingsfristen ændres (paragraf 40 i konkursloven). 
Spørgsmål 8 
I Nederlandene er minimumskravene med hensyn til årlig ferie 
for den enkelte arbejdstager omfattet af bestemmelserne i 
paragraf 1638bb til 1638mm i den borgerlige lov. 
Bestemmelserne går i hovedtræk ud på, at en arbejdstager, der 
arbejder fem dage om ugen, har ret til mindst 20 dages årlig 
ferie med løn (paragraf 1638bb). Hvis arbejdsforholdet kun 
dækker en del af året, beregnes antallet af feriedage 
forholdsmæssigt. 
Minimumsantallet af feriedage er fastsat ved lov af 9. Juni 
1988 (Stb. 1988, 281), som trådte i kraft 1. august 1988. 
Dette minimumskrav er baseret på den udvikling, der har 
kunnet registreres i praksis, samt på en henstilling fra 
Rådet for De Europæiske Fællesskaber fra midten af 1975, 
hvori den årlige ferie er fastsat til mindst fire uger. Der 
kan, såfremt det er i arbejdstagerens interesse, afviges fra 
dette minimumsfer iekrav; det kan ske ved kollektiv 
overenskomst, offentligretlige bestemmelser eller ved en 
individuel arbejdskontrakt. I 1990 var den årlige ferie i 
henhold ti I de kollektive overenskomster i gennemsnit 24 dage 
à 8 t imer. 
- 228 -
Indenfor det offentlige er retten til årlig ferie og ugentlig 
hvileperiode reguleret ved lov. Der. årlige ferie er mindst 23 
dage, og enhver arbejdsperiode på syv dage giver ret til en 
ugentlig hvileperiode på mindst to dage, som i princippet 
skal ligge lige efter hinanden. 
Spørgsmål 9 
Paragraf 1637-1639 i den borgerlige lov omhandler bl.a. løn, 
ferie og afskedigelse. Det drejer sig som helhed om 
minimumsbestemmelser, som kan afviges ved kollektive 
overenskomster eller individuelle arbejdskontrakter, hvis det 
er i arbejdstagerens interesse. En kollektiv overenskomst 
skal altid foreligge i skriftlig form. Dette krav gælder ikke 
for en individuel arbejdskontrakt, som udmærket kan være en 
mundtIig aftale. 
Arbejdsvilkårene for offentligt ansatte fastsættes ved 
lovforskrifter på grundlag af lov af 1929 om tjenestemænd. 
Forud for gennemførelsen af disse lovforskrifter skal der 
foretages høring af de offentligt ansattes organisationer. 
Tjenestemænd ansættes i henhold til en skriftlig 
ansættelseskontrakt i overensstemmelse med de i loven 
fastsatte bestemmelser. 
SOCIAL TRYGHED 
Spørgsmål 10 
Enhver, der udfører lønnet arbejde i Nederlandene, er dækket 
både af lovene om lønmodtageres sociale sikring (lov om 
sygdom - Ziektewet; lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed -
Wet op de Arbeidsongeschiktheidsverzekering; lov om 
arbejdsløshed - Werkloosheidswet og lov om sygekasser -
Ziekenvondswet, op til en nærmere fastsat løngrænse) og af 
lovene om offentlig sikring (almindelig lov om ældreforsorg -
Algemene Ouderdomswet; almindelig lov om enker og 
forældreløse - Algemene Weduwen- en Wezenwet, almindelig lov 
om børnetilskud - Algemene KinderbiJslagwet; almindelig lov 
om særlige omkostninger ved sygdom - Algemene wet bijzondere 
Ziekenkosten og almindelig lov om uarbejdsdygtighed -
Algemene Arbeidsongeschiktheldswet). Det maksimale beløb for 
de ydelser, der kan komme til udbetaling i henhold til de 
sociale sikringsordninger, er normalt baseret på den senest 
udbetalte løn, medens størrelsen af de ydelser, der kan komme 
til udbetaling fra de offentlige sikringsordninger, er 
fastsat i henhold til loven, en form for "fast takst", der er 
baseret på den i loven fastsatte mindsteløn. 
Hvis størrelsen af den sociale ydelse, der udbetales i 
henhold til lov om sygdom, lov om arbejdsløshed, almindelig 
lov om udarbeJdsdygt ighed og lov om forsikring mod 
uarbejdsdygtighed, af en eller anden grund ikke er mindst på 
niveau med den sociale minimums indkomst, kan der under visse 
- 229 -
omstændigheder udbetales en ydelse i henhold til lov om 
tillægsydelser (Toeslagenwet). 
Afhængigt af den ydelsesberettigedes familiemæssige situation 
vil beløbet for tillægsydelsen ligge et sted mellem 
forskellen mellem indkomsten og 70% af mindstelønnen og 
forskellen mellem indkomsten og 100% af mindstelønnen. 
Tjenestemænd er omfattet af lov om tJenestemandspension (ABP-
wet), som beskytter dem mod de økonomiske konsekvenser af 
alderdom, invaliditet og død (enke- og enkemandspension). 
Denne lov går videre end den minimums indkomst, som de 
offentlige sikringsordninger opererer med. Tjenestemænds 
risiko for arbejdsløshed er reguleret ved nogle særlige 
bestemmelser, som adskiller sig fra den gældende lovgivning 
på arbejdsmarkedet, men ikke til skade for tjenestemændene. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
Spørgsmål 11 
Der er i Nederlandene intet til hinder for, at arbejdsgivere 
og arbejdstagere kan oprette henholdsvis 
erhvervsorganisationer og fagforeninger. Organisationsretten 
er sikret i paragraf 8 i grundloven. Desuden har Nederlandene 
ratificeret ILO's aftale 87 om organisationsret og aftale 151 
om beskyttelse af organisationsretten-, desuden har man 
ratificeret procedurerne for fastlæggelse af arbejdsvilkårene 
for offentligt ansatte. Garantierne i ILO's aftale 151 er 
nedfældet i lov af 1929 om tjenestemænd og lov af 1937 om 
tjenestemandsansættelse ved de væbnede styrker samt i de 
bekendtgørelser, der er vedtaget i forbindelse med de nævnte 
love. 
Enhver arbejdsgiver og enhver arbejdstager har ret til at 
indmelde sig eller ikke at indmelde sig i en 
erhvervsorganisation eller en faglig organisation, uden at 
det kommer den pågældende til skade. 
Organisationsretten for tjenestemænd er baseret på paragraf 
125a i lov af 1929 om tjenestemænd. 
Spørgsmål 12 
I Nederlandene findes der ingen lovmæssige forpligtelser 
vedrørende kollektive overenskomster eller de dermed 
forbundne procedureregler. De kollektive overenskomster er 
omfattet af princippet om retten til frit at indgå aftaler. I 
princippet er enhver faglig organisation og i givet fald 
enhver arbejdsgiver eller arbejdsgiverorganisation fuldt og 
udtrykkeligt berettiget til at indgå kollektive 
overenskomster og er helt frit stillet med hensyn til, om -
og med hvem - de ønsker at indgå en kollektiv overenskomst. 
De kontraherende parter er ligeledes frit stillet med hensyn 
til at fastlægge indholdet af en kollektiv overenskomst, som 
- 230 -
de selv ønsker det. Overenskomsten skal dog udformes og 
underskrives som et officielt dokument. 
Lov af 1927 om kollektive overenskomster (Wet op de 
col leet i eve arbeidsovereenkomst) og lov 1937 om den bindende 
og uforbindende karakter af bestemmelser i kollektive 
overenskomster (Wet op het algemeen verbindend en 
onverbindend verklaren van bepalingen van 
arbeidsovereenkomsten) indeholder bestemmelse om, hvad en 
kollektiv overenskomst skal indeholde, og hvilken 
retsvirkning den har. Ved at erklære, at visse bestemmelser i 
en kollektiv overenskomst er bindende, kan man sikre mere 
ensartede arbejdsvilkår i den pågældende sektor og beskytte 
den kollektive overenskomst mod "dumping-tilbud" fra personer 
uden for sektoren. Den kollektive overenskomsts bindende 
karakter er af afgørende betydning for dialogen mellem 
arbejdsmarkedets parter. 
I 1985 trådte lov om udvikling af arbejdsvilkårene i de 
subventionerede sektorer i kraft. I henhold til denne lov kan 
de offentlige myndigheder hvert år fastsætte beløbet for den 
økonomiske støtte til den pågældende sektor til forbedring af 
arbejdsvilkårene. Parterne i en kollektiv overenskomst kan 
derefter bruge dette tilskud til at indgå konkrete aftaler 
inden for rammerne af den kollektive overenskomst. 
Der indgås aftaler med tjenestemands organisationerne om 
arbejdsvilkårene inden for det offentlige. 
Formelt iværksættes disse aftaler ensidigt af de offentlige 
myndigheder under hensyntagen til de beslutninger, der 
træffes af regering og parlament. 
Spørgsmål 13 
Der findes ingen lovfæstede regler desangående i 
Neder landene. 
Det fremgår af retspraksis (på grundlag af paragraf 1401 i 
den borgerlige lov om ulovlige handlinger): 
* at artikel 6, stk. 4, i Den Europæiske Socialpagt finder 
anvendelse fuldt ud-, 
* at strejker, der organiseres af de faglige organisationer 
som protest imod arbejdsvilkårene, kun er ulovlige: 
- hvis væsentlige procedureregler ikke er overholdt, 
el ler 
- (på baggrund af de i Den Europæiske Socialpagt, artikel 
31 fastsatte begrænsninger) det ved nærmere 
undersøgelse af omstændighederne viser sig, at de 
faglige organisationer ikke med rimelighed burde have 
anvendt sådanne midler. 
Nederlandene har ingen lovgivning desangående, i hvert fald 
ikke i den private sektor. Men de kollektive overenskomster 
indeholder en række bestemmelser af relevans for spørgsmålet. 
Det skal nævnes, at Arbejdsfonden (Stichting van de arbeid) i 
slutningen af 1986 vedtog en beslutning, som gav parterne i 
- 231 -
en arbejdskonflikt mulighed for i fællesskab at anmode om 
mægling eller voldgift via en eller flere repræsentanter, som 
de selv vælger ud af en liste med (i øjeblikket) tolv 
navngivne "tillidspersoner". 
Med henblik på løsning af arbejdskonflikter har de offentlige 
myndigheder nedsat en rådgivende voldgiftskommission, som har 
til opgave at rådgive myndighederne og at træffe endelig 
afgørelse i de tvister, den får forelagt (kapitel XI -
Generelle vedtægter for statstjenestemænd). 
Spørgsmål 14 
Der findes i øjeblikket ingen nationale retsregler om 
offentligt ansattes strejkeret. Med hensyn til international 
ret har Nederlandene taget forbehold vedrørende artikel 6, 
stk. 4, i Den Europæiske Socialpagt, for så vidt angår 
statsansatte. Følgen er, at statsansatte ikke har ret til 
hverken at føre kollektive søgsmål ved domstolene eller at 
strejke Men i praksis kan det både i henhold til 
retspraksis og rent faktisk lade sig gøre på nationalt plan. 
De betingelser, der stilles i henhold til retspraksis for 
udøvelsen af denne ret, svarer ti I de betingelser, der gælder 
for ansatte i den private sektor. 
Der er nedsat rådgivende voldgiftskommissioner i forbindelse 
med forhandlinger om arbejdsvilkår i de forskellige sektorer 
både inden for centraladministrationen og i de lokale 
forvaltninger. 
ERHVERVSUDDANNELSE 
Spørgsmål 15 
Her bør der sondres klart mellem fire hovedkategorier: 
a) Almindelig grundlæggende erhvervsuddannelse 
Denne undervisning finansieres i fuldt omfang af 
Undervisningsministeriet. I princippet dækker 
bevillingerne til erhvervsuddannelse på laveste niveau og 
mellemniveau den faktiske efterspørgsel. Alle, der 
tilmelder sig og opfylder optagelseskriterierne, kan følge 
denne undervisning. Optagelseskriterierne er hovedsagelig 
baseret på forudgående uddannelse. 
Nationalitet er ikke et optagelseskriterium i sig selv. De 
højere erhvervsuddannelsesinstitutioner og universiteter 
råder over et budget, på grundlag af hvilket de selv skal 
udarbejde undervisningsprogrammerne. De kan i et vist 
omfang selv fastsætte optagelseskriterierne. Også på dette 
niveau er det først og fremmest den forudgående 
uddannelse, der afgør, hvorvidt man kan optages. De 
studerende har i princippet ret til seks års videregående 
studier på statens regning. Efter denne periode skal de 
- 232 
selv betale et beløb til dækning af nogle af udgifterne. 
Retten til at få finansieret studierne er aldersbetinget. 
b) Voksenuddannelse 
Undervisningsministeriet har indført et 
voksenuddannelsessystem, som giver voksne en ny mulighed 
for at tilegne sig en række forskellige kvalifikationer. 
Beføjelserne med hensyn til planlægning og udvælgelse af 
kursusdeltagere til denne form for uddannelse lægges i 
stigende grad over til de enkelte kommuner. Denne 
udvikling er baseret på den filosofi, at kommunerne kender 
mere til behovene i området i relation til 
voksenuddannelse både med hensyn til målgrupper og med 
hensyn til uddannelsernes indhold. 
Indenfor visse kategorier af voksenuddannelse har bestemte 
etniske grupper fortrinsstilling. 
c) Uddannelse i forbindelse med jobskabelse 
De forskellige JobskabeIsesorganer administreres på 
regionalt plan af et trepartsudvalg bestående af 
arbejdsgivere, arbejdstagere og repræsentanter for det 
offentlige. Uddannelsen er ikke et mål i sig selv, men et 
middel til hurtigt at opnå en varig erhvervsmæssig 
integrering. JobskabeIsesorganerne afgør selv, om de 
jobsøgende, der er registreret hos dem, har behov for en 
uddannelse. 
d) Uddannelse for arbejdstagerne i virksomhederne 
I princippet påhviler ansvaret for uddannelse af 
arbejdstagere i virksomheder arbejdsgiverne. Men 
arbejdstagerne har også et ord at skulle have sagt, 
eftersom de midler, hvormed uddannelse af arbejdstagere 
finansieres, i mange sektorer forvaltes af 
arbejdsmarkedets parter selv. Mange kollektive 
overenskomster indeholder desuden bestemmelser om 
erhvervsuddannelse. 
Arbejdsgiverne udpeger, eventuelt i samråd med 
arbejdstagerorganisationerne, de arbejdstagere, der skal 
efteruddannes på deres regning. 
Det offentlige har for nylig vedtaget et tillægsbudget, 
der skal bruges til at give de arbejdstagere, der har den 
ringeste uddannelsesmæssige baggrund, mulighed for at 
erhverve visse grundlæggende kvalifikationer. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Spørgsmål 16 
Lovgivningen indeholder bestemmelser om ligestilling af mænd 
og kvinder - paragraf 1637, litra i og j i borgerlig lov (BW 
- Burger i i jk Wetboek) og lov om ligestilling af mænd og 
- 233 -
kvinder (Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen) -
hvorefter enhver form for forskelsbehandling af mænd og 
kvinder er forbudt på beskæftigelsesområdet. Førstekammeret i 
parlamentet er i øjeblikket ved at behandle et lovforslag om 
ligebehandling af mænd og kvinder på pensionsområdet. Der er 
nedsat et ligestillingsudvalg (Commissie gelijke behandeling) 
med det formål at accelerere lovgivningsprocessen omkring 
dette spørgsmål. Der er ligeledes mulighed for at oprette en 
aktionsgruppe. Der gennemføres regelmæssigt rundspørger for 
at vurdere virkningen af den pågældende lovgivning og afgøre, 
hvorvidt lovgivningen overholdes. 
Udover ovennævnte foranstaltninger, der skal bidrage til at 
sikre overholdelsen af de gældende bestemmelser i loven, 
fører det offentlige en politik, der støtter 
foranstaltninger, som har til formål at forbedre kvindernes 
situation i virksomhederne. Der eksisterer også en række 
bestemmelser, der har til formål at tilskynde til positiv 
særbehandling (Stimuleringsregeling positieve actie voor 
vrouwen). I henhold til disse bestemmelser kan man eventuelt 
få refunderet udgifter i forbindelse med uarbejdeise og/eller 
iværksættelse af programmer for positiv særbehandling. 
Derudover arbejder det offentlige på andre områder for at 
støtte denne politik gennem oplysningskampagner og 
forskningsprojekter, der kan fungere som positive eksempler 
på det pågældende område. 
Loven om forældreorlov (Wet op het ouderschapsverlof) trådte 
i kraft den 1. januar 1991. Der er tale om minimumsregler, 
hvorefter arbejdstagere, som har været beskæftiget hos samme 
arbejdsgiver i mindst et år, kan ansøge om orlov uden løn i 
seks måneder i træk, sålænge barnet ikke er fyldt fire år. 
Der kan afviges fra disse lovbestemmelser i kollektive 
arbejdsoverenskomster; der kan desuden indgås 
ti Ilægsoverenskomster, der sikrer, at orlovens varighed er 
mindst den samme som den i den almindelige lovgivning 
fastsatte. Vuggestue- og børnehavefaciliteter er en afgørende 
forudsætning for at kunne forene de arbejdsmæssige og de 
familiemæssige forpligtelser; i henhold til reglerne om 
udvikling af børnepasningsfaciI iteter (Stimuleringsregeling 
kinderopvang) kan der ydes økonomisk støtte til udvidelse 
over en periode på fire år af de eksisterende 
pasningsfaciI iteter for børn fra 0 til 12 år. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
Spørgsmål 17 
Besvarelsen af det følgende spørgsmål (spørgsmål nr. 18) 
gælder i princippet for alle nederlandske virksomheder, 
herunder også virksomheder, der indgår i en virksomhedsgruppe 
eller koncern, der har afdelinger i udlandet - paragraf 31 og 
31a i lov om virksomhedsnævn (WOR - Wet op de 
ondernem i ngsraden). 
- 234 -
Med hensyn til retten til høring, som er omhandlet i paragraf 
25 i WOR. er der udtrykkeligt (sidste punktum i første 
stykke) lagt vægt på de begrænsninger, der gælder desangående 
for grænsearbejdere, den såkaldte "bu i ten lande lausule" 
(udlandsklausul). 
Spørgsmål 18 
Dette spørgsmål er på det lovgivningsmæssige område omfattet 
af WOR. Desuden findes der en lang række kollektive 
overenskomster, der indeholder bestemmelser desangående. 
WOR indeholder i hovedtræk følgende regler: 
Alle virksomheder, der er etableret i Nederlandene, og som 
beskæftiger mindst 35 personer, skal have et virksomhedsnævn. 
Dette nævn består af et bestemt antal arbejdstagere, der 
repræsenterer samtlige medarbejdere; nævnet skal sammen med 
arbejdsgiveren drøfte virksomhedens politik i almindelighed 
og medarbejdernes interesser i særdeleshed. 
Virksomhedsnævnet har særlige beføjelser, som giver det 
mulighed for at øve indflydelse på den politik, der føres af 
arbejdsgiveren. Dets vigtigste beføjelser er følgende: Retten 
til information, retten til høring og retten til samtykke. 
Arbejdsgiveren er forpligtet til umiddelbart at levere en 
række informationer, der er nærmere fastsat i loven, som 
f.eks. årsregnskaber, virksomhedens "sociaI beretning", planer 
om virksomhedens politik fremover osv. Han skal også levere 
alle informationer, som virksomhedsnævnet anmoder om, såfremt 
dette har behov for dem for at kunne varetage sine opgaver. 
Jf. paragraf 31, 31a og 31b i WOR. 
Arbejdsgiveren skal ligeledes i god tid høre 
virksomhedsnævnet hver gang, han ønsker at træffe en 
afgørende beslutning om virksomheden på det finansielle, 
økonomiske eller organisatoriske plan, som f.eks. fusionering 
med en anden virksomhed, hel eller delvis lukning af 
virksomheden eller en større investering (paragraf 25 i WOR). 
Hvis virksomhedsnævnet ikke kan godkende arbejdsgiverens 
plan, skal denne udsætte beslutningen i en måned. Imens kan 
virksomhedsnævnet forelægge sagen for Arbejdsretten i 
Amsterdam. Arbejdsretten undersøger, hvorvidt arbejdsgiverens 
beslutning er velbegrundet. Den kan eventuelt tvinge 
arbejdsgiveren til at udskyde sin beslutning eller afbøde 
dens konsekvenser. 
Hvis en arbejdsgiver ønsker at vedtage eller ændre bestemte 
regler vedrørende virksomhedens sociale politik, og hvis han 
ikke er bundet i så henseende af en kollektiv 
arbejdsoverenskomst eller i henhold til loven om 
arbejdsvilkår (Arbeidsomstandighedenwet) af et påbud eller et 
pålæg fra Arbejdstilsynet, skal han have virksomhedsnævnets 
samtykke. Det drejer sig i praksis om regler vedrørende 
f.eks. arbejdstid, ferie, arbejdsvilkår, 
medarbejderuddannelse samt ansættelse, forfremmelse eller 
afskedigelse af arbejdstagere (paragraf 27 i WOR). Hvis 
virksomhedsnævnet ikke vil give sit samtykke, kan 
arbejdsgiveren anmode om en voldgiftskendelse fra det 
såkaldte Erhvervsudvalg (Bedr iJfscommissie) for den 
- 235 -
pågældende sektor. Hvis voldgiftskendelsen ikke er efter 
arbejdsgiverens ønske, kan han anmode underretten 
(Kantonrechter) om tilladelse til at iværksætte den 
pågældende beslutning. Underretten giver ikke den tilladelse, 
medmindre den finder, at virksomhedsnævnet ikke havde rimelig 
grund til at nægte at give sit samtykke, eller medmindre den 
beslutning, som arbejdsgiveren havde i sinde at træffe, var 
begrundet i nødvendige økonomiske eller sociale hensyn eller 
hensynet til virksomhedens drifi.. Arbejdsgiveren kan ikke 
iværksætte de pågældende regler, medmindre han har enten 
virksomhedsnævnets samtykke elier en tilladelse fra 
underretten. 
WOR indeholder ingen specifikke bestemmelser om 
grænsearbejdere. Den omhandler dog visse spørgsmål, der kan 
danne grundlag for en yderligere drøftelse af dette punkt 
(Jf. f.eks. paragraf 25, stk. 1, litra f og g). 
I henhold til kapitel XI A i almindelig vedtægt for 
statstjenestemænd (ARAR - Algemene RiJksambtenarenreglement) 
har tjenestemænd medindflydelse via adminsitrative udvalg 
(dienstcommissie). Disse udvalg, hvis medlemmer vælges af 
tjenestemændene, kan bl.a. afgive udtalelse om 
arbejdsvilkårene i den pågældende forvaltningsgren, 
personalepolitikken, forvaltningsgrenens struktur osv. 
Der skal dog altid have fundet samråd sted mellem ledelsen af 
den pågældende forvaltningsgren og det administrative udvalg, 
før dette kan afgive udtalelse (paragraf 127d - ARAR). 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
Spørgsmål 19 
Loven om arbejdsvilkår (Arbeitsomstandighedenwet - AOW) udgør 
det vigtigste retsgrundlag for lovgivningen om arbejdsvilkår. 
Bestemmelserne i denne lov adskiller sig ikke meget fra 
bestemmelserne i EF-direkti verne. 
De direktiver, der er baseret på rammedirektivet om sundhed 
og sikkerhed på arbejdspladsen (artikel 118A) indeholder 
visse bestemmelser, der er mere favorable end bestemmelserne 
i AOW. Selve rammedirektivet kræver en tilpasning af 
bestemmelserne vedrørende organiseringen af 
beskyttelsesforanstaltningerne for samtlige arbejdstagere. 
Det er muligt, at Nederlandene efter indførelsen af ensartede 
kriterier for udformning og fremstilling af personlige 
værnemidler (artikel 100 A - i direktivet) bliver stillet 
over for nogle specifikke krav, som ikke hidtil har været 
gældende i landet. De problemer, dette måtte medføre, vil dog 
i vidt omfang kunne løses via De Europæiske Fællesskabers 
standardiserings- og cert ificeringspolitik. 
Det er i vidt omfang virksomhederne, der skal bære 
omkostningerne ved direktivernes gennemførelse. Det 
nødvendige retsgrundlag er et lovforslag om ændring af lov om 
- 236 -
farlige maskiner (WGW - Wet Gevaarlijke Werktuigen), som i 
øjeblikket er ti I behandling i parlamentet. 
1. I henhold til AOW er sikkerhed, sundhed og velfærd på 
arbejdspladsen en fælles opgave for arbejdsgiveren og 
arbejdstagerne, hvilket forudsætter samarbejde og samråd. 
Dette samråd finder sted på flere niveauer. 
I den afdeling, som arbejdstageren arbejder i, deltager 
den pågældende aktivt i forbedringen af arbejdsvilkårene i 
forbindelse med det samråd, der er omhandlet i paragraf 16 
i AOW. 
På virksomheden ivau pålægger paragraf 16 i AOW 
arbejdsgiveren og arbejdstagerne at samarbejde. Det 
samråd, der er nødvendigt i denne forbindelse, finder 
først og fremmest sted i virksomhedsnævnet. Dette organ 
har i henhold til AOW (paragraf 14) betydelige beføjelser. 
AOW supplerer WOR (Jf. punkt 2 nedenfor), idet den 
præciserer og udvider virksomhedsnævnenes rettigheder. 
Blandt disse skal nævnes retten til at blive informeret og 
retten til at ledsage Arbejdstilsynets repræsentanter på 
deres besøg i virksomhederne. Med hensyn til forberedelse 
og vedtagelse af beslutninger samt offentliggørelse af 
disse giver AOW virksomhedsnævnet visse rettigheder, som, 
i tilfælde af at der ikke findes noget virksomhedsnævn, 
overgår til de pågældende arbejdstagere. Med hensyn til 
spørgsmålet om arbejdstagernes medindflydelse på 
beslutningsprocessen skal det oplyses, at der er en vigtig 
bekendtgørelse under forberedelse desangående. 
I denne forbindelse skal nævnes virksomhedsnævnets ret til 
at blive hørt, inden Arbejdstilsynets distriktschef eller 
generaldirektøren for arbejdsanIiggender træffer 
beslutniger om følgende: 
a) Rapporten om sikkerhed på arbejdspladsen (paragraf 5, 
stk. 2), 
b) en virksomheds eller et foretagendes forpligtelse til 
at nedsætte et udvalg for arbejdsvilkår 
(Arbeidsomstandighedencommissie) (paragraf 15, stk. 3); 
c) en virksomheds eller et foretagendes forpligtelse til 
at oprette en bedriftssundhedstjeneste (paragraf 18, 
stk. 2); 
d) en virksomheds eller et foretagendes forpligtelse til 
at oprette en sikkerhedstjeneste (paragraf 19, stk. 2); 
e) Arbejdstilsynets påbud om overholdelse af AOW (paragraf 
35, stk. 1); 
f) en undtagelsesforanstaltning (paragraf 41, stk. 8). 
Desuden skal omtales virksomhedsnævnets ret til at 
henvende sig til Arbejdstilsynet med anmodning om at kræve 
loven overholdt (paragraf 40). Det drejer sig i praksis om 
iværksættelsen af paragraf 35 (pålæg), 36 (påbud), 37 
(standsning af arbejdet), 5, stk. 2 (rapport om 
sikkerheden på arbejdspladsen), 18, stk. 2 (oprettelse af 
en bedriftssundhedstjeneste) og 19, stk. 2 (oprettelse af 
en sikkerhedstjeneste). 
- 237 -
På nationalt plan finder samrådet mellem staten og 
arbejdsmarkedets organisationer sted i Rådet for 
Arbejdsvilkår (Arbei domstand ighedenraad), som er 
regeringens rådgivende organ i alle spørgsmål vedrørende 
arbejdsviIkår. 
2. WOR garanterer også på en anden måde virksomhedsnævnenes 
og dermed også arbejdstagernes medindflydelse på 
beslutninger vedrørende arbejdsvilkårene. I henhold til 
paragraf 27, stk. 1, litra e, kan virksomhedsnævnet 
således udøve sin ret til samtykke over for alle 
foranstaltninger, der skal træffes af arbejdsgiveren i 
relation til sikkerhed, sundhed og velfærd på 
arbejdspladsen. 
Selv om det ikke drejer sig om medbestemmelsesret i ordets 
egentlige forstand, skal man dog gøre opmærksom på, at 
paragraf 31, stk. 1, i WOR indeholder en bestemmelse, 
hvorefter virksomhedsnævnet af arbejdsgiveren kan kræve 
alle informationer, som det med rimelighed kan forlange 
for at kunne udføre sine opgaver. Det drejer sig i praksis 
om de informationer, der er omhandlet i paragraf 14, stk. 
1, Iitra a 1?, i AOW. 
I henhold til denne paragraf har virksomhedsnævnet ret til 
at få adgang til de informationer, som de specialiserede 
organer samt de ansvarlige for velfærden på arbejdspladsen 
måtte være i besiddelse af. Denne paragraf udgør det 
formelle grundlag for den bistand, som de specialiserede 
organer yder virksomhedsnævnet. 
For så vidt angår tjenestemænd, fungerer de administrative 
udvalg i henhold til AOW som samrådsorganer i relation til 
alle spørgsmål vedrørende sikkerhed, sundhed og velfærd på 
arbejdspladsen (paragraf 2 til 5 i bekendtgørelsen om 
arbejdsvilkår for offentligt ansatte 
Arbeidomstandighetenbesluit burgerlijke openbare dienst). 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Spørgsmål 20 
Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse samt dertil hørende undtagelser er omhandlet af 
lov om arbejdsregler af 1919 (Arbeidwet - STB 624), lov om 
beskæftigelse af havnearbejdere af 1914 (Stuwadoorswet - STB 
486) og 1ov om arbejde i hjemmet af 1933 (Huisarbeidswek -
STB 597). 
I henhold til paragraf 9, stk. 1, i lov om arbejdsregler af 
1919 er det forbudt at beskæftige børn. I henhold til 
definitionen i paragraf 8 betragtes som "børn": 
1. Personer, som endnu ikke eller ikke længere er underlagt 
den i henhold til paragraf 2 i loven om obligatorisk 
skolegang af 1969 (Leerplichtwet - STB 303). I henhold til 
denne lov begynder skolepligten den første skoledag i den 
- 238 -
måned, der følger efter den måned, hvor barnet fylder fem 
år, og ophører med udgangen af det skoleår, efter hvilket 
der er forløbet mindst 12 skoleår, eller med udgangen af 
det skoleår, i hvilket eleven fylder 16 år; 
2. personer, som i henhold til paragraf 5 eller 15 i lov om 
obligatorisk skolegang er undtaget fra den i paragraf 2 i 
nævnte lov omhandlede pligt; 
3. personer under 16 år, der er bosiddende i udlandet. 
Paragraf 9, stk. 2, indeholder en række undtagelser fra dette 
forbud med hensyn til udførelse af bestemte former for 
lettere arbejde i et meget begrænset antal timer om dagen. 
Desuden kan der i ganske få tilfælde fra Arbejdstilsynets 
distriktschef gives skriftlig dispensation fra forbuddet mod 
at beskæft ige børn. 
Paragraf 4, stk. 1, i lov om beskæftigelse af havnearbejdere 
fastslår bl.a., at denne form for arbejde ikke kan udføres af 
personer under 18 år, bortset fra visse arbejdsopgaver, der 
er nærmere defineret i administrative bekendtgørelser. Der er 
endnu ikke vedtaget administrative bekendtgørelser 
desangående. 
Det forbud mod at beskæftige børn, som er indeholdt i lov om 
arbejdsregler af 1919 og bestemmelserne i tilknytning dertil, 
gælder tilsvarende for arbejde i hjemmet. 
For så vidt angår den offentlige sektor, findes der ingen 
særlige bestemmelser om en minimumsalder for adgang til 
beskæft i gel se. 
Når et barn beskæftiges med ovennævnte former for tilladte 
erhvervsarbejde, betegnes det som "en ung" og omfattes af de 
med henblik herpå udarbejdede regler, indtil det er fyldt 18 
år. 
Spørgsmål 21 
I henhold til lov om mindsteløn og minimumsferiepenge (Wet 
minimumloon en minimum vakantiebiJslag) har arbejdstagere 
under 23 år ret til mindstelønnen for unge arbejdstagere, 
dvs. en bestemt procentdel af den officielle mindsteløn. 
Denne procentdel, som er fastsat ved administrativ 
bekendtgørelse, varierer efter alderen. 
Eftersom lønskalaerne for offentligt ansatte fastsættes efter 
stillingens karakter og niveau (på grundlag af en 
sti 11ingsvurdering), afgøres lønnen for unge statsansatte 
normalt på følgende måde: Med udgangspunkt i den laveste løn 
for en voksen tjenestemand (dvs. over 22 år) beregnes et 
fradrag på 10% - højst 50% - pr. år for løntrinnene fra 1 til 
5. 
- 239 -
Spørgsmål 22 
Loven om arbejdsregler af 1919 fastsætter arbejdstiden for 
unge til 8 timer om dagen i højst fem dage om ugen. Loven 
foreskriver desuden en hvileperiode uden afbrydelser på 
mindst 12 timer om dagen, og endelig må ingen ung udføre 
arbejde mellem kl. 19 og kl. 7. 
I henhold til paragraf 9h, stk. 2, î lov om arbejdsregler af 
1919 kan der dispenseres fra forbuddet mod at beskæftige unge 
mellem kl. 19 og kl. 7, så de kan få lov at omdele aviser og 
dagblade til abonnenter mellem kl. 6 og kl. 7. 
For så vidt angår beskæftigelse på hospitaler og andre 
plejeinstitutioner kan der dispenseres fra forbuddet mod at 
arbejde mellem kl. 19 og kl. 7 ved en administrativ 
bekendtgørelse under hensyntagen til de dertil knyttede 
forskrifter. Det er dog forbudt at beskæftige unge efter kl. 
Begge dele gælder naturligvis inden for rammerne af de 
forpligtelser, der er indgået i ILO-sammenhæng. 
Bekendtgørelsen om unges arbejdstid og hvileperioder (Werk-
en rusttiJdenbesluit jeugdigen) indeholder desuden 
bestemmelse om, at Arbejdstilsynets distriktschef kan 
dispensere fra forbuddet mod unges natarbejde. Det er 
besluttet efter aftale med arbejdsgiverorganist ionerne, 
fagforeningerne og de unge arbejdstageres egne 
organisationer, at, for så vidt angår unges natarbejde i 
hotelsektoren, vil der kun kunne dispenseres i forbindelse 
med en erhvervsuddannelsesforanstaltning og på den 
udtrykkelige betingelse, at arbejdsgiveren kan bevise, at 
denne dispensation er absolut nødvendig i forbinde i se med 
uddannelsen. Denne regel om dispensation gælder også for 
natarbejde for unge kunstnere. 
ÆLDRE 
Spørgsmål 24 
Alle, der er forsikret inden for rammerne af almindelig lov 
om ældreforsorg (AOW - Algemene ouderdomswet) har fra det 
fyldte 65. år krav på en ydelse i henhold til nævnte lov; 
størrelsen af denne ydelse fastlægges på grundlag af 
varigheden af forsikr ingsperoden, dvs. på grundlag af, 
hvor længe den pågældende har været bosiddende og haft arbejde 
i Nederlandene. 
Hvis den pågældende har haft lønnet beskæftigelse i 
Nederlandene og i forbindelse med denne beskæftigelse har 
været tilsluttet en faglig pensionskasse eller en 
virksomhedspensionsordning, har han eller hun, udover den 
lovfæstede ydelse i henhold til AOW, krav på en 
tillægspension, hvis størrelse normalt er baseret på 
størrelsen af den senest udbetalte løn og på varigheden af 
den udøvede beskæftigelse. 
- 240 -
Spørgsmål 25 
Alle, der er bosiddende i Nederlandene, og som ikke råder 
over tilstrækkelige midler til at dække normale 
leveomkostninger, kan få udbetalt bistand i henhold til den 
almindelige bistandslov (ABW - Algemene bijstandswet). 
Denne bistand har form af en kontantydelse, der varierer 
afhængigt af klientens og dennes eventuelle familiemedlemmers 
personlige forhold og er baseret på den ved lov fastsatte 
mindsteløn. 
HANDICAPPEDE 
SpørgsmåI 26 
I Nederlandene kan alle handicappede, uanset oprindelsen til 
og karakteren af deres handicap anmode om at blive omfattet 
af supplerende konkrete foranstaltninger, der skal lette de 
handicappedes faglige og sociale integrering, såfremt det 
skønnes, at de ikke kan klare det ved egen hjælp. Ifølge 
loven om beskæftigelse af handicappede (WAGW - Wet Arbeid 
Gehandicapte Werknemers) har den fælles sygekasse (GMD -
GemeenschappeliJke Medische Dienst) for den private sektor og 
den almindelige pensionsfond (ABP - Algemene Burger I ijk 
Pensioensfonds) for den offentlige sektor til opgave at 
fremme den faglige integrering af handicappede. Med henblik 
herpå kan disse to organer benytte sig af følgende to 
muligheder: 
- Retten ti I at udføre arbejdsformidling i henhold til WAGW; 
- bestemmelser i lovgivningen om tilskud til 
uddannelsesaktiviteter og godtgørelse af lønomkostninger. 
I modsætning til tidligere er det ikke længere nødvendigt 
at inddrage andre instanser desangående-, 
- udbetaling af ydelser i henhold til den almindelige lov om 
uarbejdsdygtighed (AAW - Algemene 
Arbeidsongeschiktheidswet) for den private sektor og den 
almindelige lov om tJenestemandspensioner i den offentlige 
forvaltning (ABPW - Algemene Burger I iJke Pensioenwet) for 
den offentlige sektor. 
Det drejer sig i praksis om udgifter til transport mellem 
hjem og arbejde, omkostninger ved at tilpasse 
arbejdsstederne og udgifter til indkøb af specialudstyr, 
som er nødvendigt for de handicappede, for at de kan udøve 
en bestemt erhvervsaktivitet. I henhold til WAGW kan man 
desuden, hvis man er omfattet af AAW eller ABPW, få 
(delvis) finansieret visse former for udstyr, der kan 
anvendes af flere handicappede. 
Med hensyn til disse ydelser ligger beslutningen hos de 
enkelte brancheforeninger, der er de organer, der har 
ansvaret for iværksættelsen af AAW i den private sektor, 
og hos den almindelige pensionsfond, der står for 
iværksættelsen af ABPW for den offentlige sektors 
vedkommende. 
- ^41 -
Y 
Integreringen i det scc.iale liv støttes gennem følgende 
konkrete foranstaltninger: 
- Udbetaling af ydelser til handicappede for at forbedre 
deres levevilkår. Disse ydelser udbetales efter samme 
procedure som de ydelser, der skal fremme den faglige 
integrering af handicappede, men der kan træffes 
beslutning om sådanne foranstaltninger helt uafhængigt af 
denne procedure. Den vigtigste ydelse i denne forbindelse 
er godtgørelsen for kollektiv transport for 
bevægelseshæmmede. Desuden kan handicappede få leveret 
kørestole og kommunikationshjælpemidler, og de kan 
ligeledes få udbetalt en særlig godtgørelse for 
familiemedlemmers plejeindsats som supplement til det 
almindelige plejetilskud. Sådanne godtgørelser ydes dog 
kun t i I personer under 65 år. 
- Personer over 65 år kan ansøge om at blive omfattet af 
bestemmelserne i ABW, såfremt de ydelser, der er fastsat i 
denne lov, må betragtes som værende subsistensmidler af 
afgørende betydning for deres overlevelse. Ved 
fastsættelsen af størrelsen af disse ydelser tages der 
hensyn til de pågældende personers indkomst- og 
formueforhold. Regeringen har planer om at indføre en helt 
ny ordning for sådanne ydelser, hvorefter der ikke 
længere, som i øjeblikket, sondres mellem personer over 65 
år og under 65 år, og hver enkelt skal indbetale et 
nærmere fastlagt personligt bidrag til ordningen. 
- Med hensyn til bevægelseshæmmedes boligforhold kan man 
ansøge om et boligtilskud for handicappede (RGSHG -
Regeling Gel de I iJke Steun Huisvesting Gehandicapten). I 
henhold til de gældende regler kan man få tilskud til 
dækning af udgifter i forbindelse med fjernelse af 
hindringer af ergonomisk karakter eller udgifter i 
forbindelse med tilvejebringelse af en mere hensigtsmæssig 
bo I i g ; 
I henhold til bygningsreglementet skal offentlige 
bygninger såsom kommunekontorer o.lign. være tilgængelige 
for handicappede. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
Spørgsmål 27 
De grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, som 
er opstillet i Pagten er sikret ved den nævnte lovgivning samt ved 
den politik, der føres af det offentlige og ved domstolenes praksis. 
PORTUGAL 
- 243 
INDLEDNING 
I Portugal blev dialogen mellem arbejdsmarkedets parter yderligere 
intensiveret i 1990, og i oktober blev der indgået en økonomisk og 
social overenskomst mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter i 
Det stående Udvalg for Arbejdsmarkedsforhandlinger, hvor parterne 
forpligtede sig til at yde et afgørende bidrag til at modernisere 
landets økonomi, gøre den mere modstandsdygtig over for de 
vanskeligheder, den måtte blive stillet over for på kort og 
mellemlang sigt, sikre erhvervslivets konkurrenceevne og skabe 
gradvis og varig forbedring i den portugisiske befolknings 
leveviIkår. 
Denne overenskomst, der har virkning fra Januar 1991, dækker 
forskellige områder af socialpolitikken og fastslår hvilke 
målsætninger, der skal opfyldes, og hvordan det skal gøres, så 
Portugal under hensyntagen til de faktiske økonomiske forhold i 
landet bringes på linje med de øvrige EF-lande gennem en gradvis 
gennemførelse af Fællesskabspagten om Arbejdstagernes Grundlæggende 
Arbejdsmarkedsmæssige og Sociale Rettigheder. 
I forbindelse med gennemførelsen af den økonomiske og sociale 
overenskomst undertegnede den portugisiske regering og alle de 
organisationer, der repræsenterer arbejdstagere og arbejdsgivere, 
den 30. Juli 1991 en overenskomst om en erhvervsuddanne Isespol it ik 
og en overenskomst om sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen. 
I det følgende anføres for hver af Pagtens kapitler, hvilke 
lovgivningsmæssige skridt der er taget i medfør af ovennævnte 
overenskomster. 
FRI BEVÆGELIGHED 
For så vidt angår arbejdstagerne indeholder Traktaten om Portugals 
tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber bestemmelse om en 
overgangsperiode for gennemførelsen af fri adgang til 
beskæftigelse-, denne overgangsperiode er endnu ikke udløbet^1). 
Den nationale lovgivning indeholder således regler om adgangen til 
beskæftigelse for statsborgere fra andre medlemslande, der ønsker at 
tage beskæftigelse for første gang i Portugal, med undtagelse af 
medlemmer af en arbejdstagers familie, som benytter sig af retten 
til familiesammenføring. 
(1) Der skal dog gøres opmærksom på Rådets forordning (EØF) nr. 
2194/91 af 25. Juni 1991 om den overgangsperiode, som gælder for 
arbejdskraftens frie bevægelighed mellem Spanien og Portugal på 
den ene side og de øvrige medlemsstater på den anden side - EFT 
nr. L 206 af 29. Juli 1991, s. 1. 
244 -
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
I henhold til den portugisiske grundlov kan alle frit vælge, hvilket 
erhverv eller hvilken form for arbejde de Ønsker at udøve, dog med 
forbehold af de i loven fastsatte begrænsninger af hensyn til 
almenvellets interesser samt de begrænsninger, der sættes af deres 
evne til at udøve det pågældende erhverv, og alle arbejdstagere har 
uden hensyn til deres alder, køn, race, statsborgerskab, religion 
eller politiske eller ideologiske overbevisning krav på en løn, der 
svarer til arbejdets omfang, karakter og kvalitet, i 
overensstemmelse med princippet om lige løn for lige arbejde, så de 
er sikret en rimelig levestandard. 
I henhold til national lovgivning er alle lønmodtagere, uanset deres 
ansættelsesvilkår, garanteret en månedlig mindsteløn. Denne 
mindsteløn udelukker ikke, at der kan betales højere løn i henhold 
til kollektive overenskomster eller aftaler mellem de enkelte 
parter. 
For deltidsarbejde kan lønnen ikke være lavere end den 
forholdsmæssige del af fuldt ids lønnen, der svarer til den pågældende 
arbejdsper iode. 
En af målsætningerne med den økonomiske og sociale overenskomst er, 
at den garanterede mindsteløn skal stige hurtigere end 
gennemsnitslønnen, og denne målsætning blev allerede opfyldt i 1991. 
I tilfælde af, at der foretages indeholdelse af, udlæg i eller 
overdragelse af løn, kan der ikke gøres krav på offentlige ydelser i 
henhold til det sociale sikringssystem. Men i tilfælde af 
overdragelse af løn kan der dog udbetales arbejdsløshedsydelse eller 
social bistand, såfremt der er tale om en trangssituation; der kan 
kun foretages indeholdelse af løn, såfremt arbejdstageren har 
pådraget sig gæld, og da kun højst en sjettedel af lønnen; med 
hensyn til udlæg i løn kan der kun i henhold til loven gøres udlæg i 
en tredjedel af lønnen, men en domstol kan fastsætte en lavere 
brøkdel. 
Den offentlige arbejdsformidling kan under alle omstændigheder 
benyttes helt gratis. 
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Lønmodtagernes arbejdsvilkår er reguleret ved lov, kollektive 
overenskomster, interne regler og en individuel ansættelseskontrakt, 
såfremt den er formuleret skriftligt (det er kun påkrævet, såfremt 
kontrakten er midlertidig) for en nærmere fastsat eller ikke nærmere 
fastsat periode for udlændinge, der ikke har fri adgang til 
beskæftigelse, for stillinger i det offentlige samt for 
beskæftigelse om bord på skibe. 
Indtil januar 1991 kunne den normale arbejdstid i henhold til loven 
ikke overstige 48 timer om ugen og 8 timer om dagen. Men i 
forbindelse med den økonomiske og sociale overenskomst blev det 
besluttet at nedsætte arbejdstiden til 44 timer om ugen fra Januar 
1991 (lovgivningen er allerede ændret i overensstemmelse hermed), 
- 245 
faldende til 40 timer i 1995. For kontorfunktionærer og tjenestemænd 
er den normale arbejdsuge henholdsvis 42 og 35 timer. Arbejdstiden 
kan være kortere end den i loven fastsatte, således som det f.eks. 
er tilfældet i servicesektoren, hvor den ugentlige arbejdstid ligger 
på omkring 35 timer. I kollektive overenskomster kan den normale 
arbejdstid fastsættes som et gennemsnit, hvorefter den normale 
arbejdsdag kan forlænges med op til to timer, under forudsætning af 
at arbejdsugen ikke overstiger 50 timer, bortset fra de tilfælde, 
hvor der er tale om overtid som følge af force majeure. 
Referenceperioden for beregningen af dette gennemsnit fastsættes ved 
kollektiv overenskomst, men i mangel af udtrykkelige bestemmelser i 
en sådan overenskomst er den tre måneder. 
Med forbehold af de undtagelser, der kan være fastsat i kollektive 
overenskomster, skal arbejdsdagen afbrydes med mindst én og højst to 
timer på en sådan måde, at der ikke arbejdes mere end fem timer i 
træk. 
I henhold til loven er den ugentlige hvileperiode én dag, normalt 
søndag. Der kan ved kollektiv overenskomst bevilges yderligere én 
dag el ler en halv dag. 
Skifteholdsarbejde er reguleret ved lov og ved kollektiv 
overenskomst. Varigheden af hvert skift må ikke overstige de 
maksimale grænser for normal arbejdstid, og skifteholdsarbejderne må 
ikke erstattes før efter den ugentlige hvileperiode. 
Ved natarbejde forstås arbejde, der udføres mellem kl. 20.00 den ene 
dag og kl. 7.00 den følgende dag. I henhold til kollektiv 
overenskomst er det tilladt at arbejde elleve timer i træk under 
forudsætning af, at syv af disse timer falder mellem kl. 22.00 og 
kl. 7.00. 
Overarbejde må som hovedregel ikke overstige to timer om dagen og 
200 timer om året. Arbejdstagere på overtid har krav på en højere 
timeløn og i visse tilfælde på ekstra ferie med løn. I 1991 
afskaffedes de ekstra socialsikringsbidrag, der skulle betales ved 
overarbejde. 
Tidsbegrænsede kontrakter er kun tilladt i de tilfælde, der er 
fastlagt i loven, og skal formuleres skriftligt. Arbejdsgiveren skal 
underrette virksomhedsnævnet om, at han beskæftiger arbejdstagere i 
henhold til sådanne kontrakter. Tidsbegrænsede kontrakter med på 
forhånd fastsat udløbsdato, som i henhold til loven skal være af 
mindst seks måneders varighed, kan ikke fornyes mere end to gange og 
kan maksimalt løbe i tre på hinanden følgende år. Arbejdsgiveren 
skal inden for bestemte tidsfrister underrette arbejdstageren, 
såfremt en tidsbegrænset kontrakt med på forhånd fastsat udløbsdato 
ikke fornyes, eller såfremt der senere fastsættes en udløbsdato for 
en tidsbegrænset kontrakt, i modsat fald er disse former for 
kontrakter at betragte som tidsubegrænsede kontrakter. Når 
kontrakten udløber, har arbejdstageren krav på en godtgørelse 
svarende til to dages løn for hver fulde måned, han har arbejdet i 
henhold til den nævnte kontrakt. Samme vilkår er fastsat ved lov for 
de tilfælde, hvor arbejdstageren selv ophæver kontrakten. 
Deltidsarbejde er hovedsagelig reguleret ved kollektiv overenskomst, 
dog med undtagelse af princippet om forholdsmæssig aflønning, som er 
fastsat ved lov. 
- 246 -
Midlertidigt arbejde er underlagt de samme regler, der gælder for 
tidsbegrænsede kontrakter. En arbejdstager, der er beskæftiget med 
midlertidigt arbejde, er underlagt de ansættelsesvilkår, der gælder 
for den arbejdsgiver, hos hvem han arbejder. 
Der er tolv obligatoriske og to valgfri helligdage med løn. 
Den årlige ferie er 22 arbejdsdage. Retten til ferie opnås ved 
undertegnelsen af ansættelseskontrakten og kan gøres gældende fra 
den 1. Januar, medmindre ansættelsesforholdet påbegyndes i andet 
halvår af kalenderåret, i hvilket tilfælde ferien kan afholdes efter 
seks måneders effektiv beskæftigelse; hvis ansættelsesforholdet 
påbegyndes i første halvår, har arbejdstageren ret til otte 
arbejdsdages ferie efter en periode på 60 dages effektiv 
beskæft i gel se. 
Hvis en virksomhed eller et foretagende holder ferielukket, kan 
arbejdstagere, der har ret til længere ferie end den periode, 
virksomheden holder lukket, vælge at få udbetalt løn og feriepenge 
svarende til forskellen, uden at dette har indvirkning på deres 
faktiske krav på 15 arbejdsdages ferie, eller de kan holde ferie i 
den overskydende periode. 
Lønnen i ferieperioden må ikke være lavere end den, arbejdstagerne 
ville få, hvis de var på arbejde, og skal udbetales ved feriens 
start. Arbejdstagere har også krav på hel Iigdagsbetaling svarende 
t i I lønnen. 
Arbejdstagere, der er beskæftiget i henhold til en tidsbegrænset 
kontrakt, som i første omgang er under ét års varighed, eller som er 
fornyet for en periode på mindre end ét år, har krav på ferie 
svarende til to arbejdsdage for hver fulde måned, de har været 
beskæft i get. 
Berettiget eller uberettiget fravær har ingen indvirkning på retten 
til ferie. Men hvis fraværet medfører løntab, kan arbejdstageren i 
stedet, hvis han selv ønsker det, erstatte feriedage med dette 
fravær under forudsætning af, at retten til ferie i femten 
arbejdsdage eller fem arbejdsdage, hvis der er tale om ferie i det 
første år, den pågældende har været beskæftiget, bibeholdes. 
Hvis arbejdstageren bliver syg i ferien, suspenderes ferien under 
forudsætning af, at arbejdsgiveren underrettes, og genoptages efter 
sygdomsper i oden. 
I henhold til national lovgivning er kollektive afskedigelser 
defineret som opsigelse af individuelle ansættelseskontrakter fra 
arbejdsgiverens side på én gang eller lige efter hinanden i en 
periode på tre måneder for mindst to arbejdstagere (i virksomheder 
med 2 til 50 ansatte) eller fem arbejdstagere (i virksomheder med 
over 50 ansatte) i tilknytning til endelig lukning af virksomheden 
eller en eller flere af dens afdelinger eller indskrænkning i 
arbejdsstyrken af strukturbetingede, teknologiske eller økonomiske 
årsager. Sådanne kollektive afskedigelser skal varsles skriftligt 
til det organ, der repræsenterer arbejdstagerne, med kopi til 
Ministeriet for Beskæftigelse og Social Sikring. Derefter skal der 
gennemføres forhandlinger med deltagelse af ovennævnte ministerium 
med det formål at nå til enighed om omfanget og virkningen af de 
foranstaltninger, der skal træffes. Uanset om der opnås enighed, 
skal arbejdsgiveren tredive dage efter ovennævnte skriftlige varsel 
- 247 -
9§v@ hver arbejdstager, der skal afskediges, opsigelsesvarsel senest 
60 dag© før det tidspunkt, afskedigelsen skal træde i kraft. 
Ledigblevne arbejdstagere har krav på en godtgørelse svarende tII én 
måneds grundløn for hvert års anciennitet eller en forholdsmæssig 
del heraf, dog mindst for tre måneder. I varselsperloden kan 
arbejdstageren opsige sin kontrakt uden at miste retten til denne 
godtgørelse. 
Hvis arbejdsgiveren 3 henhold til Soven erklæres konkurs eller 
Insolvent, indebærer det ikke opsigelse af ansættelseskontrakten, 
sålænge foretagendet ikke er endeligt Sukket. Den midlertidige 
bobestyrer eller kuratoren skal fuldtud opfylde de forpligtelser, 
der måtte følge af ansættelseskontrakterne. Hvis den konkursramte 
arbejdsgivers aktiver ikke er tilstrækkelige til at dække samtlige 
kreditorers fordringer, gælder regierne om privilegerede fordringer. 
Fordringer S forbindelse med ansættelseskontrakter Indfries 
umiddelbart efter statens fordringer. Hvis ansættelseskontrakten er 
opsagt, sikrer en Søngarant S fond (der finansieres fuldtud af staten) 
under aSfe omstændigheder, at arbejdstagerne får løn for de sidste 
fsre måneder umiddelbart forud for konkursdekretet eller erklæringen 
om insolvens. Men det maksimale månedlige beløb kan ikke overstige 
det tredobbelte af den ved lov sikrede mindsteløn for den pågældende 
sektor. 
SOCIAL TRYGHED 
Arbejdstagernes sociale tryghed er hovedsagelig sikret ved det 
almindelige sociale sikringssystem, som dækker alle beskæftigede 
arbejdstagere og selvstændigt beskæftigede, samt sikringssystemet 
for offentHgt ansatte. Personer, som ikke er obligatorisk dækket af 
disse systemer, kan tilslutte sig en frivillig social 
sikr ingsordning. 
Arbejdstagere i beskæftigelse er dækket mod følgende risici: Sygdom, 
graviditet, arbejdsSøshed, erhvervssygdom, invaliditet, alder, død 
©g familiemæssige forpligtelser. 
Selvstændige erhvervsdrivende off offentligt ansatte er dækket I 
samme omfang med undtagelse af arbejdsløshed. Beskyttelse mod 
erhvervssygdomme er også valgfri for selvstændige erhvervsdrivende. 
Den frivillige socialforsikring skal beskytte de forsikrede i 
tilfælde af invaliditet, alder og død samt, for så vidt angår visse 
bestemt® grupper, erhvervssygdomme og familiemæssige forpligtelser. 
Som hovedregel beregnes ydelserne på grundlag af den løn, hvorpå 
bidragene @r baseret, og udgør mellem 65 og 100% af lønnen. 
Beskyttelse i tilfælde af erhvervsulykker er arbejdsgivernes ansvar. 
Men de kan iade ansvaret overgå til forsikringsselskaber. 
Arbejdstagernes sociale tryghed sikres også ved forskellige 
tHlægsordninger, der organiseres af forsikringsselskaber, 
pensionsfonde og andre organer. 
- 248 -
Den sociale tryghed for personer, der er udelukket fra 
arbejdsmarkedet, og som ikke råder over midler til livets 
opretholdelse, sikres af et ikke-bidragsbaseret system, i henhold 
til hvilket der kan udbetales kontante ydelser i forbindelse med 
invaliditet, alder eller død samt til dækning af familiemæssige 
forpligtelser, efter at den pågældendes økonomiske forhold er 
undersøgt. Der kan også - ligeledes efter en undersøgelse af den 
pågældendes økonomiske situation - udbetales en ydelse til unge 
mellem 18 og 25 år, der søger job for første gang, for at hjælpe dem 
ti I at komme ind på arbejdsmarkedet. 
Desuden ydes der socialhjælp efter individuelle kriterier. 
Der er ved at blive gennemført et landsomfattende program til 
bekæmpelse af fattigdom, som består af en række foranstaltninger i 
form af lokale projekter. De tilsigter social, økonomisk og kulturel 
integration af ugunstigt stillede persongrupper ved, at der stilles 
midler til rådighed på lokalt og nationalt plan, at det 
forhåndenværende potentiel i befolkningen udnyttes, og at 
solidariteten kommer ind i billedet på lokalt plan. 
Ansvaret for koordineringen og forvaltningen af programmet påhviler 
to kommissærer, den ene for den nordlige og den anden for den 
sydlige del af landet. De er direkte ansvarlige over for den særlige 
tjeneste under ministeren for beskæftigelse og social sikring. 
Sundhedsbeskyttelsen er sikret ved det sundhedssystem, der er 
oprettet af det nationale sundhedsvæsen, gennem alle de offentlige 
institutioner, der arbejder på fremme af sundheden, forebyggelse og 
behandling, samt gennem alle de private institutioner og 
selvstændige inden for faget, der sammen med førstnævnte præsterer 
nogle af eller alle de relevante ydelser. Det nationale 
sundhedsvæsen omfatter alle de officielle institutioner og 
tjenestegrene, der arbejder inden for sundhedssektoren. De har 
selvstændig status, men hører under sundhedsministeriets regi. 
Omfattet af den nationale sygesikringsordning er statsborgere fra 
Portugal og Det Europæiske Fællesskabs øvrige medlemsstater samt 
statsløse personer og personer med bopæl i Portugal, som er 
statsborgere i tredjelande, der har indgået gensidige aftaler herom 
med Portugal. 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
I henhold til den nationale lovgivning har arbejdsgiverne ret til at 
oprette organisationer, der kan forsvare og fremme deres 
erhvervsmæssige interesser, og til at indmelde sig i den 
organisation, der repræsenterer den kategori, som de tilhører inden 
for deres branche, under forudsætning af at de vedtægtsmæssige krav 
er opfyldt. De har også ret til frit at melde sig ud af sådanne 
organisationer uden betingelser. 
For så vidt angår arbejdstagerne, står der i grundloven, at der er 
helt fri organisationsret, især fri ret til at danne fagforeninger 
på alle niveauer og ret til at indmelde sig i fagforeninger. Men 
ingen arbejdstager er forpligtet til at betale kontingent til en 
fagforening, som han ikke er medlem af. 
249 -
I henhold til almindelig lov er arbejdstagerne sikret 
organisationsret med hensyn til at danne fagforeninger, der kan 
forsvare og fremme deres sociale og faglige interesser, samt retten 
til at indmelde sig i den fagforening, som repræsenterer deres fag, 
og ret tit på et hvilket som helst tidspunkt at melde sig ud af den 
fagforening, som de tilhører. 
Enhver aftale eller handling, der gør en arbejdstagers ansættelse 
elier beskæftigelse betinget af, at vedkommende indmelder sig eller 
ikke indmelder sig i en fagforening eller udtræder af den 
fagforening, som han tilhører, samt enhver aftale eller handling, 
der har til formål at fjerne, omplacere eller på anden måde 
chikanere en arbejdstager på grund af hans medlemskab elier ikke-
medlemskab af en fagforening eller på grund af hans 
fagforeningsaktiviteter er forbudt og dermed ugyldig. 
Arbejdsmarkedsrelationerne reguleres kollektivt ved kollektiv 
overenskomst, voldgift eller forbundsaftaler. 
Kun de fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer, der er 
registreret i overensstemmelse med de relevante 
vedtægtsbestemmelser, samt individuelle arbejdsgivere kan undertegne 
kollektive overenskomster. 
Kollektive overenskomster, der indgås af fagforeninger og 
arbejdsgiverorganisationer, betegnes som kollektive aftaler, mens 
egentlige kollektive overenskomster indgås af fagforeninger og en 
gruppe arbejdsgivere på vegne af en gruppe virksomheder. 
Virksomhedsaftaler er aftaler, der indgås af fagforeninger med kun 
en enkelt arbejdsgiver fra en bestemt virksomhed. 
Overenskomstforhandlingerne begynder med fremlæggelse af et forslag 
og et modforslag inden for visse nærmere fastsatte tidsfrister, 
efterfulgt af en fase, hvor der føres såkaldte "direkte 
forhandlinger" mellem de involverede parter for at nå til enighed. 
Hvis man ikke når til enighed, kan de udestående stridsspørgsmål 
løses ved forlig, mægling eller voldgift. 
De regler, der er fastsat for hver enkelt af ovennævnte metoder, kan 
ikke tilsidesættes ved individuelle ansættelseskontrakter, medmindre 
det indebærer mere favorable vilkår for arbejdstagerne. 
Det eneste, der forhindrer parterne i en overenskomst i at revidere 
eller erstatte overenskomsten, er kravet om, at overenskomsterne 
skal være gyldige i mindst et år. Varsel om opsigelse af 
overenskomsterne kan indgives ti måneder efter, at de er meddelt 
Ministeriet for Beskæftigelse og Social Sikring. 
Arbejdstagere har strejkeret i henhold til grundloven. Det er 
overladt til dem selv at afgøre omfanget af de interesser, de vil 
forsvare. Loven har ingen indflydelse på dette spørgsmål. 
Der findes i den nationale lovgivning forskellige regler på dette 
område, som bestemmer, hvem der kan varsle strejke, strejkevarslets 
obligatoriske karakter, en strejkes virkninger, forpligtelserne 
under en strejke og konsekvenserne for arbejdstagerne, såfremt de 
ikke retter sig efter loven. 
Offentligt ansatte, men ikke militæret og de paramilitære styrker, 
har strejkeret på samme vilkår som andre arbejdstagere. 
250 
ERHVERVSUDDANNELSE 
I overensstemmelse med den i indledningen omhandlede økonomiske og 
sociale overenskomst undertegnede regeringen, fagforeningerne og 
arbejdsgiverforeningerne, repræsenteret i forligsinstitutionen 
("Conselho Permanente de Concertaçâo Social) en overenskomst om en 
erhvervsuddanne Isespolitik. I dokumentet omhandles "forbedret 
sammenhæng mellem uddannelsen og det erhvervsaktive liv", "de 
dårligst stillede gruppers indslusning på arbejdsmarkedet", 
"styrkelse af videreuddannelsen", "samråd mellem arbejdsmarkedets 
parter ved fastlæggelsen og gennemførelsen af beskæftigelses- og 
uddannelsespolitikken", "tilskyndelse til undersøgelse og 
systematisering af uddannelses- og beskæftigelsesstatistikker" samt 
"EF-samarbeJdet". 
Overenskomsten omfatter en samlet række foranstaltninger, hvis 
gennemførelse forudsætter et snævert samarbejde mellem offentlige 
instanser og arbejdsmarkedets parter. Disse foranstaltninger tager 
sigte på at skabe betingelserne for en fremtidig harmonisering af 
grunduddannelse og efter- og videruddannelserne, øget samarbejde 
mellem uddannelsesinstitutionerne og erhvervslivet samt økonomisk og 
social integration af de samfundsgrupper, der har vanskeligst ved at 
blive integreret på arbejdsmarkedet. 
Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og deres medindflydelse går 
som en rød tråd gennem hele dokumentet, navnlig når der tales om 
udformningen og gennemførelsen af erhvervsuddanne Isespolitikken, det 
offentliges og arbejdsmarkedsparternes repræsentation i de 
respektive strukturer og EF-samarbeJdet. 
Blandt de i overenskomsten fastsatte foranstaltninger kan fremhæves 
fem lovforslag. Det første regulerer de juridiske rammer for 
erhvervsuddannelsen, det andet omhandler et nærmere samarbejde 
mellem uddannelsesinstitutionerne og arbejdsmarkedsparterne, det 
tredje et forstadie til lærlingeuddannelsen, det fjerde udstedelse 
af erhvervsuddanne Isesbevi ser og det femte erhvervsorientering. De 
tre første love har i mellemtiden fået ministeriel godkendelse. 
Loven om de juridiske rammer for erhvervsuddannelsen, hvadenten den 
foregår inden for undervisningssystemet eller på arbejdsmarkedet, 
omfatter hele erhvervsuddannelsen, uanset om den formidles på en 
undervisningsinstitution eller på en arbejdsplads. Der er tale om et 
lovfæstet system, som sikrer den fornødne ensartethed og 
effektivitet, især med hensyn til principper, metoder, 
kvalifikationsbeviser, evaluering og koordinering. 
De vigtigste bestemmelser vedrørende den erhvervsuddannelse, der 
formidles i undervisningssystemet, er indeholdt i den såkaldte 
"uddannelseslov" fra 1986, som skelner mellem to modeller for 
grundlæggende erhvervsuddannelse, nemlig teknisk erhvervsuddannelse 
og erhvervsskoler. Den tekniske erhvervsuddannelse varer tre år, og 
der er adgang for elever, som har afsluttet 9. skoleår; uddannelsen 
afsluttes med et afgangsbevis for afsluttet skolegang på 
sekundærtrin og et teknisk erhvervsuddanneIsesbevis. 
-! 251 -
På erhvervsskolerne, hvortil der er adgang for unge med 9 eller 6 
års skolegang, er kurserne tilrettelagt som moduler af forskellig 
varighed svarende til gradvis højere undervisnings- og 
erhvervskvaiifikationsniveauer, og de afsluttes med et 
kvalifikationsbevis på niveau 1, 2 eller 3 og et afgangsbevis 
svarende til 10., 11. eller 12. klasse i det almindelige 
underv i sn i ngssystem. 
Med hensyn til den erhvervsuddannelse, der formidles på 
arbejdsmarkedet, tager lovgivningen sigte på især at klarlægge 
henholdsvis statens, virksomhedernes, andre beskæftigelses, og 
uddanne Isesorganers og arbejdsmarkedets parters rolle og fastsætte 
kriterier for ydelsen af tilskud ti i uddannelse samt fordelingen af 
de finansielle ressourcer. 
En særlig form for sådan erhvervsuddannelse er lærlingeuddannelsen, 
som kombinerer uddannelse med praktisk arbejde-, uddannelsen varer 
højst fire år og henvender sig til unge i alderen fra 14 til 24 år, 
som har afsluttet den obligatoriske skolegang. 
Med hensyn til videreuddannelse blev der i 1985 vedtaget en lov, 
hvorefter Instituttet for Beskæftigelse og Erhvervsuddannelse kan 
yde faglig og økonomisk bistand til erhvervsuddannelse i samarbejde 
med andre offentlige, private eller kooperative organer på grundlag 
af aftaler om iværksættelse af specifikke aktiviteter eller for at 
opfylde akutte behov i en eller flere sektorer i økonomien. 
Portugal oplever i øjeblikket en kraftig udvikling i 
erhvervsuddannelserne, især for personer, der er i beskæftigelse. 
Således godkendes alle ansøgninger om økonomisk bistand, når biot 
betingelserne for at være støtteberettiget er opfyldt. Desuden er de 
landsdækkende uddannelsesfaciliteter blevet udbygget, også i 
personalemæssig henseende, og man benytter sig nu af 
fjernundervisning og færdiguddannede fagfolk, som påtager sig 
undervisningsaktiviteter i virksomhederne ved siden af deres 
almindelige Jobs. 
For at tilskynde arbejdstagerne til at forbedre deres 
kvalifikationer, idet man samtidig må tage hensyn til de faktiske 
økonomiske forhold i virksomhederne, har man for nylig indført ret 
til lang orlov (mindst 60 dage) uden iøn, for at arbejdstagerne kan 
deltage i erhvervs uddannelseskurser. Arbejdsgiveren kan kun afvise 
at lade den pågældende få orlov i særlige tilfælde, som er fastsat 
ved lov. 
Det er værd at bemærke, at udenlandske statsborgere med bopæl i 
Portugal, der ønsker at komme inde på det portugisiske 
arbejdsmarked, også har adgang til erhvervsuddannelse. 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
Princippet om ligestilling af mænd og kvinder er stadfæstet i 
grundloven. Det iværksættes i praksis ved en række ordinære love, 
der især sikrer lige muligheder og lige behandling på arbejdspladsen 
- 252 -
både i den private og den offentlige sektor. Der er nedsat et 
trepartsudvalg for ligestilling på arbejdspladsen og med hensyn til 
beskæftigelse; udvalget skal arbejde for, at lovgivningen 
iværksættes i praksis. Det varetager en række forskellige opgaver, 
herunder gennemgang og behandling af klager fra fagforeninger og 
arbejdstagere og informering og oplysning om ligestillingsspørgsmål. 
Arbejdstilsynet er ansvarlig for tilsynet med lovens overholdelse. 
Arbejdstagere elier fagforeninger kan anlægge sag ved de kompetente 
domstole, såfremt de mener, der sker forskelsbehandling. 
Endelig skal det nævnes, at der under statsministeren er nedsat et 
udvalg for kvinders ligestilling og rettigheder, som har til opgave 
at forsvare kvinders og mænds ligestilling med hensyn til 
rettigheder og værdighed på alle niveauer inden for familien og på 
arbejdspladsen såvel som i samfundsmæssig, kulturel, økonomisk og 
politisk henseende. Udvalget har bl.a. iværksat 
informat ionskampagner. 
Der er vedtaget forskellige positive særforanstaltninger til fordel 
for kvinder for at imødegå og opveje forskelsbehandlingen gennem 
positiv særbehandling. Det drejer sig især om øgede tilskud fra det 
offentlige til virksomheder, der beskæftiger og uddanner kvinder i 
traditionelle mandefag, og til de kvinder, der opretter egen 
virksomhed eller begynder selvstændig beskæftigelse. 
I denne forbindelse tilsigter også overenskomsten om 
erhvervsuddanne Isespolitikken at få skaffet flere midler i hænde til 
beskæftigelse og uddannelse af kvinder, så de lettere kan blive 
indsluset på arbejdsmarkedet. 
Også med det formål at sikre lige muligheder er der i den nationale 
lovgivning bestemmelser om, at det skal være muligt at dele de 
familiemæssige forpligtelser ved, at enten faderen eller moderen, 
eller, hvis der er tale om adoption, enten den ene eller den anden 
af adoptivforældrene kan få orlov for at passe børn. 
Desuden er der i de senere år gjort meget for at skaffe flere 
børnepasningsfaciI iteter og udbygge ældreplejen. 
På trods af at Iigesti I Iingsprincippet er stadfæstet i grundloven, 
indeholder det almindelige socialsikringssystem fortsat et element 
af forskelsbehandling, nemlig med hensyn til forskellig 
pensionsalder for mænd og kvinder. Man er dog i øjeblikket ved at 
undersøge, hvordan man kan gøre reglerne om pensionsalder mere 
fleksible for at sikre ligestilling af mænd og kvinder. 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES 
MEDBESTEMMELSESRET 
De repræsentative organer, der udøver arbejdstagernes ret til 
information, høring og medbestemmelse, er de såkaldte 
"virksomhedsnævn". Arbejdstagerne er ifølge grundloven sikret ret 
til at oprette virksomhedsnævn, der kan forsvare deres interesser og 
intervenere på demokratisk vis i virksomhedens daglige drift. 
- 253 -
Virksomhedsnævnene har ret til følgende: At få alle fornødne 
informationer for at kunne udføre deres arbejde, at føre tilsyn med 
virksomhedens ledelse, at medvirke ved omorganisering af produktive 
enheder, at deltage i udarbejdelsen af arbejdsmarkedslovgivning og 
økonomiske og sociale planer for den pågældende sektor, at 
administrere eller deltage i administreringen af virksomhedens 
sociale aktiviteter, at vælge arbejdstagerrepræsentanter til sociale 
organer i virksomheder, der i henhold til loven henhører under 
staten eller andre offentlige myndigheder. 
Virksomhedsnævnenes ret til information dækker følgende: Den 
almindelige drift og budgetplaner, interne vedtægter og 
ordensreglementer, tilrettelæggelse af produktionen og dens 
konsekvenser for graden af udnyttelse af arbejdskraft og udstyr, 
situationen med hensyn til råvarer og leverancer, prognoser for salg 
og salgsledelse, personaleadministration, virksomhedsregnskaber, 
finansieringsmetoder, størrelsen af skatter og tilsvarende afgifter, 
planlagte ændringer i virksomhedens registrerede kapital og formål 
samt planer om ændring af virksomhedens produktionsakti vitet. 
Retten til høring indebærer, at virksomhedsnævnene skal høres og 
afgive udtalelse, før der kan træffes beslutning om følgende: 
Indgåelse af omstruktureringsaftaler, virksomhedens likvidation 
eller indgivelse af konkursbegæring, lukning af hele foretagendet 
eller af produktionslinjer, alle foranstaltninger, der vil resultere 
i en væsentlig indskrænkning af arbejdsstyrken eller en væsentlig 
forværring af arbejdsvilkårene, udarbejdelse af den årlige 
ferieplan, ændring af arbejdstiden, ændring af de kriterier, der 
ligger til grund for jobklassificeringer og forfremmelser, samt 
ændringer i virksomhedens eller dens aktiviteters geografiske 
placer ing. 
Virksomhedsnævnene skal også høres i forbindelse med individuelle og 
kollektive afskedigelser, ophævelse af ansættelseskontrakter eller 
nedsættelse af den normale arbejdstid samt sociale spørgsmål. 
Bortset fra nogle undtagelser i relation til aktiviteter af 
samfundsmæssig betydning dækker virksomhedsnævnenes ret til at føre 
tilsyn med ledelsen følgende: Bemærkninger til virksomhedens 
økonomiske planer og budgetter, anbefalinger eller kritiske 
rapporter vedrørende lærlingeuddannelse, efteruddannelse og 
videreuddannelse af arbejdstagerne og om forbedringer af leve- og 
arbejdsvilkårene og sundheden og sikkerheden på arbejdspladsen, 
forsvar af arbejdstagernes interesser over for ledelsen og 
virksomhedens tilsynsførende organer samt de kompetente myndigheder. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
I henhold til grundloven har alle arbejdstagere krav på at arbejde 
under sunde og sikre forhold. I overensstemmelse med dette princip 
skal arbejdsgiveren sikrer arbejdstageren gode vilkår og et sundt og 
sikkert arbejdsmiljø og forebygge risikoen for erhvervssygdomme og 
erhvervsulykker. 
Den nuværende lovgivning på dette område omfatter især grundlæggende 
regler vedrørende vilkårene for opførelse af og arbejdsvilkår i 
industriforetagender, forretningsforetagender, kontorer og 
- 254 -
servicevirksomheder, herunder også den offentlige sektor, samt 
generelle regler vedrørende sundhed og sikkerhed i 
industr i foretagender. 
Som helhed indeholder EF-direkti verne mere favorable bestemmelser 
vedrørende arbejdstagernes ret til uddannelse og information på 
dette område. 
Forbedring af sundheds- og sikkerhedsvilkårene på arbejdspladsen er 
et spørgsmål, som har optaget regeringen og arbejdsmarkedets parter 
meget, og er et af de aspekter, der er omfattet af den økonomiske og 
sociale overenskomst for 1990. I henhold til denne overenskomst blev 
der den 30. Juli 1991 underskrevet en aftale om hygiejne, sundhed og 
sikkerhed på arbejdspladsen efter følgende hovedretningslinjer: i) 
der skal i mindreåriges erhvervsforberedelse indgå oplysning om 
erhvervsrisici, og hvordan de forebygges, i i) arbejdstagerne skal 
undervejs i deres arbejdskarriere oplyses om og uddannes i 
erhvervsrisici, og hvordan de forebygges, i i i) der skal tilstræbes 
kvalificeret uddannelse af specialister inden for hygiejne, sundhed 
og sikkerhed på arbejdspladsen, iv) kendskabet til erhvervsrisici og 
forebyggelsesmetoder skal udvikles, v) der skal oprettes et organ 
med deltageise af arbejdsmarkedets parter til forebyggelse af 
erhvervsrisici, vi) der skal opfordres til forhandlinger på sektor-
og virksomhedsniveau om nedsættelse af fælles hygiejne-, sundheds-
og sikkerhedsudvalg i virksomheder, foretagender og institutioner. 
Som led i denne overenskomst godkendtes på ministerielt plan et 
lovdekret om sikkerhed, hygiejne og sundhed på arbejdspladsen, som 
inden for den interne lovgivning tilfredsstiller kravene i 
Fællesskabets direktiver, navnlig direktiv 89/391/EØF samt ILO's 
konvention nr. 155. 
Denne lovbestemmelse sikrer, at arbejdstageren kan arbejde under 
betryggende forhold i henseende til sikkerhed, hygiejne og 
sundhedsbeskyttelse. Med henblik herpå er det nødvendigt med en 
politik til forebyggelse af erhvervsrisici baseret på fastlæggelse 
af de tekniske betingelser, som det forskellige arbeJdsmateriel skal 
opfylde, på fastlæggelse af stoffer, agenser eller processer, der 
skal forbydes, begrænses eller underkastes myndighedernes 
godkendelse eller kontrol. Endvidere skal der i højere grad sættes 
ind på sundhedsbeskyttelse og -kontrol for arbejdstagerne, og der 
bør foretages flere undersøgelser af sikkerheden, hygiejnen og 
sundheden på arbejdspladsen. 
Lovbestemmelsen giver arbejdstageren ret til aktuelle oplysninger om 
risici for hans sikkerhed og sundhed samt om midler og 
retningslinjer, der skal vedtages i tilfælde af alvorlig fare. De 
situationer opregnes, hvori arbejdstageren skal garanteres disse 
oplysninger. Ud over oplysninger sikres han også en hensigtsmæssig 
og fyldestgørende uddannelse i sikkerhed, hygiejne og sundhed. 
For at alle de fastlagte forpligtelser kan blive opfyldt, hedder det 
i lovbestemmelsen, at arbejdsgiveren garanterer tilrettelæggelse af 
foranstaltninger i forbindelse med sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen og med deltagelse af arbejdstagerne. 
Arbejdstagerne eller deres repræsentanter skal høres om: i) 
foranstaltninger vedrørende hygiejne og sikkerhed, inden de 
gennemføres i praksis; i i) foranstaltninger, der som følge af 
teknologiske eller andre årsager får indvirkninger på sikkerheden og 
- 255 -
sundheden på arbejdspladsen; i i i) planlægning og tilrettelæggelse af 
uddannelse inden for sikkerhed, hygiejne og sundhed på 
arbejdspladsen. 
Arbejdstagerne og deres repræsentanter kan fremsætte forslag om, 
hvorledes enhver erhvervsrisiko kan mindskes. 
Det kan også oplyses, at det inden for rammerne af overenskomsten om 
sikkerhed, hygiejne og sundhed på arbejdspladsen blev besluttet, at 
der inden udgangen af indeværende år skulle oprettes et institut for 
sikkerhed, hygiejne og sundhed, som navnlig får til opgave at træffe 
foranstaltninger til undersøgelser i marken, forebyggelse af 
erhvervsrisici, uddannelse og information, enten direkte eller ved 
fremme af projekter, der skal gennemføres af offentlige, private 
eller kooperative organer. 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
Den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæftigelse er: i) 16 år fra 1. Januar det år, der følger efter 
det, hvori den obligatoriske skolegang af 9 års varighed afsluttes 
for de første elever, for hvem denne varighed gælder; li) 15 år 
indtil ovennævnte dato. 
Ikke desto mindre kan mindreårige me I em 14 og 16 år, når de har 
afsluttet den obligatoriske skolegang, udføre let arbejde, der ikke 
skader sundheden og den fysiske og åndelige udvikling. 
Mindreårige, der har minimumsalderen for adgang til beskæftigelse, 
men som ikke har afsluttet den obligatoriske skolegang, kan først få 
adgang til arbejdsmarkedet, når de går på en uddannelsesinstitution 
eller gennemgår en lærlinge- eller erhvervsuddannelse, som fører 
til et tilsvarende uddannelsesniveau. I så fald må arbejdstiden 
ikke gå ud over undervisningen, og de pågældende skal have 
tilladelse til at arbejde af forældremyndighedens indehavere. 
Mindreårige arbejdstagere har en yderligere garanti for beskyttelse 
af sundhed og uddannelse i form af en lægeundersøgelse ved 
ansættelsen og en gang om året, forbud mod arbejde, der påvirker 
deres fysiske, åndelige el er etiske udvikling, tilladelse til 
arbejdsfri, ulønnede timer til erhvervsuddanne Iseskurser, 
deltidsarbejde, når de går på en uddannelsesinstitution eller 
gennemgår en lærlinge- eller erhvervsuddannelse, som fører til et 
uddannelsesniveau svarende til den obligatoriske skolegang. De har 
så ret til kompensation for løntab. 
For arbejdstagere under 18 år er der i den nationale lovgivning 
fastsat en garanteret månedlig mindsteløn, der er 25% lavere end 
mindstelønnen for personer over 18 år. Den månedlige mindsteløn for 
elever, lærlinge o.lign., som er under praktisk uddannelse til et 
faglært eller højt kvalificeret erhverv, og som er mellem 18 og 25 
år, er 20% mindre i de første to år eller det første år, såfremt de 
har afsluttet et teknisk erhvervsuddanne Iseskursus eller tilsvarende 
erhvervsuddanne I se. 
Det skal dog understreges, at sådanne lønreduktioner ikke 
tilsidesætter princippet om lige løn for lige arbejde. 
- 256 -
Der stilles i lovgivningen udtrykkeligt krav om kollektive 
overenskomster med henblik på, hvor det er muligt, at nedsætte den 
maksimale normale arbejdstid for arbejdstagere under 18 år. Desuden 
har uddannelsessøgende arbejdstagere (uanset alder) krav på op til 
seks arbejdsfri timer om ugen uden løntab eller tab af andre goder, 
såfremt deres undervisningsskema kræver det. 
Med hensyn til natarbejde er det ikke tilladt for arbejdstagere 
under 18 år at arbejde om natten i industriforetagender, og de må 
kun arbejde om natten med aktiviteter af ikke-industriel karakter, 
såfremt det betragtes som væsentligt for deres erhvervsuddannelse. 
Unge mellem 16 og 18 år må kun have natarbejde i 
industriforetagender, såfremt der er tale om force majeure, som 
forhindrer normal drift af virksomheden. 
Mindreårige har ikke lov at påtage sig overarbejde. 
ÆLDRE 
Personer, som har nået pensionsalderen, men som ikke er berettiget 
til pension i henhold til det almindelige socialsikringssystem, kan 
få tilkendt alderspension i henhold til den offentlige ikke-
bidragsbaserede ordning, dog først efter en undersøgelse af deres 
økonomiske forhold. 
Ældre har en række fordele såsom billigere transport og 
telefonafgift, gratis adgang til museer samt skattefritagelse på 
bankindskud op til 1 500 000 escudos. Endvidere kan husejere ikke 
opsige lejekontrakten for personer over 65 år, der har boet mindst 
20 år i et hus. 
I de senere år har ældre i stadig højere grad fået hjælp til de 
forskellige opgaver i hjemmet, som de ikke længere kan klare. 
Lægehjælp o.lign. sikres, som nævnt ovenfor, via det nationale 
syges i kr i ngssystem. 
Med henblik på gennemførelse af en integreret ældrepolitik nedsattes 
der i 1988 et landsudvalg, der skulle udforme en politik for den 
tredje alder. 
HANDICAPPEDE 
Der er vedtaget en politik for handicappede, der tager sigte på at 
fremme deres faglige og sociale integrering, og som omfatter 
følgende foranstaltninger: Erhvervsforberedelse og 
erhvervsuddannelse af unge handicappede, faglig og økonomisk støtte 
til uddannelses- og omskol ingsprogrammer for handicappede, støtte 
til selvstændig beskæftigelse, støtte til beskæftigelse på 
beskyttede arbejdspladser, social og faglig integrering på det 
almindelige arbejdsmarked (tilskud til særlig indretning af 
arbejdspladser, indretning af bygningerne, så de handicappede kan 
257 -
færdes der, og til individuelt opsyn i virksomhederne, præmier til 
arbejdsgivere, der arbejder for integrering af handicappede, 
incitamenter for arbejdsgiverne til at beskæftige handicappede via 
skattelettelser og en nedsættelse på 50% af deres 
soclal sikringsbidrag samt foranstaltninger vedrørende arbejdstiden i 
den offentlige sektor, afgiftslettelser ved import af handicapbiler, 
-cykler og kørestole, reserverede pladser i de offentlige 
transportmidler, reserverede parkeringspladser på offentlige 
hovedveje, nedsættelse af den personlige indkomstskat, særlige 
lånevilkår ved køb eller opførelse af bolig, tilladeise til, at 
blinde kan medtage en ledsager, når de skal stemme, tekniske 
anbefalinger til forbedring af adgangsforholdene til etablissementer 
og bygninger, der er åbne for offentligheden, personlig bistand på 
offentlige kontorer til gangbesværede o.lign., særlige regler om 
adgangsforhold og hjælp taog information/vejledning i visse museer 
og bygninger af historisk interesse, der er åbne for offentligheden. 
S PAN I EN 
259 -
FRI BEVÆGELIGHED 
1. Der eksisterer ikke andre begrænsninger end dem, der er 
gældende i overgangsperioden. 
2. Kongeligt Dekret nr. 1099 af 26. maj 1986 om indrejse, ophold 
og arbejde i Spanien for borgere i EF-medlemsstaterne, 
hvormed der i den nationale spanske lovgivning i en 
overgangsperiode sikres en gennemførelse af fælles­
skabsbestemmelserne på området, vedrører de administrative 
formaliteter angående indrejse- og ophoIdsrettigheder i 
Spanien for borgere fra EF-medlemsstaterne, i forbindelse med 
lønnet eller ulønnet arbejde eller ydelse eller modtagelse af 
tjenesteydelser som omhandlet i artikel 48, 52 og 59 i EØF-
Traktaten. 
I dekretet fastsættes det endvidere, at den særlige ordning 
for arbejds- og opholdstilladelser for arbejdstagere, som 
omhandles i kapitel III, bør foretrækkes anvendt, så længe 
overgangsbestemmelserne i artikel 56, 57 og 58 i akten om 
Spaniens tiltrædelse til Fællesskaberne har gyIdighed^1). 
I artikel 14, stk. 1 fastslås det således, at man til enhver 
arbejdstager fra en EF-medlemsstat, som i henhold til 
reglerne ansøger herom, udsteder en femårig 
arbejdstilladelse, der fornys automatisk, og som ikke er 
omfattet af begrænsninger vedrørende landområde, sektorer 
eller erhvervsaktiviteter samt en opholdstilladelse af samme 
varighed, som ligeledes fornys automatisk. 
i denne forbindelse skal der også henvises til bestemmelserne 
i den såkaldte Organiske Lov nr. 7 af 1. Juli 1985 om 
udlændinges forpligtelser og rettigheder i Spanien og 
bestemmelserne i Kongeligt Dekret nr. 1119 af 26. maj 1986, 
hvori man stadfæster forordningen om anvendelsen af denne 
lov. Denne lovgivning fortolkes og finder anvendelse i med­
før af denne forordnings eneste artikel "med forbehold af 
anvendelse af bestemmelserne i Traktaterne om oprettelse af 
De Europæiske Fællesskaber og eventuelle ændringer af disse 
samt den heraf afledte ret og bestemmelserne i Kongeligt 
Dekret nr. 1099 af 26. maj 1986", som omtales ovenfor, og 
finder kun anvendelse i de situationer, der er omhandlet i 
de omtalte regler, hvor lovgivningen ikke er i strid med 
d i sse. 
I Spanien findes der derfor ikke nogen form for 
forskelsbehandling af spanske arbejdstagere og arbejdstagere 
fra de andre medlemsstater, som har ret til at arbejde i 
Spanien, og hvis løn og øvrige arbejdsbetingelser i intet 
tilfælde må være ringere end dem, der er fastsat i de 
bestemmelser, der er gældende på spansk landområde, eller som 
er fastsat i overenskomster for de spanske arbejdstagere 
(1) Der skal dog gøres opmærksom på Rådets forordning (EØF) nr. 
2194/91 af 25. Juni 1991 om den overgangsperiode, som gælder 
for arbejdskraftens frie bevægelighed mellem Spanien og 
Portugal på den ene side og de øvrige medlemsstater på den 
anden side - EFT nr. L 206 af 29. Juli 1991, s. 1. 
- 260 -
for det erhverv, den lønramme eller den lokalitet, der er 
tale om. 
Hvad angår den sociale beskyttelse anvender man i Spanien -
som i de øvrige EF-lande - i forbindelse med socialsikringen 
og de herunder hørende ordninger de for medlemsstaterne 
gældende, obligatoriske bestemmelser, og herunder især 
direktiv 79/7/EØF om ligebehandling af mænd og kvinder i 
forbindelse med social sikring og fællesskabsforordning nr. 
1408 af 14. juli 1971 om anvendelsen af 
socialsikringsordninger for arbejdstagere og disses fami­
lier, som flytter inden for Fællesskabet. 
3. Med hensyn til familiesammenføringer gælder 
fællesskabsreglerne på området, når bortses fra de 
begrænsninger, der er gældende i overgangsperioden. Således 
åbner artikel 15 i ovennævnte Kongelige Dekret nr. 1099 fra 
1986 mulighed for at opnå en femårig arbejdstilladelse, uden 
geografiske eller erhvervsmæssige begrænsninger, som omfatter 
ægtefæller og børn under 21 år, som forsørges af 
arbejdstageren. 
I Forordning af 9. januar 1991 fra Ministeriet for Arbejde 
og Social Sikring fastlægges der forskellige 
handlingsprogrammer vedrørende social integrering og fremme 
af erhvervskvalifikationer for indvandrerne og deres familier 
på følgende områder: støtte til aktioner, der fremmer 
kendskabet til sprog og kultur; støtte til aktioner til 
vejledning om erhvervsmuligheder og til erhvervsuddannelse; 
støtte til aktioner, der fremmer den sociale integrering og 
støtte til social integrering af udenlandske arbejdstagere i 
Spanien gennem overenskomster og programmer. 
Hvad angår anerkendelsen af titler eller af faglige 
kvalifikationer, er de spanske myndigheder gået i gang med at 
gennemføre direktiv 89/48/EØF om en generel ordning for 
gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for videregående 
uddannelser af mindst tre års varighed gennem vedtagelsen af 
et kongeligt dekret^2), som omhandler den generelle 
ordning for gensidig anerkendelse af videregående 
uddannelser i EF-medlemsstaterne af mindst tre års varighed. 
I overensstemmelse med ovennævnte kongelige dekret kan enhver 
EF-borger, som er i besiddelse af erhvervskvalifikationer er­
hvervet i en anden medlemsstat, og svarende til dem, der 
kræves i Spanien til udøvelse af et givent erhverv, få adgang 
til dette på samme betingelser som dem, der er i besiddelse 
af et spansk eksamensbevis. Kun når den i en anden 
medlemsstat gennemgåede uddannelse ikke er i overensstemmelse 
med de nationale bestemmelser vedrørende udøvelse af det 
pågældende erhverv elier dette i Spanien omfatter 
aktiviteter, som ikke indgår i den tilsvarende uddannelse i 
oprindelseslandet, kan man foretage en evaluering af evnen 
(2) Endnu ikke offentIiggjort i EFT. 
- 261 -
hos den i udlandet uddannede til at tilpassse sig de nye 
erhvervsforhold ved hjælp af passende 
kompensat i onsmekan i smer. 
I henhold til det kongelige dekret påhviler det ligeledes de 
spanske myndigheder at bekræfte gyldigheden af videregående 
uddannelser af mindst tre års varighed, som EF-borgere har 
gennemgået i Spanien, og som åbner mulighed for at udøve et 
erhverv i en anden medlemsstat. 
De erhverv, som er omfattet af et direktiv om gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser i medlemsstaterne, indgår 
ikke i det kongelige dekrets anvendelsesområde. 
Hvad angår eksamenbeviser, diplomer m.m. udstedt af de 
kompetente myndigheder i en medlemsstat som bevis på 
overstået videregående uddannelse af mindst tre års varighed 
foretages der med de nævnte regler en ligestilling af beviser 
og af dokumenter, der er udstedt af de kompetente myn­
digheder i en medlemsstat, og som anerkendes som værende på 
samme niveau i den pågældende medlemsstat. 
Hvad angår grænsearbejdere, fastslås det i ovennævnte 
Kongelige Dekret nr. 1099 af 26. maj 1986, at anvendelsen af 
overgangsordningen, som omhandles i artikel 56-59 i akten 
vedrørende Spaniens tiltrædeise af De Europæiske 
Fællesskaber, også omfatter grænsearbejdere, som er borgere i 
en EF-medlemsstat, og ti I hvem man udsteder en særlig femårig 
arbejdstilladelse omfattende grænseområder og uden 
begrænsninger med hensyn til aktivitet eller erhvervssektor. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. Artikel 35 i den spanske forfatning omhandler ud over alle 
spanieres pligt til at arbejde og retten til at arbejde også 
retten til frit at vælge erhverv eller profession. 
Arbejdstager loven omfatter desuden arbejdstagernes 
grundlæggende ret til arbejde og ret til frit at vælge 
erhverv eller profession (artikel 4, stk. 1, litra a). 
Med hensyn til løn fastsættes der årligt mindste lønninger, 
som finder anvendelse inden for alle aktiviteter i 
landbruget, industrien og servicesektoren i overensstemmelse 
med den lovmæssige, daglige arbejdstid inden for hver enkelt 
aktivitet; disse lønninger fastsættes på grundlag af følgende 
variable størrelser: forbrugerprisindekset, det 
gennemsnitlige, nationale produktivitetsniveau, udviklingen i 
arbejdskraftens andel i nationalindkomsten og den økonomiske 
udv i kI i ng i a Im i ndeI i ghed. 
Til de ovenfor nævnte mindste lønninger lægges - i 
overensstemmelse med de kollektive overenskomster 
personlige anciennitetsti I læg, andre tillæg som f.eks. 
ekstraordinære udbetalinger eller andele i overskud, trans-
- 262 -
porttillæg og herunder tillæg til kollektiv transport, 
særlige arbejdsti I læg som f.eks. tillæg for natarbejde, 
belastende arbejde, gifte i arbejdsmiljøet, højrisikojob, 
beskidt arbejde, havnearbejde og søfart, tillæg udregnet på 
baggrund af den garanterede stigning i den tidsbaserede løn 
i forbindelse med bonusordninger eller produkt ionsfremmeord­
ninger og endelig tillæg til arbejdstagere, der er bosat på 
de spanske øer og i Ceuta og Mel i I la. 
Når der er tale om deltidsarbejde udregnes lønnen 
forholdsmæssigt på baggrund af det faktiske antal 
arbejdstimer og -dage, og ancienniteten udregnes fra det 
tidspunkt, hvor arbejdstageren begynder at arbejde for 
virksomheden, som hvis det drejede sig om en 
fuldt idsbeskæft i get arbejdstager. 
I forbindeise med de midlertidige arbejdskontrakter gælder 
det, at der er ligestilling med hensyn til rettigheder -
herunder også hvad angår løn - med de fastansatte 
arbejdstagere. 
I henhold til artikel 27, stk. 2 i Arbejdstager loven må der 
ikke foretages reduktioner af mindstelønnen. 
I henhold til artikel 8, stk. 1 i Lov om Lovovertrædelser og 
Sanktioner i Arbejdsmarkedsan Iiggender anses det for en 
alvorlig lovovertrædelse, hvis der fra arbejdsgiverens side 
foreligger "manglende udbetaling eller gentagne forsinkelser 
i udbetalingen af optjent løn". Lovovertrædelsen straffes på 
foranledning af Arbejds- og Socialsikringsti I synet, og 
sanktionen fastsættes på grundlag af graden af forsømmelighed 
og forsæt fra lovovertræderens side-, i tilfælde af en meget 
grov lovovertrædelse kan straffen svinge mellem en bøde på 
500.001 pta. og 15.000.000 pta. 
I artikel 32 i Arbejdstager loven fastsættes der en række 
garantier for udbetaling af optjent løn, der betragtes som en 
priviligeret fordring - både i tilfælde af, at arbejdsgiveren 
har erklæret sig konkurs og i ethvert andet tilfælde, hvor 
der er tale om flere fordringer i arbejdsgiverens aktiver. 
Artikel 33 i Arbejdstager loven omhandler endelig 
Løngarantifonden, der er et selvstændigt organ under 
Ministeriet for Arbejde og Social Sikring med status som 
juridisk person, der sætter den i stand til at varetage de 
nødvendige opgaver, og som udbetaler arbejdstagerne de beløb, 
som de har til gode på grund af insolvens, 
betalingsstandsning eller arbejdsgiverkonkurs; det udbetalte 
beløb kan ikke være større end det beløb, der fremkommer ved 
at gange det dobbelte af den daglige mindsteløn, med antallet 
af dage med ikke-udbetalt optjent løn-, det maksimale antal 
dage er 120. 
6. Den offentlige, nationale arbejsformidling, hvis service er 
vederlagsfri, kan både anvendes af arbejdsløse og af personer 
med arbejde, som ønsker information, vejledning, 
erhvervsuddannelse eller beskæftigelse eller andre jobforhold 
eller -karakteristika. 
- 263 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅR 
7. I henhold til artikel 34 i Arbejdstager loven er en arbejdsuge 
maksimalt på 40 timers effektivt arbejde, som kan opgøres 
ugentligt eller årligt under hensyntagen til følgende*. 1) det 
daglige arbejdstimeantal må ikke overstige 9 timer, og 2) fra 
arbejdets afslutning den ene dag til den følgende arbejdsdags 
begyndelse skal arbejdstageren have ret til en hvileperiode 
på mindst 12 timer. 
Med hensyn til arbejdets fordeling i løbet af en arbejdsdag 
kan denne tilrettelægges som en "opdelt arbejdsdag" med 
uafbrudt pause af mindst en times varighed, der ikke indgår i 
opgørelsen af arbejdstiden eller som en "fortsat arbejdsdag". 
I sidstnævnte tilfælde er der en pause på ikke under 15 
minutter, der indgår i arbejdstiden. 
Bortset fra fuldtidskontrakter og tidsubegrænsede kontrakter 
findes der følgende former for kontrakter: 
- Praktikkontrakter. Lønnet arbejde, som på samme tid gør 
det muligt for arbejdstageren at anvende og udbygge sine 
færdigheder. 
- Uddanne Iseskontrakt. Arbejdstageren forpligter sig til på 
samme tid at varetage et arbejde og gennemgå en 
uddannelse. 
- Midlertidig kontrakt til fremme af beskæftigelsen. 
Formålet er at fremme arbejdsanvisningen for 
arbejdssøgende. 
- Kontrakt vedr. specifikt arbejde eller en specifik 
tjenesteydelse. 
- Kontrakt i forbindelse med særlige 
produkt ionsomstændigheder. 
- Vikarkontrakter. Vikariater for arbejdstagere, som op­
retholder retten til det pågældende arbejde. 
- Kontrakt i forbindelse med iværksættelse af ny aktivitet. 
- Kontrakter for fastansatte arbejdstagere i virksomheder 
med svingende arbejdskraftbehov. Arbejde i visse 
virksomheder, hvor der arbejdes med afbrydelser eller 
cykl i sk. 
- Deltidsarbejde. Der arbejdes under to trediedele af den 
normale arbejdstid indenfor den pågældende aktivitet. 
- Afløsningskontrakt. For arbejdstagere, der arbejder en del 
af dagen som afløsere for andre arbejdstager, der gradvist 
går på pension. 
Den spanske lovgivning sikrer ligebehandling, hvad angår 
arbejdsforhold og fagforeningsrettigheder, af deltids- og 
fuldtidsbeskæftigede arbejdstagere; dette gælder 
arbejdstagere, som er ansat med en tidsbestemt arbejds­
kontrakt, og den eneste logiske forskel er her den optjente 
løn. 
I kongeligt dekret nr. 1991 af 31. oktober 1984, som 
omhandler deltidskontrakter, afløsningskontrakter og 
- 264 -
kontrakter om delvis pensionering, fastsættes i artikel 2 
følgende: 
1. "Deltidsansatte arbejdstagere har samme rettigheder som 
dem, der er fastsat i loven og i de kollektive 
overenskomster for fuldtidsansatte arbejdstagere. 
2. Lønnen for de deltidsansatte arbejdstagere skal, under 
hensyntagen til arbejdstid og anciennitet, være 
proportionel med den, der er fastsat i lovgivningen eller 
kollektive overenskomster for fuldtidsansatte 
arbejdstagere i samme erhvervskategori. 
3. Deltidsansatte arbejdstagere skal være repræsenteret 
sammen med de fuldtidsansatte". 
Med hensyn til fremgangsmåden i Spanien ved kollektive 
afskedigelser til regulering af beskæftigelsen kan disse 
foretages, når der foreligger økonomiske og tekniske 
begrundelser herfor, som godkendes af den såkaldte ArbeJds­
mynd ighed. Arbejdsgiveren skal under alle omstændigheder 
ligeledes orientere og høre arbejdstagerrepræsentanterne. 
Hvad angår konkurs, fastsættes det i artikel 51, stk. 11 i 
Arbejdstager loven, at arbejdskontrakterne ved konkurs ikke 
ophører, hvis fagforeningerne beslutter sig for at videreføre 
virksomhedens aktiviteter. I modsat fald er det nødvendigt at 
behandle konkursen i den kompetente Arbejdsmyndighed, som 
hvis det drejede sig om en beskæftigelsesreguleringssag på 
baggrund af økonomiske eller teknologiske forhold. 
8. I henhold til artikel 38 i Arbejdstager loven har 
arbejdstagerne ret til ferie med løn af mindst 30 dages 
varighed, om hvilken der kan forhandles i de kollektive 
overenskomster. Ferien fastlægges i henhold til aftale mellem 
arbejdsgiveren og arbejdstageren, og i mangel af en sådan 
aftale henholder man sig til de kollektive overenskomster 
under hensyntagen til følgende kriterier: 
- Efter aftale mellem arbejdstagerrepræsentanterne og 
arbejdsgiveren kan denne fra ferieperioden undtage den 
periode, der falder sammen med virksomhedens travleste 
produktionsperiode; ferieperioden for alle de ansatte kan 
tilrettelægges således, at de tager ferie på skift eller 
på en gang, hvorunder alle arbejdsaktiviteter indstilles. 
- Når der er tale om ferie på skift har arbejdstagere med 
forsørgerpligt fortrinsret til at lade deres ferier falde 
sammen med skoleferierne. 
- I tilfælde af manglende enighed mellem parterne fastsætter 
den kompetente domsmyndighed ferietidspunktet, og dens 
afgørelse er uomstødelig. 
Arbejdsbetingelserne (rettigheder og forpligtelser for de af 
arbejdsforholdet omfattede parter) findes i hovedsagen 
fastlagt i lovgivningen og i bestemmelser eller i kollektive 
overenskomster. 
- 265 -
Med hensyn til kontrakternes form skal alle tidsbestemte 
kontrakter med en varighed på over fire uger være skriftlige; 
dette gælder ligeledes for visse ikke tidsbestemte kontrakter 
(kontrakter vedrørende deltidsansættelse og vedrørende 
fastansættelse i virksomhed med svingende arbejdskraftbehov 
osv.). 
Det skal bemærkes, at i henhold til mange arbeJdsbestemmeIser 
og kollektive overenskomster skai elle former for kontrakter 
være skr if11ige. 
SOCIAL BESKYTTELSE 
10.1 I Spanien skal de offentlige myndigheder opretholde en 
offentlig socialsikring for alle borgere, som garanterer 
tilstrækkelig social bistand og tilstrækkelige sociale 
ydelser i situationer, hvor der er behov herfor og særligt i 
forbindeI es med arbejdsløshed. Bistand og ydelser er 
vederlagsfr ie. 
På baggrund af ovenstående skelnes der i den spanske 
socialsikring mellem: 
- en offentlig, obligatorisk ordning og 
- områder med ekstrabeskyttelse, som er frivillige. 
Den offentlige ordning omfatter to beskyttelsesområder, som 
adskiller sig på baggrund af de behov, der er tale om i de 
enkelte situationer. Disse områder er følgende: 
- et generelt beskyttelsesområde i forbindelse med 
behovssitutioner, der opstår generelt, uanset om man 
udøver en erhvervsaktivitet eller ej, og i hvilke der 
ikke har været nogen arbejdsindtægt, eller i hvilke man 
har mistet denne uden at erhverve retten til nogen 
erstatning - eller endelig i situationer, hvor retten til 
ydelser af denne art er ophørt. 
- et erhvervsbeskyttelsesområde i forbindelse med udøvelsen 
af et erhverv, hvor der midlertidigt eller for altid sker 
et delvist eller fuldstændigt bortfald af 
erhvervs indtægten. 
Der findes to forskellige ordninger på dette område: 
a) en generel ordning: for arbejdstagere eller andre der er 
beskæftiget inden for forskellige erhverv; denne ordning 
omfatter i alt 8.675.900 personer. 
b) en særlig ordning: for arbejdstagere, der udfører 
erhvervsaktiviteter, hvor produktionsaktiviteternes art 
nødvendiggør særlige bestemmelser i forbindelse med en 
hensigtsmæssig tildeling af Socialsikringens midler; denne 
ordning omfatter 3.892.577 personer. 
- 266 
Finansieringen af erhvervsordningerne finder fortrinsvis sted 
gennem lønningerne, via arbejdsgiver- og arbejdstagerbidrag, 
og maksimum- og minimumbidragene er for 1991 fastsat efter 
følgende retningslinier: det maksimale beregningsgrundlag 
under begge socialsikringsordninger er på 306.120 pta. om 
måneden; minimumydelsen ved arbejdsulykker og 
erhvervsbetingede sygdomme er for arbejdstagere på 18 år og 
derover 62.130 pta. pr. måned-, for arbejdstagere under 18 er 
bidraget på 41.010 pta. om måneden. Der findes ligeledes 
direkte overførsler fra Statens Almindelige Budget til 
SociaI sikr ingens budget, som supplerer hinanden i og med, at 
der via SociaI sikr ingen udbetales ydelser, der ikke modsvares 
af bidrag via en erhvervsaktivitet og således ikke har nogen 
sammenhæng med de tidligere omtalte bidrag. 
I forbindei se med arbejdsløshed er systemet blandet, idet det 
er sammensat af bidragsbaserede ydelser, som udbetales til 
arbejdstagerne samt visse andre grupper, der ikke omfatter 
egentlige arbejdstagere, men som af sikringsmæssige årsager 
hører ind under arbejdstagergruppen. Herudover omfatter det 
ikke-bidragsbaserede ydelser, som arbejdsløse har adgang til, 
når de ikke længere har ret til arbejdsløshedsdagpenge. 
Omfattet af disse ydelser er yderligere to grupper af 
arbejdsløse, som ikke har behov for at have haft nogen 
tidligere tilknytning til arbejdsmarkedet: tilbagevendte 
emigranter og personer, der løslades fra fængslet på de i 
lovgivningen fastsatte betingelser. 
10.2 Lovgivningen på området er Lov nr. 26 af 20. december 1990 om 
ikke-bidragsbaserede ydelser og Kongeligt Dekret nr. 357 af 
15. marts 1991, som bygger på den nævnte lov. Hovedformålet 
med Lov nr. 26 af 1990 er at fastsætte og regulere et niveau 
for ikke-bidragsbaserede økonomiske ydelser fra 
Socialsikringen som led i en gennemførelse af princippet i 
artikel 41 i den spanske forfatning, som pålægger de offent­
lige myndigheder at opretholde "en offentlig sociaI sikring 
for al le borgere". 
Loven giver alle borgere ret til alders- og invalidepension 
og til at modtage økonomiske ydelser og børnepenge fra 
SociaI sikr ingen - også selvom de aldrig har foretaget 
indbetalinger hertil eller ikke har betalt tilstrækkeligt 
længe til at opnå ret til bidragsbaserede ydelser i 
forbindelse med udøvelsen af et erhverv. 
Det eneste, der kræves for at opnå ikke-bidragsbaserede 
ydelser, er: at man har bopæl på spansk landområde, at man 
ikke har tilstrækkelige midler, og at man skal være fyldt 65 
år for at kunne opnå alderspension og 18 år for at kunne 
modtage invalidepension. 
Beregningen og omfanget af begge former for pension 
fastsættes inden for rammerne af Statens Almindelige Budget. 
Hvad angår børnepenge foretages der med Lov nr. 26 af 1990 
betydelige ændringer af denne form for ydelser fra 
Socialsikringen, idet der hermed indføres ikke-
bidragsbaserede børnetilskud, som omfatter alle de grupper af 
- 267 -
borgere, der før var udelukket herfra, i og med at de ikke 
hørte ind under SociaI sikr ingen. 
I forbindelse med den bidragsbaserede ordning udvides 
udbetalingen af disse ydelser til også at omfatte den Særlige 
Ordning for Selverhvervende, som indtil nu ikke har modtaget 
børnepenge. Hermed får alle ret til at modtage ydelser i 
forbindelse med forsørgerpligt. 
Udvidelsen af børnepengeordningen så den kommer til at 
omfatte alle borgere falder sammen med indførelsen af et 
omfordel ingskriter ium, som omfatter brug af maksimale 
indtægtsgrænser ved udbetalingen af disse ydelser samtidig 
med, at der foretages en forhøjelse af bevillingerne, så de 
bliver 12 gange så høje som de er på indeværende tidspunkt. 
I henhold til den omtalte lov indføres der ligeledes en ny 
form for ydelser, som udbetales i tilfælde, hvor der er tale 
om at forsørge børn på over 18 år, som alt efter de enkelte 
tilfælde ikke må være mindre end 65 eller 75% handicappede; 
disse ydelser er generelt højere end de tidligere nævnte og 
er ikke betinget af modtagernes indtægtsniveau. 
FORENINGSFRIHED OG KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. I Spanien findes der ingen hindringer for oprettelse af 
arbejdsgiversammenslutninger og fagforeninger. I henhold til 
artikel 7 i den spanske forfatning bidrager fagforeningerne 
og arbejdsgiversammenslutningerne til at forsvare og fremme 
deres økonomiske og sociale interesser, og de kan frit dannes 
og udøve deres aktiviteter, når blot dette sker i overens­
stemmelse med forfatningen og lovgivningen. Herudover har 
alle i henhold til artikel 28, stk. 1 i forfatningen ret til 
frit at organisere sig, når bortses fra de begrænsninger og 
undtagelser, som kan forekomme inden for de væbnede styrker 
eller lignende organismer, hvor man er underkastet militær 
disciplin; ingen kan tvinges til at melde sig ind i en 
fagforening. 
I henhold til artikel 1 i Den Organiske Lov nr. 11 af 2. 
august 1985 om fagforeningsfrihed har "alle arbejdstagere ret 
til frit at organisere sig til fremme og forsvar af deres 
økonomiske og sociale interesser, når bortses fra ansatte 
inden for de væbnede styrker og organer af militær art". 
I henhold til artikel 2, litra b omfatter 
"fagforeningsfriheden arbejdstagerens ret til at melde sig 
ind i en fagforening, idet dog ingen kan tvinges til at melde 
sig ind i en fagforening". 
I henhold til artikel 12 er "bestemmelser, paragraffer l 
kollektive overenskomster, individiuelle aftaler og ensidede 
beslutninger fra arbejdsgiverens side - hvadenten de er 
fordelagtige eller ej - ugyldige, hvis de medfører en hvilken 
som helst form for diskriminering i forbindelse med 
beskæftigelsen eller arbejdsforholdene, som begrundes med 
- 268 -
medlemskab af eller manglende medlemskab af en fagforening, 
med accept af overenskomster i almindelighed og med udøvelse 
af fagforenings aktiviteter. 
Enhver arbejdstager, som føler sine fagforeningsrettigheder 
tilsidesat af arbejdsgiveren, kan generhverve sine 
rettigheder ved en kompetent domstol gennem en sag til 
beskyttelse af de personlige, grundlæggende rettigheder og 
ved den kompetente arbeJdsmarkedsmyndighed ved en 
hasteprocedure (artikel 174 i lovforklaringen til Lov om 
Arbejdsmarkedsforhold). 
12. I henhold til artikel 37, stk. 1 i den spanske forfatning 
skal det i lovgivningen sikres, at der består en ret til 
kollektive overenskomstforhandlinger på arbejdsmarkedet, og 
at overenskomsterne er bindende, hvad angår disses indhold og 
deres anvendelsesområde, som kan være en sektor, en 
virksomhed eller - hvis den er national - en selvstyrende 
region, eller de kan omfatte flere forskellige provinser, 
anvendes lokalt eller på anden måde. 
I henhold til Arbejdstager lovens artikel 3 om arbejdsforhold 
reguleres "rettigheder og forpligtelser i forbindelse med 
arbejdsforhold af de kollektive overenskomster." I henhold 
til artikel 82, stk. 2 og 3 i denne lov "fastlægger 
arbejdstagerne og arbejdsgiverne arbejds- og produktions­
betingelserne på baggrund af de kollektive overenskomster; 
disse overenskomster anvendes også i forbindelse med 
opretholdelse af arbejdsfred og er bindende i hele deres 
gyldighedsperiode for alle arbejdsgivere og arbejdstagere, 
som er omfattet heraf." 
13. Retten til at strejke anerkendes i artikel 28, stk. 2 i den 
spanske forfatning og omhandles i Kongeligt Lovdekret om 
Arbejdsmarkedsforhold af 4. marts 1977, når bortses fra de 
dele heri, som ikke er i strid med forfatningen i henhold 
til Forfatningsdomstolens afgørelse af 8. april 1991. 
Ophævelse af arbejdskontrakten som en følge af udøvelse af 
strejkeretten finder kun sted, når der er tale om lovlige 
strejker (strejker, der gennemføres i overensstemmelse med 
undtagelserne i artikel 11 og den heri anviste 
fremgangsmåde). 
Ulovlige strejker er : 
- strejker, som iværksættes eller opretholdes af politiske 
årsager 
- solidaritets- eller støttestrejker 
- strejker, med hvilke man forsøger at opnå ændringer i de 
kollektive overenskomster. 
Fremgangsmåderne ved løsning af kollektive konflikter er i 
henhold til spansk lov følgende: 
a) Uafhængig løsning: parterne i konflikten finder selv frem 
til en løsning ved hjælp af kollektive forhandlinger. 
- 269 -
b) Løsning ved mellemkomst: løsningen af konflikten sker ved 
hjælp af tredjeparts mellemkomst. Fremgangsmåderne kan i 
sidstnævnte tilfælde være følgende: 
- Mægling og forligelse: i ingen af disse tilfælde har 
den medvirkende trediepart beføjelser til at bilægge 
konflikten. De adskiller sig fra hinanden ved, at 
tredieparten ved mægling foreslår en løsning, hvilket 
ikke er tilfældet ved for I i gel ae. 
- Voldgift: tredieparten foreslår en løsning, som hvis 
den accepteres af parterne får samme virkning som en 
aftale mel lem disse. 
- Hvis parterne ikke når frem til en aftale, indbringer 
ArbeJdsmarkedsmyndigheden konflikten for den 
kompetente domstol i arbejdsmarkedsforhold, som 
behandler konflikten som en hastesag, i hvilken der 
afsiges en kendelse inden for en frist på tre dage, 
hvori det angives, hvilke retsmidler der kan tages i 
anvendelse heroverfor. 
I henhold til spansk ret forudsætter forlig, mægling og 
voldgift, at der indledes en "procedure i forbindelse med 
kollektive konflikter" som et alternativ til strejken, som 
kan tages i anvendelse både ved interessekonflikter og 
konflikter i forbindelse med regulering af arbejdsstyr­
ken, med hvilke man ønsker at ændre gældende regler eller 
erstatte gældende regler med andre og ved konflikter, som 
opstår i forbindelse med anvendelse eller fortolkning af 
regler. 
14. Hvad angår Offentlig Tjeneste, er det i henhold til Lov om 
Foranstaltninger til Reform af den Offentlige Tjeneste af 2. 
august 1984 i forbindelse med funktionærers strejkeret en 
alvorlig fejl at gennemføre "handlinger, som har ti i formål 
at begrænse den fri strejkeret", og en sådan fejl kan medføre 
en af følgende sanktioner: 
- Fjernelse fra tjenesten. Kan kun besluttes af ministerråd 
på forslag fra Ministeren for den Offentlige 
Administrât ion. 
- Tjenestefritagelse, som skal være af mellem tre og seks 
års varighed. 
- Forflytning med ændring af bopæl i forbindelse med hvilken 
det i en treårig periode ikke er muligt for funktionæren 
at få en ny stilling i den by, hvor denne var ansat, da 
sanktionen blev besluttet. 
I alle tre tilfælde skal der indledningsvis iværksættes en 
sanktionsprocedure, hvorunder man hører den funktionær, som 
har begået disciplinærfejlen. 
I henhold til Organisk Lov nr. 2 af 13. marts 1986 om 
Sikkerhedsstyrker og -korps har de ansatte i de væbnede 
styrker og sikkerhedskorpsene ikke ret til at strejke. 
- 270 -
ERHVERVSUDDANNELSE 
15.1 Basislov nr. 51 af 8. oktober 1980 om Beskæftigelse 
Kongeligt Dekret nr. 1618 af 14. december 1990, som omhandler 
gennemførelsen af Den Nationale Plan for Uddannelse og 
Faglig Integrering. 
Den Organiske Lov nr. 1 af 3. oktober 1990 om de Generelle 
Retningslinier for Uddannelsessystemet, der omhandler en 
dybtgående reform af erhvervsuddannelsen, som hører ind under 
Ministeriet for Uddannelse og Videnskab. Med indførelsen af 
denne reform kommer erhvervsuddannelsen til at omfatte en 
grundlæggende erhvervsuddannelse, som omfatter alle eleverne 
på de sekundære uddannelsestrin og på de specialiserede 
erhvervsuddannelser, som tilbydes via undervisningsforløb på 
mellemniveau og videregående niveau. For at få adgang til 
mellemniveauddannelserne skal man have overstået den 
grundlæggende uddannelse og være i besiddelse af et 
eksamensbevis herfor. 
15.2 Blandt undervisningsprogrammerne i den Nationale Plan for 
Uddannelse og Faglig Integrering er der et vedrørende 
orientering og erhvervsuddannelse for udlændinge, som har 
ret til et arbejde, hvis de er lovligt bosiddende i Spanien. 
15.3 I programmet vedrørende Erhvervsuddannelse for Ansatte i 
Virksomheder under den Nationale Plan forudses det, at der -
via samarbejdsaftaler mellem Det Nationale Beskæftigel­
ses insti tut, de herunder hørende centre og virksomhederne, 
arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationerne - kan 
tilrettelægges uddannelsesforløb, som åbner mulighed for 
efteruddannelse af de ansatte i virksomhederne, uanset deres 
uddannelsesniveau, for at fremme tilpasningen til ændringer 
i beskæftigelsen fremkaldt af indførelsen af ny 
produktionsteknologi eller nye former for virksomhedsledelse. 
15.4 Ved gennemførelsen af beskæftigelsespolitikken, som 
erhvervsuddannelserne hører ind under, og som er en del af 
Det Nationale Beskæft i gel ses insti tuts kompetenceområde, 
deltager med ligelig repræsentation det offentlige, 
arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationerne i Det Øverste 
Råd og i Eksekutivkomiteen, som er de ledende organer inden­
for den centrale tjeneste samt i provinsernes og øernes 
Eksekut i vkom i teer. 
Det Øverste Råd for Erhvervsuddannelserne, som er et 
rådgivende organ for regeringen i forbindelse med 
erhvervsuddannelse har ligeledes en ligelig 
trepartssammensætning som den, der er beskrevet i det foregå­
ende-, et af dets kompetenceområder er bl.a. at udarbejde Den 
Nationale Plan for Uddannelse og Faglig Integrering og 
fremlægge den til regeringens godkendelse samt at overvåge 
- 271 -
gennemførelsen af den og fremsætte forslag til ajourføring, 
når der er behov herfor. 
Med det nævnte Kongelige Dekret nr. 1618 fra 1990 indføres 
der visse nye elementer med hensyn til 
arbejdsmarkedsparternes medindflydelse på tilrettelæggelsen 
af erhvervsuddannelserne gennem indførelsen af særlige 
treårige kontraktprogrammer, der skal tjene som grundlag for 
samarbejde mellem virksomhederne og de faglige organsat ioner 
ved gennemførelsen af Den Nationale Plan. 
Det nævnte kongelige dekret omhandler ligeledes nedsættelsen 
af Provinsbaserede Opfølgningsudvalg på 
Erhvervsuddannelsesområdet, der skal være provinsorganer med 
institutionel deltagelse fra Det Nationale 
Beskæft i gel ses insti tut i forbindelse med erhvervsuddannelse, 
og som bl.a. har til opgave at indsamle oplysninger om 
gennemførelse af Den Nationale Plan for Uddannelse og 
ErhvervstiIpasning, at analysere disse, evaluere dem og 
fremsætte forslag og anbefalinger på dette område. 
LIGEBEHANDLING AF MÆND OG KVINDER 
16.1 Siden indførelsen af den spanske forfatning af 1978 i henhold 
til hvis artikel 14 mænd og kvinder skal sikres lige 
behandling for ioven, og i henhold til hvis artikel 35. stk. 
1 der ikke må foretages kønsdiskriminering i forbindelse med 
ansættelse, er der blevet gennemført forskellige former for 
lovgivning og truffet forskellige former for institutionelle 
foranstaltninger med henblik på at sikre ligebehandling; i 
henhold til artikel 17 i Arbejdstager loven er regler, 
bestemmelser i kollektive overenskomster, individuelle afta­
ler og beslutninger, der er truffet ensidigt af 
arbejdsgiveren, ugyldige, hvis de har et kønsdiskriminerende 
indhold, hvadenten dette er til gunst for eller til ugunst 
for ansættelsen. Med henblik på at sikre ligebehandling, hvad 
angår adgangen til beskæftigelse, er det i henhold til Lov 
nr. 8 af 1988 om Lovovertrædelser og Sanktioner på 
Arbejdsmarkedsområdet en meget grov overtræde i se af loven at 
fastlægge betingelser - gennem reklame, formidling af 
beskæftigelsestilbud eller på en hvilken som helst anden 
måde - som er kønsdiskrimininerende med hensyn til adgangen 
t i i beskæft i gel se. 
I henhold til artikel 96 i Lov om Arbejdsmarkedsforhold, 
godkendt ved Kongeligt Lovdekret nr. 521 af 27. april 1990, 
vedrørende bevisbyrden i sager om kønsdiskriminering 
påhviler det den sagsøgte at fremlægge en objektiv og rimelig 
og tilstrækkeligt velunderbygget redegørelse for, hvorfor de 
pågældende foranstaltninger er blevet truffet. 
16.2 Herudover vil der ligeledes blive iværksat en række 
institutionelle foranstaltninger i forbindelse med 
gennemførelsen af Planen til Opnåelse af Lige Muligheder for 
- 272 -
Kvinder, som blev godkendt af den spanske regering i 
september 1987. 
Godkendelsen af den nævnte plan har været af afgørende 
betydning for ligebehandlingen. De 120 foranstaltninger, som 
er omhandlet i planen, i hvis udarbejdelse 13 ministerielle 
afdelinger har medvirket, vedrører følgende mål: 
- Udbygning af lovgivningen på grundlag af de 
forfatningsmæssige principper vedrørende ligebehandling af 
kønnene. 
- Muliggøreise af fri og ansvarlig udøvelse af rettigheder i 
forbindelse med moderskab og faderskab. 
- Forbedring af sundhedsbeskyttelsen for hele den kvindelige 
befolkning og især for de grupper af kvinder, som er 
udsat for de største risici. 
- Begrænsning af antallet af arbejdsløse kvinder og 
kønsbetingede beskæftigelsesforskelle og forbedring af 
arbejdsforholdene for beskæftigede kvinder gennem 
offentlige programmer for erhvervsuddannelse, ansættelse 
og selverhverv. Der findes et særligt program med 
løntilskud til tidsubegrænset ansættelse af kvinder i 
erhverv eller job, hvor de er underrepræsenterede. 
- Forbedring og udbygning af den sociale beskyttelse for de 
grupper af kvinder, som har særligt behov for hjælp. 
- Fremme af programmer vedrørende internationalt samarbejde, 
som har til formål at hjælpe særlige grupper af kvinder. 
- Forbedring og udbygning af viden om de spanske kvinders 
sociale situation og om socialpolitiske og økonomiske 
foranstaltningers indvirkning på denne situation. 
En konsekvens af den nævnte plan har været godkendelsen af 
planer med tilsvarende mål i otte selvstyrende regioner; 
disse planer henhører under de lokale regeringers 
ansvarsområde. På indeværende tidspunkt er man i færd med at 
udarbejde den anden nationale plan. 
I henhold til den nævnte Plan til Opnåelse af Lige Muligheder 
for Kvinder var det nødvendigt at forebygge situationer med 
seksuelle tilnærmelser, som kvinderne i større grad end 
mændene er udsat for. Med Lov nr. 3 af 3. marts 1989, hvormed 
man forlængede barselsorloven til 16 uger og fastlagde 
foranstaltninger til fremme af ligebehandling af kvinder i 
forbindelse med arbejde, ændredes - med artikel 1, stk. 2, 
litra e - artikel 4 i Lov nr. 8 af 10. marts 1980 i Arbejds­
tager loven, som hermed fik følgende ordlyd: "I forbindelse 
med arbejdet har arbejdstageren ret .... til respekt for sin 
integritet, sin person og ti I beskyttelse mod verbale eller 
fysiske tilnærmelser". 
Endelig skal nævnes den store betydning, det har haft for de 
spanske kvinders sociale og arbejdsmæssige status, at man i 
1983 oprettede Kvindeinstituttet, og at man på det seneste 
- 273 -
har oprettet ligestillingsorganer under en stor del af de 
lokale regeringer i de selvstyrende regioner. 
16.3 Udover kontrakten vedrørende deltidsarbejde og hele systemet 
vedrørende tilladelser har man som den seneste og vigtigste 
foranstaltning til sidestilling af erhvervs- og 
familieforpligtelser mellem mænd og kvinder gennemført den 
nævnte Lov nr. 3 af 1989, hvormed man udvidede barselsorloven 
fra 14 til 16 uger i forbindelse med moderskab/faderskab og 
til 18 uger i forbindelse med fødsel af flere børn, og som 
garanterede bibeholdelsen af arbejdet efter et år med for 
meget fravær fra virksomheden eller den offentlige 
administration på grund af småbørnspasning. Omfanget af denne 
ret er baseret på anciennitet. 
INFORMERING OG HØRING AF SAMT MEDINDFLYDELSE FOR ARBEJDSTAGERNE 
17. Retten til informering og høring af arbejdstagerne eller 
deres repræsentanter er garanteret i den spanske 
arbejdsmarkedslovgivning i henhold til artikel 64 og artikel 
62, stk. 2 i Arbejdstager loven og i Den Organiske Lov nr. 11 
af 2. august 1985 om fagforeningsfrihed i virksomheder, der 
er beliggende i Spanien. 
18. I medfør af Arbejdstager loven har virksomhedsnævnene følgende 
rettigheder: 1) De skal mindst hver tredie måned orienteres 
om den generelle udvikling i den økonomiske sektor, som 
virksomheden hører ind under, om virksomhedens produktion og 
afsætning, om dens produktionsprogram og om den sandsynlige 
udvikling i beskæftigelsen. 2) De skal informeres om status, 
resultatopgørelse, lager, og hvis selskabet er et 
aktieselskab eller et anpartsselskab, skal de ligeledes 
modtage de oplysninger, som selskabsdeltagerne modtager og på 
samme betingelser som disse. 3) Arbejdsgiveren skal inden 
gennemførelse heraf give arbejdstagerne meddelelse om 
beslutninger på følgende områder: beslutninger truffet 
vedrørende omstrukturering af arbejdsstyrken og fuldstændige 
eller delvise afskedigelser af denne, som er endelige eller 
midlertidige, vedrørende reduktion af arbejdstiden samt 
fuldstændig eller delvis flytning af virksomheden, 
virksomhedens erhvervsuddanne isesplåner, indførelse af ny 
organisation og ændringer i den bestående organisation og 
indførelse af arbejdskontrol, produktivitetsundersøgeI ser og 
endelig beslutninger vedrørende indførelse af systemer til 
arbejdspladsevaluering. 4) Der skal offentliggøres 
rapporter, når der er tale om virksomhedsfusioner eller 
virksomhedsovertagelse eller en ændring af virksomhedens 
juridiske status, som kan medføre forandringer i 
beskæft igelsessituat ionen. 
Virksomhedsnævnene skal ligeledes: 
- 274 -
- overvåge, at de gældende regler overholdes i forbindelse 
med arbejdsmarkedsforhold, social sikring og 
beskæft i gel se*. 
- overvåge og kontrollere, at normerne for sikkerhed og 
hygiejne på arbejdet overholdes af virksomheden; 
- medvirke i ledelsen af virksomheden i overensstemmelse med 
de kollektive overenskomster; 
- medvirke i socialt orienterede aktiviteter i virksomheden 
til fordel for arbejdstagerne eller deres familier. 
I henhold til artikel 10, stk. 3 i Den Organiske Lov om 
Fagforeningsfrihed har de fagforeningsrepræsentanter, som 
ikke er medlemmer af virksomhedsnævnene, de samme 
rettigheder som medlemmerne af disse nævn. Disse rettigheder 
er bl.a. følgende: 
- adgang til den samme information og dokumentation som 
virksomheden stiller til rådighed for virksomhedsnævnene; 
- adgang til at deltage i møderne i disse nævn og i de 
virksomhedsinterne møder om sikkerhed og sundhed; 
- adgang til at blive hørt af virksomheden forud for 
vedtagelsen af foranstaltninger af kollektiv karakter, som 
generelt berører arbejdstagerne og herunder specielt i 
forbindelse med afskedigelser og sanktioner. 
Fagforeningsafdelinger fra de mest repræsentative 
fagforeninger og fra dem, der er repræsenteret i 
virksomhedsnævnene, har adgang til at indgå i kollektive 
forhandlinger i overensstemmelse med den gældende lovgivning 
på området. 
Arbejdstagerrepræsentanternes og arbejdernes ret ti I at blive 
informeret, som omhandles i Arbejdstager loven, er blevet 
styrket med Lov nr. 2 af 7. Januar 1991, som vedrører 
ansættelse og i henhold til hvilken arbejdsgiveren bl.a. er 
forpligtet til at give den enkelte virksomheds 
arbejdstagerrepræsentanter kopier af alle skriftlige 
arbejdskontrakter. 
I henhold til afsnit V "Deltagelse og Repræsentation" i 
Udkast til Lov om Sundhed på Arbejdspladsen har 
"arbejdstagerne ret til medindflydelse i anliggender 
vedrørende sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen gennem 
deres repræsentanter og gennem særlige, interne organer, som 
omhandles i dette afsnit." 
I henhold hertil påhviler det desuden "de ansattes 
repræsentationsorganer og fagforeningsrepræsentanterne - i 
overensstemmelse med bestemmelserne i Arbejdstager loven og i 
Den Organiske Lov om Fagforeningsfrihed - at overvåge og føre 
tilsyn med gennemførelsen af bestemmelser på områderne 
sikkerhed og sundhed og arbejdsforhold og, i påkommende 
tilfælde, i deres egenskab af repræsentanter, at tage 
passende retlige skridt i forhold til virksomheden og de 
- 275 -
kompetente organer og domstole, til hvilket formål der vil 
blive ydet bistand fra eksperter på forebyggelsesområdet, som 
vil tilvejebringe al den information, som de har adgang til 
i kraft af deres arbejde." 
I medfør af Lov nr. 21 af 17. Juni 1991 har man endelig 
oprettet Det Økonomiske og Sociale Udvalg til styrkelse af 
arbejdsmarkedsparternes deltagelse i arbejdsmarkeds-
anliggender. Der er heri deltagelse af repræsentative 
fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer samt andre 
organisationer eller andre arbejdsmarkedsorganer, som 
repræsenterer forskellige interesser (landbrug, søfart, 
fiskeri, forbrugere og brugere), og som samtidig er autonome 
og af en sådan opbygning, at de er uafhængige af interesser. 
Dette udvalg har en rådgivende funktion i forbindelse med 
regeringens lovgivningsarbejde på det samfundsøkonomiske 
område og på arbejdsmarkedsområdet: deltagelsen udmønter sig 
i udarbejdelsen af rapporter og fremsættelse af udtalelser, 
som er præceptive eller fakultative alt efter det pågældende 
tilfælde, eller udvalget kan iværksætte arbejde på eget 
initiativ, idet det har en stor grad af autonomi og en 
opbygning, der sikrer uafhængighed af interesser. 
i forbindelse med grænsearbejdere har 
arbejdstagerrepræsentanterne den samme ret til information og 
deltagelse som de øvrige arbejdstagere med hensyn til 
beskæftigelsesforanstaltninger eller -politikker, der har 
indflydelse på deres arbejdsforhold. 
BESKYTTELSE AF SIKKERHEDEN OG SUNDHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19.1 Hvad angår direktiver under gennemførelse, skal det anføres, 
at der i Spanien allerede findes bestemmelser om de i 
direktiverne omhandlede områder. Gennemførelsen heraf vil 
imidlertid medføre følgende ændringer i forhold til de 
gældende spanske bestemmelser: 
- Direktiv 89/391/EØF (rammedirektiv): omfatter oprettelse 
af tjenester til forebyggelse og udbygning af 
sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med brandfare og 
alvorlig og overhængende fare samt en styrkelse af 
arbejdstagernes og deres repræsentanters ret til at blive 
informeret. Rammedirektivet udgør ligeledes et be­
tydningsfuldt bidrag til den spanske lovgivning på 
området, idet det generelt sikrer, at der aktivt tages et 
stadig større hensyn til sundhed og sikkerhed i 
forbindelse med alle aspekter i virksomhederne. 
- Gennemførelsen af direktiv 89/654/EØF om arbejdssteder, og 
herunder især nye arbejdssteder, som er blevet etableret 
efter den 31. december 1992, vil få omfattende 
konsekvenser og særligt på området elektriske 
installat ioner. 
- Hvad angår direktiv 89/655/EØF om arbejdsudstyr og 
direktiv 89/656/EØF om personlige værnemidler, er den 
- 276 -
spanske lovgivning allerede på højde med begge direktiver 
og er endda mere vidtgående med hensyn til personlige 
værnemidler. 
Direktiv 90/270/EØF om skærmterminaler medfører generelt 
betydelige ændringer for de spanske arbejdstagere. 
Direktiv 90/394/EØF og 90/679/EØF om udsættelse for 
kræftfremkaldende stoffer og biologiske agenser - og 
herunder især det sidste - vil medføre øget forebyggelse 
og beskyttelse, idet der hermed foretages en samling af 
forskrifter, en fastlæggelse af aktions- og grænseværdier 
samt af relevante foranstaltninger, der er ensbetydende 
med en større overskuelighed i den spanske lovgivning på 
disse områder. 
19.2 I henhold til de gældende bestemmelser har arbejdstagernes 
repræsentanter (virksomhedsnævn og 
arbejdstagerrepræsentanter) visse beføjelser på områderne 
tilsyn med, overvågning af og kontrol med foranstaltninger 
til forebyggelse og sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen. 
I henhold til Arbejdstager loven er det således virksomheds­
nævnenes opgave at overvåge og føre kontrol med de gældende 
bestemmelser på området arbejdstagernes sundhed samt forhold 
vedrørende sikkerhed og sundhed under gennemførelse af 
arbejdet i virksomheden og, i påkommende tilfælde, at tage 
retlige skridt i forhold til arbejdsgiveren og de kompetente 
organer eller domstole. 
I henhold til artikel 10, stk. 6 i Lov om Lovovertrædelser og 
Sanktioner i Arbejdsmarkedsan Iiggender er det en alvorlig 
forseelse "ikke at oprette virksomhedsinterne organer på 
området sikkerhed og sundhed eller at tilsidesætte disse 
organers og arbejdstagernes rettigheder på områderne 
sikkerhed og sundhed." En sådan forseelse medfører bødestraf 
på forslag af Tilsynet med Arbejde og Social Sikring med 
forbehold af den kompetence til at idømme sanktioner, som 
sundhedsmyndighederne er i besiddelse af. 
Arbejdstagerrepræsentanter, der er medlemmer af sikkerheds-
og sundhedsudvalgene på arbejdspladserne, har i henhold til 
Den Almindelige Forordning om Sikkerhed og Sundhed på 
Arbejdspladsen fra 1971 bl.a. til opgave at samarbej de med 
arbejdsgiverne og foreslå disse iværksættelse af præventive 
foranstaltninger. 
På det individuelle niveau har arbejdstageren over for 
arbejdsgiveren ikke kun en subjektiv ret til beskyttelse-, i 
henhold til loven er arbejdstageren ligeledes kontraktligt 
forpligtet til på sit arbejde at "respektere lovgivning og 
bestemmelser på sikkerheds- og sundhedsområdet (artikel 19, 
stk. 2 i Arbejdstager loven) og at følge den undervisning, som 
arbejdsgiveren tilbyder (artikel 19, stk. 4 i 
Arbejdstager loven). 
På dette område foreligger der endelig også et Udkast til Lov 
om Sundhed på Arbejdspladsen, med hvilket formålet er at 
- 277 -
fastlægge, hvilke foranstaltninger parterne i 
ansættelsesforhold skal iværksætte for at forbedre 
arbejdsforholdene og forebygge risici, der er 
sundhedsskadelige for arbejdstagerne. 
I henhold til afsnit V i det nævnte udkast til lov, 
"Deltagelse og Repræsentation", skal "arbejdstagerne have 
ret til medindflydelse i anliggender vedrørende 
sundhedsbeskyttelse på arbejdspladsen via disses 
repræsentanter og de særlige, interne organer, som er 
omhandlet under dette afsnit." 
Det fastlægges endvidere heri, at det i overensstemmelse med 
Arbejdstager loven og Den Organiske Lov om Fagforeningsfrihed 
påhviler arbejdstagernes repræsentationsorganer at overvåge 
og føre kontrol med gennemførelsen af lovgivning og 
bestemmelser på områderne sikkerhed, sundhed og 
arbejdsforhold og i påkommende tilfælde - i deres egenskab af 
repræsentative organer - at tage passende retlige skridt i 
forhold til den pågældende virksomhed og de kompetente 
organer og domstole." 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. I henhold til artikel 6 og 7 i Arbejdstager loven er den 
lovbefalede minimumsalder for adgang til at udføre 
erhvervsarbejde 16 år med undtagelse af medvirken af børn og 
unge under 16 år i offentligt tilgængelige forestillinger, 
hvortil der skal gives tilladelse af den kompetente myndighed 
i arbeJdsmarkedsanIiggender; der skal foreligge en skriftlig 
tilladelse til de enkelte former for optræden, som kun 
udstedes, hvis der ikke foreligger fare for helbredet eller 
hindringer for uddannelse og den personlige udvikling. 
21. I henhold til artikel 27, stk. 1 i Arbejdstager loven 
fastsætter regeringen årligt en mindsteløn. 
I overensstemmelse med Kongeligt Dekret nr. 8 af 11. januar 
1991 er mindstelønnen for arbejdstagere under 18 år 1.172 
pta. pr. dag eller 35.160 pta. pr. måned. For arbejdstagere 
over 18 år er mindstelønnen 1.775 pta. pr. dag eller 53.250 
pta. pr. måned. 
Denne mindsteløn kan imidlertid være højere for visse former 
for beskæftigelse, afhængigt af de kollektive 
overenskomster. 
22. I henhold til artikel 6, stk. 2 i Arbejdstager loven må 
arbejdstagere under 18 år hverken udføre natarbejde og 
aktiviteter eller have Job, som de offentlige myndigheder har 
erklæret for usunde, belastende, skadelige og farlige for 
helbredet og uforenelige med uddannelse og den personlige 
udvikling. 
- 278 -
I henhold til artikel 6, stk. 3 i den nævnte lov må 
arbejdstagere under 18 år ikke have ekstrajob. 
Ved overtrædelse af denne lovgivning pådrager man sig 
administrativt ansvar, og i henhold til artikel 8, stk. 4 i 
Lov om Lovovertrædelser og Sanktioner i 
Arbejdsmarkedsan Iiggender er det en meget grov forseelse at 
tilsidesætte lovgivningen om mindreårige arbejdstagere. 
Hvad angår arbejdskontraktens varighed, foretages der i den 
spanske lovgivning ingen skelnen mellem mindreårige og andre 
arbejdstagere, og alle arbejdstagere kan således indgå 
kontrakter på ubestemt tid eller midlertidige kontrakter. 
Der findes imidlertid en form for midlertidig kontrakt, som 
er specielt beregnet på unge: en praktik- og uddanne Iseskon-
trakt, som er godkendt ved Kongeligt Dekret nr. 1992 af 31. 
oktober 1984, og med hvilken formålet er, at man skal 
varetage et arbejde samtidigt med, at man gennemgår en 
uddannelse. 
Praktikkontrakten kan indgås af unge, som har gennemført den 
pågældende kval ifikationsgi vende uddannelse, i op til fire år 
efter at denne uddannelse er afsluttet. 
Uddanne Iseskontrakten kan indgås af unge arbejdsløse på 
mellem 16 og 20 år; for handicappede findes der ingen øvre 
aldersgrænse. 
23. I den Nationale Plan for Uddannelse og Faglig Integrering 
indgår der følgende programmer for unge: 
1.- Garant i program til uddannelsesstøtte for unge, der 
ansættes med henblik på uddannelse. 
2.- Beskæftigelsesfremmende erhvervsuddanne Isesprogram for 
arbejdsløse under 25 år. 
3.- Uddannelsesprogram med praktikophold for unge under 25, 
der deltager i beskæftigelsesfremmende 
erhvervsuddanne Iseskurser. 
4.- Ti Ilægsuddannelsesprogram for unge under 16 år. 
5.- Uddannelsesprogram med praktikophold for unge på 
videregående erhvervsuddannelsestrin, på 
erhvervsuddannelser på forsøgsbasis og fra 
universiteterne. 
6.- Beskæftigelsesfremmende erhvervsuddanne Isesprogram 
under aftjening af værnepligt. 
PROGRAMMER FOR ÆLDRE 
24. Når de spanske arbejdstagere når pensionsalderen, har de 
inden for den offentlige socialsikring ret ti I en livslang og 
ufortabelig alderspension. 
Modtagere af denne form for ydelse er arbejdstagere, der 
opfylder betingelserne med hensyn til alder, minimums­
periode for indbetaling til pension og begivenhedens 
- 279 -
indtræden, og som er tilknyttet en af de eksisterende 
ordninger under den spanske socialsikring, og som arbejder 
aktivt eller befinder sig i en lignende situation, selvom Lov 
nr. 26 af 31. Juli 1985 også åbner mulighed for at opnå 
alderspension på et tidspunkt, hvor man har indstillet sine 
arbejdsakt iviteter. 
Generelt kræves det, at man er fyldt 65 for at kunne få 
adgang til alderspension, at man er erhvervsaktiv eller - i 
visse tilfælde - befinder sig i en lignende situation. 
Der skal have været foretaget indbetalinger til pension i 
mindst 15 år, og heraf skal der i to af de seneste otte år 
umiddelbart inden pensionsdatoen have været foretaget 
sådanne indbetaI inger. 
Arbejdstagerne kan ligeledes inden for de frivillige 
ti Ilægspensionsordninger få adgang til et pensionstillæg til 
ordningen under socialsikringen; disse ti Ilægsordninger er 
især omhandlet i de kollektive overenskomster, og 
tilslutning hertil sker gennem frivillige og gensidige 
pensions ordninger. 
Disse tillægspensioner er meget udbredte i visse sektorer i 
Spanien. 
Det skal endelig nævnes, at der siden 1987 har eksisteret 
særlige pensionsplaner og -fonde, som alt efter de 
ansvarlige og deltagerne antager tre forskellige former: 
- ordning baseret på beskæftigelse; 
- ordning baseret på medlemsskab; 
individuel ordning. 
25. Den særlige ordning i forbindelse med den sociale sikring 
omfatter, som det allerede er blevet nævnt under afsnit 10., 
"Social Sikring", udbetalinger af alderspensioner - som ikke 
forudsætter forudgående indbetalinger til pension - med 
henblik på at garantere alle gamle borgere, der har behov 
herfor, minimumsyde I ser - også selv når de aldrig har 
foretaget indbetalinger til pensionsordninger eller ikke i en 
tilstrækkelig lang periode ti I at opnå normale ydelser; denne 
gruppe af borgere har endvidere ret til at modtage ydelser i 
forbindelse med udgifter til læge, hospital og medicin og 
sociale tjenesteydelser, hvorigennem de sikres generelt i 
behovss i tuat ioner. 
Lov nr. 26 af 20 december 1990 med hvilken der fastlægges 
bestemmelser om socialsikringsydelser, der ikke forudsætter 
forudgående indbetalinger, udgør en videreudvikling af 
hovedprincippet i artikel 41 i den spanske forfatning, i 
henhold til hvilken det offentlige pålægges at "opretholde en 
offentlig socialsikring for alle borgere". De eneste 
forudsætninger for at kunne modtage denne form for 
alderspension er, at: "man er bosiddende på nationalt område 
og ikke har tilstrækkelige midler, og at man er fyldt 65 
år". Der findes en form for ydelse, og denne fastsættes i 
forbindelse med udarbejdelsen af statsbudgettet. 
- 280 -
Hvad angår social bistand eller sociale tjenesteydelser, ydes 
der i henhold til socialsikringsordningen bistand til 
alderspension ister på følgende områder: 
- plejehjem; 
- centre og klubber for ældre; 
- hjemmehjælp; 
- ældreferie; 
- kurophold for ældre. 
HANDICAPPEDE 
26.1 Hvad angår den faglige integrering af handicappede søger man 
for det første at fremme ansættelsen på ubestemt tid af 
arbejdsløse handicappede gennem tilskud på 500.000 pta. til 
virksomhederne og en reduktion af alle arbejdsgiverbidrag til 
sociaI sikr ingen på 70%, hvis arbejdstageren er under 45 år og 
på 90%, hvis denne er ældre. 
De nævnte fordele kan knyttes sammen med hjælp til 
handicaptilpasning af arbejdspladser. 
Uddanne Iseskontrakten, som kombinerer praktisk arbejde med 
den til dette arbejde nødvendige uddannelse, kan i 
almindelighed indgås med unge mellem 16 og 20 år; er der tale 
om en arbejdsløs, der er handicappet, er der ingen 
a I dersbegrænsni nger 
Programmet til erhvervsmæssig integrering af handicappede i 
særlige beskæftigeisescentre gennemføres ved hjælp af to 
forskellige former for foranstaltninger: en type, der er med 
til at iværksætte nyskabende beskæftigeIsesfremmeprojekter 
gennem tilskud til teknisk bistand, til medfinansiering af 
renter på lån og til investeringer; og en anden type, der er 
beregnet til opretholdelse af arbejdspladser via tilskud til 
lønomkostninger og til arbejdstagerbidrag til 
socialsikr ingen. 
De handicappedes selvstændige arbejde fremmes gennem 
del tilskud til renter på lån og tilskud på op til 400.000 
pta. til investering i fast kapital. 
På erhvervsuddannelsesområdet indgår der i den Nationale Plan 
for Uddannelse og Faglig Integrering et beskæftigel­
sesfremmende erhvervsuddanne Isesprogram for handicappede 
arbejdsløse, der har til formål at fremme integreringen af 
disse på det almindelige arbejdsmarked. 
I det nationale, sociale organ INSERSO's regi findes der 
ligeledes yderligere en række foranstaltninger på følgende 
områder : 
- beskæftigelsesfremmende foranstaltninger i centre, som 
bl.a. har til formål at varetage erhvervsvejledning med 
- 281 -
henblik på at fastslå, hvilke former for arbejde, der 
bedst kan udføres med de forskellige former for handicap; 
beskæftigelsesfremmende erhvervsuddannelse organiseret og 
finansieret af INSERSO, som finder sted i 
genoptræningscentre for fysisk handicappede, hvoraf ét 
indgår i Hel ios-programmets fællesskabsnet for centre af 
denne art, hvorimellem der foretages udveksling af 
erfaringer vedrørende faglig revalidering; 
ansættelse i beskæft i gelsescentre, som har til formål at 
sikre en faglig og social kvalificering af personer med et 
meget betydeligt handicap, som gør, at de hverken 
midlertidigt eller på ubestemt tid kan integreres i 
særlige produktionscentre eller i almindelige 
virksomheder; et af disse er ligeledes tilknyttet Hel i os-
programmet ; 
herudover administrerer INSERSO i forbindei se med 
beskæftigelse for handicappede det såkaldte 
BeskæftigeIsescenterregister over private ikke-
udbyttegivende virksomheder, hvori der sker en re­
gistrering af de virksomheder, som arbejder med beskæfti­
gelsesterapi og med personlig og social tilpasning af 
handicappede, når disse - på grund af et handicap - ikke 
kan integreres i en virksomhed eller i et særligt 
produkt ionscenter. 
26.2 Hvad angår den sociale integrering af de handicappede, er man 
i færd med at vedtage forskellige foranstaltninger i 
forbindelse med områder som f.eks.: 
- ergonomi: ved hjælp af tilskud til arbejdsgivere, som 
tilpasser arbejdspladsen ti I de handicappedes behov; 
- adgang og mobilitet: gennem fjernelse af arkitektoniske 
forhindringer og tilskud til køb af transportmidler og 
tilpasning af disse, således at de kan anvendes af 
handicappede. 
Hvad angår boliger til handicappede, har bestemmelserne 
vedrørende socialt boligbyggeri i et stykke tid omfattet en 
andel på 3% til gruppen af handicappede. 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
27. Der findes en mængde mekanismer til sikring af de 
rettigheder, der er omhandlet i pagten. 
I henhold til artikel 13 i den Organiske Lov om 
Fagforeningsfrihed kan enhver arbejdstager eller fagforening, 
der finder sine fagforeningsmæssige rettigheder tilsidesat 
af en arbejdsgiver, enhver arbejdsgiversammenslutning eller 
en hvilken som helst person, enhed eller offentlig eller 
privat sammenslutning således få prøvet sine rettigheder ved 
- 282 
den kompetente domsmyndighed gennem en sag til jurisdiktionel 
beskyttelse af de grundlæggende personlige rettigheder. 
I henhold til Lov om Arbejdsmarkedsan Iiggender påhviler det 
de forskellige arbejdsmarkedsretsorganer at behandle de 
sager, der fremføres på arbejdsmarkedsområdet - både i sager 
vedrørende enkeltpersoner og kollektiver; personer, som er i 
besiddelse af alle deres borgerlige rettigheder og 
fagforeninger og arbejdsgiverorganisationer har alle i 
henhold til den nævnte lov kompetence og adkomst til at 
fremføre sager, til at møde for retten og forsvare 
rettigheder og legitime interesser med henblik på at sikre 
deres økonomiske og arbejdsmarkedsmæssige interesser. 
På det administrative plan omhandler Lov nr. 8 af 1988 
lovovertrædelser og sanktioner på arbejdsmarkedsområdet, som 
hører ind under Arbejds- og Socialsikringsti I synet, som 
gennem sit rutinemæssige arbejde eller på baggrund af an­
meldelser dækker den samlede lovgivning vedrørende 
arbejdsmarkedet, beskæftigelse, social sikring, 
arbejdskraftens bevægelighed, sikkerhed og sundhed på 
arbejdspladsen osv. De lovovertrædelser, der afsløres, sank­
tioneres af den kompetente administrative myndighed på 
forslag af Arbejds- og Socialsikringsti I synet. 
Ud over disse almindelige former for retlige og 
administrative klågegange giver tilsidesættelser af 
rettigheder, der er omhandlet i forfatningen, adgang til 
anvendelse af forfatningsmæssige mekanismer til sikring af 
rettigheder: klager over og forespørgsler om 
forfatningsstridighed over for Forfatningsdomstolen i 
forbindelse med lovmæssige bestemmelser; særlige in­
dividuelle klager for Forfatningsdomstolen ved faktiske 
lovovertrædelser; sagsanlæg vedrørende jurisdiktionel 
beskyttelse af en persons grundlæggende rettigheder, som 
omfatter summariske og præferentielle sager ved de 
almindelige domstole, klageappel over for ombudsmanden i 
tilfælde, hvor det offentlige tilsidesætter borgernes 
rett igheder osv. 
Det skal ligeledes fremhæves, at de i pagten omhandlede 
rettigheder finder anvendelse i Spanien gennem de kollektive 
overenskomster, der i henhold til artikel 37 i den spanske 
forfatning er bindende: "loven sikrer retten til o-
verenskomstforhand Iinger, samt at disse er bindende". 
I henhold til artikel 82, stk. 3 i Arbejdstager loven er 
"kollektive overens komster, der opnås i henhold til denne 
lov, bindende for alle arbejdsgivere og arbejdstagere, som 
er omfattet heraf i hele overenskomsternes løbetid; i henhold 
til artikel 3 i denne lov udgør de kollektive overenskomster 
grundlaget for arbejdsforholdene. 
Hvad angår internationale traktater, hedder det i artikel 96 
i den spanske forfatning:"at gyldige internationale 
traktater, der er blevet offenliggjort i Spanien, indgår i de 
nationale bestemmelser". 
- 283 
Følgelig garanteres de rettigheder, der omhandles i pagten, 
også i Spanien i kraft af internationalt ratificerede 
overenskomster, der er blevet offentliggjort i Spanien. 
Nedenfor anføres derfor følgende ILO-aftaler, som er blevet 
ratificeret af Spanien, og som derfor indgår i de nationale 
bestemmelser: 
1.- Socialpolitik: 
- Konvention nr. 117 om socialpolitik (grundlæggende 
normer og mål), 1962. 
2.- Fri bevægelighed: 
- Konvention nr. 97 om vandrende arbejdstagere 
(revlderet), 1949. 
- Konvention nr. 157 om etablering af et 
internationalt system til beskyttelse af rettigheder 
i forbindelse med social sikring. 
3.- Beskæft i gel se og løn: 
- Konvention nr. 122 om beskæftigelsespolitik, 1964. 
- Konvention nr. 88 om oprettelse af 
beskæftigelsesfremmende organ, 1948. 
- Konvention nr. 131 om fastsættelse af 
mindste lønninger, 1970. 
- Konvention nr. 95 om beskyttelse af lønninger, 1944. 
4.- Forbedring af leve- og arbejdsvilkår: 
- Konvention nr. 1 og 30 om antal arbejdstimer i 
industrien og indenfor handels- og kontorbranchen, 
1919 og 1930. 
- Konvention nr. 132 om årlig ferie med løn 
(revideret), 1970. 
5.- Social beskyttelse: 
- Konvention nr. 102 om minimumsnormer for social 
sikring, 1952. 
6.- Foreningsfrihed eller frie overenskomstforhandlinger: 
- Konvention nr. 18 om fagforeningsfrihed og 
beskyttelse af retten til at organisere sig, 1948. 
- Konvention nr. 98 om retten til at organisere sig og 
gennemføre ko 11ekt i ve overenskomst forhand I i nger, 
1949. 
- Konvention nr. 135 om beskyttelse og særlige 
foranstaltninger for virksomhedernes 
arbejdstagerrepræsentanter, 1971. 
- Konvention nr. 154 om kollektive 
overenskomstforhandlinger, 1981. 
- 284 
7.-ErhvervsuddanneI se : 
- Konvention nr. 142 om erhvervsvejledning og 
erhvervsuddannelse i forbindelse med anvendelsen af 
menneskelige ressourcer, 1975. 
8.- Ligebehandling af mænd og kvinder: 
- Konvention nr. 156 om lige muligheder for og 
ligebehandling af mandlige og kvindelige 
arbejdstagere: arbejdstagere med forpligtelser over 
for familie. 
- Konvention nr. 111 om diskrimination ved ansættelse 
og beskæftigelse, 1958. 
- Konvention nr. 103 om beskyttelse ved moderskab 
(revideret), 1952. 
9.- Informering og høring 
medindflydelse for disse: af arbejdstagerne samt 
- Konvention nr. 144 om trepartskonsultationer 
(internationale normer for arbejdsmarkedsområdet), 
1976. 
10.- Beskyttelse af sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen: 
- Konvention nr. 155 om arbejdstagernes sikkerhed og 
sundhed, 1981. 
11.- Beskyttelse af børn og unge: 
- Konvention nr. 138 om minimumsalderen for 
arbejdstagere, 1973. 
12.- Handicappede: 
- Konvention nr. 159 om omskoling til erhverv og 
beskæftigelse (handicappede), 1983. 
13.- Gennemførelse af pagten: 
- Konvention nr. 81 om arbejdstilsyn, 1947. 
Til slut skal nævnes Den Europæiske Socialpagt vedtaget af 
Europarådet, som blev ratificeret af Spanien ved hjælp af det 
såkaldte Rat ifikations instrument den 29. april 1980, og 
hvorigennem man uden diskriminering sikrer følgende 
grundlæggende rettigheder: 
retten t i I et arbejde 
retten til ens arbejdsbetingelser 
retten til sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen 
retten ti I en rimelig løn 
retten til faglig organisering 
retten til kollektive overenskomstforhandlinger 
retten til erhvervsvejledning og erhvervsuddannelse 
børns og unges ret til beskyttelse på arbejdsmarkedet 
arbejdstagernes ret til beskyttelse 
retten til social sikring 
- 285 -
retten til social bistand og til at modtage lægebehandling 
retten til at nyde godt af sociale serviceydelser 
fysisk eller mentalt handicappede personers ret til 
erhvervsuddannelse og ti I faglig og social integrering 
retten til at udøve et erhverv på de andre kontraherende 
parters landområde 
retten til beskyttelse og bistand for vandrende 
arbejdstagere og disses familier. 
BILAG I 
SPØRGESKEMA TIL MEDLEMSSTATERNE VEDRØRENDE 
RAPPORTEN OM GENNEMFØRELSE AF FÆLLESSKABSPAGTEN 
OM DE GRUNDLÆGGENDE ARBEJDSMÆSSIGE OG SOCIALE RETTIGHEDER 
/ henhold til stk. 29 i Pagten "udarbejder Kommissionen 
hvert år I sidste kvartal en rapport om med Iemsstaternes 
og Det Europæiske Fæl I esskabs gennemførelse af Pagten". 
- 288 -
FRI BEVÆGELIGHED 
Findes der ud over de begrænsninger, som retfærdiggøres af hensynet 
til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offent­
lige sundhed nogen hindringer for, at enhver arbejdstager fra Det 
Europæiske Fællesskab kan benytte sig af retten fri bevægelighed? 
2. Er der taget nye initiativer med henblik på at sikre opholdsret for 
arbejdstagere, der, idet de benytter sig af deres ret til fri 
bevægelighed, har et arbejde uanset arbejdets art? 
Er der noget til hinder for, at en arbejdstager, som har benyttet 
sig af sin ret til fri bevægelighed, kan beklæde en hvilken som 
helst stilling eller udøve et hvilket som helst erhverv på samme 
vilkår som indenlandske statsborgere? 
Er der taget nye initiativer med henblik på at fremme dels den frie 
bevægelighed og ligebehandling i forbindelse med enhver form for 
arbejde, profession eller erhverv, dels den sociale tryghed 
3. Hvilke foranstaltninger er truffet med henblik på: 
- at fremme familiesammenføringen 
- at fremme anerkendelsen af eksamensbeviser eller tilsvarende fag­
lige kvalifikationer, som er opnået i en anden medlemsstat 
- at forbedre arbejds- og levevilkårene for grænsearbejdere. 
BESKÆFTIGELSE OG LØN 
4. Findes der ud over bestemmelserne for de enkelte erhverv særlige 
bestemmelser, der forbyder visse persongrupper frit erhvervsvalg og 
fri erhvervsudøvelse? 
Findes der bestemmelser fastsat ved lov eller overenskomst, prak­
sis eller retsafgørelser, som sikrer arbejdstagerne en rimelig 
løn? 
Findes der en rimelig referenceløn for de arbejdstagere, som er 
ansat på andre arbejdsvilkår end en tidsubegrænset fuldtidsar-
bejdskontrakt? 
Sikrer de nationale bestemmelser på området en arbejdstager de 
fornødne midler til sit eget og familiens underhold i tilfælde af 
indeholdelse af, udlæg i eller overdragelse af løn? 
Under hvilke omstændigheder kan en person gratis benytte sig af den 
offentlige arbejdsformidling? 
- 289 -
FORBEDRING AF LEVE- OG ARBEJDSVILKÅRENE 
Giv en kortfattet beskrivelse af de foranstaltninger, som er 
truffet på områderne: 
- varighed og tilrettelæggelse af arbejdstiden 
- andre arbejdskontrakter end dem, der vedrører tidsubegrænset 
fuldt idsarbejde 
- procedurer i forbindelse med kollektive afskedigelser og konkurs 
Har alle arbejdstagere fra Fællesskabet ret til årlig ferie med løn 
og en ugentlig hvileperiode? 
Er den årlige ferie og den ugentlige hvileperiode fastsat ved lov 
eller ved kollektiv overenskomst? 
Var ighed? 
Betingelser for tilkendelse af ferie/hvileperioder? 
Hvordan er lønmodtagernes arbejdsvilkår fastsat? 
Er et skriftligt dokument nødvendigt? 
Er de fastsat ved lov? 
Er de fastsat ved kollektiv overenskomst? 
Er de fastsat i en arbejdskontrakt? 
Findes der undtagelser? 
SOCIAL TRYGHED 
10. - Hvordan organiseres arbejdstagernes sociale tryghed, således at 
de sikres tilstrækkelige sociale sikringsydelser? 
På hvilket grundlag og efter hvilke kriterier? 
- Findes der et generelt socialt sikringssystem? 
For hvilke personkategorier? 
- Hvilke bestemmelser gør det muligt at sikre personer, der er 
udelukket fra arbejdsmarkedet, og som ikke råder over midler til 
livets opretholdelse, en minimums indkomst og passende sociale 
ydelser? 
ORGANISATIONSRETTEN OG RETTEN TIL KOLLEKTIVE FORHANDLINGER 
11. - Er der noget til hinder for, at arbejdsgivere og arbejdstagere i 
Det Europæiske Fællesskab kan oprette erhvervsorganisationer 
eller fagforeninger? 
- Har en arbejdsgiver eller en arbejdstager ret til at indmelde sig 
eller ikke at indmelde sig i disse organisationer, uden at det 
kommer den pågældende til skade? 
- 290 -
12. Hvilke retningslinjer findes der for overenskomstforhandlinger og 
for indgåelse af kollektive overenskomster? 
Er der noget til hinder for, at arbejdsgiverne eller arbejdsgiver-
og arbejdstagerorganisationerne kan forhandle og indgå kollektive 
overenskomster? 
13. - Hvilke regler findes der for udøvelse af strejkeretten? 
- Hvilke foranstaltninger favoriserer forligs-, mæglings- og vold­
giftsprocedurer med henblik på at løse arbejdskonflikter? 
14. - Hvilken ordning i forbindelse med strejkeretten gælder generelt 
for tjenestemænd og i særdeleshed for politiet og de væbnede 
styrker? 
ERHVERVSUDDANNELSE 
15. - Hvilke bestemmelser gælder for adgang til erhvervsuddannelse? 
- Er der truffet nye initiativer med henblik på at mindske eller 
fjerne forskelsbehandling baseret på nationalitet i forbindelse 
med adgang til enhver form for erhvervsuddannelse? 
- Findes der tilbud om efter- og videreuddannelse, som gør det 
muligt for al le at omskole sig? 
Fremsættes disse tilbud af de offentlige myndigheder, virksom­
hederne eller arbejdsmarkedets parter? 
LIGESTILLING AF MÆND OG KVINDER 
16. - Hvordan gennemføres og sikres der ligebehandling af mænd og 
kvinder? 
- Hvilke initiativer er der truffet med henblik på at intensivere 
foranstaltningerne til fordel for ligebehandling af mænd og 
kvinder? 
- Findes der foranstaltninger, som gør det muligt for mænd og 
kvinder at forene deres arbejds- og familiemæssige forplig­
telser? 
INFORMATION OG HØRING AF ARBEJDSTAGERNE SAMT DISSES MEDBESTEMMELSESRET 
17. Findes der et system, som muliggør information og høring af 
arbejdstagerne og disses medbestemmelsesret, navnlig i virksom­
heder, som har bedrifter i flere medlemsstater? 
- 291 -
18. - Hvilke bestemmelser eller hvilken praksis gælder der for infor­
mation og høring af arbejdstagerne samt for disses medbestem­
melsesret? 
- Hvilke tilfælde er navnlig omhandlet af disse bestemmelser? 
- Informeres og høres arbejdstagerne, og har de medbestemmelsesret 
i det mindste i tilfælde af: 
- teknologiske ændringer i virksomhederne 
- omstrukturering af virksomhederne 
- kollektive afskedigelser 
- at arbejdstagere, navnlig grænsearbejdere, berøres af den 
ansættelsespolitik, der føres i virksomheden, hvor de er ansat. 
BESKYTTELSE AF SUNDHEDEN OG SIKKERHEDEN PA ARBEJDSPLADSEN 
19. - På hvilke områder eller inden for hvilke sektorer er fælles­
skabsdirektivernes bestemmelser mere favorable end de bestem­
melser, der på nuværende tidspunkt er gældende i Danmark? 
- Kan arbejdstagerne i forbindelse med sundhed og sikkerhed deltage 
i beslutningsprocessen, og hvilke bestemmelser findes der for 
denne deltagelse? 
BESKYTTELSE AF BØRN OG UNGE 
20. Hvad er den i lovgivningen fastsatte minimumsalder for adgang til 
beskæft igelse? 
21. Findes der specifikke bestemmelser for aflønning af unge? 
Gør rede for de vigtigste bestemmelser. 
22. Findes der specifikke bestemmelser vedrørende unges arbejdstid, 
natarbejde, erhvervsuddannelse? 
23. Får unge efter afsluttet obligatorisk skolegang en grundlæggende 
erhvervsuddannelse, således at de kan tilpasse sig kravene i 
forbindelse med deres fremtidige arbejdsliv? 
- 292 -
ÆLDRE 
24. Hvilke bestemmelser sikrer, at enhver arbejdstager i Det Europæiske 
Fællesskab ved afslutningen af det erhvervsaktive liv modtager 
midler, der sikrer vedkommende en rimelig levestandard? 
25. Findes der et beskyttelsessystem, der gør det muligt for alle, som 
har nået pensionsalderen, men som ikke har ret t i I pension, at mod­
tage tilstrækkelige midler og/eller læge- og socialhjælp, som er 
tilpasset de pågældendes behov? 
Gør rede for de vigtigste bestemmelser. 
HANDICAPPEDE 
26. Hvilke konkrete foranstaltinger er der truffet med henblik på at 
sikre faglig og social integrering af handicappede? 
GENNEMFØRELSE AF PAGTEN 
27. Hvordan sikres de grundlæggende arbejdsmæssige og sociale rettig­
heder, som er opstillet i Pagten? 
BILAG II 
Initiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
THE LABOUR MARKET 
Employment in Europe' report 
'Observatory' and documentation 
system on employment 
NEC Network of Bnploy. Co­
ordinators 
- MISEP - Mitual Inform. System on 
Bnploy. Policies 
- SYSDEM 
European System of Do cum. on 
Employment 
Action programnes on employment 
creation for specific target groups 
- ERGO 
Action Programme for the long-term 
unemployment 
- LEDA 
Local Employ. Develop. Act. Progr. 
- SPEC 
Support Progr. for Employ. Creation 
- ELISE 
European Info. Network on local 
Employ. Initiative 
Monitoring and evaluation of the 
activities of the European Social 
Fund 
- Annual Report 
Revision of Part II of Regulation 
1612/68 on the clearance of vacancies 
and applications for employment and 
the related procedural decisions 
(SEDX) 
(legal basis: Art. 49) Every year a Report: 
June 1990, July 1991, 
1st meeting 6 April 
1990 
launched in 1982 
launched 
1989 in October 
three year programme 
1989-1991 
launched in 1986; at 
present third phase 
(1990-1993) 
scheduled for 3 yrs (at 
the request of the EP) 
from 1990-1992 
set up in January 1985 
scheduled for Dec. 
Adopted by the CCM 
5.9.1991 - OCM (91) 316 
final under discussion 
Ini tiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
EMPLOHÆNT AND RBfUERATICN 
Opinion on the introduction of an 
equitable wage by the Member States 
Directive on contracts and employ­
ment relationships other than full-
time open-ended contracts (atypical 
work; 3 proposals) 
- Working condit. 
(legal basis: Art. 100) 
distortions of competition 
(legal basis: Art. 100A) 
health and safety 
(legal basis: Art. 118A) Adoption by Commission 
is scheduled for 
December 
CCM( 90)228/1 
29.6.90 OJ 
8.9.1190 final of 
C 224, 
Proposal OCM(90)228/II 
final of 29.6.90 OJ C 
224, 8.9.1990. Anended 
proposal : OQm(90)533/I 
final OJ C 305, 
5.12.1990 
Proposal CCM(90)228/II 
final of 29.6.90 OJ C 
224, 8.9.1990 Opinion OJ C 332, 
31.12.1990 
Opinion OJ C 332, 
31.12.1990 
ppinion OJ 
31.12.1990 C 332, Opinion OJ C 324, 
24.12.1990 (rejects 
the legal basis 
chosen by the OCM. ) 
Opinion: 
reading OJ 
26.11.1990 first 
C 295, 
Opinion: first 
reading : OJ C 295, 
26.11.1990 second 
reading : given in 
May 1991 under discussion 
under discussion 
Final adoption on 25 
June 1991 
Initiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Counc i 1 
IMPROVEMENT OF LIVING AND W»KING 
ODNDITICNS 
Directive for the adaptation, of 
working time (118A) 
Council Directive on the introduction 
of a form to serve as proof of an 
employment contract or relationship 
(100)" 
Revision of the Council Directive of 
17 February 1975 (75/129/EEC) on the 
approximation of the Member States 
pertaining collective redundancies 
Memorandum on the social integration 
of migrants from non-member countries Proposal: OCM(90)317 
final of 5.12.90, OJ C 
254 9.10.1990 
Amended proposal : 
(XM(91) 130 final of 
23.4.1991 
Proposal: OCM (90) 563 
final of 8.1.91, OJ C 
24, 31.1.1991 
Adopted by the COM on 
18.9.1991 
Adopted by the OCM in 
Sept. 1990 (SEC (90) 
1813 final) Opinion OJ 
8.3.1991 C 60, 
Opinion: given 
April 1991 in Opinion : first 
reading OJ C 72, 
18.03.1991 
Opinion given 
July 1991 in under discussion 
Final adoption by 
Counc i 1 on 
14.10.1991, OJ L 288 
of 18.10.1991 
Ini tiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Counci 1 
FREEDCM OF XCNBÆNT 
Revision of Commission Regulation 
(EEC) No 1251/70 of 29.6.1970 on the 
right of workers to remain on the 
territory of a Member State after 
having been employed in that State 
Proposal for a regulation extending 
Council Regulation (EEC) N° 1408/71 
on the application of social security 
schemes to employed persons, to 
selfemployed persons and to members 
of their families moving within the 
Ccirmunity and Council Regulation 
(EEC) N° 574/72 (laying down the 
procedure for implementing Regulation 
N° 1408/71 ) to all insured persons 
(51 & 235) 
Proposal for a Community instrument 
on working conditions applicable to 
workers from another State performing 
work in the host country in the 
framework of the freedom to provide 
services, especially on behalf of a 
subcontracting undertaking (Art. 57 
& 66) 
Proposal for a Community instrument 
on the introduction of a labour 
clause into public contracts 
Comninication on supplementary social 
security schemes Depends on the adoption 
of the revision of part 
I of Regulation 1612/68 
To be adopted by the 
OCM in Dec.1991 
OCM (91) final 
August 1991; of 1 
The subject of this 
instrument is dealted 
within the above 
proposal 
Commnication SEC (91) 
1332 final of 22.7.91 18.9.1991 1st 
meeting study group 
under discussion under discussion 
Discussion started 
Initiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
SOCIAL PKOIBCTICN 
Recommendation on social protection: 
convergence of objectives 
Recommandation on common criteria 
concerning sufficient resources and 
social assistance in the social 
protection systems 
FREELXM CF ASSOCIATION AND CCLLBCTIYE 
BARGAINING 
Communication on the role of the 
social partners in collective 
bargaining 
INFGRtfOTCN, 
PARTICIPATICN OCNSULTATICN Am 
European "V^forks Council 
of Recommandation 
equitysharing and 
participation by workers the Counc i 1 
financial Proposal :OCM (91) 
final of 26.6.1991 228 
Proposal : OCM (91) 161 
final of 13.5.91, OJ C 
163, 22.6.1991 
Communication is 
scheduled for Dec. 1991 
Proposal: OCM (90) 581 
final of 25.1.91, OJ C 
39, amended proposal to 
be transmitted to the 
Counc i 1. 
Adopted on 10.7.91 by 
the Commi s s i on ; OCM 
(91) 259 final of 
3.9.91 under discussion 
Opinion 
6.5.1991 OJ C 120, Opinion: 
July 1991 given in 
under discussion under discussion 
Discussion started 
under discussion 
Ini tiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
BQLttL TREAHÆNT FOR NEN AM) W3ÆN 
Directive on the protection 
pregnant women at work of 
3rd Cty programme 
opportunities for women on equal 
Reccmnendation concerning child care 
Recommendation concerning a code of 
good conduct on the protection of 
pregnancy and maternity Proposal: OCM(90) 406 
final of 17.10.90, 
decision: 11.09.90, OJ 
C 281, 9.11.1990. 
Anended proposal : 
OCM(90) 692 final OJ C 
25, 1.2.91 
OCM (90) 449 final, 
6.11.1990 
Proposal: OCM (91) 233 
final of 28.8.1991 
Proposal will be 
presented after the 
adoption of the common 
position concerning the 
protection of pregnant 
women at work Opinion: OJ 
18.2.1991 C 41, 
1st study group 
meeting on 20.9.1991 Opinion: 1st reading 
in Dec. 1990, OJ C 
19, 28.01.1991 
Opinion given in 
November plenary 
session 1991 Adoption of common 
position scheduled 
for Council on Dec 
3, 1991 
Council Resolution 
of 21.5.1991 OJ C 
142, 31.5.1991 
On the agenda of 3rd 
December Council. 
Ini tiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
TOCATICNAL TRAINING 
Proposal for a Comrnnity instrument 
on access to vocational training 
Updating of the 1963 proposal for a 
Council decision on the general 
principles for implementing a common 
vocational policy 
Communication on the rationalization 
and coordination of vocational 
training programnes at Comriinity 
level 
Proposal concerning the joint 
programm for the exchange of young 
workers and youth exchanges early 1992 
spring 1992 
Adopted by OCM the 
21.8.1990 OCM (90) 334 
final 
OCM (90) 467 of 
15.10.90, OJ C 322 of 
21.12.90 Council decision 
adopted the 25.06.91 
Initiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
HEALTH PROIBCTICN AND SAFEIY AT THE 
WORKPLACE 
Proposal for a Council Directive on 
the minimum health and safety 
requirements to encourage improved 
medical assistance on board vessels 
Proposal for a Council directive on 
thé min. health and safety 
requirements for work at temporary or 
mobile work sites (Art. 118A) 
Proposal for a Council directive on 
the minimum requirements to be 
applied in improving the safety and 
health of workers in the drilling 
industries (118A) 
Proposal for a Council Directive on 
the minimum requirements to be 
applied ih improving the safety and 
health of workers in the quarrying 
and open-cast mining industries 
(118A) 
Proposal for a Council Directive on 
the min. safety and health 
requirements for fishing vessels 
(118A) Proposal: OCM(9l) 272 
final OJ C 183, 
27.04.90. 
Anended proposal: 
OCM(9l) 65 final 
OJ C 74,. 20.03.91 
Proposal: OCM(90) 275 
final SYN 279; OJ C 
213, 28.8.90; amended 
proposal: OCM(9l) 117 
final, decision: 9.4.91 
OJ C 112, 27.4.91 
Proposal: OCM(90) 663 
final, 
decision: 19.12.90 OJ C 
32, 7.2.91 
To be adopted by the 
OCM in December 1991 
To be adopted by 
the OCM in December 
1991 Opinion: OJ C 3323, 
21.12.90 
Opinion: 
20.03.91 given on 
Opinion: OJ C 191, 
22.7.91 Opinion: 
reading OJ 
25.2.91, 
reading: 
delivered 
November 
1991 first 
C 48, 
second 
opinion 
in 
plenary 
Opinion, 1st reading 
OJ C 72, 18.3.91 
Opinion: 1st reading 
given in the plenary 
session October 1st, 
91 Corrmon 
adopted on 
1st, 1991 position 
October 
Adoption scheduled 
for the Social 
Affairs Council 
meeting on 3.12.91 
under discussion 
Ini tiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Counc i 1 
Recommendation to the Member States 
on the adoption of a European 
schedule of industrial diseases 
Proposal for a Council Directive on 
the minimum requirements for safety 
and health signs at the workplace 
(118A) 
Proposal for a Council Directive on 
the min. safety and health 
requirements regarding the exposure 
of workers to the risks caused by 
physical agents (118A) 
Proposal for a Council Directive 
amending Directive 83/447/EEC on the 
protection of workers from the risks 
related to exposure to asbestos at 
work (118A) 
Proposal for a Council Directive on 
the minimum safety and health 
requirements for activities in the 
transport sector (118A) 
Council Regulation for the 
establishment of a safety, hygiene 
and health agency (235) Commission recommenda­
tion 90/326/EEC, 
22.5.90, OJ L 160, 
26.6.90 
Proposal: OCM(90) 664[ 
final, decision: 
19.12.90, OJ C 53, 
28.2.91 
To be adopted by the 
OCM in December 1991 Opinion: given 
24 April 1991 on 
Proposal 
final 12 
Anended 
OCM(90) 
6.11.90 : OCM(90) 184 
6.90 
proposal : 
539 final, 
To be adopted by the 
COM in december 1991 
OCM(90) 564 final OJ C 
271, 16.10.91 Opinion: 1st reading 
given in July 1991 
Opinion: OJ 
31.12.90 C 332, Opinion: 1st reading 
OJ C 284, 12.11.90; 
2nd reading: OJ C 
129, 20.5.91 On the agenda of 3rd 
December Council 
Final adoption on 
25.6.91, OJ L 206, 
29.7.91 (91/382/EEC) 
Ini tiative Adoption and progress 
in the Commission Progress 
in the ESC Progress 
in the EP Progress in 
the Council 
PROIBCTICN 
ADOLESCENTS OF CHILDREN AND 
Council Directive on the 
approximation of the laws of the 
Member States on the protection of 
young people (118A) 
THE ELDERLY 
Communication and proposal for 
Decision concerning the elderly 
THE DISABLED 
Proposal for a Council Decision 
establishing a 3rd Community action 
programme for disabled people 
(HELIOS) for the period 1992-1996 
Proposal for a Council Directive on 
the introduction of measures aimed at 
promoting an improvement in the 
travel conditions of workers with 
motor disabilities (118A) To be adopted by the 
OCM in December 1991 
Communication of the 
Commission and proposal 
for a decision 
proposal: OCM(90) 80/1 
final of 24.4.90 
Adopted by the OCM on 
September 2, 1991, 
OCM(9l) 350 fin. of 
23.10.91 
Proposal 
16.3.91 OJ 68, Opinion on the 
decision: OJ C 225, 
10.9.1990 
Opinion: OJ C 191, 
of 22.7.91 Opinion on the 
decision: OJ C 285, 
12.11.90 
jRaporteur 
Î18.9.1991 named on 
1st reading in 
November plenary 
1991 Adopted by the 
Council on 26.11.90 
OJ L 28, 2.2.9t -^"~ 
under discussion 

i :••'.,;' BSN 0254-145? ••'••'' 
I pK©M(91).511 endelig udg. 
DA •.!.,• • • -04 
i 
^talogn^mimèr : CB-CO-91-573-DA.-C 
i ' ISBN 92-77-78563-2 
Kontoret Ur De EuropæiskeFællesskabers OfficiellePublikationer 
L-2985 Lux vir. bourg , ;•