Udtalelse om Kommissionens forslag til Raadets forordning (EF) om foranstaltninger, der skal traeffes over for bestemte erhvervsdrivende, der drager fordel af transaktioner finansieret af EUGFL, Garantisektionen () (94/C 393/16)

Raadet for Den Europaeiske Union besluttede den 14. juli 1994 under henvisning til EOEF-traktatens artikel 43 og 198 at anmode om Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennaevnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til OESU's Sektion for Landbrug og Fiskeri, som udpegede Jean-Paul Bastian til ordfoerer. Sektionen vedtog sin udtalelse den 1. september 1994.

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg vedtog paa sin 318. plenarforsamling af 14. og 15. september 1994, moedet den 14. september 1994, enstemmigt foelgende udtalelse.

RESUMÉ

OESU stiller sig positivt til det forelagte forordningsforslag med forbehold af nedenstaaende aendringer og tilfoejelser.

Paa omraadet bekaempelse af svig, som kraever en »diskret fremgangsmaade« beklager OESU, at et uformelt samarbejde mellem medlemsstaterne ikke er tilstraekkeligt til i vaesentlig grad at mindske omfanget af svig begaaet af erhvervsdrivende.

OESU haaber, at de strammere bestemmelser, Kommissionen nu foreslaar, vil vaere egnet til at bekaempe denne form for svig.

Hovedformaalet med det forelagte forordningsforslag er at forebygge svig via et »varslingssystem« mellem medlemsstaterne, samt at vedtage konkrete foranstaltninger, naar der er udloest alarm. OESU anbefaler navnlig, at medlemsstaterne sammen med de myndigheder, der er ansvarlige for bekaempelse af svig, ivaerksaetter en intensiv forebyggende aktion (f.eks. ved at oege omfanget af fysisk kontrol) for at hindre forsoeg paa svig.

OESU understreger, at systemets effektivitet i vidt omfang vil afhaenge af, om medlemsstaten er indstillet paa at saette hurtigt ind paa at identificere den ikke-paalidelige erhvervsdrivende og videreformidle de relevante informationer om den paagaeldende erhvervsdrivende, saa snart der paa administrativt plan er konstateret en uregelmaessighed, saaledes at de andre medlemsstater kan traeffe forebyggende foranstaltninger.

1. Indledning

1.1. Den overordnede EF-ramme for bekaempelse af svig i relation til EUGFL-Garantisektionen knaesaettes i Raadets forordning (EOEF) nr. 595/91 af 4. marts 1991 »om uregelmaessigheder og tilbagebetaling af beloeb, der uberettiget er udbetalt inden for rammerne af finansieringen af den faelles landbrugspolitik, samt om oprettelse af et informationssystem paa dette omraade«.

1.2. Uden paa nogen maade at oenske at der indfoeres flere unoedige regler, beklager OESU dog, at dette retsgrundlag, herunder isaer forordningens artikel 4, ikke har gjort det muligt at etablere et mere konkret og effektivt administrativt samarbejde mellem medlemsstaterne for saa vidt angaar underretninger om svig og uregelmaessigheder.

1.2.1. OESU erkender imidlertid, at forordningen ikke er et fuldstaendigt egnet grundlag (det fastsaettes f.eks. ikke, med hvilke mellemrum de relevante informationer skal formidles medlemsstaterne imellem). Det indre markeds oprettelse, gennemfoerelsen af det europaeiske oekonomiske samarbejdsomraade og den lange raekke praeferenceaftaler, Den Europaeiske Union har undertegnet, vanskeliggoer desuden medlemsstaternes opgave.

1.2.1.1. OESU mener videre, at de komplekse EF-bestemmelser mangedobler svig-tilfaeldene, og henstiller til EF-myndighederne at forenkle reglerne mest muligt. Reglerne boer udformes, saa deres overholdelse kan kontrolleres i samarbejde med medlemsstaternes kompetente myndigheder.

1.3. Kommissionens forordningsforslag omhandler kun visse tilfaelde af svig over for EUGFL-Garantisektionen, men supplerer de allerede eksisterende svigbekaempelsesmekanismer. Det skal derfor opfattes som et bidrag til den generelle styrkelse af bekaempelsen af svig, som EF-myndighederne samarbejder med medlemsstaterne om.

1.3.1. OESU minder om, at svigtilfaeldene ikke blot vedroerer transaktioner finansieret af EUGFL-Garantisektionen, men samtlige transaktioner, som finansieres med EF-midler.

1.4. OESU finder det af Kommissionen foreslaaede forordningsforslag hensigtsmaessigt og noedvendigt, hvis man som anbefalet af Det Europaeiske Raad paa moedet den 21. og 22. juni 1993 i Koebenhavn oensker at viderefoere indsatsen for bekaempelse af svig og uregelmaessigheder, der er til skade for faellesskabsbudgettet, og navnlig bekaempelse af svig begaaet af erhvervsdrivende i forbindelse med licitationer, ydelse af eksportrestitutioner og salg af interventionsprodukter til nedsat pris.

1.5. OESU glaeder sig over Kommissionens initiativ, som goer bekaempelse af de stoerste bedragere (i volumen) inden for EUGFL-Garantisektionen, dvs. de erhvervsdrivende, til en af prioriteterne i dens bedrageribekaempelsesstrategi i 1994. Det fastslaas i Kommissionens rapport fra 1993, at svig med eksportrestitutioner tegner sig for 22% af de konstaterede bedragerisager dette aar, svarende til 68% af de involverede beloeb (dvs. 168 millioner ECU ud af 248).

1.6. OESU konstaterer generelt, at svig med midler fra EUGFL-Garantisektionen i en tid med krise og stramt budget skader gennemsigtigheden i den faelles landbrugspolitik og dermed landbrugernes image. Den godkender saaledes formaalet med fremsatte forordningsforslag, som er at lette samarbejdet mellem de kompetente myndigheder om bekaempelse af uregelmaessigheder begaaet af erhvervsdrivende.

2. Generelle bemaerkninger

2.1.

Subsidiaritetsprincippet

2.1.1. Bekaempelse af svig henhoerer i foerste raekke under medlemsstaternes kompetence, idet disse har de fleste ressourcer og aktionsmidler. I henhold til EF-traktatens artikel 209 A har Kommissionen og medlemsstaterne klart definerede forpligtelser og ansvarsomraader inden for bekaempelsen af svig.

2.1.2. Medlemsstaterne skal med Kommissionens bistand etablere et snaevert og loebende samarbejde mellem de kompetente tjenestegrene i deres administrationer. Forordningsforslaget er netop et led i denne juridiske ramme, idet formaalet er at styrke partnerskabet og udbygge samarbejdet mellem medlemsstaterne med henblik paa at bekaempe svig.

2.1.3. OESU bemaerker, at Kommissionen respekterer subsidiaritetsprincippet ved at holde sig uden for forordningens anvendelsesomraade. Kun de »kompetente myndigheder i medlemsstaterne« vil faa adgang til informationerne inden for rammerne af det nye identifikationssystem. Forordningsforslagets politiske betydning er dog meget stor, idet der oprettes et for medlemsstaterne bindende system til formidling af oplysninger om visse erhvervsdrivende, og der stilles krav om obligatorisk indfoerelse af praeventive foranstaltninger.

2.1.4. OESU konstaterer, at Kommissionen ikke finder det noedvendigt at indfoere en centraliseret forvaltning af det omtalte identifikationssystem, men minder om, at en korrekt anvendelse af den foreslaaede forordning kan vaere betinget af regnskabsafslutningen.

2.2.

Garantier til de erhvervsdrivende

2.2.1. Dette spoergsmaal er efter OESU's opfattelse det mest oemtaalelige i forordningsforslaget, i og med at medlemsstaterne accepterer princippet om systematisk udveksling af informationer om de erhvervsdrivende.

2.2.2. OESU oensker at understrege forskellen mellem en erhvervsdrivende, der »beviseligt har begaaet svig« og en erhvervsdrivende, som blot »er mistaenkt for svig«.

2.2.3. I foerste tilfaelde, som behandles i artikel 1, stk. 2, litra a), forekommer identifikationen af den erhvervsdrivende paa EF-niveau ikke at rejse saerlige juridiske vanskeligheder. Den erhvervsdrivende er efter en administrativ eller retslig procedure blevet doemt for svig. OESU finder det herefter absolut noedvendigt, at disse informationer formidles til de andre medlemsstater, og mener ligeledes, at der boer traeffes praeventive, administrative foranstaltninger mod den paagaeldende erhvervsdrivende.

2.2.4. I andet tilfaelde, som behandles i artikel 1, stk. 2, litra b), er der over for den erhvervsdrivende en »begrundet formodning« om svig. Forordningsforslaget praeciserer ikke, hvilke kriterier der skal ligge til grund for denne mistanke, der imidlertid er kaedet sammen med saa vigtige juridiske foelger, som hvorvidt den erhvervsdrivende skal identificeres i alle medlemsstaterne, eller hvorvidt foranstaltningerne i artikel 3 skal indledes over for den paagaeldende. OESU beder Raadet om med stoerst mulig praecision at definere disse kriterier i forordningen.

2.2.5. OESU oensker at understrege, at en erhvervsdrivende lider alvorlig skade, hvis en medlemsstat uberettiget melder om ham, at han frembyder en risiko for manglende paalidelighed. Det er derfor af afgoerende betydning, at begrebet »begrundet mistanke« praeciseres bedre i forordningsforslaget, og at den foreslaaede ordning rent faktisk »er omfattet af flest mulige garanti- og sikkerhedsforanstaltninger over for de erhvervsdrivende«, som det hedder i begrundelsen.

3. Specifikke bemaerkninger

3.1.

Artikel 1, stk. 2, litra b)

3.1.1. OESU finder i juridisk henseende begrebet »begrundet formodning« for vagt. Kommissionen agter at definere begrebet konkret i gennemfoerelsesforordningen ud fra hver enkelt medlemsstats gaeldende retsregler for at undgaa at komplicere forordningen med tekniske detaljer som foelge af de meget forskelligartede juridiske forhold i medlemsstaterne.

3.1.2. OESU beder imidlertid Raadet om at definere begrebet mere praecist i selve forordningen. Under henvisning til artikel 3, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 595/91 foreslaar OESU f.eks. foelgende formulering:

»erhvervsdrivende, over hvem der foreligger begrundet formodning om noget saadant, dvs. for hvilke der foreligger en foerste administrativ konstatering af en uregelmaessighed.«

3.1.3. Gennemfoerelsesforordningen fastsaetter kriterierne for »foerste administrativ konstatering af en uregelmaessighed«, som de kompetente myndigheder i medlemsstaterne foretager over for den paagaeldende erhvervsdrivende, og som vil goere det muligt for hver enkelt medlemsstat at ivaerksaette den i rammeforordningen forudsete identifikations- og underretningsprocedure.

3.1.4. OESU mener, at man dermed fjerner den juridiske risiko for, at »den begrundede formodning« blot beror paa medlemsstatens kompetente myndigheds »vurdering« af, at der foreligger en risiko for manglende paalidelighed. Dermed vil begrebet klart kunne fastslaas paa grundlag af et praecist administrativt dokument.

3.2.

Artikel 2

3.2.1. OESU finder sidste del af saetningen »(...) eller eventuelt paa Kommissionens initiativ« i modstrid med princippet om, at identifikationen af en ikke-paalidelig erhvervsdrivende og underretning herom udelukkende henhoerer under medlemsstaterne som naevnt i artikel 1, stk. 1.

3.2.2. Den nuvaerende formulering kan give formodning om, at Kommissionen har befoejelse til at forpligte en medlemsstat til at ivaerksaette en identifikations- og underretningsprocedure. Ifoelge Kommissionens fortolkning af teksten henviser denne passus i realiteten kun til de i artikel 3, stk. 3, naevnte tilfaelde.

3.2.3. For at undgaa fejlfortolkning og respektere subsidiaritetsprincippet, som forordningen beror paa, foreslaar OESU foelgende praecisering tilfoejet:

»(...) eller eventuelt paa Kommissionens initiativ i tilfaelde omhandlet af artikel 3, stk. 3.«

3.3.

Artikel 3

3.3.1. Foranstaltningerne i denne artikel er udslagsgivende for effektiviteten ved ordningen til forebyggelse af svig, som skal oprettes ifoelge forordningen.

3.3.2. OESU minder om, at selv om landbrugslovgivningen allerede indeholder bestemmelser, hvorefter de begunstigede, som begaar alvorlige uregelmaessigheder midlertidigt eller definitivt kan udelukkes fra de forskellige tilskud, som udbetales direkte til landbrugerne, foreligger der ingen tilsvarende EF-regler for erhvervsdrivende.

3.3.2.1. Forordningsforslaget udfylder denne juridiske lakune og burde goere det muligt at styrke forebyggelsesaspektet i forbindelse med bekaempelse af svig.

3.3.3. OESU mener dog, at de i litra a) og b) omhandlede foranstaltninger eventuelt boer kunne kombineres for at styrke de sanktionsmuligheder, medlemsstaterne raader over. Derfor foreslaar den at aendre »eller« med »og/eller« mellem litra a) og b).

3.3.4. Derudover foreslaar den, ligeledes for at sikre erhvervsdrivendes rettigheder, at litra b) suppleres med foelgende passus:

»suspension af betalingen af beloeb for igangvaerende transaktioner, der skal fastsaettes naermere, og eventuel frigivelse af den dermed forbundne sikkerhed, indtil en uregelmaessighed, som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), naermere er fastslaaet (eller afkraeftet).«

3.4.

Artikel 4

3.4.1.

Stk. 1

3.4.1.1. For at sikre de grundlaeggende rettigheder for de erhvervsdrivende, der er omfattet af forordningsforslaget, foreslaar OESU at tilfoeje »navnlig« i foerste linje:

»skal navnlig vaere i overensstemmelse med.«

3.4.1.2. OESU anbefaler ligeledes at tilfoeje et litra d) med foelgende ordlyd:

»d) der skal vaere et rimeligt tidsrum mellem indledningen og afslutningen af de i artikel 3, stk. 1, litra a) og b) naevnte procedurer.«

3.4.1.3. Denne tilfoejelse bidrager til at sikre de paagaeldende erhvervsdrivendes oekonomiske interesser. Gennemfoerelsesforordningen skal praecisere, hvad hver enkelt medlemsstat ud fra de nationale procedurer forstaar ved »rimeligt tidsrum«.

3.4.2.

Stk. 3

3.4.2.1. OESU kan ikke acceptere den nuvaerende formulering af dette stykke, som kun kan stoede medlemsstaternes retsbevidsthed. Det forekommer vanskeligt for ikke at sige umuligt i henhold til subsidiaritetsprincippet at bede medlemsstaterne om at tilpasse deres nationale ret til bestemmelserne om tavshedspligt i forbindelse med en sags behandling blot af hensyn til anvendelsen af denne forordning.

3.4.2.1.1. Raadets forordning (EOEF) nr. 595/91 anfoerer derimod i en af betragtningerne, at »denne forordning ikke boer gribe ind i medlemsstaternes bestemmelser om den strafferetlige procedure eller om gensidig retshjaelp mellem medlemsstaterne paa det strafferetlige omraade«.

3.4.2.2. OESU forstaar godt, hvorfor Kommissionen har oensket at indfoeje dette stykke. Naar Kommissionen beder om oplysninger om en erhvervsdrivende, mod hvem der er indledt en retlig undersoegelse, bliver den ofte afvist med den begrundelse, at der hersker tavshedspligt i sagen.

3.4.2.3. Ifoelge OESU's fortolkning af forordningsforslaget er der dog ingen grund til saadanne bekymringer i det konkrete tilfaelde:

- oplysningerne i henhold til artikel 1, stk. 2, litra b), er et led i en administrativ fase, som ikke er omfattet af den tavshedspligt, der gaelder i forbindelse med en sags behandling,

- oplysninger i henhold til artikel 1, stk. 2, litra a), forudsaetter, at den erhvervsdrivende:

7 enten erkender at have begaaet svig og har accepteret at betale en boede til medlemsstatens kompetente myndighed, som eventuelt har besluttet ikke at ivaerksaette (eller at indstille) retsforfoelgning; i dette tilfaelde gaelder tavshedspligten i forbindelse med en sags behandling ikke (eller ikke laengere),

7 eller er blevet doemt ved en domstol, og derefter gaelder tavshedspligten i forbindelse med en sags behandling ikke laengere.

3.4.2.4. OESU foreslaar at formulere stk. 3 saaledes:

»For de i artikel 1, stk. 2, litra b), naevnte erhvervsdrivende traeffer medlemsstaterne de fornoedne foranstaltninger til at sikre den hurtigst mulige videreformidling mellem de kompetente nationale myndigheder af oplysninger, de har indsamlet under den administrative fase af proceduren til konstatering af svig eller forsoeg paa svig.«

3.4.2.4.1. Af samme grunde foreslaar OESU, at forordningsforslagets naestsidste betragtning aendres til foelgende:

»Denne forordning skal anvendes paa en saadan maade, at den giver stoerst mulig garanti til de erhvervsdrivende, saaledes at der ikke opstaar skadelige, uberettigede eller uforholdsmaessigt store skader for de paagaeldende erhvervsdrivende.«

3.4.2.5. OESU beder ligeledes om, at der tilfoejes et stk. 4 med foelgende formulering:

»Denne forordning ivaerksaettes i overensstemmelse med de eksisterende nationale og EF-bestemmelser om beskyttelse af oplysninger af privat karakter.«

3.4.2.5.1. OESU mener, at denne praecisering er noedvendig for at sikre de erhvervsdrivendes grundlaeggende rettigheder.

Bruxelles, den 14. september 1994.

Susanne TIEMANN

Formand for

Det OEkonomiske og Sociale Udvalg

() EFT nr. C 151 af 2. 6. 1994, s. 13.