it it 
it it 
«it* KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 22.11.1995 
KOM(95) 591 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET 
UNDERTEGNELSE AF AFTALEN OM GENNEMFØRELSE AF 
BESTEMMELSERNE I UNCLOS AF 10 DECEMBER 1982 FOR SÅ VIDT 
ANGÅR BEVARELSE OG FORVALTNING AF FÆLLES FISKEBESTANDE OG 
STÆRKT VANDRENDE FISKEARTER 

Meddelelse fra Kommissionen til Rådet 
Del A 
Begrundelse 
De Forenede Nationers konference om fiskebestande, der bevæger sig både inden for og 
uden for eksklusive økonomiske zoner (fælles bestande), og om stærkt vandrende 
fiskearter vedtog den 4. august 1995 uden afstemning et forslag til aftale1 om 
gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede Nationers havretskonvention af 10. 
december 1982 for så vidt angår bevarelse og forvaltning af fælles fiskebestande og 
stærkt vandrende fiskearter. 
Det Europæiske Fællesskab må nu udtale sig om, hvorvidt del agter at undertegne denne 
aftale med henblik på senere ratificering. 
Aftalen bør vurderes både på baggrund af udviklingen i de internationale fiskeri relationer 
og de af Rådet fastsatte forhandlingsdirektiver. 
Vedlagte bilag B indeholder en fuldstændig vurdering af aftaleforslaget. 
Fællesskabet har spillet en vigtig rolle i den udvikling, der er sket i de internationale 
fiskerirelationer, ved både at forsvare højsøfiskerilandenes interesser og bekræfte sit 
engagement i effektive foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af ressourcerne. 
Fællesskabet risikerer at sætte denne centrale rolle over styr, hvis det afviser konferencens 
konklusioner. Det vil i så fald komme i klart mindretal, hvilket dels vil udelukke enhver 
mulighed for en genforhandling af aftalevilkårene, dels vil medføre en uønsket udvikling 
i de internationale fiskerirelationer. 
Fællesskabet har realiseret de mål, det havde sat sig for de vigtigste forhandlingspunkter, 
navnlig de tre punkter, der blev betragtet som prioriteter på fiskeriministrenes møde i 
Rådet den 15. juni 1995, dvs. de regionale fiskeriorganisationers nødvendigvis åbne 
karakter, bevarelse af flagstatens jurisdiktion og bedre ligevægt mellem kyststaternes og 
flagstaternes forpligtelser. 
Hvad angår forvaltning og bevarelse af fiskeressourcerne, medfører denne aftale en række 
forbedringer, som skulle kunne rette op på den aktuelle foruroligende situation, der er 
årsag til talrige spændinger mellem lande med fiskeriinteresser. 
Hensigten med det foreliggende forslag er at give Fællesskabet mulighed for at 
undertegne aftalen den 4. december, som er den dato, hvor den bliver åben for 
undertegnelse i FN-hovedkvarteret. 
Dokument A/CONF.164/33 af 3. august 1995. 
1 r£L 
Der er i den forbindelse tale om en eksklusiv EF-kompetence baseret på den fælles 
fiskeripoitik, som kræver ensartede bestemmelser, der gør det muligt at underkaste alle 
EF-borgere samme vilkår. Denne eksklusive EF-kompetence, som Kommissionen er fast 
besluttet på at forsvare, har bindende virkning for alle medlemsstater og indebærer, at de 
hver især skal vedtage effektive gennemførelsesforanstaltninger for deres skibe og 
borgere. 
Ab 
Del B 
Forslag 
Ud fra den vurdering, der er foretaget ovenfor og i bilag B, foreslår Kommissionen Rådet 
at beslutte følgende: 
Så hurtigt som muligt, undertegner Det Europæiske Fællesskab aftalen om 
gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede Nationers havretskonvention af 
10. december 1982 for så vidt angår bevarelse og forvaltning af fælles 
fiskebestande og stærkt vandrende fiskearter. Undertegnelsen sker ved, at der til 
FN's sekretariat indgives den i aftalens artikel 47. stk.2. litra a), omhandlede 
erklæring samt de i bilag A anførte fortolkende erklæringer. 
Rådets formand udpeger den person, der er bemyndiget til at undertegne aftalen 
på Det Europæiske Fællesskabs vegne. 
/IC 
BILAG A 
Erklæringer fra Det Europæiske Fællesskab, 
der skal indgives ved aftalens undertegnelse 
A. Kompetenceerklæring, jf. artikel 47, stk. 2, litra a). 
B. Fortolkende erklæring. 
/f Å 
ERKLÆRING FRA DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB. I HENHOLD TIL ARTIKEL 
47, STK. 2, OM AFTALEN OM GENNEMFØRELSE AF BESTEMMELSERNE l 
UNCLOS FOR SÅ VIDT ANGÅR BEVARELSE OG FORVALfNlNG AF FÆLLES 
FISKEBESTANDE OG STÆRKT VANDRENDE FISKEARTER 
Aftalens artikel 47, stk. 2, litra a), bestemmer, at i de tilfælde, hvor en international 
organisation, jf. konventionens bilag IX, artikel 1, har kompetence på alle de af aftalen 
omfattede områder, fremsætter den internationale organisation på undertegnelses- eller 
tiltrædelsestidspunktet en erklæring om: 
i) at den har kompetence på alle områder, der falder ind under denne aftale 
ii) at dens medlemsstater derfor kun kan blive deltagende stater for de dele af deres 
territorier, der ikke hører under den internationale organisations ansvarsområde 
iii) at den accepterer de rettigheder og forpligtelser, som stater har ifølge denne aftale. 
I henhold til denne bestemmelse erklærer Det Europæiske Fællesskab hermed: 
i) at det har kompetence på alle områder, der falder ind under denne aftale 
ii) at dets medlemsstater derfor kun kan blive deltagende stater for de dele af deres 
territorier, der ikke hører under den internationale organisations ansvarsområde 
iii) at det accepterer de rettigheder og forpligtelser, som stater har ifølge denne aftale. 
/K-
Udkast til fortolkende erklæring 
1. Ved undertegnelsen af aftalen om gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede 
Nationers havretskonvention af 10. december 1982 for så vidt angår bevarelse og 
forvaltning af fælles fiskebestande og stærkt vandrende fiskearter erklærer Det 
Europæiske Fællesskab, at det anser denne aftale for at være et vigtigt middel til 
langsigtet bevarelse og bæredygtig udnyttelse af de fælles fiskebestande og stærkt 
vandrende fiskearter samt til fremme af et internationalt samarbejde på dette 
område. 
2. Del Europæiske Fællesskab noterer sig, at aftalens artikel 21 ikke {'\ndcv 
anvendelse for udløbet af den toårsperiode, der er nævnt i samme artikel. Denne 
overgangsperiode giver ikke nogen stat ret til at videreføre eller anvende 
unilaterale foranstaltninger, indtil der etableres inspektionsordninger af regionale 
eller lokale fiskeriforvaltningsorganisationer eller arrangementer. 
3. Efter Det Europæiske Fællesskabs opfattelse skal aftalens artikel 21 forstås 
således, at hvis flagstaten erklærer, at den vil udøve sin jurisdiktion over et 
fiskerfartøj, der sejler under dens flag på åbent hav. skal tkn inspicerende stats 
myndigheder straks forlade fartøjet og lade flagstaten afgøre, hvilke forholdsregler 
der skal træffes over for det pågældende fartøj i henhold til aftalens artikel 19. 
Enhver tvist vedrørende dette spørgsmål skal afgøres efter de procedurer, der er 
fastsat i aftalens del VIII (fredelig bilæggelse af tvister). Ingen stat kan påberåbe 
sig sådanne tvister som begrundelse for på åbent hav at kontrollere et fartøj, som 
ikke sejler under dens flag. 
4. Det Europæiske Fællesskab understreger, at den i artikel 22 nævnte 
magtanvendelse er en undtagelsesforanstaltning, der kun kan træffes under streng 
overholdelse af proportionalitetsprincippet, og al den inspicerende stal ved 
misbrug vil kunne drages til ansvar ifølge folkeretten. 
Det Europæiske Fællesskab mener desuden, at aftalens ordlyd vedrørende dette 
spørgsmål, i overensstemmelse med de relevante principper i folkeretten, skal 
uddybes i forbindelse med de planlagte regionale og lokale 
fiskeriforvaltningsorganisationer og arrangementer. 
A 
BILAG B 
Evaluering af resultaterne fra De Forenede Nationers konference om fælles 
bestande og bestande af stærkt vandrende fiskearter 
A 
Evaluering af resultaterne fra De Forenede Nationers konference 
om fælles bestande og bestande af stærkt vandrende fiskearter 
De Forenede Nationers konference om fiskebestande, der bevæger sig både inden for og 
uden for eksklusive økonomiske zoner (fælles bestande), og om bestande af stærkt 
vandrende fiskearter vedtog den 4. august 1995 uden afstemning et forslag til aftale' om 
gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede Nationers havretskonvention af 10. 
december 1982 for så vidt angår bevarelse og forvaltning af fælles bestande og bestande 
af stærkt vandrende fiskearter. 
Ved denne lejlighed tilkendegav Fællesskabet gennem et brev2 stilet til konferencens 
formand, at det via sine kompetente organer vil foretage en evaluering af denne aftale for 
at efterprøve, om det mandat3, som FN's generalforsamling havde givet konferencen, var 
blevet overholdt. 
Denne evaluering bør fra et internt synspunkt også foretages på baggrund af de 
forhandlingsdirektiver4, som Rådet har givet, under hensyn til de politiske prioriteter, der 
blev fastlagt i konklusionerne fra Rådets samling (fiskeri) den 15. juni 1995\ 
Formålet med dette dokument er at delagtiggøre Rådet og Parlamentet i Kommissionens 
vurdering af forskellige spørgsmål, således at de kan foretage en sådan evaluering. 
Dokument A/CONF. 164/33 af 3. august 1995 
Dokument A/CONF. 164/L50 af 7. august 1995 (jf. Bilag II!) 
Dokument A/RES/47/192 af 29. januar 1993 ( jf. Bilag III) 
Dokument 8819/95 Pêche 289 af 14. juli 1995 (jf. Bilag III) 
PV/CONS PECHE af 15. juni. Dok. 8098/95 af 22.6.95 (jf. bilag III) 
I. Del 1 - Clonal evaluering 
1 • 1 Politiske og okonomiske aspekter 
1.1.1. De internationale fiskerirelationer 
Aftalen blev forhandlet på baggrund af en forværring i forholdet mellem de stater, 
der driver fiskeri på det åbne hav og kyststaterne. Dette fænomen har ikke kun gjort 
sig gældende i forholdet mellem Fællesskabet og Canada, men berører også en lang 
række andre lande i andre dele af verden. 
Evalueringen af resultaterne af denne konference må foretages under hensyntagen 
til den både dynamiske og konfliktfyldte udvikling, der er sket i havretten siden den 
anden verdenskrig som følge af det ekspansionistiske pres Ira kyststaterne. 
I århundreder har staternes relationer på havet været baseret på teorien om det frie 
hav, og deres jurisdiktionelle kontrol var generelt begrænset til 3 sømil og var 
knæsat i sædvaneretten. 
Det juridiske begreb søterritorium er kun stadfæstet af Geneve-konventionen af 
1958. Den forte dog ikke til, at staterne reelt harmoniserede deres praksis, idet deres 
territorialfarvand varierede fra 3 til 12 sømil. Længere ude var princippet om det 
frie hav fortsat gældende. 
Ideen om en eksklusiv økonomisk zone (EEZ) begrænset til 200 sømil opstod i 
1970'erne og blev efter en konfliktfyldt periode stadfæstet i De Forenede Nationers 
havretskonvention af 1982 (UNLOSC). Den samme konvention fastsatte 
søterritoriets maksimale bredde til 12 sømil og fastlagde en balance imellem 
kyststaternes interesser og andre staters interesse i den traditionelle frihed på det 
åbne hav. 
Siden da har liere stater forfægtet nye begreber såsom "det nærværende hav" 
("Mare presencial") og "Værgejurisdiktion" (custodial jurisdiction) og har bragt 
muligheden af at udvide EEZ til 250 og endog 300 sømil på bane. De unilaterale 
foranstaltninger, som Canada traf i begyndelsen af 1995 for at bringe nationale 
bestemmelser om bevarelse af fiskeressourcerne i anvendelse, viser samme tendens. 
Canada satte sandsynligvis denne foranstaltning i værk for at lægge pres på 
konferencen. 
Resultaterne ira konferencen må vurderes på grundlag af et generelt ønske om at 
supplere og stabilisere internationale juridiske relationer på fiskeriområdet, og 
dæmme op for risikoen for en snigende lovgivning fra kyststaternes side. De 
internationale instrumenter, som må tages i betragtning i denne sammenhæng, er ud 
over den pågældende aftale følgende: 
De Forenede Nationers havretskonvention (1982), der trådte i kraft i november 
1994. 
aftalen til fremme af fiskerfartøjers overholdelse af internationale bevarelses-
og forvaltningsforanstaltninger på det åbne hav vedtaget inden for rammerne 
af FAO i 1993, 
adfærdskodeksen for ansvarligt fiskeri, der blev forelagt FAO-konferencen i 
1995 til godkendelse. 
Den tilsigtede stabilisering af de internationale juridiske relationer styrkes ved. at 
der i aftaleudkastet blev optaget en del VIII om fredelig bilæggelse af tvister. 
Aftalens bestemmelser i deres helhed skulle give mulighed for dels en reel 
gennemførelse af princippet om internationalt samarbejde forudset af UNLOSC med 
henblik på forvaltning og effektiv bevarelse af fiskeressourcerne, dels indførelse af 
en ordning med kontrol og overvågning af fiskeriaktiviteter på det åbne hav. Dette 
vil kunne medvirke til at løse problemet med fiskeriaktiviteter, der udøves af 
fartøjer, hvis flagstater ikke overholder deres internationale forpligtelser på dette 
område effektivt. Fællesskabet kan hverken direkte eller indirekte støtte uansvarlig 
adfærd i forbindelse med kontrol af fiskeriaktiviteter på det åbne hav, som ikke kan 
undgå at anspore visse stater til unilaterale, og naturligvis ulovlige, forholdsregler, 
og som med tiden kan give anledning til en uønsket udvikling i den internationale 
havret. 
Det må dog ligeledes konstateres, at der på grund af manglende præcision i visse 
af aftalens bestemmelser er risiko for uoverensstemmelser om fortolkningen, 
konflikter på havet og utilstedelige jurisdiktionskrav fra visse kyststaters side. 
hvorved den tilsigtede stabilisering af de internationale juridiske relationer vil blive 
bragt i fare. For at reducere farerne ved en sådan udvikling mest muligt, vil det 
være hensigtsmæssigt, at Fæl'esskabet fremsætter en række fortolkende erklæringer 
ved undertegnelsen (jf. Bilag A). 
1.1.2. Konferencen 
A. International kontekst 
Overudnyttelsen af fiskeressourcerne på verdensplan har fået en række lande til at 
gå i gang med at forbedre ordningerne for forvaltning og bevarelse af 
fiskeressourcerne. 
Denne proces, der blev indledt i FAO-regi i 1980'erne. foranledigede De Forenede 
Nationers konference om Miljø og Udvikling (UNŒD) til i forbindelse med 
afslutningen af dens arbejde i Rio de Janeiro i juni 1992 at udarbejde kapitel 17 i 
agenda 21 om beskyttelse af havene. 
Spørgsmålets kompleksitet har ført til indkaldelse af en regeringskonference om 
fælles bestande og bestande af stærkt vandrende arter. Konferencen fik mandat til 
at udarbejde henstillinger til vedtagelse af generalforsamlingen på følgende 
områder: 
Konferencen skulle dreje sig om højsøfiskeri i videste forstand og ikke kun 
den del af de fælles bestande, der befinder sig på det åbne hav. 
Drøftelserne skulle også vedrøre stærkt vandrende arter og en forbedring af 
samarbejdet mellem landene. 
Der skulle indledes et nært samarbejde med FAO. som skulle tilvejebringe de 
nødvendige videnskabelige og tekniske elementer. 
Konferencen måtte ikke betragtes som et middel til at ændre de 
grundlæggende bestemmelser i UNLOSC. Konferencens arbejde og resultater 
skulle være i overensstemmelse med konventionen, bl.a. med hensyn til 
kyststaternes og de højsøfiskende staters respektive interesser. 
De Forenede Nationers generalforsamling bekræftede og præciserede i sin resolution 
nr. 47/192 vedtaget den 22.11.1992 det mandat, der var blevet givet til 
regeringskonferencen. 
Lige fra begyndelsen af det forberedende arbejde var der grundlæggende 
meningsforskelle mellem de berørte parter. 
På den ene side var der kyststaterne, som enten krævede, at konferencen kun skulle 
omfatte det åbne hav med henblik på at anerkende kyststaternes "specifikke 
interesser" i den del af det åbne hav, der støder op til deres jurisdiktionsområde, 
eller gik så vidt som til at kræve at få anerkendt kyststaternes ret til unilateralt at 
fastsætte bevarelsesforanstaltninger for den del af bestandene, som befinder sig uden 
for deres EEZ. 
På den anden side var der de stater, der støttede princippet om fri. adgang til det 
åbne hav fastlagt af UNLOSC. Dette princip blev støttet af Det Europæiske 
Fællesskab. 
I denne indledende fast blev de såkaldte kyststater støttet af en lang række 
udviklingslande samt lande med traditionelle fiskeriaktiviteter på det åbne hav 
såsom Norge og Rusland. 
Efterhånden som konferencens arbejde skred frem, opnåede Fællesskabet, at der 
blev taget hensyn til de grundlæggende principper om kompatibilitet og 
sammenhæng i forvaltningen af bestandene både på det åbne hav og i EEZ. 
I den afsluttende forhandlingsfase, der var koncentreret om, hvordan principperne 
kunne føres ud i livet, tilsluttede mange stater sig gradvis de løsninger, der var 
foreslået af konferencens formand, med aktiv støtte fra visse lande som f.eks. De 
Forenede Stater. 
Fællesskabet har spillet en vigtig rolle under disse forhandlinger, idet det ofte har 
stillet sig i spidsen for de lande, der driver fiskeri på det åbne hav og forsvaret 
rationelle principper for forvaltning og bevarelse af fiskeriressourcerne. 
Fællesskabets støtte til strenge forvaltningsprincipper er ikke altid blevet positivt 
modtaget af vore partnere, og Fællesskabet har ikke fået opfyldt alle sine 
forhandlingsmål. 
Forslaget til aftale om fælles bestande og bestande af stærkt vandrende fiskearter 
har dog vundet bred tilslutning i det internationale samfund, hvilket gør det ret 
usandsynligt, at aftalen kan genforhandles med positivt udfald. Hvis aftalen 
forkastes, må man sætte spørgsmålstegn ved Fællesskabets internationale 
fiskerirelationer og søge at afbøde konsekvenserne af den ændrede situation. 
B. Fællesskabskonteksi 
Nødvendigheden af ikke at skulle genforhandle de grundlæggende bestemmelser i 
De Forenede Nationers havretskonvention har været den bærende idé i de 
forhandlingsdirektiver, der er vedtaget af Rådet. 
Andre elementer, der er specielt vigtige for Fællesskabet, indgår i disse direktiver: 
nødvendigheden af at samarbejde for at sikre en rationel forvaltning af alle 
bestandene, 
bekræftelse af de regionale fiskeriorganisationers rolle og af disses åbne 
karakter, 
indførelse af effektive gennemførelsesmekanismer, idet flagstatens jurisdiktion 
under alle omstændigheder skal respekteres, 
bestræbelser på at opnå ligevægt mellem kyststaternes og de højsøfiskende 
staters respektive rettigheder og forpligtelser. 
Ud over disse målsætninger understreges det i forhandlingsdirektiverne, at det er 
nødvendigt at forhandle med sigte på konsensus mellem medlemsstaterne, også med 
hensyn til godkendelse af konferencens resultater. Det lykkedes Fællesskabet at 
opretholde konsensus under hele forhandlingsforløbet, og det kunne dermed indtage 
en fast holdning i mange spørgsmål. Det har undertiden været vanskeligt at 
fastlægge en fælles holdning fra Kommissionens og medlemsstaternes side, men 
Fællesskabets koordinering har fungeret i alle tilfælde. 
Man må erkende, at den forhandlede tekst har sine ufuldkommenheder, men man 
kan samtidig konstatere, at det i det store og hele er lykkedes Fællesskabet at. nå 
sine mål i de spørgsmål, som blev betragtet som politisk set mest betydningsfulde 
af Rådet (fiskeri) den 15. juni 1995: 
at de regionale fiskeriorganisationer nødvendigvis har en åben karakter, idet 
det anerkendes, at "Stater med en reel interesse i de pågældende fiskerier kan 
blive medlemmer af sådanne organisationer" og at "betingelserne for at 
deltage ... ikke må udelukke sådanne stater fra medlemskab ... og heller ikke 
må anvendes på en måde, der medfører forskelsbehandling" (art. 8, stk. 3), 
at flagstatens jurisdiktion bevares, i og med at det præciseres, at: 
"den inspicerende stat skal på anmodning af flagstaten frigive fartøjet til 
flagstaten" (art. 21, stk. 12), 
at ligevægten mellem kyststaternes og flagstaternes respektive forpligtelser er 
nedfældet i artikel 7. 
Det er også lykkedes Fællesskabet på mange andre punkter at opnå væsentlige 
forbedringer af teksten. Fællesskabet kunne derimod ikke hindre, at forhandlingerne 
udviklede sig på en måde, så der på visse punkter blev opnået mindre 
tilfredsstillende resultater. De vigtigste resultater er gengivet i anden del af dette 
dokument. 
I Bilag I gives der en detaljeret analyse af de forskellige punkter i aftalen set ud fra 
de ovenfor definerede mål. 
1.1.3. Virkningen på forvaltningen af ressourcerne 
Den aftale, man nåede frem til på konferencen, indeholder elementer inden for 
forvaltning og bevarelse af fiskeressourcerne, som supplerer de eksisterende 
bestemmelser i havretten, omend den tekst, man nåede frem til, på visse punkter er 
mindre fuldkommen, end Fællesskabet havde håbet på. 
Indførelsen af begrebet "præventiv fremgangsmåde" må betragtes som en vigtig og 
positiv nyhed i reguleringen af fiskeriet. 
Indførelsen af begrebet "bestandenes biologiske enhed" giver mulighed for at 
imødegå kyststaternes krav om udelukkende al begrænse anvendelsen af aftalens 
bestemmelser til del åbne hav og forudsætter en sammenhængende politik for 
forvaltning og bevarelse af ressourcerne både inden for og uden for FEZ på basis 
af princippet om. at alle de berørte stater har de samme rettigheder. 
Aftalens princip om "forenelighed" giver mulighed for at vedtage foranstaltninger 
i internationalt farvand, der ikke blot er indrettet efter de foranstaltninger, som en 
kyststat har truffet i sin EEZ. Sådanne foranstaltninger skal således, selv om de er 
omfattet af forskellige juridiske systemer, være rettet mod samme mål, nemlig 
optimal forvaltning af en given bestand. 
Med denne aftale styrkes forpligtelsen til internationalt samarbejde, som allerede 
er forudset af UNLOSC. Denne forpligtelse vedrører forskellige aspekter af 
bevarelse og forvaltning af de ressourcer, der er berørt af dette udkast til aftale. 
1 aftalen understreges det, at de regionale fiskeriorganisationer vil komme til at 
spille en vigtig rolle i gennemførelsen af foranstaltningerne til forvaltning og 
bevarelse af fiskeressourcerne. Disse organisationers rolle styrkes yderligere ved 
indførelsen af et kontrolafsnit. 
Desuden indeholder aftalen bestemmelser om øget samarbejde om indsamling og 
udbredelse af oplysninger og om samarbejde inden for videnskabelig forskning, som 
danner grundlag for enhver form tor rationel regulering af fiskeriet, samt om 
evalueringen af ressourcesituationen, således at man kan nå frem til en bedre 
koordination mellem bevarelses- og forvaltningsforanstaltningerne. 
Aftalen forudsætter, at fiskeriet i højere grad er med til at lose miljøproblemerne. 
Der skal således tages hensyn til, at arterne tilhører samme økosystem, at den 
biologiske diversitet skal opretholdes, og at det er nødvendigt at reducere 
genudsætningerne. Der gives også præcise forskrifter for den direkte forvaltning af 
fiskeriindsatsniveauet. 
Disse forskellige elementer vil kunne bidrage til en global forbedring af 
forvaltningen af fiskeriet. De har samme målsætninger som den fælles fiskeripolitik. 
For at gøre aftalens bestemmelser så effektive som muligt bør Fællesskabet ikke 
blot gøre en indsats for at deltage og fremsætte forslag i de forskellige 
fiskeriorganisationer, som det er medlem af, men også i fornødent omfang fremme 
oprettelsen af sådanne organisationer. 
II. Anden del - Særlige problemer 
II. 1 Magtanvendelse 
Den omstændighed, at magtanvendelse indgår i aftalen, giver Fællesskabet 
anledning til stor betænkelighed. Dette har Fællesskabet understreget under hele 
forhandlingsforløbet og også i talen ved konferencens afslutning. 
Dette punkt er en nyhed i forhold til de tekster, som var blevet gennemgået på 
konferencens tidligere samlinger. Muligheden for al udøve visse 
håndhævelsesaktiviteter på åbent hav over for fartøjer, uanset hvilket Hag de fører. 
har givet visse kystlande den opfattelse, at denne mulighed implicit indebærer 
muligheden for magtanvendelse. På anmodning af visse medlemsstater hat-
Fællesskabet for at fjerne denne uklarhed anmodet om, at aftalen kommer til at 
indeholde et eksplicit forbud mod magtanvendelse. 
Kommissionen beklager, at formanden for konferencen ikke i højere grad har taget 
hensyn til de indvendinger, som Fællesskabet har fremsat, men noterer dog, at den 
tekst, der er forelagt konferencen, begrænser magtanvendelse til tilfælde af 
nødværge og tilfælde, hvor inspektører hindres i at udføre deres opgaver. 
Magtanvendelse bør være en exceptionel foranstaltning baseret på overholdelse af 
proportionalitetsprincippet, og ethvert misbrug fra inspeklionsstatens side bør 
medføre, at den kræves til ansvar på internationalt plan. 
Bestemmelsen om økonomisk ansvar i forbindelse med politiaktioner gennemført 
inden for rammerne af denne konvention vil nok få en præventiv virkning over for 
tilløb til overdreven magtanvendelse. *£>' 
For at begrænse eventuelle ulemper i forbindelse med dette punkt mener 
Kommissionen, at der: 
dels ved undertegnelsen af konventionen må fremsættes en formel erklæring 
fra Fællesskabets side med en fortolkning, som er i overensstemmelse med 
folkerettens normer, af mulighederne for magtanvendelse ved gennemførelsen 
af denne konvention, og insisteres på streng overholdelse af 
proportionalitetsprincippet, 
dels må indledes en systematisk aktion inden for de regionale 
fiskeriorganisationer, som Fællesskabet er medlem af. for at få dem til at 
vedtage protokoller om særlige betingelser for magtanvendelse, som er i tråd 
med de juridiske og administrative systemer i civiliserede lande. 
II.2. Global kontrolordning 
Resultatet af forhandlingerne er heller ikke på dette punkt helt i overensstemmelse 
med de synspunkter, som Fællesskabet har forsvaret. For at kunne acceptere 
princippet om stiltiende samtykke til gennemførelse af kontrol på det åbne hav af 
andre flagstaters fartøjer, gjorde Fællesskabet sin accept betinget af, at der etableres 
en multilateralt godkendt kontrolordning i de berørte regionale fiskeriorganisationer. 
Den ordning, der fremgår af aftaleforslaget, opfylder ikke denne betingelse. 
Fællesskabets indvending fik dog konferencen til at vedtage en global 
kontrolordning, som sikrer, at der overholdes et minimum af procedureregler i 
tilfælde af opbringning på det åbne hav. Det blev ligeledes anerkendt, at de 
regionale organisationers regler'går forud for de procedurer, der er forudset i 
aftaleforslaget, idet disse først finder anvendelse to år efter aftalens vedtagelse. 
Fællesskabet bør derfor udnytte dette tidsinterval til at få de regionale 
fiskeriorganisationer, som det er medlem af til at vedtage procedureregler, som på 
samme tid sikrer en effektiv gennemførelse af de af disse organisationer vedtagne 
forvaltnings- og bevarelsesforanstaltninger og en reel beskyttelse af EF-fiskernes 
individuelle rettigheder, når disse befinder sig i farvande, som forvaltes af de 
nævnte organisationer. 
Kommissionen vil følgelig Iremsætte forslag for Rådet med hensyn til hver af de 
organisationer, som Fællesskabet er medlem af. Forslagene vil være afpasset efter, 
hvilke fiskeriaktiviteter der forvaltes af hver af disse organisationer. 
II.3. Gennemforelse i udviklingslandene 
Den specifikke reference til udviklingslandene er en fornyelse i forhold til 
UNLOSC. 
I artikel 3, stk. 3, anerkendes det, at disse lande kan fravige aftalens strenge krav 
til bevarelse og forvaltning inden for de eksklusive økonomiske zoner. 
Selv om et udviklingsland benytter sig af denne undtagelse, vil det dog i henhold 
til "princippet om behørigt hensyn" ("due regard principle") til andres rettigheder 
og forpligtelser være forpligtet til at træffe et minimum af bevarelsesforanstaltninger 
for ikke at bringe de bevarelsesforanstaltninger, der er truffet af stater, der driver 
fiskeri i den tilstødende sektor på det åbne hav. i fare. 
Aftalens andre bestemmelser om udviklingslandene, der er gengivet i del VIi, svarer 
i hovedsagen til de retningslinjer, der normalt følges i Fællesskabets politik for 
udviklinusstølle i fiskerisektoren. 
III. Tredje del - Kompetence 
1. Under det forberedende arbejde på De Forenede Nationers konference om 
fælles bestande og bestande af stærkt vandrende arter foretrak Kommissionen og 
medlemsstaterne at undgå at kaste sig ud i en steril og konfliktfyldt debat om 
kompetencespørgsmål på et tidspunkt, hvor Fællesskabet måtte koncentrere sin 
indsats om væsentlige problemer, der blev drøftet på konferencens forskellige 
samlinger. Dermed kunne Kommissionen og medlemsstaterne arbejde hen imod at 
la fastlagt en fælles holdning for at sikre den størst mulige effektivitet, 
sammenhæng og enhed i Fællesskabets deltagelse i konferencen. 
Spørgsmålet om kompetencefordelingen blev bragt på bane ved udarbejdelsen af de 
reviderede forhandlingsdirektiver med henblik på den afsluttende samling i 
konferencen i august 1995. Gruppen vedrørende den eksterne fiskeripolitik 
anmodede på sit møde den 30.5.1995 Rådets juridiske tjeneste om at komme med 
en skriftlig udtalelse om kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og dets 
medlemsstater. Med henblik på undertegnelse og indgåelse af aftaleforslaget i 
New York på grundlag af del forslag til tekst, som forelå efter konferencens 5. 
samling. Rådets juridiske tjeneste fandt i sin udtalelse af 26.6.1995, at 
aftaleforslaget "som helhed henhørte under Fællesskabets eksklusive kompetence 
under den fælles fiskeripolitik", og at de afsluttende bestemmelser burde tilpasses 
for at tage hensyn hertil. Denne udtalelse støtter synspunktet om eksklusiv 
kompetence, som Kommissionen hele tiden har forsvaret på dette område. 
Ikke desto mindre understregede Rådet i sin afgørelse af 13. juli 1995 om 
bemyndigelse af Kommissionen til at føre forhandlinger inden for rammerne af 
konferencen i New York (dok. nr. 8819/95 PECIIE 289). at de reviderede 
forhandlingsdirektiver ikke foregreb spørgsmålet om den eventuelle 
kompetencefordeling mellem Fællesskabet og dets medlemsstater, hvad angår 
udkastet til teksten fra konferencens 5. samling. 
I øvrigt noterede Kommissionen i sin erklæring til COfŒPFR den 30. juni 1995, 
at Rådets beslutning om ikke at foregribe kompetencespørgsmålene indebærer, at 
Kommissionen har mulighed for at føre forhandlinger om afsluttende bestemmelser, 
der er neutrale hertil. 
2. Det er på denne baggrund Kommissionen forhandlede de afsluttende 
bestemmelser, hvori kompetencespørgsmålet ikke afgøres. I aftalens artikel 47 
fastsættes de nærmere bestemmelser for Fællesskabets tiltrædelse af aftalen i de to 
mulige tilfælde, enten blandet kompetence (artikel 47 stk. 1) eller eksklusiv 
kompetence (artikel 47, stk. 2). 
3. Kompetencespørgsmålet må afgøres nu, og efter Kommissionens opfattelse 
henhører aftalen under Fællesskabets eksklusive kompetence (jf. Bilag II). 
Følgelig er det alene Fællesskabet, som kan undertegne og tilslutte sig aftalen i 
overensstemmelse med samme aftales artikel 47, stk. 2. 
«M 
KONKLUSION 
New York-aftalen er frugten af en lang og vanskelig forhandlingsproces. De staler, der 
har deltaget i konferencen, har på de fleste områder haft forskellige interesser, som ofte 
var indbyrdes uforenelige, hvilket i øvrigt fremgår af aftalens bestemmelser, der har været 
yderst vanskelige at udfærdige. 
Fællesskabet var i mindretal på konferencen, især da De Forenede Stater ændrede signaler 
fra den 4. samling. 
I denne vanskelige situation deltog Fællesskabet i forhandlingerne, som har ført til en 
endelig tekst, som helt klart volder os problemer, men som dog indeholder nyttige og 
positive elementer i vor interesse. 
Efter konferencens vedtagelse af aftalen uden afstemning havde Det Europæiske 
fællesskab valget mellem tre hovedmuligheder: 
fuldstændig afvisning af aftalen: Fællesskabet afslår al undertegne og ratificere 
aftalen, som betragtes som dårlig og ubalanceret. Den vigtigste konsekvens vil være 
Fællesskabets isolering på internationalt plan. EF vil være udelukket Ira al deltage 
i den fremtidige udvikling af folkeretten på fiskeriområdet og få store politiske 
problemer med hensyn til sine bilaterale forbindelser med lande som De Forenede 
Stater. Canada, Norge, Argentina og de andre latinamerikanske stater, staterne i 
Stillehavet samt mange udviklingslande, som stiller sig positivt til aftalen. Selv om 
Fællesskabet ikke er part i denne aftale og den ikke juridisk vil kunne anvendes 
mod Fællesskabet, kan det ikke hindres, at aftalen trods alt vil være et folkeretligt 
dokument, der anerkendes af hovedparten af det internationale samfund. 
Undertegnelse af aftalen: sammen med en erklæring om. at aftalen forst vil kunne 
ratificeres efter en forbedring af aftaleteksten. 
Denne strategi ville indebære, at aftalen skal soges genforhandlet, hvilket 
sandsynligvis ikke vil kunne lade sig gøre, og hvis del alligevel kan, vil det betyde, 
at Fællesskabet skal genforhandle aftalen på endnu mere vanskelige og ugunstige 
betingelser med tvivlsomme perspektiver med hensyn lil resultaterne. Fællesskabet 
vil blive anklaget for at forstyrre den globale ligevægt i teksten, der er baseret på 
vanskelige kompromiser, som Fællesskabet selv har dellaget i. Muligheden af en 
genåbning af debatten synes i høj grad usandsynlig og vil ikke nødvendigvis føre 
til et bedre resultat. 
Undertegnelse af aftalen: sammen med en fortolkende erklæring om punkter, del­
er vanskelige for Fællesskabet (magtanvendelse - flagstatens jurisdiktion på det åtjne 
hav). Ratifikationen finder sted i en senere fase. 
12 
Det er den mulighed, som formodentlig giver det gunstigste cost benefil-forhold på 
politisk plan, og som derfor bør foreslås af Kommissionen. Den hindrer, at 
Fællesskabet isoleres på internationalt plan og giver det mulighed for: 
a) at deltage aktivt og dermed have kontrol med gennemførelsen af aftalen i de 
regionale organisationer 
b) at deltage aktivt i eventuelle procedurer for bilæggelse af tvister og i 
udviklingen af den deraf følgende retspraksis 
c) al fremme Fællesskabets image som fortaler for ansvarligt fiskeri, hvilket det 
også gjorde sig som talsmand for i FAO ved uarbejdeisen af adfærdskodeksen 
d) at undgå problemer på bilateralt plan med vore hovedpartnere, som er positive 
over for New York-aftalen. 
BILAG I 
Teknisk evaluering af aftalens indhold 
I det mandat, der blev fastsat for denne konference ved FN-generalforsamlingens 
resolution nr. 47/192 af 22.12.1991 var det bl.a. forudset, al konferencen skulle 
fremme en effektiv gennemførelse af FN's havretskonvention med hensyn til de 
berørte fiskebestande, og at konferencens arbejde og resultaterne heraf skulle være 
"i fuld overensstemmelse" med de grundlæggende bestemmelser i nævnte 
konvention (i det følgende benævnt "UNLOSC"). 
Allerede titlen på den aftaletekst, som blev vedlaget uden afstemning på 
konferencens afsluttende møde den 4.8.1995 (i det følgende benævt "NYT") 
fremgår det. at teksten skal opfattes som et juridisk instrument, der specifikt tager 
sigte på gennemførelse af de UNLOSC-bestemmelser, som er relevante på dette 
område. Artikel 4 i NYT bestemmer, at intet i aftalen tilsidesætter staternes 
rettigheder, jurisdiktion og pligter i henhold til konventionen, og at aftalen skal 
fortolkes og anvendes i relation til og på en måde, der er forenelig med 
konventionen. Det fremgår heraf, at NYT reelt indgår i et retshierarki med 
UNLOSC i toppen og NYT på andenpladsen. Aftalen skal således fortolkes og 
anvendes på baggrund af konventionen og ikke omvendt. Del vil dog ikke skorte 
på forsøg på at hævde, at aftalen afspejler konventionens reelle målsætninger, eller 
på at hæve den til samme niveau som konventionen. Selv om det ikke kan nægtes, 
at aftalen har til formål at præcisere visse bestemmelser i konventionen på 
fiskeriområdet, er det klart, at den ikke må anvendes mod konventionens ånd og 
bogstav. Denne fortolkning støttes af konventionens artikel 311, som forbyder 
indgåelse af aftaler, hvis bestemmelser er i modstrid med principperne i UNLOSC. 
Den er i øvrigt en konsekvens af, at NYT, i modsætning til aftalen med hensyn til 
del XI, ikke opfattes som udgørende en integrerende del af UNLOSC. 
Artikel 5. 6 og 7 i NYT indeholder grundlæggende bestemmelser om. hvilke 
indbyrdes forenelige foranstaltninger der skal træffes for at sikre en effektiv 
bevarelse af de berørte ressourcer både i farvande under kyststaters nationale 
jurisdiktion og i farvande, der falder ind under ordningen for det åbne hav. 
Artikel 5 i NYT omhandler de generelle bevarelsesprincipper, der allerede er 
forudset i artikel 61 i UNLOSC hvad angår kyststater og i artikel 119 i UNLOSC 
hvad angår stater, som driver fiskeri på det åbne hav. Artiklen omfatter også de 
principper, der følger af udviklingen efter UNLOSC. dvs. Agenda 21. 
Med artikel 6 i NYT. som vedrører anvendelsen af den prævenlive fremgangsmade, 
indføres der rent faktisk nye tiltag. Det er dog fastsat, at foranstaltninger, der er 
baseret på den præventive fremgangsmåde, skal revideres på baggrund af nye 
videnskabelige oplysninger. Således bekræfter denne bestemmelse det princip, der 
forudses i artikel 61 og 119 i UNLOSC. ifølge hvilket bevarelsesforanstaltningerne 
skal træffes på basis af det mest pålidelige videnskabelige materiale. Artikel 6, stk. 
7. i NYT, som forudser nødforanstaltninger, er affattet i neutrale vendinger, som 
ikke kan forstås i retning af, at de giver kyststaterne særlige rettigheder. 
IMMMMMm 14 
I artikel 7 i NYT er det fastsat, at de bevarelsesforanstaltninger, der skal træffes 
dels inden for områder under kyststaternes nationale jurisdiktion, dels på det åbne 
hav, skal være indbyrdes forenelige, og den bekræfter udtrykkeligt i stk. 1 
kyststaternes suveræne rettigheder inden for deres områder og alle staters ret til at 
drive fiskeri på det åbne hav. 1 artikel 7, stk. 2, litra a), som i det store og hele 
svarer til det tekstforslag, som Fællesskabet fremkom med på den afsluttende 
samling i forhandlingerne, og dermed opfylder de prioriterede mål, som Rådet 
havde foreslået den 5.6.1995 med henblik på at iå teksten afbalanceret på delte 
punkt, lægges vægten snarere på de foranstaltninger, som kyststaterne træffer. 
Dette synes at være i overensstemmelse med artikel 116 i UNLOSC, ifølge hvilken 
alle stater er beretliget til at lade deres statsborgere drive fiskeri på det åbne hav 
"med forbehold af" ("subject to" i den engelske version) bl.a. kyststaters rettigheder, 
pligter og interesser. Dette er dog kun el af de elementer, der skal lages i 
betragtning. De andre elementer er f.eks. de bevarelsesforanstaltninger, der træffes 
af de regionale fiskeriorganisationer, samt de berørte bestandes biologiske enhed 
(elementer, som også er blevet optaget i teksten på Fællesskabets foranledning). 
Følgelig pålægger denne bestemmelse ikke de andre stater at tilpasse sig efter de 
foranstaltninger, der er truffet af kyststaten. Den pågældende bestemmelses 
afbalancerede karakter er også resultatet af, at den ikke ledsages af en bestemmelse, 
der pålægger den retsinstans, som behandler tilfælde, hvor de berørte stater ikke kan 
nå til enighed om forenelige foranstaltninger, at påbyde sikrende retsmidler 
udelukkende på basis af kyststatens bevarelsesforanstaltninger. Allerede på FN's 
havretskonference forlangte Argentina og Canada, at der blev optaget en sådan 
bestemmelse. Bestemmelserne i artikel 7, stk. 4 og 5, sikrer imidlertid, at der følges 
en objektiv procedure i dette spørgsmål. 
Der består imidlertid et problem med hensyn til den præeise betydning af udtrykket 
"tilsvarende" i • artikel 3, stk. 2, i NYT i forbindelse med de 
bevarelsesforanstaltninger, der påhviler kyststaten. I Ivis der udelukkende er tale om 
en anden måde al udtrykke de jurisdiktionsmæssige forskelle mellem den ordning, 
der er gældende inden for farvande under kyststaternes nationale jurisdiktion, og 
den. der gælder for det åbne hav, ser denne bestemmelse ikke ud til at være 
skadelig, men den hindrer dog kontrol af foranstaltninger, der er vedtaget inden for 
EEZ af internationale domstole. 
I bestemmelserne i NYT lægges der vægt på et øget samarbejde med henblik på 
effektiv bevarelse af de pågældende fiskeressourcer. I artikel 8 i NYT fastlægges 
som samarbejdsmiddel en forpligtelse til enten at tiltræde de regionale 
fiskeriorganisationer eller at acceptere at anvende de bevarelsesforanstaltninger, der 
fastsættes af disse organisationer. Udtrykket "at acceptere at anvende" indebærer 
naturligvis et forhandlingselement og dermed ikke, at staterne automatisk følgende 
pågældende bevarelsesforanstaltninger. I den forstand opretholdes den traditionelle 
frie adgang til fiskeri på del åbne hav. I øvrigt fastslår artikel 8, stk. 3, i NYT som 
en nødvendig konsekvens i denne sammenhæng princippet om, at disse regionale 
fiskeriorganisationer nødvendigvis må have en åben karakler. Der er også her tale 
om et punkt, som allerede blev betragtet som vigtigt af Rådet (fiskeri) den 
15.6.1995, og med hensyn til hvilket Fællesskabet fuldt ud er blevet imødekommet. 
Således får stater med en reel interesse i de pågældende fiskerier mulighed for at 
mmÊmÊÊm—Êmmmmmmmm 
opfylde deres forpligtelse til samarbejde. I artikel 8, stk. 4, i NYT forbydes stater, 
som afslår at samarbejde om de vedtagne bestemmelser, adgang til de berørte 
ressourcer. I den forbindelse bør det bemærkes, at der allerede under den nuværende 
ordning i forbindelse med stater, der påbegynder fiskeri på del åbne hav, blev stillet 
krav om at lage "behørigt hensyn", hvilket kunne tages som udtryk for, at etableret 
adfærd har forrang for ny adfærd og at der er begrænsninger i nye staters adgang 
lil ressourcerne, bl.a. hvis disse bliver knappe. I den forsiand synes bestemmelserne 
i artikel 8, stk. 4, i NYT ikke at være et tilbageskridt i forhold til den eksisterende 
ordning. 
Hvad angår artikel 3, litra e), i NYT, som i forbindelse med nye 
medlemmer/deltagere fastsætter, at der bl.a. skal tages hensyn til behovene hos 
kyststater, hvis økonomi i overvældende grad er afhængig af udnyttelse af levende 
marine ressourcer, må det noteres, at der også på dette punkt er tale om et element, 
der skal tages i betragtning sammen med andre elementer. Der er i øvrigt ikke tale 
om et prioriteret element. Følgelig giver denne bestemmelse ikke de berørte 
kyststater nogen fortrinsret. 
Tilsyneladende er artikel 16 i NYT, som omhandler situationen for en del af det 
åbne hav, som på alle sider er omgivet af en bestemt kyststats eksklusive zone. 
affattet i neutrale vendinger. Der er dog tale om et forhold, hvor det er yderst 
vigtigt at sikre foreneligheden mellem de pågældende bevarelsesforanstaltninger. 
Hvis man sammenligner artikel 16 med bestemmelserne i artikel 7, ser man, at der 
i forbindelse med artikel 16 lægges særlig vægt på de foranlaltninger, der er truffet 
af den pågældende kyststat. Selv om der er tale om et helt specifikt tilfælde, 
bekræfter denne bestemmelse dog det generelle princip om forenelighed, som i 
normale situationer skal gælde i begge retninger. 
4. Som en konsekvens af den frie adgang til det åbne hav giver artikel 192 i UNLOSC 
flagstaten eksklusiv jurisdiktion over skibe, der sejler under dens flag på del åbne 
hav. Flagstatens jurisdiktion er eksklusiv i den forstand, at den i de farvande, der 
henhører under det åbne hav, forbyder interventioner fra andre staters side og går 
forud for jurisdiktionen i den stat, hver besætningen er statsborgere. Ifølge artikel 
92, stk. 1, i UNLOSC gælder dette princip bortset fra de undtagelsestilfælde, som 
udtrykkeligt er hjemlet ved internationale overenskomster eller i konventionen selv. 
En undtagelse fra dette princip er således ikke i modstrid med konventionen. 
I den forbindelse er der allerede fastsat visse undtagelser, nemlig med hensyn til 
sørøveri, slavelransport og uautoriseret radiospredning. 1 disse tilfælde er det ikke 
blot fastsat i UNLOSC, at retten til intervention overgår til en anden stat end 
flagstalen, men også al den intervenerende slat har ret til at træffe sanktioner over 
for personer om bord på de pågældende farløjer. De muligheder, der gives i artikel 
92. stk. 1, og artikel 110 i UNLOSC, har ligeledes dannet grundlag for indførelsen 
af ordningerne om fælles international inspektion. Staterne benytter ret ofte det 
samme grundlag ved indgåelsen af traktater om kontrol af fiskerfartøjer fra 
parlnerlandes side. For at give nogle eksempler, der er relevante for fiskerisektoren, 
kan man nævne fiskeriaftalen af 1987 mellem østaterne i Stillehavet og USA, der 
giver interventionsrettigheder, der går ud over inspektion. "Bering Sea Agreement" 
MMMtÉÉHMHHl 16 
af 1994. der indførte begrebet "continued boarding" og endelig aftalen mellem 
Fællesskabet og Canada til styrkelse af kontrollen i NAFO-områdel. 
Bestemmelserne i NYT lager udgangspunkt i, al en bevarelscsordning for al være 
effektiv skal kombineres med en lige så effektiv ordning til håndhævelse af de 
gældende bevarelsesforanstaltninger. Hvis udgangspunktet er en effektiv bevarelse, 
er det vanskeligt at argumentere imod en styrkelse af kontrolmekanismerne for at 
imødegå en situation, hvor flagstater enten ikke er i stand til eller ikke har viljen 
til at træffe de nødvendige kontrolforanstaltninger over for deres fiskefartøjer og 
dermed opfylde det ansvar, der påhviler flagstaterne. 
På denne baggrund er der næppe nogen juridiske argumenter mod al acceptere 
kontrolordningen i artikel 21 og 22 i NYT, idet staterne ifølge folkeretten står frit 
med hensyn til at indgå aftale, gennem internationale traktater, om overførsel af 
flagstatsrettigheder. Der er snarere tale om, at der gives en mulighed. 
Et af de prioriterede punkter, der blev fastlagt på Rådels samling den 15.6.1995. 
var. at flagstatens suverænitet skal bevares under alle omstændigheder, samtidig 
med at international ret overholdes. 1 den forbindelse bor der gores opmærksom på, 
at ifølge den ordning, der er forudset i artikel 21 i NYT. bevarer flagstaten også i 
faserne efter inspektionen kontrollen over sine fartøjer. Det påhviler således 
flagstaten, efter anmodning fra inspektionsstaten, at træffe de forholdsregler, som 
den finder passende. Den kan fastsætte betingelser for at give tilladelsen og således 
begrænse inspektionsstatens aktionsmuligheder. Flagstaten kan overtage kontrollen 
med sit fartøj på ethvert stade. Endvidere henhører retsforfølgning under alle 
omstændigheder under flagstatens ansvarsområde. Muligheden for at pålægge 
inspektionsstaten betingelserer særlig vigtig, fordi princippet om flagstatens tilsagn 
hermed indfores. Den omstændighed, at retsforfølgning forbliver under flagstatens 
ansvarsområde, viser således, at den forudsete ordning forbliver inden for de 
muligheder, der f.eks. er forudset i artikel 109 i UNLOSC med hensyn til 
uautoriseret radiospredning fra del åbne hav. På del anden side må det indrømmes, 
at artikel 21 ikke er helt klar med hensyn til flagstatens overlagelse af kontrollen 
over fartøjet. Af denne årsag vil Fællesskabet afgive en fortolkende erklæring (jf. 
bilag A til meddelelsen). 
Flagstaten kan naturligvis ikke nøjes med formelt at udtrykke sin vilje til al udøve 
sin jurisdiktion over sit fartøj. Bestemmelserne i artikel 21 i NYT pålægger således 
flagstaten reelt at foretage en undersøgelse af og eventuelt benytte tvangsmidler 
over for sit fartøj. 
Hvis flagstaten undlader at træffe foranstaltninger, efter at den formelt har udtrykt 
sin vilje til at udøve sin jurisdiktion over sit fartøj, har andre slater dog ikke nogen 
ret. til unilateralt at foretage en vurdering af, om flagstaten har opfyldt sine 
forpligtelser i henhold til artikel 19 i NYT. Enhver uenighed på dette område 
henhører under procedurerne for bilæggelse af tvister. 
5. På baggrund af det foregående kan man således notere følgende elementer: 
Bestemmelserne i NYT berører ikke det princip, der er fastlagt i UNLOSC, om at 
200-sømiIegrænsen er den maksimale grænse for farvande under kyststaternes 
nationale jurisdiktion. Som der er redegjort for ovenfor, indeholder NYT ingen 
bestemmelser, der kan siges al give kyststaterne, blot fordi de er kyststater, 
præferentielle eller særlige rettigheder til unilateralt at pålægge 
bevarelsesforanstaltninger uden for deres farvande. Det bekræftes derimod i NYT, 
at kyststaterne i disse farvande ikke har en absolut suverænitet uden juridiske 
forpligtelser med hensyn til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne. 
1 overensstemmelse med UNLOSC bekræfter NYT, at fiskeriet på det åbne hav ikke 
er ubegrænset, men er betinget af lige retligheder for alle slater og al regler om 
effektiv bevarelse af de pågældende fiskeressourcer. 
Aftalen giver i egnede tilfælde og ved international aftale mulighed for at begrænse 
princippet om. at flagstaten har eksklusiv jurisdiktion på det åbne hav. Den ordning, 
der (subsidiært) er forudset i artikel 21 og 22 i aftalen, anfægter ikke denne 
jurisdiktion fundamentalt. Den giver andre medlemmer af regionale organisationer 
mulighed for at indlede punktvise inspektionsaktioner, som er nødvendige for at 
sikre beskyttelsen af ressourcerne, samtidig med at misbrug udelukkes, når 
bestemmelserne anvendes efter reglerne om god tro (konventionens artikel 300). 
BILAG II 
Udovclsen af Fællesskabets kompetence • 
Fællesskabels eksklusive kompetence med hensyn til bevarelse og forvaltning af 
fiskeressourcerne, baseret på EF-traktatens artikel 43 og artikel 102 i 
tiltrædelsesakten af 1972, anerkendes af Domstolen. 
Det følger af den første retspraksis (jf. dom af 14. juli 1976. Kramer, 3/76, 4/76 og 
6/76. Sml. s. 1279, af 16. februar 1978, Kommissionen/Irland. 61/77, Sml. s. 417 
af 25. juli 1991, Kommissionen/Spanien, C-258/89. Sml. s. 1-3977 og af 
24. november 1992, Poulsen og Diva Navigation. C-286/90. Sml. s. 1-6019), at hvad 
angår det åbne hav, har Fællesskabet i spørgsmål, der henhører under dets 
ansvarsområde, den samme retlige kompetence som den. der af folkeretten 
anerkendes for flagstaten, eller den stat, hvor fartøjet er registreret. 
I sin dom af 24. november 1993 i sag C-405/92 (Mondiet SA mod S.a.r.l. 
Armement Islais, Sml. 1993, s. 6166) pådømte Domstolen, at Fællesskabet har 
kompetence til, over for de fartøjer, der fører en medlemsstats flag eller er 
registrerel i en medlemsstat, at træffe foranstaltninger til bevarelse af 
fiskeressourcerne på det åbne hav. 
Spørgsmålet er, om New York-aftalen henhører under Fællesskabets eksklusive 
kompetence på baggrund af Domstolens retspraksis. 
Forslaget til aftale om gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede Nationers 
havretskonvention af 10. december 1982 for så vidt angår bevarelse af 
..fiskebestande, der bevæger sig både inden for og uden for eksklusive økonomiske 
zoner og bestande af stærkt vandrende arter. 
Aftalens målsætninger fremgår af præamblen og artikel 2. 
Ifølge artikel 2 har aftalen til formål at sikre bevarelse på lang sigt og bæredygtig 
udnyttelse af fælles bestande og stærkt vandrende bestande gennem effektiv 
gennemførelse af konventionens bestemmelser. Den samme målsætning fremgår af 
anden betragtning i præamblen. 
Aftalens del II (artikel 5, 6 og 7) indeholder grundlæggende bestemmelser om, 
hvilke foranstaltninger der skal træffes med henblik på bevarelse og forvaltning til 
at sikre bestandenes bæredygtighed og optimal udnyttelse af disse på et 
videnskabeligt grundlag, bl.a. anvendelse af den prævenlive fremgangsmåde i 
henhold til artikel 6. Parterne er ligeledes forpligtede til al sikre, al de bevarelses-
og forvaltningsloranstaltninger, der træffes fordel åbne hav. er forenelige med de 
foranstaltninger, der træffes for områder under national jurisdiktion. For at sikre 
denne forenelighed er parterne underlagt forpligtelserne i artikel 7. 
Det er klart, at både målsætningen for og bestemmelserne i del 11 om bevarelse og 
forvaltning af de pågældende bestande henhører under fællesskabets eksklusive 
kompetence. 
Aftalen fastsætter derefter, med hvilke midler, meloder og mekanismer man skal 
opfylde den målsætning, der er udtrykt i artikel 2. Der er tale om mekanismer i 
form af internationalt samarbejde (f.eks. lokale og regionale 
fiskeriforvaltningsorganisationer og -arrangementer, disses opgaver og interne 
struktur, indsamling og udbredelse af oplysninger og samarbejde inden for 
videnskabelig forskning) fastsættelse af forpligtelser for stater, der ikke er 
medlemmer af organisationerne eller deltagere i arrangementerne, foranstaltninger, 
der skal træffes af havnestaten, udviklingsstaternes muligheder for al deltage i 
gennemførelsen af aftalen, procedurer for bilæggelse af tvister, sikkerhedsklausuler 
og afsluttende bestemmelser. 
Aftalen henhører i sin helhed under Fællesskabets eksklusive kompetence, hvis de 
ovennævnte dele af aftalen er af underordnet karakter i forhold til aftalens 
hovedmålsætning, eller hvis de falder ind under den fælles fiskeripolitik. 
Del 111 og IV (artikel 8-17) vedrører internationalt samarbejde på fiskeriområdet 
mellem aftaleparterne. Dette samarbejde, der tager sigte på i sa høj grad som muligt 
at sikre gennemførelsen af de bevarelses- og forvallningsforanstaltninger, der er 
omhandlet i artikel 3-7. falder ligeledes ind under den fælles fiskeripolitik. 
Dette er årsagen til, at Fællesskabet er medlem af talrige regionale og lokale 
fiskeriorganisationer. Fællesskabet er f.eks. medlem af NAFO, NEAFC og Østersø-
Fiskerikommissionen, og den er ene om at opfylde de forpligtelser, der følger af 
disse aftaler. Fællesskabet har også indgået en lang række fiskeriaftaler med 
tredjelande indeholdende forskellige typer forpligtelser, såsom teknisk og 
videnskabeligt samarbejde og støtte fil uddannelse af fiskere i udviklingslande. Det 
har indgået en såkaldt "andengenerationsaftale" med Argentina, som bl.a. indeholder 
bestemmelser om blandede selskaber. Det vil sige. at Fællesskabets eksklusive 
kompetence som led i den fælles fiskeripolitik er blevet anerkendt ved gentagne 
lejligheder, herunder i forbindelse med aftaler, hvis indhold har værel komplekst og 
desuden af forskellig karakter. 
I artikel 18-23 er det fastsat, med hvilke midler staterne skal opfylde de 
forpligtelser, der er omhandlet i artikel 5-7. Disse bestemmelser er rettet til 
flagstaterne, som ifølge de folkeretlige regler er ansvarlige for de lårtøjer, der fører 
deres flag. Disse artikler omhandler ikke flagretten som sådan, idet staternes 
kompetence i den henseende er helt klar. Ifølge artikel 18-23 skal flagstaterne 
anvende de instrumenter, som de råder over i henhold til folkeretten og deres 
interne ret, til al sikre gennemførelsen af de foranstaltninger, der er forudset i 
aftalen. 
Der skal mindes om, at opfyldelsen af de forpligtelser, der er accepteret af 
Fællesskabet i en international aftale på basis af Fællesskabets kompetence, i et vist 
omfang påhviler medlemsstaterne på det administrative og praktiske plan (bl.a. hvad 
20 
angår kontrolforanstaltninger og administrative sanktioner for overtrædelser). Dette 
er et normalt fænomen i Fællesskabets retsorden (jf. bl.a. traktatens artikel 228. stk. 
7), og det har ikke nogen indflydelse på rækkevidden af Fællesskabets kompetence 
til at indgå en international aftale. Det er således udelukkende den 
lovgivningsmæssige kompetence, der tages i betragtning ved indgåelsen af 
internationale aftaler, og ikke kompetencen til at opfylde administrative forpligtelser 
(jf. Domstolens udtalelse 2/91, præmis 34). 
Især hvad angår reglerne for inspektion af fiskerfartøjer, bor der mindes om, at 
disse spørgsmål allerede er behandlet i internationale aftaler indgået af Fællesskabet, 
f.eks. med NAFO og Canada. Denne type bestemmelser udgør instrumenter til 
gennemførelse af bevarelses- eller forvaltningsforanstaltninger. som kan udgøre en 
af hovedmålsætningerne i en aftale indgået af Fællesskabet som led i den fælles 
fiskeripolitik. Ifølge Domstolens faste retspraksis omfatter Fællesskabets 
kompetence til at fastsætte retsforskrifter på el omrade (f.eks. Iraktalens artikel 43 
vedrorende de fælles markedsordninger inden for landbruget og den fælles 
fiskeripolitik) kompetencen til at pålægge medlemsstaterne al vedtage 
gennemførelses-foranstaltninger. Disse kan, i det omfang det er nødvendigt for at 
sikre gennemførelsen af Fællesskabets normer, omfatte kontrolforanstaltninger og 
administrative sanktioner. 
Hvad angår retsforfølgning og sanktioner for overtrædelser (artikel 19, stk. 2) samt 
retlig assistance mellem aftalepartnerne (artikel 20, stk. 5), skal det noteres, at der 
eksisterer en fællesskabskompetence for iværksættelse af sanktioner af administrativ 
art (jf. dom 27. oktober 1992 i sag C-240/90 - Tyskland/Kommissionen). Hvad 
angår strafferetlige sanktioner og retlig assistance (meddelelse af beviser til andre 
kontraherende parters myndigheder) bør der dog mindes om. at medlemsstaterne i 
henhold til traktaten skal fastsætte sådanne sanktioner i deres respektive nationale 
lovgivning, hvis de er nødvendige for al sikre overholdelsen af fællesskabsretlen. 
En sådan generel forpligtelse er anerkendt af Domstolens domspraksis (jf. dom af 
21. september 1089 i sag 68/88 - Kommissionen/Grækenland. Sml. 1989. s. 2965. 
af 27. marts 1990 i sag C-9/89 - Spanien/Rådet, Sml. 1990. s. 1-1383 (1-1412)) og 
af fællesskabets lovgivningspraksis (jf. f.eks. artikel 7. stk. Ib, i Rådels forordning 
3842/86 (EFT nr. L 357/1) og artikel 31 og 32 i Rådels forordning nr. 2847/93 
(EFT nr. L 261/1)). Denne del af aftalen nødvendiggør således ikke, at 
medlemsstaterne deltager i aftalen, da den pågældende bestemmelse ikke går ud 
over medlemsstaternes generelle forpligtelse og de normale bestemmelser i EF-
retten. 
Den omstændighed, at der i artikel 21, stk. 5, 6 og 7, er fastsat en ordning, ifølge 
hvilken fartøjet kan opbringes og kontrollen over det eventuelt kan overtages af den 
stat, der har foretaget en inspektion og konstateret overtrædelser af aftalen, ændrer 
ikke denne situation. 
I den forbindelse vil det for at fjerne eventuelle misforståelser være hensigtsmæssigt 
at understrege, at Fællesskabets kompetence til al acceptere forpligtelser på dette 
område ikke griber ind i medlemsstaternes kompetence - og forpligtelse - til inden 
for de rammer, der er fastlagt i EF-retlen, at trælfe de nødvendige generelle og 
21 
punktvise gennemførelsesforanstaltninger. I de konkrete tilfælde vil det således være 
flagstatens myndigheder, som skal give tilladelse til en inspektion fra ikke-nationale 
inspektørers side eller at afslå at give en sådan tilladelse. 
Hvad angår artiklerne om bilæggelse af tvister, er det nok at minde om, at 
Domstolen i sin udtalelse 1/94 af 15. november 1994 besluttede, at kompetencen 
til at deltage i mekanismer til bilæggelse af tvister lolger af kompetencen med 
hensyn til de materielle bestemmelser. I øvrigt (inder princippet om, at 
underordnede bestemmelser følger overordnede bestemmelser, anvendelse i visse 
artikler, der vedrører særlige betingelser eller problemer, som f.eks. artikel 12, der 
omhandler indsamling og udbredelse af oplysninger og samarbejde om 
videnskabelig forskning med henblik på bevarelse og forvaltning af 
fiskeressourcerne. 
Hvad angår aftalens del VII om "Udviklingslandenes behov", kan man konkludere, 
at bestemmelserne i artikel 24-26 er af underordnet karakter i forhold lil aftalens 
hovedmålsætning. 1 artiklerne fastsættes det, hvilke midler udviklingslandene skal 
anvende for at deltage effektivt i bevarelsen på lang sigt og en bæredygtig udvikling 
af de berørte bestande. 
De pågældende bestemmelser tager ikke sigte på den økonomiske udvikling i 
udviklingslandene, men de fastsætter nogle former for samarbejde med disse lande, 
som i øvrigt i et vist omfang også er omfattet af de bilaterale fiskeriaftaler, som 
Fællesskabet har indgået f.eks. med AVS-landene (faglig bistand, uddannelse, 
finansiering af programmer med henblik herpå osv.). 
22 

wflgømmmmm m»i m 
ISSN 0254-1459 
KOM(95) 591 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 03 11 
Katalognummer : CB-CO-95-636-DA-C 
ISBN 92-77-96695-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg