ARCHIVES HISTORIQUES 
DE LA COMMISSION 
 
 
 
COLLECTION RELIEE DES 
DOCUMENTS "COM" 
 
 
 
 
COM (84) 6 92 
 
 
 
Vol. 1984/0253 
  
 
Disclaimer  
Conformém ent au règlement (CEE, Euratom) n° 354/83 du Conseil du 1er février 1983 
concernant l'ouverture au public des archives historiques de la Communauté économique 
européenne et de la Communauté européenne de l'énergie atomique (JO L 43 du 15.2.1983, 
p. 1), tel que modifié par le règlement (CE, Euratom) n° 1700/2003 du 22 septembre 2003 
(JO L 243 du 27.9.2003, p. 1), ce dossier est ouvert au public. Le cas échéant, les documents 
classifiés présents dans ce dossier ont été déclassifiés conformément à l'article 5 dudit 
règlem ent. 
In accordance with Council Regulation (EEC, Euratom) No 354/83 of 1 February 1983 
concerning the opening to the public of the historical archives of the European Econom ic 
Communit y and the European Atom ic Energy Communit y (OJ L 43, 15.2.1983, p. 1), as 
amended by Regulation (EC, Euratom) No 1700/2003 of 22 September 2003 (OJ L 243, 
27.9.2003, p. 1), t his file is open to the public. Where necessary, classified documents in this 
file have been declassified in conformity with Article 5 of the aforementioned regulation.  
In Übereinstimmung mit der Verordnung (EWG, Euratom) Nr. 354/83 des Rates vom  1. 
Februa r 1983 über die Freigabe der historischen Archive der Europäischen  
Wirtschaftsgemeinschaft und der Europäischen Atomgem einschaft (ABI. L 43 vom  15.2.1983,  
S. 1), geändert durch die Verordnung (EG, Euratom) Nr. 1700/2003 vom 22. Septem ber 2003  
(ABI. L 243 v om 27.9.2003, S. 1), ist diese Datei der Öffentlichkeit zugänglich. Soweit  
erforderlich, wurden die Verschlusssachen in dieser Datei in Übereinstimmung mit Artikel 5  
der genannten Verordnung freigegeben.  
KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER
KOM(84) 692 endelig udg.
Bruxelles, den 12. december 1984
MEMORANDUM FRA KOMMISSIONEN
FORBRUGERENS RET TIL ERSTATNING OG AFHJÆLPNING VED SKADER
KOM(84) 692 endelig udg.

- 23 -
2.08 I IRLAND er der ved Consumer Information Act af 1978 blevet indført en  
Director of Consumer Affairs. Denne myndighed, som efter loven handler helt  
uafhængigt, er kompetent til at skride ind over for urigtige eller vildled­
ende oplysninger i handelsforhold, reklame, angivelse af urigtige priser mv.  
Director of Consumer Affairs kan i første omgang skriftligt opfordre den,  
der overtræder loven, til at bringe den ulovlige praksis til ophør eller  
afholde siq fra at benytte den. Han kan herefter opnå et retsligt påbud om  
ophør og endelig indlede retsforfølgning mod den, som overtræder bestemmel­
serne i loven. Siden 1979, hvor systemet trådte i kraft, er flere sager ved  
domstolene blevet gennemført med held.
Det påhviler ligeledes Director of Consumer Affairs at fremme oprettelsen af  
kodekser for god handelsskik. Han har f.eks. for nylig i vidt omfang bidrag-  
■  et til udarbejdelse af en ny kodeks for god skik i reklamebranchen.
2.09 C) Privates adgang til at rejse sag i almenhedens interesse
1. I "common law"-landene findes der tru former for søgsmål, som den enkelte  
kan anlægge i almenhedens interesse, nemlig:
a) "Relator action" gør det muligt for en privat sagsøger, der ikke selv  
har søgsmålskompetence, som repræsentant for almenheden i Attorney-  
General1  s navn og med dennes forudgående samtykke, de gives efter et  
frit skøn, at anlægge sag med henblik på at bringe ulovlig adfærd til  
ophør.
b) "class action", der ligeledes kaldes "representative action", i Eng­
land og Wales hviler på den fiktion, at alle, der er berørt af en  
tvist handler personlig og repræsenteres af den, der står som sagsøger  
i sagen.
For at en sådan repræsentation skal være gyldig, skal  
>  - det krav, som rejses af sagsøgeren være typisk for hele den repræ­
senterede klasses krav;
- antallet af medlemmer af denne klasse være for stort til, at man i  
praksis kan finde nogen anden løsning, og
- medlemmerne af klassen have modtaget underretning om sagen.
c)"Public Interest Action" kan anlægges af en borger uden henvendelse

- 24 -
til Attorney General med henblik på at sikre udøvelse og håndhævelse  
af rettigheder, der tilkommer hele almenheden eller en del af denne.
Sagsøgeren skal dog være indehaver af en ret, som han ønsker at hånd­
hæve, eller have lidt særlig skade på grund af det pågældende indgreb  
i almenhedens rettigheder.
2. Relator action og class action kan teoretisk anlægges i Det forenede  
Kongerige (dog ikke i Skotland) og i Irland og findes ligeledes i Austra­
lien, Canada og USA.
3. Det skal dog bemærkes, at relator actions hidtil ikke har været benyttet  
i England og Viales til forsvar for forbrugernes kollektive interesser. De  
benyttes først og fremmest til forsvar af fælles interesser blandt ind­
byggerne i lokalområder med henblik på at forhindre de lokale myndigheder  
i at begå ulovlige handlinger, sikre miljøbeskyttelse (navnlig imod  
planer om bebyggelse) og til kontrol af administrationen af "trusts".
4. Class actions eller, som de betegnes i England og Wales, "repræsentative  
søgsmål, der anlægges af én eller flere personer på et større antal  
personers vegne”,  er undergivet særlige retsplejeregler (Order 15, Rule  
12, i Rules of Supreme Court og Order 5, Rule 8 i County Court Rules).
5. Retsvirkningen af repræsentationen er, at alle, der er repræsenteret, er  
parter i sagen, at de alle berøres af den afgørelse, der træffes i denne,  
og at de alle er bundet af afgørelsen. De betingelser, der skal forelig­
ge, for at denne fremgangsmåde kan benyttes, er dog så strenge, at den  
ikke har vundet stor udbredelse, og da navnlig ikke på forbrugerbeskyt­
telsesområdet. De, der repræsenteres, skal navnlig have en fælles inter­
esse oq have lidt samme skade, og denne skal kunne genoprettes på en  
sådan måde, at det kommer samtlige skadelidte til gode.
6. Sagsøgeren og de, som han repræsenterer, skal have samme retlige interes­
se i at gå til domstolene. Det er ikke tilstrækkeligt, at de har lidt en  
fælles skade, for hvilken de kræver erstatning. I et tilfælde, hvor

- 25 -
afladere af varer i et skib havde anlagt en "representative action",  
fordi varerne var gået tabt som følge af skibets grundstødning fandt  
retten ikke, at der forelå nogen tilstrækkelig fælles interesse, fordi  
afladerne ikke havde sendt deres varer til samme bestemmelsessted (Markt  
v. Knight (1910) 2 KB 1021).
7. Som følge heraf kan forbrugere kun sjældent iværksætte en "class action"  
med henblik på at gøre kontraktligt ansvar gældende over for en sælger.  
Til gengæld kan det tænkes, at påstand om nedlæggelse af forbud fremsæt­
tes af en gruppe forbrugere, som lider skade ved samme ulovlige forret­
ningsmetoder fra en erhvervsdrivendes side. Men som udtrykkeligt nævnt i  
Law Society's undersøgelse, som allerede er nævnt ovenfor i afsnittet om  
mindre sager, er der i praksis endnu ikke afsagt nogen kendelse af denne  
art.
8. I de romanistiske lande må det erindres, at der findes to institutioner,  
som indirekte giver den enkelte forbruger lejlighed til at rejse sag ved  
domstolene på almenhedens vegne. Det drejer sig dels om retten til at  
handle som borgerlig part, der gør det muligt for den enkelte forbruger  
at rejse kriminalsag uden hensyn til anklagemyndighedens indstilling,  
dels om det søgsmål med påstand om ophør, som en forbruger, der har lidt  
skade, kan rejse i Belgien med hjemmel i artikel 55 i lov af 14. juli  
1971 om markedsføringsskikke (se ovenfor).
9. I Skotland kan man benytte en fremgangsmåde, der ligner "representative  
action",  idet enhver, hvis interesser er berørt, selv anlægger sag, og  
samtlige sager med undtagelse af en udsættes efter aftale mellem parter­
ne, således at afgørelsen i en repræsentativ sag senere kommer til at  
danne grundlag for afgørelsen af samtlige sager.
10. I "cornmon law"-landene,  navnlig England og Wales, har enhver person  
eller organisation påtaleret i kriminalsager, medmindre der er gjort  
særlig indskrænkning i retten hertil. Denne regel gælder særlig i tilfæl­
de af overtrædelser af Trade discrlptions Act af 1968 og 1972. De enkelte  
forbrugere eller kollektive enheder, der repræsenterer forbrugerinteres­
ser

-  26  -
kan udmærket rejse sag, hvis myndighederne (in casu Trading standard  
Departments of Local Authorities) ikke gør dette.
11. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en forbruger kan være sa meget  
mere interesseret i at anlægge sag, som han kan opnå erstatning ("compen­
sation order") under kriminalsagen. I Det forenede Kongerige kan krimi­
nalretterne efter afsigelse af dom i medfør af Trade Discription Acts  
afsige en "compensation order", hvorved sagsøgte tilpligtes at betale  
erstatning for enhver tingskade, tab eller personskade, der er forvoldt  
ved den pågældende lovovertrædelse eller enhver anden retsstridig hand­
ling, der tages i betragtning af retten, når den afgør sagen.
2.10 D) Søgsmål iværksat af forbrugerorganisationer
ï tre EF-medlemsstater er der udtrykkeligt tillagt forbrugerorganisationerne  
søgsmålskoin.peten.ee til forsvar for kollektive eller individuelle interesser,  
som de varetager. Søgsmålets karakter, retsvirkningerne af den domstolsaf­
gørelse, som eventuelt opnås og de betingelser, som en forbrugerorganisation  
skal opfylde for at kunne udøve søgsmålsretten,  varierer dog betydeligt fra  
land til land.
2.11 TOVDHm)SREPDBLlVJ--En TYSKLADD
Her kan forbrugerorganisationer anlægge sag i to bestemt angivne tilfælde. Med  
hjemmel i loven af 1909 om uredelig konkurrence (UWG) har organisationerne  
siden 1965, bl.a. ved brug af en form for hurtig retsforfølgning, kunnet anlæg­
ge sager med påstand med ophør af uredelige forretningsmetoder, der skader  
forbrugerne (f.eks. urigtig reklame). Indtil i dag har organisationerne ikke  
kunnet opnå skadeserstatning på de forbrugeres vegne, der har lidt skade. Men  
forbundsregeringen har netop forelagt den lovgivende forsamling et forslag til  
ændring af loven af 1909, hvorved der tillægges den enkelte forbruger eller  
erhvervsdrivende ret til at nedlægge erstatningskrav. De nye bestemmelser giver  
den enkelte forbruger mulighed for at overdrage sin ret til organisationen,  
således at denne kan rejse søgsmål mod den ansvarlige fabrikant. Dersom søgsmå­
let fører til dom, kan det beløb, der opnås, efter fradrag af sagsomkostninger  
fordeles blandt de forbrugere, der har overdraget deres rettigheder.

Dette dokument giver et rids af de problemer, der opstar for  
forbrugere, der søger domstolenes hjælp til at opnå erstat­
ning og afhjælpning ved skader. Der redegøres for situatio­
nen i  de enkelte medlemsstater og i EF som helhed, ligesom  
der stilles forslag om, hvilke eventuelle fremtidige tiltag,  
der er mulige inden for dette område, og endelig opfordres  
interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til de  
heri behandlede emner.

I
■FORBRUGERENS RET TIL ERSTATNING OG AFHJÆLPNING VED SKADER
I. INDLEDNING
Det europæiske Fællesskab blev oprettet af hensyn til dets borgere. Dette  
kommer til udtryk i  EØF-traktatens præambel, hvor den stadige forbedring  
af leve- og arbejdsvilkårene fremhæves som en væsentlig målsætning. Et af  
aspekterne af EF's interesse i  sine borgeres ve og vel er ønsket om at sikre  
dem retsbeskyttelse, især ret til at opnå en retfærdig og rimelig bilæggelse  
af tvister i  forbindelse med almindelige forbrugertransaktioner.
Grundlaget for EF er princippet om et fælles marked, det vil sige et marked  
uden handelshindringer. På et udelt marked sker handelssamkvemmet på tværs  
af nationale grænser, som tidligere fungerede som naturlige hindringer.
Dette skulle være en fordel for forbrugeren. Det kunne imidlertid være til  
hans ulempe, hvis han efter at have modtaget varer eller tjenesteydelser  
fra en virksomhed i  udlandet fandt ud af, at aftalen var undergivet lovgiv­
ningen i  et andet EF-land, eller endog at domstolen i en anden medlemsstat  
havde jurisdiktion. Denne mulighed er der taget hensyn til i  de to konven­
tioner, der er indgået mellem medlemsstaterne, nemlig henholdsvis domskon­
ventionen (1) og konventionen om kontraktlige forpligtelser (2). Heri fast­
sættes der fælles regler om jurisdiktion, fuldbyrdelse af domme samt lov-  
konflikter. I korthed kan parterne efter fælles aftale vælge, hvor en sag  
skal bringes for retten, og hvilken lovgivning der skal gælde. Hvis de ikke  
foretager dette valg, fastlægges der i  konventionerne fælles regler. Der  
tages særlig hensyn til forbrugerens situation, hvis aftalen er indgået  
med en virksomhed, som
- tilbyder at indgå en forretningsaftale eller adverterer i  forbrugerens  
normale opholdsland, eller
- modtager forbrugerens ordre i dennes land, enten direkte eller gennem  
en agent, eller
(1) Konvention af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyr­
delse af retsafgørelser i  borgerlige sager, herunder handelssager, som  
ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 - EFT L 304, 10.10.1978, s. 77.
(2) Konvention om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtel­
ser - EFT L 266, 9.10.1980, s. 1.

II
- arrangerer det saledes, at forbrugeren besøger et andet land for at fore­
tage sit køb.
I så tilfælde kan forbrugeren beslutte, hvor sagen skal indbringes, og hvil­
ken lovgivning der skal gælde.
Denne løsning er valgt, fordi det helt klart ville være urimeligt, hvis  
en forbruger si sig tvunget til at anlægge eller forsvare en sag i  et fremmed  
land og var underkastet en lovgivning, som måske berøver ham hans rettighe­
der i  medfør af lovgivningen i det land, hvor han normalt opholder sig.
Langt størstedelen af de sager, hvor forbrugere vælger at gå rettens vej,  
drejer sig imidlertid ikke om transaktioner, som konventionerne finder anven­
delse på: og alligevel er det klart, at de betingelser, hvorpå der kan opnås  
erstatning og afhjælpning ved skader i  væsentlig grad afviger fra hinanden,  
når man sammenligner de enkelte medlemsstater med hinanden. Derfor vedtog  
Rådet den 19. maj 1981 (1) det andet forbrugerhandlingsprogram, der ligesom  
forgængeren omfatter retten til erstatning og afhjælpning ved skader som  
en af de fem forbrugerrettigheder, hvorpå programmet er baseret. Under over­
skriften "Rådgivning, bistand og repræsentation ved domstolene" anfører  
programmet følgende principper:
"forbrugeren skal have rådgivning og bistand med hensyn til klager og i  
tilfælde af skader forårsaget ved køb eller anvendelse af defekte varer  
eller utilstrækkelige tjenesteydelser"
"han bør endvidere have krav på at opnå rimelig erstatning og afhjælpning  
af sådanne skader gennem hurtige, effektive og lidet bekostelige fremgangs­
måder" (2).
Disse principper udgør en integrerende del af programmet og er nært knyttet  
til afsnittet om forbrugernes økonomiske interesser. Hvis forbrugernes stil­
ling skal forbedres ved nye rettigheder, hjemlet i  EØF-direkti ver (som f.oks. 
i  dem vedrørende vildledende reklame og i  Kommissionens forslag vedrørende  
produktansvar og forbrugerkredit (3)), så er det vigtigt, at der er  
mulighed for at udøve eller forsvare disse rettigheder.
(1) Rådets resolution af 19. maj 1981 om Det europæiske økonomiske Fælles­
skabs andet program for en politik vedrørende forbrugerbeskyttelse og  
-oplysning; EFT C 133 af 3.6.1981, s. 1.
(2) Samme, s. 9.
(3) Vildledende reklame: Direktiv af 10.09.1984, EFT L 250 1909 1984-
forbrugerkredit: EFT C 80, 27.03.1979; '
produktansvar: EFT C 241, 14.10.1976.

III
I dette dokument gives der et kort rids af de problemer, der opstår for  
forbrugere, der søger rettens hjælp til at opnå erstatning og afhjælpning  
ved skader, og dokumentet indeholder forslag om tiltag på EF-biveau. Fire  
bilag, som udgør størstedelen af dokumentet, beskriver den nuværende situa­
tion i  medlemsstaterne under overskrifterne:
- forenklet sagsbehandling ved domstolene,
- varetagelse af kollektive interesser ved domstolene,
- mægling og voldgift,
- rådgivningscentre.
Bilagene beskriver i  videst muligt omfang situationen pr. 31.12.1982.
H. PROBLEMSTILLINGEN
I almindelighed er der en række forhold, der afholder forbrugerne fra at  
søge domstolenes hjælp til at opnå erstatning og afhjælpning ved skader.
Der er først og fremmest de omkostninger, der er forbundet med dels juridisk  
rådgivning, dels repræsentation i retten, og som kan overstige det beløb,  
sagen drejer sig om, hvortil kommer risikoen for, at den tabende part i  
en retssag skal betale modpartens omkostninger, som det er tilfældet i  visse  
lande. Sagsbehandlingen kan være langsom; der kan hengå lang tid, inden  
man når frem til sagens behandling ved domstolen, sagen kan blive udsat,  
og den kan kræve, at forbrugeren adskillige gange må give møde for retten  
i  arbejdstiden.
Helt bortset fra disse materielle faktorer er der også psykologiske hindrin­
ger, som skal overvindes. Forbrugerne kan føle sig beklemte, ja endog skræmte  
af atmosfæren i  domhuset eller retssalen, af sagsbehandlingens formaliteter  
og den juridiske sprogbrug og endog af dommernes og advokaternes kåber.
Sommetider er retssager ikke helt formålstjenelige til beskyttelse af for­
brugerne, idet de er begrænsede til individuelle krav om erstatning og af­
hjælpning ved skader.
For eksempel hvor vildledende reklame berører et stort antal mennesker,  
kan et kollektivt søgsmål være mere hensigtsmæssigt end retssager anlagt  
af den enkelte. Visse EF-medlemsstater har erkendt dette forhold og givet

IV
forbrugerorganisationerne mulighed for at anlægge sager på samtlige forbru­
geres vegne for at begrænse misbrug. Hvis det drejer sig om et erstatnings­
spørgsmål snarere end om forebyggelse, foreligger der en anden løsning,  
der går ud på at anlægge et kollektivt erstatningssøgsmål, hvor en eller  
flere personer anlægger sag på vegne af et større antal. Kollektive søgs­
mål er et næsten ukendt begreb i  EF. Der er nogle, der er betænkelige ved  
denne fremgangsmåde. Erfaringer i USA har vist, at den kan føre til et util-  
børligt pres på sagsøgte, især hvor kollektive søgsmål anlægges af advokater,  
der arbejder på procentbasis (1).
I visse medlemsstater har der været udfoldet bestræbelser på, ved forenkling  
af de procesuelle regler for sager af mindre værdi, at overvinde de hindrin­
ger, der opstår for forbrugerne, når de søger erstatning og afhjælpning  
ved skader. Den særlige sagsbehandling ved County Court i  England og Wales  
er for eksempel et betydeligt skridt i  denne retning. Nordirland har også  
forbedret sagsbehandlingen ved County Court, medens der i Skotland, som  
har sit eget retssystem, gennemførtes en forsøgsordning i  årene fra 1979-  
1981, som tog sigte pa at udvikle nye procesuelle regler. Denne ordning  
blev delvis finansieret af Kommissionen.
Andre medlemsstater har valgt alternative løsninger. Danmark har for eksem­
pel oprettet et forbrugerklagenævn til at behandle forbrugeres krav om er­
statning. Nævnet løser uoverensstemmelserne ved mægling og voldgift. Denne  
fremgangsmåde findes selvfølgelig i  andre medlemsstater, ofte i  form af  
private mæglings- eller voldgiftsordninger, selv om også private ordninger  
kan opstå som et resultat af de offentlige myndigheders indgriben. De kotume-  
regler, der er forhandlet mellem Office of Fair Trading og de engelske bran­
chesammenslutninger, dækker generelt behandlingen af klager fra utilfredse  
forbrugere.
(1) Det vi l sige at salæret opnås ved tilbageholdelse af en bestemt procentdel  
af den erstatning, der tilkendes, hvilket i  nogle sager kan gå helt  
op til 30-40%. Denne ordning accepteres ikke af advokater, der prakti­
serer i  EF.

V
Ulempen ved de fleste mæglings- og voldgiftsordninger er deres frivillige  
karakter. Parterne må både enes om at få deres stridigheder afgjort på denne  
måde og om at følge den afgørelse, der træffes af mæglings- eller voldgifts-  
organet, for at sådanne fremgangsmåder skal være effektive.
Passende rådgivning og oplysning er en forudsætning for, at enhver ordning,  
der har til formål at skaffe forbrugerne erstatning og afhjælpning ved ska­
der, kan føre til et tilfredsstillende resultat. Medmindre forbrugeren er  
klar over, at han eller hun har ret til at kræve erstatning og afhjælpning  
eller til at rejse indsigelse mod et krav fra en handlende, er sådanne ord­
ninger overflødige. Dette kan meget vel være en af grundene til, at bestræ­
belserne i medlemsstaterne på at forbedre retsbeskyttelsen i dette ords  
videste betydning, herunder også udenretslige fremgangsmåder, i  nogen grad  
har fået den succes, som de havde fortjent. Det er imidlertid nok også rig­
tigt, at forbrugerne ikke fuldt ud har udnyttet disse fremgangsmåder, fordi  
de ikke dækkede deres behov. Endelig har mangel på finansielle midler i  
visse tilfælde ført til, at man har måttet nedlægge en række forbrugerråd­
givningscentre og afskaffe en række forbrugervoldgiftsordninger (1).
H i .  EF-DIMENSIONEN
I de senere år har der kunnet spores en udbredt bekymring over, at det tra­
ditionelle retssystem ikke var egnet til at behandle sager af mindre værdi.  
De enkelte sager har nemlig kun ringe betydning. Set ud fra et generelt  
synspunkt kan det forhold, at et stort antal mennesker ikke er i  stand til  
at udøve eller forsvare deres rettigheder, kun skabe utilfredshed og give  
anledning til manglende respekt for loven.
Denne erkendelse har ført til, at der er gjort en række fremskridt, hvori  
Det europæiske Fællesskab har spillet en vigtig rolle.
(1) Yderligere oplysninger om fremgangsmåder til at forbedre retsbeskyttel­
sen i  EF er anført i  bilaget til dette dokument.

VI
Kommissionen afholdt i  Montpellier i  1975 et seminar vedrørende retslig  
og udenretslig beskyttelse af forbrugere. Det behandlede specielt forbrugernes  
problemer vedrørende beskyttelsen af deres rettigheder og de forskellige  
metoder, der er forsøgt for pi en retfærdig mide at løse stridigheder pi  
forbrugerbeskyttelsesomridet (1).
Mange af de senere initiativer kunne føres tilbage til de forslag, der blev  
fremsat i  Montpellier; for eksempel fremlagde Brégégére i  1977 en rapport  
i  Europa-Parlamentet (2), og der udstedtes en resolution, hvori der krævedes
a) en forordning om forbedring, forenkling og harmonisering af de procesuel-  
le regler vedrørende forbrugersager, inklusive en ret for forbrugerorga­
nisationerne til at handle pi vegne af deres medlemmer,
b) et direktiv om oprettelse af mæglings- og voldgiftsordninger.
Resolutionen og det andet forbrugerprogram kræver også en forbedring af  
forbrugernes retsbeskyttelse (3).
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog I 1979 en af Hilkens udarbejdet  
rapport (4), hvori Kommissionen opfordredes til at tage initiativer med  
henblik pi:
a) forbedring af forbrugerundervisningen og -oplysningen,
b) tilskyndelse til oprettelse af forbrugerridgivningscentre samt af mæg­
lings- og voldgiftsordninger,
c) udarbejdelse af et direktiv om behandling af sager af mindre værdi,
d) udarbejdelse af et direktiv, der giver forbrugerorganisationerne ret  
til at anlægge sager af almindelig interesse (dvs. ret til at forsvare  
forbrugernes interesser kollektivt), selv hvor der ikke er lidt noget  
direkte tab.
(1) Forhandlingerne blev offentliggjort af Kommissionen i  1976.
(2) Dok. EP 47 778, endelig udg.
(3) Dok. EP 65 917, endelig udg.
(4) Dok. ØSU/93/79, endelig udg.

VII
I 1980 afsluttedes det sidste bind i  det større værk om retsbeskyttelse,  
udarbejdet af professor Capelletti ved det europæiske universitetsinsti­
tut i  Firenze. Det er en indgående behandling af dette emne og en righoldig  
kilde for dem, der beskæftiger sig med dette område (1).
Der er også sket vigtige fremskrift uden for Fællesskabets rammer. En reso­
lution om retshjælp og juridisk rådgivning vedtoges af Europarådet den 2.  
marts 1978. Den fastslår princippet om, at det er en stats forpligtelse  
at sørge for, at de, der ellers ikke ville have råd til det, har mulighed  
for at få juridisk rådgivning (2). Den 14. maj 1981 vedtog Europarådet en  
resolution om retsbeskyttelse, hvori der anføres en række principper ved­
rørende for eksempel sagsomkostninger og retssagers varighed (3).
Disse resolutioner er udformet som henstillinger til de stater, der er medlem­
mer af Europarådet, hvilket omfatter alle EF-landene, og Kommissionen del­
tog i  det forberedende arbejde forud for deres vedtagelse. For så vidt angår  
retshjælp, er der imidlertid særlige hensyn at tage i  sager, der vedrører  
forbrugerspørgsmål, idet omkostningerne ved traditionelle retssager her  
ofte vil overstige det beløb, sagen drejer sig om. Det er derfor et spørgs­
mål, om man under disse omstændigheder skal have adgang til retshjælp, eller  
om dette ville være en uforsvarlig anvendelse af midler, specielt under  
de ugunstige økonomiske forhold, der for tiden er fremherskende. De mindske­
de omkostninger ved forenklede procedurer kunne skabe en mere rimelig balance  
mellem det beløb, sagen drejer sig om, og udgifterne ved sagen og således  
fjerne behovet for retshjælp.
(1) Access to Justice, hovedredaktør prof. M. Capelletti, forlæggere  
Giuffré-Si jthoff.
(2) Ministerkomiteens resolution nr. 78(8).
(3) Ministerkomiteens henstilling nr. R(81)7 til medlemsstaterne vedrørende  
foranstaltninger, der letter adgangen til at opnå retsbeskyttelse.

vin
IV. KOLLOKVIET I GENT
På det seneste blev der i  1982 afholdt et andet kollokvium om forbrugernes  
retsbeskyttelse, denne gang i Gent. Omkring 60 eksperter omfattende både  
advokater og jurister fra højere læreanstalter, som kom fra alle EF's med­
lemsstater, drøftede mulighederne for at lette forbrugernes adgang til at  
gå rettens vej.
Gent-kollokviets store betydning ligger i, at man dér fik indkredset mange  
af de spørgsmål, der opstår, når man vil indføre nye eller skabe forbedrede  
procedurer for at sikre forbrugernes rettigheder. Under drøftelserne kom  
man ind på spørgsmål som:
- sagernes karakter,
- domstolens struktur,
- muligheden for at begrænse nye procedurer udelukkende til forbrugersager,
- sagens førelse,
- sagernes form,
- dommerens rolle,
- repræsentation af parterne,
- ret til appel,
- mægling,
- adgang til at give møde i  retten.
Uden at forsøge på at analysere disse forskellige aspekter indgående giver  
følgende resumé dog et vist overblik over de spørgsmål, som må besvares  
af den, der ønsker at se en forbedring af forbrugernes muligheder for at  
kræve afhjælpning eller erstatning ved skader. Generelt vedrører disse spørgs­
mål retslige procedurer, men det bør ikke glemmes, at de i  lige så høj grad  
vedrører administrative procedurer.
1. Sagernes karakter
Bør sagerne være af retslig eller administrativ karakter? Hvis de skal være  
af retslig karakter, burde man så indføre et særligt domstolssystem, eller  
burde man indføre nye procedurer idnen for det eksisterende retssystem?
Svaret på disse spørgsmål afhænger af en række faktorer. Nye særlige dom­
stolssystemer, der skal tage sig af forbrugersager, ville være meget dyre

IX
at indføre og ville frembyde finansieringsvanskeligheder (hvilket også gæl­
der for indførelse af nye administrative domstole). Dette taler for, at  
det ville være bedre at indføre nye forenklede procedurer inden for det  
eksisterende domstolssystem. Pa den anden side bør man tage hensyn til de  
psykologiske barrierer, der ofte afholder forbrugerne fra at benytte det  
traditionelle retssystem: om forenklede procedurer alene ville være tilstræk­
kelige til at fjerne disse barrierer i  hvert tilfælde er meget vanskeligt  
at forudsige.
2. Domstolens struktur
Bør dommeren assisteres af domsmænd?
Fordelen herved ville være, at omkostningerne kunne mindskes betragteligt,  
idet man i  vidt omfang ville undgå at skulle indkalde sagkyndige som vidner:  
man kunne vælge domsmænd, som selv var sagkyndige inden for det pågældende  
område. Imidlertid skulle en domstol med domsmænd sikkert være et centrali­
seret organ (da det måske ville være yderst vanskeligt eller alt for dyrt  
at tilknytte domsmænd til en lang række af disse domstole). En sådan domstol  
måtte derfor i  stort omfang arbejde på grundlag af skriftlige indlæg, hvor­
ved den hurtighed og forenkling af sagsbehandlingen, som netop var formålet  
med en sådan ordning, måske ikke ville kunne realiseres, ligesom det kunne  
skabe problemer for ikke-repræsenterede parter. Erfaringerne viser, at mange  
mennekser har vanskeligt ved at udtrykke sig selv klart i  skriftlig form,  
selv i  de tilfælde, hvor de retslige formalia er blevet forenklet - om end  
dette har hjulpet i  et vist omfang.
3. Begrænsninger i  domstolens kompetence
a) Bør der udelukkende være adgang til forenklede procedurer i  forbruger-  
sager i  snæver betydning eller i  alle sager af mindre værdi?
Det kan måske være meget vanskeligt at drage en helt nøjagtig grænse  
mellem forbrugersager og andre sager af mindre værdi. Desuden synes der  
ikke at være noget grundlag for generelt at nægte klagere i  sager af  
mindre værdi adgang til at benytte de forenklede procedurer. Det ville  
imidlertid næsten med sikkerhed være hensigtsmæssigt at begrænse domsto­
lens jurisdiktion på en eller anden måde: for eksempel kunne man udelukke  
injuriesøgsmål og lignende, ægteskabssager og sager om ejendomsret.

X
b) Bør disse procedurer kunne benyttes af alle kategorier af klagere?
Erfaringerne i  medlemsstaterne viser, at procedurerne i  sager af mindre  
værdi ofte benyttes af leverandører, der lægger sag an mod forbrugere.
Det fremføres af og til, at da disse procedurer skat komme private klagere  
til gode, bør leverandørerne enten udelukkes fra at benytte disse proce­
durer, når de anlægger sag, eller også bør de fratages incitamentet hertil  
ved at der kræves højere retsafgifter end dem, der skal betales af private  
klagere. Forbedrede procedurer ville nemlig ellers ikke blive andet end  
en forbedret form for inkasso. Imidlertid er der to argumenter mod på  
denne måde at udelukke leverandørerne: for det første er der noget prin­
cipielt forkert ved at udelukke en bestemt kategori af klagere, da mulig­
heden for at ga rettens vej bør være åben for alle; og leverandørerne  
bør ikke nægtes adgang til via en forenklet procedure at inddrive rets­
gyldige fordringer; for det andet ville leverandørerne, hvis de blev  
udelukket, ganske enkelt anlægge sag mod forbrugerne på grundlag af stan­
dardprocedurerne: herved ville man i  realiteten fratage sagsøgte forbrugere  
fordelen ved den forenklede procedure.
c) Bør der være en øvre beløbsgrænse for de krav, der kan være genstand  
for den særlige procedure?
En procedure i  sager af mindre værdi ville på grund af sin særlige beskaf­
fenhed måske kræve, at der blev fastsat en sådan grænse. Selv om proce­
duren blev begrænset til forbrugersager i snæver betydning, synes en  
sådan grænse tilrådelig: når det drejer sig om store pengebeløb, vil  
parterne sandsynligvis i  højere grad være rede til at pådrage sig betyde­
lige omkostninger for at forsvare deres krav (eller vil måske kunne anmode  
om retshjælp).
4. Sagens førelse
a) Bør de procesuelle regler og retssproget forenkles?
Man er generelt enig om, at indviklede procesuelle regler afskrækker  
mange fra at anlægge sag, især når det drejer sig om sager af mindre  
værdi, hvor sagsøgeren ikke er repræsenteret af en advokat. Ligeledes  
forstår lægmand næsten aldrig de mange retsudtryk, der anvendes. Det  
synes derfor at være ønskeligt med en vis forenkling.

XI
Da det egentlige formal med de procesuelle regler er at sikre, at sagen  
føres på forsvarligt grundlag og at sikre begge parters rettigheder,  
kan man stille sig det spørgsmål, om forenkling ikke ganske enkelt ville  
betyde andenklasses retspleje- Er andenklasses retspleje bedre end slet  
ingen retspleje? Retsudtryk anvendes i  traditionelle retssager, fordi  
de har en præcis betydning, som dommerne og advokaterne kender, og det  
er selvfølgelig ønskeligt, at de krav, der fremsættes i  en sag, fremsættes  
utvetydigt. Det er derfor vanskeligt at se, hvordan man helt kan udelukke  
sådanne udtryk.
b) Er det muligt eller ønskeligt at få afviklet retsprocedurerne hurtigere?
Svaret på dette spørgsmål og svaret på det foregående spørgsmål hænger  
tæt sammen. En vis forsinkelse i  procedurens afvikling i sådanne sager  
kan måske ikke undgås: det er selvfølgelig af afgørende betydning for,  
om proceduren finder sted på et forsvarligt grundlag, at der gives til­
strækkelig tid til at forkynde kravet for sagsøgte, og at sagsøgte får  
tid til at fremkomme med et forsvar eller fremsætte et modkrav.
c) Bør proceduren være mundtlig eller skriftlig eller en kombination af  
begge?
En rent mundtlig procedure kunne meget vel forlænge sagens behandling  
og gøre det vanskeligere at få konkretiseret sagens genstand. En rent  
skriftlig procedure ville betyde, at parterne ikke behøvede at deltage  
i  retsmødet og derfor ikke behøvede at tage fri fra arbejde. På den anden  
side ville det gøre det vanskeligere for domstolen at give en af parterne  
medhold, hvis der er tale om indbyrdes modstridende krav. Det ser derfor  
ud til, at en mellemløsning ville være det bedste. Hvordan den nøjagtige  
balance skal være mellem henholdsvis den mundtlige og den skriftlige  
del af proceduren vil for eksempel afhænge af, om de særlige retsproce­
durer blev centraliseret eller forefandtes ved en række lokale domstole  
(se spørgsmål 2 ovenfor).
d) Hvilken rolle bør dommeren spille?
En passiv rolle er ikke nødvendigvis hensigtsmæssig i  sager af mindre  
værdi, især hvis parterne ikke bistås af en advokat. Hvis der skal ind­
føres forenklede procedurer, er det bedre, at dommeren spiller en aktiv

XII
udfarende rolle i  retsbehandlingen.
e) Skal advokater have adgang til at repræsentere parterne,
Da advokatomkostningerne udgør størstedelen af omkostningerne ved at  
føre retssag, ville én måde at begrænse omkostningerne på være at fratage  
parterne incitamentet til at søge advokatbistand - for eksempel ved at  
fastsætte, at parterne ikke kan få dækning for sådanne udgifter.
Det synes imidlertid ikke ønskeligt at udelukke advokater fra at repræ­
sentere klagere, da dette ville virke diskriminerende over for forbrugerne:  
mange handlende ville i  deres retstvister med forbrugere fortsat være  
repræsenteret af specialister, som er advokater om ikke af navn så dog  
af gavn.
f) Bør afgørelser kunne appelleres eller tages op til fornyet behandling  
ved en højere domstol?
Det er måske ikke i  retssikkerhedens interesse helt at udelukke muligheden  
for, at afgørelser tages op til fornyet behandling ved en højere domstol  
- for eksempel hvis domstolen havde gjort sig skyldig i en retsvi Idfa-  
relse. Imidlertid bør de forhold, der kan begrunde, at en sag tages op  
til fornyet behandling, begrænses til et minimum for at sikre en hurtig  
afvikling af proceduren og for at undgå unødige omkostninger. Beslut­
ningen om, hvorvidt en sag kan tages op til fornyet behandling, bør træf­
fes af den højere instans.
5. Mægling
Bør der indføres en særlig mæglingsprocedure? Hvem bør gøre et forsøg på  
mægling og på hvilket stadium under sagsforløbet?
En mæglingsprocedure forud for en eventuel sagsbehandling ved domstolen  
er en hensigtsmæssig løsning, hvis en sådan procedure gør det muligt at  
spare tid og penge, ved at parterne får lejlighed til at blive enige om en  
rimelig løsning på deres tvistemål uden at bringe sagen for retten.
Hvis den særlige procedure for prøvelse af sager af mindre værdi imidlertid  
er uformel og dommeren gives en aktiv rolle, synes der ikke at være nogen

XIII
grund til, at mæglingsforsøg ikke ganske enkelt bør ses som et naturligt  
led i  proceduren: en af fordelene ved en forudgående høring er nemlig, at  
den viser, om mægling kan komme på tale.
6. Adgang til at give møde i  retten
I betragtning af, at sagens behandling ved domstolen normalt finder sted  
i  arbejdstiden, således at de stridende parter i  de fleste tilfælde er nødt  
til at tage fri fra arbejde for at give møde og som følge heraf har en ind­
tægtsnedgang, rejser der sig det spørgsmål, om der bør træffes særlige for­
anstaltninger for at skabe mulighed for, at sagsbehandlingen kan finde sted  
om aftenen eller i  weekenderne, eller for at kompensere de stridende parter  
for deres indtægtstab?
Ved at behandle sådanne sager om aftenen eller i  weekenderne, ville man  
muligvis løse problemet, men det ville øge domstolens løbende udgifter bety­
deligt. Andre mulige løsninger ville være at kræve, at arbejdstagere får  
orlov uden indtægtstab til at give møde i  retten, en løsning der næppe vil  
virke tiltalende på arbejdsgiverne, eller give mulighed for, at den vindende  
part kan få godtgjort et indtægtstab ved en forhøjelse af den ham tilkendte  
erstatning.
7. Kollektive søgsmål
Bør der indføres visse bestemmelser om forbrugerorganisationers anlæggelse  
af kollektive søgsmål eller søgsmål, hvor disse organisationer optræder  
som mandater for forbrugerne? (Dette spørgsmål blev ikke behandlet i  Gent,  
men er taget med her, fordi det helt klart er af væsentlig betydning i  en  
eventuel drøftelse af den videre udvikling i  forsøget på at skaffe forbru­
gerne afhjælpning og erstatning ved skader).
Med kollektive søgsmål kan en enkeltperson, en gruppe af personer eller  
en organisation, der handler på en gruppe af personers vegne, anlægge sag  
mod en person, hvis handlinger har skadet sagsøgeren eller sagsøgernes in­
teresser. Kollektive søgsmål er derfor særdeles velegnede som middel til  
at opnå afhjælpning og erstatning ved skader i  de tilfælde, hvor et stort  
antal personer har lidt et tab som følge af en enkelt begivenhed eller en  
række identiske begivenheder, men hvor det af hver enkelt person lidte tab  
er så lille, der ikke er grundlag for at anlægge et individuelt søgsmål.

XIV
Hvis for eksempel et rejseselskab ensidigt bryder sin aftale med sine kun­
der og afslutter en selskabsrejse en dag tidligere end beregnet, ville den  
erstatning, der kunne tilkendes hver enkelt kunde, være meget lille. Men  
de tab, som hele gruppen af personer ville lide, ville være betydeligt.
Det traditionelle system med individuelle søgsmål er lidet anvendeligt i  
sadanne tilfælde, da meget få er rede til at gå rettens vej for at forsvare  
deres rettigheder, medmindre den dem tilkendte skadeserstatning i  væsentlig  
grad overstiger de omkostninger, der løber på i forsøget på at få godtgjort  
et tab. Dette er helt klart en urimelig situation. Hvis man indførte en  
ordning, hvorunder der kunne anlægges kollektive søgsmål, ville det kunne  
betale sig at anlægge sager i  sadanne tilfælde, idet omkostningerne ville  
kunne spredes: erfaringerne i  USA viser, at kollektive søgsmål kan lade  
sig gennmeføre på økonomisk forsvarligt grundlag, også selv om det beløb,  
som den enkelte person i  dette kollektiv kræver, er meget lille (selv så  
lidt som 10 $). Dette skyldes i  et vist omfang det forhold, at amerikanske  
advokater arbejder på procentbasis: spørgsmålet er sådan set, om man kunne  
tænke sig kollektive søgsmål uden en sådan ordning.
Der er også mange andre spørgsmål, der må undersøges. For eksempel ville  
det, hvis man indførte mulighed for at anlægge kollektive søgsmål, være  
nødvendigt at fastlægge regler for, hvornår man kan betragtes som tilhørende  
en bestemt gruppe af personer (således at man kan udelukke meget store,  
amorfe grupper som "alle bilejere") og at forenkle vurderingen af den lidte  
skade i  de tilfælde, hvor sagsøgtes handlinger giver anledning til en lang  
række klager. Det ville også være nødvendigt at tage en principiel indsigelse  
op til overvejelse:
at det er uønskeligt og misbrug af domstolens egentlige funktion, hvis man  
lader sagsøger få en uventet kompensation, hvis han ikke er tilstrækkelig  
motiveret til at anlægge et individuelt søgsmål. Denne indsigelse kunne  
imødegås, ved at man krævede, at klagere skulle "træde ind i" sagen - hvilket  
selvfølgelig kun ville være muligt, hvis kategorien af personer var således  
defineret, at det var muligt uden større problemer at identificere dens  
medlemmer.

XV
V. AKTIONSMULIGHEDER
Foregående redegørelse viser, at Fællesskabets indsats i  forbindelse med  
retsbeskyttelse kunne udmønte sig på forskellig måde. Både i  Europa-Parlamen-  
tet og i  Det økonomiske og sociale Udvalg er det blevet foreslået, at Fæl­
lesskabet skulle indføre retsforskrifter, der kræver ændringer af procesreg­
lerne i  medlemsstaterne. Erfaringerne viser, at dette ville kunne blive  
en vanskelig og langvarig proces, som efter al sandsynlighed ikke vil føre  
til resultater i  det andet programs levetid.
En anden mulig fremgangsmåde er, at Kommissionen retter en henstilling til  
medlemsstaterne. Denne fremgangsmåde synes imidlertid at ville blive en  
gentagelse af de principper, der allerede er udtalt af Europarådet. Kommis­
sionen nærer ikke noget ønske om at gennemgå det samme materiale med natio­
nale eksperter. Selv om de gjorde det, ville de sandsynligvis ikke  
nå frem til nogen andre konklusioner, når det erindres, at Fællesskabet  
deltog i  de møder, Europarådet afholdt for at forberede deres henstilling.  
Kommissionen kan fuldt ud tilslutte sig de principper, som den indeholder.
En anden mulighed er, at Fællesskabet følger en pragmatisk fremgangsmåde.  
Adgangen til at anlægge sag har været emnet for adskillige drøftelser i  
forskellige sammenhænge. Der er skrevet mange værker for at gøre rede for  
teorier om, hvorledes man kan løse de problemer, som efter de flestes mening  
findes. De principper, der kan lette adgangen til at anlægge sag, er blevet  
fastlagt. Men tilbage står stadig det egentlige problem med hensyn til,  
hvorledes man omsætter principperne og teorien i  praksis. Det kan kun løses  
ved gennemførelse af forsøg. Derfor foreslås det i  det andet program, at  
der nationalt og lokalt gives opbakning til forsøgsprojekter, så nye frem­
gangsmåders effektivitet kan blive vurderet i  praksis.
Forslagene til disse projekter bør formuleres under hensyntagen til det  
enkelte lands forhold. Der kan ikke være tale om i  hele Fællesskabet at  
indføre en ensartet sagsbehandling for sager af mindre værdi. Principperne  
for adgang til at anlægge sag er internationale. Europarådets henstillinger  
viser dette. Disse principper har det imidlertid som frø; når de er sået  
i  medlemsstaternes jord, afhænger det i  høj grad af de lokale jordbundsfor­
hold og det lokale klima, hvorledes de vil udvikle sig.

XVI
Der er mange måder, hvorpå Kommissionen kan tilskynde til aktiviteter, der  
har til formål at lette adgangen til retsbeskyttelse. Økonomisk støtte er  
af største betydning, selv om den måtte være beskeden. Mange gode ordninger  
er mislykkedes på grund af utilstrækkelige midler. Teknisk støtte kan også  
være relevant. For eksempel kunne rådgivende eksperter ansættes til at for­
mulere forslag til nye ordninger, til at udarbejde metoder til bedømmelse  
af disse ordningers effektivitet samt til at undersøge de resultater, der  
fremkommer, om muligt ved sammenligning med eksisterende ordninger.
Som tidligere nævnt, kan værdien af oplysning ikke overvurderes. Forbruger­
organisationerne har en særlig rolle at spille i denne sammenhæng.
- Nye fremgangsmåder til løsning af stridigheder skal i  almindelighed publi­
ceres, hvis forbrugerne skal kende dem og kunne benytte sig af dem.
- Udgivelsen af en enkel brochure om de procedurer, der findes til løsning  
af sager vedrørende forbrugerspørgsmål, kunne tjene et nyttigt formål;  
kendskab til procedurerne vil mindske forbrugerens ængstelse og vil måske  
endda sætte ham i  stand til at klare sin egen sag.
- Nye edb-baserede informationssystemer kunne give let adgang til et stort  
referencemateriale om forbrugernes mulighed for at opnå afhjælpning og  
erstatning ved skader. Visse eksperimentalordninger er ved at dukke op:  
Fællesskabet kunne meget vel tilbyde finansiel støtte til udvikling af  
sådanne ordninger.
- En udveksling af oplysninger om fremskridt i hele Fællesskabet og uden  
for dets grænser pa retsbeskyttelsens område kunne være af værdi for såvel  
forbrugere og faglige organisationer som for medlemsstaternes regeringer.  
Kommissionen kunne virke som et center for udbredelse af sådanne oplysnin­
ger eller kunne overdrage denne opgave til et universitet eller et hensigts­
mæssigt organ af forbrugere eller fagfolk. Undersøgelsesresultater kunne,  
ligesom referater af forbrugersager, medtages i  den udstrækning, hvori
de kunne kaste lys over problemer vedrørende retsbeskyttelsen.
I forbindelse med gennemførelsen af ovenstående forslag kunne Kommissionen  
regelmæssigt konsultere en gruppe af juridiske eksperter.

XVII
Disse foranstaltninger bør betragtes som en helhed. Oplysning og rådgivning  
af forbrugerne om deres rettigheder og om de midler, hvormed disse rettigheder  
kan udøves eller forsvares, supplerer hinanden eller burde i  hvert fald gøre  
det. sådanne foranstaltningers samlede effekt ville være andet og mere end  
at skabe forbedringer for forbrugerne, selv om det er inden for forbrugerpo­
litikkens rammer, de foreslås. Ved at lette forbrugernes adgang til retsbe­
skyttelse kunne man også over et bredere felt forbedre rådgivning og bilæg­
gelse af stridigheder.
De foreslåede foranstaltninger ville få direkte betydning for et stort antal  
mennesker og ville være et ikke uvæsentligt bidrag til højnelsen af livskva­
liteten i Fællesskabet.
VI. RESUME
Formålet med dette dokument er både at oplyse om den nuværende rets tilstand  
i Fællesskabet og i  medlemsstaterne og at fokusere på spørgsmålet om erstat­
ning og afhjælpning ved skader på en sådan måde, at man fremmer udviklingen  
på dette område til fordel for forbrugerne.
Det egentlige sigte er efter Kommissionens opfattelse helt klart: det drejer  
sig nemlig om at sikre, at forbrugerne i  EF har næsten samme muligheder  
for at opnå erstatning og afhjælpning ved skader. Selv om Kommissionen ikke  
udelukker den mulighed, at man på lidt længere sigt når frem til en bindende  
retlig løsning, finder den det vigtigere indtil videre at koncentrere sig  
om at arbejde for, at der i  højere grad træffes hensigtsmæssige foranstalt­
ninger på nationalt niveau med hensyn til erstatning og afhjælpning ved  
skader. Til dette formål vil Kommissionen fortsat give støtte til forsøgs­
ordninger for på denne måde at finde ud af, hvorledes de problemer, der  
opstår i  praksis for klagere, der søger at opnå erstatning og afhjælpning  
ved skader, ligesom Kommissionen på basis af de således indhøstede erfarin­
ger vil foreslå konkrete løsninger. Disse kunne tage form af: ændringer  
i  selve retssystemet, oprettelse af administrative eller udenretslige proce­
durer eller voldgifts- og mæglingsprocedurer, ordninger med sigte på at  
forbedre rådgivning og oplysning af forbrugerne inden for dette område,  
eller en kombination af alle eller enkelte af disse.

XVIII
Kommissionen vil i  denne forbindelse, hvor det skønnes nødvendigt, samarbej­
de med nationale og lokale myndigheder og forbrugerorganisationer og andre  
erhvervsorganisationer, og den har opfordret interesserede parter til at  
fremsætte deres bemærkninger til de i  dette dokument rejste spørgsmål med  
henblik på at forberede det fremtidige arbejde på at skabe bedre adgang  
for forbrugerne i EF til at anlægge sag.

BILAG 1
FORENKLET SAGSBEHANDLING VED DOMSTOLENE

-  1 -
1.01 Visse lande i Den ny Verden (Australien, Canada og USA) har over en årrække
indført regler om forenklet sagsbehandling af borgerlige sager ved domstolene.  
Ved disse regler tilstræbes der afgørelse af alle sager på kortest mulig tid,  
uden formalistisk sagsbehandling og med lavest mulige omkostninger.
Disse ændringer i reglerne om sagsbehandlingen ved domstolene er baseret på den  
opfattelse, at der findes visse sager — herunder sager mellem forbrugere og  
erhvervsdrivende - hvis genstand er af for ringe værdi, eller giver anledning  
til problemer, der er for enkle til, at parterne (eller den ene af disse) kan  
affinde sig med de udgifter, de besværligheder og den langvarige sagsbehand­
ling, som en sag efter traditionelle mønstre indebærer.
I øjeblikket har man forenklede former for sagsbehandling i fem medlemsstater -  
Forbundsrepublikken Tyskland, Nederlandene, Frankrig, Italien og Det forenede  
Kongerige,
1.02 I FORBUNDSREFUBLIKKFN TYSKLAND findes der ikke nogen særlig form for sagsbe­
handling ved domstolene, som er forbeholdt forbrugerne eller særlig indrettet  
pa at lette deres adgang til at få deres ret prøvet ved domstolene.
De regler om sagsbehandling ved domstolene, hvori betingelserne for adgang til  
disse og til udøvelse af rettigheder er fastlagt, gælder principielt enhver  
fysisk eller juridisk person, både som sagsøger og som sagsøgt og uafhængigt  
af, om vedkommende eventuelt er forbruger.
Det skal dog tillige nævnes, at retsplejereolerne i løbet af de sidste 12 år er  
blevet beriget med cn lang række særlige love og bestemmelser, der navnlig har  
til formal at beskytte "forbrugeren", selv om det skal understreges, at der  
ikke findes nogen fælles definition af begrebet forbruger. Dette begreb bruges  
ikke i de tyske retsplejeregler, som meget ofte bygger på andre kriterier,, som  
f.eks. "køb på afbetaling" og "køber" (§ 6a i lov om køb pn afbetaling),  "del­
tager" (artikel 26 i  lov om undervisning pr. korrespondance) eller den ret "i  
hvis virkekreds vedkommende har bopæl" (§ 29a i den borgerlige retsplejelov).

-  2 -
Disse bestemmelser har i almindelighed til formål at beskytte den økonomisk  
svageste part (f.eks. køberen i tilfælde af køb på afbetaling, deltageren i et  
korrespondancekursus og lejeren). T visse tilfælde når loven ligeledes dette  
formål ved ikke at tillægge den part, der i almindelighed må antages at være  
den økonomisk stærkeste (f.eks. den erhvervsdrivende, der er indført i handels  
registret - se § H i  lov om køb på afbetaling -, den erhvervsdrivende, der  
handler inden for rammerne af en aftale vedrørende udøvelse af hans erhvervs­
virksomhed - se § 24, første led, nr. 1 i loven om almindelige salgsbetingel­
ser) eller ved kun at lade partsautonomien udfolde sig fuldt ud på visse områ­
der, hvor parterne normalt må betragtes som økonomisk stærke (dette gælder  
f.eks. vedtagelse af værnetingsklausuler - se 7,P0 § 38).
Andre bestemmelser letter økonomisk svagt stillede parter adgangen til at gå  
domstolsvejen ved at yde dem fri proces, enten de er sagsøgere eller sagsøgte  
eller ved i hvert fald at holde deres udgifter på et niveau, der svarer til  
deres økonomiske forhold (se bl.a. .loven om retshjælp til og forsvar af borger  
med lave indkomster samt loven om fri proces'. Ej heller her er der ved affat­
telsen af lovene benyttet, begrebet forbruger, men der henvises ganske enkelt  
til vedkommende borgers personlige og økonomiske forhold.
Endelig har lovgivningsmagtens bestræbelser på retsplejeområdet i de sidste år  
ligeledes været, præget af stadig større bestræbelser på at beskytte økonomisk  
svage eller uerfarne borgere. Dette har bl.a. givet sig udslag i øgede forplig  
teiser for domstolene til at rådgive borgere, der giver møde for dem, forkla­
ringer, oplysninger og anden bistand samt regler, der gør det muligt at forenk  
le og fremskynde sagernes behandling. Disse regler, der navnlig tager hensyn 
til den økonomisk svageste eller uerfarne parts interesser, gælder principielt,  
også andre borgere.
1.03 Den tyske lov om den borgerlige retspleje indeholder forskel]ige regler om for 
enktet sagsbehandling, der skal gøre det muligt og forholdsvis billigt at
få gennemført en rul .  Det skal dog også her understreges, at disse former foi

- 3 -
forenklet sagsbehandling ikke er blevet indført med særligt henblik på "forbru­
geren", men at der er tale om former for sagsbehandling som enhver (fysisk
eller juridisk) person kan benytte sig af.
1. Den tidligere voldgiftsprocedure (Schiedsurteilsverfahren) gjorde det  
muligt for domstolene i tilfælde af tvistigheder om formuerettigheder selv  
at bestemme, hvorledes sagen skulle behandles, hvis sagsgenstandens værdi  
ved stævningens indlevering ikke oversteg 50 DM. Reglerne angående denne  
procedure blev afskaffet pr. 1. juli 1977 ved lov af 3. december 1976  
vedrørende forenkling og fremskyndelse af sagernes behandling ved domstole­
ne BGBL.  I, s. 3281).
I denne nye lov indførtes en bestemmelse, der tillader en vis forenkling af  
sagsbehandlingen, når sagsgenstandens værdi er forholdsvis ringe. Efter  
§ 128, stk. 3 i ZPO kan retten i tilfælde af sager vedrørende formue­
rettigheder nemlig "af egen drift bestemme at sagsbehandlingen i sin helhed  
skal foregå skriftligt,  hvis advokatbistand ikke er nødvendig, hvis sags­
genstandens værdi ved stævningens indlevering ikke overstiger 500 DM, og  
hvis det på grund af afstanden eller anden gyldig grund ikke med rimelighed 
kan pålægges en af parterne at give personligt møde".
2. Betalingspåkrav (ZPO §§ 688 ff) er hovedeksemplet på den forenklede sags­
behandling: Det er ved benyttelse af denne fremgangsmåde muligt hurtigt og  
billigt at indkassere skyldige pengebeløb, sagsbehandlingen giver indehave­
ren af en fordring, der højst sandsynligt ikke vil blive bestridt, mulighed  
for let og billigt at opnå grundlag for tvangsfuldbyrdelse og således undgå  
den langsomme og dyre behandling af sagen ved domstolene. En kontorfoged  
(Rechtspfleger) ved underretten forkynder et påkrav, mod hvilket modparten  
kan gøre indsigelse i løbet af to uger. Reagerer han ikke inden udløbet af  
denne frist, udfærdiges der på begæring fra fordringshaveren et dokument om  
tvangsfuldbyrdelse (Vollstreckungsbescheid), der har samme qyldighed som en  
udeblivelsesdom, der kan tvangsfuldbyrdes uden hensyn til anke, men mod  
hvilken modparten kan gøre indsigelse - stadig indon for en frist af to  
uger.. Modparten kan ved således at gøre indsigelse opnå, at den af sagsøge­
ren påberåbte fordring bliver forelagt retten til prøvelse. Det er i denne  
henseende tilstrækkeligt, at en af parterne fremsætter begæring om sædvan­
lig sagsbehandling. Fra det øjeblik hvor begæringen

- 4 -
f romsæt tes,  er proceduren med betal i rigspåkrav simpelt hen at betragte som 
en særlig måde at anlægge sag på.
Betalingspåkrav spiller en stor rolle i praksis: i 1980 blev denne form for 
sagsbehandling brugt i 4,6 mili. tilfælde. Kun i 11,6% af disse tilfælde 
fortsatte sagen som en almindelig sag ved domstolene. Loven orn den borger­
lige retspleje åbner mulighed for EDB-behandling af betalingspåkrav. Denne 
EDB-behandling skulle blive ført ud i livet i en del af Tyskland i løbet af 
1982.
Da fremgangsmåden med betalingspåkrav som benyttes af alle, er det klart, 
at don ligeledes benyttes til inddrivelse af fordringer på "forbrugere".
Der er derfor ved loven om forenkling af sagsbehandlingen ved domstolene or; 
bekendtgørelser i tilslutning til denne? Indført en hel række regler, der 
giver den part beskyttelse, over for hvem der rejses påkrav, hvilket ofte 
vil sige den økonomisk svageste part.
Der er således indført standardformularer, der oplyser den part, over for 
hvem der rejses påkrav, om hans rettigheder, og hvorledes han eventuelt kan 
gå videre med sagen. Adgangen til domstolene er ligeledes gjort lettere for 
ham ved vedhæftelse til påkravet af en formular, der kan benyttes ved 
rejsning af indsigelse. Beskyttelsen styrkes desuden ved, at sagen, hvis 
indsigelse rejses, skal anlægges ved sagsøgtes hjemting.
3. Loven om den borgerlige retspleje giver ligeledes regler om andre mere
enkle, hurtigere og billigere former for sagsbehandling end de sædvanlige. 
Der er i denne sammenhæng grund til at nævne følgende:
- den forenklede behandling af sager on ændring af underholdsbidrag (§ 641 1
1 ff i 7,P0) ,  der er indsat ved lov af 29. juli 1976 vedrørende forenklet 
behandling af sager om ændring af underholdsbidrag (BGBL I, s. 2029) der 
forenkler fremgangsmåden ved tilpasning til de økonomiske forhold af 
underholdsbidrag til mindreårige, der er fastsat ved dom eller andet

-  s -
dokument der kan tvangsfuldbyrdes (se også BGB § 1612), og
- behandlingen af sager til fastsættelse af normalbidrag (§ 642 ff i ZPO),  
der er indsat ved lov af 19. august 1969 om retsstillingen for børn født 
uden for ægteskab (BGBL I, s. 1243), der giver forenklede regler om 
inddrivelse hos faderen af underholdsbidrag til et barn, der er født uden 
for ægteskab, når denne er kendt pligtig at svare normalbidraget.
Her er der ikke tale om fremgangsmåder, som særlig tjener "forbrugerens" 
interesser, men - som ovenfor nævnt - om enkle, hurtige og billige former 
for sagsbehandling, der har til formål at tilpasse underholdsbidrag til 
mindreårige ægte børn eller børn født uden for ægteskab til ændrede økono­
miske forhold.
1.0 4. Endelig er der grund til at nævne de foreløbige retsmidler (arrest og 
hurtig retsforfølgning, jfr. §§ 916 ff i ZPO).  Der er her tale om for­
ske] lige former for summarisk sagsbehandling, der tjener til sikring af 
fordringshaverens rettigheder. I sådanne tilfælde angår tvisten ikke for­
dringen i egentlig forstand, men lovligheden af det retsmiddel, hvorved den 
sikres. Sådanne former for sagsbehandling findes ligeledes i de øvrige 
landes retsordener.
1.05 I FRANKPIG har man foruden den hurtige, enkle og billige sagsbehandling ved 
tribunal d1instance (byretten for mindre sager) den såkaldte procedure d'in- 
jonction de payer (betalingspåkrav, der af en vis interesse for forbrugeren.
Der er tale om en i det væsentlige skriftlig sagsbehandling, som blev indført 
ved lov af 25. august 1937, som dengang alene fandt anvendelse på fordringer af 
begrænset størrelse i handelsforhold, men som ved lov af 4. juli 1957 blev 
udstrakt til også at omfatte andre borgerlige krav (om betaling af under 2.500 
FF pr. måned eller under 5.000 FF i alt).  Denne finder i henhold til decret af 
2fi. august 1972 anvendelse på alle former for kontraktlige forpligtelser uden 
beløbsgrænser.

-  6 -
Fordringshaveren skal indgive begæring til byretten for mindre sager (hvis der 
ikke er tale om handelsforhold) eller til præsidenten for handelsretten (ved 
handelsretlige mellemværender) for at opnå tilladelse til at forkynde beta­
lingspåkrav for skyldneren.
Et anbefalet brev vedlagt de dokumenter, hvorpå fordringen støttes, er til­
strækkeligt, og advokatbistand er ikke tvungen.
Hvis retten ikke finder begæringen begrundet,  kan fordringshaveren ikke anke 
rettens forkastelse af begæringen, og han må herefter følge den klassiske 
fremgangsmåde.
Finder retten derimod begæringen begrundet, afsiger den kendelse om, at beta­
lingspåkrav kan finde sted, og underretter skyldneren herom, samtidig med, at 
den forelægger ham begæringen. Skyldneren underrettes gennem stævningsmand om 
den trufne afgørelse og kan Inden for en frist af en måned fremsætte indsigelse 
mod afgørelsen. Fremsætter han ikke indsigelse, bestemmes det, at afgørelsen 
skal kunne tvangsfxaldbyrdes,  og den har da samme retskraft som en dom i en sag, 
hvori begge parter har givet møde.
Hvis skyldneren vil fremsætte indsigelse, skal han ved anbefalet brev med 
afleveringsattest ret-.te indsigelse til dommerkontoret ved den ret, der har 
afsagt kendelsen. Indsigelsen giver ham mulighed for at gå videre med sagen i 
retten. Parterne tilsiaes til møde ved anbefalet brev og er forpligtet ti] at 
give møde på det berammede tidspunkt.
F.n af retten således afsagt afgørelse kan kun ankes, hvis kravet overstiger 
7.000 FF.

- 7 -
1.06 I ITALIEN kan retterne i første instans, nemlig "conciliatore" og "pretore"
følge regler for behandlingen af sagerne, som - i det mindste teoretisk - skal 
sikre en hurtig og billig afgørelse af mindre sager. (Indtil 50.000 lire, for 
så vidt angår conciliatore, og 700.000 lire, for så vidt angår pretore).
De væsentligste træk ved disse regler kan kort gengives i følgende fire 
punkter:
- Retten sættes med én dommer, der selv behandler sagen fra ende til anden.
- Stævnevarslerne er forkortet (tre dage for en part, som bor i retskredsen, og 
til det halve af det normale varsel i alle andre tilfælde).
- Retten kan gøre parterne opmærksom på fejl og mangler ved deres påstande og 
af egen drift indkalde vidner, når parterne har henvist til personer, der 
synes at have kendskab til de faktiske forhold i sagen.
- Endelig kan parterne give personligt møde for retten uden at lade sig repræ­
sentere ved advokat (ved at begære tilladelse hertil for pretore, men uden at 
skulle gøre dette for conciliatore).
1.07 Den forenklede sagsbehandling omfatter ligeledes to vigtige former for

- o -
r.agsbehcind] inq ,  der of te benyt: te* s nf de italienske ret. ter ,  neml i  g I  r  «msift te.lse 
af betalingspåkrav og den såkaldte "§ 700-procedure" (i loven om den borgerlige 
retspleje).
Ved den førstnævnte form for sagsbehandling kan den, der har fordring på et 
beløb eller et bestemt kvantum fungible goder eller enhver, der har fordring på 
levering af en bestemt genstand, dersom hans ret hviler på skriftligt grundlag, 
anmode pretore eller byretten for større sager (alt efter størrelsen af det 
skyldige beløb eller værdien af det formuegode, der kræves udleveret) om at 
rette påkrav til skyldneren angående betaling af det skyldige beløb eller til 
den, der er ansvarlig for levering af den pågældende ting, om at betale beløbet 
eller udlever»: tingen.
Der kan ligeledes nedlægges påstand om, at påkravet straks skal kunne tvangs- 
fuldbyrdes uden hensyn til indsigelse eller anke, og det påhviler retten at 
tage stilling til, om denne begæring skal imødekommes eller afslås.
Den såkaldte "§ 700-procedure" gør det muligt for enhver, der har et påtræn­
gende behov for, at opnå en retsafgørelse, fordi hans ret er alvorligt og 
umiddelbart truet, at fremsætte anmodning over for pretore om foretagelse af en 
foreløbig forholdsregel, der skal være virksom så længe pretore selv eller 
byretten for større sager (stadig efter sagsgenstandens værdi) ikke har taget- 
endelig stilling til spørgsmålet.
Hverken fremgangsmåden med fremsættelse af betalingspåkrav eller § 700-proce- 
duren er i sig selv fremgangsmåder, der alene er forbeholdt forbrugere.
1-0? Den italienske regering har den 29. november 1979 forelagt et lovforslag om 
ændringer i pretore's og conciliatore's beføjelser. Efter dette forslag skal 
førstnævnte være kompetent i sager, hvori sagsgenstandens værdi ikke overstiger 
4.000.000 lire:, og sidstnævnte i sager, hvori, sagsgenstanden ikke overstiger

- 9 -
1.000.000 lire (dog ind til 2.000.000 lire i tilfælde af erstatning for færd­
selsulykker) .
Ligeledes har regeringen den 27. maj 1981 forelagt et kompleks af lovforslag om 
bemyndigelse til udarbejdelse af en ny borgerlig retsplejelov, der er kendeteg­
net ved en radikal forenkling af hele behandlingen af borgerlige retssager.
1.09 I IRLAND kan sager af denne art, når sagsgenstandens værdi ikke overstiger 
IR £ 2.500, afgøres af landets ca. 200 byretter.
Parterne kan vælge mellem to former for sagsbehandling: den første kan benyttes 
nar der er enighed om det beløb, hvorom tvisten drejer sig, den anden, som er 
lidt mere indviklet, kan benyttes, når det beløb, der søges inddrevet, skal 
fastsættes af reften.
Mår der er enighed om det beløb, hvorom tvisten drejer sig, udiærdiqer den 
part, der mener sig forurettet (sagsøgeren), en "Summarv Judgements Civil 
Process (en summarisk stævning), i hvilken han angiver det beløb, der kræves, 
og fordringens beskaffenhed. Stævningen forsynes med et stempel til dækning af 
retsafgiften, en genpart af den tilstilles sagsøgte, og originaleksemplaret 
indleveres til retten. Hvi.s sagsøgte betaler det krævede beløb med omkostninger 
senest ti dage efter at være blevet stævnet, afsluttes sagen. Dersom sagsøgte 
imidlertid inden udløbet af samme frist meddeler retten, at han har til hensigt 
at bestride kravet, berammes sagen. Endelig gælder det, at sagsøgte i tilfælde 
af passivitet er stillet, som om han ikke havde bestridt kravet, oq sagsøgeren 
.indleverer til dommerkontorei en beed.iget erklæring til støtte for sit krav og 
med anmodning om afsigelse af dom i  sagen. Byretsdommeren udfærdiget' herefter 
påbud om betaling al det: i  sagen omhandlede beløb, uden at yderi i  ejere sagsbe­
handling finder sted.

- 10 -
Dersom der ikke er enighed om kravets størrelse, ma sagsøgeren følge den sæd­
vanlige procedure, der med hensyn til stævning af sagsøgte er den samme som den 
summariske procedure, der netop er beskrevet. Hvis sagsøgte betaler det krævede 
beløb med omkostninger senest fire dage efter at være blevet stævnet, afsluttes 
sagen. Hvis han ikke over for retten tilkendegiver, at han har til hensigt at 
bestride kravet, kan påbud om betaling først ske efter afholdelse af et rets­
møde. Hvis sagsøgte derimod tilkendegiver, at han har til hensigt at bestride 
kravet, kan han samtidig på dommerkontoret deponere det (almindeligvis lavere 
beløb),  som han anser tilstrækkeligt til fyldestgørelse af sagsøgeren. Denne 
kan til enhver tid inden retsmødet acceptere beløbet, og i så tilfælde afslut­
tes sagen. Dersom han ikke accepterer, og retten ikke tilkender ham et større 
beløb, kommer sagsøgeren til at betale de omkostninger, som sagsøgte har haft, 
efter ac beløbet er blevet deponeret.
Under retsmøderne, der er offentlige, beklædes retten af byretsdommeren. Begge 
parter kan lade sig repræsentere, fremstille deres egne vidner og udspørge 
modpartens vidner. Vidnerne afgiver forklaring under ed, og man anvender de 
sædvanlige bevlsregler. Dommeren kan give sagsøgeren medhold eller frifinde 
sagsøgte med eller uden bestemmelse om betaling af sagsomkostninger.
1.10 1 N KDKRI.AN D EN E kart byretten påkende sager om krav på højst 3.000 gylden, og der
er ikke; tvungen advokatbistand.  Sagsøgte kan fremsætte sine indsigelser mundt­
ligt. Anke kan ikke iværksættes, medmindre sagsgenstandens værdi overstiger 
1.500 gylden.
Yderligere kan der i sager, hvori der kræves betaling af forfaldne beløb på 
højst 1.500 gylden til opfyldelse af en aftale, fremsættes begæring over 
byretsdommeren om afsigelse af kendelse med påbud om betaling (§ 125 k i  lov >>m 
den borgerlige retspleje).  Dette påbud fremsættes kun, hvis der ikke rejses 
indsigelse. Begæringen stiles direkte til byretsdommeren uden advokatbistand. 
Denne "inkassoprocedure" er først og fremmest beregnet på leverandørkrav.
Dersom sagsøgte (normalt forbrugeren) gør indsigelse, bliver sagen dog henvist 
til almindelig behandling.
[  alle tilfælde, hvor der ønskes en omgående retsafgørelse, kan der uden hensyn

- 11 -
til størrelsen af det krævede beløb indgives begæring om hurtig retsforfølgning 
til præsidenten I  or distriktsretten (§ 289 i lov om den borgerlige retspleje). 
Der er her tale om en form for sagsbehandling af helt uformel karakter, selv om 
sagsøgeren kan inde sig bistå af en advokat. Principielt er præsidentens afgø­
relse kun foreløbig, men i praksis får den karakter af en endelig afgørelse.
Ingen af de tre ovenfor omhandlede former for sagsbehandling er udelukkende 
beregnet på tvister, hvori forbrugere er involveret, og de er heller ikke ind­
ført med henblik herpå.. De kan imidlertid i givet falde benyttes af forbrugere.
1-31 I DET FORENEDE KONGER]GR må der sondres mellem de erfaringer, der er gjort i 
henholdsvis England, Skotland og Nordirland.
I England er det ved tn række reformer, der påbegyndtes i 1972 og 73, blevet 
muligt at indføre forenklede former for sagsbehandling. Allerede i 1976 frem­
hævedes det i en betænkning afgivet af Consumers' Counc.il under titlen "Justice 
out of Reach", af sagt' r ved County Courts kun anlagdes af forbrugere i få 
tilfælde (9% af sagerne),  men at disse retter til gengæld flittigt benyttedes 
af eihvervsdrivende.  I 1979 offentliggjorde Consumers' Council en beretning 
under titlen "Simple bustice" om behandlingen af mindre sager, hvori den kom 
til den konklusion, at sagerne endnu bør behandles af County Courts, men at der 
burde indføres reformer af dette system. Det erindres, at County Courts har 
almen kompetence i boigerlige sager (dog med visse undtagelser, som f.eks. 
injuriesager), og. at. de er retter i første instans.
England og Wales er omdelt i 3LO di.stricts, der hver har en County Court, og 
som igen er samlet J8 circuits, der hver har én eller flere dommere.
Til samtlige County Ccurts er knyttet en "Registrar" og et administrativt 
personale.
Den tap, hvorom ieforrer skal dreje sig, er uden tvivl "Registrar", d'5r er en 
slags dommerfuldmægtig, der udnævnes af Lord-Chancelor (Justitsministeren) 
blandt "solicitors",  der har praktiseret i mindst syv år. "Registrar" har altid 
udøvet administrative og judicielle funktioner (behandling af spørgsmål i 
forbindelse med sagernes forberedelse og opkrævning af sagsomkostninger).
Retten kan bemyndige ham til at træffe judicielle afgørelser i udeblivelsessa- 
ger eller i sagei,  Iver påstanden ikke bestrides. Han kan ligeledes, medmindre

-  1 2  -
parterne gør indsigelse, afgøre sager hvor sagsgenstandens værdi ikke oversti­
ger 200 £ samt alle sager, hvor parterne samtykker i, at afgørelsen træffes af 
ham. Når "Registrar" udøver judicielle funktioner, kan lians afgørelser påankes 
til retten og senere til Court of Appeal.
Inden for rammerne af den forenklede sagsbehandling søger sagsøgeren normalt at 
opnå en forligsmæssig løsning, enten direkte eller ved bistand fra rådgivnings­
kontorer, som f.eks. "Citizens' Advise Bureau" og "Cosumers' Advise Centers".
Uafhængigt heraf eller i mangel af en forligsmæssig løsning skal sagsøgeren 
udfylde en blanket indeholdende "begæring om indstævning", som retten lader 
tilgå sagsøgte. Hvis der er tale ori et bestemt opgjort pengekrav, benyttes en 
form for påkrav, der betegnes "default summons". I andre tilfælde er der tale 
om en stævning i klassisk forstand ("ordinary summons"). Det er således sagsø­
geren, der vælger mellem de to former for stævning, og det er ikke altid klart, 
hvilken af dem han skal vælge.
1.12 Ved betalingspåkrav skal sagsøgte i .  de følgende 14 dage over for retten tilken­
degive, orn han selv vil give møde, om han ønsker sagen foretaget i retten med 
påstand om frifindelse, eller om han nedlægger selvstændig påstand. Hvis sag­
søgte ikke reagerer inden udløbet af denne frist, udfylder sagsøgeren en formu­
lar, der giver ham mulighed for opnåelse af en dom, der straks kan fuldbyrdes. 
Hvis sagsøgte tager bekræftende til genmæle over for kravet, men rejser ind­
sigelse mod betalingsbetingelserne, berammer "Registrar" et møde til fast­
sættelse af disse. Hvis sagsøgte bestrider kravet, eller hvis der er tale om en 
almindelig stævning, berammes et forberedende møde, hvorunder "Registrar" søger 
at mægle forlig eller henvise sagen til voldgift. Voldgiftskendelser er ende­
lige og retskraftige.  Om fornødent kan de tvangsfuldbyrdes. I øjeblikket kan 
afgørelse om henvisning til voldgift på begæring af en af parterne træffes af 
"Registrar" selv, medmindre sagsgenstandens værdi overstiger £ 500 (er dette 
tilfældet, skal begge parter samtykke), og de klassiske bevisregler finder ikke 
anvendelse. Uvis parterne er enige herom, kan voldgiftsmanden afsige kendelse 
uden at afholde møde og alene på grundlag af dokumenter, som fremlægges af 
parterne. Høderne for voldgiftsmanden foregår uformelt og kan foregå privat 
eller efter en procedure, som voldgiftsmanden selv vælger. Han kan afsige 
kendelse i .  sagen selv om en part

- 13 -
udebliver. Man kan ligeledes af egen drift rette henhendelse til en sagkyndig.
I praksis er voldgiftsmanden næsten altid "registrar" ved retten. Det kan ikke 
pålægges den part, der taber en sag om et beløb under £ 200 at betale sagsom­
kostninger ("no cost" rule).
Noget kunne tyde på at hyppigheden af voldgift og de grunde, der bevirker at 
sagerne henvises til voldgift, varierer meget fra "Registrar" til "Registrar". 
Forholdet er nemlig det, at "Registrar" selv i sager, der angår mindre end 
£ 500, hvor voldgift på begæring af en af parterne burde være obligatorisk, kan 
nægte at henvise sager hertil (i sager hvor kravet overstiger £ 200 kan en 
part, men ikke "Registrar" nedlægge indsigelse for retten). I almindelighed 
benyttes voldgift efter tallene i statistikken i stedse videre omfang ved 
afgørelse af mindre sager mellem forbrugere og erhvervsdrivende. Antallet af 
sager, der er blevet afgjort ved voldgift er således steget fra 8.200 i 1976 
til 10.017 i 1977, hvoraf 9.879 blev afgjort af "Registrar", i 1979 har "Regi­
strar" afgjort 13.222 sager.
Det skal dog endnu understreges, at det sjældnere er forbrugerne der tager 
initiativet til behandlingen af sagerne...
Selv om sager vedrørende varer eller tjenesteydelser udgør 63,4% af de behand­
lede sager, er det virksomheder, der optræder som sagsøgere i 52% af disse.
På den anden side skønner forsvarere for forbrugerinteresser, at parterne 
fortsat i vidt; omfang lader sig repræsentere ved advokat (hvorfor omkostninger­
ne stadig er store).

- 14 -
1.13 I Skotland er der ved Sheriff Courts (Scotland) Act givet "Sheriff Court Rules 
Council" mulighed for at udfærdige regler for en ny form for hurtig sagsbehand­
ling, der fra 1981 skal gælde sager, hvori kravet ikke overstiger £ 1.000.
Efter denne form for sagsbehandling, der kaldes "Summary Cause Procedure", 
indledes en sag til opfyldelse af pengekrav med en stævning, i hvilken sagsøge­
ren skal give en skriftlig sagsfremstilling. Denne stævning forkyndes for 
sagsøgte, som kan svare i sagen ved benyttelse af én af to formularer til 
besvarelse af spørgsmålet om, hvorvidt han bestrider kravet, eller han anerken­
der det og foreslår en betalingsordning.
Hvis den første af de to formularer tilbagesendes, eller forslaget til beta­
lingsordning afslås, foretages sagen i retten. Hvis der er tale om afslag på en 
betalingsordning, træffer retten straks afgørelse i sagen. Hvis sagsøgte be­
strider kravet, afholdes der et retsmøde, hvortil vidner skal indkaldes, og 
hvorunder der fremlægges skriftlige beviser, alt under anvendelse af de tradi­
tionelle regler for bevisførelse og kontradiktorisk sagsbehandling. Sagsbehand­
lingen er dog forenklet, for så vidt som det ikke kræves, at sagsøgte skal 
afgive svarskrift med sine indsigelser, og der ikke afsættes tid til uadarbej- 
delse og indlevering af skriftlige påstande. Ej heller finder der forligsfor- 
handlinger sted forud for det retsmøde, i hvilket bevisførelsen foretages, 
ligesom cler almindeligvis ikke forløber nogen frist mellem dette retsmøde og 
det øjeblik, hvor dommen foreligger skriftligt fra Sheriff's hånd. Han afsiger 
nemlig normalt sin dom mundtligt ved retsmødets slutning. Adgangen til anke ti.l 
Sheriff Principal omfatter kun retsspørgsmål. Videre påanke kan finde sted til 
Court of Session, dog kun hvis Sheriff Principal samtykker heri.
Son følge heraf har det skotske forbrugerråd foreslået oprettelse af en ar­
bejdsgruppe, ikke fil ændring af denne reform, der kun har haft så kort tid at 
virke i, men til oprettelse af en sideløbende form for sagsbehandling af endnu 
mere enkel karakter... Denne gruppes betænkning førte i .  januar .1979 til opret­
telse på forsøgsbasis af en lokal institution, nemlig Dundee Vo.luntary Pilot 
Scheme, hvis virksomhed bekostes af F.F-Komini ssionen.

- 15 -
1*14 Dundee Procedure kunna anvendes, hvis kravet i sagen ikke overstiger £ 500.
Klageren Kunne aelv udfylde stævningen eller få den udfyldt på Sheriff's kontor 
på en enkel formular og vedlægge denne hele sin dokumentation for kravet. Det 
gebyr, der skulle betades ved indlevering af formularen, blev beregnet i forhold til 
kravets størrelse og androg fra £ 1,50 til £ 7,50, og ingen af parterne skulle 
betale over £ 4,25 i sagsomkostninger til modparten.
Formularen blev t i l s e n d t  indklagede pr. post gennem Sheriff's kontor. Hvis indkla­
gede var indforstået med den forenklede sagsbehandling, skulle han tilbagesende 
formularen med sine kommentarer i løbet af de næste 14 dage, og Sheriff's 
kontor sendte den videre til klageren.
Hvis indklagede ikke tilbagesendte formularen inden udløbet af den angivne 
frist, eller hvis han afslog opfordringen til at svare, kunnesagen kun behandles 
på traditionel måde, og på betingelse af, at klageren lo<J $ tævniag •forkynde 
efter reglerne herom. Eenyttelsen af Dundee-proceduren var således helt frivil­
lig.
Denne fremgangsmåde kunne, kun bruges af privatpersoner eller mindre handlende. Fn 
part kunne lade sig repræsentere ved advokat, hvis han selv vil betale dennes 
honorar. En part kunne med voldgiftsmandens samtykke give møde ved en person, som 
ikke er advokat.
De to voldgiftsmænd,  der var involveret i dette forsøg, er de to Sheriffs of 
Dundee. Voldgiftsmanden forsøgte at mægle forlig mellem parterne. Opnåedes" forlig 
ikke, afgiortte voldgiftsmanden selv tvi sten ved en kendelse, som ikke kunne appel} e- 
res. Møderne i voldgiftsretten fandt sted under private former, der vir så -Uhøjti­
delige som muligt.
Den offentlige dækning af dette forsøg t > l e v  f o r e t a g e t  a t  m e d ie r n e  c g  e n  p r e s s e n  e 3 a p -
bejder ved det skotske forbrugerråd samt ved foldere og opslag. Der A Q r ligele­
des oprettet en lokal komité og oplysning om alle regler vedrørende ordningen

-  1 6  -
fcunnefås hos det lokale Citizen'« Advice Bureau og det lokale kontor for juri­
disk rådgivning savel som på informationskontoret, kontoret ved Sheriff's Court 
og hos vi sse "solicitors".  ' * ·
Denne forsøgsordning har fungeret fra den 1. Januar 1979 til den 31. December 1981  
og er nu ved at blive bedømt af de kompetente skotske myndigheder.
1.15 I Nordirland er der (ved Judiccature (N.I.) Act 1978) indført en særlig form for 
sagsbehandling til afgørelse af mindre sager (sager, hvori kravet ikke over­
stiger £ 300, med visse klart afgrænsede undtagelser). Nordirland er inddelt i 
fire distrikter, der hver har en "Registrar" (se ovenfor under England). Sags­
behandlingen er enkel, de almindelige bevisregler finder ikke anvendelse, og 
selv om det er tilladt a1 Lade sig repræsentere ved en jurist, kan det dog ikke 
(uden for sjældne undtagelsestilfælde) pålægges den tabende part at betale 
sagsomkostninger. "Registrar1  s" kendelser er endelige og retskraftige.
I 1981 blev ca.  7.000 sager afgjort efter denne form for behandling.
1.16 1 GRÆKENLAND kan der benyttes en særlig form for sagsbehandling ved en af de 
ca. 300 retter, der beklædes af en fredsdommer. Fremgangsmåden kan benyttes i 
sager, hvor kravet angéir løsøre, når beløbet ikke overstiger 12.000 DR. Den 
forenklede sagsbehandling foregår som følger: Parterne møder ikke ved advokat, 
hvorimod dommeren bistår dem aktivt og uden at være bundet af do almindelige 
regler j  loven om den borgerlige retspleje.

- 17 -
BILAG 2
VA R E TA G E LS E  AF K O L L E K T IV E
IN T E R E S S E R  VED DOMSTOLENE

- 18 -
2.01 Hf tor on rot strad i .  t ion,  Oer er fællos for HF-medlemsstaterne - enten deres
retssystemer cr romanistiske eller hviler på "coiaraon law" - kan en fysisk eller 
juridisk person ikke anlægge sag ved domstolene, medmindre han godtgør, at han 
har en personlig og direkte interesse heri, eller med andre ord at han har 
"qualité" eller "standing" (søgsmålskompetence).
Imidlertid kan mange eller endog alle forbrugeres interesse reelt eller poten­
tielt blive berørt af en forretningsskik eller et farligt produkt... Da ingen 
kan føre proces ved mellemmand, må man spørge, til hvem man skal overlade det 
at varetage denne "kollektive" eller "almene" interesse.
I visse tilfælde over ladies denne funktion til anklagemyndigheden, der - i endnu 
videre forstand - har til opgave at varetage samfundets interesser. (A)
I andre tilfælde henlægges forsvaret af forbrugerens interesser til et særskilt 
organ, der optræder som en slags "særlig anklagemyndighed" ved behandling af 
markeds- og forbrugerproblemer. (B)
I en tredje kategori af tilfælde finder man, at forbrugeren som skadelidende 
selv ved sagsanlæg kan forsvare sine egne og alle andre forbrugeres interesser, 
når de er i samme situation som han selv. (C)
findel iu tillægger man i  en fjerde kategori af tilfælde organisationer, der 
frembyder visse garantier, ret til at varetage forbrugernes kollektive interes­
ser. (D)
2.02 A) Retsforfølgning ved anklagemyndigheden
I de fleste EF-medlemsstater er de regler på forbrugerrettens område, som er 
af kriminalretlig karakter, undergivet påtale efter de klassiske regler om 
kriminaIretsplejen.  Lovovertrædelser behandles af de almindelige politimyn­
digheder eller af politimyndigheder, der særlig beskæftiger sig med

- 19 -
økonomisk kriminalitet, og anklagemyndigheden retsforfølger gerningsmandene 
ved de kompetente kriminalretter i sin egenskab af forsvarer for "almenhe­
dens" eller "samfundets" interesser soin helhed.
2.03 I FRANKRIG hvor anklagemyndigheden efter opportunitetsprincippet selv skøn­
ner over, hvorvidt tiltale skal rejses, har en forbruger, der har lidt 
skade, eller en forbrugerorganisation i medfør af privates adgang til at 
gøre krav gældende under kriminalsager, mulighed for at rejse sådanne på 
trods af anklagemyndighedens passivitet. Brugen af disse regler er imidler­
tid ikke risikofri ("bagvaskelse", jfr. artikel 373 i code pénal) ligesom 
■len medfører visse udlæg ("deponering" af mindst 1.000 FF). Det skal lige­
ledes understreges, at den borgerlige part - forbruger eller forbrugerorga­
nisation - som handler under en kriminalsag, kun kan nedlægge påstand om 
erstatning for den skade, som han selv har lidt, og at han ikke kan opnå 
erstatning for skader, der er lidt af en gruppe eller af flerhed af forbru­
gere (for bagefter at foretage en "prorutarisk" fordeling af erstatningen).
2.04 I DET FORENEDE KONGERIGE kan enhver forbruger eller forbrugerorganisation 
anlægge kriminalsager i tilfælde af overtrædelse af Trade Descriptions Acts 
af 1968 og 1972, hvis myndighederne (i England Trade Standards Departments 
of local Authorities,  og i Irland Trade Department) ikke gør dette.
I SKOTLAND er det derimod alene anklagemyndigheden, der kan iværksætte 
straffesager.
Det skal ligeledes understreges, at det offentlige, navnlig på den økonomis­
ke kriminalitets område, kan afgøre sager forligsmæssigt og således bringe 
skadelige handlinger eller fremgangsmåder til ophør - uden at rejse tiltale 
ved doms f.olene.
2.06 I BELGIEN påhviler det inden for anvendelsesområdet for lov om forretnings­
skik af 14. juli 1971 anklagemyndigheden at forfølge visse handlinger og 
undladelser, der betragtes som overtrædelser af loven.

- 20 -
2*06 B) De særlige administrative myndigheders virke
1. I to lande inden for EF nemlig Storbritannien og Danmark, findes der 
administrative myndigheder, der har til opgave at varetage forbrugernes 
almindelige interesser over for markedsføringsmetoder, som kan være 
skadelige.
2. I Storbritannien er der ved Fair Trading Act af 1973 indført et admini­
strativt system, som pa én og samme tid er enkelt og differentieret. 
"Director General of Fair Trading", der er udnævnt i medfør af denne lov, 
skal følge handelslivet i Det forenede Kongerige med henblik på at afslø­
re uredelige former for handelsskik og monopolstillinger for derefter at. 
afgive indstilling til ministeren vedrørende foranstaltninger, som bør 
træffes, samt give ministeren oplysninger og yde ham bistand.
3. Director General, ministeren en eller anden berørt minister kan anmode 
Consumer Protect.i.on Advisory Committee om at efterprøve om en bestemt 
forretningsmetode strider mod forbrugernes økonomiske interesser.
Director General forelægger Cornmittee alle oplysninger og yder den enhver 
bistand, den måtte have behov for i denne anledning. Nar Committee har 
afgivet sin udtalelse, kan ministeren fastsætte regler til regulering af 
forholdet. I praksis er Committee kun sjældent blevet rådspurgt, og der 
findes kun få tilfælde, i hvilke bestemmelser, der er fastsat på denne 
måde har ført til retssag.
4. Director General skal ligeledes bedømme beviser på vedvarende former for 
handelsskikke, som er uredelige over for forbrugerne, fordi de krænker 
civil- eller strafferetlige regler og strider mod forbrugernes interes­
ser. Når der føres bevis for en sådan adfærd, forsøger Director General 
at få en skriftlig erklæring fra den pågældende, hvori han forpligter sig 
til i fremtiden at afstå fra denne eller lignende skikke.
Hvis Director General ikke kan opnå en forpligtelseserklæring, eller hvis 
den underskrevne erklæring ikke overholdes, kan han anlægge sag mod 
lovovertræderen ved Restrictive Practices Court eller den kompetente 
County Court,  der kan afsige en kendelse, hvori det pålægges lovovertræ­
deren at

-  2 1  -
afholde sig fra denne adfærd i fremtiden. Efter Director of Fair Tra­
ding' s årsberetning blev der i 1980 indhentet 60 skriftlige erklæringer 
på meget forskellige områder fra erhvervsdrivende. Efter lovens ikraft­
træden har Office of Fair Trading opnået 288 forsikringer, forpligtelses- 
erklæringer eller kendelser.
5. Det påhviler Director General at tilskynde erhvervsorganisationerne til 
at udarbejde og udbrede kodekser for god skik med henblik på bevarelse og 
beskyttelse af forbrugernes interesser. Som nævnt hjemler visse af disse 
kodekser adgang til indbringelse af sagerne for en voldgiftsret eller et 
forligsnævn. Der er frivilligt vedtaget 20 kodekser under Office of Fair 
Trading's auspicier.
6. Når Director General har grund til at antage, at der foreligger et mono­
pol, kan han forelægge sagen for Monopolies and Mergers Commission med 
forbehold af ministerens godkendelse. Han skal ligeledes indhente oplys­
ninger om koncentrationer, der kan give anledning til foretagelse af en 
undersøgelse og afgive indstilling til ministeren om foranstaltninger, 
der skal træffes.
7. T medfør af Compétition Act 1980 kan Di rector General foretage undersø­
gelse af skikke, der følges af virksomhederne, og som kan påvirke konkur­
renceforholdene ,  og om fornødent forelægge sagen for Monopol in's and
Me r g o irs Commission .
Efter anmodning fra ministeren skal Di.rector General undersøge og udar­
bejde beretning om prisspørgsmål, der har givet anledning til større 
reaktioner fta offentlighedens side.
8. Han fører ligeledes en fortegnelse over restriktive handelsaftaler og er. 
forpligtet til at forelægge disse til bedømmelse for Restrictive Practi­
ces Court,  medmindre ministeren gør undtagelse fra denne bestemmelse, 
fordi de pågældende aftaler ikke er af tilstrækkelig betydning til at 
retfærdiggøre en undersøgelse.
9. Director General er ligeledes beføjet til at offentliggøre oplysninger o 
råd til forbrugerne.
10. I medfør, af Consumer Crédit Act 1974 administrerer Di rector General
ordningen med tilladelser til lån til forbrug, ligesom han følger den

- 22 -
sociale og handelsmæssige udvikling på området for lån til forbrug og 
afbetalingskøb og sørger for håndhævelse og efterlevelse af de love, 
anordninger og bekendtgørelser, der er fastsat til dens gennemførelse.
11. I medfør af Estate Agents Ret 1979 udøver Director General of Fair Tra- 
ding visse tilsynsbeføjelser over for ejendomsmæglere, følger den sociale 
og handelsmæssige udvikling på området for handel med fast ejendom og 
sørger for, at loven håndhæves og efterleves.
2.07 I DANMARK blev der ved markedsføringsloven af 14. juni 1974, der trådte i
kraft den 1. maj 1975, oprettet en særlig administrativ institution til 
beskyttelse af samtlige forbrugeres interesser, nemlig forbrugerombudsmand- 
en. Denne sørger for korrigering af virksomhedernes markedsføringsskik og i 
almindelighed for håndhævelse alle bestemmelserne i loven af 14. juni 1974. 
Ombudsmanden kan af egen drift efter klage fra borgerne gennem forhandling 
søge at. påvirke personer, der ikke overholder lovgivningen, til at bringe 
ulovlige skikke til ophør og rette sig efter loven af 14. juni 1974. Hvis 
dette ikke lykkes for forbrugerombudsmanden, kan han anlægge sag ved sø- og 
handelsretten i København med påstand om nedlæggelse af forbud mod den 
ulovlige markedsføringsskik.
Erhvervsdrivende, der overtræder et sådant forbud, kan straffes med bøde 
eller hæfte i indtil 6 måneder, og den, der undlader at meddele forbruger­
ombudsmanden oplysninger, der afkræves ham, eller som meddeler forbrugerom­
budsmanden urigtige oplysninger kan straffes med bøde. Sager herom anlægges 
ligeledes ved sø- og handelsretten i København. Ved læsning af forbrugerom­
budsmandens beretning ses det, at han skrider ind over for mange forskellige 
skikke, der strider mod forbrugernes interesser, og at disse skikke findes 
både inden for markedsføring af varer og offentlige eller private tjeneste­
ydelser, bl.a. med hensyn til kontraktsbotingelser,  urigtig og sammenlignen­
de reklame, skiltning med priser, garantibestemmelser, tilgift, rabat og 
præmiekonkurrencer.

- 23 -
2.08 I IRLAND er der ved Consumer Information Act af 1978 blevet indført en 
Director of Consumer Affairs. Denne myndighed, som efter loven handler helt 
uafhængigt, er kompetent til at skride ind over for urigtige eller vildled­
ende oplysninger i handelsforhold, reklame, angivelse af urigtige priser mv. 
Director of Consumer Affairs kan i første omgang skriftligt opfordre den, 
der overtræder loven, til at bringe den ulovlige praksis til ophør eller 
afholde sig fra at benytte den. Han kan herefter opnå et retsligt påbud om 
ophør og endelig indlede retsforfølgning mod den, som overtræder bestemmel­
serne i loven. Siden 1979, hvor systemet trådte i kraft, er flere sager ved 
domstolene blevet gennemført med held.
Det påhviler ligeledes Director of Consumer Affairs at fremme oprettelsen af 
kodekser for god handelsskik. Han har f.eks. for nylig i vidt omfang bidrag- 
■  et til udarbejdelse af en ny kodeks for god skik i reklamebranchen.
2.09 C) Privates adgang til at rejse sag i almenhedens interesse
1. I "common law"-landene findes der tro former for søgsmål, som den enkelte 
kan anlægge i almenhedens interesse, nemlig:
a) "Relator action" gør det muligt for en privat sagsøger, der ikke selv 
har søgsmålskompetence, som repræsentant for almenheden i Attorney- 
General's navn og med dennes forudgående samtykke, de gives efter et 
frit skøn, at anlægge sag med henblik på at bringe ulovlig adfærd til 
ophør.
b) "class action",  der ligeledes kaldes "representative action",  i Eng­
land og Wales hviler på den fiktion, at alle, der er berørt af en 
tvist handler personlig og repræsenteres af den, der står som sagsøger 
i sagen.
For at en sådan repræsentation skal være gyldig, skal
- det krav, som rejses af sagsøgeren være typisk for hele den repræ­
senterede klasses krav;
- antallet af medlemmer af denne klasse være for stort til, at man i 
praksis kan finde nogen anden løsning, og
- medlemmerne af klassen have modtaget underretning om sagen.
c) "Public Interest Action" kan anlægges af en borger uden henvendelse

- 24 -
til Attorney General med henblik på at sikre udøvelse og håndhævelse 
af rettigheder, der tilkommer hele almenheden eller en del af denne.
Sagsøgeren skal dog være indehaver af en ret, som han ønsker at hånd­
hæve, eller have lidt særlig skade på grund af det pågældende indgreb 
i almenhedens rettigheder.
2·  Relat-or action og class action kan teoretisk anlægges i Det forenede
Kongerige (dog ikke i Skotland) og i Irland og findes ligeledes i Austra­
lien, Canada og USA.
3. Det skal dog bemærkes, at relator actions hidtil ikke har været benyttet 
i England og Wales til forsvar for forbrugernes kollektive interesser. De 
benyttes først og fremmest til forsvar af fælles interesser blandt ind­
byggerne i lokalområder med henblik på at forhindre de lokale myndigheder 
i at begå ulovlige handlinger, sikre miljøbeskyttelse (navnlig imod 
planer om bebyggelse) og til kontrol af administrationen af "trusts".
4. Class actions eller, som de betegnes i England og Wales, "repræsentative 
søgsmål, der anlægges af én eller flere personer på et større antal 
personers vegne", er undergivet særlige retsplejeregler (Order 15, Rule 
12'  1 Rules of Supreme Court og Order 5, Rule 8 i County Court Rules).
5. Retsvirkningen af repræsentationen er, at alle, der er repræsenteret, et 
parter i sagen, at de alle berøres af den afgørelse, der træffes i denne, 
og at de alle er bundet af afgørelsen. De betingelser, der skal forelig­
ge, for at denne fremgangsmåde kan benyttes, er dog så strenge, at den 
ikke har vundet stor udbredelse, og da navnlig ikke på forbrugerbeskyt­
telsesområdet. De, der repræsenteres, skal navnlig have en fælles inter­
esse og have lidt samme skade, og denne skal kunne genoprettes på en 
sådan måde, at det kommer samtlige skadelidte til gode.
6. Sagsøgeren og de, som han repræsenterer, skal have samme retlige interes­
se i at gå til domstolene. Det er ikke tilstrækkeligt, at de har lidt en 
fælles skade, for hvilken de kræver erstatning. I et tilfælde, hvor

- 25 -
afladere af varer i et skib havde anlagt en "representative action", 
fordi varerne var gået tabt som følge af skibets grundstødning fandt 
retten ikke, at der forelå nogen tilstrækkelig fælles interesse, fordi 
afladerne ikke havde sendt deres varer til samme bestemmelsessted (Markt 
v. Knight (1910) 2 KB 1021).
7. Som følge heraf kan forbrugere kun sjældent iværksætte en "class action" 
med henblik på at gøre kontraktligt ansvar gældende over for en sælger.
Til gengæld kan det tænkes, at påstand om nedlæggelse af forbud fremsæt­
tes af en gruppe forbrugere, som lider skade ved samme ulovlige forret­
ningsmetoder fra en erhvervsdrivendes side. Men som udtrykkeligt nævnt i 
Law Society's undersøgelse, som allerede er nævnt ovenfor i afsnittet om 
mindre sager, er der i praksis endnu ikke afsagt nogen kendelse af denne 
art.
8. I de romanistiske lande må det erindres, at der findes to institutioner, 
som indirekte giver den enkelte forbruger lejlighed til at rejse sag ved 
domstolene på almenhedens vegne. Det drejer sig dels om retten til at 
handle som borgerlig part, der gør det muligt for den enkelte forbruger 
at rejse kriminalsag uden hensyn til anklagemyndighedens indstilling, 
dels om det søgsmål med påstand om ophør, som en forbruger, der har lidt 
skade, kan rejse i Belgien med hjemmel i artikel 55 i lov af 14. juli 
1971 om markedsføringsskikke (se ovenfor).
9. I Skotland kan man benytte en fremgangsmåde, der ligner "representative 
action",  idet enhver, hvis interesser er berørt, selv anlægger sag, og 
samtlige sager med undtagelse af en udsættes efter aftale mellem parter­
ne, således at afgørelsen i en repræsentativ sag senere kommer til at 
danne grundlag for afgørelsen af samtlige sager.
10. I "common law"-landene,  navnlig England og Wales, har enhver person 
eller organisation påtaleret i kriminalsager, medmindre der er gjort 
særlig indskrænkning i retten hertil. Denne regel gælder særlig i tilfæl­
de af overtrædelser af Trade discriptions Act af 1968 og 1972. De enkelte 
forbrugere eller kollektive enheder, der repræsenterer forbrugerinteres­
ser

- 26 -
kan udmærket rejse sag, hvis myndighederne (in casu Trading Standard 
Departments of Local Authorities) ikke gør dette.
11. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en forbruger kan være så meget 
mere interesseret i at anlægge sag, som han kan opnå erstatning ("compen­
sation order") under kriminalsagen. I Det forenede Kongerige kan krimi­
nalretterne efter afsigelse af dom i medfør af Trade Discription Acts 
afsige en "compensation order", hvorved sagsøgte tilpligtes at betale 
erstatning for enhver tingskade, tab eller personskade, der er forvoldt 
ved den pågældende lovovertrædelse eller enhver anden retsstridig hand­
ling, der tages i betragtning af retten, når den afgør sagen.
2.10 D) Søgsmål iværksat af forbrugerorganisationer
I tre EF-medlemsstater er der udtrykkeligt tillagt forbrugerorganisationerne 
søgsmålskompetence til forsvar for kollektive eller individuelle interesser, 
som de varetager. Søgsmålets karakter, retsvirkningerne af den domstolsaf­
gørelse, som eventuelt opnås og de betingelser, som en forbrugerorganisation 
skal opfylde for at kunne udøve søgsmålsretten, varierer dog betydeligt fra 
land til land.
2.11 FOPR i  INDSREPUBLIKKEN TfSKLAND
Her kan forbrugerorganisationer anlægge sårr i  to bestemt angivne tilfælde. Med 
hjemmel i loven af 1909 om uredelig konkurrence (UWG) har organisationerne 
siden 1969, bl.a. ved brug af en form for hurtig retsforfølgning, kunnet anlæg­
ge sager med påstand med ophør af uredelige forretningsmetoder, der skader 
forbrugerne (f.eks. urigtig reklame). Indtil i dag har organisationerne ikke 
kunnet opnå skadeserstatning på de forbrugeres vegne, der har lidt skade. Men 
forbundsregeringen har netop forelagt den lovgivende forsamling et forslag til 
ændring af loven af 1909, hvorved der tilla-gges den enkelte forbruger eller 
erhvervsdrivende ret til at nedlægge erstatningskrav. De nye bestemmelser giver 
den enkelte forbruger mulighed for at overdrage sin ret til organisationen, 
således af denne kan rejse søgsmål mod den ansvarlige fabrikant. Dersom søgsmå­
let fører til dorn, kan det beløb, der opnås, efter fradrag af sagsomkostninger- 
fordel es blandt de forbrugere, der har overdraget deres rettigheder.

- 27/22-
I denne nye udformning af reglerne vil forbrugerorganisationernes søgsmålsret 
ikke medføre genoprettelse af en kollektiv skade som sådan, men alene erstat­
ning for et individuelt tab, der "kollektiviseres".
Med hjemmel i loven om kontraktsbestemmelser, der kan medføre misbrug (AGB) af 
1976, kan forbrugerorganisationer under retssager kræve, at en erhvervsdrivende 
skal ophøre med at anvende bestemmelser, der kan medføre misbrug. Kravet kan 
rejses under en form for hurtig retsforfølgning. Hvis kravet gennemføres, kan 
enhver forbruger gøre forbudet gældende i kontraktforholdet til den erhvervs­
drivende, der har benyttet sådanne bestemmelser. (Afgørelser, hvorved forbru­
gerorganisationer får medhold, offentliggøres i lovtidende og kan ligeledes pa 
forbrugerorganisationernes begæring og for deres regning offentliggøres i den 
lokale presse).
Organisationer, der kan optræde som sagsøgere med hjemmel i lovene om uredelig 
konkurrence og brug af bestemmelser, der kan medføre misbrug, skal opfylde de i 
lovene foreskrevne betingelser.
2.12 Organisationen skal i henhold til sine vedtægter og tillige rent faktisk udøve- 
oplysnings- og rådgivningsvirksomhed som led i forsvaret af forbrugere. Herud­
over skal organisationer, som vil anlægge sager om kontraktsbestemmelser, der 
kan medføre misbrug, enten bestå af andre organisationer, der beskæftiger sig 
med forsvar af forbrugere, eller have mindst 75 fysiske personer som medlemmer. 
Lignende betingelser opstilles i forbundsregeringens forslag til lov om ændring 
i loven om uredelig konkurrence (UWG) med henblik på søgsmål med pastand om 
ophør, der anlægges af forbrugerorganisationer. Teoretisk kan således alle 
forbrugerorganisationer, der opfylder ovennævnte betingelser, optræde som 
sagsøgere. Dette gælder forbrugercentrene ("Verbrauchercent.ralen") i de 11 
delstater, forbrugersammenslutningerne ("Arbeitsgemeinschaft der Verbraucher - 
AgV"), vareprøveanstalten ("Stiftung Warentest") og Foreningen til Forbruger­
nes Beskyttelse (Vorbraucherschutzverein - VSV"). I praksis er det imidlertid 
sidstnævnte af disse organisationer, VSV, som påtager sig størstedelen af 
sagerne om uredelig konkurrence og kontraktbestemmelser, der kan medføre mis­
brug. Denne organisation har fra delstaternes forbrugercentre modtaget udtryk­
kelig bemyndigelse til på deres vegne at udøve retten til at iværksætte søgsmål 
med påstand om ophør af uredelige former for konkurrence.

- 29 -
•13 1 LUXEMBOURG gør règlement grand-ducal af 23. december 1974 om uredelige
forretningsskikke som ændret ved reglement grand-ducal af 17. december 1976  
det muligt for de forbrugerorganisationer, der har sæde i priskommissionen (in 
casu l’Union Luxembourgeoise des Consommateurs, at benytte to former for søgsmål 
til beskyttelse af forbrugernes kollektive interesser.
Organisationen kan anlægge sag med påstand om ophør af en uredelig forret­
ningsskik eller overtrædelse af artikel 5 til 10 i anordningen af 23. decem­
ber 1974. Disse bestemmelser angår udsalg og likvidationer. Sager anlægges og 
pådømmes efter reglerne om hurtig retsforfølgning af formanden for handels­
retten. Denne kan tillige bestemme, at der skal ske opslag af afgørelsen uden 
for lovovertræderens forretningssted, og at dommen i sin helhed eller i 
uddrag skal offentliggøres i dagbladene eller på en hvilken som helst anden 
made, samt at lovovertræderen skal betale omkostningerne herved.
- Organisationen kan ligeledes indtræde som borgerlig part i sager, der føres 
ved kriminalretterne. L'Union Luxembourgeoise des Consommateurs har adskillige 
gange benyttet disse to former for søgsmål.
14 I BELGIEN giver lov af 14. juli 1971 om markedsføringsskikke forbrugerorganisa­
tionerne mulighed for ad retslig vej at udvirke ophør af overtrædelser af de 
bestemmelser i  loven, som beskytter både konkurrenter og forbrugere, nemlig 
bestemmelserne om appellation d'origine, reklame, salg til underpriser, likvi­
dation, udsalg, betingede salg, tilgift, auktionssalg, tvanssalg og salg ved 
omførsel. Sagen foregår efter reglerne om hurtig retsforfølgning for formanden 
for handelsretten. Denne kan beordre den anfægtede handling bragt til ophør og 
bestemme, at dommen på lovovertræderens bekostning skal offentliggøres i pres­
sen eller pa enhver anden made. Offentliggørelse kan dog kun foreskrives, hvis 
den kan medvirke til, at der snarest muligt sker ophør af den anfægtede hand­
ling, idet dennes virkninger tillige tages i betragtning, og afgørelsen kan 
ikke tvangsfuldbyrdes,  førend

- 30 -
don er blevet, endelig (upåankel i  q )  .  Rrstat ni nqasøgsmål og straffesagen foreq.'ii 
ved de borgerlige retter og kriminalretterne efter lovgivningens almindelige 
regler.
For at kunne anlægge sager med påstand om ophør skal forbrugerorganisationerne 
opfylde visse betingelser. Deres formål skal være at forsvare forbrugerinteres­
ser, de skal have status som juridiske personer og være repræsenteret i For­
brugerrådet. Retterne i Belgien synes at fortolke de to første betingelser 
således, at de indskrænker forbrugerorganisationernes søgsmålskompetence.
Ved dom af 1. oktober 1976 (JT 2/4/1977, s. 241) har handelsretten i Turnhout 
nemlig afvist en sag, der var anlagt af organisationer, som ikke opfyldte de i 
foreningsloven af 27. juni 1921 krævede betingelser for gyldig stiftelse (of­
fentliggørelse af vedtægterne og indlevering af medlemsfortegnelse) og således 
lagt et formelt kriterium til grund ved bedømmelsen af spørgsmålet om, hvorvidt 
foreningen var en juridisk person.
I samme dom fastslog retten i Turnhout, at en forening, der som medlemmer har 
brugsforeninger, ikke kan optræde som repræsentant for forbrugerinteresser. 
Retten anlagde herved en streng fortolkning af kravet om, at en forening, der 
anlægger sag til ophør, skal have forsvar af forbrugerinteresser som formål.
2.15 I FRANKRIG må der sondres mellem to typer af foreninger.
Foreninger, der er anmeldt i henhold til lov af juli 1901, har partsevne i 
sager ved de borgerlige domstole eller forvaltningsdomstolene. De kan tillige 
indgive anmeldelser til anklagemyndigheden (Ministère public;) .  Denne regel, 
finder ligeledes anvendelse på anmeldte foreninger, som har til formål al­
forsvare visse grupper i samfundet, eller miljøinteresser eller at fremme kunst­
neriske, sportslige eller fritidsaktiviteter mv.
Royer-loven tillægger udtrykkeligt godkendte forbrugerorganisationer ret ti] at 
indtræde som borgeriige parter i enhver kriminalsag med påstand om erstatning 
for direkte eller indirekte skade på forbrugernes kollektive interesser (og 
altså ikke blot sager om forseelser i medfør af denne lov, nemlig

- 31 -
urigtig reklame og forhud mod diskriminerende ydelser).
Royer-loven tillægger dog ikke forbrugerorganisationer ret til at anlægge sager 
i anledning af brud på reglerne om fri konkurrence. Man kan i denne undtagelse 
se et levn af den traditionelle hovedregel, hvorefter alene anklagemyndigheden 
ved kriminalsager kan varetage forsvaret af almenhedens interesser.
Uafhængigt af udfaldet af selve kriminalsagen kan den domstol, for hvilken en 
borgerlig part. har nedlagt påstand, træffe bestemmelse om, at der skal ske 
ophor af den anfægtede handling, og under pålæg af tvangsbøder ligeledes he­
stemine, at dommen i sagen skal offentliggøres, eller at berigtigelse skal finde 
sted ved annoncering (i tilfælde af urigtig reklame).
I disse tilfælde har forbrugerne således indirekte fordel af en afgørelse i en 
sag, i hvilken de ikke har været parter.
Til gengæld kan forbrugere, der har lidt skade, .ikke opnå andel i en erstatning 
gennem en påstand, der nedlægges af en forbrugerorganisation under en sag, der 
rejses på deres vegne. En sådan påstand kan kun nedlægges af hver enkelt for­
bruger .
For at en forening kan opnå anerkendelse og optræde som borgerlig part under 
kriminalsager, stilles der tre betingelser.
Foreningen skal:
- være stiftet for mere end et år siden (anciennitet),
være repræsentativ (have mindst 10.000 medlemmer på nationalt plan, hvorimod 
der ikke stilles nøjere krav på regionalt eller lokalt plan) og
- fremstille og fordele tryksager eller have faste kontorer og holde møder til 
oplysning af forbrugerne.
Godkendelse meddeles administrativt. Det sker ved afgørelse, der træffes af 
ministeren (landsforeninger) eller af præfekten (lokale eller regionale fore­
ninger) .

- 32 -
Der findes ti landsforeninger, der er godkendt af ministeren, og 47 regionale 
eller lokale foreninger, der er godkendt af præfekter.
I Frankrig råder man ikke over nyere officielle statistikker over antallet af 
tilfælde, hvor forbrugerforeninger har givet møde som borgerlige parter under 
kriminalsager.
Det skal bemærkes, at visse forbrugerorganisationer nu sædvanligvis kræver 
offentliggørelse af dommene i "50 milions des consommateurs" og "Oue Choisir", 
de to ugeblade, der henvender sig til det store forbrugerpublikum.
2*16 1 - DET FORENEDE KONGERIGE findes der ikke nogen organisation eller forening, som
har søgsmålskompetence i sager til forsvar af forbrugernes kollektive interes­
ser. Director General of Fair Trading og kommunerne udøver deres funktioner 
gennem beføjelser, der er tillagt dem ved lovgivningen, og skal naturligvis 
handle inden for rammerne af disse beføjelser. Rigsadvokatens beføjelser hviler 
na "common lav/", der er skabt ved retspraksis. Det er f.eks. for nylig blevet 
statueret, at han ikke kunne tvinges til at give samtykke til en person, der 
ønskede at anlægge sag med det ene formål at gøre en kollektiv ret gældende.
Et repræsentationssøgsmål kan anlægges af eller imod en person blandt "talrige 
andre", der har fælles interesser i en sag. Personer, som således gør fælles 
sag, betragtes kun som talrige, hvis der er over fem, medmindre kravet er 
ganske ringe, eller samtlige de berørte personer ønsker at blive repræsenteret.
2,17 1 HfrDERLTWDENE kan både den enkelte forbruger og siden 1980 tillige forbruger­
organisationer bl.a. anlægge sag ved de borgerlige domstole med påstand om
forbud mod eller berigtigelse af urigtig reklame. (§ 1416 c i den borgerlige 
lovbog).
I 1981 blev der fremsat et forslag til lov om forbud mod uredelige almindelige 
salgsbetingelser. Ifølge dette forslag kan visse organisationer eller

- 33 -
foreninger ved appelretten i Haag påstå bestemmelser i visse almindelige bt;- 
tingelser kendt uredelige.
2.18 I DANMARK giver markedsføringslovens § 13 regler for anlæggelse af sager i 
medfør af loven. Disse sager kan anlægges ikke blot af forbrugerombudsmanden, 
men tillige af andre, der har en retlig interesse heri, f.eks. en forbruger, en 
forretningsmand eller en organisation af erhvervsdrivende eller forbrugere. T 
nedfør af retsplejelovens almindelige regler (§ 253) kan enhver, der har en 
retlig interesse i, at en part, vinder en sag, der verserer for retten, indtræ­
de i sagen til støtte for vedkommende part. Organisationernes almindelige 
interesse i at fremme deres formål kan danne grundlag for en sådan interven­
tion, selv om den pågældende part ikke er medlem af organisationen. Offentlige 
myndigheder kan ligeledes intervenere, nar afgørelsen af sagens retsspørgsmål 
har væsentlig betydning for den offentlige forvaltnings behandling af samme 
spørgsmål eller spørgsmål af samme art.
2.19 I ITALIEN har forbrugerorganisationer ikke partsevne i retssager til forsvar 
for forbrugernes kollektive interesser.
Visse forfattere - som f.eks. professorerne Santaga og Ghidini - foreslår, at 
der tillægges forbrugerorganisationerne handleevne i samme omfang, som artikel 
2601 i Codice Civile tillægger erhvervsorganisationer handleevne i sager om 
ophør af uredelig konkurrence.
For sa vidt anger de bestemmelser, som forbrugerorganisationerne skal opfylde 
for al; anlægge sådanne sager til ophør eller lignende "kollektive" sager er 
professor Chidinis synspunkter - således som han har fremstillet dem i Mont­
pellier i 1975 og i sin bog "Per i consumatori" - både originale og .interes­
sante .
Professor Ghidini finder, at forbrugerens interesse er sammensat af en indivi­
duel og en kollektiv interesse, således at den individuelle interesse i

- 34 -
beskyttelse af bestemte interessenter er knyttet til bestemte situationer 
(sundhed,  hygiejne, økonomiske hensyn mv.,  og den kollektive interesse består i 
det omfang, hvori hans interesser er sammenfaldende med alle andres.
Denne kollektive interesse bør imidlertid anerkendes og beskyttes til fordel 
for alle, uafhængigt af enhver opdeling eller organisation i grupper eller 
sociale kategorier. Selv om de trusler, der udøves mod denne interesse, normalt 
opleves på individuelt plan, berører de i virkeligheden hele gruppen. Den 
enkeltes reaktion over for denne trussel bliver af betydning for gruppen som 
helhed. I øvrigt trues forbrugerinteresser - stadig efter Ghidinis opfattelse - 
konstant, for så vidt de er direkte og "teknologisk" afhængige af produktions­
systemet og potentielt i konflikt med producenternes interesser.
Af denne analyse uddrager Ghidini logisk visse konsekvenser med hensyn til 
sagsanlæg fra forbrugernes side.
For det første skønner han, at der bør ydes beskyttelse af en interesse til 
enhver, som kan godtgøre, at der foreligger en objektiv krænkelse af interes­
sen,  selv om vedkommende ikke personligt har lidt skade ved denne krænkelse.
Han udleder heraf, at enhver forbruger eller bruger eller enhver gruppe af 
forbrugere eller brugere uanset organisationsform og medlemstal skal kunne 
anlægge sag til beskyttelse af en interesse, når han kan godtgøre, at denne 
interesse er blevet skadet.
For det andet finder Ghidini, at eftersom forbrugerens interesse på samme tid 
er en individuel interesse og en kollektiv interesse, har organisationen eller 
gruppen satmne rettigheder som de berørte enkeltpersoner, og at man ikke på ny 
bør opstille nogen betingelser for eller gøre nogen indskrænkning i retten til 
at forsvare forbrugerinteresser ved at tage hensyn til medlemstal eller organi­
sationens mere eller mindre repræsentative karakter. Efter Ghidinis opfattelse 
hviler alle disse betingelser (med urette) på en korporativ opfattelse af 
forbrugernes interesser.

- 35 -
BILAG 3
MÆGLING OG VOLDGIFT

- 36 -
3.01 MÆGLINGS- OG VOLDGIFTSINSTITUTIONKR
Da de klassiske former for sagsbehandling ved domstolene har vist sig at være 
for tunge, langvarige og kostbare til løsning af tvister om mindre beløb, har 
visse lande søgt andre løsninger, der er mindre byrdefulde og lettere at benyt­
te for forbrugerne. Af disse løsninger har oprettelse af mæglings- og vold­
giftsinstitutioner ofte givet tilfredsstillende resultater. Seks EF-lande 
(Belgien, Danmark, Frankrig, Nederlandene, Forbundsrepublikken Tyskland og Det 
forenede Kongerige) har mæglings- og voldgiftsinstitutioner, som vil blive 
beskrevet nedenfor.
Blandt disse lande har kun Danmark og Frankrig oprettet offentlige voldgifts­
institutioner, men de er indbyrdes meget forskellige. I Danmark findes der 
foruden adskillige private nævn et forbrugerklagenævn, som principielt behand­
ler alle tvister i forbindelse med varer og tjenesteydelser.
I Frankrig er oprettet bostbox 5.000, som hjælper forbrugere med bilæggelse af 
tvister i forbindelse med køb af varer eller tjenesteydelser. Derimod kan man 
for forligsmanden ved rådhusene indbringe alle tvister, undtagen sådanne, som 
angår personers retsstilling, og tvister mellem borgerne ogforvaltningen.
Derimod er ravnene private i Nederlandene, Forbundsrepublikken Tyskland og 
Storbritannien private og fungerer ved selvjustits inden for de erhvervsdriven­
des egne rækker.
Det skal bemærkes, at de afgørelser, der afsiges af de forskellige nævn, er 
mere eller mindre tvingende, men at de aldrig kan tvangsfuldbyrdes, hvorfor 
klageren må anlægge sag ved domstolene, hvis indklagede ikke efterkommer næv­
nets afgørelse.
Det bør understreges, at der ikke findes voldgiftsinstitutioner i Italien. 
Artikel 102, stk.  2, i forfatningen forbyder udtrykkeligt oprettelse af ekstra- 
ordina-re domstole eller særdomstole, men åbner på den anden side mulighed for 
oprettelse af særlige afdelinger ved de ordinære domstole, i hvilke også kompe­
tente lægmænd kan havo sæde. Lovgiver har dog endnu ikke set sig foranlediget 
til at benytte sig af denne mulighed.
X X X

- 37 -
3.02 Da det ofte inden for medlemsstaterne er svært at drage grænsen mellem hen­
holdsvis mæglings- og voldgiftsinstitutioner, vil begge disse blive behandlet i 
samme kapitel. Indledningsvis beskrives de væsentligste træk ved hver af disse 
institutioner.
Mæglingsinstitutioner optræder principielt på tre måder.
1) Forebyggende.  Mæglingsinstitutioner kan slutte aftaler af etisk karakter med 
visse former for virksomheder for at undgå eller i det mindste mindske 
antcillet. af eventuelle konflikter med forbrugerne.
2) Ophor med ulovlige forretningsmetoder efter henstilling.  Nar et nævn fra 
forbrugere modtager klager over, at visse handlende benytter ulovlige for­
retningsmetoder, kan det rette henvendelse til disse og tilkendegive, at der 
er indgivet klager over dem, og opfordre dem til at ophøre med anfægtelige 
forretningsmetoder. Henvendelser af denne art virker almindeligvis effek­
tivt, navnlig hvis de fremkommer fra særlig repræsentative organisationer, 
der selv utvivlsomt har et godt ry.
3) Forligsmæssig ordning af tvister.  Det er forholdsvis let for en mæglings­
institution, der har modtaget en klage fra en forbruger, at foreslå modpar­
ten et forlig, der tager rimelige hensyn til hver af parternes interesser. 
Også her afhænger forligets holdbarhed 1  et vist omfang af mæglingsinstitu­
tionens ry, og det samme vil være tilfældet med mulighederne for opfyldelse 
af en af begge parter accepteret ordning.
Voldgiftsinstitutioner
Voldgiftsinstitutioner medvirker til undgåelse af overbelastning af domstolene 
med sinå sager. De former for sagsbehandling, der benyttes, er ligeledes hurti­
gere, mindre formelle og af og til mindre kostbare end den traditionelle dom­
stolsbehandling. Da voldgiftsorganisationer almindeligvis oprettes efter bran­
cher, forenkles problemerne i vidt omfang. Disse institutioners beføjelser er 
mere eller mindre vidtrækkende, og deres kendelser mere eller mindre tvingende, 
alt effen det land, hvori de virker.

-  38 -
I det følgende gives en beskrivelse af de forskellige former for mæglings- og 
voldgiftsbehandling, der findes i F.F-medlemsstaterne.
BELGIEN
3.03 Præsidenten for handelsretten i Bruxelles har netop taget et interessant ini­
tiativ. Siden den 1. maj 1979 har der ved retten været en særlig afdeling til 
behandling af spørgsmål og klager angående handelsskikke. Forbrugere samt små 
og middelstore virksomheder har siden da kunnet henvende sig hertil med alle 
klager og alle søgsmål vedrørende uredelige handelsskikke (salgsmetoder, mærk­
ning, angivelser af pris og kvalitet, reklame, ordresedler mv).
Sagerne kan afgøres ved en forligsforhandling, som allerede inden da var omtalt 
i loven, men som kun sjældent havde fundet anvendelse.
Der er ligeledes grund til at nævne den form for sagsbehandling, der er indført 
ved den belgiske retsplejelov, og hvorefter sagen på begæring fra en af parter­
ne forelægges en dorimer, der optræder som forligsmand og forsøger at få parter­
ne til at indgå forlig. I tilfælde af forgæves mægling kan parterne samme dag 
give møde i sagen med henblik på dennes afgørelse ved dom.
I.igeldes findes der inden for bestemte sektorer former for voldgiftsbehandling, 
der minder orn sagsbehandlingen ved domstolene, og som fungerer ved hjælp af 
erhvervsorganisationer, som f.eks. "Vertrouwenscommissie van de verbruikers en 
textielreinigers" (Commission restreinte des consommateurs et des entreprises 
de nettoyage) inden for vaskeri- og renseribranchen.

- 39 -
DANMARK
3.04 I Danmark findes der tre former for institutioner, der kan yde forbrugerne 
bistand ved voldgift eller mægling.
Først og fremmest, er der tale om forbrugerombudsmandsinstitutionen, der blev
indført ved en lov, som trådte i kraft den 1. maj 1975.
Hertil kommer forbrugerklagenævnet, der begyndte at virke den 1. juni 1975. 
andelig findes der private nævn, som er godkendt af forbrugerklagenævnet,
A. Forbrugerombudsmanden
Forbrugerombudsmanden skal opfylde de almindelige betingelser for at blive 
udnævnt til dommer. Loven tillægger ham ikke status af dommer, eller en 
status, der ligner den, som indehaves at den af folketinget valgte ombuds­
mand, der er uafhængig af forvaltningen. Forbrugerombudsmanden er ganske 
enkelt en højtstående statsembedsmand,  som er ansvarlig for sin egen styrel­
se. Denne omfatter foruden forbrugerombudsmanden selv en juridisk uddannet 
kontorchef samt otte juridiske og otte administrative medarbejdere. Forbru­
ge r ombudsmandens a fgørelsor kan ikke indbringes for anden administrativ 
myndighed, men han henbører under udøvelsen af sine almindelige funktioner 
under industriminis teriet.
Forbrugerombudsmanden har adskillige funktioner, hvoraf den væsentligste er 
at føre tilsyn med, at der ikke sker lovovertrædelser af god markedsførings­
skik eller markedsføringslovens øvrige bestemmelser. De nærmere regler 
vedrørende dette tilsyn er ikke præcist angivet nogetsteds. Arbejdet i det 
daglige har imidlertid vist, at udøvelsen af tilsynet lettes ved den hjælp, 
der ydes af forbrugere, handlende, erhvervsorganisationer, pressen og de 
forskellige organisationer, der retter forespørgsler el 1 or indsender klager 
til forbrugerombudsmanden.
Forbrugerombudsmanden skal påvirke de erhvervsdrivende til at virke i over­
ensstemmelse med loven. Det vigtigste middel, han råder over i denne hense­
ende, er forhandlinger til opnåelse af frivillig tilslutning fra de er­
hvervsdrivende. Forhandlingsvejen benyttes beåde til fastsættelse af almene

- 40 -
/"'•gier og v< . · < - J t  agel:;e af konkrete foranstaltninger. Formålet er at give 
forbrugerombudsmanden mulighed for at øve indflydelse på f.eks. indholdet af 
standardaftaler eller reklamemateriale,  således at der tages hensyn til 
forbrugernes legitime interesser. Ved overtrædelse af loven kan forbruger­
ombudsmanden ligeledes vælge forhandlingsvejen til opnåelse af en mindelig 
ordning. Denne fremgangsmåde viser sig ofte at være mere hensigtsmæssig end 
en lang og kostbar retssag. Manglende overholdelse af aftaler, der er ind­
gået mellem forbrugerombudsmanden og erhvervsdrivende, kan ikke medføre 
sanktioner. Hvad der ved første øjekast kunne synes at være en svaghed, 
viser sig imidleri id i praksis at være en styrke, sålede;-; at forstå al; larigt: 
do fleste erhvervsdrivende respekterer de indgåede aftaler.
Hvis forbrugerombudsmanden skønner, at en sælger har handlet i strid med 
markedsføringslovens §§1-5,  og hvis det ikke er muligt ved forhandlinger 
at påvirke ham ti] al; indtage en ændret holdning, kan forbrugerombudsmandon 
anlægge borgerlig sag ti] nædlæggelse af 1orbud mod den anfægtede form for 
markedsføring.
Forbrugerombudsmanden kan selv nedlægge foreløbigt forbud, medens rettens 
afgørelse afventes.
Sag til stadfæstelse af det foreløbige forbud skal anlægges senest næste 
hverdag.
Forbrugerombudsmanden et ikke den eneste, der kan handle i sager til nedlæg­
gelse af nn<‘ el i .  cjt forbud, idet. enhver,  der har en retlig interesse heri, kan 
gøre dette.
3.05 B. Forbrugerk 1  agenævriet
Loven om oprettelse af forbrugerklagenævnet trådte i kraft den 1. juni.,1975.
rå ganske samme nefe som markedsfør ingsloven ligger forbrugerkor.uni ssionens 
betænkning til grund for oprettelsen af forbrugerklagenævnet. Kommissionen 
havde bl.a.  til opgave at undersøge muligheden for indførelse af en klage- 
behandj i  ug,  der p,’, samme lid var hurt: iy og tilfredsstillende for både for­
brugerne og erhvervslivet.  Kommissionen skulle ligeledes eventuelt udarbejde 
lovforslag herom. Der blev udarbejdet en betænkning om de

- 41 -
overvejelser, notn konimi ssioncn havde» gjort sig .  T .  denne betænkning forosl og- 
es det at vedtage en lov om markedsføring, udnævne en forht uger ombudsmand og 
indføre et forbrugerklagenævn. Kommissionens forslag blev i det væsentlige 
gentaget i det lovforslag, som regeringen fremsatte i foråret 1974, og som 
blev vedtaget af folketinget i juni samme år.
Blandt de almindelige betragtninger, som kommissionen havde fremsat, og som 
ligger til grund for loven, skal følgende fremhæves:
"Kommissionen er af den opfattelse, at erfaringerne i Danmark såvel som 
udlandet har vist, at der findes et udtalt behov for forbedring af forbru­
gerens muligheder for at få afgjort tvisher, der udspringer af køb af for­
brugsgoder eller aftaler på forbrugsområdet".
3.06 Pa den anden side skønner kommissionen, at en reform af sagsbehandlingen må
støttes pa et samarbejde mellem domstolene' og klagenævn, der står uden for 
domstolsorganisationen. Det hedder bl.a. herom:
"Kommissionen tillægger det...væsentlig betydning..., at der finder et 
samarbejde sted imd leri nævnene og domstolene".  Det må derfor betragtes som 
et grundlæggende princip, at en klage indgivet til et nævn ikke udelukker 
muligheden for at gu til de ordinære domstole. Selv om de her omhandlede 
tvister traditionelt hører under domstolene, må man imidlertid foreslå, at 
sager i øjeblikket; rkke anlægges ved domstolene, og at der sideordnet med 
disse er oprettet et vist antal nævn, der nyder stor tillid. Selv en gennem­
gribende reform af retsplejen ved domstolene vil ikke kunne opveje de for­
dele, der er forbundet med disse nævn. Oisse har - ud over de økonomiske og 
psykologiske faktorer, der allerede er omtalt hurtigt, indvundet vidtrækken­
de erfaringer, som giver dem en uomtvistelig autoritet på de pågældende 
områder, og ved deres mellemkomst er det betydelig lettere at skelne mellem 
simple uoverensstemmelser og egentlige tvister.

- 42 -
Kommissionen har ikke ment, at man kunne instituere en tilfredsstillende 
udenretslig sagsbehandling ved blot at tilpasse og harmonisere de frivilligt 
oprettede private nævn. Selv om opretholdelse af nogle af disse ikke gav 
anledning til økonomiske betænkeligheder, var det dog praktisk umuligt at 
reorganisere dem, således at de kom til at omfatte hele forbrugssektoren.
1. Forbrugerklagenævnets kompetenceområde
a. Lovens hovedregel
Lovens hovedregel er, at klager fra forbrugere vedrørende varer eller 
arbejds- og tjenesteydelser kan indbringes for forbrugerklagenævnet.
Begrebet forbruger defineres nøjere i bemærkningerne til lovforslaget, 
hvori det hedder at kun den endelLge forbruger kan indbringe klager 
for nævnet. Dette udelukker dog ikke, at en erhvervsdrivende kan 
indbringe klager over varer, som han benytter i sin erhvervsvirksom­
hed, hvis disse ikke benyttes til produktion eller er købt med henblik 
på videresalg.
Loven siger ikke, mod hvem klager kan indgives, men det fremgår af 
bemærkningerne til forslaget, at der alene sigtes til klager mod 
erhvervsdrivende. Selv om det ikke fremgår udtrykkeligt af bemærkning­
erne til forslaget, skal den erhvervsdrivende dog have optrådt under 
udøvelsen af sit erhverv.
For forbrugerklagenævnet kan indbringes klager fra forbrugere vedrø­
rende varer eller arbejds- og tjenesteydelser.
Af loven og bemærkningerne til lovforslaget fremgår, at man går ud 
fra, at nævnet træffer afgørelse efter at have foretaget en juridisk 
undersøgelse af sagens faktiske omstændigheder.
b. Undtagelser
Industriministeren kan i henhold til lovens § 2 fastsætte regler om, i 
hvilket omfang klager fra forbrugere vedrørende varer eller arbejds-

-  43 -
og tjenesteydelser, der hidrører fra offentlig virksomhed, kan ind­
bringes for nævnet. Det drejer sig om elektricitets-, gas- og varme­
forsyning samt befordring af gods og passagerer.
Ved handelsministeriets bekendtgørelse om forbrugerklagenævnets virk­
somhedsområde bestemmes det, at alene klager fra forbrugere vedrørende 
varer eller arbejds- og tjenesteydelser, for hvilke vederlaget udgør 
10.000 kr. eller derunder, dog mindst 100 kr.,  kan indbringes for 
nævnet. På den anden side er visse andre områder, bl.a. bygningsmate­
rialer og nybygnings-, ombygnings- vedligeholdelses- og reparations­
arbejde vedrørende fast ejendom såvel som leje af fast ejendom eller 
dele heraf, holdt uden for nævnets virksomhedsområde. Det samme gælder 
motorkøretøjer, bestanddele hertil samt vedligeholdelses- og repara­
tionsarbejde vedrørende motorkøretøjer, nærings- og nydelsesmidler, 
arbejds- og tjenesteydelser, der hidrører fra liberale erhverv, samt 
penge- og forsikringsvæsen.
2. Indgivelse af klage til nævnet og forberedelse af sagen
For at kunne indgive klage til nævnet må forbrugeren forinden have rettet 
forgæves henvendelse til den erhvervsdrivende. Klagen indgives på særlige 
blanketter, der er udarbejdet af nævnet. Disse blanketter kan fås ved 
henvendelse til forbruger- og erhvervsorganisationer såvel som på offent­
lige kontorer, herunder navnlig dommerkontorer,  hvor personalet om for­
nødent yder klageren bistand til udfyldelse af blanketten. Ved indgivelse 
af klagen skal klageren betale et gebyr på 25 kr.
Nævnet har et sekretariat. Dette består i øjeblikket af en juridisk 
uddannet kontorchef, syv jurister og 12 administrative medarbejdere. 
Sekretariatet har til opgave at besvare skriftlige forspørgsler,  telefon­
opringninger og personlige henvendelser fra forbrugere. Erfaringen har 
vist, at sekretariatet uformelt kan nå frem til løsninger i et stort 
antal sager, således at der ikke i disse bliver tale om egentlig sagsbe­
handling.

- 44 -
Det; påhviler sekretariatet at forberede sagerne til behendlingen i næv­
net, idet der gives begge parter lejlighed til inden for visse frister at 
fremsætte deres bemærkninger til eventuelle undersøgelser eller besvare 
anmodninger om oplysninger.
Sekretariatet kan forsøge at mægle forlig i sagen ved at foreslå en 
løsning, der er rimelig for begge parter. Det kan ligeledes afvise kla­
ger, som efter dets skøn ikke kan behandles af nævnet, eller som forekom­
mer det åbenbart grundløse. Nævnet kan bemyndige sekretariatet til at 
træffe afgørelser i klagesager vedrørende varer, arbejds- og tjeneste­
ydelser til en pris under en bestemt grænse, for tiden 200 kr.
3. Nævnets sammensætning og sagernes forberedelse
I henhold til lovens § 4 består nævnet af et formandskab og repræsentan­
ter for forbruger- og erhvevsinteresner,  der udnævnes af industriministe­
ren. Nævnets formand skal være en jurist, der opfylder de almindelige 
betingelser for at blive udnævnt til dommer. Ud over formanden er udnævnt 
en næstformand, der er dommer.
Nævnet har 52 medlemmer, der repræsenterer forbruger- og erhvervsinter­
esser og efter tur deltager i sagernes behandling.
1  § 5 bestemmer, at mindst ét medlem af formandskabet skal deltage i næv­
nets behandling af en sag. I behandlingen skal endvidere deltage mindst 
to medlemmer udpeget af formandskabet, blandt repræsentanter for forbru­
ger- og erhvervsinteresser, således at disse er ligeligt repræsenteret.
Nævnet afgør selv, om klagen kan behandles, og om det har kompetence 
hertil (det afviser klager, der kræver vidneafhøring under strafansvar 
eller indviklede juridiske undersøgelser).
Under sagsbehandlingen har parterne ikke ret til at give møde, men for- .  
manden kan tillade, at parterne og eventuelle vidner giver møde, hvis 
særlige omstændigheder taler herfor.

- 45 -
Nævnet kan bostorrmif · ,  at den tabende part helt eller delvis; skal afholde  
udgifterne ved indhentelse af sagkyndig erklæring eller betalte gebyrer.
I øvrigt afholder nævnet selv udgifterne ved indhentelse af sagkyndigt'  
erklæringer, som det skønner nødvendige.
Na'vnets afgørelser træffes ved stemmeflerhed.
Nævnets afgørelser, der er offentlige, kan ikke indbringes for anden  
administrativ myndighed. Nævnet fungerer helt uafhængigt både ved forbe­
redelsen og afgørelsen af sagerne.
4. Oplysninger om nævnets virksomhed
I løbet af de første fire måneder af nævnets virksomhed indkom der til  
sekretariatet 2.850 klager fra forbrugere. Af disse klager blev 2.000  
indgivet telefonisk, godt 100 ved personlig henvendelse og ca. 750 ved  
skriftlig henvendelse.
Disse klager falder i følgende grupper;
Standardaftaler vedrørende dørsalg af aviser og bøger: ca. 125
Køb og reparation af fotografiapparater, ure og optiske artikler: 125
Køb og reparation af cykler og motorcykler: 50
Møbler, boligtekstiler og andet indbo: 250
Beklædning: 275
Isenkram 150
Det viste sig hurtigt, at visse former for salg, f.eks. dørsalg eller  
andre former for handel uden for sælgerens faste forretningssted som  
f.eks.postordresalg, giver anledning t.i 1 et meget stort antal reklamatio­
ner. Der ligeledes grund til at fremhæve, at disse klager angik et be­
grænset antal erhvervsdrivende.

- 46 -
For så vidt. amj.ir do ved egentlig nævnsbehandling afgjorte sager, er det  
konstateret, at klagerne var berettigede i de fleste tilfælde. Nævnet har  
fundet, at forbrugerne ikke skulle overholde aftaler, de havde indgået,  
eftersom disse var ugyldige eller forbrugerne kunne hæve dem på grund af  
væsentlige mangler.
Det bemærkes,  at sekretariatet har hjemmel til at afvise klager, der ikke  
skønnes egnet til behandling i nævnet, og klager, livor det må anses for  
åbenbart, at ikke kan gives forbrugeren medhold i klagen, ligesom sekre­
tariatet forliger ca. 40% af de til nævnet indkomne sager.
3.07 C. Private klagenævn og deres forhold til forbrugerklagenævnet
Ved ikrafttrædelsen af loven om forbrugerklagenævnet fandtes der et betyde­
ligt antal private klagenævn, som dækkede en stor del af forbrugssektoren.  
Disse nævn er ikke blevet nedlagt, men der er blevet indført et  
godkendelsessystem for de nævn, som ønskede at fortsætte deres virksomhed,  
og der er ligeledes åbnet mulighed for oprettelse af nye private nævn efter  
lovens ikrafttrædelse. Samarbejdet mellem forbruger- og erhvevsrepræsentan-  
ter inden for disse private nævn var nemlig fuldt tilfredsstillende, og der  
var ingen grund til at overbelaste den offentlige sektor. Det er forbruger­
klagenævnet, der godkender private klagenævn. Godkendelsen medfører, at  
forbrugerklagenævnet ikke selv kan påkende klager på områder, på hvilke der  
findes private klagenævn. De af disse nævn trufne afgørelser kan heller ikke  
indbringes for forbrugerklagenævnet.
Godkendelse kan kun meddeles, hvis vedtægterne yder parterne betryggende  
garanti (i henseende til nævnets sammensætning og sagsbehandling).  En god­
kendelse kan tidsbegrænses og kan tilbagekaldes, såfremt forudsætningerne  
for godkendelse ikke længere skønnes at være til stede. Forbrugerklagenævnet  
har opstillet visse retningslinjer for godkendelse af private klage- og  
ankenævn. Det hedder heri bl.a.:
1° Nævnet bør sammensættes med et ligeligt antal repræsentanter fra for­
brugerne og erhvervslivets organisationer.

- 47 -
2° Der hør sikres nævnet den fornødne juridiske sagkundskab ved bahandling-  
en ai: klager, så vidt muligt ved udpegning af en jurist som uvildig  
formand for nævnet.
3 Der er fastsat regler om inhabilitet, for sa vidt angår na*vnets medlem­
mer og sekratariatsmedarbejdere.
4° Nævnets aktivitet bør omfatte alle eller den overvejende del af
erhvervsvirksomhederne inden for den pågældende branche eller det pågæl­
dende område.
5 Der bør sikres hver af parterne adgang til — inden for visse nærmere  
angivne frister - at afgive erklæring i sagen, ligesom der må sikres en  
part kendskab til oplysninger fra modparten, som må anses af betydning  
for sagens afgørelse, og til skriftlige sagkyndige erklæringer til brug  
ved nævnsbehandlingen.
6 Afgørelsen i nævnet skal træffes efter en juridisk og fagmæssig bedøm­
melse af sagens omstændigheder. Nævnet kan dog forlige sagen på et  
grundlag, hvorpå en afgørelse ikke ville kunne baseres.
7° Afgørelsen af de enkelte sager træffes i et møde i nævnet, hvori alle  
nævnets medlemmer skal deltage, og hvor hvert enkelt nævnsmedlem skal  
have adgang til samtlige oplysninger i sagen. Afgørelserne skal træffes  
ved almindelig stemmeflerhed.
8° Nævnets afgørelser og forlig skal være skriftlige. Afgørelserne skal  
være ledsaget af en begrundelse. Bade afgørelser og forlig skal under­
skrives af nævnets formand eller den, han bemyndiger hertil.
9° Parterne skal have en kopi af afgørelsen eller forliget, ligesom de skal  
underrettes om reglerne om indbringelse for domstolene.
10° Ingen af parterne betaler omkostninger ved behandlingen af sagen til den  
anden part.
11° Nævnets afgørelser skal være offentligt tilgængelige.
Forbrugerklagenævnets afgørelser i sager om godkendelse af private nævn kan
indbringes for industriministeren.
Nævnet havde indtil oktober 1981 godkendt følgende private ankenævn:
Klagenævnet for Ejendomsformidling, Ankenævnet for Forsikring,

- 48 -
Fritidshusankenævnet,  Ankenævnet for Husholdningsapparater til el og gas,  
Ankenævnet for Høreundervisning, Murerfagets Ankenævnsordning, Ankenævnet  
for Pelsbranchen, Ankenævnet for Radio- og TV-apparater,  Rejsebureau-Anke­
nævnet, Ankenævnet for Renserisager, Ankenævnet for Vaskerisager og Ankenæv­
net for WS-installationer.
.08 D. Forholdet mellem domstolene, forbrugerklagenævnet og de private klagenævn
a. Frit valg mellem forbrugerklagenævnet og et privat klagenævn
En tvist kan ikke samtidig indbringes for domstolene og forbrugerklage-  
narvnet eller et privat nævn. Loven bestemmer, at klagesagens parter, så  
længe en sag verserer for nævnet eller et privat klagenævn, ikke kan  
anlægge sag ved domstolene om det af klagen omfattede spørgsmål.
Såfremt en sag er anlagt ved domstolene, og forbrugeren ønsker den ind­
bragt for naivnet, udsætter retten sagen på ubestemt tid. Retten gør  
forbrugeren bekendt med muligheden for henvendelse til forbrugerklagenæv­
net eller et privat nævn. Det tilkommer alene forbrugeren at vælge, og  
retten kan ikke tage stilling til spørgsmålet om valgets berettigelse.
b.  Opfyldelse af afgørelser truffet af forbrugerklagenævnet eller et privat  
nævn
Hverken forbrugerklagenævnets eller de private nævns afgørelser kan  
tvangsfuldbyrdes. Loven bestemmer, at hver af parterne kan indbringe  
sagen for domstolene, når forbrugerklagenævnet eller et privat klagenævn  
har truffet afgørelse. Såfremt nævnets afgørelser ikke efterleves, ind­
bringer sekretariatet på klagerens begæring og på dennes vegne sagen for  
domstolene. En forbruger, der helt eller delvis har fået medhold ved  
nævnet eller et privat nævn, behøver således ikke at tage sig af spørgs­
målet om sagsanlæg.
Det bestemmes ligeledes, at forbrugere, der opfylder betingelserne for  
opnåelse af fri proces, er fritaget for alle udgifter i forbindelse med  
de af dem (eller forbrugerombudsmanden) anlagte sager med henblik på  
opfyldelse af en af forbrugerklagenævnet eller et privat nævn afsagt  
afgørelse eller af et forlig, som er .sluttet med deres mellemkomst. Det  
samme gælder, hvis modparten anlægger sag til ændring af afgørelsen eller  
forliget til skade for forbrugeren. Forbrugeren skal heller ikke betale

- 49 -
omkostninger til modparten, hvis han taber sagen, idet de omkostninger,  
som eventuelt skal betales, udredes af det offentlige.
Der findes ikke nøjagtige oplysninger om, hvor mange personer der i  
Danmark opfylder betingelserne for at opnå fri proces. Da betingelserne  
imidlertid ikke er særlig strenge, kan tallet skønsmæssigt ansættes til  
80% af befolkningen.

- 50 -
FRANKRIG
3.09 1 Frankrig blev den forligsprøve, som tidligere var obligatorisk ved alle
rotter, ved reformen i 1958 kun opretholdt for de byretter for mindre sager,  
der ss-rlig behandler dagliglivets tvister.
I november 1977 blev der indført "postbox 5.000" i alle departementer med  
henblik på opnåelse af forligsmæssige løsninger af sager vedrørende forbrugeres  
køb af varer og tjenesteydelser.
Samtidig indførtes der "forligsmænd" på distriktsniveau. Deres opgave er af  
mere almen karakter end postbox 5.000. De kan påkende alle tvister, og beskæf­
tiger sig ikke specielt med forbrugsområdet.
Der findes en postbox 5.000 ved hvert departements afdeling for konkurrence- og  
forbrugssager, og klage kan indgives pr. brev. Personalet foretager en opdeling  
af sagerne i følgende kategorier:
- tvister vedrørende aftaler mellem handlende, håndværkere og forbrugere, der  
er opstået i forbindelse med køb til forbrug
- forbrugerklager vedrørende overtrædelse af love og bekendtgørelser
- anmodning om rådgivning og vejledning fra forbrugere.
Nar klagen ikke. giver anledning til at antage,  at der er begået en lovovertræ­
delse, eller når forbrugeren søger hjælp og vejledning, videresendes hans  
henvendelse direkte til de kompetente administrative myndigheder. Når tvisten  
er af aftaleretlig karakter, sendes klagen til en eller flere forbruger- eller  
erhvervsorganisationer.
Hvis underretningen om indgivelsen af klagen ikke i sig selv fører til løsning  
af tvisten, kan sagen oversendes til et forligsnævn, der består af repræsentan­
ter for forvaltningen, forbrugerne og de erhvervsdrivende.
Helt forskellige herfra er forholdene vedrørende forligsmændene.

- 51 -
De vælge« hl præsidenten for appelretten efter et frit skøn, og der stilles  
ikke særlige betingelser om, at de skal være repræsentative. De arbejder på  
grundlag af ret og billighed. Der findes ikke særlige lovbestemmelser om deres  
kompetence og sagsbehandlingen for dem.
Som oftest modtager forligsmændene klagerne på rådhuset og tilsiger derefter 
deres modparter til mæglingsforhandling. Kun sjældent findes der dokuvnentmate-  
riale fra de aager, der behandles af dem. De forlig, som indgås for dem, ned­
fældes ikke skriftligt.
Hvis forliget sker skriftligt, skal en udskrift af det indleveres til justits­
kontoret ved den stedlige underret, der kan gøre det eksigibelt.
Antallet af sager, der behandles af forligsmændene ligger betydeligt under  
antallet af sager, der behandles ved de almindelige domstole. Forligsmandsin­
stitutionen er dog indført for så kort tid siden, at man endnu ikke kan drage  
nogen endelige konklusioner med hensyn til institutionens succes.

- 52 -
MEDER  I AND F .  N K
3.10 I Nederlandene findes der et stort antal mæglings- og voldgiftsnævn, der giver  
en skadelidt forbruger mulighed for at rejse klage, uden at dette medfører  
større omkostninger eller ubehageligheder for ham. Fra et juridisk synsnunkt er  
der stor forskel på disse nævn. Visse af dem træffer afgørelser i form af  
egentlige voldgiftskendelser, andre afgiver "bindende udtalelser", og atter  
andre afgiver vejledende udtalelser. Ligeledes er der store forskelle i hense­
ende til nævnenes geografiske fordeling, deres sammensætning, proceduren for  
dem, omkostningerne ved sagsbehandlingen og deres popularitet mv.
De forskellige institutioner er som oftest oprettet branche for branche. Ud  
over den fordel, der ligger i, at disse institutioner opretholder en vis disci­
plin inden for deres respektive brancher, indebærer sagsbehandlingen for dem  
tillige, at de har færre formelle regler og arbejder hurtigere, men de kan dog  
kun fungere effektivt på grund af den høje grad af organisation, der findes  
inden for det nederlandske erhvervsliv.
I det følgende findes en række eksempler, der belyser de forskellige former for  
mæg1 i ng s- og vo1d g i f t s nævn.
3.11 Klagenævn
Der har allerede i lang tid i Nederlandene været en lang række klagenævn, der  
har til opgave at undersøge og træffe afgørelse i sager vedrørende forbrugeres  
klager i aftaleforhold med entreprenører. Afgørelserne har som oftest form af  
en "bindende udtalelse", der afgives på grundlag af en klausul, som allerede 
står i aftalen, og efter hvilken parterne i tilfælde af tvist henskyder spørgs­
målet om aftalens fortolkning og opfyldelse til en tredjemand. Strengt taget  
indgår den bindende udtalelse således i aftaleforholdet, og det er derfor  
muligt at forelægge domstolene spørgsmålet om dens gyldighed (dvs. spørgsmålet  
om, hvorvidt den er fornuftig og rimelig) for domstolene. I visse brancher er  
disse nævn enten oprettet af forbrugerorganisationer i samarbejde med

- 53 -
erhvervsorganisationer eller af erhvervsorganisationerne selv eller af uvildige  
sagkyndige. Selv om disse nævn frembyder visse fordele for forbrugeren (hurtig  
og uformel sagsbehandling, sædvanligvis lave omkostninger og fagkyndig sagsbe­
handling) ,  kan det dog meget vel være, at de, fordi der ikke er tale om egent­
lige domstole, ikke yder tilstrækkelig garanti med hensyn til sagsbehandlingen  
og uvildighed i afgørelsen. De offentlige myndigheder har fundet, at man burde  
forbedre behandlingen af de af forbrugerne indgivne klager og har med henblik  
herpå i 1975 indfort et system med godkendelse og økonomiske tilskud til klage­
nævn for at fremme oprettelsen og opretholdelsen af nævn, der inden for de  
enkelte brancher behandler forbrugerklager på betingelse af, at de opfylder en  
række betinge!ser.  Siden da er der efter disse regler sket godkendelse af ni  
nævn. For otte af disses vedkommende (rejsebureauer,  fritidsakti vitet.er,  bolig­
udstyr, renserier, vaskerier, lægning af parketgulve, køkkeninstallationer og  
offentlige tjenesteydelser (vand, gas mv.) ydes tilskud via institutionen  
Comsumentenklachten (navnlig takket være offentlige tilskud),  medens institu­
tionen Bontwaarborg opretholder nævnet for pelsbranchen.
En vigtig betingelse for godkendelse af nævnene er, at deres sammensætning  
sikrer uvildighed, hvilket navnlig indebærer, at nævnet, hvis det har medlem­
mer, der repræsenterer erhvevslivet,  skal det have et lige så stort antal  
medlemmer, der repræsenterer forbrugerorganisationer, og at formanden skal være  
uafhængig af de grupper, der er repræsenteret i nævnet, ligesom han skal være  
jurist.
En anden vigtig betingelse er, at nævnene skal fungere efter regler, der ud­
trykkeligt er fastsat. I de regler, der gælder for deres virke skal de navnlig  
udtrykkeligt angive, hvilken form for sager der kan behandles for dem, inden  
for hvilken frist og under hvilken form sagerne skal rejses, parternes adgang  
til at udtale sig, den måde, hvorpå sagen afgøres, samt regler om begrundelse  
af afgørelsen, og hvorledes denne meddeles parterne.
De må navnlig ikke fastsættes regler om, at sagsbehandlingen skal foregå for  
lukkede døre, eller at afgørelserne ikke må offentliggøres.
Selv om sagsbehandlingen er billig, skal klagerne dog bidrage til nævnenes  
omkostninger. Gebyret varierer mellem 20 og 45 gylden, m€in hvis klagen viser  
si.g berettiget, skal gebyret tilbagebetales klageren.

- 54 -
Der findes ligeledes nævn, der ikke er anerkendt, som f.eks. ANWE-BOVAG-nævnet,  
i hvilket ANWB repræsenterer forbrugerne og BOVAG automobilbranchen.  Sagsbe­
handlingen ved dette nævn er gratis, og det afgiver en bindende udtalelse  
angående skriftlige klager, der vedrører reparation af automobiler eller brugt­
vognsgarantier.
3.12 Voldgiftsnævn
I modsætning til klagenævnene, hvorom der ikke findes regler i loven, er "vold-  
giftsmænds" virke reguleret ved forholdsvis detaljerede regler i loven om den  
borgerlige retspleje. Loven sondrer mellem tilfælde, hvor der findes en vold­
giftsklausul i aftalen mellem parterne og tilfælde, hvor en sådan klausul ikke  
findes.
Voldgiftsmænd skal træffe deres afgørelser "efter reglerne i lovgivningen", med  
mindre parterne giver dem beføjelse til at træffe afgørelser som mæglingsmænd.  
Tvangsfuldbyrdelse af voldgiftskendelser kan kun finde sted efter eksekvatur  
(kendelse) afsagt af præsidenten for underretten. Denne må ikke foretage ny  
prøvelse af realiteten i sagen, og eksekvatur kan kun nægtes, dersom formkrav  
ikke er overholdt.
De to væsentligste grunde til at foretrække voldgift er følgende:
1. voldgiftsmændenes specielle indsigt og
2. den hurtigere og mere uformelle sagsbehandling.
I praksis synes det dog, som om sagsbehandlingen er temmelig langvarig, uden at  
omkostningerne nødvendigvis bliver lavere.
I Nederlandene kan man som eksempel på et voldgiftsnævn anføre byggebranchens  
voldgiftskommission. Denne kommission består af et stort antal medlemmer ("byg­
gesagkyndige ), der kan vælges af parterne i tvisten eller udpeges af formanden  
for kommissionen til nedsættelse af voldgiftsretter. Disse nedsættes ad hoc.
Sagsbehandlingen indledes med en skriftveksling og foregår herefter mundtligt,  
eventuelt i forbindelse med en besigtigelse, og afsluttes som oftest med en  
kendelse (se nedenfor).
Ud over voldgiftsnævnene for de enkelte brancher findes der Det nederlandske  
Voldgiftsinstitut, der fungerer som appelinstans, og det står enhver frit for i  
givet fald at rette henvendelse hertil.

- 55
3.13 Rådgivende institutioner og forligsinstitutioner
Der findes en lang række institutioner af denne art, og her skal kun nævnes  
nogle få eksempler.
Først og fremmest er der grund til at omtale forbrugerorganisationerne nemlig  
"Consumentenbond" og "Consumenten Kontakt", der begge har afdelinger for råd­
givning og forligsforhandling. Medlemmerne af disse institutioner kan skrift­
ligt eller telefonisk, anmode om bistand til løsning eller snarere forebyggelse  
af alle former for problemer.
Der findes ligeledes brancheorganisationer som f.eks. ejerboligforeningen og  
ANWB (der virker på området for køretøjer og fartøjer på indre vandveje) og som  
udøver rådgivende virksomhed over for deres medlemmer (og af og til udenfor­
stående) og i .  givet fald tager sig af sager på deres vegne.
Der er i denne sammenhæng ligeledes grund til at nævne offentligo institution­
er, som f.eks. kontorer for retshjælp og socialrådgiverne. Disse to organisa­
tioner har et meget stort virkeområde, der ikke blot omfatter forbrugerproble­
mer, men tillige problemer i forbindelse med den sociale sikring, skilsmisse 
mv.
3.14 Disciplinære myndigheder
En lang række erhvervsorganisationer har såkaldte "disciplinære" myndigheder.  
Der er her tale om kollegiale organer, der til tider er oprettet ved loven, og  
som tager stilling til kollektive klager eller forbrugerklager.
Man kan som eksempel her på nævne Ankenævnet for Skadesforsikring, De neder­
landske Assurancemægleres Ankenævn, institutionen Arbitrage-Instituut Bouwkunst  
(for arkitekter) og Det nederlandske Advokatnævn, der er oprettet ved loven om  
advokater).

- 56 -
F o r< h u n n s r< p v u p.  t, t.  k k f,  n t y r k i,  a h d
3.1 r >  A.  De t artikel 27 n) i loven om uredelig konkurrence (UWG) omhandlede mæg­
lings institut ioner
I medfør af de beføjelser, der er tillagt regeringerne i delstaterne ved  
§ 27 a) i loven om uredelig konkurrence, har disse ved handels- og industri-  
kamrene oprettet forligsafdelinger (F.inigungsstellen) ,  hvor man søger at  
opnå enighed mellem parterne i sager om konkurrencespørgsmål. Ved forbruger­
køb kan begge parter gå til disse institutioner med henblik på opnåelse af  
et forlig, og dette kan endog ske uden modpartens samtykke ved civilretlige  
tvistigheder, der falder ind under lovens § 13. Forligsafdeljngen kan frem­
sætte forligsforslag, men ikke afgøre sagen ved voldgiftskendelse. Hvis sag  
er rejst ved domstolene, kan den udsættes på begæring af en af parterne,  
dersom begge parter henvender sig til forligsinstitutionen med henblik på en  
forligsmæssig løsning på sagen, førend denne på ny foretages i retten.  
Sagsbehandlingen ved disse institutioner foregår i udstrakt grad efter  
anordninger, der er udstedt af delstaterne. Ved disse anordninger tilstræbes  
det, at der skal kunne indgås forlig i så mange sager som muligt. Møderne i  
 forligsafdelingerne foregår som hovedregel for lukkede døre.
3.16 B. Handels- og industrikamrenes forligsnævn
Pisse organer er oprettet med det formål gennem selvdisciplin at undgå  
tvistigheder med forbrugerne og konfrontation mellem sælgere og forbrugere  
samt forebygge indgreb fra lovgivningsmagtens side.
Retsgrundlaget for disse institutioner findes i § 1 i loven om handels- og  
industrikamre (IHK-gesetz).  Der er givet praktisk taget ensartede regler om  
sagsbehandlingen af en arbejdsgruppe nedsat af sammenslutningen af handels-  
og industrikamre, nemlig Deutcher Industrie und Handelstag (DIHT).  Mæglings­
nævnene (Schliclitungsstellen) er kompetente i tvistigheder vedrørende leve­
rancer af varer og tjenesteydelser, der ikke har karakter af håndværksarbej-  
 de, mellem den endelige private forbruger og de virksomheder, der er medlem
 af handels- og industrikammeret.

- 57 -
Ved udgangen af februar 1977 var der til 75% af samtlige handels- og indu­
strikamre (5^-) knyttet i alt 52 forligsafdelinger til behandling af klager  
og reklamat ioner fremsat af forbrugere. 36 af disse 54 kamre havde indret l  et  
særlige afdelinger, medens de ikke var udskilt som selvstændige enheder ved  
de øvrige IH kamre. 13 af de 19 kamre, der endnu ikke i dag har nogen for­
ligsafdeling, påtænker heller ikke at indføre nogen, hvorimod de sidste 6 i  
øjeblikket har planer herom.
29 handels- og industrikamre har en voldgiftsafdeling. Disse afdelinger  
består af en formand og to bisiddere (der repræsenterer henholdsvis indu­
stridrivende og handlende og forbrugerne).  Sådanne afdelinger påtænkes  
ligeledes oprettet ved tre andre kamre. Ved 25 kamre består forligsafdeling­
en af kammerets egne administratorer, rådgivere og sagkyndige. Ledelsen af  
forligsafdelingen varetages ved 25 kamre af uafhængige jurister (fortrinsvis  
dommere),  og ved 19 kamre af kompetent personale, der er ansat ved disse.
Ved 35 kamre er der knyttet forbrugerorganisationer til behandlingen af  
forligssagerne, og yderligere tre kamro påtænker at indføre en sådan ord­
ning. Til sagsbehandlingen er fortrinsvis knyttet de lokale foreninger inden  
for Fællesforeningen af tyske Husmoderforeninger og de centrale forbruger­
organisationer i delstaterne. Repræsentanter for organisationerne optræder  
allerede i dag som radgivende bisiddere eller blot som rådgivere ved i alt  
35 kamre. Kamrene finder i almindelighed samarbejdet med forbrugerorganisa­
tionerne tilfredsstillende.
Forligsafdelingerne forsøger som oftest at få sagerne forligt ved samtaler  
og mægling og undgår at gennemføre formbundet sagsbehandling. De behandler  
gennemsnitligt omkring 20 klager om måneden.
Kamrene godtager i almindelighed kun skriftlige klager, men visse af dem  
accepterer dog tillige mundtlige, navnlig telefoniske henvendelser.

- 58 -
3.17 C. Klagenævn .indfin for enkelte brancher
Ud over de ovenfor omtalte forligsafdelInger ved handels- og industrikamrene  
findes der en række private klagenævn, herunder navnlig:
- håndvær.kerkamrenes klagenævn,
- mekanikernes klagenævn,
- brugtvognsforhandlernes klagenævn,
- renseribranchens klagenævn og
- radio- og TV-reparatørernes klagenævn.
Disse institutioners betydning, antallet af behandlede sager, sagsbehand­
lingen og antallet af gennemførte klager er endnu ikke beskrevet nøjagtigt.
Til illustration af disse institutioners virke kan som eksempel her anføres  
automobilreparatørernes klagenævn, det er velkendte og har stor udbredelse.
"Schlichtungsstelle fur das Kraftfahrzeughandwerk Hamburg" (De hamborgske  
Bilrepatorers Klagenævn),  der er paritetisk sammensat, giver et interessant  
eksempel på, hvorledes forligsmægling kan finde sted. Nævnet blev oprettet i  
maj 1970 af Allgemeiner Deutscher Automobilclub (ADAC),  der repræsenterer  
automobilejernes interesser, og "Innung des Kraftfahrseughandwerks Hamburg"  
(Den hamborgske Bilreparatør forening),  der repræsenterer reparationsværk­
stederne. Det har til formål uvildigt og ubureaukratisk, med så få omkost­
ninger som muligt og uden udgift for parterne, at søge at bilægge tvistig­
heder mellem kunder og værksteder. De tvister, der indbringes for nævnet,  
angår nødvendigheden af at udføre reparationer, arbejdets udførelse og  
prisen herfor. Nævnet virker således for fremme af den almindelige forståel­
se mellem kunderne og reparationsværkstederne og for forebyggelse af tvist­
igheder gennem oplysningsvirksomhed.

- 59 -
Fra maj 1970 til udgangen af 1974 blev der indgivet i alt 7.219 klager til  
nævnets kontor (ADAC Hamborgs tekniske afdeling, der har to ansatte, nemliq  
en tekniker og en sekretær).  Størstedelen af disse klager blev behandlet på  
det forberedende stadium, og visse klager blev forligt mellem kunder og  
reparationsværkstedet. Kun i 423 sager foretoges sagsbehandling for nævnet,  
der sættes med en jurist (dommeren) som formand og to bisiddere, nemlig en  
fra ADAC og en fra automobilreparatørforeningen.  I over halvdelsen af de  
afgjorte sager, kendte nævnet klagen helt eller delvis begrundet.
Sagsgenstandens værdi var i de fleste tilfælde under 100 DM. Nævnet afsiger  
kendelser under hensyn til gældende retsregler og billighed. Advokater har  
ikke møderet for nævnet. Omkostningerne ved nævnets virksomhed (de andrager  
i øjeblikket ca.  1.800 DM om måneden) bæres af ADAC og bilreparatørforening-  
en med halvdelen hver.
Sagsbehandlingens varighed er fra to til tre maneder. En mundtlig forhand­
ling af gennemsnitlig en halv times varighed er normalt tilstrækkelig til  
færdigbehandling af sagen.
For så vidt der ikke opnås forlig mellem parterne, afsiges nævnets kendelse  
almindeligvis umiddelbart efter forhandlingens afslutning.
I modsætning til kendelser afsagt af voldgiftsretter har nævnets kendelse  
ikke samme virkning som en retskraftig dom i en sag mellem parterne. Afgø­
relserne respekteres dog strengt af de pågældende værksteder. I medfør af en  
afgørelse truffet af Den hamborgske Bilreparatørforening er alle værksteder,  
der er tilsluttet foreningen (og det er ca. 80% af værkstederne i Hamborg),  
pligtige at underkaste sig nævnets afgørelser.
Indtil i dag er kun to reparatører blevet ekskluderet af foreningen for ikke  
at rettet sig efter nævnets afgørelser.

-  c ,  o  -
Nævnot søger v«’  oplysning af publikum i videst muligt omfang at forebygge  
tvistigheder mellem kunder og reparationsværksteder. Efter nævnets opfattel­
se er de væsentligste kilder til uoverensstemmelser følgende:
1. Utilstrækkelige tekniske oplysninger fra værkstedet til kunden,
2. Manglende kLarhed i kundens ordre til værkstedet,
3. For stor arbejdsbyrde i værkstederne,
4. Manglende klarhed i værkstedernes overslag og
5. Manglende forudsætninger hos kunderne for bedømmelse af nødvendigheden af  
de udførte arbejder.
I mellemtiden har man 61 andre tyske byer fulgt Hamborgs eksempel og opret­
tet paritetiske nævn for bilreparatører. Disse nævn kaldes ofte voldgifts-  
retter. I ADAC er man af den opfattelse, at de har stået deres prøve. Stif-  
,  tung Warentest (Berlin) udtaler sig ligeledes positivt og anbefaler opret­
telse af lignende nævn på andre håndværksområder,  idet de "arbejder med  
betydelig succes", efter som det synes, som om man nu i fa>rre tilfælde  
henvender sig til de allerede oprettede hr;mchen*vn.
3.18 D. Andre klage- og voldgiftsnævn
De forskellige lægeorganisationer har organer til bilæggelse af tvistigheder  
vedrørende lægelige etiske spørgsmål, og for så vidt angår arkitekterne, har  
disse oprettet forligsinstitutioner til bilæggelse af tvistigheder mellem  
arkitekter og entreprenører. Visse erhvervsorganisationer, som f.eks. Red­
ningskorpsenes Sammenslutning, har ligeledes ankenævn. Man kan i almindelig­
hed, og navnlig i nyere tid, iagttage en forstærket tendens, der allerede  
begyndte at tegne sig i 1974, til oprettelse af udenretslige institutioner  
tid bilæggelse af tvistigheder inden for tjenesteydelsessektoren.

- 61 -
 o  F  FORENEDE KONGERIGE
3.19 T tilslutning til rip nyo former for officielle forligskomrnissi one r,  der or
indført ved "County Courts",  findes der i Storbritannien et uformelt mæglings-  
 system i små sager. Inden for disse systemer har advokater ikke møderet, og
alene forbrugere, men ikke handlende) kan rejse klager. Herudover er der på 
foranledning af "Office of Fair Trading" og'.på basis af "Codes of practice" 
blevet indført andre forligsinstitutioner, der afviger temmelig meget fra
rii»·
disse "kodekser for god forretningsskik".
"Voldgift i medfør af kodekser for god forretningsskik"
I medfør af § 124, stk. 3 i Fair Trading Act af 1973 skal "Director General of  
Fair Trading" tilskynde repræsentative erhvervsorganisationer til at fastsætte  
regler om god forretningsskik til beskyttelse af forbrugernes interesser. Der  
er her tale om en pligt, som Director General tillægger stor betydning, fordi  
der findes visse omrader, hvor beskyttelsen af forbrugernes interesser sikres  
bedre ved regler, der er fastsat frit af udøverne af det pågældende erhverv end  
ved offentlig kontrol.
Siden 1973 har organisationerne inden for nedenstående erhverv i samarbejde med  
"Office of Fair Trading" oprettet kodekser:
Salg af og service på elektriske husholdningsapparater  
Rejsebureauer
Salg og vedligeholdelse af motorkøretøjer
Salg og reparation af skotøj
Vaskerier
Møbelbranchen
Begravelsesfirma er
Fotohandlerne
Postordresalg
Direkte salg og tjenesteydelser  
Forhandlere af glas og giarmestre.
Office of Fair Trading har ligeledes medvirket til oprettelse af kodekser for  
post- og telekommunikationsområdet.

- 62 -
Dclv om disse kodekser i  vi e;;t.· henseende»: kun indeholder en gentagelse al  
her Lemme.! ser,  der f i rider anvendelse på salg af varer og tjenesteydelser, og  
således kun bekræfter de rettigheder,  som under alle omstændigheder tilkommer  
forbrugeren, pålægger de dog på andre vigtige punkter den erhvervsdrivende  
yderligere forpligtelse, ligesom de tillægger forbrugeren større rettigheder.
I medfør af den kodeks, der anvendes af Association of Britlsh Travel Agents,
 kan rejsebureauer således ikke foretage prisforhøjelser på grund af udsving i
valutakurserne, der sker mindre end 30 dage før rejsens begyndelse, og hvis  
denne må ændres væsentligt, skal kunden have adgang til at annullere sin be­
stilling med ret til fuld tilbagebetaling af forskud, han har indbetalt.
På samme måde er der i .  kodekserne for reparation af elektriske apparater fast­
sat frister for udførelse af arbejde i kundens hjem samt minimumsfrister for  
lagerføring af reservedele, efter at fremstillingen af et apparat er ophørt.
3.20 De fundamentale regler for Office of Fair Trading's politik i forbindelse med  
 fastsættelsen af kodekser er, at disse skal indeholde et effektivt system til
 afgørelse af tvister, som normalt skal have tre eller fire stadier. Utilfredse
 forbrugere skal først henvende sig direkte til den erhvervsdrivende, og hvis
dette ikke giver resultat, skal de rådføre sig med en lokal forbrugerbeskyt­
telsesorganisation, som f.eks. Citizens1  Advice Bureau eller et Trading Stan­
dards Department.  Det tredje stadium består i en mægling, der foregår ved den  
kompetente erhvervsorganisation. I visse tilfælde kan denne yde yderligere  
tjenester; det gælder f.eks. Shoe and Allied Trades Research Association  
(SATRA),  der ledes af F'ootwear Testing Centre,  der kan foretage en fagkyndig  
bedømmelse i tilfælde af tvist mellem en kunde og en detailhandler med henblik  
på at fastslå, om mangler ved skotøj skyldes fabrikationsfejl eller kundens  
egen fejl.
Som fjerde og sidste stadium tillægger de fleste kodekser den forbruger, der  
ikke ønsker at gå til domstolene, dvs. Count.y Court eller Sheriff Court,  ret  
til at forelægge sagen for en uafhængig voldgiftsret, der arbejder med små  
omkostninger, og som er oprettet af Chartered Institute of Arbitrators.  Sager,
 der behandles ved voldgift, kan ikke senere indbringes for

- < 3  3 -
domstolene. Det beløb, som forbrugeren skal betale for voldgiftsbehandlingen  
varierer almi ndol igvis meller f . 3  0 og £15.
Den af Chartered Instltute of Arbitrators udpegede voldgiftsmand træffer sine  
afgørelser nå rent retligt grundlag, dvs. at han ikke skal tage stilling til  
påståede overtrædelser af bestemmelser i kodeksen, men alene krænkelse af  
rettigheder ifølge lovgivningen. Sagen påkendes alene på skrift].igt grundlag  
for at begrænse den erhvervsdrivendes omkostninger, dersom han taber sagen.  
Appel af voldgiftskendelsen kan kun finde sted, hvis der er tale om retsspørgs­
mål.
For nylig (i 1981) har Office of Fair Trading oprettet en oversigt over de  
klagemuligheder, som forbrugerne har efter kodekserne for god forretningsskik,  
og er kommet til det resultat, at voldgift i tvistigheder med erhvervsdrivende,  
der er tilsluttet ordningen, er et lige så godt retsmiddel som den traditionel­
le domstolsvej. Peretningen slutter med nogle henstillinger, hvoraf de vigtig­
ste er følgende: De voldgiftsordninger, der indføres ved de forskellige kodek­
ser bør være i størst mulig overensstemmelse med erhvervets særlige karakter,  
voldgift, bøi- alene foregå på grundlag af skriftligt materiale for at begrænse  
sagsomkostningerne, der bør fastsættes frister til gennemførelse af mægling og  
voldgift, voldgiftsmandene bør kunne indhente erklæringer fra fagkyndige uden  
omkostninger for parterne, og endelig bør voldgiftskendelser altid begrundes.

- 64 -
BILAG 4
RÅDGIVNINGSCENTRE

- 65 -
4.01 RrDGIVNINGSCKNTPE
For at føre en aktiv politik med henblik på retsbeskyttelse af befolkningen,  
navnlig på forbrugsområdet, har alle EF-medlemsstaterne i adskillige år støttet  
oprettelse af rådgivningscentre, som skal bistå alle borgere, der har juridiske  
problemer. Briterne har været pionerer på dette område ved bl.a. at oprette et  
net af "Lav; Centers" og kontorer for retshjælp til forbrugerne overalt i Eng­
land, Wales og Skotland.
Rådgivningscentrene er meget forskellige fra land til land og er heller ikke  
ensartede inden for skamme land, men det gælder i almindelighed, at de beskæf­
tiger sig med mange former for problemer, der strækker sig fra lejesager over  
sager mellem producenter og forbrugere til arbejdsretlige sager.
Man kan dog i store træk inddele dem i to grupper, nemlig:
1. Private centre, der ledes af jurister (advokater, notarer og dommere) eller  
studenter, akt tvister eller fagforeningsfolk.
Selv om disse centre er private, kan de dog modtage offentlig støtte.
De findes i samtlige medlemsstater, om end kun sporadisk i Italien.
2. Centre af officiel karakter.
Disse kan i Forbundsrepublikken Tyskland virke under forskellige ministe­
rier, ved domstolene under sager med fri proces, ved kommunerne og på del-  
statsn.i veau.
Fortiden i Forbundsrepublikken Tyskland virker de i Frankrig, Belgien og  
Nederlandene.
Det er klart, at man ved rådgivning, der foretages af kompetente jurister eller  
offentligt, ansatte inden for områder, hvor et forkert råd til tider kan have  
alvorlige følger, yder hjælp af bedre kvalitet, men da mange

66 -
problemer, som behandles af "lovbutikker" er af mindre omfattende karakter og  
ofte af samrao type, kan kontorer, der ledes af ikke-jurister yde "klienterne"  
den bistand, som er nødvendig til hævdelse af deres ret, og de imødekommer  
saledes de behov, man forventer opfyldt af dem.
I det følgende gives en beskrivelse af de rådgivningscentre, sorn findes i de  
forskellige EF-medlemsstater.
IRLAND
 4.02 Der er på det civilretlige område indført en ordning med juridisk bistand og  
 rådgivning i 1979. Efter denne ordning ydes juridisk bistand, herunder juridisk
 rådgivning og advokatbistand ved domstolene til personer med lave indkomster,
 som virkelig har behov for bistand, men ikke har råd til at betale den. Ord­
ningen er meget bred, selv om visse former for sager ved domstolene er udeluk­
ket. Retshjælp kan ikke ydes i retssager om ganske små beløb, og grænsen er i .
 øjeblikket fastsat til 150 irske pund. Juridisk rådgivning kan dog fås, selv i
sager, der drejer sig om beløb under denne grænse,  
 Den forvaltningsmyndighed, under hvilken dette område hører, er "Legal Aid
 Board", der er et uafhængigt organ, der finansieres af staten, har oprettet et
antal centre for juridisk riådgivning, og man håber at kunne oprette endnu  
flere.
Klienterne skal bevise, at de ikke har midler der overstiger en vis grænse.  
Ordningen indebærer ligeledes, at man fra centrets side undersøger realiteten i  
den sag, som klienten ønsker at anlægge ved domstolene, førend man pådrager det  
offentlige udgifter.
Retshjælp og juridisk rådgivning inden for rammerne af denne ordning ydes af  
jurister, der er ansat under Legal Aid Board ved de centre, som er oprettet med  
 dette formål.

- 67 -
BELGIEN
4.02 Kontoret for rådgivning og retshjælp under administrationen af sager om fri
proces kan også uden for retsplejeområdet yde mundtlig vejledning til personer,  
der har beskedne indkomster og formuer, men må ikke påtage sig sager ved dom­
stolene 
 Rådgivning ydes desuden til tider på bestemte områder af visse myndigheder, som
f.  eks.  :
- økonomiministeriet, der har et informationskontor for ny lovgivning om leje­
forhold
 - Fagforeningerne
 - Ligaen for børnerige familier
 - "télé barreau", der er en service med gratis juridisk rådgivning pr. telefon,
 der er oprettet ved Palais de Justice i Bruxelles
 - Informationscentret "INFO-consommateurs",  der er oprettet i Bruxelles af
forbrugerorganisationen "Test-Achats".
Ligeledes har nogle advokater oprettet "lovbutikker", der navnlig yder udlænd-  
 inge bistand, i visse folkerige kvarterer i Bruxelles.

-  68  -
DANMARK
4.04 I Danmark, findes der kontorer for retshjælp, der rådgiver befolkningen om mange  
af dagligdagens juridiske problemer. Der kan være tale om spørgsmål inden for  
familie- og arveretten, don almindelige erstatningsret, købelovgivningen,  
lejelovgivningen og arbejdsretten.
Der g.i.ves ligeledes juridiske konsultationer til folk, der skal udfylde ansøg­
ninger om fri proces eller anlægge mindre retssager.
I Københavnsområdet ydes retshjælpen af en privat institution, der modtager  
statstilskud. Rådgivningen er vederlagsfri og ydes af juridiske studerende og  
 advokater.
Uden for København foregår rådgivningen ved advokater, der har egen praksis.
 Der opkræves et meget beskedent gebyr for hver konsultation (25% af honoraret
 for konsultationen betales af klienten og 75% af staten).  Reglerne om retshjælp
 afvigc?r i mange henseender fra reglerne om fri proces, idet retshjælp ydes til
 et langt bredere udsnit af befolkningen (80%), og den ydes uden forudgående
 indgivelse af ansøgning.
 Dommerkontorerne offentliggør hvert år en fortegnelse over advokater, der yder
retshjælp. Alle kan på begæring få tilsendt et eksemplar af denne fortegnelse.

- 69 -
F R A N K R I G
4.05 Der findes forskellige rådgivningscentre, hvortil publikum kan henvende sig.
Det er desværre ikke muligt at foretage nogen fuldstændig opregning, og gruppen
begrænser sig derfor til at nævne de bedst kendte af disse centre.
1. Ved cie fleste byretter findes der modtagelseskontorer, der ledes af advoka­
ter eller dommere, og som giver enhver oplysning om fremgangsmåden ved  
sagsanlæg eller på senere stadier af sagsbehandlingen.
2. På visse rådhuse ydes anonym, vederlagsfri retshjælp af advokater til en­
hver, som henvender sig. Oplysning om tidspunkter for ydelse af denne bi­
stand gives1  af kommunekontoret. Endvidere udleverer domstolene til publikum  
mindre tryksager, der er udgivet af justitsministeriet, om domstolsordning­
en, fri proces, skilsmisse og underholdsbidrag.
3. SOD Avocats: Denne rådgivningsservice fungerer i Paris fra mandag til fre­
dag, hvor en advokat i påtrængende tilfælde anonymt rådgiver folk om proble­
mer, som. optager dem. For rådgivningen betales et beskedent vederlag.
4. Chambre departementale das notaires de Paris giver vederlagsfrit oplysninger  
om forhold vedrorende notarvirksomhed.
5. "Lovbutikker".
I nogle år har advokater, studerende og almindelige borgere på idealistisk  
grundlag sluttet sig sammen i foreninger til ydelse af retshjælp, der er  
vederlagsfri, eller for hvilken der kun betales et beskedent beløb. Disse  
"butikker" findes i alle folkerige kvarterer i Paris og visse andre franske  
byer (Lille, Strashourg, Grenobl.e, Rouen og Toulouse).  Disse grupper har til  
formål uafhængigt af anden direkte hjælp at give oplysninger i et jævnt og  
forståeligt sprog til borgerne og i påkommende tilfælde varetage deres  
interesser.
6. I Paris har Institut National de la Consommation servicevirksomhed for  
borgerne angående forbrugerspørgsmål.

- 70 -
7. U.R.O.C. De regionale sammenslutninger af forbrugerorganisationer yder  
vederlagsfri rådgivning til forbrugere, der har problemer, og det samme  
gælder Chambre de Consoiruruition d'Alsace i byerne Strasbourg og Mulhouse.
3. Fagforeningerne og de politiske partier har faste kontorer, som yder medlem­
merne vederlagsfri rådgivning.
9. Association d'information juridique des travailleurs og Association d'infor­
mation juridique des salariés (der er oprettet efter reglerne i loven af  
1901) og består af jurister, har afsluttet aftaler med samarbejdsudvalgene i  
virksomhederne angående rådgivning i fornødent omfang af personalet såvel  
angående spørgsmål af socialretlig karakter (arbejdsforhold og social sik­
ring) soin leje-, familie- og forbrugerretlige spørgsmål (forsikring og lån).

- 71 -
I T A I , I F ,  N
4.06 I .italiensk retspleje findes der ingen regler om retshjælp, bortset fra tilfæl­
de af fri proces.
Dog har en kreds af advokater i Milano netop besluttet sig til at stille sig  
til rådighed for en forbrugerorganisation i nogle timer hver uge med henblik på  
fri rådgivning i ethvert anliggende. Denne rådgivning vil blive vederlagsfri.
Yderiigore yder fle største fagforeninger deres medlemmer rådgivning inden for  
det arbe jo'sretlige og socialretlige område. Hvad angår det social retlige område  
i egentlig forstand - spørgsmål om pension, renter i anledning af arbejdsskader  
og erhvervssygdomme - har de største italienske fagforeninger oprettet organer,  
der på organisationsplan yder erhvervsakt.ive og pensionerede arbejdstagere  
rådgivning og hjælp i sager mod de offentlige forvaltningsmyndigheder, der  
administrerer de sociale sikringsordninger. Disse organer - der kaldes "e.nti di  
patronato" - er offentligt anerkendt i medfør af lovgivningen i Italien (lov­
dekret C.P.S. nr. 408 af 29. juli 1947).

- 72 -
LUXEMBOURG
4.07 I Storhertugdømmet Luxembourg er der ved ministeriel bekendtgørelse af 16.
november 1976 oprettet et kontor for juridisk rådgivning og information under  
justitsministeriet. Denne rådgivning foregår
- fast ved en tjenestemand inden for anklagemyndigheden med henblik på at  
modtage henvendelser fra borgerne og yde dem vejledning om, til hvilke mvn-
 digheder de skal henvende sig og give dem fornødne oplysninger og vejledning
af teknisk karakter, og
- på visse dage gennem et organ, der består af en advokat eller en tredjears
 advokatfuldmægtig, der bistås af en andet- eller førstears advokatfuldmægtig
Dette kontor har til opgave i almindelighed at vejlede borgerne om omfanget  
af deres rettigheder og den måde og de midler, hvorpå disse rettigheder kan  
håndhæves, at tage sig af deres klager over vanskeligheder i forbindelse med
håndhævelsen af deres rettigheder og stille forslag om måder, hvorpå disse
h
vanskeligheder kan afhjælpes.

- 73 -
NEDERLANDENE
4.OB Her tilbyder mange former for hjælp, og fremsi: iIlingen nedenfor må begrænses
til de vigtigste af disse.
1. Kontorerne for fri proces kan til varetagelse af denne funktion normalt  
udpege en advokat eller selv give råd. Sidstnævnte fremgangsmåde har i lang  
tid kun været benyttet undtagelsesvis, men kontorerne har dog i de seneste  
år udvidet deres virksomhed på dette område. Man har indført særlige møde­
dage til udøvelse af rådgivning på forskellige steder inden for den region,  
som betjenes af kontoret. For nylig er visse kontorer begyndt at beskæftige  
én eller flere ikke praktiserende jurister til varetagelse af disse funktio­
ner .
2. Fagforeningerne rådgiver deres medlemmer og betaler i visse tilfælde advo­
katbistand for dem. Det samme gælder de store forbruger- og automobilist-  
sammenslutninger samt den største almindelige forbrugerorganisation, "Con­
sumentenbond", der benytter denne fremgangsmåde, når den regner med en  
domstolsafgørelse, der kan løse et principielt spørgsmål af betydning for  
forbrugerne.
3. Visse politiske partier og andre organisationer (f.eks. en radio- og tv-  
station og en kvindeorganisation) har deres egen "forligsmand", til hvem  
klager kan fremsendes. Programmet "ombudsmanden", der sendes over en af  
radio- og fjernsynskanalerne, har et stort antal programmedarbejdere. Nogle  
af kanalerne har ligeledes særlige radio- og fjernsynsprogrammer, der hen­
vender sig til forbrugerne.
4. De ansatte ved kommunernes socialvæsen og andre forvaltningsgrene udøver  
råidgivning i visse spørgsmål og hjælper i andre tilfælde klienterne med at  
søge bistand hos sagkyndige. Visse store byer har selv udnævnt en særlig  
"forligsmand" eller "ombudsmand" til behandling af sager, hvori kommunen  
selv er part.
5. I Nederlandene har der i nogen tid fandtes en institution ved navn "de

- 74 -
nationale Ombudsmand".  Enhver kan ovor for ham fremsætte klager over offent­
lige myndigheder.
6. I alle omrader: med bymæssig bebyggelse og over 100.000 indbyggere samt  
tillige i visse andre kommuner findes der et eller flere "juridiske konto­
rer", der drives på privat basis eller af universiteterne. Disse kontorer  
ledes af unge advokater med egen praksis og/eller universitetsansatte. De  
beskavftiger juridiske studerende, som hver især arbejder dér i ca. otte  
måneder.  Kontorerne er navnlig åbne om aftenen og indskrænker sig alminde­
ligvis til at udøve rådgivning. De hjælper principielt alle, der henvender  
sig til dem. I visse tilfælde, bl.a. når en retssag synes nødvendig, sender  
de klienten til kontoret for fri proces. Publikum betaler kun et administra­
tionsbidrag (højsi 10 gylden).
7. Efter domme, hvorved der meddeles separation eller skilsmisse, udmelder  
retten om fornødent en notar til udarbejdelse af dokument om bodeling. Hvis  
der er bevilget fri proces, er denne notarbistand vederlagsfri. Retspræsi­
denten kan give en notar pålæg om vederlagsfri oprettelse af testamenter  
eller andre dokumenter (det. romerretlige notarialsystem gælder i Nederlande  
iic) ,  men sådanne' pålæg gives sjældent, bl.a. fordi honorarerne for oprett el  
se af testamenter og ægtepagter er ganske små (ca. 100 gylden). I Amsterdam  
har unge notarfuldmægtige indført vederlagsfri konsultationer i en time om  
ugen. Denne idé er blevet taget: op i andre byer.
X
X X
De juridiske kontorer støttes af et universitet, af stat eller kommune eller a  
begge.  Studerende og advokater, der virker ved disse kontorer, gør dette på  
frivillig basis på samme måde som notarerne i deres ugentlige rådgivningstime.  
Derimod lønner fagforeningerne, de politiske partier og de ansatte ved social­
kontorerne deres rådgivere.

- 75 -
D  r. T  F  O  R  R  NEDE K  O  H  G  R  I  G E
4.0') 1. Inden for raninr-rnc af retsh jælpsordningen kan folk med små .indtaster mod ot
beskedent vederlag eller helt vederlagsfrit få råd og bistand fra en advokat  
vedrørende spørgsmål om engelsk eller skotsk ret.
Systemet gør det muligt for en advokat at yde en part bisland i ethvert  
spørgsmål,  som normalt behandles af advokater ("solicitors").  Denne bistand  
kan f.eks. omfatte rådgivning, udfærdigelse af udkast til breve og dokumen­
ter samt forhandling om betalingsordninger, men den omfatter ikke rets­
skridt, idet disse falder ind under reglerne om fri proces. Bistanden ydes i  
både kriminel- og civilretlige sager, men kan kun ydes inden for rammerne af  
et begrænset honorar, idet advokaten ikke må give råd eller yde bistand for  
more end £45 uden godkendelse fra de myndigheder, hvorunder retshjælpen  
henhører. Dersom en sådan godkendelse gives, gælder der ingen grænser for  
den hjælp, der kan ydes, som dog imidlertid stadig ikke kan omfatte rets­
skridt.
Rådgivning og bistand kan inden for denne ordning opnås af alle, hvis ugent­
lige indkomst (efter fradrag af indkomstskat og kontingenter til offentlige  
sikringsordninger samt visse nedslag efter antal af personer, for hvilke den  
rådsøgende har forsørgerpligt) ikke overstiger £85, eller af personer, som  
oppebærer sociale ydelser, og (i begge tilfælde) hvis disponible formue  
(hvorved forstås opsparing, der let kan realiseres, med visse fradrag) ikke  
overstiger £500. Klienten skal betale advokaten en del af hans honorar, hvis  
hans ugentlige nettoindkomst overstiger £40. Størrelsen af denne del af  
bidraget til omkostningerne beregnes efter en glidende skala, der begynder  
med £5,00 ved en disponibel indkomst på £40 - £50, og går op til £49 ved en  
disponibel indkomst på £05.
Dette system har virket i Nordirland siden november 1979.
Reglerne om rådgivning og fri proces administreres af Law Society ("Solici-  
tor-samfundet"), men betingelserne for ret til rådgivning er fastsat ved  
bestemmelser i love og bekendtgørelser.

- 76 -
Der or allerede· i  England og Wales oprettet: 37 kontorer med 1 ørmede modar­
bejdere på nt-rier, hvor der er konstateret behov for juridisk rådgivning.  
»Turisterne i disse centre har specialer inden for socialretten, der kun i
i.jnge omfang er dækket af advokaterne i den private sektor, og de yder bjad  
oa juridisk r .igivning og repræsenterer deres klienter.
2. Sideløbende hermed findes der et net af uafhængige centre for juridisk  
rådgivning, der giver gratis råd i nogle timer om ugen. De drives alminde­
ligvis af jurister, der arbejder frivilligt.
Det er vigtigt; at bemærke, at disse centre indbyrdes er meget forskellige  
b,-ide ned hensyn til opbygning og omfang.
3. Kontorer for forbrugerrådgj vning.
Disse kontorer findes i forretningskvarterer i storbyerne og giver enhver  
form for oplysninger og råd til forbrugerne angående deres indkøb. De er  
ligeledes kompetente i reklamationssager. Visse af disse kontorer er mobile  
(campingvogne, der betjener landsbyer). Der findes ca.  60 af disse kontorer  
De finansieres ved tilskud fra staten og de lokale myndigheder.
4. Kontorer for rådgivning i boligspørgsmål.
Disse kontorer har til opgave at løse lejeres særlige problemer. Der findes  
150 af dem, og de ledes for to tredjedeles vedkommende af lokale myndighe-  
d er.
De øvrige er uafhængige og finansieres af Det katolske Selskab for Bolig­
støtte .

77
FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKI, AMD
4.10 I medfør af lov af 18. juni 1980 vedrørende juridisk rådgivning (BGBL. I, s.
689) har personer med lave indkomster ret. til juridisk rådgivning i .  sager,  
der ikke er indbragt for domstolene. De har herved mulighed for at få juri­
disk information og om fornødent blive repræsenteret ved en advokat. Hjælpen  
ydes af en advokat, som forbrugeren frit kan vælge. Forbrugeren kan sætte  
sig direkte i forbindelse med advokaten. I så tilfælde modtager advokaten  
alene et gebyr på 20 DM, som han dog kan fritage forbrugeren for at betale,  
hvis denne er helt ubemidlet. Den øvrige del af advokathonoraret udredes af  
staten. Forbrugeren kan ligeledes rådføre sig med byretten, før end han  
henvender sig til advokaten. Byretten kan ligeledes yde juridisk rådgivning  
i enkle tilfælde, dvs. når hans behov for hjælp kan opfyldes ved besvarelse  
på stedet, angivelse af andre muligheder for hjælp eller modtagelse af en  
begæring eller en erklæring. Kan sagen ikke ordnes på denne måde, udleverer  
byretten forbrugeren en rekvisition, med hvilken han herefter kan henvende  
sig til en advokat efter eget valg. For at forebygge misbrug er der i loven,  
ora juridisk rådgivning fastsat visse betingelser for ydelse af denne form  
for hjælp. I delstaterne Hamburg og Bremen har der allerede lamge fandtes et  
system med juridisk rådgivning, der administreres af forvaltningsmyndighe­
derne. Dette system fungerer i disse delstater i stedet for den juridiske 
rådgivning, der er indført ved loven. I delstaten Berlin, kan forbrugeren  
benytte sig af den juridiske rådgivning, der allerede længe har været.etab­
leret her eller de muligheder, der ligger i retshjælpsordningen.
Organisationer, der er oprettet på korporativt eller organisationsmæssigt  
grundlag (som f.eks. fagforeninger, arbejdsgiverforeninger og organisationer  
af liberale erhvervsdrivende) kan inden for deres kompetenceområder yde  
deres medlemmer bistand og rådgivning i juridiske spørgsmål (§ 1, stk. 7 i  
loven om juridisk rådgivning).  På samme måde kan forbrugercentralerne (Ver-  
braucherzentralen)  i delstaterne, der er organisationer,  der modtager of­
fentlig støtte, tage sig af af juridiske spørgsmål for forbrugerne i alle  
sager, der ikke er indbragt for domstolene (§ 1, stk. 3, nr. 8 i loven om  
juridisk rådgivning).  -