DA Den Europæiske Unions Tidende C 110/40

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Konsekvenserne for relationerne mellem EU, Latinamerika og Caribien af aftalen om oprettelse af det amerikanske frihandelsområde«

(2004/C 110/11)

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 21. januar 2003 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Eksterne Forbindelser, som udpegede Mário Soares til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 15. december 2003.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 406. plenarforsamling af 25. og 26. februar 2004, mødet den 25. februar 2004, følgende udtalelse med 109 stemmer for, 8 imod og 15 hverken for eller imod:

1. Sammenfatning af udtalelsen

1.1 Oprettelsen af et amerikansk frihandelsområde (FTAA) med Amerikas Forenede Stater (USA) som initiativtager er et vidtspændende initiativ, som sigter på at omdanne Amerika til et af de mest omfangsrige handelsområder i verden med mere end 800 mio. indbyggere, et samlet BNP på mere end 11 000 mia. EUR og en handel på 3 500 mia. EUR.

1.2 Trods forskellige hindringer i processen og visse personers skepsis over for overholdelsen af de fastsatte tidsfrister er januar 2005 indtil nu blevet fastholdt som frist for afslutningen på forhandlingerne, for at FTAA kan træde i kraft i december samme år. Sammenbruddet i forhandlingerne på WTO-ministermødet, som afholdtes den 10.-14. september 2003 i Cancún, har desuden sat yderligere skub i FTAA-projektet, hvis næste ekstraordinære topmøde netop er blevet fastsat til januar 2004. På ministerkonferencen, der afholdtes i Miami i november 2003, lykkedes det at sætte fornyet skub i FTAA-forhandlingerne, således at den officielle ikrafttrædelsesdato (december 2005) kan fastholdes. Det, man blev enig om, var dog en mindre vidtgående aftale.

1.3 Et af kendetegnene ved FTAA, som for utallige sektorer i det latinamerikanske samfund udgør den vigtigste anke mod projektet, er dets udprægede handelsmæssige karakter, som kun vil bidrage til at forværre skævhederne i regionen, hvor USA står for 77 % af det samlede BNP og 62 % af den samlede eksport.

1.4 Det latinamerikanske og caribiske civilsamfunds holdninger til dette projekt er vidt forskellige. På den ene side ser erhvervslivet FTAA-projektet som en mulighed for at få adgang til det store amerikanske marked, selv om visse virksomheder frygter den amerikanske og canadiske konkurrence, og på den anden side har et vist antal sektorer under den amerikanske sociale alliance (fagforeninger, NGO'er, universiteter) sat sig imod FTAA-projektet, især fordi deres største bekymringer — miljøbeskyttelse, arbejdstagernes rettigheder, social udstødelse, udlandsgæld, demokrati og respekt for menneskerettighederne, misbrug af børn samt respekt for oprindelige samfund – ikke inddrages tilstrækkeligt i projektet.

1.5 EU er nødsaget til at mobilisere større politisk vilje til at knytte tættere bånd med de latinamerikanske og caribiske lande (LAC), især da dette vil være i Unionens egen økonomiske og kommercielle interesse. EU må ikke glemme, at ikrafttrædelsen af NAFTA-aftalen havde omfattende negative konsekvenser for europæiske virksomheder, der mistede halvdelen af det mexicanske marked. Trods associeringsaftalen, som på meget kort tid blev indgået mellem EU og Mexico, er alle de tabte markedsandele ikke blevet generhvervet.

1.6 Den politiske og sociale situation i Latinamerika er gunstig for, at EU succesrigt kan indgå aftaler med sine LAC-partnere og især med MERCOSUR.

1.6.1 Valget af Luis Inácio Lula da Silva i Brasilien og af Néstor Kirchner i Argentina er udtryk for et krav om forandring i området. Foruden disse herrers store fælles interesse i MERCOSUR's udvikling, endda inden indgåelsen af FTAA-aftalen, ønsker de også at styrke forbindelserne med EU.

1.6.2 Mere end nogen sinde er der et klart behov for Europa i et kriseramt Latinamerika og Caribien. EU betragtes stadig som en social og politisk referencemodel. Den store udfordring for Latinamerika og Caribien på nuværende tidspunkt er at finde en alternativ økonomisk og social model til »Washington konsensussen« og til integrationsprojektet med USA, som forekommer alt for dominerende.

1.7 Selv om ønsket om et større europæisk engagement i det latinamerikanske samfund, især blandt eliten, forekommer indlysende, bør EU fortsat gøre en stor indsats for bedre at inddrage civilsamfundet i sin strategi. Kun et målbevidst politisk engagement baseret på tilstrækkelig og effektiv information samt med civilsamfundets deltagelse vil vise, at der er tale om et projekt med gensidige fordele. EU kan ikke tillade sig at begå de samme fejl, som FTAA-projektet kritiseres for.

1.8 EU bør desuden tage sammenbruddet af de multilaterale forhandlinger i Cancún til efterretning og være opmærksom på, at dens internationale partnere, såsom USA, er rede til at tage andre midler som f.eks. bilateralisme og biregionalisme i brug for at fremme den internationale handel. De manglende resultater i Cancún er blot endnu et argument for USA for at fortsætte FTAA-forhandlingerne. På den baggrund mener EØSU, at EU og MERCOSUR bør udvise større politisk vilje til at afslutte en associeringsaftale ved at sætte sig ud over de betænkeligheder og forhindringer, enhver form for forhandlinger medfører. For at nå det samme mål med Andespagten (CAN), på de ene side, og Det Centralamerikanske Fællesmarked (CACM), på den anden side, bør Det Europæiske Råd give Europa-Kommissionen mandat til at indlede forhandlingerne. I modsat fald må EU vinke farvel til ønsket om at blive en strategisk partner for Latinamerika og risikerer samtidig at svække sin rolle i forbindelse med udformning af nye regler for handelen og de globale styreformer. Af kulturelle, politiske og økonomiske årsager er LAC-landene oplagte allierede og nødvendige i forbindelse med omdefineringen af Europas rolle inden for verdenspolitikken.

1.9 EU kan derfor ikke tillade sig at føre en reaktiv politik over for sine LAC-partnere. Man skal ikke afvente fremskridt i forbindelse med FTAA-forhandlingerne, inden man går videre med det strategiske partnerskab EU/LAC. EU bør påtage sig en reel lederstilling i dette spørgsmål om politik og international handel.

1.10 EU kan ikke forholde sig neutralt til den latinamerikanske og caribiske befolknings ønsker og rimelige krav og bør tage nye politiske initiativer til at knytte tættere bånd med denne del af verden samt i langt højere grad bestræbe sig på at omsætte erklæringerne fra topmødet i Rio i 1999 og i Madrid i 2002 i praksis. EU bør derfor omdefinere sin strategi med følgende punkter som grundlag: — Udformning af en handlingsplan og en konkret forhandlingstidsplan indeholdende forslag, der også imødekommer LAC-landenes interesser; — Handelsliberalisering til gavn for begge områders økonomier; — Større inddragelse af det organiserede civilsamfund i alle forhandlingsfaser; — Fortsættelse af en politik til fordel for latinamerikanske og caribiske regionale sammenslutninger; — Sikring af en sammenhængende social model i forbindelserne med LAC til fremme af den sociale samhørighed; — Markant stigning i de finansielle midler svarende til regionernes strategiske betydning; — Afslutning på Doha-forhandlingsrunden er ikke en betingelse for indgåelsen af associeringsaftalen EU-MERCOSUR; — Hurtig indgåelse af associeringsaftaler med de andre regionale blokke såsom CAN og CACM; — Stimulering af den politiske dialog mellem regionerne og styrkelse af de europæiske ministres deltagelse i tværministerielle fora såsom møderne mellem EU og Rio-gruppen.

2. Aftalen om Det Amerikanske Frihandelsområde

2.1 Historien bag FTAA-projektet

2.1.1 Selv om ideen om at forene alle lande på det amerikanske kontinent er opstået for længe siden, er det aldrig lykkedes på grund af manglende enighed mellem landene. Aftalen om oprettelse af det amerikanske frihandelsområde (FTAA), der i øjeblikket forhandles om, udgør et seriøst forsøg i denne retning. Den sidste fase i forhandlingerne er blevet indledt.

2.1.2 Det oprindelige initiativ til dette projekt er nordamerikansk og opstod i 80'erne. Reagan fremsatte i maj 1982 Initiativet for De Caribiske Lande. Initiativet havde til formål at iværksætte et økonomisk partnerskabsprogram centreret om handelsfremme og det private initiativ. I januar 1988 underskrev han en frihandelsaftale med Canada (FTA). Forhandlingerne om udvidelsen af denne aftale til også at omfatte Mexico blev indledt på initiativ af Bush senior og gennemført under Clinton og blev opstarten på den nordamerikanske frihandelsaftale (NAFTA).

2.1.3 I 1990 fremlagde præsident Bush sit projekt »Enterprise for the Americas Initiative« (EAI), som havde til formål at skabe et frihandelsområde for hele hemisfæren og oprette en investeringsfond til fremme af videreførelsen af økonomiske reformer, tiltrække internationale investeringer og reducere de latinamerikanske landes gæld.

2.1.4 De latinamerikanske og caribiske regeringer tog med begejstring imod dette projekt om en stor økonomisk alliance.

2.1.5 Da Clinton kom til magten, genoptog han ideen om at forene hele Amerika ved hjælp af en frihandelsaftale. Det første interamerikanske topmøde fandt sted i Miami i december 1994. Her samledes Amerikas 34 statsoverhoveder, på nær Cubas (1).

2.2 Retningslinjerne og hovedprincipperne i projektet

2.2.1 På topmødet i Miami vedtog parterne en handlingsplan og en principerklæring, hvori fastlægges retningslinjerne og de vigtigste principper for projektet, hvis hovedformål er at oprette et frihandelsområde ved gradvist at eliminere handels- og investeringsbarrierer.

2.2.2 Handlingsplanen, der havde til formål at fremme velstanden ved hjælp af økonomisk integration og frihandel, indeholdt yderligere tre kapitler: bevarelse og styrkelse af demokratiet, bekæmpelse af fattigdom og diskrimination samt bæredygtig udvikling og miljøbeskyttelse.

2.2.3 Efter det andet topmøde i Santiago i april 1998 blev denne handlingsplan revideret, uden at hovedprincipperne blev ændret. De fire kapitler kom herefter til at hedde: uddannelse; demokrati, retfærdighed og den enkeltes rettigheder; økonomisk integration og frihandel; udryddelse af fattigdom og diskrimination. Selv om den økonomiske del af projektet stadig var dominerende, tillagde man på opfordring af bl.a. Brasilien de sociale anliggender større betydning ved at fremhæve uddannelse og afhjælpning af fattigdom.

2.2.4 Der blev foretaget yderligere ændringer i handlingsplanen. Da kapitlet om uddannelse ikke bidrog til forhandlingerne, blev det udeladt. Men på Canadas foranledning kom et nyt tema ind i billedet på det tredje interamerikanske topmøde afholdt i Quebec i april 2001. Temaet konnektivitet (adgang til nye informations- og kommunikationsteknologier) blev tilføjet sammen med styrkelse af demokratiet, den økonomiske velstand og realiseringen af det menneskelige potentiale.

2.3 Forhandlingsstrukturen

2.3.1 Disse forskellige topmøder for stats- og regeringscheferne udgør en del af den meget komplekse struktur, der er rammen om forhandlingsprocessen. De finder sted hvert 3. til 4. år, og deres formål er at understøtte de overordnede linjer for projektet, som bliver udarbejdet på de andre forhandlingsniveauer, samt tilkendegive parternes politiske vilje. Men det vigtigste politiske element i forhandlingsstrukturen er mødet mellem handelsministrene, som finder sted omkring hver 18. måned, og i forbindelse med hvilket de generelle retningslinjer for FTAA-projektet fastlægges.

2.3.2 Vice-handelsministrene udgør i fællesskab Udvalget for handelsforhandlinger (TNC), som spiller en vigtig rolle i forbindelse med administrationen af FTAA-forhandlinger. Det udstikker retningslinjerne for de ni forhandlingsgruppers arbejde, vedtager den fremtidige frihandelsaftales generelle struktur samt de institutionelle spørgsmål og sikrer gennemsigtighed i forhandlingsprocessen.

2.3.3 Den sidste søjle er af teknisk art. Søjlen omfatter de forhandlere og eksperter, der hører under de ni forhandlingsgrupper, som dækker følgende områder: 1) adgang til markederne, 2) investeringer, 3) tjenesteydelser, 4) offentlige indkøb, 5) bilæggelse af tvister, 6) landbrug, 7) intellektuelle ejendomsrettigheder, 8) tilskud, antidumping- og udligningstold, 9) konkurrencepolitik.

2.3.4 Et trepartsudvalg, der er sammensat af Organisationen af Amerikas Stater (OAS), Den Økonomiske Kommission for Latinamerika og Caribien (ECLAC) og Den Interamerikanske Udviklingsbank (IDB), yder teknisk og analytisk støtte til de forskellige grupper.

2.4 Forhandlingsfaserne

2.4.1 Den første forhandlingsfase

2.4.1.1 Siden topmødet i Miami har FTAA-projektet gennemgået flere forhandlingsfaser. Den første fase, der strakte sig fra 1994 til 1998, var en forberedelsesfase, under hvilken projektets grundstruktur blev fastlagt. Der blev afholdt 4 ministermøder (juni 1995 i Denver, marts 1996 i Cartagena, maj 1997 i Bélo Horizonte og marts 1998 i San José).

2.4.1.2 Retningslinjerne for FTAA-forhandlingerne blev vedtaget under denne første forhandlingsfase. Det blev fastlagt, at beslutninger skulle vedtages enstemmigt, at FTAA-projektet skulle udgøre en fælles forpligtelse, og at det skulle opfylde WTO's krav og regler. På MERCOSUR's og Brasiliens opfordring blev det i modsætning til USA's ønske desuden besluttet, at FTAA-aftalen skulle være forenelig med andre regionale og bilaterale aftaler, og at tiltrædelsen af aftalen kunne ske individuelt eller som en regional blok. Fra da af begyndte flere regionale områder at tale med én stemme i forbindelse med FTAA-forhandlingerne bl.a. Andespagten (CAN), MERCOSUR, Det Caribiske Fællesskab (CARICOM) og fire (2) lande fra Det Centralamerikanske Fællesmarked (CACM) kaldet CA-4.

2.4.1.3 I løbet af denne indledende forhandlingsfase gjorde parterne desuden en stor indsats for at indsamle information og viden samt skabe grundlaget for fremtidige forhandlinger.

2.4.2 Den anden forhandlingsfase

2.4.2.1 I forbindelse med topmødet i Santiago gav stats- og regeringscheferne udtryk for deres ønske om at styrke FTAA-projektet. I løbet af denne anden fase meddelte ministrene, som mødtes ved to lejligheder (i november 1999 i Toronto og i april 2000 i Buenos Aires), at foranstaltningerne til fremme af handlen ville træde i kraft i januar 2001. Desuden forelagde forhandlingsgrupperne et foreløbigt forslag til FTAA-aftalen for ministrene.

2.4.2.2 Under pres fra civilsamfundet blev det besluttet at offentliggøre det foreløbige forslag for at øge processens gennemsigtighed. Ministrene bekræftede på ny deres ønske om at færdiggøre projektet i januar 2005, så det kunne træde i kraft i december 2005.

2.4.3 Den tredje forhandlingsfase

2.4.3.1 Den tredje forhandlingsfase blev indledt med et tredje interamerikansk topmøde i april 2001 i Quebec. Ved denne lejlighed fremsatte stats- og regeringscheferne en erklæring, der indebar store sociale og økonomiske forpligtelser. Der blev vedtaget en demokratisk klausul. Man enedes om at afholde samråd, hvis et deltagende land fraviger sine demokratiske principper. Der er ikke blevet fastlagt sanktioner.

2.4.3.2 Formålet med denne tredje fase var at udarbejde en ny, mere detaljeret version af den fremtidige aftale. Derfor offentliggjorde man i forbindelse med det 7. ministermøde i november 2002 i Quito et nyt forslag til aftale og udarbejdede retningslinjer for forhandlingerne de følgende 18 måneder. Ministrene iværksatte også et amerikansk samarbejdsprogram til fremme af kontinentets små økonomiers effektive deltagelse i FTAA-projektet. Med Quito-initiativet trådte forhandlingerne ind i den endelige procedurefase, som ledes af USA og Brasilien.

3. Projektets karakteristika og forhindringer for dets gennemførelse

3.1 FTAA-aftalen vil komme til at dække et af de mest omfangsrige frihandelsområder i verden med et marked på mere end 800 mio. mennesker, et samlet BNP på over 11 000 mia. EUR og en handel på 3 000 mia. EUR.

3.2 Integrationsprocessen kendetegnes dog ved at være asymmetrisk og polariseret mod USA. USA er den vigtigste handelspartner for de fleste amerikanske lande. Kun Argentina, Paraguay og Uruguay udgør en undtagelse, da deres vigtigste udenrigshandelspartner er Brasilien.

3.3 I 2000 stod den nordamerikanske økonomi alene for 77 % af Amerikas samlede BNP og 62 % af kontinentets samlede eksport. Brasilien, Canada og Mexico dækker henholdsvis 6, 5 og 4 % af Amerikas samlede BNP. De 30 resterende lande repræsenterer 8 % sammenlagt. De små lande såsom Nicaragua og Haiti dækker sammenlagt 1/2000 af det samlede BNP. NAFTA og MERCOSUR repræsenterer henholdsvis 87 % og 9 % af det samlede BNP samt 90 % og 6 % af Amerikas samlede handel.

3.4 BNP pr. indbygger bekræfter denne asymmetri. Amerikas Forenede Stater ligger i spidsen med 34 400 EUR pr. indbygger efterfulgt af Canada (21 930 EUR), Argentina (6 950 EUR), Uruguay (6 000 EUR), Brasilien (3 060 EUR) og Mexico (5 560 EUR). I den modsatte ende ligger Nicaragua og Haiti med henholdsvis 745 og 480 EUR pr. indbygger. Det drejer sig altså om et projekt, der skal integrere yderst forskellige økonomier på meget forskellige udviklingsniveauer (3).

3.5 Disse forskelle og uligheder har rejst spørgsmålet om eventuelle konsekvenser af en dybtgående økonomisk integration for de små økonomier, for hvilke der hverken er forudset udviklingsstøtte eller sikkerhedsnet. Integrationen af disse økonomier i FTAA-processen er blevet en afgørende udfordring. Disse 25 (4) lande står utvivlsomt over for betydelige problemer i forbindelse med deltagelsen i forhandlingerne. En væsentlig hindring er manglen på tilstrækkelige finansielle og menneskelige ressourcer til at følge disse forhandlinger. Det eneste, der indtil videre er blevet gjort for at kompensere for disse uligheder, er indførelsen af længere frister for liberaliseringen af de små økonomiers handel.

3.6 Følgevirkningerne af manglen på en social klausul risikerer at blive voldsommere i betragtning af, at de ortodokse strukturtilpasningspolitikker i løbet af de sidste 10 år har medført store stigninger i arbejdsløsheden og en stigning i fattigdommen i Latinamerika og Caribien, som ifølge ECLAC nåede op på 220 mio. i 2002 svarende til 43,4 % af befolkningen (5). Kontinentets sociale, økonomiske og politiske problemer har ikke været med til at lette drøftelserne siden Quebec-topmødet.

3.7 På trods af vedvarende reformer gennem de sidste 20 år er de latinamerikanske og caribiske økonomier stadig langt fra at sikre en stram, stabil og konkurrencedygtig økonomisk vækst. En ECLAC-undersøgelse viser en negativ vækst i BNP for andet år i træk på - 1,9 % i 2002 og beskriver perioden som »et tabt halvt årti«.

3.8 Dette gælder især for Argentina, som siden december 2001 har befundet sig i en krisesituation uden fortilfælde. Efter krisens udbrud foretrak Argentina at tilnærme sig sine MERCOSUR-partnere for at styrke den regionale integration og knytte stærkere bånd med Europa samt for at tage afstand til strategien om automatisk tilpasning efter Washington. For den brasilianske præsident, Luiz Inácio Lula da Silva, udgør det øgede samarbejde inden for MERCOSUR og med EU ligeledes en prioritet.

3.9 Brasilien har dog ikke i sinde at ændre sin holdning til FTAA drastisk. Derimod ønsker Brasilien at skabe en dialog mellem MERCOSUR, Andespagten, Chile, de caribiske lande, Guyana og Surinam for at skabe en sydamerikansk frihandelsaftale (FTASA), som vil være med til at styrke LAC-landenes rolle i FTAA-forhandlingerne. I december 2002 blev de deltagende parter i projektet enige om en tidsfrist for afskaffelsen af toldskranker (inden udgangen af 2003) og projektets ikrafttræden (2005). I overensstemmelse med denne ide om at »knytte en forbindelse mellem hele Sydamerika og MERCOSUR« inden udgangen af 2003 lykkedes det Lula-regeringen at få Peru til at underskrive en associeringsaftale med MERCOSUR (august 2003), som minder meget om de aftaler, der blev indgået med Bolivia i december 1995 og Chile i juni 1996. MERCOSUR håber også at kunne indgå en associeringsaftale med Venezuela samt indlede forhandlingerne til en med Colombia. Dette projekt, såvel hvad mål og tidsfrister angår, er et alternativ til FTAA-processen.

3.10 Siden vedtagelsen af fast track eller TPA (6) i juli 2002 har USA ikke tøvet med at gøre brug af bilaterale aftaler til at fremme FTAA-projektet, hvilket undertegnelsen af aftalen med Chile i december 2002 er et bevis på. Her efter WTO's ministerkonference i Cancún risikerer man en øget tendens til at gøre brug af bilaterale aftaler.

3.11 Foranstaltningen påvirkes dog af USA's protektionistiske foranstaltninger. Efter at have øget tarifferne til beskyttelse af jern- og træproduktsindustrien vedtog USA en landbrugslov (Farm bill), under hvilken der skal ydes tilskud på 180 milliarder dollars til landbedrifter over en 10-årig periode. Disse protektionistiske foranstaltninger er med til at genoplive spændingerne mellem USA og visse latinamerikanske lande, herunder hovedsagligt Brasilien.

3.12 Eksporttilskuddene er blevet en af de største hindringer for gennemførelsen af FTAA-projektet. En række latinamerikanske lande lægger pres på USA for at få sænket landbrugstilskuddene. Bush-regeringen presser dog på for at få spørgsmålet om landbrugstilskud samt anvendelsen af antidumping- og udligningstold behandlet på WTO-plan. Men de manglende resultater af de multilaterale forhandlinger i Cancún er et udtryk for de problemer, rige lande som USA og EU støder på, når bl.a. landbrugsspørgsmål behandles inden for rammerne af internationale forhandlinger.

3.13 I erkendelse af Cancún-topmødets negative udfald gav USA på den afsluttende pressekonference udtryk for vilje til at samarbejde på bilateralt og regionalt plan. Hvis USA står ved disse ord, er der mulighed for, at de amerikanske forhandlere igen tager plads ved forhandlingsbordet for at diskutere landbrug i forbindelse med FTAA-projektet. Dette ville gøre det muligt for det pan-amerikanske integrationsprojekt at løse et af de største problemer og gøre betydelige fremskridt.

3.14 Ikke desto mindre, til trods for TPA, begrænses den udøvende magts forhandlingsbeføjelser dog af Kongressen. I handelsloven (som bevilger TPA) er der fastsat afprøvningsprocedurer, som kan vise sig at være tidskrævende, især i forbindelse med tilskud og antidumping- og udligningstold. Loven omhandler også en høringsprocedure, som giver Kongressen vigtige kontrolbeføjelser i forbindelse med forhandlingerne.

4. Civilsamfundets aktører og FTAA-projektet

4.1 Institutionel deltagelse

4.1.1 FTAA-processen, der foregår på regeringsplan, følges af borgerorganisationer, hvis deltagelse er nedfældet i aftalen. Udover denne deltagelse mødes disse organisationer også i forbindelse med minister- og præsidentmøder for at øve indflydelse på forhandlingerne.

4.1.2 Mekanismerne for civilsamfundets deltagelse er splittet mellem initiativer indført af organer, der er involveret i FTAA-processen, og initiativer udsprunget af sociale bevægelser. Inden for rammerne af FTAA-processen har udvalget for regeringsrepræsentanter oprettet en mekanisme for civilsamfundets deltagelse med det formål at formidle forslag fra arbejdsgivere, arbejdstagere, miljøgrupper og akademiske kredse. Dette er en indirekte form for deltagelse. De forskellige grupper kan henvende sig skriftligt til udvalget, som vil videregive deres forslag til udvalget for handelsforhandlinger eller til den relevante forhandlingsgruppe.

4.1.3 Til fremme af civilsamfundets deltagelse afholdt regeringsrepræsentanterne for FTAA-projektet en regional konference om FTAA i Mérida, Mexico, i juli 2002. Dette første regionale forum for offentlige drøftelser samlede 100 personer. Formålet var også at give oplysninger og forklaringer om selve processen.

4.1.4 Der blev taget et andet initiativ under ministermødet i Quito i november 2002. Handelsministrene mødtes særskilt med repræsentanterne for den private sektor og civilsamfundet (miljøgrupper, fagforeninger, parlamentarikere og indfødte folkeslag). Det var første gang repræsentanter fra civilsamfundet havde fået mulighed for at henvende sig direkte til ministrene.

4.2 Civilsamfundets holdning til FTAA-projektet

4.2.1 Det amerikanske erhvervsliv fattede interesse for FTAA-projektet på et meget tidligt tidspunkt. Det har siden det første ministermøde i Denver i 1995 forsøgt at tilrettelægge parallelle møder i forlængelse af den officielle proces med det formål at fremme den private sektors interesser. Mere end 1500 erhvervsfolk har været involveret i disse møder gennem det amerikanske erhvervsforum (Americas Business Forum, ABF), hvor erhvervslivet er inddelt i nationale og sektorielle grupper.

4.2.2 Det amerikanske erhvervsforum, der støtter det amerikanske integrationsprojekt, forsøger at bidrage til debatten ved at foretage tekniske analyser og informationsanalyser af de strategiske mål og den private sektors ønsker. Forummet bidrager desuden til at formidle informationer om processen og udvikle personlige og institutionelle forbindelser mellem virksomhedsledere og amerikanske organisationer.

4.2.3 Under forummets årlige møder afholdes der konferencer og seminarer om hovedtemaerne for den amerikanske integration. Selv om erhvervsforummets årlige møder ikke indgår officielt i forhandlingsprocessen, har det arbejde, der udføres på disse møder, objektivt set stor indflydelse på projektets udformning. Hver enkel forhandlingsgruppe tager således hensyn til den private sektors forslag. Et af forslagene omhandlede en hurtig gennemførelse af foranstaltninger til fremme af handel, og lederne blev enige om, at disse foranstaltninger skulle træde i kraft inden afslutningen på forhandlingerne.

4.2.4 Hvad angår andre sektorer inden for civilsamfundet såsom fagforeninger, NGO'er og universitetsforskningscentre, er betydningen af handel mindre indlysende. Sociale organisationer har taget deres eget initiativ til at udtale sig om integrationsprocessen. Blandt de forskellige initiativer er initiativet om den amerikanske sociale alliance (HSA), der er et vigtigt netværk af interamerikanske sociale organisationer og bevægelser. Alliancen huser også mange forskellige holdninger, der dækker alt lige fra reform til afvisning af FTAA-projektet. Selv om initiativet blev sat i værk i 1997, havde civilsamfundet mobiliseret sig langt tidligere.

4.2.5 Såvel arbejdsgiversektoren som fagforeningerne interesserede sig meget tidligt for FTAA-projektet. Derfor var de også til stede ved ministermødet i Denver. Fagforeningsbevægelsen tilrettelagde med støtte af den interamerikanske regionale organisation — den kontinentale gren af Den Internationale Sammenslutning af Fagforeninger (ICFTU) — en parallel konference, i slutningen af hvilken der blev udarbejdet en erklæring om deltagernes bekymringer og krav.

4.2.6 Under det følgende ministermøde i Cartagena begrænsede fagforeningsbevægelsen sig ikke kun til at udarbejde et nyt diskussionsoplæg, men forsøgte også at lægge pres på regeringsrepræsentanterne, som i deres endelige konklusioner understregede »behovet for større anerkendelse og fremme af arbejdstagernes rettigheder samt nødvendigheden af hensigtsmæssige foranstaltninger på området fra de respektive regeringer«.

4.2.7 Bevægelsen blev udvidet til også at omfatte andre sociale grupper. På det tredje ministermøde i Belo Horizonte i maj 1997 deltog tilhængere af koalitionen mod fri handel (NGO'er, visse forskningscentre, miljøorganisationer, feminister og oprindelige befolkninger) således i mødet for repræsentanter for fagforeningsbevægelsen på det amerikanske kontinent, hvilket blev startskuddet til den amerikanske sociale alliance, der opererede under dette navn i forbindelse med det andet interamerikanske topmøde.

4.2.8 I denne anledning tilrettelagde alliancen det første topmøde for hele Amerikas befolkning, hvorfra dokumentet Alternativerne for Amerika stammer. Et andet befolkningstopmøde blev tilrettelagt i forbindelse med det tredje amerikanske topmøde i april 2001 i Quebec og samlede mere end 2000 repræsentanter for bevægelser og organisationer i hele Amerika, inklusive Cuba.

4.2.9 I erkendelse af erhvervslivets objektive indflydelse inden for rammerne af FTAA-forhandlingerne søger den amerikanske sociale alliance at fremme en anden form for projekt og foreslår, at sociale og miljømæssige foranstaltninger indføjes i den fremtidige aftale. Alliancen ønsker på denne måde at sikre beskæftigelse og jobkvalitet og undgå »økologisk dumping« ved at tage hensyn til miljømæssige omkostninger ved eksport. Men mange latinamerikanske og caribiske regeringer er imod denne type foranstaltninger, da de betragter dem som en undskyldning for protektionisme. Desuden har den amerikanske holdning siden 2001 ikke været for fremskridt på dette område. I modsætning til udviklingen i forbindelse med NAFTA mistede planen om at inkludere en beskæftigelses- og miljøklausul sin betydning i de officielle FTAA-forhandlinger, da USA gentagne gange har givet udtryk for modvilje mod at behandle disse emner.

4.2.10 Den amerikanske sociale alliance har ligeledes givet udtryk for sin holdning til den systematiske liberalisering af offentlige indkøbskontrakter, sundhedstjenesten, uddannelse og investeringer.

4.2.11 Alliancen har desuden forsøgt at gøre opmærksom på den manglende gennemsigtighed i processen. Alliancen er på nuværende tidspunkt i gang med at tilrettelægge en høring om FTAA-projektet, som skal strække sig over et år fra 2003-2004 og dække hele Amerika.

4.2.12 I denne oppositionsbevægelse mod gennemførelsen af FTAA-aftalen, som den ser ud på nuværende tidspunkt, har enkelte amerikanske parlamentarikere ligeledes forsøgt at give udtryk for deres holdning til projektet. Parlamentarikere fra mere end 164 provinsielle og nationale parlamenter samt medlemmer af regionale parlamenter i 34 stater, der deltager i FTAA-forhandlingerne, og Cuba er mødtes flere gange i forbindelse med et forum under betegnelsen konferencen for amerikanske parlamentarikere (COPA) for at give udtryk for deres modstand mod det interamerikanske projekt.

4.2.13 I den erklæring, COPA vedtog på sit andet årsmøde i juli 2000, blev stats- og regeringscheferne anmodet om at tage hensyn til udviklingsniveauet i de lande, der er involveret i FTAA-projektet, og til at sikre samtlige parlamentarikeres deltagelse til fremme af gennemsigtigheden.

4.2.14 Samtidig med ministermødet i Quito fandt et møde mellem amerikanske parlamentarikere sted. Resultatet af dette møde blev en resolution, hvori parlamentsmedlemmerne forkastede FTAA-projektet og opfordrede i stedet for regeringerne til at styrke de latinamerikanske og caribiske integrationsaftaler såsom MERCOSUR, Andespagten, CARICOM, CACM, etc.

4.3 Civilsamfundets betænkeligheder og forventninger

4.3.1 I det latinamerikanske og caribiske civilsamfund er der forskellige holdninger til FTAA-projektet. De sektorer, der er modstandere af FTAA, beklager sig over, at en vigtig del af civilsamfundet, herunder fagforeninger og repræsentanter for NGO'er, ikke reelt kan deltage i beslutningsprocessen, og at de eneste, der kan inddrages direkte i forhandlingerne og udøve en vis indflydelse på udkastet til aftale i løbet af forhandlingerne, er medlemmerne af det amerikanske erhvervsforum, som støtter FTAA.

4.3.2 Der hersker stor frygt for manglende gennemsigtighed i forhandlingerne, og for at forhandlingsresultaterne forelægges civilsamfundet som et »fait accompli«, uden at det får nogen form for indflydelse.

4.3.3 Fagforeningerne og andre sociale aktører, der er omfattet af den amerikanske sociale alliance, beklager sig over, at den amerikanske integrationsaftale fortsat udformes af de politiske myndigheder og de store private virksomheder, uden at der tages hensyn til civilsamfundets hovedprioriteter som miljø, arbejdstagernes rettigheder, manglende jobsikkerhed, arbejdsløshed, fattigdom, social udstødelse, større uligheder mellem Amerikas forskellige økonomier, landbrugsprotektionisme og amerikanske eksporttilskud, der berører de latinamerikanske og caribiske lande, udlandsgæld, demokrati (regeringerne opfordres til at tilrettelægge en høring om FTAA), overholdelse af menneskerettighederne, udnyttelse af mindreårige samt anerkendelse af oprindelige befolkninger.

4.3.4 Selv om størstedelen af de sociale bevægelser (NGO'er, fagforeninger, forskningsinstitutter …) hovedsageligt er for regionale integrationsprocesser, hersker der stor tvivl omkring integrationsaftaler som FTAA. Efter deres mening bør integrationsprocesser som MERCOSUR ses som referencemodel for den amerikanske integration, da de berører politiske, sociale, kulturelle og strategiske forhold. FTAA-aftalen, som den tager sig ud i sin nuværende form, vil kun øge ulighederne mellem USA og de latinamerikanske og caribiske lande væsentligt, især da den protektionistiske politik, som USA fører, påvirker Latinamerikas og Caribiens konkurrenceevne på internationalt plan.

4.3.5 De sociale aktører er positivt indstillet over for en integration, der ikke kun gælder handel, og er i modsætning til størstedelen af de latinamerikanske og caribiske regeringer modstandere af en aftale, der ikke yder sociale og miljømæssige garantier. De ønsker ydermere, at der seriøst tages hensyn til overholdelsen af menneskerettighederne. De har erklæret, at de vil være mere interesseret i at indgå en EU-LAC-aftale end en USA-LAC-aftale. De værdsætter ikke alene den betydning EU tillægger sociale og miljømæssige forhold samt menneskerettighederne såvel nationalt som internationalt, men også den konsekvente respekt for disse prioriteter. De beklager dog manglen på energi og vilje i EU's latinamerikanske strategi.

4.3.6 Den amerikanske sociale alliance opfordrer desuden regeringerne til at gøre forhandlingsprocessen gennemsigtig og til at tilrettelægge en åben debat om FTAA med civilsamfundet med det formål at analysere levedygtigheden og konsekvenserne af en sådan aftale for de amerikanske lande.

4.3.7 Størstedelen af de latinamerikanske og caribiske virksomheder ser FTAA-aftalen som en mulighed for at trænge ind på USA's store marked, som domineres af levnedsmiddelindustrien. De mener, at FTAA-projektet er en god mulighed for at bryde 80'ernes onde cirkel med hensyn til gæld, styrke de liberale reformer og komme ud af den internationale isolering. Ikke desto mindre er nogle virksomheder mindre entusiastiske. Det gælder for eksempel den petrokemiske industri i Latinamerika, der erklærede sig kritisk over for FTAA-projektet på sit seneste møde, der blev afholdt (den 11. november 2003) inden for rammerne af den kemiske og petrokemiske sammenslutning i Latinamerika.

4.3.8 Latinamerikanske og især brasilianske erhvervssektorer har i lang tid været tilbageholdende med at bringe FTAA-forhandlingerne videre. Dette gælder især visse virksomheder, der frygter den konkurrence fra amerikanske og canadiske virksomheder, som indgåelsen af FTAA-aftalen kan afføde. En lang række amerikanske og canadiske virksomheder i industri- og servicesektoren ser derimod FTAA-projektet som en mulighed for at trænge ind på de latinamerikanske markeder, herunder især det brasilianske marked.

4.3.9 Den private sektor i Brasilien synes dog at have ændret holdning. Selv om det nationale erhvervsliv og det brasilianske diplomati (der har sæde i Itamaraty-paladset) længe delte den samme negative holdning til FTAA-projektet, er erhvervslivet så småt begyndt at se mere positivt på en mere åben handel og føler sig nu rustet til at modstå konkurrencen udefra. Den nationale private sektor er begyndt at lægge pres på Lula-regeringen, for at denne skal lempe sin holdning i forbindelse med FTAA-forhandlingerne, så aftalen kan blive indgået inden for den fastsatte frist.

4.4 De politiske beslutningstageres holdninger og betænkeligheder

4.4.1 Der er en reel kløft mellem civilsamfundets og regeringernes ide om, hvordan den amerikanske integration skal realiseres. De latinamerikanske og caribiske regeringer, der er særligt interesserede i den økonomiske liberalisering og navnlig i at vinde indpas på USA's store marked, ligger i forhandlinger om en kontinental handelsaftale med det formål at få USA til at stoppe deres protektionistiske landbrugspolitik.

4.4.2 Ligesom MERCOSUR-medlemmerne mener de, at FTAA-aftalen kan være med til at sætte skub i EU-forhandlingerne med LAC-landene og de multilaterale WTO-forhandlinger. Efter deres mening udgør FTAA-aftalen og forhandlingerne med EU samt WTO tre forbundne og gensidigt afhængige processer. Set i lyset af de rige landes manglende beredvillighed til at gøre indrømmelser på landbrugsområdet under ministerkonferencen i Cancún samt disse forhandlingers sammenbrud kan det faste standpunkt, som udviklingslandene har indtaget via »G21-gruppen« (G21, også kaldet G20 plus), i en vis udstrækning tolkes som et tilbageslag for multilateralismen. Det faktum, at de multilaterale forhandlinger er gået i stå, synes at have banet vej for regionale, bilaterale og biregionale strategier. Som allerede tidligere understreget lægger USA ikke skjul på sit ønske om at fremme sådanne aftaler. Nye handelsmagter som Kina og Brasilien har også givet udtryk for deres vilje til at gå i denne retning.

4.4.3 Den sydamerikanske blok mener, at USA's tilbud på landbrugsområdet er langt klarere end EU's tilbud. Den mener ikke, at det er nok med en aftale om landbrugsprodukter, det er også nødvendigt at føre forhandlinger om eksportstøtte. Hvad angår disse spørgsmål, virker det som om, at FTAA-aftalen bringer større håb for fremtiden end forhandlingerne med EU. Ikke desto mindre virker det som om, at forhandlingerne med EU skrider lettere fremad end FTAA-forhandlingerne. Hvor de førstnævnte forhandlinger indebærer biregionale forhandlinger, omfatter FTAA-forhandlingerne et stort antal aktører og til tider meget forskellige forslag. I forhandlingerne om associeringsaftalen mellem EU og MERCOSUR, har EU, hvis fælles holdning repræsenteres af Europa-Kommissionen, ikke uden succes opfordret medlemsstaterne af MERCOSUR til at udarbejde en fælles holdning. I biregionale forhandlinger vil de forslag, der fremsættes af parterne, på denne måde blive reduceret til to, hvilket forenkler forhandlingerne.

5. Forbindelserne mellem Europa og Latinamerika/Caribien

5.1 Kort historisk baggrund

5.1.1 Som følge af en række historiske forhold har visse europæiske lande, især Spanien, Frankrig, Storbritannien, Portugal og Nederlandene, stadig mere eller mindre tætte bilaterale forbindelser til nogle LAC-lande. På trods af den kulturelle mangfoldighed og forskellene mellem LAC-landene er deres kulturelle identitet stærkt præget af værdier, der har skabt Europas karakter og historie. Den store udbredelse af oplyste filosofiske idealer som demokrati, retsstat, ideen om frihed og menneskerettigheder i denne del af verden fremmer forbindelserne mellem EU og LAC-landene.

5.1.2 Til trods herfor er institutionaliseringen af det euro-latinamerikanske forhold noget nyt. Siden starten af det 20. århundrede har Latinamerika udviklet et ulige, næsten eksklusivt diplomatisk forhold til USA. På den anden side har Europa altid haft et institutionaliseret forhold til de caribiske lande (undtagen Cuba) inden for rammerne af AVS-aftalen.

5.1.3 Selv om Europas comeback på den latinamerikanske scene ligger 30 år tilbage, var det først i 1990'erne, takket være den drivkraft Spaniens og Portugals tiltrædelse affødte, at EF/EU (7) udarbejdede en strategi til fremme af forbindelserne med hele det latinamerikanske og caribiske område. Som følge af Europas ønske om at oprette præferentielle forbindelser med de latinamerikanske lande underskrev EØF i 1960'erne en række sektoraftaler af »første generation«, som i 70'erne blev fulgt op af aftaler af »anden generation«, der kom til at omfatte flere sektorer.

5.1.4 De væbnede konflikter i Mellemamerika i 1980'erne og fastlæggelsen af det europæiske politiske samarbejde førte til, at EØF kom til at spille en vigtig politisk rolle som mægler. I San José (Costa Rica) i september 1984 mødtes Spaniens og Portugals udenrigsministre med repræsentanter for de mellemamerikanske lande for at genskabe fred og drøfte foranstaltninger til demokratiseringen af kontinentet. Dette møde var udtryk for en fornyelse af forbindelserne mellem Latinamerika og EØF (hvilket førte til »San José-processen«).

5.1.5 Da Spanien og Portugal blev medlemmer af Det Europæiske Fællesskab udbredte den politiske dialog sig til resten af regionen med Rio-gruppen som samtalepartner. Rio-gruppen blev skabt i 1986 af Argentina, Bolivia, Brasilien, Chile, Colombia, Costa Rica, Ecuador, Mexico, Paraguay, Peru, Uruguay og Venezuela med det formål at løse de politiske problemer, udvikle de eksterne forbindelser og behandle samt spørgsmålet om regional integration. Andre latinamerikanske lande blev efterfølgende optaget i gruppen, som i forbindelse med den politiske dialog blev det vigtigste talerør for EF/EU i Latinamerika. Denne biregionale dialog blev indledt i 1987 og institutionaliseret i 1990.

5.1.6 Afslutningen af bipolariseringen, Europas ønske om at gøre Fællesskabet til en international aktør samt den politiske stabilitet, demokratiseringsprocessen og vedtagelsen af en åben økonomisk politik i Latinamerika var med til fortsat at styrke forholdet mellem de to kontinenter. De historiske og kulturelle kendsgerninger, fælles principper samt filosofiske og juridiske værdier var også med til at fremme de to kontinenters indbyrdes tilnærmelse.

5.2 Forbindelsernes særpræg

5.2.1 Mens USA etablerede NAFTA-projektet og forelagde FTAA-projektet i 1994, forsøgte Europa at sikre en anden type partnerskab med de latinamerikanske lande. EU var opmærksom på den latinamerikanske mangfoldighed og forsøgte at udvikle en strategi baseret på forskellige tilgange ved at tage hensyn til nationale og regionale forskelle. Kontinentets uensartethed blev taget i betragtning, hvilket ikke var tilfældet med FTAA-projektet. EU tilbød et partnerskab baseret på en regional dialog mellem forskellige regionale undergrupper, der skulle føres ved hjælp af instrumenter, der var tilpasset den politiske og samfundsøkonomiske situation i hver gruppe.

5.2.2 Den nye europæiske strategi, der blev udarbejdet af Manuel Marín, kommissær under formand Jacques Santer, og godkendt af Rådet i oktober 1994, havde til formål at etablere et samarbejde med Latinamerika på grundlag af tredjegenerations- og nye fjerdegenerationsaftaler. Tredjegenerationsaftalerne lagde vægt på regional integration og samarbejde og indeholdt en klausul om fremtidig udvikling, som gør det muligt for de kontraherende parter at supplere og højne samarbejdsniveauet, og en demokratiklausul, der sikrede overholdelsen af de grundlæggende principper, der afspejlede de fælles værdier. Fjerdegenerationsaftalerne indeholder disse foranstaltninger og omfatter desuden indgåelsen af handelsaftaler.

5.2.3 Den stramme økonomiske politik og de gennemførte privatiseringer i starten af 90'erne i de latinamerikanske lande tiltrak europæiske private investeringer, hvilket var med til at fremme tilnærmelsen mellem de to regioner. Hovedparten af de udenlandske investeringer i Latinamerika mellem 1996 og 1999 hidhørte fra EU, hvis investeringer i nye markeder hovedsageligt gik til Latinamerika. EU's investeringer steg fra 13 289 mio. til 42 226 mio. USD. Desuden fordobledes den biregionale handel mellem 1990 og 2000. EU's vareeksport til Latinamerika steg fra 17 mia. til lidt over 54 mia. EUR, og den latinamerikanske vareeksport til EU steg fra 27 mia. til 49 mia. EUR. EU blev dermed Latinamerikas næstestørste investor og handelspartner samt den største handelspartner for MERCOSUR og Chile.

5.2.4 Som følge af denne dobbelt gunstige situation — en fast politisk vilje på begge sider og en klar indbyrdes økonomisk tilnærmelse — opstod ideen om at fremme forbindelserne ved at afholde et topmøde for de 48 stats- og regeringschefer i EU, Latinamerika og Caribien, inklusive Cuba, i Riode Janeiro i juni 1999.

5.2.5 Dette topmøde var en historisk begivenhed. Det gjorde det muligt for EU at demonstrere sit voksende potentiale som aktør på verdensplan og de industrialiserede landes øgede interesse i LAC-landene. Topmødet var desuden ment som et svar på den unipolare dominans, der herskede i perioden efter den kolde krig, og havde til formål at fremme regionalismen som en ny styrke i de internationale forbindelser. Mange opfattede dette som det første skridt i retningen af at opbygge en verden med flere poler, som ikke længere ville være domineret af USA.

5.2.6 Topmødet førte til udarbejdelsen af to dokumenter: en erklæring og en handlingsplan, som skulle være grundlaget for et »nyt strategisk samarbejde« mellem de to sider af Atlanterhavet. Erklæringen, som indeholdt 69 punkter, opfordrede til at de politiske, økonomiske, videnskabelige, kulturelle, uddannelsesmæssige, sociale og menneskelige forbindelser blev styrket med det formål at oprette en strategisk sammenslutning. Handlingsplanen indeholdt 55 prioriteter.

5.2.7 På grund af de store områder og prioriteter lykkedes det ikke at fastsætte en specifik aktionslinje i dokumenterne. Det biregionale opfølgningsudvalg, der var sammensat af højtstående embedsmænd, begrænsede på sit først møde i Tuusula (Finland, november 1999) derfor antallet af sine prioriteter til 11 (8). Der er gjort visse fremskridt i forbindelse med prioriteterne 5, 7 og 8. Hvad angår prioritet 5, er der blevet indført en »biregional koordineringsordning« til bekæmpelse af narkotika. De fremskridt, der er gjort i forbindelse med prioritet 7, skyldes undertegnelsen af associeringsaftalen med henholdsvis Mexico og Chile. Endelig er der under prioritet 8 blevet tilrettelagt en særlig biregional dialog for så vidt angår forskning og teknologi, hvilket førte til en ministerkonference i Brasilia (marts 2000). Under denne konference vedtog man »Brasilia-erklæringen« og en EU/LAC-handlingsplan om forskning og teknologi, som blev fremlagt på topmødet i Madrid, og hvis prioriteter var sundhed og livskvalitet, bæredygtig udvikling og byplanlægning samt kulturarv og informationssamfundet.

5.2.8 På trods af udarbejdelsen af »Tuusula-listen« til afgrænsning af prioriteter og opnåelsen af visse mål blev manglen på en klar linje dog bekræftet på det andet topmøde mellem EU, Latinamerika og Caribien, som blev afholdt i maj 2002 i Madrid.

5.2.9 Kommissionen har budgetteret med gennemsnitlig 323 mio. EUR i perioden 2000-2006 (9) for hele Latinamerika, hvilket klart er utilstrækkeligt i betragtning af projektets betydning og alt det, der står på spil. Latinamerika er altså fortsat en af de regioner, der modtager mindst EU-støtte.

5.2.10 Hvad angår selve forhandlingerne, kom der kun få konkrete resultater ud af topmødet i Madrid, der blev afholdt i lyset af hændelserne den 11. september. På europæisk initiativ dominerede spørgsmålene om sikkerhed og terrorisme, hvorimod Latinamerika og Caribien var langt mere interesserede i økonomiske og kommercielle aspekter. Denne forskel i rækkefølgen af prioriteter kom allerede til udtryk på Rio-topmødet, hvor EU ønskede at diskutere emnerne styreformer og fattigdom i modsætning til den latinamerikanske og caribiske større interesse i de økonomiske forbindelser og deres indvirkning på beskæftigelsen. Det tredje topmøde, som afholdes i maj 2004 i Mexico, skal fastlægge en dagsorden, der baseres på en reel fællesnævner.

5.3 Forbindelserne i dag

5.3.1 Hovedresultatet af Rio-topmødet er uden tvivl indledningen af handelsforhandlingerne mellem EU og MERCOSUR. Den indgåede aftale mellem Mexico og EU trådte i kraft i 2000, mens Chile indgik en aftale med EU på Madrid-topmødet (2002). Disse aftaler omfattede de tre hovedelementer i Europas strategi for Latinamerika: politisk dialog, samarbejde samt økonomisk og kommerciel integration. Ud over den indgåede aftale med Chile er det svært at sige, hvilke fremskridt der blev gjort i Madrid i forbindelse med denne nye strategiske alliance.

5.3.2 Paradoksalt nok har Latinamerikas regionale processer endnu ikke, som foreslået af EU, formået at indgå associeringsaftaler med Europa. På Madrid-topmødet opfordrede EU Andespagten og Det Centralamerikanske Fællesmarked (CACM) til at indlede forhandlingerne via den politiske dialog og det samarbejde, der blev afsluttet i oktober 2003. Derimod afhænger opstarten på handelsforhandlingerne af afslutningen på Doha-runden i slutningen af 2004 og af Andespagtens og CACM's interne udvikling.

5.3.3 MERCOSUR, som har de stærkeste politiske og økonomiske forbindelser til Europa, har endnu ikke tilkendegivet sit samlede forhandlingstilbud vedrørende nedsættelse af toldsatser, navnlig for landbrugsvarer. Hvis forhandlingerne kuldsejler på grund af f.eks. landbrugsspørgsmål, er det op til EU at sørge for, at en associeringsaftale ikke kommer i konflikt med EU's politiske målsætninger for sundhedsbeskyttelse, intellektuel ejendomsret og bæredygtig udvikling.

5.3.4 Set i lystet af Europas forhandlingsstrategi med regionale blokke er det overraskende, at EU har prioriteret lande som Mexico og Chile, der ligger fjernt fra integrationsmodellen og tæt på Washingtons amerikanske integrationsprojekt. I modsætning til den fælles erklæring og handlingsplanen, der blev godkendt på Rio-topmødet, og som ledte forbindelserne mellem EU og LAC-landene i retning af et nyt strategisk samarbejde, kendetegner EU's handlinger til dato sig ved at være reaktioner på FTAA-projektet.

5.3.5 Størstedelen af de regionale sammenslutninger i Latinamerika ønsker udover sine forbindelser med USA at udvikle handelsforbindelserne med andre aktører på den internationale scene, navnlig EU. Ved at diversificere deres eksterne forbindelser og fremme især de politiske og økonomiske forbindelser med EU håber de latinamerikanske og caribiske aktører samt MERCOSUR at fremstå som værende langt mindre perifere på internationalt plan. I denne sammenhæng kunne en mere aktiv holdning fra EU's side yde et vigtigt bidrag til forlængelsen og sikringen af disse regionale gruppers eksistens samt ændringen af spillereglerne for de forskellige alliancer og de latinamerikanske og caribiske landes indflydelse i forbindelse med FTAA-forhandlingerne. Sådan et strategisk partnerskab kunne også sætte parterne i stand til at gøre deres holdninger gældende i multilaterale fora, når deres meninger og interesser stemmer overens.

5.3.6 EØSU mener, at de præferentielle aftaler, EU ønsker at indgå med MERCOSUR, Andespagten og CACM, bør være forenelig med artikel 24 i GATT/WTO (10).

5.3.7 Disse fremtidige aftaler bør desuden tage hensyn til de store såvel som de små europæiske og latinamerikanske/caribiske landbrugsvirksomheders interesser og respektere den sociale harmoni i landområderne.

5.4 Det organiserede civilsamfunds rolle i forbindelserne mellem EU og LAC-landene

5.4.1 I erkendelse af EU's strategiske engagement i at styrke forbindelserne med Latinamerika og Caribien, følger EØSU udviklingen i disse forbindelser meget nøje. Det har utallige gange understreget nødvendigheden af større inddragelse af det organiserede civilsamfund i alle processens faser.

5.4.2 I mange af sine udtalelser om Latinamerika (11) har EØSU understreget, at det i forbindelse med politiske og kommercielle spørgsmål er nødvendigt at styrke det sociale aspekt i forbindelserne mellem EU og latinamerikanske og caribiske regioner både med hensyn til overholdelsen af menneskerettighederne og arbejdstagernes rettigheder samt fremme af den sociale samhørighed.

5.4.3 For at øge civilsamfundets deltagelse spiller EØSU en aktiv rolle i tilrettelæggelsen af møder mellem repræsentanter for det organiserede civilsamfund i EU samt Latinamerika og Caribien, hvoraf et blev afholdt i Rio de Janeiro (1999) og et andet i Madrid (2002) parallelt med topmøderne for stats- og regeringscheferne i EU, Latinamerika og Caribien.

5.4.4 Med samme mål for øje er EØSU ved at organisere et tredje møde for det organiserede civilsamfund, som vil finde sted i Mexico i 2004 i forbindelse med stats- og regeringschefernes næste topmøde.

5.4.5 Et godt eksempel på denne strategi er møderne mellem EØSU og MERCOSUR's rådgivende økonomiske og sociale forum (FCES). Formålet med disse møder er at fremme det organiserede civilsamfunds inddragelse i samtlige områder af de biregionale forhandlinger inden for rammerne af en fremtidig associeringsaftale mellem EU og MERCOSUR.

5.4.6 På det sidste møde mellem EØSU og FCES, der blev afholdt den 5.-6. maj 2003, opfordrede de to institutioner de forhandlende parter til at styrke de sociale aspekter i forhandlingsaftalen ved udtrykkeligt at henvise til MERCOSUR's erklæring om arbejdstagernes rettigheder (»Declaracion socio-laboral«), EU's Charter om grundlæggende rettigheder og ILO's erklæring om grundlæggende principper og rettigheder fra 1998.

5.4.7 De to organisationer krævede også konkrete former for aktiv inddragelse i forhandlingerne om associeringsaftalen, da de mener, at den fulde inddragelse af de to regioners repræsentative civilsamfundsorganisationer i samtlige områder af forhandlingerne er afgørende for processens succes.

5.4.8 Hvad angår andre institutionelle møder søger stadig flere erhvervsorganisationer at fremme den transatlantiske dialog, såsom EU-MERCOSUR Business Forumet og det nyligt afholdte EU-MERCOSUR Arbejdsforum, samt at påvirke de politiske beslutninger, der har indflydelse på deres respektive interesser.

6. Det strategiske partnerskab mellem EU og Latinamerika/Caribien efter Cancún-mødet

6.1 Eftervirkningerne af forhandlingssammenbruddet i Cancún

6.1.1 Mange latinamerikanske lande står i øjeblikket over for økonomiske vanskeligheder og søger desperat økonomiske løsningsmuligheder. Nogle af disse lande, som er medlem af Andespagten eller CACM, er villige til at opgive deres regionale engagement til fordel for forslag fra Bush-regeringen om at underskrive bilaterale handelsaftaler. Dette gælder for eksempel lande som Colombia, Costa Rica, Guatemala, Peru, El Salvador, …, som alle seriøst overvejer at benytte sig af denne mulighed her efter Cancún-topmødet. Disse lande forsøger nu sammen med Chile og Mexico at bryde med G21 ligesom Salvador, der forlod gruppen lige inden afslutningen på topmødet i Cancún.

6.1.2 På trods af de første kurre på tråden i G21-sammenhæng skal det understreges, at de store handelsmagter som USA, Japan og EU siden sammenbruddet af ministerkonferencen i Seattle i december 1999 fremover må basere sig på andre lande i de multilaterale forhandlinger, såsom Sydafrika, Brasilien, Kina og Indien (betegnes i dag som nye handelsmagter), der selv er i stand til at danne koalitioner og spænde ben for fremskridt i forhandlingerne i lighed med G21. Denne gruppe af 21 lande har tilfældigt og af forskellige årsager fået opbakning fra 90 fattige, hovedsagligt afrikanske lande. Disse er dog ikke en fast del af G21.

6.1.3 En af hovedårsagerne til at oprette en koalition af denne type er, at mange udviklingslande har svært ved at få adgang til de rige landes landbrugsmarkeder. Udviklingslandene kræver, at USA, Europa og Japan skal afskaffe deres enorme landbrugsstøtte, som de mener har en destabiliserende indvirkning på deres økonomi. Selv om EU har udvist vilje til at gå på kompromis med et forslag om at isolere de støtteordninger, der har vist sig at være til skade for landmændene i udviklingslandene, har den nægtet at forpligte sig til en dato for afskaffelsen af disse støtteordninger i henhold til den aftale, europæerne og amerikanerne underskrev i midten af august 2003 med henblik på Cancún-topmødet.

6.1.4 Til uenigheden omkring landbrugsspørgsmålet kan man føje de såkaldte Singapore-emner, hvis navn skyldes, at de først blev behandlet på ministerkonferencen i Singapore i 1996. Disse emner (investering, konkurrencen, indsigt i offentlige indkøb og lettelse af samhandel) er af stor interesse for de rige lande, men volder problemer for udviklingslandene.

6.1.5 I Cancún gentog en række udviklingslande deres modstand mod indledningen af forhandlinger om Singapore-emnerne og om liberaliseringen af tjenester. I forbindelse med de rige landes vedholdende ønske om at diskutere disse emner fastholdt de fattigste lande, der hidtil altid har været marginaliseret under forhandlingerne på grund af deres mindre betydning inden for verdenshandlen (mindre en 1 %), deres modstand.

6.1.6 Den dårlige håndtering af bomuldsspørgsmålet gav denne alliance, der var blevet dannet i Genève nogle måneder inden Cancún-topmødet, fornyet styrke. Den endelige tekst indeholdt intet konkret om det vigtige emne for landene Mali, Burkina Faso, Benin, Tchad, der er nogle af verdens fattigste lande, mens forhandlingerne, der blev åbnet i Doha, blev gjort til en »udviklingsrunde« på initiativ af EU. USA nægtede at skære i de samlede tilskud på 4 milliarder dollars, der bliver givet til dets producenter hvert år. Af samme grund nægtede udviklingslandene at indordne sig.

6.1.7 Med disse urokkelige standpunkter var sammenbruddet af de multilaterale forhandlinger i Cancún uundgåeligt.

6.1.8 Det negative udfald af ministermødet i Cancún fremhæver ikke kun de sydlige landes voksende evne til at organisere sig for at forsvare deres interesser, men også manglen på dømmekraft, navnlig fra EU's side, med hensyn til G21-alliancen. Dette udfald udgør yderligere en trussel for den globale samfundsstyring. Siden slutningen af anden verdenskrig bygger de internationale forbindelser på en mangfoldighed af regler og internationale overenskomster. Denne samling af regler, ofte betragtet som et spindelvæv som så vidt muligt er med til at bringe verdens lande tættere på hinanden, blev spundet omkring FN. EU har fra starten gjort multilateralisme til omdrejningspunktet i sine eksterne forbindelser. Denne multilaterale ramme udgør inden for mulighedernes grænse en platform for den kollektive styring af planeten.

6.1.9 Der sættes i dag spørgsmålstegn ved den globale juridiske arkitektur, og unilateralismen har navnlig i USA vundet større indpas i den seneste tid, hvilket er en alvorlig trussel mod den internationale juridiske orden, der omhyggeligt er blevet opbygget over de sidste halvtreds år.

6.1.10 Det negative udfald af ministermødet i Cancún bidrager til denne krise i den globale samfundsstyring. USA prøver at gå uden om WTO ved at prioritere bilaterale alliancer med sine naboer. Bilaterale aftaler er et af USA's midler til at fremme FTAA-projektet. Bush-regeringen har desuden erklæret, at selvom krigen i Irak har fjernet USA's fokus fra Latinamerika og Caribien, vil der på ny blive gjort en seriøs indsats for at fremme det interamerikanske projekt. Erklæringen blev gentaget kort efter ministerkonferencen i Cancún. Som nævnt i punkt 6.1 er visse latinamerikanske lande parat til at indgå bilaterale aftaler med USA og derved lade deres egne regionale forpligtelser i stikken og underminere indsatsen for den latinamerikanske integration, som EU støtter.

6.2 De regionale strategier på det amerikanske kontinent

6.2.1 USA opfatter FTAA-projektet som et middel til at styrke sit globale lederskab over for store verdenshandelsmagter som Japan og EU. Det kræver kun et blik på de mange aspekter af FTAA-projektet for at konstatere dets spændvidde. Dette projekt kræver et langt større engagement fra landene end blot at underskrive en frihandelsaftale, som har til formål at fremme handlen med varer og tjenesteydelser ved hjælp af afskaffelsen af toldskranker. Dette projekt omfatter også emner som investerings- og investorbeskyttelse, de finansielle markeder, intellektuelle ejendomsrettigheder, offentlige indkøb, konkurrencepolitik, etc.

6.2.2 Den aftale, der faktisk er ved at blive udarbejdet, er en institutionel ramme, der er baseret på retsregler, og som tilskynder til en dybtgående markedsbaseret økonomisk integration. Dette betyder, at integrationsprojektet for de amerikanske lande vil medføre en gradvis åbning af markederne såvel som indførelsen af en række nye forskrifter, standarder og regler, som skal styre verdenshandlen. USA's politiske og økonomiske betydning taget i betragtning vil disse regler højst sandsynligt være baseret på amerikansk lov og praksis.

6.2.3 Hvis sådan et scenario skulle gå hen at blive realitet, vil det være med til at mindske Europas indflydelse og besværliggøre europæiske virksomheders aktiviteter på det latinamerikanske og caribiske marked.

6.2.4 NAFTA's ikrafttræden har allerede haft en negativ indvirkning på EU, da det har medført en ændring i handelsmønstrene, som har gjort, at europæiske virksomheder har mistet halvdelen af det mexicanske marked. I 1990 stod Europa stadig for 14,3 % af Mexicos import, men denne andel var faldet til 8,5 % i 1997. På samme tidspunkt gik kun 3,6 % af den mexicanske eksport til EU i modsætning til 12,6 % i begyndelsen af årtiet. USA, som aftager 90 % af Mexicos eksport, er derimod blevet Mexicos vigtigste handelspartner. Trods associeringsaftalen, som på meget kort tid blev indgået mellem EU og Mexico, er alle de tabte markedsandele ikke blevet generhvervet. Efter at have vænnet sig til at handle med USA har Mexico svært ved at vende sin interesse mod Europa. Der ligger et stort potentiale i aftalen mellem Mexico og EU, som de to parter endnu ikke har udnyttet til fulde.

6.2.5 Erfaringen med NAFTA har vist, hvordan handelsmønstre kan ændres af sådanne foranstaltninger. Det er præcis den slags ændringer i handel og investeringer, der kan forekomme i forbindelse med FTAA-projektet.

6.2.6 Selvom gennemførelsen af FTAA-projektet er forsinket, er der allerede en tendens til at en regionalisering/kontinentalisering af handelen i Nord- og Sydamerika som følge af de forskellige frihandelsaftaler, der er indgået over hele kontinentet. I dag går 60 % af eksporten og 50 % af importen i de 34 lande til eller fra andre lande i Nord- og Sydamerika, hvilket skal sammenlignes med 48 % og 41 % for 10 år siden. Modsat MERCOSUR, hvis vigtigste handelspartner er EU, er de resterende latinamerikanske og caribiske lande stærkt afhængige af den nordlige del af kontinentet. 50 % af eksporten fra Andespagten, 45 % fra CACM og 41 % fra CARICOM går til NAFTA. FTAA-projektet er kun med til at styrke denne tendens.

6.3 Det strategiske partnerskab mellem EU og LAC-landene

6.3.1 EU bør være opmærksom på USA's internationale strategi i forbindelse med udformningen af sin egen. Dette betyder ikke, at EU skal påtage sig rollen som international aktør mod USA, men at den på europæisk vis bør følge den europæiske tradition for at udbrede sin regionale styringsmodel til resten af verden uden at krænke gældende internationale regler med det mål at skabe en multi-regional og derigennem mere afbalanceret verden. Indgåelsen af præferenceaftaler med forskellige regionale sammenslutninger i Latinamerika vil gøre det muligt for disse sammenslutninger at styrke deres respektive interne strukturer såvel som deres internationale integration som individuelle aktører.

6.3.2 EU kan ikke tillade sig at forsømme denne verdensdel, da den har brug for handelspartnere i forbindelse med fastlæggelsen af sin rolle i verdenspolitikken. Latinamerika og Caribien er »naturlige« allierede af kulturelle, politiske og økonomiske årsager samtidig med, at de ønsker tættere forbindelser med Europa. Som foreslået i Europa-Parlamentets rapport fra oktober 2001, må EU ikke længere gøre indgåelsen af en frihandelsaftale med MERCOSUR afhængig af afslutningen på WTO-forhandlingerne (12), især ikke da den fastlagte dato for afslutningen på Doha-runden virker usikker, eftersom parterne har svært ved at nå til enighed om at fortsætte de multilaterale handelsforhandlinger, hvilket sammenbruddet i Cancún er bevis på.

6.3.3 Det er vigtigt, at EU opnår en forståelse af det amerikanske projekt. Hvis EU vil bevare sin betydningsfulde rolle på kontinentet og deltage i udformningen af nye internationale handelsregler, skal den finde den politiske vilje og de finansielle midler, der stemmer overens med sine internationale ambitioner, og tale med én stemme i de internationale økonomiske institutioner (Den Internationale Valutafond, Verdensbanken, …) for at gøre sin indflydelse gældende.

6.3.4 Mere end nogensinde er der et klart behov for Europa i et kriseramt Latinamerika og Caribien. EU betragtes stadig som en politisk og social referencemodel. Europa bør ikke glemme, at den store udfordring, som Latinamerika og Caribien står overfor på nuværende tidspunkt, består i at finde en alternativ økonomisk og social model til »Washington konsensussen« og integrationsprojektet med USA.

6.3.5 Multilaterale forhandlinger, udvidelsen mod øst, udviklingen i den internationale situation siden den 11. september 2001 og den krisen, Latinamerika står overfor, er uden tvivl elementer, der har været med til at bremse udviklingen i forbindelserne mellem disse to sider af Atlanten. EU har dog ikke kun en økonomisk interesse i området, det er også en aktør på verdensplan. Det er derfor nødvendigt med en sammenhængende overordnet politik for denne region.

6.3.6 Der er et stærkt ønske om forandring i Latinamerika, hvilket fremgår af talrige demonstrationer og protester i Andeslandene og Sydamerika inden for de seneste år samt valget af Luis Inácio Lula da Silva i Brasilien og Néstor Kirchner i Argentina, der begge har erklæret sig villige til at styrke regionen, selv inden afslutningen af FTAA-forhandlingerne, samt fremme forbindelserne med EU, hvilket fremgår af deres besøg i forskellige europæiske hovedstæder i juli 2003.

6.3.7 Dette ønske om at styrke forbindelserne med Europa er endnu ikke blevet opfyldt, hvilket har rejst beklagelser i Europa. Nogle medlemmer af Europa-Parlamentet har endda understreget, at selvom Europa råder over de nødvendige instrumenter til at tilbyde Latinamerika og Caribien et alternativ til FTAA-projektet, mangler den politiske vilje. Dette blev gentaget på den 16. EU/latinamerikanske interparlamentariske konference i maj 2003.

6.3.8 Det er nødvendigt at lægge større vægt på de sociale såvel som miljømæssige aspekter af forbindelserne. EØSU støtter kommissær Pattens initiativ om, at »social samhørighed« (13) skal være et af de centrale temaer på det næste topmøde mellem EU, Latinamerika og Caribien, som afholdes i Mexico i 2004.

6.3.9 I betragtning af den stigning i arbejdsløshed, den voksende forarmelse og de sociale uligheder, de latinamerikanske og caribiske virksomheder har været vidne til gennem de sidste 10 år, bør der indføres en social, såvel som en miljømæssig, klausul i det strategiske partnerskab, så de indgåede handelsaftaler med Europa kan medvirke til at reducere den fattigdom og de ekstreme uligheder, der hersker i området, samt mindske eventuelle kollaterale sociale skadevirkninger i forbindelse med handelsliberaliseringen. Formålet med denne sociale klausul er at få de latinamerikanske og caribiske regeringer til at benytte EU-midler til indkomstfordeling. Dette vil gøre det muligt at bekæmpe de store sociale uligheder, der karakteriserer denne del af verden.

6.3.10 Som understreget tidligere har EU og LAC-landene hidtil desuden haft svært ved at definere en sand fælles strategi. Der er en risiko for, at den manglende enighed om en fælles strategi også vil blive et problem på topmødet mellem EU og LAC-landene i Mexico. Hvor kommissær Patten ønsker at fokusere på social samhørighed på dette tredje topmøde som en hjælp til at udrydde sociale uligheder og fattigdom i de latinamerikanske lande, mener landene selv, at de gennem en bedre adgang til international handel kan opnå fornyet vækst og derved bekæmpe fattigdommen. Så længe Europa og Latinamerika ikke formår at blive enige om en fælles strategi eller i det mindste formår at mindske uenigheden omkring prioriteter, vil de få svært ved at gøre fremskridt i forbindelse med det ambitiøse strategiske partnerskabsinitiativ, der blev foreslået i Rio. Selv om EØSU kraftigt støtter initiativet om social samhørighed, bør EU også tage hensyn til sine partneres prioriteter, således at Mexico-topmødet bliver en succes. Med det mislykkede ministermøde i Cancún for øje bør EU ikke kun fokusere på sociale spørgsmål for at gøre sig bemærket på internationalt plan, men også efterkomme LAC-landenes krav, som går ud på at indgå en præferenceaftale med EU. EU bør benytte sig at muligheden for at puste nyt liv i det strategiske partnerskab mellem EU og LAC-landene på Mexico-topmødet her nogle måneder inden afslutningen på FTAA-forhandlingerne.

7. EØSU's forslag

7.1 Cotonou-aftalen, der blev underskrevet i juni 2000 mellem lande i Afrika, Caribien og Stillehavet, kræver en dialog mellem institutioner og NGO'er, således at staten og civilsamfundet spiller en komplementær rolle i forbindelse med indsatsen på udviklingsområdet. Hvidbogen om styreformer i EU, der blev forelagt i 2001, fremhæver også civilsamfundets betydning for fastlæggelsen af politikker med en international dimension.

7.2 Det er derfor på denne baggrund, at civilsamfundet i LAC-landene skal udvikle deres forbindelser med EU både i samarbejdsprogrammerne og forhandlingerne om aftaler, som er under udarbejdelse.

7.3 Indtil videre har der ikke været nogen konkret, grundlæggende strategi for civilsamfundets deltagelse i forhandlingerne mellem EU og LAC-landene. Deltagelsen har nærmest været symbolsk. Ud over møder mellem EØSU og det latinamerikanske og caribiske organiserede civilsamfund, navnlig i anledning af topmødet mellem stats- og regeringscheferne, er der ikke gjort meget i denne henseende.

7.4 Det faktum at borgernes deltagelse er en vigtig del af konsolideringen af demokratiet og et væsentligt grundlag for den bæredygtige udvikling, og at det derfor er vigtigt at kunne regne med, at civilsamfundet vil gøre det strategiske partnerskab EU/LAC legitimt og undgå de fejltagelser, der er blevet gjort i forbindelse med FTAA-projektet, og som er blevet kritiseret af store dele af de nord- og sydamerikanske samfund, får EØSU til at fremsætte følgende forslag:

7.4.1 Fastlæggelse af en klar strategi

7.4.1.1 I en verden, der bliver stadig mere kompleks, og som er præget af flere risici, bør EU have en global strategi, der baseres på værdier som fred, bæredygtig udvikling og menneskerettigheder, samtidig med at den søger at skabe en mere retfærdig og afbalanceret verden.

7.4.1.2 Disse værdier og dette mål bør indarbejdes i forbindelserne med Latinamerika og Caribien, således at befolkningen i dette område forstår, at aftalerne med EU kan være et grundlæggende element for deres egen udvikling og rolle på den internationale scene.

7.4.1.3 For at virkeliggøre denne strategi skal EU konsekvent øge mængden af sine finansielle ressourcer.

7.4.1.4 I forbindelse med de igangværende forhandlinger med MERCOSUR, Andespagten, CACM og Det Caribiske Fællesskab bør EU således ikke blot tage hensyn til handels- og toldspørgsmål, men også denne mere globale strategi.

7.4.1.5 EU bør desuden styrke den politiske dialog mellem EU og LAC-landene, ikke kun fordi den repræsenterer en af de tre søjler i den associeringsaftale, som EU har indgået eller er ved at indgå med blandt andet LAC-landene og –regionerne, men især også fordi den udgør det element, der skal holde det associeringsprojekt, som EU er ved at skabe i samarbejde med LAC-landene, adskilt fra FTAA-projektet. For at kunne opnå dette, skal EU-ministrenes tilstedeværelse ved ministerforaene EU-LAC, ligesom ved møderne mellem EU og Rio-gruppen, stå i forhold til målet om gennemførelsen af et biregionalt strategisk partnerskab.

7.4.2 Udarbejdelse af en handlingsplan og en tidsplan

7.4.2.1 Set i lyset af de mislykkede WTO-forhandlinger i Cancún og den nordamerikanske beslutning om at videreføre forhandlingerne for at respektere den fastlagte tidsplan for FTAA-projektet bør EU så hurtigt som muligt udarbejde en ny handlingsplan og en ny tidsplan, som stemmer bedre overens med de nye udfordringer.

7.4.2.2 Den Europæiske Union bør især overveje behovet for et nyt forhandlingsmandat, som ikke afhænger af afslutningen på Doha-forhandlingsrunden.

7.4.2.3 EØSU ønsker, at associeringsaftalen med MERCOSUR kan underskrives (eller i det mindste bebudes) under det topmøde mellem stats- og regeringscheferne, som finder sted i Guadalajara i Mexico i løbet af maj 2004.

7.4.3 Øget gennemsigtighed og information

7.4.3.1 Gennemsigtigheden i forhandlingerne samt oplysninger om positive resultater og hindringer er væsentlige elementer for inddragelsen af civilsamfundet i samtlige faser af forhandlingerne.

7.4.3.2 EU bør tage initiativer over for alle civilsamfundets sektorer for at forklare meningen med sine forslag og de indrømmelser, den er rede til at gøre for at opnå en aftale med de berørte parter.

7.4.4 Fremme af det organiserede civilsamfunds rolle

7.4.4.1 EU har stor erfaring med civil dialog, hvilket EØSU er et godt eksempel på.

7.4.4.2 Da EU ikke har i sinde at eksportere sin egne modeller, bør Unionen understøtte oprettelsen af lignende institutioner i de regioner, hvor de ikke findes, eller hvor de er mindre effektive.

7.4.4.3 Ligeledes synes støtten til mere eller mindre institutionaliserede kontakter og forbindelser med organisationer på begge sider af Atlanterhavet at være med til at bringe de to sider nærmere hinanden, hvilket er positivt for den europæiske strategi.

7.4.5 Udarbejdelse af konsekvensanalyser og fremme af politikker til bekæmpelse af fattigdom og til fremme af beskæftigelsen

7.4.5.1 Alle integrationsprocesserne har konsekvenser for folks dagligdag, især for dem, der er svagest.

7.4.5.2 I overensstemmelse hermed bør EU udarbejde analyser af virkningerne af integrationen og åbningen af markederne og som følge heraf yde økonomisk støtte til de politiske strategier til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse og til fremme af beskæftigelsen.

7.4.6 Fremme af en social samhørighedspolitik

7.4.6.1 EU bør ikke kun se aftalerne med LAC-landene som en chance for at vinde adgang til nye markeder, men også som en mulighed for økonomisk og social udvikling for de berørte befolkninger.

7.4.6.2 Hele befolkningen bør drage fordel af disse aftaler, ikke kun dem, der allerede gør det. Det ville være en strategisk fejl med skadelige virkninger, hvis EU blev forbundet med en politik, der kunne forværre de økonomiske og sociale uligheder i LAC-landene.

7.4.6.3 Kravet om en social samhørighedspolitik, der skal ledsage de aftaler, der allerede er forhandlet om eller i færd med at blive forhandlet om, bør være det element, der gør det muligt at skelne mellem det associeringsprojekt, EU er ved at skabe i samarbejde med LAC-landene, og FTAA-projektet.

7.4.6.4 EØSU bifalder Kommissionens initiativ om at lade social samhørighed være et diskussionsemne på topmødet i Mexico.

7.4.7 Styrke EØSU's rolle i den transatlantiske civile dialog

7.4.7.1 I samarbejdsaftalen mellem Europa-Kommissionen og EØSU fra 2001 og efter Nice-traktaten blev udvalget anerkendt som værende den særlige instans for dialogen mellem EU-institutionerne og civilsamfundet, ikke kun i Europa, men også i forbindelse med det organiserede civilsamfund i tredjelande.

7.4.7.2 EØSU har benyttet enhver lejlighed til at opfylde disse funktioner, men erkender, at det kan (og bør) gå længere i dialogen med lignende organisationer i Latinamerika og Caribien og søge andre former for mere tæt og effektivt samarbejde.

7.4.7.3 På et centralt tidspunkt i forbindelserne mellem EU og LAC-landene bør EØSU således: — styrke sine forbindelser med Det Rådgivende Mercosur-Forum (FCES) — øge sit kendskab til det organiserede civilsamfunds situation i andre latinamerikanske og caribiske regioner og — inddrage det latinamerikanske og caribiske civilsamfund i sine udtalelser om problemerne i disse lande.

Bruxelles, den 25. februar 2004 Roger BRIESCH Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Projektets deltagerlande er følgende: Antigua og Barbuda, Argentina, Bahamas, Barbados, Belize, Bolivia, Brasilien, Canada, Chile, Colombia, Costa Rica, Dominica, El Salvador, Ecuador, USA, Grenada, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Jamaica, Mexico, Nicaragua, Panama, Paraguay, Den Dominikanske Republik, St. Lucia, St. Christopher og Nevis, St. Vincent og Grenadinerne, Surinam, Trinidad og Tobago, Uruguay og Venezuela.

(2) El Salvador, Guatemala, Honduras og Nicaragua. Costa Rica indgik ikke i samarbejdet.

(3) Alle tallene stammer fra Kommissionens GD for Handel.

(4) Antigua og Barbuda, Bahamas, Barbados, Belize, Bolivia, Costa Rica, Dominica, El Salvador, Ecuador, Grenada, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Jamaica, Nicaragua, Panama, Paraguay, Den Dominikanske Republik, St. Lucia, St. Christopher og Nevis, St. Vincent og Grenadinerne, Surinam, Trinidad og Tobago, Uruguay.

(5) Årsrapport fra De Forenede Nationers Økonomiske Kommission for Latinamerika og Caribien om »Den sociale situation i Latinamerika 2002-2003«.

(6) Fast track, som for nylig er blevet omdøbt Trade Promotion Authority (TPA), er det mandat, den amerikanske kongres giver den udøvende myndighed til at forhandle om handelsaftaler uden at skulle konferere med kongressen under hver enkelt forhandlingsfase. Kongressen godkender eller forkaster kun den indgåede aftale.

(7) Den Europæiske Fælles Akt ændrede Det Europæiske Økonomiske Fællesskab til Det Europæiske Fællesskab, som blev til Den Europæiske Union med Maastricht-traktaten i 1992.

(8) 1. Styrke og udbygge samarbejdet og de eksisterende høringer i de internationale fora og udvide dem til at omfatte alle spørgsmål af fælles interesse. 2. Fremme og beskytte menneskerettighederne, navnlig dem der vedrører de svageste grupper i samfundet, og forhindre og bekæmpe fremmedhad, racisme og andre former for intolerance. 3. Kvinder – vedtagelse af programmer og projekter vedrørende prioriterede områder i Beijing-erklæringen. 4. Styrke samarbejdsprogrammer på miljø- og naturkatastrofeområdet. 5. Narkotika — gennemførelse af Panamas globale handlingsplan, herunder foranstaltninger til bekæmpelse af ulovlig våbenhandel. 6. Udarbejde forslag til samarbejdet mellem de to regioner med henblik på at indføre ordninger, der skal fremme et stabilt og dynamisk økonomisk og finansielt system på global plan, at styrke de nationale finanssystemer og at udarbejde særprogrammer for at hjælpe de økonomisk set mindre udviklede lande. 7. Tilskynde til handelsmæssige (især for SMV'er) og industrielle fora. 8. Yde støtte til samarbejdet mellem de to regioner inden for områderne uddannelse og universitetsstudier samt forskning og nye teknologier. 9. Kulturarv, kulturelt forum EU-Latinamerika/Caribien. 10. Iværksættelse af et fælles initiativ med hensyn til aspekter ved informationssamfundet. 11. Støtteaktiviteter i forbindelse med forskning, ph.d.-studier og uddannelse inden for integrationsprocessen. Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet, «Opfølgning af det første topmøde mellem Latinamerika, Vestindien og Den Europæiske Union», Bruxelles, den 31. oktober 2000, KOM(2000)670 endelig.

(9) Det forventede samlede beløb er 2 264 mio. EUR, som fordeles på følgende måde: 2000 — 368,37 mio. EUR, 2001 — 336,25 mio. EUR, 2002 — 315 mio. EUR, 2003 — 310 mio. EUR, 2004 — 310 mio. EUR, 2005 — 310 mio. EUR, 2006 — 315 mio. EUR.

(10) Artikel 24 gør det muligt for flere kontraherende parter at forskelsbehandle andre, når det drejer sig om at indgå aftaler, der opfylder kriterierne for en toldunion eller et frihandelsområde. Disse aftaler skal overholde følgende kriterier: toldsatser og andre bestemmelser bør fjernes mellem de deltagende lande for hovedparten af deres handel; satser og bestemmelser for tredjelande bør ikke være højere eller strengere eller have større konsekvenser end før oprettelsen af området eller unionen; enhver aftale om en gradvis oprettelse af en toldunion eller et frihandelsområde bør indeholde en plan og en tidsplan for gennemførelsen af disse inden for en rimelig frist.

(11) EFT C 169 af 16.6.1999 (ordfører: Zufiaur); EFT C 260 af 17.9.2001 (ordfører: Zufiaur); EFT C 94 af 18.4.2002 (ordfører: Gafo Fernández). EØSU er på nuværende tidspunkt i færd med at udarbejde en udtalelse om «Den sociale samhørighed i Latinamerika og Caribien» (ordfører: Zufiaur).

(12) Europa-Parlamentet, »Globalt partnerskab og en fælles strategi for forbindelserne mellem EU og Latinamerika«, Udvalget om eksterne anliggender, menneskerettigheder, fælles sikkerhed og forsvarspolitik (ordfører: José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra), den 11. oktober 2001, A5-0336/2001 endelig.

(13) Kommissær Patten, »Latinamerika: hvad gik galt? Et EU-politisk forslag om social samhørighed«, meddelelse fremlagt på det tværministerielle forum EU-Rio-gruppen, Vouliagmeni (Grækenland), den 28. maj 2003.