Regionsudvalgets udtalelse om »Beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter - et trumfkort for regionerne« (97/C 34/02)

REGIONSUDVALGET har -

under henvisning til sin beslutning af 20. september 1995 om i henhold til EF-traktatens artikel 198 C, stk. 4, at udarbejde en udtalelse om »Beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter - et trumfkort for regionerne« og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 2 »Fysisk Planlægning i det Åbne Land, Landbrug, Jagt, Fiskeri, Skovbrug, Hav- og Bjergområder«,

under henvisning til Underudvalg 2's forslag til Regionsudvalgets udtalelse, som blev vedtaget den 3. juli 1996 med Reinhold Bocklet og Michael Lafay som ordførere (CdR 54/96 rev.) -

på den 14. plenarforsamling den 18.-19. september 1996 (mødet den 18. september) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Hvis det skal lykkes at fastholde befolkningen i landdistrikterne, især i bjergområder og ugunstigt stillede områder, må der skabes bedre betingelser for at fremme produkter, der er typiske for de forskellige regioner i Unionen (de såkaldte egnstypiske produkter). Foranstaltninger til beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter inden for landbrug og levnedsmiddelindustri er et fornuftigt supplement til den nødvendige videreudvikling af den fælles landbrugspolitik, ikke mindst under indtryk af landbrugsmarkedernes tiltagende globalisering og integrationen af de central- og østeuropæiske lande. Produkter, der er knyttet til en bestemt region, imødekommer forbrugernes ønsker i alle medlemsstater, de skaber en følelse af sikkerhed og tillid til landbrugsproduktionen og yder et væsentligt bidrag til at forbedre indtjeningen i landdistrikterne, især i bjergområder og afsidesliggende egne, såsom øer.

1.2. Landbrugssektorens egnstypiske produkter er konkrete produkter og tjenesteydelser, som fremstilles eller udbydes af flere virksomheder i et landdistrikt med særlige socioøkonomiske karakteristika. De befinder sig i en konkurrencemæssigt vanskelig situation, især pga. markedsføringsproblemer, der i visse tilfælde er uoverstigelige for små enheder (reklame, salgsfremstød, udbud). De bidrager i høj grad til at opretholde landbrug, levnedsmiddelindustri og servicevirksomhed i landdistrikterne. Skal man kunne opretholde og udbygge det potentiale i regionerne, som bygger på lokale ressourcer, er det af helt afgørende betydning, at vilkårene for markedsføring af de egnstypiske produkter forbedres.

1.3. Med egnsprodukterne åbnes der mulighed for alternativ anvendelse af landbrugets råvarer, og de er derfor med til at aflaste markeder med strukturelt overskud. Disse produkters stilling på markedet og deres succes på lang sigt beror på øget hensyntagen til behov og forventninger hos kunderne og forbrugerne, der efterspørger dem i stadig stigende grad. Deres kvalitet er en afgørende faktor, også i en situation, hvor samhandelen internationaliseres mere og mere. De tre nævnte forhold er i overensstemmelse med den fælles landbrugspolitiks stræben efter øget diversificering og kvalitativ forbedring af produktionen på grundlag af markedernes udvikling og forbrugernes forventninger. Tiltag i denne retning bør regionerne, medlemsstaterne og EU derfor følge med forøget opmærksomhed.

1.4. Enhedsmarkedet og den øgede internationale samhandel har bevirket, at der lægges betydeligt større vægt på garanti for kvalitet og certificering af virksomheder og produkter. Den hastige forøgelse af kvalitetsvurderingerne (EN- eller ISO-standarder) i industri- og servicevirksomhederne og af antallet af produkter, især levnedsmidler, som udstyres med en kvalitetsbetegnelse af dertil bemyndigede organer, er klare eksempler på denne tendens. Tillidsforholdet mellem producent og forbruger er vanskeligt at opbygge på større markeder. Derfor får garanteret regional herkomst større og større betydning som kvalitetskriterium.

1.5. Kvalitet er det bærende element i en kollektiv indsats for at udvikle og understrege de forskellige egnstypiske produkters særlige karakter. Formålet med et kvalitetsfremstød er at spare penge på mellemlang sigt gennem en kortvarig investering, der skal tjene til at sikre og videreudvikle produkternes kvalitet, undersøge årsagerne til deres kvalitetsmæssigt svage image og iværksætte foranstaltninger, der kan rette op på situationen. Denne kortvarige investering er imidlertid vanskeligere at foretage i små og mellemstore virksomheder og i produktions- og markedsføringskæderne for egnstypiske produkter i bjergområder og ugunstigt stillede landdistrikter.

1.6. Mange faktorer kan forstærke virkningen af de salgspolitiske fremstød for egnsprodukterne. På den ene side kan regionens »image« smitte af på produkter og serviceydelser, der udbydes på større markeder. Dette gælder særlig for turismen i landdistrikterne. På den anden side får en regions forskellige produkter og serviceydelser gavn af fælles fremstød (f.eks. hjemmelavede produkter fra gårde i Pyrenæerne, der markedsføres i partnerskab under det fælles slogan »Saveurs des Pyrénées«). Mobilisering af flere erhvervs- og interessegruppers sagkundskab er nødvendig for bedst muligt at udnytte de ressourcer, der ligger i egnsprodukterne.

1.7. Interessen for miljøet er stigende på alle niveauer af erhvervs- og samfundslivet i EU. Erhvervslivet kan pålægges at inddrage miljøhensyn i ressourceforvaltningen. Forbrugerne kan nok acceptere at skulle være med til at finansiere en ekstra indsats for miljøet, hvis de oplyses om formålet og modtager garantier for en særlig miljøvenlig praksis. Egnsprodukterne kan indgå i denne sammenhæng, idet de produceres eller forarbejdes på en måde, der tager særligt hensyn til det omgivende miljø eller dyrenes velfærd. En sådan praksis fortjener større bevågenhed og bør fremmes gennem særlige incitamenter. Hertil kommer, at egnsprodukterne for det meste afsættes i den region, hvor de produceres, hvilket begrænser energiforbruget og skåner miljøet.

1.8. Egnsprodukternes væsentligste bidrag til styrkelse af landdistrikterne, især de ugunstigt stillede, kan resumeres således: Når et produkt anerkendes som egnstypisk, skabes der for det første en forbindelse mellem produktet og egnen med dens landskabelige og kulturelle karakteristika - og eventuelt mellem produktet og en vis praksis eller indsats på miljø- eller dyrevelfærdsområdet. Beskyttelse af egnsprodukterne gør det endvidere undertiden muligt at bevare en kulinarisk arv, som er en del af regionernes identitet. Endelig betyder tilskyndelsen til partnerskaber omkring egnsprodukter, at der kan opnås en meget positiv synergieffekt ved markedsføringen. Stimulering af iværksætterinititativer og etablering af generelle vilkår, der fremmer deres succes, er de midler, der bør tages i anvendelse på dette område. Foranstaltninger til afhjælpning af de ugunstigt stillede regioners efterslæbsproblemer er derimod en opgave for andre EU-politikker.

Regionsudvalgets holdning:

2. Generelle bemærkninger

2.1. Regionsudvalget anerkender, at der i de seneste år er blevet vedtaget flere forordninger til beskyttelse af egnstypiske produkter. I 1992 vedtoges således forordning (EØF) nr. 2081/92 () om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser samt forordning (EØF) nr. 2082/92 () om specificitetsattestering af landbrugsprodukter og levnedsmidler. Men Regionsudvalget understreger samtidig, at regionerne fortsat bør have mulighed for at gennemføre aktioner, der kombinerer angivelse af produkters oprindelse med garanti for en bestemt kvalitet. Regionale kvalitets- og oprindelsesbetegnelser er et fornuftigt, effektivt og afprøvet middel til at tilgodese dels forbrugernes stigende behov for oplysning om regional oprindelse, dels hensynet til regionernes identitet.

Regionsudvalget beklager i den forbindelse, at der ikke findes sammenlignelige referencestandarder, der gælder i alle medlemsstater. Uden sådanne standarder er hverken konkurrencen eller forbrugerbeskyttelsen sikret tilstrækkeligt i forbindelse med de produkter, der falder ind under ovennævnte retsakter.

2.2. Regionsudvalget tager til efterretning, at Kommissionen nu har offentliggjort listen over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser.

2.3. Regionsudvalget noterer sig med tilfredshed, at Europa-Parlamentet () foreslår at indføre et europæisk miljømærke i forbindelse med forordning (EØF) nr. 2092/91 () om økologisk landbrug. Der bør dog også levnes plads til regionale miljømærker.

2.4. Regionsudvalget minder institutionerne i EU og i medlemsstaterne om, hvor meget partnerskabsinitiativer til promovering af egnsprodukter betyder for bevarelsen af arbejdspladser i landdistrikterne og for landbrugets opretholdelse af agerjorden i vanskeligt dyrkbare områder.

3. EU-foranstaltninger til beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter

3.1. Regionsudvalget opfordrer EU's institutioner til i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik at skabe mulighed for, at der lægges større vægt på egnsrelaterede kvaliteter (fælles princip), så de regionale aktører sikres tilstrækkeligt spillerum inden for rammerne af deres politiske kompetence. Dermed ville subsidiaritetsprincippet være anvendt efter hensigten på det langbrugspolitiske område. Der skal i den forbindelse bl.a. tilstræbes øget synergi mellem landbrugspolitikkens forskellige instrumenter (herunder tilskyndelse til kvalitetssikring) og strukturfondene, især hvad angår EF-initiativer og pilotprojekter.

3.2. Regionsudvalget opfordrer Kommissionen til som led i strukturpolitikken at støtte initiativer til beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter. I denne forbindelse bør der også skabes en EF-retlig ramme, hvori regionale bestemmelser om produkters promovering og regionale oprindelse kan integreres (f.eks. aftaler mellem brancher). At landbruget og levnedsmiddelindustrien er præget af små enheder og at antallet af landbrugsaktører og af disses partnere involveret i forarbejdning og fremstilling af et egnsprodukt er så stort, er en væsentlig hindring for, at der i produktionen kan tages hensyn til udviklingen i forbrugernes ønsker. Masseproduktion er derimod samlet i hænderne på et lille antal producenter, som er i stand til at reagere hurtigt på markedstendenserne afhængigt af kort- eller mellemfristede interesser. Hvis man giver partnere i strategiske alliancer midlerne til at gennemføre foranstaltninger af almen interesse for deres egen produktionsgren, vil man dermed have skabt et godt grundlag for at stimulere initiativer og samarbejde mellem producenter, forarbejdere og handelen.

3.3. Regionsudvalget opfordrer EU's institutioner til at skabe en retlig ramme for regionale bestemmelser, der er nødvendige for at styrke den officielle anerkendelse af egnsprodukterne og af de virksomheder, som indgår i produktionskæder og er beskyttet af EU-forordninger (2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser, 2082/92 om specificitetsattestering, 2092/91 om økologisk produktionsmetode, evt. 1906/90 () om handelsnormer for fjerkræ, hvor anvendelsen af betegnelsen »landkylling« reguleres). Regionsudvalget opfordrer EU-institutionerne til ved siden af de nævnte bestemmelser at vedtage rammebestemmelser, der levner plads til regionale kvalitets- og oprindelsesbetegnelser, som tager hensyn til erhvervslivets og forbrugernes behov. Regionsudvalget konstaterer, at disse bestemmelser passer fint sammen med mål nr. 5a i bestemmelserne om anvendelsen af EU's strukturfondsmidler. Desuden finder Regionsudvalget, at der også må tages hensyn til produkter, der ikke lader sig indordne i almindelige kategorier, men alligevel opfylder visse krav med hensyn til oprindelse eller håndværksmæssig produktion. Regionsudvalget kræver i den forbindelse, at det overvejes at beskytte og fremme begreber som »bondegårds-«, »håndværksmæssig« og »bjerg-« samt produkter, der angives at være fremstillet »på landet« eller i regionale naturparker.

3.4. Regionsudvalget finder det nødvendigt at forbedre egnsprodukternes muligheder på markedet ved at styrke produktions- og udbudsstrukturerne. Navnlig bør der ydes støtte til at gennemføre direktiv 42/93/EØF () i små produktions- og markedsføringsvirksomheder. Oprettelse af lokale net for afsætning af egnstypiske kvalitetsprodukter fortjener særlig opmærksomhed i den forbindelse.

3.5. Regionsudvalget opfordrer EU-institutionerne til at overveje at indføre et særligt charter, som er ens defineret i alle medlemsstaterne. Et sådant charter skal anerkende bestemte produktionsmåder og inddrage de lokale partnere på mellemlang og lang sigt, så forbrugerne og brugerne får mulighed for at identificere et samlet egnstilbud, der tilstræber høj kvalitet, og som forener produkter og tjenesteydelser, især inden for hotelvirksomhed og turisme, med en indsats til fordel for miljø, dyrevelfærd, landskabspleje og bevarelse af kulturværdier.

3.6. Regionsudvalget opfordrer Kommissionen til at skabe et europæisk netværk af produktionsområder, der forpligter sig til at overholde et charter for regional kvalitet (jf. punkt 3.5) for at fremme god praksis og bestemte initiativer. Kommissionen opfordres også til regelmæssigt at offentliggøre evalueringer af disse initiativer. Dette netværk af regionale produktionsområder kan beskæftige sig med alle mulige foranstaltninger til beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter, ikke bare udveksling af erfaringer, men også uddannelse og formidling af knowhow med hensyn til at tilpasse de egnstypiske produkter til markedets krav. Endvidere kan Europa-Parlamentets initiativ til indstiftelse af en Europapatent for egnstypiske produkter videreføres. Denne begivenhed har allerede bragt 60 europæiske regioner sammen og bidraget til etablering af netværk til fremme af kvalitetsprodukter. Som led i en kommende foranstaltning kan der eventuelt arrangeres en udstilling af egnstypiske produkter.

3.7. Regionsudvalget foreslår EU-institutionerne og medlemsstaterne at åbne mulighed for EU-anerkendelse af hvervet som lokal igangsætter. Partnerskab er af afgørende betydning for de lokale initiativers succes. Det kræver store investeringer i menneskelige ressourcer, som samles omkring formuleringen af et sammenhængende projekt. Den lokale igangsætter skal have til opgave at koordinere de forskellige aktørers indsats i partnerskabet omkring en egns typiske produkter.

3.8. Regionsudvalget mener, at man ved at godkende og udstede attest til visse selvhjælpsorganer inden for landbruget (f.eks. kvalitetskontrolråd, tilsynsråd og producentsammenslutninger) kan sikre levnedsmiddelindustrien og handelen produkter af ensartet kvalitet og udseende. Dermed kan man slippe for at godkende små og mellemstore landbrugsbedrifter, hvad der ville være forbundet med uacceptabelt høje omkostninger.

3.9. Regionsudvalget opfordrer Kommissionen til via et pilotprojekt at støtte forskning med henblik på en godkendelsesprocedure for egnstypiske produkter inden for landbrug og levnedsmiddelindustri. Det stigende antal bindende foranstaltninger med tilhørende kontrol (f.eks. vedrørende anvendelse af anabolica og pesticider) pålægger de berørte bedrifter nye byrder. Derfor ville det være en god ide at udarbejde en fælles godkendelsesprocedure for en række egnstypiske produkter.

3.10. Regionsudvalget tager den erklæring til efterretning, som kommissionsmedlem Franz Fischler før har fremsat om anvendelse af 10 mio. ecu til indførelse af et europæisk kvalitetsmærke. I den forbindelse understregede han, at der ved indførelsen af et sådant mærke bør lægges særlig vægt på kvalitetens regionale dimension i overensstemmelse med de generelle mål for den fælles landbrugspolitik og EU's strukturfonde. Regionsudvalget understreger kraftigt, at det ville stride imod tanken om regional mangfoldighed og mod subsidiaritetsprincippet at indføre et fælleseuropæisk kvalitetsmærke uden hensyntagen til de regionale kvalitets- og garantisystemer. Tværtimod bør regionerne under hensyntagen til forbrugernes forventninger, folkesundheden og omsorgen for regionens image og produktionsmetoder i vidt omfang selv fastlægge reglerne for mærkning af deres kvalitetsprodukter. Derimod er det Fællesskabets opgave at fastlægge generelle rammebestemmelser, der forbyder diskriminerende nedvurdering af andres produkter og vildledning af forbrugerne.

3.11. Regionsudvalget opfordrer Kommissionen til at sørge for, at det forbeholdes regionerne at foretage kvalitetskontrol af landbrugsprodukter i henhold til regionale kvalitets- og oprindelsesbetegnelser. Markedsføringen af egnsprodukterne over for forbrugerne er baseret på fremhævelse af produkternes særlige kendetegn og på en garanti for, at det billede, som betegnelsen fremkalder, stemmer overens med en bestemt fremgangsmåde.

3.12. Regionsudvalget opfordrer Kommissionen til ved hjælp af et rammedirektiv at indføre sammenlignelige mindstenormer for kvalitet og kontrol i forbindelse med certificering af egnsprodukter, men stort set at afholde sig fra kvalitativ vurdering af disse produkter. Tværtimod bør der tages udgangspunkt i egnsprodukternes specifikke egenskaber og forbrugernes forventninger til dem. Europa-Kommissionen kan f.eks. som led i PACTE-programmet tilskynde til udveksling af erfaringer mellem regionerne om eksisterende kvalitetssikringssystemer, før der indføres europæiske rammebestemmelser, der ikke er forenelige med regionale sædvaner (en metode, der kan benævnes »nedefra og opefter« i stedet for »oppefra og nedefter«). Certificering af egnsprodukter fremmer afsætningen af først og fremmest de landbrugsprodukter, der udvikles og fremstilles på grundlag af EU-programmer. Regional kvalitets- og oprindelsesmærkning supplerer dermed på fornuftig vis EU's landbrugspolitik. Regionsudvalget kræver derfor, at de europæiske institutioner fuldt ud anerkender denne mærkning.

3.13. Hvad angår den administrative gennemførelse af den krævede EU-rammelovgivning bør der i højere grad end tilfældet er i forbindelse med den nugældende lovgivning tages udgangspunkt i, hvad der er hensigtsmæssigt og praktisk gennemførligt, så der ikke bliver tale om en uforholdsmæssigt stor administrativ indsats. For så vidt regionerne og kommunerne skal stå for gennemførelsen, kan de ikke stille nye administrative organer til rådighed. Derfor bør man holde fast ved de hævdvundne princippers frivillighed og branchens eget initiativ. Statsstøtte bør først og fremmest anvendes til uddannelse af producenterne og information om kvalitetsmærkerne.

3.14. At indføre kvalitetsmærker for levnedsmidler må principielt være producenternes sag. Lovgivningens videre udvikling må ikke gå ud over allerede hævdvundne kvalitetsmærker, som branchen, med indsats af ikke ubetydelige beløb, har indført på grundlag af nationale eller regionale bestemmelser.

3.15. Retsakter og andre foranstaltninger til beskyttelse og fremme af egnstypiske produkter inden for landbrug og levnedsmiddelindustri må ikke medføre øget regulering af markederne eller resultere i handelshindringer.

3.16. Af de anførte årsager opfordrer Regionsudvalget Europa-Kommissionen til som primær strategi at benytte gensidig anerkendelse af nationale ordninger til gavn for den regionale mangfoldighed.

Bruxelles, den 18. september 1996.

Pasqual MARAGALL i MIRA

Formand for Regionsudvalget

() EFT nr. L 208 af 24. 7. 1992, s. 1.

() EFT nr. L 208 af 24. 7. 1992, s. 9.

() I beslutning B4/1299/95.

() EFT nr. L 198 af 22. 7. 1991, s. 1.

() EFT nr. L 173 af 6. 7. 1990, s. 1.

() EFT nr. L 169 af 12. 7. 1993, s. 1.