Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV om tjenesteydelser i det indre marked [SEK(2004) 21]

(forelagt af Kommissionen)

INDHOLDSFORTEGNELSE

RESUMÉ

1. Nødvendighed og formål

2. Baggrund

3. Direktivet i hovedtræk

a) Et rammedirektiv

b) En kombination af forskellige reguleringsmetoder

c) En koordineret moderniseringsproces

d) En dynamisk tilgang

e) En ramme, der letter adgangen til tjenesteydelser

4. Forberedende arbejde

5. Overensstemmelse med andre fællesskabspolitikker

6. Retlige aspekter

a) Retsgrundlag og valg af retsakt

b) Subsidiaritetsprincippet

c) Proportionalitetsprincippet

7. Konkrete spørgsmål

a) Hvilke former for virksomhed er omfattet af direktivet (artikel 2 og 4)?

b) Hvorfor er visse tjenesteydelser og områder ikke omfattet af direktivet (artikel 2)?

c) Hvad forstås der ved "kvikskranke" (artikel 6)?

d) Hvad er forskellen mellem krav, der skal afskaffes (artikel 14) og krav, der skal evalueres (artikel 15)?

e) Hvad består den gensidige evalueringsprocedure i (artikel 9, 15, 30 og 41)?

f) Hvilken forbindelse er der mellem gennemførelsen af direktivets artikel 14, 15 og 16 og Kommissionens rolle som traktatens vogter, særlig i forbindelse med traktatbrudssager?

g) Anses krav, der hverken er anført i artikel 14 eller artikel 15, for at være i overensstemmelse med etableringsfriheden i henhold til traktatens artikel 43?

h) Hvorfor er der en særskilt afdeling om tjenestemodtagernes rettigheder (kapitel III, afdeling 2)?

i) Hvor regulere spørgsmålet om udstationering af tredjelandsstatsborgere (artikel 25)?

j) Hvorfor finder oprindelseslandsprincippet ikke anvendelse på visse områder og visse former for virksomhed (artikel 17)? 25

RESUMÉ

1. Dette forslag til direktiv er et led i den økonomiske reformproces, Det Europæiske Råd i Lissabon har indledt for at gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden inden 2010. Opfyldelsen af dette mål kræver, at der gennemføres et egentligt indre marked for tjenesteydelser. Det store vækst- og jobskabelsespotentiale, der ligger i servicesektoren, har ikke hidtil kunnet realiseres på grund af de mange hindringer [1], der hæmmer udviklingen af servicevirksomhed i det indre marked. Forslaget indgår i Kommissionens strategi til fjernelse af disse hindringer og tager udgangspunkt i rapporten om status over det indre marked for tjenester [2], som har kortlagt hindringernes omfang og betydning.

[1] "En strategi for tjenester i det indre marked". Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet, KOM(2000) 888 endelig af 29.12.2000.

[2] "Status over det indre marked for tjenester". Kommissionens rapport til Rådet og Europa-Parlamentet, KOM(2002) 441 endelig af 30.7.2002.

2. Formålet med direktivforslaget er at opstille en retlig ramme, der fjerner hindringerne for etableringsfriheden for tjenesteydere og den frie udveksling af tjenesteydelser medlemsstaterne imellem, og som sikrer tjenesteydere og tjenestemodtagere den fornødne retssikkerhed for effektivt at kunne udøve disse to grundlæggende traktatfæstede friheder. Forslaget dækker mange forskellige former for servicevirksomhed - med enkelte undtagelser som finansielle tjenesteydelser - og gælder kun for tjenesteydere, der er etableret i en medlemsstat.

3. For at fjerne hindringerne for etableringsfriheden omfatter forslaget:

- foranstaltninger til administrativ forenkling, særlig oprettelse af kvikskranker, hvor tjenesteydere kan afvikle de administrative formaliteter i forbindelse med deres virksomhed, samt krav om, at de skal kunne afvikle disse formaliteter elektronisk

- visse principper, tilladelsesordningerne for servicevirksomhed skal overholde, særlig betingelserne og procedurerne for udstedelse af tilladelse

- forbud mod visse retlige krav af særligt restriktiv art, som stadig måtte findes i nogle medlemsstaters lovgivning

- kravet om en evaluering af visse andre retlige kravs forenelighed med betingelserne i direktivet, særlig om de står i rimeligt forhold til det fastsatte mål.

4. For at fjerne hindringerne for den frie udveksling af tjenesteydelser omfatter forslaget:

- oprindelseslandsprincippet, der indebærer, at tjenesteydere kun er underlagt loven i det land, hvor de er etableret, og at medlemsstaterne ikke må indføre restriktioner for tjenesteydelser, der udføres af tjenesteydere, som er etableret i andre medlemsstater. Princippet gælder med forbehold af generelle, midlertidige og individuelle undtagelser.

- tjenestemodtageres ret til at anvende tjenesteydelser fra andre medlemsstater uden at blive hindret heri af restriktive foranstaltninger fra deres eget lands side eller af forskelsbehandling fra offentlige myndigheders eller private erhvervsdrivendes side. Med hensyn til patienter præciserer forslaget, hvornår en medlemsstat kan kræve en forhåndstilladelse som betingelse for at godtgøre udgifter til lægebehandling afholdt i en anden medlemsstat

- en ordning med bistand til tjenestemodtagere, der benytter tjenesteydelser fra andre medlemsstater

- en regulering af opgavefordelingen mellem oprindelsesmedlemsstaten og bestemmelsesmedlemsstaten og de gældende kontrolprocedurer, når arbejdstagere udstationeres med henblik på at udføre tjenesteydelser.

5. For at skabe den tillid medlemsstaterne imellem, der er nødvendig for at kunne fjerne disse hindringer, omfatter forslaget:

- en harmonisering af medlemsstaternes lovgivning for at sikre en ligeværdig tilgodeseelse af almene hensyn i en række vigtige spørgsmål, f.eks. forbrugerbeskyttelse, særlig med hensyn til oplysningskravene for tjenesteydere, erhvervsforsikring, virksomhed på flere områder, bilæggelse af tvister og udveksling af oplysninger om tjenesteyderens vandel

- en styrket gensidig bistand de nationale myndigheder imellem for at sikre en effektiv kontrol med servicevirksomhed på grundlag af en klar opgavefordeling medlemsstaterne imellem og pligt til at samarbejde

- foranstaltninger til fremme af tjenesteydelsernes kvalitet, f.eks. frivillig certificering af tjenesteydelser, fastsættelse af kvalitetskriterier og samarbejde mellem handels- og håndværkskamre

- fremme af de adfærdskodekser, som de berørte parter på fællesskabsplan har udarbejdet på bestemte områder, bl.a. lovregulerede erhvervs kommercielle kommunikation.

6. For at sikre, at forslaget kan have fuld virkning i 2010, bygger det på en dynamisk tilgang, der består i en gradvis gennemførelse af en række af bestemmelserne, en yderligere harmonisering af visse spørgsmål (pengetransport, spil, som indebærer, at der gøres indsats med penge, og retslig inkasso) og en fortsat videreudvikling af bestemmelserne samt en afdækning af behovet for nye initiativer. I øvrigt foregriber forslaget ikke andre, lovgivningsmæssige eller ikke-lovgivningsmæssige fællesskabsinitiativer inden for forbrugerbeskyttelse.

BEGRUNDELSE

1. NØDVENDIGHED OG FORMÅL

Tjenesteydelser er allestedsnærværende i den moderne økonomi. De tegner sig for i alt næsten 70% af bruttonationalproduktet og beskæftigelsen og rummer et stort vækst- og jobskabelsespotentiale. Realiseringen af dette potentiale er kernen i den økonomiske reformproces, som Det Europæiske Råd i Lissabon har indledt for at gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden inden 2010. Hidtil har vækstpotentialet i servicesektoren ikke kunnet realiseres fuldt ud på grund af de mange hindringer, der hæmmer udviklingen af servicevirksomhed mellem medlemsstaterne.

Kommissionen opregnede i sin rapport om status over det indre marked for tjenester [3] (herefter "rapporten") disse hindringer og drog følgende konklusion: "Ti år efter, hvad der skulle have været gennemførelsen af det indre marked, må det konstateres, at der fortsat er stor forskel mellem visionen om et økonomisk integreret Europa og den virkelighed, de europæiske borgere og tjenesteydere oplever." Hindringerne berører en lang række tjenesteydelser som f.eks. distribution, arbejdsformidling, certificering, laboratorier, byggevirksomhed, ejendomsmæglere, håndværk, turisme og lovregulerede erhverv og rammer især SMV'er, der spiller en afgørende rolle i servicesektoren. SMV'er afskrækkes alt for ofte fra at udnytte mulighederne i det indre marked, fordi de ikke har de fornødne midler til at bedømme og ruste sig mod de retlige risici, der er forbundet med grænseoverskridende virksomhed, og til at afvikle de komplekse administrative formaliteter. Rapporten og konsekvensanalysen vedrørende forslaget viser, hvilke økonomiske konsekvenser disse forstyrrelser indebærer, og understreger, at de bremser den europæiske økonomi som helhed og dens potentiale for vækst, konkurrenceevne og jobskabelse.

[3] KOM(2002) 441 endelig af 30.7.2002.

Hindringerne for udviklingen af servicevirksomhed medlemsstaterne imellem gør sig navnlig gældende i to situationer:

- når en tjenesteyder fra én medlemsstat ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat for dér at udføre tjenesteydelser (han kan da f.eks. være underlagt alt for tunge tilladelsesordninger, alt for omfattende administrative formaliteter, diskriminerende krav eller en økonomisk test)

- når en tjenesteyder fra sin oprindelsesmedlemsstat ønsker at udføre tjenesteydelser i en anden medlemsstat, særlig ved midlertidigt at tage til denne medlemsstat (han kan da f.eks. have en retlig forpligtelse til at etablere sig i medlemsstaten eller til at blive godkendt af medlemsstaten eller være omfattet af medlemsstatens bestemmelser om udøvelse af den pågældende virksomhed eller uforholdsmæssigt tunge procedurer for udstationering af arbejdstagere).

Formålet med direktivforslaget er derfor at opstille en retlig ramme, der gør det lettere at udøve etableringsfriheden for tjenesteydere i medlemsstaterne og den frie udveksling af tjenesteydelser medlemsstaterne imellem. Forslaget skal fjerne en række retlige hindringer for gennemførelsen af et egentligt indre marked for tjenesteydelser og sikre tjenesteydere og tjenestemodtagere den fornødne retssikkerhed for effektivt at kunne udøve disse to grundlæggende traktatfæstede friheder.

2. BAGGRUND

Direktivforslaget er et led i en politisk proces, der blev indledt af Det Europæiske Råd i 2000:

I marts 2000 vedtog Det Europæiske Råd i Lissabon et økonomisk reformprogram, der skulle gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske, videnbaserede økonomi i verden inden 2010. EU's stats- og regeringschefer opfordrede i denne forbindelse Kommissionen og medlemsstaterne til at udarbejde en strategi for fjernelse af hindringerne for den frie udveksling af tjenesteydelser [4].

[4] Formandskabets konklusioner, Det Europæiske Råd i Lissabon, 24.3.2000, punkt 17. Behovet for en indsats på området blev også påpeget på EU-topmøderne i Stockholm og Barcelona i 2001 og 2002.

I december 2000 fastlagde Kommissionen som svar på den opfordring, der blev fremsat på topmødet i Lissabon, en strategi for tjenester i det indre marked [5], som fik fuld opbakning fra medlemsstaterne [6], Europa-Parlamentet [7], Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg [8] og Regionsudvalget [9]. Strategien har til formål at gøre det lige så nemt at udføre tjenesteydelser på tværs af grænserne som inden for de enkelte medlemsstater. Den bygger primært på en horisontal tilgang på tværs af alle de økonomiske sektorer, der er berørt af tjenesteydelser, og er opdelt i to faser: I første fase gøres der status over de problemer, der står i vejen for et velfungerende indre marked for tjenesteydelser, og i anden fase udformes der løsninger i forhold til de problemer, der er konstateret, bl.a. i form af en horisontal retsakt.

[5] "En strategi for tjenester i det indre marked". Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet, KOM(2000) 888 endelig af 29.12.2000.

[6] 2336. samling i Rådet (det indre marked, forbrugerpolitik, turisme) den 12. marts 2001, 6926/01 (Presse 103), punkt 17.

[7] Europa-Parlamentets beslutning om Kommissionens meddelelse om en strategi for tjenester i det indre marked, A5-0310/2001 af 4.10.2001.

[8] Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens meddelelse om en strategi for tjenester i det indre marked (tillægsudtalelse), CES 1472/2001 endelig af 28.11.2001.

[9] Regionsudvalgets udtalelse om Kommissionens meddelelse om en strategi for tjenester i det indre marked, CDR 134/2001 endelig af 27.6.2001.

I juli 2002 forelagde Kommissionen sin rapport om status over det indre marked for tjenester, som markerede afslutningen på første fase af strategien. I rapporten gøres der så fuldstændigt som muligt rede for, hvilke hindringer der fortsat findes i det indre marked for tjenesteydelser. Desuden analyseres hindringernes fællestræk, og der foretages en første evaluering af deres økonomiske virkninger [10].

[10] I denne rapport benytter Kommissionen sig i visse henseender - for så vidt angår tjenesteydelser - af idéen i EF-traktatens tidligere artikel 100 B om en gennemgang af de nationale bestemmelser.

I november 2002 erkendte Rådet i sine konklusioner om Kommissionens rapport [11], "at der ti år efter, hvad der skulle have været gennemførelsen af det indre marked, fortsat skal gøres et betydeligt arbejde for at gøre det indre marked for tjenester til en realitet", og understregede, "at fjernelse af både lovgivningsmæssige og ikke-lovgivningsmæssige hindringer for tjenester i det indre marked bør gives meget høj politisk prioritet som en del af det overordnede mål, der blev opstillet af Det Europæiske Råd i Lissabon om at gøre EU til den mest dynamiske og konkurrencedygtige økonomi i verden inden 2010". Rådet henstillede i denne forbindelse til Kommissionen at fremskynde arbejdet med tiltagene i anden fase af strategien, herunder bl.a. retsakten.

[11] Rådets konklusioner om hindringer for tjenesteydelser på det indre marked, 2462. samling i Rådet - (konkurrenceevne (det indre marked, industri og forskning)). Bruxelles, den 14. november 2002, 13839/02 (Presse 344).

I februar 2003 hilste Europa-Parlamentet Kommissionens rapport velkommen og understregede, at det "kræver, at Rådet (konkurrenceevne (det indre marked, industri og forskning)) på ny bekræfter medlemsstaternes engagement i principperne om oprindelsesland og gensidig anerkendelse som det essentielle grundlag for gennemførelsen af det indre marked for varer og tjenesteydelser" [12]. Endelig glædede Parlamentet sig over "forslagene vedrørende et horisontalt instrument til at sikre den frie bevægelighed for tjenesteydelser i form af gensidig anerkendelse, idet automatisk anerkendelse så vidt muligt tilstræbes, administrativt samarbejde og, hvor dette er strengt nødvendigt, harmonisering" [13].

[12] Europa-Parlamentets beslutning af 13. februar 2003 om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om evaluering af strategien for det indre marked for tjenester - 2002 - indfrielse af løfterne (KOM(2002) 171 - C5-0283/2002 - 2002/2143(COS)). A5-0026/2003, punkt 35.

[13] Punkt 36.

For at styrke den økonomiske dimension i Lissabon-strategien opfordrede Det Europæiske Råd på sit forårsmøde i marts 2003 Rådet (konkurrenceevne) til at påtage sig sin horisontale rolle og øge konkurrenceevnen og væksten inden for rammerne af en integreret strategi, der skal udformes af Kommissionen. Indførelsen af en klar og afbalanceret retlig ramme, som fremmer den frie udveksling af tjenesteydelser i det indre marked, er et af de nødvendige elementer til gennemførelse af målene for den nye integrerede strategi for konkurrenceevnen.

I maj 2003 meddelte Kommissionen i strategien for det indre marked [14], at den "inden udgangen af 2003 [vil] udarbejde et forslag til direktiv om tjenesteydelser i det indre marked. Direktivet vil opstille en klar og afbalanceret retlig ramme for at forenkle vilkårene for etablering og udveksling af tjenesteydelser på tværs af grænserne. Det vil bygge på en kombination af gensidig anerkendelse, administrativt samarbejde, harmonisering, hvor dette er absolut nødvendigt, og fremme af europæiske adfærdskodekser/erhvervsetiske regler".

[14] "Strategien for det indre marked - Prioriteringer 2003-2006". Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget. KOM(2003) 238 af 7.5.2003.

I oktober 2003 udpegede Det Europæiske Råd det indre marked som et kerneområde for at kunne styrke den europæiske økonomis konkurrenceevne og tilvejebringe gunstige rammebetingelser for vækst og beskæftigelse. Det opfordrede i denne forbindelse "Kommissionen til at forelægge alle yderligere forslag, som er nødvendige for at fuldføre det indre marked og udnytte dets potentiale fuldt ud, stimulere iværksætterånden og skabe et ægte indre marked for tjenesteydelser, idet den samtidig skal tage behørigt hensyn til behovet for at garantere udbud af og handel med tjenesteydelser af almen interesse" [15].

[15] FORMANDSKABETS KONKLUSIONER, DET EUROPÆISKE RÅD I BRUXELLES DEN 16.-17.10.2003, PUNKT 16.

3. DIREKTIVET I HOVEDTRÆK

a) Et rammedirektiv

Der opstilles ved direktivet en generel retlig ramme, der med enkelte undtagelser gælder for alle tjenesteydelser. En sådan horisontal tilgang er begrundet i det forhold, at de retlige hindringer, der står i vejen for gennemførelsen af et egentligt indre marked for tjenesteydelser, som påpeget i rapporten [16] ofte berører mange forskellige former for virksomhed og har mange træk til fælles.

[16] KOM(2002) 441 som nævnt ovenfor, del II.

Da der er tale om et rammedirektiv, har direktivforslaget ikke til formål at fastsætte udførlige bestemmelser eller at harmonisere alle medlemsstaternes bestemmelser om servicevirksomhed. Dette ville føre til overregulering og ensretning af de særlige kendetegn ved de nationale reguleringsordninger for tjenesteydelser. Forslaget omhandler derimod kun de spørgsmål, der er afgørende for et velfungerende indre marked for tjenesteydelser, idet der lægges særlig vægt på bestemmelser, der tager sigte på en målrettet harmonisering af bestemte spørgsmål, på fastsættelse af klare forpligtelser til at levere resultater uden at foregribe de valgte lovgivningsteknikker og på bestemmelser, der opstiller en klar opgavefordeling mellem tjenesteydelsernes oprindelsesmedlemsstat og bestemmelsesmedlemsstat. Der henvises i forslaget desuden til gennemførelsesbestemmelser - fra Kommissionens side - til visse bestemmelser.

Selv om der opstilles en generel retlig ramme, tages der i forslaget også hensyn til de særlige forhold, der gælder for de enkelte erhverv eller former for virksomhed. Nærmere bestemt tages der hensyn til de lovregulerede erhvervs særlige karakter og den særlige rolle, som selvregulering har. Forslaget indeholder således en række undtagelser fra oprindelseslandsprincippet, som hænger direkte sammen med de særlige kendetegn ved bestemte former for virksomhed (artikel 17). Desuden indeholder forslaget særlige bestemmelser for visse former for virksomhed, f.eks. om erhvervsforsikring og faglige garantier (artikel 27), lovregulerede erhvervs kommercielle kommunikation (artikel 29) og virksomhed på flere områder (artikel 30). Endelig henvises der i forslaget til særlige reguleringsmetoder for visse former for virksomhed, f.eks. adfærdskodekser for lovregulerede erhverv (artikel 39).

I øvrigt foregriber forslaget ikke andre, lovgivningsmæssige eller ikke-lovgivningsmæssige fællesskabsinitiativer inden for forbrugerbeskyttelse.

b) En kombination af forskellige reguleringsmetoder

Direktivforslaget er baseret på en kombination af forskellige reguleringsmetoder for servicevirksomhed, særlig:

- oprindelseslandsprincippet, som indebærer, at en tjenesteyder kun er omfattet af retsforskrifterne i det land, hvor han er etableret, og at medlemsstaterne ikke må indføre restriktioner for tjenesteydelser, som udføres af en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat. Tjenesteydere har derfor ret til at udføre tjenesteydelser i en eller flere andre medlemsstater uden at være underlagt de pågældende landes bestemmelser. Princippet betyder også, at oprindelsesmedlemsstaten har pligt til at føre en effektiv kontrol med de tjenesteydere, der er etableret på landets område, også selv om de udfører tjenesteydelser i andre medlemsstater

- undtagelser fra oprindelseslandsprincippet, særlig artikel 17, som er nødvendige for at kunne tage hensyn til de forskellige grader af beskyttelse af almene hensyn på visse områder, omfanget af harmoniseringen på fællesskabsplan, intensiteten af det administrative samarbejde eller bestemte fællesskabsinstrumenter. En række af undtagelserne er overgangsordninger, der gælder indtil 2010, og som skal sikre, at der er tid til at foretage en yderligere harmonisering af visse spørgsmål. Endelig er der mulighed for at træffe individuelle undtagelser, forudsat at visse materielle og processuelle betingelser er overholdt

- etablering af forpligtelser til gensidig bistand de nationale myndigheder imellem, hvilket er absolut nødvendigt for mellem medlemsstaterne at kunne sikre den høje grad af gensidig tillid, som oprindelseslandsprincippet kræver. For at sikre en effektiv kontrol omfatter forslaget et tæt administrativt samarbejde myndighederne imellem, ligesom fordelingen af kontrolopgaverne, informationsudvekslingen og den gensidige bistand reguleres

- målrettet harmonisering for at varetage almene hensyn på en række vigtige områder, hvor alt for store forskelle i beskyttelsesniveauet, navnlig hvad angår forbrugerbeskyttelse, ville undergrave den gensidige tillid, der kræves for at kunne acceptere oprindelseslandsprincippet, og hvor sådanne forskelle i henhold til Domstolens retspraksis kunne retfærdiggøre foranstaltninger, der begrænser den frie udveksling af tjenesteydelser. Harmoniseringen vedrører i øvrigt også den administrative forenkling og afskaffelsen af visse krav

- alternative reguleringsmetoder, som spiller en vigtig rolle ved reguleringen af servicevirksomhed. Forslaget tager fuldt og helt hensyn hertil og tilskynder de berørte parter til på fællesskabsplan at udarbejde adfærdskodekser på bestemte områder.

c) En koordineret moderniseringsproces

Formålet med direktivforslaget er på fællesskabsplan at koordinere moderniseringen af de nationale reguleringsordninger for servicevirksomhed for at fjerne de retlige hindringer for gennemførelsen af et egentligt indre marked for tjenesteydelser. Det understreges således i rapporten, at der er modstand mod at modernisere de nationale retsforskrifter, og det fastslås, at traktatens "grundlæggende principper, den rækkevidde, Domstolen har givet dem, og de ambitiøse programmer fra først 1962 og siden 1985 [ikke altid har] afstedkommet den tilpasning af national lovgivning, som kunne forventes" [17].

[17] KOM(2002) 441 som nævnt ovenfor, del II, punkt C 2.

Det vil ikke være effektivt at efterkomme dette moderniseringsbehov ved at tilpasse retsforskrifterne på ad hoc-basis medlemsstat for medlemsstat på baggrund af Kommissionens traktatbrudssager, da dette ikke ville være udtryk for politisk vilje til at forfølge et fælles mål, men ville svare til en mekanisk fremgangsmåde [18]. Tilpasser alle medlemsstaterne derimod deres retsforskrifter efter fælles principper og en fælles tidsplan, bliver det på europæisk plan muligt at fremme den økonomiske vækst, som dette formentlig vil føre med sig, at undgå konkurrencefordrejninger mellem medlemsstater, der ikke gennemfører tilpasningen i samme tempo, og at fremme en større mobilisering mod dette mål, herunder også for så vidt angår tildelingen af administrative ressourcer på nationalt plan og på fællesskabsplan.

[18] Se konsekvensanalysens punkt 6.3.2.

Medlemsstaterne skal således i direktivets gennemførelsesperiode:

- forenkle de administrative procedurer og formaliteter, der gælder for servicevirksomhed (kapitel II, afdeling 1 og 2), bl.a. ved at oprette kvik skranker (artikel 6), indføre elektroniske procedurer (artikel 8) og forenkle tilladelsesprocedurerne i forbindelse med adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed (artikel 10-13). Det skal bemærkes, at forpligtelserne til at give oplysninger (artikel 7) og til at muliggøre anvendelsen af elektroniske procedurer (artikel 8) ikke er til hinder for, at medlemsstaterne sideløbende kan opretholde andre kommunikationsformer og procedurer

- afskaffe en række lovbestemte krav, der opregnes i direktivet, og som hindrer adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed (artikel 14, 21 og 29)

- i deres lovgivning sikre den frie udveksling af tjenesteydelser fra andre medlemsstater og tilpasse de bestemmelser, der måtte være til hinder herfor (artikel 16, 20, 23 og 25)

- evaluere, om en række krav, der opregnes i direktivet, og som - hvis de findes i deres bestemmelser - kan have en særdeles restriktiv virkning på udviklingen af servicevirksomhed, er berettigede og står i rimeligt forhold til det tilsigtede mål (artikel 9, 15 og 30). Evalueringen skal føre til, at der kun stilles berettigede krav, og vil blive behandlet som led i en gensidig evaluering, der kan føre til, at det fastslås, at der skal foreslås andre initiativer på fællesskabsplan.

d) En dynamisk tilgang

De hindringer, der blev konstateret i rapporten, er så omfattende, at det vil tage tid at gennemføre et reelt område uden indre grænser for tjenesteydelser. Moderniseringen af en række af medlemsstaternes bestemmelser kræver således gennemgribende ændringer (f.eks. kvikskrankerne og de elektroniske procedurer), en yderligere målrettet harmonisering, for så vidt angår visse former for virksomhed, eller hensyntagen til udviklingen i integrationsniveauet i Fællesskabet på andre områder. For at undgå en statisk tilgang, der kun behandler ét enkelt problem uden at løse de øvrige problemer, er direktivforslaget baseret på en trinvis model til at gennemføre et egentligt indre marked for tjenesteydelser inden 2010. Forslaget omfatter således:

- en gradvis gennemførelse af en række bestemmelser (artikel 6-8)

- en yderligere harmonisering af visse spørgsmål, f.eks. pengetransport, spil, som indebærer, at der gøres indsats med penge, og retslig inkasso (artikel 40, stk. 1), som i en overgangsperiode er undtaget fra oprindelseslandsprincippet (artikel 18). Desuden vil der muligvis blive afdækket nye harmoniseringsbehov, især inden for forbrugerbeskyttelse og grænseover skridende kontrakter (artikel 40, stk. 2, litra d))

- udvidelse af rækkevidden af oprindelseslandsprincippet, efterhånden som forskrifterne harmoniseres på bestemte områder (artikel 17, nr. 21, og artikel 19, stk. 2)

- mulighed for, at Kommissionen kan træffe gennemførelsesbestemmelser til visse bestemmelser (artikel 8, stk. 3, artikel 22, stk. 4, artikel 26, stk. 6, artikel 27, stk. 5, og artikel 38)

- afdækning af et eventuelt behov for nye initiativer, bl.a. gennem gensidig evaluering (artikel 40, stk. 2).

Den dynamik, forslaget skaber, kan sammenfattes som følger:

>TABELPOSITION>

e) En ramme, der letter adgangen til tjenesteydelser

Som det blev understreget i rapporten, er det brugerne af tjenesteydelser, især forbrugerne, der sammen med de små og mellemstore virksomheder rammes hårdest af, at der ikke er noget egentligt indre marked for tjenesteydelser. De forhindres i at få del i en lang række tjenesteydelser til en konkurrencedygtig pris og den bedre livskvalitet, de kunne forvente i et område uden indre grænser. Direktivet vil komme tjenestemodtagerne direkte til gode, fordi det skaber de forudsætninger og den retssikkerhed, der kræves for at kunne udvikle grænseoverskridende servicevirksomhed i EU, og det dermed udvider udbuddet af tjenesteydelser. Desuden vil det sikre, at de tjenesteydelser, der udbydes, er af en bedre kvalitet, fordi det gør kontrollen med servicevirksomhed mere effektiv på fællesskabsplan. Derudover indeholder forslaget bestemmelser, der:

- hjemler tjenestemodtageres ret til at anvende tjenesteydelser, som udføres af tjenesteydere, der er etableret i andre medlemsstater, uden at blive hindret heri eller afskrækket herfra af restriktive foranstaltninger fra opholdslandets side (artikel 20) eller af forskelsbehandling fra offentlige myndigheders eller private erhvervsdrivendes side (artikel 21). For så vidt angår modtagere af sundhedstjenesteydelser, præciserer forslaget i overensstemmelse med Domstolens retspraksis, hvornår en medlemsstat kan kræve en forhåndstilladelse som betingelse for at godtgøre udgifter til lægebehandling, der er afholdt i en anden medlemsstat

- garanterer tjenestemodtageren målrettet bistand i sin medlemsstat i form af oplysninger om retsforskrifterne i de øvrige medlemsstater, klagemulighederne og de sammenslutninger eller organisationer, der tilbyder praktisk bistand (artikel 22)

- styrker tjenestemodtagernes ret til information om tjenesteydelser betydeligt, så de kan træffe velinformerede valg. Visse former for servicevirksomhed skal ganske vist allerede i dag overholde krav om gennemsigtighed ifølge fællesskabsforskrifter, men for mange andre gælder dette ikke, da der ikke er nogen bestemmelser, der gælder for hele servicesektoren (artikel 26, 27, 28, 30, 31 og 32)

- øger tjenestemodtagernes beskyttelse, idet det fastsætter krav vedrørende tjenesteydelsernes kvalitet, særlig krav om, at tjenesteydelser, der frembyder en særlig sundheds- eller sikkerhedsmæssig fare eller en særlig finansiel risiko for tjenestemodtageren, skal være dækket af en erhvervsforsikring (artikel 27), bestemmelser om virksomhed på flere områder (artikel 30) og bilæggelse af tvister (artikel 32).

4. FORBEREDENDE ARBEJDE

Forslaget er resultatet af talrige undersøgelser, rundspørger og konsultationer, der er gennemført med medlemsstaterne, Europa-Parlamentet og de berørte parter siden iværksættelsen af strategien for tjenester i det indre marked i december 2000, og som beskrives i konsekvensanalysen. Derudover har Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget leveret vigtige bidrag til strategien for tjenester i det indre marked.

5. OVERENSSTEMMELSE MED ANDRE FÆLLESSKABSPOLITIKKER

Et indre marked for tjenesteydelser kan ikke gennemføres ved én retsakt alene, men kræver også ledsageforanstaltninger. Retligt set er forslaget da også helt i tråd med de øvrige fællesskabsinstrumenter: Er en tjenesteydelse allerede omfattet af et eller flere fællesskabsinstrumenter, anvendes direktivet og disse instrumenter kumulativt, dvs. kravene i det ene gælder tillige med kravene i de andre. Ved artikler, der kunne rejse problemer mht. foreneligheden, er der fastsat undtagelser (f.eks. i artikel 17) eller passende forbindelsesbestemmelser for at sikre, at direktivet er i overensstemmelse med disse fællesskabsbestemmelser. Endelig foregriber forslaget ikke andre, lovgivningsmæssige eller ikke-lovgivningsmæssige fællesskabsinitiativer inden for forbrugerbeskyttelse.

Forbindelsen til visse igangværende initiativer:

- virksomhedsrelaterede serviceerhvervs konkurrenceevne. Sideløbende med direktivforslaget om tjenesteydelser i det indre marked har Kommissionen forelagt en meddelelse om de virksomhedsrelaterede serviceerhvervs konkurrenceevne og deres bidrag til virksomhedernes resultater [19]. I denne meddelelse understreges betydningen af virksomhedsrelaterede serviceerhverv for EU's konkurrenceevne, og der bebudes en række ledsageforanstaltninger, bl.a. oprettelsen af et europæisk forum om virksomhedsrelaterede serviceerhverv. Direktivet vedrører fjernelsen af retlige og administrative hindringer, men servicesektorens konkurrenceevne beror også på en række supplerende økonomiske foranstaltninger, der omhandles i meddelelsen om de virksomhedsrelaterede serviceerhverv.

[19] KOM(2003) 747.

- erhvervsmæssige kvalifikationer. Direktivforslaget supplerer forslaget til direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer [20], for så vidt som det omhandler andre spørgsmål end erhvervsmæssige kvalifikationer, f.eks. erhvervsforsikring, kommerciel kommunikation og virksomhed på flere områder. De to forslag er i fuld overensstemmelse med hinanden, da begge tager sigte på at lette tjenesteyderes udøvelse af etableringsfriheden og lægger oprindelseslandsprincippet til grund for den frie udveksling af tjenesteydelser.

[20] Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. KOM(2002) 119 endelig af 7.3.2002.

- udstationering af arbejdstagere. De gældende arbejds- og ansættelsesvilkår ved udstationering af arbejdstagere er reguleret i direktiv 96/71/EF [21], som bestemmer, at visse bestemmelser i det land, arbejdstageren er udstationeret i, finder anvendelse. For at sikre, at direktivforslaget er i overensstemmelse med nævnte direktiv, er det fastsat i artikel 17 i direktivforslaget, at disse bestemmelser er undtaget fra oprindelseslandsprincippet. For at lette den frie udveksling af tjenesteydelser og gennemførelsen af direktiv 96/71/EF præciserer forslaget opgavefordelingen mellem oprindelseslandet og udstationeringsmedlemsstaten og de administrative kontrolprocedurer (artikel 24).

[21] Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser.

- godtgørelse af udgifter til lægebehandling. Direktivforslaget behandler spørgsmålet om, hvorvidt kravet om en forhåndstilladelse som betingelse for at godtgøre udgifter til lægebehandling, der er afholdt i en anden medlemsstat, er foreneligt med princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. Forslaget følger på dette punkt (artikel 23) sondringen mellem hospitalsbehandling og anden behandling end hospitalsbehandling som fastlagt i Domstolens retspraksis [22]. I de tilfælde, hvor en sådan forhåndstilladelse er berettiget, påpeges i forslaget de nærmere betingelser for tilladelse i overensstemmelse med Domstolens retspraksis. Der er på højt plan rejst en række mere generelle spørgsmål om patientmobilitet og udviklingen i sundhedssektoren i EU, bl.a. om patienters rettigheder og pligter, om hvordan man fremmer samarbejdet mellem sundhedssystemer, giver patienterne, de erhvervsdrivende og de politiske beslutningstagere relevante oplysninger og sikrer adgangen til og kvaliteten af lægebehandling på tværs af grænserne, om virkningerne af udvidelsen og i bredere forstand, om hvordan man forbedrer retssikkerheden og forener de nationale målsætninger med fællesskabsforpligtelserne på dette område. Kommissionen vil i foråret 2004 forelægge en meddelelse om en overordnet strategi til behandling af spørgsmålet om patientmobilitet og lægebehandling sammen med forslag, der tager hensyn til de anbefalinger, der er fremsat i forbindelse med overvejelserne på højt plan.

[22] Se den sammenfattende rapport: "Application des règles du Marché intérieur aux services de santé. Mise en oeuvre par les Etats membres de la jurisprudence de la Cour." Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene. SEK(2003) 900 af 28.7.2003.

- sikkerhed i forbindelse med tjenesteydelser. Kommissionen har forelagt en beretning om forbrugernes sikkerhed i forbindelse med udbud af tjenesteydelser [23], hvoraf det fremgår, at der er en stor mangel på data og information om de faktuelle aspekter af risiko og sikkerhed i forbindelse med tjenesteydelser. Det påpeges desuden, at det ikke har været muligt at konstatere specifikke mangler i medlemsstaternes ordninger eller at fastslå, om beskyttelsesniveauet i de enkelte medlemsstater varierer i afgørende grad, og at der heller ikke er fundet beviser for handelshindringer som følge af forskelle i de enkelte medlemsstaters krav, som kunne begrunde en harmonisering af de nationale sikkerhedsregler ved udbud af tjenesteydelser. Det konkluderes i beretningen, at det vigtigste mål for Fællesskabets indsats er at få forbedret videngrundlaget på området og at få indført en procedure for udveksling af oplysninger om udviklingen i politikker og retsforskrifter. Hvis behovet opstår, vil der blive vedtaget bestemmelser om procedurer for udarbejdelse af europæiske standarder. Beretningen tager højde for indførelsen af egnede rammer herfor. Dette arbejde er derfor et supplement til og i overensstemmelse med direktivforslaget, som i øvrigt bestemmer, at der kan træffes individuelle undtagelser for at garantere sikkerhed i forbindelse med tjenesteydelser (artikel 19). Rådet hilste i sin resolution af 1. december 2003 om forbrugernes sikkerhed i forbindelse med udbud af tjenesteydelser [24] Kommissionens beretning velkommen.

[23] Beretning om forbrugernes sikkerhed i forbindelse med udbud af tjenesteydelser. KOM(2003) 313 endelig af 6.6.2003.

[24] EUT C 299 af 10.12.2003, s. 1.

- forsyningspligtydelser. Kommissionen har på baggrund af grønbogen om forsyningspligtydelser [25] igangsat en bred debat om EU's rolle med hensyn til at fremme udførelsen af forsyningspligtydelser af høj kvalitet. Direktivforslaget skal hverken behandle dette spørgsmål eller spørgsmålet om en eventuel åbning af sektoren for konkurrence. Forslaget omfatter alle tjenesteydelser, der er erhvervsvirksomhed som defineret i Domstolens retspraksis vedrørende traktatens artikel 49. Dette omfatter ikke forsyningspligtydelser af ikke-økonomisk interesse, men alene tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Det bør i denne forbindelse bemærkes, at visse former for virksomhed, der kan henregnes til tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, ifølge forslaget er undtaget fra oprindelseslandsprincippet, for så vidt som dette er berettiget som følge af deres særlige karakter. Det gælder bl.a. posttjenester og distribution af elektricitet, gas og vand. Forslaget omfatter desuden heller ikke elektronisk kommunikation, for så vidt angår de spørgsmål, der er behandlet i den lovpakke, der blev vedtaget i 2002, og ej heller transporttjenester, i det omfang de er underlagt andre fællesskabsinstrumenter baseret på traktatens artikel 71 eller artikel 80, stk. 2. Selv på de områder, hvor direktivet finder anvendelse, berører det ikke medlemsstaternes frihed til at bestemme, hvad de ønsker at betragte som forsyningspligtydelser, og hvordan disse skal fungere. Bl.a. anfægter direktivet ikke medlemsstaternes frihed til selv at tilrettelægge den offentlige radio- og tv-virksomhed, jf. den til traktaten knyttede protokol om offentlig radio- og tv-virksomhed i medlemsstaterne.

[25] KOM(2003) 270 endelig af 21.5.2003.

- forhandlinger inden for rammerne af GATS. Direktivforslaget omhandler det indre marked og berører derfor kun tjenesteydere, der er etableret i en medlemsstat, herunder selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Fællesskabet, jf. traktatens artikel 48. Det omhandler ingen eksterne aspekter, og vedrører navnlig ikke:

- erhvervsdrivende fra tredjelande, der ønsker at etablere sig i en medlemsstat (første etablering i EU)

- erhvervsdrivende fra tredjelande, der ønsker at udføre tjenesteydelser i EU

- filialer af tredjelandsselskaber i en medlemsstat, der - eftersom de ikke er selskaber oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning - (jf. traktatens artikel 48) ikke kan påberåbe sig dette direktiv.

Den internationale handel med tjenesteydelser er genstand for internationale forhandlinger, særlig inden for rammerne af GATS. I den forbindelse skal det understreges, at EU sammenlignet med mange af handelspartnerne er et meget åbent marked. Forslaget berører ikke disse forhandlinger, der har til formål at lette handelen med tjenesteydelser, og som vidner om, at EU hurtigt må få skabt et egentligt indre marked for tjenesteydelser, hvis man vil sikre de europæiske virksomheders konkurrenceevne og styrke EU's forhandlingsposition.

- eEurope. Initiativet eEurope og handlingsplanen eEurope 2005 har til formål at udvikle moderne offentlige tjenesteydelser og et dynamisk klima for elektronisk handel i EU. E-forvaltning, der er et af nøgleelementerne i dette initiativ, vil også spille en vigtig rolle for gennemførelsen af Lissabon-strategien. Dette forslag er således i tråd med målet for initiativet vedrørende e-forvaltning, da det sigter mod at forenkle de administrative procedurer.

- Urimelig handelspraksis. Forslaget til direktiv om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne [26] regulerer handelspraksis, der skader forbrugernes økonomiske interesser. Det vedrører ikke de mere generelle aspekter af lovgivningen om erhvervsvirksomhed som f.eks. betingelserne for etablering. Det sigter mod at mindske de hindringer for det indre marked, der skyldes forskelle i lovgivningen om erhvervsdrivendes adfærd over for forbrugerne, som f.eks. vildledende og aggressiv handelspraksis.

[26] Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af direktiverne 84/450/EØF, 97/7/EF og 98/27/EF (direktivet om urimelig handelspraksis); KOM(2003) 356 endelig af 18.6.2003.

- Samarbejde mellem de nationale myndigheder med ansvar for håndhævelsen af forbrugerlovgivningen. Ved forslaget til forordning om samarbejde om forbrugerbeskyttelse [27] oprettes et netværk af offentlige myndigheder med kompetence inden for beskyttelse af forbrugerne i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner. Forslaget sikrer, at hver enkelt medlemsstat efter anmodning effektivt beskytter alle forbrugere i EU mod erhvervsdrivende på deres område, der bevæger sig på kanten af loven. For at sikre effektiv retshåndhævelse i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner harmoniserer forordningen visse af de nationale myndigheders beføjelser og procedurer. Den fjerner også hindringerne i medlemsstaterne for beskyttelsen af udenlandske forbrugere. Dette direktivs bestemmelser om samarbejde, der ikke vedrører de samme spørgsmål, vil supplere forordningens bestemmelser for så vidt angår forbrugerbeskyttelse.

[27] Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse ("forordningen om forbrugerbeskyttelsessamarbejde"). KOM(2003) 443 endelig af 18.7.2003.

- Revurdering af den gældende fællesskabsret på forbrugerbeskyttelsesområdet. Dette direktivforslag er i tråd med revurderingen af den gældende fællesskabsret vedrørende forbrugerbeskyttelse, herunder overgangen til fuld harmonisering, bl.a. hvad angår aftaleret.

- "Notifikationsdirektivet" 98/34/EF. I tilfælde, hvor et udkast til national forskrift vedrørende et krav anført i artikel 15, stk. 2, specifikt er rettet mod en informationssamfundstjeneste og falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 98/34/EF, som ændret ved direktiv 98/48/EF, skal anmeldelsen af et sådant udkast i henhold til direktiv 98/34/EF, som ændret ved direktiv 98/48/EF, anses for at opfylde kravene i både direktiv 98/34/EF og artikel 15, stk. 6, i nærværende direktiv. Herudover undersøger Kommissionen i øjeblikket muligheden for at udstrække anvendelsesområdet for direktiv 98/34/EF til andre tjenesteydelser end informationssamfundstjenester. For de pågældende tjenesteydelsers vedkommende vil anmeldelsesproceduren i dette direktiv i så fald træde i stedet for anmeldelsen i artikel 15, stk. 6, i nærværende direktiv.

- International privatret. Kommissionen har forelagt to initiativer vedrørende lovvalg:

- forslaget til forordning om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontraktforhold [28], der har til formål at opstille fælles regler om lovvalg uden for kontraktforhold (et tredjelands lov kan vælges). Af hensyn til sammenhængen med de i forbindelse med politikken for det indre marked vedtagne instrumenter, der anvender oprindelseslandsprincippet, som f.eks. dette direktivforslag, indeholder forordningsforslaget en særlig undtagelse for at sikre, at dette princip kan anvendes (artikel 23, stk. 2)

[28] Forslag til Europa-parlamentets og Rådets forordning om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontraktforhold ("ROM II"). KOM(2003) 427 endelig.

- grønbogen om omdannelse af Rom-konventionen af 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, til en fællesskabsretsakt [29]. Kommissionen påpeger udtrykkeligt i denne grønbog, at det er klart, "at en sådan retsakt ikke må rokke ved de principper for det indre marked, der er nedfældet i traktaten eller afledt ret".

[29] Grønbog om omdannelse af Rom-konventionen af 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, til en fællesskabsretsakt med opdatering af dens bestemmelser, KOM(2002) 654 endelig af 14.1.2003.

Disse instrumenter vil imidlertid kunne spille en vigtig rolle ikke blot i forbindelse med virksomhed, der ikke er omfattet af direktivet, men også for de områder, der er genstand for undtagelser fra oprindelseslandsprincippet, herunder navnlig undtagelsen vedrørende kontrakter, der indgås af forbrugerne, og undtagelsen vedrørende tjenesteyderens ansvar uden for kontraktforhold for ulykker, der i forbindelse med hans virksomhed rammer personer i den medlemsstat, som han har begivet sig til.

Endelig skal det fremhæves, at spørgsmålet om domstolenes kompetence ikke henhører under dette direktiv, men under Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område og under andre fællesskabsinstrumenter såsom Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF.

6. RETLIGE ASPEKTER

a) Retsgrundlag og valg af retsakt

Direktivforslaget har hjemmel i traktatens artikel 47, stk. 2, og artikel 55 [30] samt i traktatens artikel 71 og artikel 80, stk. 2, for så vidt angår transporttjenester, der ikke er omfattet af de øvrige fællesskabsinstrumenter, som er baseret på disse to sidstnævnte artikler. Dette retsgrundlag er berettiget både af hensyn til formålet og indholdet:

[30] Traktatens artikel 55 er en henvisningsbestemmelse, der gør det muligt at anvende artikel 47, stk. 2, i forbindelse med fri udveksling af tjenesteydelser.

- formål: direktiver, der vedtages i medfør af artikel 47, stk. 2, skal sigte mod at "lette adgangen til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed", hvilket netop er formålet med forslaget

- indhold: forslagets indhold sigter klart mod effektivt at fjerne hindringerne for etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, idet det fastsætter bestemmelser, der forbyder en række krav, og som sikrer den frie udveksling af tjenesteydelser. Andre bestemmelser harmoniserer målrettet visse spørgsmål eller sikrer det fornødne administrative samarbejde for at kunne fjerne hindringerne.

For så vidt angår den valgte retsakt, skal der i henhold til artikel 47, stk. 2, være tale om et direktiv.

b) Subsidiaritetsprincippet

Formålet med direktivforslaget er at fjerne de retlige hindringer, der står i vejen for etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser. Disse hindringer er blevet afdækket som led i klager, andragender til Europa-Parlamentet, skriftlige eller mundtlige forespørgsler i Parlamentet, høringer af de berørte parter og undersøgelser.

Dette mål kan ikke nås med en ensidig indsats fra medlemsstaternes side. I henhold til Domstolens retspraksis kan nogle af hindringerne være berettigede, når der ikke er truffet fællesskabsforanstaltninger på området, og de kan derfor kun fjernes ved en forudgående samordning af de nationale ordninger, herunder det administrative samarbejde. Andre hindringer er allerede fundet uforenelige med traktatens artikel 43 og 49, dog uden at medlemsstaterne har fjernet dem på eget initiativ. De vil skulle behandles enkeltvis som led i traktatbrudssager, hvilket som allerede nævnt vil være både ineffektivt og vanskeligt at gennemføre.

For at gribe mindst muligt ind i de nationale ordningers særlige kendetegn er der truffet en række lovgivningsmæssige valg:

- forslaget sigter ikke mod en detaljeret og systematisk harmonisering af alle nationale bestemmelser, der gælder for tjenesteydelser, men omhandler kun de væsentlige aspekter, det er absolut nødvendigt at koordinere for at kunne sikre etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser

- anvendelsen af oprindelseslandsprincippet gør det muligt på én gang at sikre den frie udveksling af tjenesteydelser og at lade medlemsstaternes forskellige retssystemer eksistere side om side med alle deres særlige kendetegn, som ikke kan udnyttes til at begrænse tjenesteydelser, der udføres af en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat

- forslaget berører ikke den institutionelle udformning af medlemsstaternes regulering af servicevirksomhed. Det præciserer således kun, hvilke opgaver kvikskrankerne skal varetage, uden at foreskrive, hvilken type organer der skal være tale om (f.eks. forvaltningsorgan, handelskammer eller faglig forening). Forslaget tager desuden ved definitionen af "kompetent myndighed" (artikel 4, nr. 8) hensyn til, at den kompetente myndighed for en og samme virksomhed alt efter medlemsstat kan være en faglig forening, en offentlig myndighed eller en erhvervsorganisation, og foreskriver ikke nogen bestemt model.

c) Proportionalitetsprincippet

Proportionalitetsprincippet i traktatens artikel 5 er baggrunden for flere af de lovgivningsmæssige valg, der er truffet i direktivforslaget:

- den valgte reguleringsmetode: det foreslås kun som sidste udvej at harmonisere de aspekter, der ikke kan løses passende ved det administrative samarbejde eller adfærdskodekser vedtaget af de berørte parter på fællesskabsplan. Det foreslås kun at harmonisere på områder, hvor det er nødvendigt, f.eks. inden for forbrugerbeskyttelse

- harmoniseringens indhold: forslaget søger så vidt muligt at pålægge tjenesteyderen oplysningsforpligtelser, så tjenestemodtageren kan træffe et bevidst og velinformeret valg

- kombinationen af de forskellige reguleringsmetoder: der foreslås i direktivet et afbalanceret blandingsforhold mellem oprindelseslandsprincippets rækkevidde og omfanget af harmonisering, administrativt samarbejde og brugen af adfærdskodekser samt antallet og rækkevidden af undtagelserne fra oprindelseslandsprincippet. Den foreslåede model frembyder en selektiv og differentieret tilgang, der tager fuldt hensyn til alle berørte interesser

- ønsket om en ramme, der er tilpasset SMV'erne: bestemmelserne om kvikskranker, elektroniske procedurer, information og bistand til tjenesteydere, oprindelseslandsprincip, forenkling af procedurerne for udstationering, frivillige foranstaltninger i forbindelse med kvalitetspolitikken osv. er direkte begrundet i ønsket om at gøre det lettere for de små og mellemstore virksomheder at udøve de grundlæggende friheder i det indre marked.

Alle disse lovgivningsmæssige valg gør det muligt at foreslå et afbalanceret instrument, hvis bestemmelser ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå målet om at gennemføre et egentligt indre marked for tjenesteydelser.

7. KONKRETE SPØRGSMÅL

a) Hvilke former for virksomhed er omfattet af direktivet (artikel 2 og 4)?

Artikel 2 definerer direktivets anvendelsesområde ("tjenesteydelser, der udføres af tjenesteydere, som er etableret i en medlemsstat"), og artikel 4, nr. 1, definerer, hvad der forstås ved en "tjenesteydelse": " enhver selvstændig erhvervsvirksomhed, jf. traktatens artikel 50, der består i at udføre en ydelse, for hvilken der betales en økonomisk modydelse".

Konkret dækker denne definition mange forskellige former for virksomhed, f.eks. ledelsesrådgivning, certificering og prøvning, vedligeholdelse og rengøring af kontorer samt sikkerhedstjenester, reklame og rekrutteringstjenester, herunder vikarbureauer, samt sælgeres ydelser, juridisk og skattemæssig rådgivning, tjenester i forbindelse med fast ejendom, f.eks. ejendomsmæglere, eller i forbindelse med bygge- og anlægsarbejder, herunder arkitektrådgivning, eller distribution, organisering af messer og udstillinger, biludlejning, turisttjenester, herunder rejsebureauer og turistguider, audiovisuelle tjenester, sportscentre og forlystelsesparker, fritidstjenester, sundhedstjenester og hjemmeservice, f.eks. hjælp til ældre.

Definitionen af "tjenesteydelser" i forslaget bygger på Domstolens retspraksis [31], hvorefter begrebet "tjenesteydelse" dækker enhver selvstændig erhvervsvirksomhed, der normalt udføres mod betaling, uden at den, der modtager ydelsen, nødvendigvis betaler for den. Det væsentlige kendetegn ved betalingen er, at der er tale om en økonomisk modydelse for den leverede ydelse, uanset hvordan denne modydelse finansieres. En tjenesteydelse er derfor enhver ydelse, hvorved tjenesteyderen deltager i erhvervslivet, uanset hans retlige form, formålet med hans virksomhed og det pågældende virksomhedsområde.

[31] Dom af 26. april 1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders, præmis 16, dom af 27. september 1988, sag 263/86, Humbel, præmis 17, dom af 11. april 2000, forenede sager C-51/96 og C-191/97, Deliège, præmis 56, og dom af 12. juli 2001, sag C-157/99, Smits og Peerbooms, præmis 57.

Direktivet finder således anvendelse på:

- forbrugertjenester, forretningsservice eller begge dele

- tjenesteydelser, der indebærer, at tjenesteyderen begiver sig til modtagerens medlemsstat, tjenesteydelser, der teleformidles (f.eks. via internet), tjenesteydelser, der udføres i tjenesteyderens oprindelsesland, som tjenestemodtageren har begivet sig til, eller tjenesteydelser, der udføres i en anden medlemsstat, som både tjenesteyderen og tjenestemodtageren har begivet sig til (f.eks. turistguider)

- tjenesteydelser, der udføres mod betaling eller gratis for den endelige modtager.

Direktivet finder derimod ikke anvendelse på ikke-økonomisk virksomhed eller virksomhed, hvor der ikke foreligger betaling, således som det er tilfældet ved virksomhed, staten udfører uden økonomisk modydelse som led i sine opgaver på det sociale, kulturelle, uddannelsesmæssige og retlige område.

b) Hvorfor er visse tjenesteydelser og områder ikke omfattet af direktivet (artikel 2)?

Direktivet finder ikke anvendelse på finansielle tjenesteydelser, da denne form for virksomhed allerede er omfattet af en overordnet politik (handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser [32]), der er ved at blive iværksat, og som tager sigte på at nå det samme mål som direktivforslaget, dvs. at gennemføre et egentligt indre marked for tjenesteydelser. Af samme grund finder direktivet heller ikke anvendelse på elektroniske kommunikationstjenester og -netværk, for så vidt angår de aspekter, der er reguleret ved direktiverne i "telepakken", der blev vedtaget i 2002 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF, 2002/20/EF, 2002/21/EF, 2002/22/EF og 2002/58/EF). Da transporttjenester allerede er omfattet af en række specifikke fællesskabsinstrumenter på dette område, bør transporttjenester udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde, i det omfang de er underlagt andre fællesskabsinstrumenter baseret på traktatens artikel 71 eller artikel 80, stk. 2.

[32] "Etablering af en ramme for de finansielle markeder: en handlingsplan". KOM(1999) 232 af 11.5.1999.

Direktivet finder ikke anvendelse på beskatningsområdet, som har en særskilt hjemmel. I overensstemmelse med Domstolens retspraksis kan visse foranstaltninger på skatte- og afgiftsområdet, der ikke er omfattet af et fællesskabsinstrument, dog være begrænsninger i strid med traktatens artikel 43 [33] (etableringsretten) og 49 [34] (den frie udveksling af tjenesteydelser), særlig fordi de virker diskriminerende. Derfor er foranstaltninger på skatte- og afgiftsområdet, der ikke henhører under et fællesskabsinstrument, omfattet af det foreslåede direktivs artikel 14 (forbudte krav i forbindelse med etableringsfriheden) og 16 (oprindelseslandsprincippet i forbindelse med den frie udveksling af tjenesteydelser).

[33] F.eks. dom af 12. marts 1994, sag C-1/93, Halliburton.

[34] F.eks. dom af 29. november 2001, sag C-17/00, De Coster.

Endelig skal det bemærkes, at direktivet ikke finder anvendelse på virksomhed, der er omfattet af traktatens artikel 45. Denne artikel bestemmer udtrykkeligt, at kapitlet om etableringsretten og tjenesteydelser (ved henvisningen i traktatens artikel 55) ikke finder anvendelse på virksomhed, som direkte og specifikt er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed.

c) Hvad forstås der ved "kvikskranke" (artikel 6)?

Begrebet "kvikskranke" indebærer ikke, at hver medlemsstat fysisk skal oprette én central kvikskranke for hele landets område. Kvikskranken er "central" for tjenesteydere, som skal kunne afvikle alle nødvendige formaliteter og procedurer i forbindelse med servicevirksomhed, særlig for så vidt angår tilladelser, hos ét og samme organ. De skal ikke behøve at henvende sig hos forskellige instanser, organer, osv., men have én enkelt kontaktperson i sagen.

Antallet af kvikskranker pr. medlemsstat og deres institutionelle form vil variere alt efter landets nationale struktur, særlig de regionale eller lokale kompetencer eller den form for virksomhed, der er tale om. Kvikskranken kan være den direkte kompetente myndighed, f.eks. den, der har ansvaret for at udstede tilladelser, eller en formidler mellem tjenesteyderen og den direkte kompetente myndighed.

d) Hvad er forskellen mellem krav, der skal afskaffes (artikel 14), og krav, der skal evalueres (artikel 15)?

Der blev i rapporten opregnet en række retlige hindringer, der skyldes krav i medlemsstaternes retssystemer, og som gør det umuligt, vanskeligt eller mindre tillokkende at etablere virksomhed i visse medlemsstater. For at gøre det lettere at udøve etableringsfriheden indeholder forslaget to løsninger alt efter kravenes art:

- forslaget forbyder visse krav ("forbudte krav"), der er anført i artikel 14, og som særlig i henhold til Domstolens retspraksis er klart uforenelige med etableringsfriheden, især fordi de virker diskriminerende. Forbuddet mod disse krav indebærer, at hver medlemsstat i gennemførelsesperioden systematisk skal undersøge, om landets retssystem indeholder sådanne krav, og skal afskaffe dem, hvis det er tilfældet

- desuden skal medlemsstaterne ifølge forslaget evaluere en række andre krav ("krav, der skal evalueres"), der er anført i artikel 15, og som ifølge de berørte parter har en særdeles restriktiv virkning på etableringsfriheden, men som i visse tilfælde kan være berettigede, alt efter bestemmelsernes konkrete indhold og de omstændigheder, de tilsigter. For så vidt angår denne form for krav, skal medlemsstaterne således i gennemførelsesperioden "screene" deres lovgivning, dvs. undersøge, om retssystemet indeholder sådanne krav, samt evaluere kravene i forhold til de i direktivet fastsatte betingelser (dvs. om de er objektivt begrundet i et tvingende alment hensyn og står i rimeligt forhold til det tilsigtede mål) og afskaffe dem, hvis disse betingelser ikke er opfyldt. Senest ved gennemførelsesperiodens udløb skal der udarbejdes en rapport om gennemførelsen af denne artikel.

e) Hvad består den gensidige evalueringsprocedure i (artikel 9, 15, 30 og 41)?

Der indføres ved det foreslåede direktiv en gensidig evalueringsprocedure, for så vidt angår gennemførelsen af artikel 9, stk. 1, som fastlægger, på hvilke betingelser servicevirksomhed kan underkastes en tilladelsesordning [35], af artikel 15, hvori der opregnes en række krav, der skal evalueres, og af artikel 30, som fastlægger, på hvilke betingelser virksomhed på flere områder kan begrænses.

[35] Dette vedrører ikke tilladelsesordninger, der er obligatoriske eller tilladt i henhold til andre fællesskabsinstrumenter (artikel 9, stk. 3), herunder især tilladelsesordninger på miljøområdet.

Proceduren er opdelt i etaper:

- i gennemførelsesperioden skal medlemsstaterne allerførst "screene" deres lovgivning for at undersøge, om deres retssystem indeholder de krav, der er anført i nævnte tre artikler, undersøge, om kravene opfylder betingelserne i de tre artikler, og afskaffe eller tilpasse kravene, hvis betingelserne ikke er opfyldt

- senest ved gennemførelsesperiodens udløb skal medlemsstaterne aflægge rapport om gennemførelsen af de tre artikler. Hver rapport forelægges for de øvrige medlemsstater og de berørte parter, herunder nationale forbrugersammenslutninger. Medlemsstaterne meddeler inden for en frist på fire måneder deres bemærkninger til hver enkelt rapport fra de øvrige medlemsstater, og inden for samme tidsrum hører Kommissionen de berørte parter. Denne "peer review"-procedure vil gøre det muligt for medlemsstaterne at udveksle erfaringer med bedste praksis inden for modernisering af reguleringsordninger i servicesektoren

- senest den 31. december 2008 aflægger Kommissionen en sammenfattende rapport, eventuelt ledsaget af forslag til yderligere initiativer.

Denne procedure gør det således muligt at opstille en ramme for moderniseringen og reformen af reguleringsordningerne for tjenesteydelser og at afdække eventuelle behov for yderligere tiltag på fællesskabsplan.

f) Hvilken forbindelse er der mellem gennemførelsen af direktivets artikel 14, 15 og 16 og Kommissionens rolle som traktatens vogter, særlig i forbindelse med traktatbrudssager?

Listen over krav i forbindelse med etablering, der er forbudt i medfør af artikel 14, eller som skal evalueres i medfør af artikel 15, og de restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser, der er forbudt i henhold til artikel 16, er naturligvis ikke til hinder for, at Kommissionen inden udløbet af direktivets gennemførelsesperiode kan indlede traktatbrudssager mod medlemsstater, der har truffet foranstaltninger, der er i strid med traktaten, når den får kendskab hertil, særlig som led i klager. Forpligtelserne i direktivets artikel 14, 15 og 16 og traktatbrudssager i henhold til traktatens artikel 226 har forskellige formål. Sidstnævnte omhandler konkrete sager, sagsforhold og foranstaltninger i en bestemt medlemsstat. Forpligtelserne i artikel 14, 15 og 16 skal derimod generelt og systematisk sikre, at retssystemerne er i overensstemmelse med kravene til et egentligt indre marked for tjenesteydelser, der gør det lettere at udøve etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser.

g) Anses krav, der hverken er anført i artikel 14 eller artikel 15, for at være i overensstemmelse med etableringsfriheden i henhold til traktatens artikel 43?

Modsat forslagets artikel 16, stk. 3, der fastsætter princippet om forbud mod begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser, og som indeholder en række vejledende eksempler, indeholder forslagets artikel 14 og 15 om etableringsfriheden hhv. en liste over de krav, der skal afskaffes, og en liste over de krav, der skal evalueres. Kravene på listerne er de krav, der bl.a. ifølge rapporten virker særdeles restriktivt, og som derfor skal underkastes en generel og systematisk modernisering. Artikel 14 og 15 indeholder således ikke alle de former for restriktioner, der er uforenelige med traktatens artikel 43, og krav, der ikke er opført på listerne, kan derfor ikke nødvendigvis formodes at være i overensstemmelse med traktaten. Listerne berører følgelig på ingen måde Kommissionens mulighed for at indlede traktatbrudssager for tilsidesættelse af traktatens artikel 43, da medlemsstaterne stadig har pligt til at påse, at deres lovgivning er forenelig med fællesskabsretten på alle punkter.

h) Hvorfor er der en særskilt afdeling om tjenestemodtagernes rettigheder (kapitel III, afdeling 2)?

Kommissionen modtager mange klager fra brugere, særlig forbrugere, der støder på hindringer af forskellig art, selv om de ønsker at anvende tjenesteydelser, der udbydes i andre medlemsstater, og er rede til at betale, hvad ydelserne koster. Nærmere bestemt kommer forbrugere ofte ud for, at de skal betale mere eller slet ikke har mulighed for at anvende bestemte tjenesteydelser, blot fordi de er statsborgere eller opholder sig i en bestemt medlemsstat. Problemer af denne art skyldes ikke kun myndighedernes praksis, men også praksis fra private erhvervsdrivendes side, og problemet er konstateret på flere områder, f.eks. ved deltagelsen i sports- eller kulturarrangementer, adgangen til monumenter, museer og seværdigheder, tilbud, udnyttelsen af fritidsfaciliteter og adgangen til forlystelsesparker.

Det forhold, at der stadig finder en sådan forskelsbehandling sted, begrænser eller hindrer muligheden for at udføre grænseoverskridende virksomhed og vidner for EU-borgerne om, at der ikke er noget egentligt indre marked for tjenesteydelser. Modstriden med idéen om et område uden indre grænser mærkes især af tjenestemodtagerne, da den teknologiske udvikling i dag i vidt omfang gør det muligt at overvinde geografiske afstande og naturlige forhindringer og på tværs af grænserne at udføre tjenesteydelser, der hidtil har været begrænset til landets eget område.

Princippet om forbud mod forskelsbehandling i det indre marked indebærer, at tjenestemodtagere, bl.a. forbrugere, ikke må nægtes - og det heller ikke må gøres vanskeligere for dem - at få adgang til tjenesteydelser, der tilbydes offentligheden, alene på grundlag af deres nationalitet eller opholdssted. Direktivet pålægger derfor medlemsstater og tjenesteydere forpligtelser af forskelligt omfang.

For så vidt angår medlemsstaterne, bestemmer forslaget som følger:

- (artikel 20) en medlemsstat må ikke påføre en tjenestemodtager restriktioner i anvendelsen af en tjenesteydelse, der udføres af en tjenesteyder, som er etableret i en anden medlemsstat

- (artikel 21, stk. 1) medlemsstaterne, dvs. tjenesteyderens oprindelsesland og den medlemsstat, tjenesteydelsen udføres i, må ikke over for tjenestemodtagere anvende diskriminerende foranstaltninger, der udelukkende er begrundet i nationalitet eller opholdssted. Dette gælder ikke for sager, hvor der fastsættes forskellige priser på grundlag af andre objektive kriterier som f.eks. en direkte forbindelse til skatter og afgifter fra bestemte modtagere.

For så vidt angår tjenesteyderne, forbyder forslaget (artikel 21, stk. 2), at de i deres generelle betingelser fastsætter bestemmelser for adgang til tjenesteydelser, hvori de nægter tjenestemodtageren adgang eller giver ham mindre gunstige vilkår på grund af hans nationalitet eller opholdssted. Dette er ikke til hinder for, at en tjenesteyder kan afslå at udføre en tjenesteydelse eller kan anvende forskellige priser og vilkår, for så vidt som han godtgør, at dette er begrundet direkte i objektive forhold som f.eks. de faktiske meromkostninger, der er forbundet med afstanden, eller de tekniske aspekter ved ydelsen.

i) Hvorfor regulere spørgsmålet om udstationering af tredjelandsstatsborgere (artikel 25)?

Som det fremgik af rapporten, støder tjenesteydere, der udstationerer en arbejdstager fra et tredjeland i en anden medlemsstat med henblik på at udføre tjenesteydelser, ofte på retlige hindringer, særlig kravet om, at arbejdstageren skal have et visum eller en arbejdstilladelse fra myndighederne i den medlemsstat, han er udstationeret i. Det fremgik også af rapporten, at sådanne problemer berører mange former for servicevirksomhed, herunder de højteknologiske sektorer, som er nødt til at råde bod på mangelen på kvalificeret arbejdskraft.

Skal disse hindringer fjernes, må udstationeringsmedlemsstaten have visse garantier for udstationeringens lovlighed og kontrollen fra oprindelsesmedlemsstatens side. Oprindelsesmedlemsstaten skal derfor ifølge forslaget (artikel 25) sikre, at tjenesteydere kun udstationerer arbejdstagere, der opfylder kravet om ophold og lovlig beskæftigelse i henhold til landets nationale lovgivning, og lade arbejdstagere genindrejse på landets område. I betragtning af disse garantier må udstationeringsmedlemsstaten ikke stille krav, der er i strid med oprindelseslandsprincippet, f.eks. om en indrejse-, udrejse- eller opholdstilladelse eller en arbejdstilladelse, bortset fra de i artikel 25, stk. 2, omhandlede tilfælde.

j) Hvorfor finder oprindelseslandsprincippet ikke anvendelse på visse områder og visse former for virksomhed (artikel 17)?

Undtagelserne fra oprindelseslandsprincippet er fastsat ud fra to hensyn:

1. Den gældende fællesskabsret. Nogle af undtagelserne skyldes, at der i eksisterende fællesskabsinstrumenter findes en regel om, at en grænseoverskridende tjenesteydelse kan være underlagt lovgivningen i bestemmelseslandet. Da denne regel er i direkte modstrid med direktivets artikel 16, er det nødvendigt med undtagelser for at sikre sammenhængen med denne gældende fællesskabsret. De pågældende undtagelser vedrører direktiv 96/71/EF (udstationering af arbejdstagere), forordning (EØF) nr. 1408/71 (social sikring), forordning (EØF) nr. 259/93 (overførsel af affald), visse instrumenter vedrørende den frie bevægelighed for personer og anerkendelse af kvalifikationer.

På andre områder reguleres den frie udveksling af tjenesteydelser allerede af fællesskabsinstrumenter, der er baseret på en særlig fremgangsmåde i forhold til den, der er fastsat i dette direktiv, hvilket berettiger undtagelsesbestemmelser, som f.eks. den, der vedrører beskyttelse af personoplysninger [36].

[36] I direktivet om beskyttelse af personoplysninger (der også opererer med oprindelseslandsprincippet) anvendes ikke samme kriterium til definition af oprindelseslandet. I dette direktiv anvendes kriteriet om den "registeransvarliges" etablering, hvor der i nærværende forslag er tale om "tjenesteyderens" etablering. Det er derfor nødvendigt med en undtagelse for at undgå, at der udpeges to forskellige oprindelseslande, alt efter hvilket direktiv der henvises til.

2. Forskellene i de nationale ordninger. For visse former for virksomhed eller visse områder er der fortsat for stor forskel mellem de nationale fremgangsmåder, eller integrationsniveauet på fællesskabsplan er utilstrækkeligt, så oprindelseslandsprincippet ikke kan anvendes. Med direktivet harmoniseres der, i det omfang det er muligt, eller der foreskrives en styrkelse af det administrative samarbejde med henblik på at skabe den gensidige tillid, der er nødvendig for at kunne anvende oprindelseslandsprincippet. I nogle tilfælde er det dog ikke muligt på nuværende stadium at foretage en sådan harmonisering i dette direktiv eller at etablere et sådant samarbejde, og derfor er det nødvendigt at fastsætte undtagelsesbestemmelser. Det drejer sig om undtagelserne vedrørende visse former for virksomhed, såsom notarialakter, posttjenester, distribution af elektricitet, gas og vand, samt virksomhed vedrørende f.eks. intellektuel ejendomsret, ordninger med generelle forbud begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller folkesundheden, regler forbundet med de særlige kendetegn ved det sted, hvor tjenesteydelsen udføres, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og folkesundheden eller beskyttelsen af miljøet, tilladelsesordninger i forbindelse med godtgørelse af udgifter til hospitalsbehandling, indregistrering af køretøjer, der er leaset i en anden medlemsstat, eller undtagelser i forbindelse med kontrakter eller ansvar uden for kontrakt.

Indhold

Kapitel I. Almindelige bestemmelser

Artikel 1. Genstand

Artikel 2. Anvendelsesområde

Artikel 3. Forbindelse med fællesskabsrettens øvrige bestemmelser

Artikel 4. Definitioner

Kapitel II. Etableringsfrihed for tjenesteydere

Afdeling 1. Administrativ forenkling

Artikel 5. Forenkling af procedurer

Artikel 6. Kvikskranke

Artikel 7. Ret til information

Artikel 8. Elektroniske procedurer

Afdeling 2. Tilladelser

Artikel 9. Tilladelsesordninger

Artikel 10. Betingelser for udstedelse af tilladelse

Artikel 11. Tilladelsens varighed

Artikel 12. Udvælgelse af ansøgere

Artikel 13. Tilladelsesprocedurer

Afdeling 3. Forbudte krav og krav, der skal evalueres

Artikel 14. Forbudte krav

Artikel 15. Krav, der skal evalueres

Kapitel III. Fri udveksling af tjenesteydelser

Afdeling 1.Oprindelseslandsprincip og undtagelser

Artikel 16. Oprindelseslandsprincip

Artikel 17. Generelle undtagelser til oprindelseslandsprincippet

Artikel 18. Midlertidige undtagelser til oprindelseslandsprincippet

Artikel 19. Individuelle undtagelser

Afdeling 2. Tjenestemodtageres rettigheder

Artikel 20. Forbudte restriktioner

Artikel 21. Forbud mod forskelsbehandling

Artikel 22. Bistand til tjenestemodtagere

Artikel 23. Godtgørelse af udgifter til lægebehandling

Afdeling 3. Udstationering af arbejdstagere

Artikel 24. Specifikke bestemmelser om udstationering af arbejdstagere

Artikel 25. Udstationering af tredjelandsstatsborgere

Kapitel IV. Tjenesteydelsernes kvalitet

Artikel 26. Oplysninger om tjenesteydere og deres tjenesteydelser

Artikel 27. Erhvervsforsikringer og faglige garantier

Artikel 28. Eftersalgsgaranti

Artikel 29. Lovregulerede erhvervs kommercielle kommunikation

Artikel 30. Virksomhed på flere områder

Artikel 31. Kvalitetspolitik

Artikel 32. Bilæggelse af tvister

Artikel 33. Oplysninger om tjenesteyderes hæderlighed

Kapitel V. Kontrol

Artikel 34. Kontrollens effektivitet

Artikel 35. Gensidig bistand

Artikel 36. Gensidig bistand i tilfælde, hvor tjenesteyderen begiver sig til et andet land

Artikel 37. Gensidig bistand i forbindelse med individuelle undtagelser i oprindelseslandet

Artikel 38. Gennemførelsesbestemmelser

Kapitel VI. Konvergensprogram

Artikel 39. Adfærdskodekser på fællesskabsplan

Artikel 40. Yderligere harmonisering

Artikel 41. Gensidig evaluering

Artikel 42. Udvalgsprocedure

Artikel 43. Rapport

Artikel 44. Ændring af direktiv 1998/27/EF [søgsmål med påstand om forbud]

Kapitel VII. Afsluttende bestemmelser

2004/0001 (COD)

Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV af [...] om tjenesteydelser i det indre marked

(EØS-relevant tekst)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 47, stk. 2, første og tredje punktum, artikel 55 og 71 og artikel 80, stk. 2,

under henvisning til forslag fra Kommissionen [37],

[37] EUT C [...] af [...], s. [...].

under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg [38],

[38] EUT C [...] af [...], s. [...].

under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget [39],

[39] EUT C [...] af [...], s. [...].

efter proceduren i traktatens artikel 251 [40], og

[40] EUT C [...] af [...], s. [...].

ud fra følgende betragtninger:

(1) Den Europæiske Union har som mål at skabe stadig tættere bånd mellem de europæiske stater og folk og at sikre økonomiske og sociale fremskridt. I henhold til traktatens artikel 14, stk. 2, indebærer det indre marked et område uden indre grænser med fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsfrihed. En fjernelse af barriererne for udviklingen af servicevirksomhed mellem medlemsstaterne er et vigtigt middel til at styrke integrationen af de europæiske folk og fremme harmoniske og bæredygtige fremskridt på det økonomiske og sociale område.

(2) I Kommissionens rapport "status over det indre marked for tjenester" [41] opregnes en lang række hindringer, der står i vejen for eller hæmmer udviklingen af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne, herunder især sådanne, som udføres af små og mellemstore virksomheder (SMV'er), der spiller en fremtrædende rolle i servicesektoren. Rapporten konkluderer, at ti år efter, hvad der skulle have været gennemførelsen af det indre marked, er der stor forskel mellem visionen om et økonomisk integreret EU og den virkelighed, de europæiske borgere og tjenesteydere oplever. Hindringerne berører mange forskellige former for servicevirksomhed og alle etaper i tjenesteydernes virksomhed, og der er mange lighedspunkter mellem dem, navnlig at de ofte skyldes besværlige administrative procedurer, den retsusikkerhed, der præger grænseoverskridende virksomhed, og manglende tillid mellem medlemsstaterne.

[41] KOM(2002) 441, endelig.

(3) Da tjenesteydelser er drivkraften bag den økonomiske vækst og tegner sig for 70% af BNI og af beskæftigelsen i størsteparten af medlemsstaterne, indvirker denne opsplitning af det indre marked negativt på hele EU's økonomi, især på SMV'ernes konkurrenceevne, og forhindrer forbrugerne i at få adgang til et større udvalg af tjenesteydelser til konkurrencedygtige priser. Europa-Parlamentet og Rådet har fremhævet, at fjernelsen af de retlige hindringer for oprettelsen af et egentligt indre marked er et meget vigtigt led i gennemførelsen af det mål, der blev fastsat af Det Europæiske Råd i Lissabon, nemlig at gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden inden år 2010. Det er absolut nødvendigt at få fjernet disse hindringer for at sætte skub i EU's økonomi, især hvad angår beskæftigelse og investeringer.

(4) På den baggrund bør hindringerne for tjenesteyderes ret til frit at etablere sig i medlemsstaterne og for den frie udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne fjernes og tjenesteydere og tjenestemodtagere bør garanteres den retssikkerhed, der er nødvendig, for at de reelt kan udøve disse to grundlæggende traktatfæstede friheder. Da hindringerne for det indre marked for tjenesteydelser både berører erhvervsdrivende, der ønsker at etablere sig i andre medlemsstater, og dem, der udfører en tjenesteydelse i en anden medlemsstat uden at etablere sig dér, bør tjenesteydere have mulighed for at udvikle deres servicevirksomhed i det indre marked enten ved at etablere sig i en anden medlemsstat eller ved at benytte sig af friheden til at udveksle tjenesteydelser. Tjenesteydere skal kunne vælge mellem disse to friheder, alt efter hvilken udviklingsstrategi de har i hver enkelt medlemsstat.

(5) Det er ikke muligt at overvinde disse hindringer udelukkende ved direkte anvendelse af traktatens artikel 43 og 49, da det ville være ekstremt vanskeligt for de nationale myndigheder og Fællesskabets institutioner at gennemføre overtrædelsesprocedurer mod de pågældende medlemsstater i hvert enkelt tilfælde, især efter udvidelsen, og da mange hindringer kun kan fjernes gennem en forhåndskoordinering af de nationale lovgivninger, blandt andet for at etablere et administrativt samarbejde. Som Europa-Parlamentet og Rådet har erkendt, skal gennemførelsen af et egentligt indre marked for tjenesteydelser ske ved hjælp af et lovgivningsinstrument på fællesskabsplan.

(6) I dette direktiv opstilles en generel retlig ramme, der kommer en lang række tjenesteydelser til gode, samtidig med at der tages hensyn til de særlige kendetegn ved hver enkelt form for virksomhed og erhverv og disses reguleringsordninger. Denne ramme er baseret på en dynamisk og selektiv tilgang, der består i først at fjerne de barrierer, der hurtigt kan ryddes af vejen, og derefter for de øvrige barrierer at igangsætte en procedure med evaluering, høring og yderligere harmonisering for specifikke områder med henblik på at muliggøre en gradvis og samordnet modernisering af de nationale ordninger for regulering af servicevirksomhed, hvilket er absolut nødvendigt for at gennemføre et egentligt indre marked for tjenesteydelser inden 2010. Der bør indføres en velafvejet kombination af foranstaltninger, der omfatter målrettet harmonisering, administrativt samarbejde, anvendelse af oprindelseslandsprincippet og tilskyndelse til udarbejdelse af adfærdskodekser på bestemte områder. Denne koordinering af de nationale lovgivninger bør sikre et højt retligt integrationsniveau i Fællesskabet og i høj grad tilgodese almene hensyn, især beskyttelse af forbrugerne, hvilket er absolut nødvendigt for at skabe tillid mellem medlemsstaterne.

(7) Faglige foreningers og sammenslutningers vigtige rolle i forbindelse med regulering af servicevirksomhed og udarbejdelse af faglige regler bør anerkendes.

(8) Dette direktiv er helt i tråd med de øvrige igangværende fællesskabsinitiativer vedrørende tjenesteydelser, især initiativerne vedrørende de virksomhedsrelaterede serviceerhvervs konkurrenceevne, sikkerheden i forbindelse med tjenesteydelser [42] og arbejdet i forbindelse med den frie bevægelighed for patienter og udviklingen i sundhedssektoren i Fællesskabet. Det er også i tråd med de igangværende initiativer vedrørende det indre marked såsom forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om salgsfremmende foranstaltninger i det indre marked [43] og initiativerne vedrørende forbrugerbeskyttelse som f.eks. forslaget til direktiv om urimelig handelspraksis [44] og forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse [45] (herefter forordningen om samarbejde om forbrugerbeskyttelse).

[42] KOM(2003) 313 endelig (EFT C 299 af 10.12.2003, s. 1).

[43] KOM(2002) 585 endelig.

[44] KOM(2003) 356 endelig.

[45] KOM(2003) 443 endelig.

(9) Finansielle tjenesteydelser bør udelukkes fra anvendelsesområdet for dette direktiv, fordi denne form for virksomhed i øjeblikket er omfattet af specifik handlingsplan, der ligesom dette direktiv sigter mod at gennemføre et egentligt indre marked for tjenesteydelser. Disse tjenesteydelser er defineret i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne og om ændring af Rådets direktiv 90/619/EØF samt direktiv 97/7/EF og 98/27/EF [46]. I dette direktiv forstås ved en finansiel tjenesteydelse enhver tjenesteydelse, der vedrører banker, långivning, forsikringer, individuelle pensionsordninger, investeringer og betalinger.

[46] EFT L 271 af 9.10.2002, s. 16.

(10) Da der i 2002 blev vedtaget en række lovgivningsinstrumenter vedrørende elektroniske kommunikationstjenester og -netværk og hermed forbundne ressourcer og tjenesteydelser, som opstillede en retlig ramme med henblik på at lette adgangen til denne form for virksomhed i det indre marked, bl.a. gennem afskaffelse af de fleste ordninger for individuel tilladelse, bør de problemstillinger, der er genstand for disse instrumenter, udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde.

(11) Da der i traktaten er fastsat specifikke hjemmelsbestemmelser for skatter og afgifter, og da der allerede er vedtaget fællesskabsinstrumenter på dette område, bør skatter og afgifter udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde, dog med undtagelse af bestemmelserne om forbudte krav og den frie udveksling af tjenesteydelser. Harmoniseringen på skatte og afgiftsområdet er gennemført bl.a. ved Rådets direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter - Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag [47], Rådets direktiv 90/434/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning ved fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater [48], Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater [49] og Rådets direktiv 2003/49/EF af 3. juni 2003 om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede selskaber i forskellige medlemsstater [50]. Dette direktiv har derfor ikke til formål at indføre nye regler eller nye særordninger på skatte- og afgiftsområdet. Det sigter udelukkende mod at fjerne restriktioner for etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, hvoraf nogle er af skatte- og afgiftsmæssig karakter og diskriminerende, i overensstemmelse med retspraksis fra De Europæiske Fællesskabers Domstol vedrørende traktatens artikel 43 og 49. Momsområdet er genstand for en harmonisering på fællesskabsplan, der betyder, at tjenesteydere med grænseoverskridende virksomhed kan være underlagt andre forpligtelser end dem, der gælder i det land, hvor de er etableret. Det er imidlertid ønskeligt at indføre en kvikskrankeordning for disse tjenesteydere, så de kan afvikle alle deres forpligtelser gennem en enkelt elektronisk portal hos skatte- og afgiftsmyndighederne i deres egen medlemsstat.

[47] EFT L 145 af 13.6.1977, s. 1. Senest ændret ved direktiv 2003/92/EF (EUT L 260 af 11.10.2003, s. 8).

[48] EFT L 225 af 20.8.1990, s. 1.

[49] EFT L 225 af 20.8.1990, s. 6.

[50] EUT L 157 af 26.6.2003, s. 49.

(12) Da transporttjenester allerede er omfattet af en række specifikke fællesskabsinstrumenter på dette område, bør transporttjenester udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde, i det omfang de er underlagt andre fællesskabsinstrumenter med hjemmel i traktatens artikel 71 eller artikel 80, stk. 2. Direktivet finder til gengæld anvendelse på tjenesteydelser, der ikke er underlagt specifikke fællesskabsinstrumenter på transportområdet, som f.eks. pengetransport og transport af afdøde.

(13) Den gældende fællesskabsret om servicevirksomhed er allerede meget omfattende, navnlig hvad angår lovregulerede erhverv, posttjenester, tv-radiosprednings virksomhed, informationssamfundstjenester samt tjenesteydelser i forbindelse med pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure. Herudover er servicevirksomhed omfattet af andre instrumenter, der ikke er møntet på bestemte tjenesteydelser, som f.eks. forbrugerbeskyttelsesinstrumenter. Dette direktiv kompletterer denne gældende fællesskabsret. Når en tjenesteydelse allerede er omfattet af et eller flere fællesskabsinstrumenter, gælder både dette direktiv og de pågældende instrumenter, idet de krav, der er fastsat i det ene instrument, supplerer de krav, der er fastsat i det andet. Der bør fastsættes undtagelser og andre passende bestemmelser, der er nødvendige for at undgå uforenelighed og sikre sammenhængen med de pågældende fællesskabsinstrumenter.

(14) Begrebet "tjenesteydelse" dækker mange former for virksomhed i konstant udvikling, herunder forretningsservice såsom ledelsesrådgivning, certificering og prøvning, vedligeholdelse og rengøring af kontorer samt sikkerhedstjenester, reklame og rekrutteringstjenester, herunder vikarbureauer samt sælgeres ydelser. Begrebet tjenesteydelse omfatter også forretningsservice/forbrugertjenester såsom juridisk og skattemæssig rådgivning, tjenester i forbindelse med fast ejendom, f.eks. ejendomsmæglere, eller i forbindelse med bygge- og anlægsarbejder, herunder arkitektrådgivning, og transport, distribution, tilrettelæggelse af messer og udstillinger, biludlejning, rejsebureauer og sikkerhedstjenester.. Endvidere omfatter begrebet tjenesteydelse forbrugertjenester såsom turisttjenester, herunder turistguider, audiovisuelle tjenester, fritidstjenester, sportscentre og forlystelsesparker, sundhedstjenester og hjemmeservice, f.eks. hjælp til ældre. Disse former for virksomhed kan være både tjenesteydelser, der kræver, at tjenesteyder og tjenestemodtager befinder sig i nærheden af hinanden, tjenesteydelser, der indebærer, at tjenestemodtageren eller tjenesteyderen begiver sig til et andet sted, og tjenesteydelser, der teleformidles, herunder via internettet.

(15) I overensstemmelse med Domstolens retspraksis vedrørende traktatens artikel 49 ff. dækker begrebet tjenesteydelse enhver erhvervsvirksomhed, der normalt udføres mod betaling, uden at dette kræver, at tjenesteydelsen betales af den, der modtager ydelsen, og uanset hvordan den økonomiske modydelse, der udgør betalingen, finansieres. En tjenesteydelse er derfor enhver ydelse, hvorved tjenesteyderen deltager i erhvervslivet, uanset den pågældendes retlige form, formålet med dennes virksomhed og det pågældende virksomhedsområde.

(16) Betalingskriteriet er ikke opfyldt i forbindelse med de former for virksomhed, staten udfører uden økonomisk modydelse som led i sine opgaver på det sociale, kulturelle, uddannelsesmæssige og retslige område. Disse former for virksomhed er ikke omfattet af definitionen i traktatens artikel 50 og falder derfor ikke ind under dette direktivs anvendelsesområde.

(17) Dette direktiv vedrører ikke anvendelsen af traktatens artikel 28-30 om frie varebevægelser. De restriktioner, der forbydes i medfør af oprindelseslandsprincippet, er krav, der gælder for adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed, ikke krav, der gælder for varer som sådan.

(18) Begrebet tjenesteyder omfatter enhver fysisk person med statsborgerskab i en medlemsstat eller enhver juridisk person, der udøver servicevirksomhed i henhold til enten etableringsfriheden eller friheden til udveksling af tjenesteydelser. Det er således ikke begrænset til de tilfælde, hvor tjenesteydelsen leveres over grænserne som led i den frie udveksling af tjenesteydelser, men omfatter også de tilfælde, hvor en erhvervsdrivende etablerer sig i en medlemsstat for at udvikle sin servicevirksomhed dér. Begrebet tjenesteyder omfatter ikke filialer af tredjelandsselskaber i en medlemsstat, idet etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser kun gælder for selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Fællesskabet, jf. traktatens artikel 48.

(19) Når en erhvervsdrivende begiver sig til en anden medlemsstat for dér at udøve servicevirksomhed, bør der skelnes mellem situationer, der falder ind under etableringsfriheden, og situationer, som er omfattet af den frie udveksling af tjenesteydelser, alt efter den pågældende virksomheds permanente eller midlertidige karakter. I henhold til Domstolens retspraksis skal den midlertidige karakter af den pågældende virksomhed ikke kun vurderes på grundlag af ydelsens varighed, men også på grundlag af dens hyppighed, periodiske karakter eller kontinuitet. Ydelsens midlertidige karakter bør imidlertid ikke udelukke, at tjenesteyderen i værtsmedlemsstaten kan indrette visse faciliteter (herunder et kontor, en praksis eller et lokale), hvis disse faciliteter er nødvendige for udførelsen af den pågældende tjenesteydelse.

(20) Begrebet tilladelsesordning dækker især de administrative procedurer, hvorved der gives tilladelser, licenser, godkendelser eller koncessioner, men også forpligtelsen til at være optaget i en faglig forening, et register, en fortegnelse eller en database, tilsluttet et organ eller i besiddelse af et næringsbrev for at kunne udøve den pågældende virksomhed. En tilladelse kan ikke blot følge af en udtrykkelig afgørelse, men også af en stiltiende afgørelse, som f.eks. består i, at den kompetente myndighed forholder sig tavs, eller at tjenesteyderen skal afvente en kvittering for modtagelsen af en erklæring for at kunne påbegynde den pågældende virksomhed, eller for at denne er lovlig.

(21) Begrebet koordineret område dækker alle de krav, der gælder for adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed, herunder især krav, som er fastsat i hver medlemsstats love og administrative bestemmelser, uanset om de vedrører et område, der er harmoniseret på fællesskabsplan eller ej, eller om de er af generel eller specifik karakter, og uanset hvilket retsområde der er tale om i henhold til national ret.

(22) En af de største vanskeligheder, som især SMV'er støder på i forbindelse med adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed, er de komplicerede og langvarige administrative procedurer og den retsusikkerhed, der er forbundet med disse procedurer. Derfor bør der, ligesom i forbindelse med visse moderniseringsinitiativer og initiativer vedrørende god administrativ praksis på fællesskabsplan eller nationalt plan, fastsættes principper for administrativ forenkling, navnlig ved samordnet at indføre kvikskrankeordningen på fællesskabsplan, ved at begrænse kravet om forhåndstilladelse til de tilfælde, hvor det er absolut nødvendigt, og ved at indføre princippet om stiltiende tilladelse fra de kompetente myndigheder efter udløbet af en vis frist. Sådanne moderniseringstiltag, der vil opfylde kravene om gennemsigtighed og ajourføring af oplysningerne om de erhvervsdrivende, sigter mod at undgå de forsinkelser, omkostninger og afskrækkende virkninger, der er forbundet med f.eks. unødvendige eller uforholdsmæssigt komplicerede og bekostelige formaliteter, dobbeltarbejde, formelle krav i forbindelse med forelæggelsen af dokumenter, de kompetente instansers skønsbeføjelse, upræcise eller uforholdsmæssigt lange frister, den udstedte tilladelses begrænsede varighed eller urimelige udgifter og sanktioner. Sådanne former for praksis virker særlig afskrækkende på tjenesteydere, der ønsker at udvikle deres virksomhed i andre medlemsstater, og gør det nødvendigt med en koordineret modernisering i et udvidet indre marked med femogtyve medlemsstater.

(23) For at lette adgangen til at optage og udøve servicevirksomhed i det indre marked bør der opstilles et fælles mål for alle medlemsstater om administrativ forenkling og fastsættes bestemmelser om bl.a. kvikskranker, ret til information, elektroniske procedurer og regulering af tilladelsesordninger. Andre nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette mål kan bestå i at reducere antallet af procedurer og formaliteter i forbindelse med servicevirksomhed ved at sikre, at de er nødvendige for at tilgodese et alment hensyn, og at de ikke overlapper hinanden i indhold og målsætninger.

(24) Af hensyn til den administrative forenkling bør der i almindelighed ikke stilles formelle krav såsom krav om bekræftede oversættelser, undtagen hvis det er objektivt begrundet i et tvingende alment hensyn som f.eks. beskyttelsen af arbejdstagerne. Det bør desuden sikres, at en tilladelse normalt giver adgang til at optage eller udøve servicevirksomhed på hele det nationale område, medmindre et tvingende alment hensyn objektivt berettiger, at der skal anmodes om tilladelse for hvert enkelt etableringssted, hvilket f.eks. kan være tilfældet for større supermarkeder af hensyn til beskyttelsen af bymiljøet.

(25) Der bør fastsættes en kvikskranke med det formål at sikre, at alle tjenesteydere kun behøver at henvende sig et enkelt sted for at afvikle samtlige procedurer og formaliteter. Antallet af kvikskranker pr. medlemsstat kan variere efter de regionale eller lokale kompetencer eller efter den form for virksomhed, der er tale om. Oprettelsen af disse kvikskranker berører nemlig ikke fordelingen af beføjelserne mellem de kompetente myndigheder på nationalt plan. Hvis flere regionale eller lokale myndigheder er kompetente, kan en af dem varetage opgaven som kvikskranke og organisere samarbejdet med de andre myndigheder. Kvikskrankerne kan oprettes af de administrative myndigheder, men en medlemsstat kan også overdrage denne opgave til handels- og håndværkskamre, faglige foreninger eller private organer. Kvikskrankerne skal i vid udstrækning bistå tjenesteyderen enten som direkte kompetent myndighed, der udsteder de dokumenter, der er nødvendige for at få adgang til servicevirksomhed, eller som formidler mellem tjenesteyderen og de direkte kompetente myndigheder. Allerede i sin henstilling af 22. april 1997 om forbedring og forenkling af erhvervsklimaet i forbindelse med virksomhedsetablering [51] opfordrede Kommissionen medlemsstaterne til at indføre kontaktpunkter for at forenkle formaliteterne.

[51] EFT L 145 af 5.6.1997, s. 29.

(26) Det er en absolut betingelse for administrativ forenkling på tjenesteydelsesområdet, at der til gavn for både tjenesteydere, tjenestemodtagere og kompetente myndigheder inden for en overskuelig tidsramme indføres et system, som gør det muligt at afvikle procedurer og formaliteter elektronisk. For at efterkomme denne resultatforpligtelse kan det være nødvendigt at tilpasse nationale love og bestemmelser om tjenesteydelser. At de pågældende procedurer og formaliteter skal kunne afvikles på afstand, betyder bl.a., at medlemsstaterne skal sørge for, at det kan ske på tværs af grænserne. Denne resultatforpligtelse vedrører ikke de procedurer og formaliteter, som i sagens natur ikke kan afvikles på afstand.

(27) Adgangen til servicevirksomhed kan kun gøres betinget af, at der indhentes tilladelse fra de kompetente myndigheder, hvis denne formalitet opfylder kriterierne om forbud mod forskelsbehandling, nødvendighed og proportionalitet. Det betyder bl.a., at der kun kan stilles krav om tilladelse, hvis en efterfølgende kontrol ville være ineffektiv, fordi det ville være umuligt at fastslå de pågældende tjenesteydelsers mangler efterfølgende, og fordi der ville være visse risici og farer forbundet med ikke at foretage en forhåndskontrol. Disse bestemmelser i direktivet kan ikke berettige tilladelsesordninger, der er forbudt i henhold til andre fællesskabsinstrumenter som f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/93/EF af 13. december 1999 om en fællesskabsramme for elektroniske signaturer [52] eller Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked ("direktivet om elektronisk handel") [53]. Resultaterne af den gensidige evaluering vil gøre det muligt på fællesskabsplan at bestemme, for hvilke former for virksomhed tilladelsesordningerne bør ophæves.

[52] EFT L 13 af 19.1.2000, s. 12.

[53] EFT L 178 af 17.7.2000, s. 1.

(28) I tilfælde, hvor antallet af mulige tilladelser for en given form for virksomhed er begrænset på grund af knappe naturlige ressourcer eller begrænset teknisk kapacitet, f.eks. i forbindelse med tildeling af analoge radiofrekvenser eller udnyttelse af et vandkraftværk, skal der anvendes en procedure for udvælgelse af ansøgere, hvilket har til formål at forbedre kvaliteten af og vilkårene for de tjenesteydelser, der tilbydes brugerne, gennem fri konkurrence. Denne procedure skal sikre gennemsigtighed og uvildighed, og den udstedte tilladelse må ikke være af uforholdsmæssig lang varighed, kunne fornyes automatisk eller indebære fordele for den tidligere tjenesteyder. Nærmere bestemt skal varigheden af tilladelsen fastsættes således, at den ikke hæmmer eller begrænser den frie konkurrence mere end nødvendigt for at sikre afskrivningen på investeringerne og et rimeligt afkast af den investerede kapital. I tilfælde, hvor antallet af tilladelser er begrænset af andre grunde end knappe naturlige ressourcer eller begrænset teknisk kapacitet, skal de øvrige bestemmelser om tilladelsesordninger i dette direktiv under alle omstændigheder overholdes.

(29) De tvingende almene hensyn, der henvises til i visse af dette direktivs harmoniseringsbestemmelser, er de hensyn, der anerkendes i Domstolens retspraksis vedrørende traktatens artikel 43 og 49, herunder navnlig beskyttelsen af forbrugerne, tjenestemodtagerne, arbejdstagerne og bymiljøet.

(30) Med henblik på at skabe et egentligt indre marked for tjenesteydelser er det nødvendigt at fjerne de restriktioner for etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, der fortsat findes i visse medlemsstaters lovgivninger, og som er uforenelige med henholdsvis traktatens artikel 43 og 49. De forbudte restriktioner berører specielt det indre marked for tjenesteydelser og skal afvikles systematisk og så hurtigt som muligt.

(31) I henhold til Domstolens retspraksis indbefatter etableringsfriheden bl.a. ligebehandlingsprincippet, der ikke blot forbyder enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling fra en medlemsstats side, men også enhver indirekte forskelsbehandling, som er begrundet i andre forhold, og som reelt kan føre til samme resultat. Det betyder bl.a., at der for adgangen til at optage eller udøve servicevirksomhed i en medlemsstat, både som hoved- og bivirksomhed, ikke må stilles krav om etablering, ophold, bopæl eller om, at der skal være tale om tjenesteyderens hovedvirksomhed. En medlemsstat kan heller ikke anfægte selskabers retsevne og processuelle partsevne, hvis de er oprettet i overensstemmelse med lovgivningen i en anden medlemsstat, hvor de er etableret for så vidt angår deres hovedvirksomhed. Herudover må en medlemsstat ikke give tjenesteydere, der har særlig tilknytning til et nationalt eller lokalt socioøkonomisk miljø, nogen form for fordel, og den må heller ikke på grund af tjenesteyderens etableringssted begrænse den pågældendes muligheder f