KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 22.05.1996 
KOM(96)209 endelig udg. 
FINANSIELLE TJENESTEYDELSER: 
OPFYLDELSE AF FORBRUGERNES FORVENTNINGER 
Grønbog 
(forelagt af Kommissionen) 

RESUMÉ 
Etableringen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser har uvægerligt dybtgående konsekvenser 
for udbyderne af finansielle tjenesteydelser og alle dem, der køber dem, heriblandt forbrugerne. 
Tjenesteyderne får adgang til et meget større marked, men udsættes samtidig for en hårdere konkurrence 
på hjemmemarkedet. Køberne af finansielle tjenesteydelser nyder godt af den skærpede konkurrence såvel 
med hensyn til prisen og selve ydelsen som med hensyn til det bredere udvalg af finansielle produkter. 
Denne grønbog behandler specifikt spørgsmålet om beskyttelse af en bestemt kategori af brugere af 
finansielle tjenesteydelser - nemlig forbrugerne - fordi denne brugerkategori generelt har behov for en 
højere grad af beskyttelse end andre mere erfarne eller magtfulde brugere. Selv om direktiverne om 
finansielle tjenesteydelser primært henvender sig til den finansielle sektor, beskæftiger de sig også med 
forbrugernes rettigheder og interesser. De indeholder visse bestemmelser, der sikrer forbrugerne ret til 
sandfærdig og fyldestgørende information, og som beskytter deres lovmæssige interesser og giver adgang 
til de fornødne retsmidler. Desuden søger alle disse direktiver gennem strenge forsigtighedstilsynsregler 
og minimumskapitalkrav at sikre stabilitet og troværdighed i den finansielle sektor. 
Indtil resultatet af 1996-undersøgelsen foreligger senere på året, har Kommissionen kun begrænsede 
erfaringer med, hvordan det indre marked fungerer. En række problemer, som forbrugerne er stødt på, er 
dog allerede blevet fremdraget, og det skal nøje overvejes, hvad der kan gøres for at rette op på dem. 
Blandt problemerne kan nævnes afvisningen af at sælge finansielle tjenesteydelser til udlændinge, den 
manglende information og de bedragerier, der begås af kyniske finansielle mellemmænd. Det er desuden 
ret sandsynligt, at der i fremtiden vil vise sig andre problemer for forbrugerne. 
Fjernsalg af finansielle tjenesteydelser er et område, der fortjener særlig opmærksomhed. Det direktiv, 
der for øjeblikket ligger til godkendelse, behandler fjernsalg af alle varer og tjenesteydelser undtagen 
finansielle tjenesteydelser. Både omfanget af fjernsalg og dets kompleksitet er stigende. Selv om langt 
størstedelen af disse kontrakter på nuværende tidspunkt udbydes og indgås på hjemmemarkedet, ventes 
det, at også det grænseoverskridende fjernsalg hurtigt vil gribe om sig. Det er et aktivitetsområde, der 
stadig er i sin vorden. Kommissionen er derfor ved at undersøge, om det er nødvendigt med bindende 
lovgivning. 
For at få et klart billede af, hvilke problemer der skal tages op i almindelighed og i forbindelse med 
fjernsalg af finansielle tjenesteydelser i særdeleshed, opfordrer Kommissionen alle interesserede parter til 
at fremsætte bemærkninger til den nuværende og forventede udvikling inden for grænseoverskridende 
levering af finansielle tjenesteydelser. Kommissionen agter med udsendelsen af denne grønbog at give 
stødet til en bred debat med alle interesserede parter. Der vil inden for de næste par måneder blive afholdt 
en høring for at give alle interesserede parter lejlighed til at drøfte de emner, der rejses i grønbogen. 
Bemærkninger (skriftlige) til denne grønbog bedes senest den 15. oktober 1996 rettet til: 
Generaldirektøren for GD XV 
Europa-Kommissionen 
Rue de la Loi 200 
B-1049 Bruxelles 
Telefax: (+32.2)295.65.00 
E-mail: John.MOGG@DG15.cec.be 
(^ 
FINANSIELLE TJENESTEYDELSER: 
OPFYLDELSE AF FORBRUGERNES FORVENTNINGER 
Finansielle tjenesteydelser spiller en helt afgørende rolle for Den Europæiske Unions økonomi. 
Praktisk talt alle og enhver gør brug af finansielle tjenesteydelser, lige fra de offentlige 
myndigheder, de finansielle institutioner og industri- og handelsvirksomheder af enhver art 
(uanset om der er tale om mindre virksomheder eller kæmpekoncerner) via de almennyttige 
foreninger til husholdningerne og de enkelte forbrugere. 
Den 29. juni 1995 fastlagde Rådet en fælles holdning til forslaget til direktiv om forbru­
gerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg1. Ved andenbehandlingen i Europa-
Parlamentet den 15. december 1995 opnåede et ændringsforslag om at lægge finansielle 
tjenesteydelser ind under forslagets anvendelsesområde ikke det nødvendige flertal for at blive 
vedtaget. Selv om finansielle tjenesteydelser var omfattet af det oprindelige forslag fra 
Kommissionen, accepterede Kommissionens repræsentant under debatten ved andenbehandlingen, 
at finansielle tjenesteydelser blev udelukket, idet han forklarede, at forbrugerbeskyttelsesaspektet 
af markedsføringen af finansielle tjenesteydelser i almindelighed og fjernsalg i særdeleshed som 
følge af den europæiske finansielle sektors stigende kompleksitet og alsidighed fortjente særlig 
opmærksomhed. 
Grønbogen behandler en række forbrugerpolitiske spørgsmål inden for den finansielle sektor, 
herunder også fjernsalg af finansielle tjenesteydelser. I betragtning af den private forbrugers 
særlige behov er grønbogen koncentreret om nogle af de bekymrende forhold, den private 
forbruger står over for. Kommissionen er dog klar over, at det ikke er alle problemer, 
forbrugerne står over for, der kan tages op i denne grønbog. 
I del I viser Kommissionen, i hvilket omfang interesserne hos forbrugerne af finansielle 
tjenesteydelser er blevet tilgodeset i EU-lovgivningen. I del II peges der på en række bekymrende 
forhold, som allerede er dukket op. Grønbogens sidste del behandler kort de fremtidige tendenser 
inden for markedsføringen af finansielle tjenesteydelser, herunder fjernsalg. Interesserede parter 
opfordres til at fremsætte bemærkninger til alle disse spørgsmål, så Kommissionen kan tage 
yderligere initiativer på dette område. 
EFT nr. C 288 af 30.10.1995. 
DEL I - HVAD ER DER OPNÅET HIDTIL? 
Inden for finansielle tjenesteydelser har Kommissionens primære målsætning været at etablere et 
fælles marked, der virkeliggør traktatens principper om fri bevægelighed for personer, varer, 
tjenesteydelser og kapital. Denne målsætning er nu stort set blevet nået gennem gradvis 
vedtagelse af omkring 50 direktiver, der har haft tjenesteyderne inden for finansielle 
tjenesteydelser, EU's pengeinstitutter, forsikringsselskaberne og værdipapircentralerne som 
målgrupper. 
Det fælles marked inden for finansielle tjenesteydelser bygger på principperne om hjemlandstilsyn 
og gensidig anerkendelse med udgangspunkt i aftalte minimumsstandarder for 
forsigtighedstilsynet. Som et resultat heraf kan tjenesteyderne inden for finansielle tjenesteydelser 
frit drive virksomhed overalt i EU. Dette skulle føre til større konkurrence, øgede 
stordriftsfordele og et bredere forbrugsvalg. Disse virkninger er allerede ved at vise sig, bl.a. i 
fremkomsten af nye finansielle produkter og nye måder at gøre forretninger på (f.eks. inden for 
forsikring og aktiehandel) samt i øgede grænseoverskridende aktiviteter. Mere detaljerede 
oplysninger om fordelene ved det indre marked vil foreligge senere på året, idet Kommissionen 
efter anmodning fra Rådet for øjeblikket er ved at gennemføre en tilbundsgående analyse af 
virkningen af lovgivningen om det indre marked, herunder lovgivningen om finansielle 
tjenesteydelser. Undersøgelsen vil omfatte økonomiske og andre data om det indre markeds 
virkning på de større erhvervssektorer, herunder også den finansielle sektor. Dataene vil navnlig 
belyse det indre markeds virkning i henseende til prisen på forskellige varer og tjenesteydelser, de 
nuværende og fremtidige udviklingstendenser og forbrugsvalget. Set ud fra denne synsvinkel vil 
1996-undersøgelsen være nyttig til at belyse forbrugerpolitikken inden for finansielle 
tjenesteydelser, men giver formentlig ikke tilstrækkelige oplysninger til at besvare de specifikke 
spørgsmål, der rejses i denne grønbog. 
Den finansielle sektor har traditionelt været underlagt streng regulering, og EU*s "mini­
mumsstandarder" er vidtrækkende. Denne regulering, hvis primære målsætning har været at 
skabe de nødvendige betingelser for en fri udveksling af finansielle tjenesteydelser, har også haft 
den virkning, at den har øget beskyttelsen af den forbruger, der overlader sine penge og 
finansielle interesser i den finansielle sektors varetægt. Ved at sikre, at tjenesteyderne inden for 
finansielle tjenesteydelser er finansielt solide, retskafne og pålidelige, udgør disse 
forsigtighedstilsynsstandarder en værdifuld beskyttelse for køberne af disse tjenesteydelser. 
Direktiverne om finansielle tjenesteydelser indeholder desuden en række bestemmelser, der tager 
sigte på at beskytte forbrugernes interesser inden for bestemte områder (f.eks. bestemmelser om 
forsikringsaftaler, klageadgang, fortrydelsesret, minimumskrav om oplysningspligt og principper 
for forretningsførelse). Selv om direktiverne om finansielle tjenesteydelser således primært tager 
sigte på de finansielle institutioner, har beskyttelsen af forbrugernes interesser også spillet en 
væsentlig rolle. De finansielle institutioner er selv udmærket klar over, at et ærligt omdømme og 
en god kundeservice er nogle af de mest effektive markedsføringsredskaber på et stadig mere 
konkurrencepræget marked. Forskellige aspekter af forbrugerbeskyttelsen inden for finansielle 
tjenesteydelser har - direkte eller indirekte - været taget op i den eksisterende EU-lovgivning. I 
afsnittene nedenfor behandles specifikt aspekterne vedrørende oplysning, retlig beskyttelse og 
klageadgang, som tilsammen udgør et grundlæggende sæt af rettigheder til fordel for forbrugerne. 
• Forbrugeroplysning 
På grund af de finansielle tjenesteydelsers kompleksitet er det af afgørende betydning, at 
forbrugeren råder over de nødvendige oplysninger til at sætte ham eller hende i stand til at træffe 
en informeret beslutning om, hvorvidt han eller hun skal købe en bestemt finansiel tjenesteydelse, 
og hvilket produkt der er det bedste at købe. Direktiverne om finansielle tjenesteydelser 
indeholder derfor en række bestemmelser, der stiller krav til de finansielle institutioner om, at de 
skal give deres kunder en passende oplysning. Disse bestemmelser gælder for alle de relevante 
finansielle aftaler uden hensyn til, hvordan kontrakten blev indgået (personlig kontakt, fjernsalg 
osv.). 
Inden for pengeinstitutsektoren skal indskyderne - herunder bl.a. forbrugerne - informeres om 
den indskudsgarantiordning, som findes for at beskytte deres indlån og opsparing. Inden for 
forbrugerkredit skal der på forhånd gives information om låneloft, omkostningerne i forbindelse 
med lånet (især den samlede årlige forrentning) og procedurerne for opsigelse af lånet. 
Direktivforslaget om grænseoverskridende kreditoverførsler stiller krav om, at kunderne skal 
informeres ordentligt, både før og efter at overførslen effektueres. 
Inden for forsikringssektoren skal forsikringstageren både før kontraktens indgåelse og under 
dens løbetid informeres om de væsentligste elementer i kontrakten (varighed, opsigelsesret, 
lovvalg, klageprocedurer). Den information, der skal gives, er mere indgående inden for 
livsforsikring end inden for skadesforsikring ud fra det synspunkt, at livsforsikringsprodukter 
generelt indebærer et langtidsengagement. 
Inden for værdipapir- og fondsbørssektoren findes en række direktiver, der alene drejer sig om 
informationsformidling, og alle direktiverne på dette område tager sigte på at beskytte investoren 
gennem maksimal gennemsigtighed. Eksempler herpå er aktienoterings- og 
aktieudbydningsprospekterne, oplysningspligten over for deltagerne i kollektive 
investeringsinstitutter og kravet i investeringsservicedirektivet om at offentliggøre de nærmere 
enkeltheder i transaktioner til markedet. 
• Retlig beskyttelse 
Bestemte bestemmelser i en række direktiver styrker forbrugerens stilling over for de finansielle 
institutioner og beskytter forbrugernes lovmæssige interesser, hvis et eller andet skulle gå galt. 
Inden for alle tre ovennævnte sektorer kan værtslandet pålægge regler, det har vedtaget for at 
beskytte almene hensyn. Et koordineret kollektivt investeringsinstitut (UCITS) skal overholde 
markedsførings- og reklamereglerne i det land, hvor det ønsker at drive virksomhed, mens 
investeringsselskaber skal overholde reglerne for god forretningsskik i det land, hvor de præsterer 
tjenesteydelser. Disse bestemmelser er en afspejling af Domstolens retspraksis, der altid har 
fastslået, at hensynet til beskyttelsen af modtageren af en tjenesteydelse kan begrunde 
begrænsninger i leveringen af tjenesteydelser på tværs af grænserne, f.eks. forbuddet mod 
uopfordret telefonsalg ("cold-calling"). Følgelig må forbrugerne gerne beskyttes af nationale 
forbrugerbeskyttelsesregler, når blot reglerne er ikke-diskriminerende og nødvendige, ikke udgør 
en duplering og er proportionale i forhold til det tilsigtede formål. 
Rom-konventionen af 19. juni 19802 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige 
forpligtelser, som er blevet ratificeret af næsten alle medlemsstaterne3, indeholder specifikke 
regler for forbrugeraftaler af enhver art. I alle tilfælde, hvor der indgås en kontrakt med en 
forbruger efter en henvendelse eller reklame fra en tjenesteyder, må parternes lovvalg ikke 
medføre, at forbrugeren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af "ufravigelige 
regler" (bestemmelser, som loven i et givet land ikke giver mulighed for at fravige ved aftale) i 
loven i det land, hvor han har sin bopæl. Hvis der ikke er foretaget noget lovvalg, er en 
forbrugeraftale undergivet loven i det land, hvor forbrugeren har sin bopæl. Konventionen, som 
ikke dækker forsikringsaftaler, er en omfattende garanti for, at den svageste part falder ind under 
de mest beskyttende bestemmelser i den lovgivning, han eller hun kender bedst, selv om en anden 
lov er blevet valgt i kontrakten. Det forhold, at Rom-konventionen tenderer mod at anvende 
loven i det land, hvor forbrugeren har sin primære bopæl, kan potentielt give anledning til 
konflikt med princippet om gensidig anerkendelse, som dette anvendes på det fælles marked, og 
som trækker i retning af at anvende loven i det land, hvor tjenesteyderen er etableret. Skulle 
denne konflikt opstå, kan forbrugerens hjemmelovgivning have forrang for tjenesteyderens 
lovgivning, forudsat at den respekterer Domstolens kriterier om almene hensyn (proportionalitet, 
nødvendighed og ikke-duplering). Er disse kriterier ikke opfyldt, er det loven i det land, hvor 
tjenesteyderen er etableret, der gælder. 
Inden for pengeinstitutsektoren yder direktivet om en indskudsgarantiordning en mini-
mumsdækning på 20 000 ECU (med en dækning på 15 000 ECU i nogle lande i en over­
gangsperiode), hvis indlån skulle blive indisponible. Denne foranstaltning, som primært tager 
sigte på at højne stabiliteten i banksystemet som helhed, har dog ikke desto mindre betydelige 
følgevirkninger for forbrugerbeskyttelsen. Direktiverne om forbrugerkredit har fastsat 
minimumskrav om f.eks. nødvendigheden af en skriftlig aftale, muligheden for, at forbrugerne 
kan frigøres fra deres forpligtelser før den fastsatte frist, og formlen til beregning af den samlede 
årlige forretning. Direktivforslaget om grænseoverskridende kreditoverførsler pålægger bankerne 
klare forpligtelser, f.eks. forbud mod opkrævning af dobbeltgebyr og minimumsrefusion af tabte 
overførsler, der yder brugerne (herunder forbrugerne) retlig beskyttelse. Kommissionens 
henstilling om betalingssystemer indeholder også bestemmelser, der beskriver kortudstedernes og 
kortindehavernes rettigheder og forpligtelser, herunder bestemmelser om ansvarsfordelingen i 
tilfælde af bortkomst, tyveri eller forfalskning af kort. 
Forsikringsdirektiverne indeholder bestemmelser om lovvalget i kontraktforhold. Den "typiske" 
situation er den, at den lov, der finder anvendelse, er loven i det land, hvor risikoen er 
beliggende, hvilket normalt er dér, hvor forsikringstageren har bopæl. Dette sikrer, at de 
forsikrede normalt er undergivet det regelsæt, som de kender bedst og kun mister den beskyttelse, 
deres eget lands regelsæt yder, hvis de indvilliger heri. Desuden indrømmer 
livsforsikringsdirektiverne forsikringstagerne en "fortrydelsesfrist" på 14-30 dage, så de får 
lejlighed til at reflektere fuldt ud over det langfristede engagement, som de agter at indgå. 
2 EFT nr. L 266 af 9.10.1980, s. 1. 
3 Østrig, Finland og Sverige har endnu ikke ratificeret konventionen. 
Inden for værdipapir- og fondsbørssektoren har Kommissionen fremlagt forslag til en 
investeringsgarantiordning, der bygger på de samme principper som indskudsgarantidirektivet. 
Når det bliver vedtaget, skal hver medlemsstat indføre en investeringsgarantiordning, der yder en 
minimumserstatning (i det mindste til mindre investorer) i tilfælde af, at et investeringsselskab 
ikke er i stand til at opfylde sine forpligtelser over for kunderne. 
• Klageordninger 
Inden for pengeinstitutsektoren skal medlemsstaterne sikre, at indskyderens ret til erstatning kan 
påberåbes i en retssag anlagt af indskyderen mod indskudsgarantiordningen. En tilsvarende 
bestemmelse findes i direktivforslaget om investeringsgarantiordningen. Inden for forbrugerkredit 
har forbrugeren ret til at indgive klage over udlåneren, og medlemsstaterne skal indføre en af tre 
alternative tilsynsordninger, nemlig enten sikre, at personer, der tilbyder lån eller kan formidle 
lån, får officiel tilladelse hertil, eller at sådanne personers aktiviteter underkastes tilsyn eller 
overvågning fra et officielt organs side, eller tilskynde til, at der oprettes organer, der kan 
behandle klager og yde information og rådgivning til forbrugerne på dette felt. Forslaget om 
grænseoverskridende kreditoverførsler stiller krav til medlemsstaterne om at sikre, at der findes 
passende og effektive midler til at bilægge tvister. 
Inden for retshjælpsforsikring skal forsikringstageren i tilfælde af en interessekonflikt med den 
forsikrede eksplicit informeres om sin ret til et frit advokatvalg og til om nødvendigt at gøre brug 
af en voldgiftsprocedure. 
Derudover har den gældende fællesskabslovgivning inden for finansielle tjenesteydelser behandlet 
en række aspekter, som indirekte har betydning for forbrugerbeskyttelsen, nemlig følgende 
aspekter: 
• En tillidvækkende finansiel sektor 
Et af hovedformålene med direktiverne om finansielle tjenesteydelser er at opretholde stabiliteten 
i og tilliden til sektoren. Alle direktiverne bidrager til at opfylde dette mål. En række direktiver 
om værdipapirmarkedet - mange på områder, hvor der ikke tidligere var nogen national 
lovgivning - kræver, at al betydningsfuld og prisfølsom information hurtigt formidles til 
markedet. Desuden er der med direktiverne om hvidvaskning af penge og insiderhandel banet vej 
for, at der har kunnet vedtages et fælles regelsæt til sikring af ordnede forhold på 
kapitalmarkederne. 
De foranstaltninger, der er truffet inden for alle tre sektorer, kræver, at de ledende medarbejdere 
og de større aktionærer i selskaberne i den finansielle sektor skal være velkvalificerede og egnede 
personer med et ulasteligt omdømme og en anerkendt erhvervserfaring. Et direktiv, der blev 
vedtaget for nylig som reaktion på BCCI's (Bank of Credit and Commerce International) 
sammenbrud, stiller en række krav med henblik på at bekæmpe bedrageri. De finansielle 
institutioner må ikke være en del af en organisation, der er uigennemsigtig og vanskeliggør tilsyn; 
virksomhedens hovedkontor og registrerede hovedsæde skal befinde sig i én og samme 
medlemsstat, og revisorerne skal indberette alvorlige problemer til de kompetente myndigheder. 
I denne forbindelse skal også nævnes EU's konkurrencebestemmelser, der spiller en afgørende 
rolle for beskyttelsen af forbrugernes interesser på det indre marked for finansielle 
tjenesteydelser. 
• Stærke finansielle institutioner 
En forudsætning for, at principperne om gensidig anerkendelse og hjemlandstilsyn, som er 
hovedhjørnestenene i det fælles marked på dette område, kan fungere uden problemer, er i vid 
udstrækning, at der hersker gensidig tillid blandt de nationale tilsynsmyndigheder. Det ville have 
været umuligt at etablere en tilstrækkelig høj grad af tillid, hvis ikke der var blevet udarbejdet et 
harmoniseret grundlæggende sæt af forsigtighedstilsynsregler. For brugerne og især forbrugerne 
indebærer dette, at uanset hvilken institution de vælger, vil ét og samme sæt af 
minimumsforsigtighedstilsynsregler blive benyttet. Dette er af særlig stor betydning, når 
finansielle tjenesteydelser som f.eks. livsforsikring indebærer et langvarigt engagement. 
Inden for alle tre sektorer er udbyderne af de relevante finansielle tjenesteydelser underlagt en 
formel autorisationsprocedure samt detaljerede og strenge minimumskapitalkrav både fra 
begyndelsen og løbende. Virksomheder, der ikke har fået meddelt autorisation, må ikke udbyde 
de centrale tjenesteydelser, direktiverne omfatter. 
• Et bredere udvalg af finansielle tjenesteydelser og produkter 
Et af hovedformålene med at indføre et fælles marked for finansielle tjenesteydelser har været at 
øge udvalget af finansielle produkter til brugerne og gøre dette udvalg mere alsidigt. Princippet er 
ret enkelt. Delvis med udgangspunkt i "Cassis de Dijon"-dommen4 må enhver finansiel 
tjenesteydelse, der er underlagt princippet om gensidig anerkendelse, og hvis den leveres lovligt i 
hjemlandet, udbydes i værtslandet via en filial eller på grænseoverskridende basis, også selv om 
den pågældende tjenesteydelse ikke findes i sidstnævnte land, eller hjemlandets institutioner ikke 
må udbyde den. Som et resultat heraf udbydes der allerede nu opsparingsordninger og 
forsikringsprodukter på markeder, hvor de ikke tidligere fandtes. 
• Fastsættelsen af priserne på finansielle tjenesteydelser 
Brugerne og især forbrugerne forventer, at det indre marked skal bringe dem billigere og bedre 
finansielle tjenesteydelser. Direktiverne om finansielle tjenesteydelser søger ikke at blande sig i 
den frie prisdannelse. Den eneste direkte indblanding på dette område har været inden for 
forsikringssektoren, hvor tvungne og godkendte takster er blevet opgivet. Efter at denne hindring 
blev fjernet, har forsikringsdirektiverne banet vejen for mere konkurrence. 
Dom af 20. februar 1979, sag 120/78, Rewe-Zentral AG, Sml. s. 649. 
DEL II - FORBRUGERPROBLEMER I FORBINDELSE MED GRÆNSE­
OVERSKRIDENDE TRANSAKTIONER 
EU's lovrammer yder allerede ved at pålægge udbyderne af finansielle tjenesteydelser regler og 
forpligtelser alle kunder en vis beskyttelse. 
Som nævnt ovenfor er Kommissionens praktiske erfaringer med det indre markeds funktion dog 
stadig forholdsvis begrænsede. Dette skyldes til dels, at nogle af direktiverne om finansielle 
tjenesteydelser først for nylig er trådt i kraft. Men det er dog også sådan, at medlemsstaterne ikke 
har gennemført alle direktiverne fuldt ud og rettidigt. 
Kommissionen er fast besluttet på at gøre sit yderste for at sikre, at de lovmæssige forpligtelser, 
medlemsstaterne har afgivet, honoreres fuldt ud, bl.a. ved at offentliggøre oplysninger om 
forløbet af de enkelte medlemsstaters gennemførelse af direktiverne og tage retslige skridt for at 
sikre, at direktiverne gennemføres rettidigt og korrekt. 
Ud over følgevirkningerne af, at EU-lovgivningen ikke er blevet gennemført rettidigt og korrekt, 
er en række af de problemer, forbrugerne er stødt på, blevet identificeret og bragt til 
Kommissionens kendskab. Kommissionen er klar over, at dette problemkatalog på ingen måde er 
udtømmende, og at der sandsynligvis vil opstå andre problemer i fremtiden. Det er dog netop 
sigtet med denne grønbog at koncentrere debatten om nogle af de eksisterende og fremtidige 
problemer, så de rette skridt kan tages til at løse dem. 
• Afvisning af at levere finansielle tjenesteydelser til udlændinge 
Nogle forbrugere er blevet nægtet at få leveret finansielle tjenesteydelser i en anden medlemsstat 
med den begrundelse, at de ikke har bopæl eller er statsborgere i den pågældende medlemsstat. 
Denne form for "privat" diskrimination er uhyre ilde set blandt de europæiske forbrugere og er 
tilsyneladende i direkte modstrid med idéen om et indre marked uden grænser. 
Kommissionen har f.eks. fra mange forbrugere oplysning om, at en række forsikringsselskaber i 
én medlemsstat nægtede at forsikre dem eller tilbød dem mindre fordelagtige kontraktvilkår med 
den begrundelse, at eftersom de kom fra bestemte EU-lande, frembød de en højere risiko for 
selskabet end andre. Kommissionen er også bekendt med, at visse kreditinstitutter i en anden 
medlemsstat, angiveligt af skattemæssige årsager, nægter at yde visse banktjenesteydelser 
(anfordringskonti, kreditkort osv.) til udlændinge. 
Den primære vanskelighed med at løse situationer af denne art ligger i, at eftersom aftalefriheden 
er et væsentligt princip i aftaleretten, kan EU-direktiverne ikke forpligte de finansielle 
institutioner til at acceptere kunder, hvad enten der er tale om nationale kunder eller udlændinge. 
Det eneste, forbrugere, der kommer ud for forskelsbehandling, kan gøre, er at indbringe sagen 
for de nationale domstole. Der er dog tale om et vigtigt problem, som Kommissionen følger nøje 
i et samarbejde med medlemsstaterne. 
• Vanskeligheder med at levere finansielle tjenesteydelser i en anden medlemsstat 
Medlemsstaterne kan fortsat gennemtvinge deres nationale regler, hvis disse er vedtaget ud fra 
almene hensyn eller falder ind under deres residuale kompetence (f.eks. pengepolitik). Dette kan 
føre til, at udvalget af tjenesteydelser, der udbydes, indskrænkes betydeligt. F.eks. findes 
rentebærende anfordringskonti ikke i mindst én medlemsstat. 
Begrænsninger i udbuddet under anvendelse af regler begrundet i almene hensyn giver anledning 
til bekymring. Kommissionen har udsendt et udkast til meddelelse5, hvori den opfordrer til, at der 
fremsættes bemærkninger om dette spørgsmål. Meddelelsen redegør for, på hvilke retlige 
betingelser bestemmelser begrundet i almene hensyn fortsat må begrænse udvekslingen af 
banktjenesteydelser. En lignende redegørelse ventes udarbejdet for forsikrings- og 
værdipapirsektoren. Retlige restriktioner med begrundelse i almene hensyn afskrækker 
udenlandske virksomheder fra at udbyde deres varer i udlandet og kan derfor ved at begrænse 
udvalget være til skade for forbrugerne. Sådanne begrænsningers proportionalitet i forhold til det 
tilsigtede formål skal derfor påvises. 
Inden for forsikringssektoren er der mange klager over vanskelighederne med at opnå den 
obligatoriske ansvarsforsikring af motorkøretøjer hos forsikringsselskaber, der er etableret i en 
anden medlemsstat. 
Forsikringsselskaberne begrunder ofte deres afvisning heraf med, at systemet med den 
obligatoriske ansvarsforsikring er for kompliceret. Dette skyldes til dels nødvendigheden af at 
beskytte både forsikringstageren og ulykkesofret. De ordninger, der er etableret for at opnå denne 
beskyttelse (system med grønt forsikringskort, medlemskab af garantifonde), kan bevirke, at det 
ikke er forretningsmæssigt attraktivt at udbyde tjenesteydelser på tværs af grænserne. 
Forpligtelsen til at udpege en fiskal repræsentant og en forsikringsagent i det land, hvor risikoen 
befinder sig, medfører desuden ofte betydelige udgifter. Kommissionen er for øjeblikket ved at 
undersøge dette spørgsmål med henblik på at finde en løsning. Den vil også tage andre 
forbrugerspørgsmål inden for forsikringssektoren op til overvejelse. 
• Ringe kvalitet i den udbudte tjenesteydelse og manglende information 
Forbrugerne har vanskeligheder med at vurdere og forstå finansielle tjenesteydelser på grund af 
deres stigende alsidighed og kompleksitet. Kommissionen er bekendt med, at nogle finansielle 
institutioner, i nogle tilfælde i strid med værtslandets lovgivning, har udbudt komplekse 
finansielle tjenesteydelser som f.eks. hypoteklån og forbrugslån på tværs af grænserne uden at 
informere forbrugerne tilstrækkeligt. F.eks. blev de relevante dokumenter ikke udleveret på for­
brugerens sprog, amortiseringsplan manglede, og tal blev præsenteret på en vildledende måde. 
Selv om Kommissionen ikke kan gribe ind direkte over for selskaberne eller deres formidlere, 
kan de nationale myndigheder ifølge direktivernes bestemmelser gøre det ved brug af det 
samarbejde med de øvrige tilsynsmyndigheder, der er blevet etableret. 
Udkast til meddelelse fra Kommissionen om fri udveksling af tjenesteydelser og almene hensyn i andet 
bankdirektiv (EFT nr. C 291 af 4.11.1995, s. 7). 
9 
De fleste klager til Kommissionen over manglende information af forbrugeren om priser og 
vilkår, uprofessionel rådgivning og vanskeligheder med at sammenligne forskellige ydelser 
vedrører banksektoren, hvor direktiverne ikke selv stiller krav om oplysning til forbrugerne 
(undtagen inden for forbrugerkredit og - når det fremlagte forslag er vedtaget - grænse­
overskridende kreditoverførsler). Til opfølgning af rapporten fra maj 1995 om gennemførelsen af 
direktivet om forbrugerkredit6 er Kommissionen ved at undersøge den nuværende situation inden 
for forbrugeroplysning (både før og efter undertegnelsen af en aftale) inden for kreditsektoren, 
særlig inden for hypoteklån, forbrugerkredit og leasing. 
Hvad angår grænseoverskridende betalinger og navnlig grænseoverskridende kreditoverførsler, 
behandles de største problemer, forbrugerne peger på - mangelen på fyldestgørende skriftlig 
information om vilkårene, opkrævningen af dobbeltgebyrer, en alt for lang effektueringstid og 
mangelen på passende klageprocedurer - i et forslag, der for øjeblikket er til behandling i Europa-
Parlamentet og Rådet, og som forhåbentlig vil kunne vedtages inden sommer. Forbedringen af 
grænseoverskridende kreditoverførsler og indførelsen af en fælles valuta vil utvivlsomt fjerne to 
af de største hindringer for den grænseoverskridende levering af finansielle og andre 
tjenesteydelser. Markedet skulle blive mere integreret, og en fælles valuta skulle gøre det lettere 
for forbrugerne at foretage sammenligninger. 
Hvad betalingskort angår, synes brugergrupperne primært at nære betænkeligheder ved den 
utilfredsstillende gennemførelse af principperne i Kommissionens henstilling fra 1988 om 
betalingssystemer7, specielt reglerne om parternes ansvar i tilfælde af bortkomst, tyveri eller 
kopiering af et betalingskort. Forbrugerne forlanger desuden større gennemsigtighed i 
betingelserne for brug af betalingskort, specielt når det benyttes i en anden medlemsstat end den, 
hvori forbrugerne har sin bopæl. Kommissionen er ved at undersøge problemerne i forbindelse 
med betalingskort (herunder forudbetalte kort) og andre betalingsfaciliteter (f.eks. 
hjemmebankservice og cyberbetalinger) med det formål at fremme etableringen af et effektivt 
fælles marked for disse instrumenter, samtidig med at der sikres forbrugerne en bedre retlig 
beskyttelse og klar og fyldestgørende information. Kommissionen har allerede afholdt de første 
orienterende møder med sine rådgivende grupper om betalingssystemer, hvoraf en omfatter 
repræsentanter for forbrugerne. Yderligere indlæg i denne debat er velkomne, så der kan tages 
yderligere initiativer. 
• Formidlerne 
Der er modtaget indberetninger om "aggressive" og undertiden ulovlige initiativer fra formidlere, 
der ikke er underlagt nogen regulering, specielt inden for bank- og investeringstjenesteydelser, og 
som ofte har forvoldt stor ulykke og endda økonomisk nød. Forbrugere, der har brug for lån, har 
fået forelagt tilsyneladende fordelagtige vilkår fra formidlere, der repræsenterer udenlandske 
institutioner. Disse formidlere beregnede sig høje forhåndshonorarer, og de oplysninger, de 
videregav, viste sig at være af dårlig kvalitet (f.eks. viste kreditgivningen sig at være betydeligt 
mere kompliceret og bekostelig, end det tydede på ved første øjekast). Der har også været andre 
tilfælde, hvor formidlere, der ikke er underlagt regulering, solgte råvarer eller råvarebaserede 
afledte instrumenter på tværs af grænserne. Kommissionen er i færd med at undersøge, om det vil 
være hensigtsmæssigt at bringe disse instrumenter (råvarer og råvarebaserede afledte 
Kommissionen beretning om gennemførelsen af direktiv 87/102/EØF om indbyrdes tilnærmelse af 
medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (KOM(95) 117 endelig udg. af 
11.5.1995). 
Kommissionens henstilling 88/590/EØF om betalingssystemer, herunder navnlig om forholdet mellem 
kortindehaver og kortudsteder (EFT nr. L 317 af 24.11.1988, s. 55). 
10 
instrumenter) ind under EU-lovgivningen, så disse aktiviteter bliver underlagt autorisation og 
tilsyn overalt i EU. 
Hvis man ser bort fra foranstaltninger i forbindelse med forbrugerkreditdirektivet8, falder de ikke-
regulerede formidleres aktiviteter ikke ind under den afledte EU-rets anvendelsesområde. Det står 
derfor medlemsstaterne frit for at regulere deres aktiviteter på den måde, de ønsker for at beskytte 
forbrugerne, forudsat at de overholder traktatens regler om etableringsfrihed og fri udveksling af 
tjenesteydelser. Men det står dog også klart, at disse formidleres aktiviteter ofte er i strid med 
gældende national lovgivning. Problemerne i forbindelse med ulovligheder og bedragerier ligger 
uden for EU's kompetence og kan kun løses af de nationale myndigheder og de nationale 
domstole. Kommissionen er alligevel i færd med at undersøge, hvordan situationen stiller sig med 
kreditformidlere, der ikke er underlagt regulering, med det formål at vurdere, hvilken yderligere 
indsats af lovgivningsmæssig eller anden art der er behov for. 
• Vanskeligheder med håndhævelsen af finansielle aftaler 
Mange af de klager og anmodninger, der indsendes til Kommissionen og Europa-Parlamentet, 
drejer sig om håndhævelsen af kontrakter (både nationale og tværnationale) og fortolkningen af 
kontraktvilkår. Når der er tale om opfyldelsen eller fortolkningen af en kontrakt, har hverken 
Kommissionen eller Europa-Parlamentet beføjelse til at bestemme de kontraherende parters 
rettigheder og forpligtelser. Dette ansvar er de nationale domstoles. 
* Manglende harmonisering inden for beskatning 
Forbrugerne klager hyppigt over, at fordelene ved at "gøre indkøb" på tværs af grænserne (pris-
og kontraktvilkårene) kan blive udlignet af, at det er skattesystemet i det land, hvor de har deres 
bopæl, der er gældende. F.eks. er en forbruger, der på grund af fordelagtige priser eller 
kontraktvilkår tegner en livsforsikringsaftale i udlandet, fortsat underlagt skattesystemet i det 
land, hvor den pågældende har bopæl. Hele transaktionen kan derved blive meget mindre 
attraktiv. Desuden har denne forbruger i nogle lande ikke skattefradragsret for præmierne, fordi 
forsikringsaftalen er indgået med et selskab, der ikke er etableret i det pågældende land. 
Domstolen har faktisk fastslået9, at en medlemsstat for at bibeholde konsekvens i sit skattesystem 
har lov til at nægte at yde fradragsret for livsforsikringspræmier, hvis de betales til et 
forsikringsselskab, der ikke er etableret i det pågældende land. En dom afsagt for nylig synes dog 
at modificere rækkevidden af denne dom, idet den gav en låntager ret til at modtage de sociale 
fordele, der blev ydet i tilknytning til et banklån, selv om lånet var indgået med et kreditinstitut, 
der ikke var etableret i det pågældende land10. 
10 Direktivet om forbrugerkredit kræver, at medlemsstaterne enten skal sikre, at personer, der tilbyder kredit 
eller tilbyder at formidle kredit, har officiel tilladelse hertil eller kontrolleres eller overvåges i deres 
hjemland, eller at der findes passende kanaler, hvorigennem forbrugerne kan indhente oplysninger og 
fremsætte klager. 
Dom af 28. januar 1992 i sag C-204/90, Bachman, Sml. 1992, s. 249. 
Dom af 14. november 1995 i sag C-484/93, Svensson-Gustavsson (endnu ikke offentliggjort). 
11 
Fremskridtene på skattefronten har været begrænsede. Så længe der kræves enstemmighed i Rådet 
i skattespørgsmål, er der ringe udsigter til at løse disse fiskale hindringer for, at det indre marked 
inden for finansielle tjenesteydelser kan fungere. 
• Specifikke problemer i forbindelse med den obligatoriske ansvarsforsikring af 
motorkøretøjer 
Nogle af de klager, der er blevet rettet til Kommissionen og Europa-Parlamentet, drejer sig om 
de specifikke problemer, som ofre i trafikuheld, hvori udenlandske køretøjer er indblandet, er 
kommet ud for. Disse kommer oven i de sager, der drejer sig om fortolkningen af 
kontraktvilkårene. Der er grundlæggende to typer problemer. 
For det første er der de trafikuheld, der falder ind under systemet med det grønne forsikringskort 
og motorkøretøjsforsikringsdirektiverne, dvs. uheld, der er forårsaget af en bil, der er på besøg i 
en anden medlemsstat. Disse ordninger har til formål at hjælpe ofre med at få erstatning og synes 
at fungere ret godt. For det andet er der de trafikuheld, der ikke falder ind under systemet med 
det grønne forsikringskort, dvs. uheld, hvor en bil, dens passagerer eller enhver anden person, 
der er på besøg i en anden medlemsstat, lider skade, og hvor skaden er forårsaget af en bil fra 
den pågældende medlemsstat. De problemer, ofre i denne slags uheld har med at få en passende 
erstatning inden for et rimeligt tidsrum (afstand, sprogproblemer, fremmede rets- og 
domstolsprocedurer), har foranlediget Europa-Parlamentet til at vedtage en beslutning, der slår til 
lyd for, at der træffes specifikke foranstaltninger på dette felt. Kommissionen har allerede 
informeret Europa-Parlamentet om, at den overvejer at tage passende skridt til at løse nogle af de 
problemer, som trafikofre har med at få erstatning. 
Endvidere er Kommissionen for øjeblikket ved at undersøge, hvorvidt de obligatoriske og 
ensartede "bonus-malus"-systemer er i overensstemmelse med EU-lovgivningen. 
12 
DEL IH - FREMTIDIGE UDFGRDRINOER 
Det indre marked inden for finansielle tjenesteydelser befinder sig stadig på et forholdsvis tidligt 
udviklingsstade. Inden for pengeinstitutsektoren har det været i kraft i tre år, inden for forsikring 
i halvandet år og inden for investeringsservice kun nogle få måneder. Det er derfor vanskeligt at 
drage endelige konklusioner på dette stadium. 1996-undersøgelsen, som er undervejs, og som 
skal vurdere de hidtil opnåede resultater og virkningen af det indre marked, vil pege på de 
mangler og problemer, der findes. Undersøgelsesresultatet vil foreligge senere i år. I de tilfælde, 
hvor der findes mangler og problemer, vil Kommissionen gøre sig overvejelser om, hvilke skridt 
der skal tages, eventuelt i form af ny lovgivning eller ændringer i gældende retsakter. 
Fjernsalg af finansielle tjenesteydelser er i kraftig ekspansion. Det er et område, der fortjener 
særlig opmærksomhed. Der er blevet fremlagt et direktivforslag om fjernsalg generelt, der tager 
sigte på at fastsætte enkle og klare regler for alle nye former for teknikker til fjernsalg af varer 
og/eller tjenesteydelser. For at regulere denne ret specielle situation omfattede Kommissionens 
forslag i dets oprindelige form en ordning i tre dele, nemlig et krav om forudgående oplysninger 
inden indgåelsen af en aftale, skriftlig bekræftelse af aftalens indhold og en fortrydelsesfrist på 
syv dage. Efter adskillige diskussionsrunder inden for EU-institutionerne besluttede 
Kommissionen at give sin støtte til, at finansielle tjenesteydelser blev holdt ude fra direktivets 
anvendelsesområde, som det var blevet besluttet i Rådet, og gav tilsagn om at underkaste 
spørgsmålet en særlig undersøgelse. Der er mange spørgsmål, som skal tages op til overvejelse. 
Dette gælder bl.a. følgende spørgsmål. 
Fjernsalg af finansielle produkter til forbrugerne indebærer et særligt informationsbehov. I denne 
forbindelse skal der lægges særlig vægt på, hvor entydige og fyldestgørende oplysninger der gives 
til forbrugerne før og efter indgåelsen af aftalen. Det vil i denne sammenhæng blive vurderet, om 
der er behov for skriftlig bekræftelse. 
Et andet vigtigt spørgsmål er, om der skal indrømmes en fortrydelsesfrist inden for finansielle 
tjenesteydelser. Inden for livsforsikring giver EU-lovgivningen allerede forbrugerne ret til at 
annullere en aftale inden for et nærmere bestemt antal dage. Det skal undersøges, om muligheden 
for at indrømme en fortrydelsesfrist skal udvides til at gælde for andre finansielle tjenesteydelser, 
f.eks. skadesforsikring og visse banktjenesteydelser. Det accepteres allerede i den fælles holdning 
til direktivforslaget om fjernsalg, at fortrydelsesretten ikke kan gøres gældende, hvis prisen på 
varerne eller tjenesteydelserne "er afhængig af svingninger på kapitalmarkedet, som leverandøren 
ikke har indflydelse på", eller hvis udførelsen af ordren er påbegyndt med forbrugerens samtykke 
inden udløbet af den fastsatte frist på syv dage. 
Spørgsmålet om leverancer uden bestilling (levering af varer uden forbrugerens udtrykkelige 
samtykke) er på nuværende tidspunkt ikke blevet taget op nogen steder i den gældende lovgivning 
om finansielle tjenesteydelser. Spørgsmålet om uopfordret brug af visse kommunikationsmidler 
på afstand (f.eks. automatiske opkaldsapparater og telefaxmaskiner) er for øjeblikket heller ikke 
omfattet af den gældende lovgivning om finansielle tjenesteydelser. Af denne grund skal det 
undersøges, i hvilket omfang udbud af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne uden deres 
forudgående samtykke giver anledning til særlige problemer. 
13 
Omfanget af og kompleksiteten i fjernsalg synes at være kraftigt stigende. Inden for 
forsikringsområdet breder fjernsalg og direkte markedsføring sig til alle former for skades- og 
livsforsikring. Inden for telebankydelser går tendensen i stigende grad i retning af elektroniske 
bankydelser, og cyberpenge og elektroniske punge findes allerede. Inden for værdipapirsektoren 
vil datamatbaseret værdipapirhandel, fuldt elektroniske markeder med elektronisk clearing og 
afregning samt adgang til fjernmarkeder i sidste ende revolutionere handelen med værdipapirer. 
Fjernsalg af finansielle tjenesteydelser tilbydes og indgås på nuværende tidspunkt primært på 
hjemmemarkedet. Men det ventes dog, at det grænseoverskridende fjernsalg vil vokse kraftigt ved 
brug af de nye muligheder, som informationssamfundet byder på. 
Forbrugerne skulle med fremkomsten af nye elektroniske tjenesteydelser få større fordele af det 
indre marked, fordi konkurrencen bliver skærpet, og der bliver et bredere udvalg og opnås mere 
for pengene. Disse fordele kan dog kun høstes, hvis alle kunder - herunder forbrugerne - og 
leverandører kan fæste lid til det underliggende sæt af retsregler. Selv om sektoren endnu kun er i 
sin vorden, tegner fremtiden for Europas finansielle tjenesteydelser sig med disse nye 
kommunkationsmuligheder lovende, og fordelene for forbrugerne kunne blive betydelige. For at 
sikre, at disse fordele reelt opnås, vil Kommissionen efter drøftelser med de berørte parter fortsat 
nøje følge samtlige aspekter af lov- og markedsudviklingen, der berører forbrugerne, samt 
forbrugernes særlige interesser på dette vigtige område. Kommissionen ønsker at tilskynde til 
nyskabelser inden for fjernsalg, som kan komme forbrugerne, erhvervslivet og alle øvrige kunder 
til gode. Behovet for lovgivningsinitiativer på dette felt skal vurderes grundigt. 
Finansielle tjenesteydelser er allerede, uanset om de udbydes ved fjernsalg eller ej, omfattet af 
EU's regler for forbrugerbeskyttelse. I nogle tilfælde (f.eks. de fleste direktiver inden for livs- og 
skadesforsikring, bankydelser og kollektive investeringsinstitutter) er lovgivningen allerede 
gennemført i alle medlemsstater, og virkningen af direktiverne begynder så småt at vise sig. I 
andre tilfælde er nogle medlemsstater stadig i færd med at gennemføre lovgivningen med det 
resultat, at det stort set stadig er uvist, hvilken virkning (specielt hvad angår 
investeringsservicedirektivet) den vil få. 
Kommissionen mener derfor, at forbrugernes stilling i forbindelse med udviklingen af fjernsalg 
nu bør undersøges. Dette betyder ikke, at man kan udelukke muligheden af indgriben, herunder i 
form af bindende lovgivning. Kommissionen er fast besluttet på at sikre, at forbrugerne af 
finansielle tjenesteydelser i forbindelse med køb ved fjernsalg nyder en grad af beskyttelse, der 
svarer til den, de nyder, når de køber andre varer og tjenesteydelser. For at få et klart indtryk af, 
hvilke problemer der trænger sig på, og hvordan de bedst løses, opfordrer Kommissionen til, at 
der fremsættes bemærkninger til den igangværende og den forventede udvikling inden for 
fjernsalg af finansielle tjenesteydelser. Dette vil sætte Kommissionen i stand til at vurdere de nye 
markedsmuligheder inden for den pågældende sektor og de potentielle risici for forbrugerne samt 
til at overveje, om der er behov for yderligere initiativer, herunder lovforanstaltninger, og i givet 
fald hvilke. 
14 
KONKLUSION 
Af denne grønbog fremgår det, at direktiverne om finansielle tjenesteydelser allerede til en vis 
grad indeholder bestemmelser om forbrugerbeskyttelse. Der skal dog muligvis gøres en yderligere 
indsats, hvis man tager højde for de konstaterede problemer og den forventede udvikling inden 
for grænseoverskridende levering af finansielle tjenesteydelser. Kommissionen ønsker desuden at 
give startskuddet til en bred debat med alle interesserede parter. Den opfordrer til, at der 
fremsættes bemærkninger til de emner, der er behandlet i denne grønbog, så den kan vurdere, om 
der er behov for yderligere initiativer. Bemærkningerne bør fokusere på de spørgsmål, der kræver 
en indgriben fra EU's side: 
• I hvor høj grad er forbrugernes interesser i forvejen tilgodeset i henhold til EU-retten og 
den nationale lovgivning, f.eks. i henseende til forbrugeroplysning, gennemsigtighed, 
retlig beskyttelse og klageordninger? 
• I hvor høj grad sikrer den eksisterende lovgivning en passende forbrugerbeskyttelse 
specifikt inden for fjernsalg af finansielle tjenesteydelser? 
• Skades forbrugernes interesser eller det indre markeds funktion som følge af forskellige 
nationale forbrugerbeskyttelsesnormer? 
• * Hvad er det, der forhindrer forbrugerne i at drage fuld fordel af det indre marked inden 
for finansielle tjenesteydelser? 
• Hvilke andre områder, der giver anledning til alvorlig bekymring blandt forbrugerne og 
ikke tages op i denne grønbog, bør Kommissionen være bekendt med? 
• Stiller indførelsen af ny teknologi og nye markedsføringsteknikker krav om supplerende 
forbrugerbeskyttelsesregler inden for finansielle tjenesteydelser? 
Bemærkninger til denne grønbog bedes fremsat skriftligt senest den 15. oktober 1996 til: 
Generaldirektøren for GD XV 
Europa-Kommissionen 
Rue de la Loi 200 
B-1049 Bruxelles 
Telefax: (+ 32.2)295.65.00 
E-mail: John.MOGG@DG15.cec.be 
Desuden vil Kommissionen arrangere en høring inden for de nærmeste par måneder, så de 
interesserede parter får lejlighed til at drøfte de rejste spørgsmål. 
15 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 209 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 09 10 
Katalognummcr : CB-CO-96-248-DA-C 
ISBN 92-78-04527-6 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
1^2985 Luxembourg