KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 15.05.1998 
KOM(1998) 258 endelig udg. 
BERETNING TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET 
OM ANVENDELSEN AF FORORDNING (EF) NR. 3381/94 
OM EN FÆLLESSKABSORDNING FOR KONTROL MED UDFØRSLEN 
AF VARER MED DOBBELT ANVENDELSE 
(forelagt af Kommissionen i overensstemmelse med forordningens artikel 18) 

BERETNING TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET OM ANVENDELSEN 
AF FORORDNING (EF) NR. 3381/94 OM EN FÆLLESSKABSORDNING FOR 
KONTROL MED UDFØRSLEN AF VARER MED DOBBELT ANVENDELSE 
I) Indledning: EU's udførselskontrol i en international sammenhæng 
Udførselskontrol er et handelsmæssigt aspekt af international sikkerhed. I Det 
Europæiske Fællesskab har der eksisteret udførselskontrol i en årrække, før der blev 
indført lovgivning på unionsplan. Det har længe været de fleste medlemsstaters politik at 
kontrollere ikke blot eksporten af våben, men også af "følsomme" varer og teknologier -
de såkaldte varer med dobbelt anvendelse, der, om end de ikke nødvendigvis er våben og 
i de fleste tilfælde hovedsagelig er beregnet til civilt brug, kan anvendes til militære 
formål eller væsentligt kan øge den militære kapacitet for det land, der erhverver dem. 
Indtil 1995 gennemførtes udførselskontrol i Fællesskabet kun ved national lovgivning, og 
de vigtigste drøftelser og forhandlinger vedrørende indholdet af sådanne kontroller, især 
fastlæggelsen af varelister, fandt sted inden for rammerne af internationale ikke-
spredningsordninger. Den bedst kendte sådanne ordning var den nu ophævede COCOM, 
en uformel gruppering af vestlige lande, der havde som mål at undgå udførsel af 
højteknologiske emner til landene i den tidligere Sovjetblok. 
I det seneste årti er der sket en gennemgribende ændring af udførselskontrollens art og 
formål. Dette har tre årsager. Den vigtigste faktor er afslutningen af den kolde krig, som 
har betydet, at kontrollerne ikke længere har en generel økonomisk inddæmning af en 
bestemt gruppe lande som formål, men nu skal sikre, at der hverken frivilligt eller 
ufrivilligt bidrages til programmer for udvikling af masseødelæggelsesvåben og/eller 
eventuelle regionale våbenkapløb. Udførselskontrollen er i dag mere rettet mod en given 
vares eller teknologis specifikke endelige anvendelse eller bruger. Generelt har de 
offentlige myndigheder på verdensplan tenderet mod at mindske antallet af kontrollerede 
emner og indføre forenklede licensprocedurer, idet der samtidig benyttes 
"samleklausuler", der gør det muligt at kontrollere ethvert emne, hvad enten det er opført 
på en liste eller ej, hvis dets udførsel giver grund til bekymring for spredning. Samtidig 
med, at handelen med emner med dobbelt anvendelse er blevet liberaliseret og forenklet, 
har de offentlige myndigheder således forpligtet eksportørerne til at "kende deres 
kunder", en byrde erhvervslivet ikke altid har det godt med. 
Intet demonstrerer denne ændrede fokusering bedre end opløsningen af COCOM in 1993 
og "erstatningen" heraf i 1996 med den nye Wassennaar-ordning, hvoraf Rusland og de 
fleste central- og østeuropæiske lande, der tidligere var de vigtigste mål for COCOM-
kontrollen, er stiftende medlemmer. Desuden er den geografiske dækning af ikke-
spredningsordningerne blevet udvidet, idet Sydafrika f.eks. har tilsluttet sig ordningen for 
kontrol med missilteknologi og gruppen af nukleare leverandører, og Sydkorea deltager 
ikke blot i sidstnævnte arrangement, men også i Wassenaar-ordningen og Australien­
gruppen (sidstnævnte behandler spredningsspørgsmål vedrørende kemiske og biologiske 
varer). 
Den anden vigtige faktor er hastigheden af den teknologiske udvikling. Visse typer 
computere, for hvilke der stadig krævedes individuelle udførselstilladelser i begyndelsen 
af 1990erne, er nu så almindelige og så lette at anskaffe, at de offentlige myndigheder 
mere eller mindre nødtvunget har liberaliseret udførslen heraf ved at udstede generelle 
udførselstilladelser for forsendelser af disse varer til en række bestemmelsessteder. Skønt 
antallet af tilladte bestemmelsessteder varierer fra land til land alt efter forskellige 
politiske forudsætninger og administrative traditioner, er der klart tale om en generel 
tendens til lempeligere kontrol. Det samme gælder hele kategorier af elektronisk udstyr 
og telekommunikationsudstyr: de teknologiske fremskridt fører uvægerligt til en 
banalisering af varer og teknologier, som ville være anset for "følsomme" blot for få år 
siden. Forvaltningerne er derfor under voksende pres fra de europæiske eksportører for at 
sikre, at udførselskontrollerne konstant revideres under hensyntagen til den teknologiske 
udvikling og de politikker, der føres af tredjelande, hvis eksportører er vigtige 
konkurrenter. 
En tredje vigtig faktor, som har ændret situationen for erhvervslivet og de offentlige 
myndigheder i Europa, har været vedtagelsen af EU-lovgivning (se pkt. II). 
II) Indførelse af EU's udførselskontrolordning for emner med dobbelt anvendelse 
I Fællesskabet blev spørgsmålet om udførselskontrol for varer med dobbelt anvendelse 
først rejst i forbindelse med virkeliggørelsen af det indre marked. Kommissionen 
forelagde den 31. august 19921 et forslag for Rådet til en forordning udstedt af dette, da 
den anså det for et mål, at varer med dobbelt anvendelse bør kunne bevæge sig lige så frit 
mellem medlemsstaterne som inden for hver enkelt af disse, og da en afskaffelse af 
kontrollen med handelen inden for EF kun var mulig, hvis alle medlemsstater indførte en 
effektiv kontrol på grundlag af fælles standarder for eksport til tredjelande. På grundlag 
af dette forslag vedtog Rådet for Den Europæiske Union senere en ordning for kontrol 
med udførslen af varer med dobbelt anvendelse, bestående af to søjler: dels Rådets 
afgørelse 94/942/FUSP2, dels Rådets forordning (EF) nr. 3381/943. Begge tekster blev 
vedtaget den 19. december 1994 og er tæt forbundet ved talrige krydshenvisninger. 
Ordningen trådte i kraft den 1. januar 1995 og blev taget i anvendelse seks måneder 
senere, den 1. juli 1995. 
I henhold til forordningens artikel 18 skal Kommissionen hvert andet år forelægge 
"Europa-Parlamentet og Rådet en beretning om anvendelsen af forordningen". 
1 KOM(92) 317 endelig udg.; EFT C 253/1 af 30.9.1992, s. 13. 
2 EFT L 367 af 31.12.1994, som senest ændret ved Rådets afgørelse 98/232/FUSP (EFT L 92 af 
25.3.1998). 
3 EFT L 367 af 31.12.1994, som ændret ved forordning (EF) nr. 837/95 af 10. april 1995 (EFT L 90 af 
21.4.1995). 
I overensstemmelse med denne artikel forelægger Kommissionen derfor for første gang 
sin vurdering af den måde, hvorpå den gældende EU-ordning for kontrol med varer med 
dobbelt anvendelse har fungeret i praksis. Det skal bemærkes, at denne vurdering er 
begrænset til en analyse af den praktiske anvendelse af forordningen og ikke udgør en 
samlet bedømmelse af alle aspekter af kontrolordningen, dens struktur, retsgrundlag og 
underliggende politiske forudsætninger. Domstolens to afgørelser (sag C-70/94 og C-
83/94) om eksportkontrol med varer med dobbelt anvendelse, der klart fastsætter 
Fællesskabets enekompetence, også selvom en sådan kontrol er begrundet i af udenrigs-
og sikkerhedspolitiske mål, vil derfor ikke blive drøftet i denne beretning. 
III) Hovedtrækkene ved den fælles ordning for udførselskontrol 
1) Grundlæggende træk 
Forordningens grundlæggende principper er: 
* indførelse af en fælles ydre barriere gennem fastsættelse af en identisk liste over varer 
og teknologier med dobbelt anvendelse, for hvilke der kræves tilladelse til udførsel fra 
Fællesskabet, (fælles vareliste). Dette krav om tilladelse er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i 
forordningen, mens varelisten findes i bilag I til FUSP-afgørelsen. 
* gensidig anerkendelse af udførselstilladelser. Det fremgår udtrykkelig af artikel 6, stk. 
3, at en eksporttilladelse udstedt af de kompetente myndigheder i en medlemsstat "er 
gyldig i hele Fællesskabet". 
* generelt fri bevægelighed for varer med dobbelt anvendelse inden for Fællesskabet. Der 
opretholdes imidlertid begrænsninger for visse stærkt følsomme varer (bilag IV til FUSP-
afgørelsen). Nogle medlemsstater opretholder desuden nationale kontroller for 
overførsler af visse emner med dobbelt anvendelse, som de anser for særlig følsomme 
(bilag V til afgørelsen). 
* en samleklausul, der stiller krav om tilladelse for så vidt angår varer med dobbelt 
anvendelse, der ikke er opført på listen, hvis der er risiko for spredning i forbindelse med 
udførslen af disse varer. 
Med hensyn til harmonisering af politikker er lovgivningen begrænset til det absolutte 
minimum, som er nødvendigt for at tillade fri bevægelighed for varer med dobbelt 
anvendelse inden for Fællesskabet. Ordningen udgør ikke en fælles eksportpolitik for 
varer med dobbelt anvendelse. Det er en fælles ramme, men for nationale politikker, der 
fortsat er forskellige og på visse punkter meget forskellige. 
Som det klart fremgår af syvende afsnit i betragtningerne til forordningen: 
"dette system er et første skridt i retning af indførelse af en fuldstændig, fælles ordning 
for kontrol med udførslen af varer med dobbelt anvendelse, der er sammenhængende på 
alle punkter; det er navnlig ønskeligt, at medlemsstaternes tilladelsesprocedurer 
harmoniseres gradvis og hurtigt". 
2) Administrativt samarbejde 
Da den nuværende EF-udførselskontrolordning er baseret på "gensidig anerkendelse" af 
forskellige nationale politikker snarere end på en effektiv udvikling af en fælles politik, 
er den i meget høj grad afhængig af administrativt samarbejde mellem nationale 
myndigheder for at bygge bro over forskellene mellem medlemsstaternes politikker og 
procedurer. 
Bestemmelser vedrørende forskellige former for administrativt samarbejde og udveksling 
af oplysninger er derfor et væsentligt træk ved forordningen. 
* høring af en anden medlemsstat for udstedelse af en individuel 
udførselstilladelse er obligatorisk, hvis den pågældende vare ikke befinder sig i de 
medlemsstater, hvor ansøgningen om tilladelse er fremsat. Den medlemsstat, hvor varen 
befinder sig eller vil befinde sig, træffer den endelige afgørelse om, hvorvidt en udførsel 
skal tillades eller ej (artikel 7, stk. 2) 
* Medlemsstaterne kan anmode hinanden om ikke at udstede tilladelse 
eller f.eks. tilbagekalde en tilladelse, hvis de mener, at deres væsentlige interesser skades 
(artikel 7, stk. 3) 
* Medlemsstaterne underretter hinanden om afslag på ansøgninger om 
udførselstilladelse samt om annullering, ændring, suspension eller tilbagekaldelse af en 
tidligere udstedt tilladelse (artikel 9, stk. 2) 
* Medlemsstaterne forpligter sig generelt til "at etablere et direkte 
samarbejde og udveksling af oplysninger mellem de ansvarlige myndigheder, navnlig 
for at fjerne risikoen for, at eventuelle forskelle i udførselskontrollen kan give anledning 
til omdirigering af handelen" (artikel 13, stk. 1) 
* Med de nødvendige ændringer anvender medlemsstaterne også Rådets 
forordning (EØF) nr. 1468/81 af 19. maj 1981 om gensidig bistand vedrørende 
toldbestemmelserne, der f.eks. gør det muligt at udveksle oplysninger om 
foranstaltninger til bekæmpelse af bedrageri (artikel 13, stk. 2). 
3) Koordination på fællesskabsplan 
En koordinationsgruppe under forsæde af Kommissionen er regelmæssigt trådt sammen 
for at drøfte den praktiske anvendelse af forordningen. Medlemsstaterne repræsenteres 
sædvanligvis af deres tilladelsesudstedende embedsmænd, men toldembedsmænd har 
også deltaget gentagne gange. Gruppen koncentrerer sig om at løse praktiske problemer 
og har med de såkaldte "elements of consensus" uformelt aftalt, hvordan visse 
bestemmelser i forordningen skal fortolkes (se bilag 1 til denne beretning). Møderne har 
været meget nyttige med hensyn til udveksling af oplysninger om den nuværende 
ordnings mangler og har også tjent som forum for drøftelse af eventuelle ændringer. I 
overensstemmelse med sit mandat har gruppen desuden konsulteret eksportørerne ved at 
afholde en høring med repræsentanter for erhvervslivet i februar 1996 (artikel 16). 
IV) Brugen af udførselskontrolordningen: vurdering af den praktiske anvendelse af 
forordningen 
Kommissionens samlede vurdering af den praktiske anvendelse af forordningen to år 
efter dens gennemførelse er blandet. Ordningen har været vellykket med hensyn til at 
lette handelen inden for EF og etableringen af det indre marked, men har i vidt omfang 
tilsyneladende ikke kunnet fungere som en troværdig udførselskontrolmekanisme. 
Resultater 
Den nye EU-ordning har ført til mærkbare forbedringer for erhvervslivet og de offentlige 
myndigheder ved at lette handelen inden for Fællesskabet betydeligt og derved begrænse 
bureaukratiet for eksportører og forvaltninger. 
* eksistensen af en fælles ordning og en ydre barriere har muliggjort fri 
bevægelighed inden for Fællesskabet for næsten alle varer med dobbelt anvendelse. Dette 
er ikke blot vigtigt af hensyn til det indre markeds rette funktion, men også fordi det 
begrænser den administrative byrde for såvel virksomhederne som forvaltningerne. Hvad 
angår en effektiv anvendelse af knappe ressourcer gør en begrænsning af dette 
papirarbejde det muligt for offentlige myndigheder og selskaber at afsætte mere tid og 
flere penge f.eks. til bekæmpelse af bedrageri eller til en dybtgående undersøgelse af 
følsomme udførselstransaktioner. 
* det administrative samarbejde mellem medlemsstaterne er klart øget. Høringer 
om specifikke udførsler samt udveksling af synspunkter om politiske spørgsmål i 
koordinationsgruppen har bidraget til at etablere et netværk af nationale embedsmænd 
med ansvar for udførselskontrol. Det er sikkert at sige, at kendskabet til andre 
medlemsstaters politikker bestemt er øget, og at der derved er dannet et grundlag for 
fremtidige fælles politikker. 
* praktiske problemer ved anvendelsen og fortolkningen af visse bestemmelser i 
forordningen er blevet løst af koordinationsgruppen gennem uformelle aftaler mellem 
medlemsstaterne, som er optegnet i et dokument med titlen "Elements of consensus" (se 
bilag 1 til denne meddelelse). 
* i forbindelse med EF-lovgivningen har mange medlemsstater revideret eller 
indført national lovgivning om udførselskontrol. Det synes klart, at den genrelle tendens 
går mod at øge den reelle konvergens mellem politikker og procedurer for udstedelse af 
tilladelser, navnlig for så vidt angår eksporten til Australien, Canada, Japan, New 
Zealand, Norge, Schweiz og USA (se bilag 2 til denne meddelelse). 
Mangler og problemområder 
Forordningen og den måde, hvorpå den er blevet anvendt i praksis, har ikke ført til, at der 
er skabt en effektiv fælles ordning for kontrol med udførsel, som er både let at forvalte og 
omkostningseffektiv at overholde. På grund af utilstrækkelig overensstemmelse mellem 
nationale politikker og sædvaner er ordningen navnlig for kompliceret til, at 
toldmyndighederne rutinemæssigt kan håndhæve den med den nødvendige automatik. 
Det står derfor klart, at der ikke er etableret lige muligheder for eksportørerne i EU. 
Under en høring, som koordinationsgruppen afholdt i februar 1996, gjorde 
virksomhederne det meget klart for Kommissionen og medlemsstaterne, at de finder det 
vanskeligt, hvis ikke umuligt, at fungere omkostningseffektivt på EF-plan, hvis de skal 
overholde den relevante lovgivning om udførselskontrol. Både Sammenslutningen af 
Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i De Europæiske Fællesskaber (UNICE) og 
European Round Table of Industrialists (ERT) har f.eks. opfordret Kommissionen og 
medlemsstaterne til at forenkle den generelle og globale ordning for udstedelse af 
tilladelser, at tilvejebringe oplysninger om følsomme endelige brugere på europæisk plan, 
at begrænse anvendelsesområdet for samleklausulen til visse varer og at modsvare den 
amerikanske liberalisering af udførslen af visse meget handlede varer. 
I løbet af de to første år, den fælles ordning har eksisteret, har de vigtigste problemer med 
at anvende forordningen effektivt i praksis været forbundet med følgende tre spørgsmål: 
1) forskelle mellem nationale ordninger for udstedelse af tilladelser 
2) nyheden af samleklausulen 
3) grænser for administrativt samarbejde 
1) Forskelle mellem nationale ordninger for udstedelse af tilladelser 
Den første vanskelighed er tilladelsernes genkendelighed. Forordningen giver mulighed 
for tre forskellige typer udførselstilladelser, nemlig individuelle, globale og generelle 
tilladelser. Toldembedsmændene skal kunne genkende og godtage udførselstilladelser fra 
andre medlemsstater, hvis princippet om gensidig anerkendelse reelt skal overholdes. 
Kommissionen er uformelt blevet underrettet om tilfælde, hvor tilladelser ikke er blevet 
anerkendt. Problemet er på ingen måde, at medlemsstaterne forsætligt overtræder 
forordningen. Problemet drejer sig om forsinkelser ved grænserne, fordi 
toldembedsmænd ikke kender de øvrige medlemsstaters ordninger for udstedelse af 
tilladelser og derfor er nødt til at undersøge gyldigheden af bestemte udførselstilladelser. 
Mange eksportører har på baggrund af sådanne forsinkelser konkluderet, at systemet rent 
faktisk ikke kan anvendes, og er nu tøvende over for at eksportere fra en medlemsstat 
med en tilladelse udstedt af en anden medlemsstat, for selv om tilladelsen til sidst 
anerkendes og udførslen endelig finder sted, er tidstabet alt for kostbart. 
Problemet er tilsyneladende delvist løst for udførsler, der kræver individuelle tilladelser 
(en lille andel af den samlede eksport, men vigtig da disse transaktioner er de mest 
følsomme). Et forslag fra Kommissionens tjenestegrene om uformelt at harmonisere de 
nationale tilladelsesformularer i overensstemmelse med en standardmodel blev godkendt. 
De fleste medlemsstater anvender denne modelformular, og alle medlemsstaterne har 
givet udtryk for, at de vil benytte den. Med tiden bør anvendelsen af denne 
standardmodel blive obligatorisk. 
For udførsel i henhold til generelle og globale tilladelser har problemet med manglende 
anerkendelse ved grænserne imidlertid ifølge de oplysninger, Kommissionen råder over, i 
hele perioden været tilstrækkelig alvorligt til, at erhvervslivet nu i høj grad mangler tillid 
til den måde, hvorpå forordningen anvendes i praksis. 
Der er mange problemer: toldembedsmændene mangler ikke blot kendskab til andre 
medlemsstaters udførselstilladelser - der er vigtige forskelle mellem medlemsstaterne 
med hensyn til varedækningen og de tilladte bestemmelsessteder ved udførsel i henhold 
til generelle udførselstilladelser - men i nogle tilfælde defineres disse generelle tilladelser 
(som grundlæggende er en generel tilladelse fra de offentlige myndigheder til at udføre 
kontrollerede varer til visse bestemmelsessteder) kun ved lovgivning og får ikke "fysisk 
udtryk" i et tilladelsesdokument. For en toldembedsmand i en anden medlemsstat er det 
derfor vanskeligt at vurdere, om en udførsel er blevet tilladt eller ej, selv når der findes 
angivelser i det relevante handelsdokument. 
Desuden var globale tilladelser (en tilladelse, der gives en specifik virksomhed til 
udførsel af visse varer til visse bestemmelsessteder) et nyt begreb for nogle 
medlemsstater og forstår og godtages derfor ikke altid af toldembedsmænd ved 
grænserne. 
Det skal igen understreges, at manglende anerkendelse ikke skyldes bevidste 
overtrædelser af forordningen, men ordningens kompleksitet, der tillader sameksistens 
mellem meget forskellige ordninger for udstedelse af tilladelser, uden at 
toldembedsmændene gives effektive midler til at klare denne kompleksitet. Resultatet, 
der er mindre alvorligt for toldforvaltningerne end for eksportøren, er forsinkelser. 
Risikoen for forsinkelse afskrækker igen kraftigt erhvervslivet fra at benytte EF-
ordningens mulighed for at udføre varer fra en bestemt medlemsstat med en tilladelse 
udstedt af en anden medlemsstat. Det er rimeligt at sige, at de fleste virksomhed under de 
nuværende omstændigheder undgår at benytte artikel 6, stk. 3, og kun gør dette i 
ekstraordinære tilfælde. Denne vurdering underbygges af, at Kommissionen ikke blot af 
eksportører, men også uformelt af visse nationale embedsmænd er blevet underrettet om, 
at anvendelsen af artikel 6, stk. 3, i praksis er så sjælden, at overordnede embedsmænd 
kontaktes, når det finder sted, og disse må igen undertiden konsultere deres modparter i 
andre hovedstæder. 
I konstatering af, at kun få eksportører i praksis benytter artikel 6, stk. 3, har nogle 
medlemsstater konkluderet, at de praktiske virkninger derfor er ret begrænsede, og at der 
ikke er behov for at gribe ind. Erhvervslivet er af en anden opfattelse, og både UNICE og 
ERT har opfordret Kommissionen til at forbedre den nuværende ordning, navnlig med 
henblik på at sikre lige muligheder for europæiske eksportører i forhold til deres 
amerikanske og japanske konkurrenter. 
Generelt står det ganske klart, at erhvervslivet tillægger en effektiv EF-ordning for 
udførselskontrol stor betydning - og det er netop fordi, at eksportørerne ikke har tillid til 
den nuværende ordnings effektivitet, at den ikke benyttes, Problemet skyldes ikke så 
meget forkert anvendelse eller manglende interesse, men manglende anvendelse i praksis, 
fordi erhvervslivet generelt ikke tror, ordningen vil fungere. 
Et andet vigtigt problem med forskellene mellem de nationale ordninger for udstedelse af 
tilladelser er, at de er særdeles svære at forvalte effektivt for virksomheder, der er 
etableret i flere medlemsstater. Disse selskaber er netop blandt de vigtigste producenter 
og eksportører af varer med dobbelt anvendelse. Skønt sådanne virksomheder økonomisk 
set opererer som ét stort selskab, opfattes de retligt - og derfor også i forbindelse med 
udførselskontrol - som særskilte nationale enheder. 
For så vidt angår udførslen af ikke-kontrollerede varer er det sædvanligvis den 
handelsmæssige logik i "eurologistikken", der sejrer - de forskellige datterselskaber har 
fælles "centre" og lagre, og ordrer fra kunder behandles med henblik på at minimere 
omkostningerne: det datterselskab, der kan sikre den hurtigste og mest 
omkostningseffektive levering, får ordren. I praksis er denne leveringsadfærd datastyret 
og sker helt rutinemæssigt. 
For kontrollerede varer opstår der imidlertid en konflikt mellem den økonomiske og den 
juridiske logik. Når virksomheder overvejer eventuelle udførsler, kan de ikke operere på 
et rent logistisk grundlag (hvordan varerne skal leveres til kunderne på den hurtigste og 
mest omkostningseffektive måde), men må også undersøge, om det relevante nationale 
datterselskab - der er en helt separat enhed for så vidt angår udførselskontrol - har lov til 
at levere emnet, f.eks. i kraft af en global eller generel tilladelse, samt hvilke supplerende 
krav, der måtte være obligatoriske (f.eks. certificering af den endelige anvendelse). Det 
skal desuden klart fastslås, hvem der ejer varerne eller har en tilsvarende ret til at 
disponere over dem, med andre ord hvem der rent retligt er eksportøren. 
Over for disse vanskeligheder har visse virksomheder tilsyneladende forsøgt at 
organisere sig, således at de sikrer, at udførsel af en vare med dobbelt anvendelse fra en 
bestemt medlemsstat helst sker ved hjælp af en tilladelse udstedt af den samme 
medlemsstat. Virksomhederne forsøger som regel at indhente en tilladelse i den 
medlemsstat, hvor varerne rent faktisk befinder sig, og at eksportere direkte fra den 
pågældende medlemsstat. Anvendelsen af artikel 6, stk. 3, synes igen at være begrænset 
til ekstraordinære tilfælde, hvor det af kontraktmæssige grunde ikke kan undgås. Andre 
løsninger anses for at være for komplicerede at forvalte, især da de skal gennemføres 
rutinemæssigt i forbindelse med det daglige arbejde af det ordremodtagende personale, 
der bistås af edb-programmer til styring af leverancer. 
Kommissionen konkluderer, at hvis den fælles ordning for udførselskontrol skal fungere 
praksis i fuldt omfang, må der tages to skridt: 
* det vil være nødvendigt at harmonisere de nationale tilladelsesformularer, så 
tilladelserne kan genkendes (hvilket blot er en praktisk forudsætning for gensidig 
anerkendelse). Uden en sådan harmonisering vil de ovennævnte forsinkelser enten 
fortsætte, eller, hvis toldembedsmændene simpelt hen "antager", at andre medlemsstaters 
tilladelser er gyldige, risikoen for bedragerisk udførsel vil stige. 
* kompleksiteten i den nuværende ordning, hvor der findes talrige typer nationale globale 
og generelle tilladelser (ofte til samme bestemmelsessteder, men for svagt forskellige 
varer), skal mindskes til et acceptabelt niveau. Der bør indføres en harmoniseret EF-
tilladelse for udførsel til bestemmelsesstederne i bilag II - i øjeblikket Australien, 
Canada, Japan, New Zealand, Norge, Schweiz og USA - navnlig da der allerede er et 
betydeligt reelt sammenfald mellem medlemsstaternes politikker på dette område. 
Desuden bør alle medlemsstater forpligtes til at tilbyde deres eksportører mulighed for 
globale tilladelser. En sådan harmonisering og forenkling er ikke blot i eksportørernes 
interesse, men vil også være til fordel for told- og politiembedsmænd. 
2) nyheden af samleklausulen 
Indførelsen af en "samleklausul" i forordningen var et af de sværeste og mest 
kontroversielle spørgsmål under forhandlingerne om den nuværende ordning for kontrol 
med udførslen af varer med dobbelt anvendelse. Gennemførelsen af denne klausul - der 
gør enhver vare til genstand for et krav om tilladelse, hvis eksportøren "ved" eller af sine 
myndigheder underrettes om, at varen påtænkes anvendt i forbindelse med et program for 
masseødelæggelsesvåben - har været en nyskabelse for de fleste medlemsstater. 
Det største problem med den praktiske gennemførelse af samleklausulen er, at 
regeringerne ikke i samme omfang underretter deres eksportører om følsomme endelige 
brugere. Forskellene i de oplysninger, der gives til eksportørerne, kan selvfølgelig være 
udtryk for, at medlemsstaternes regeringer selv har en forskellig grad af viden om 
spredning og spredere af ABC-våben. Det kan også skyldes administrative traditioner og 
varigheden af erfaringerne med sådanne samlebestemmelser. Uanset hvad årsagen er, er 
følgen klart, at eksportørerne underrettes (og advares) forskelligt om endelige brugere alt 
efter hvilken medlemsstat, de er etableret i. Denne forskelligartethed rejser ikke blot 
spørgsmål om konkurrenceforvridning, men rejser også tvivl om, hvorvidt 
samleklausulen håndhæves effektivt. 
Kommissionens konklusion er, at de procedurer, der nu er forudset i forordningen, ikke 
er tilfredsstillende. På et indre marked, hvor ikke-listeførte varer bevæger sig uden 
begrænsninger, er det sandsynligt, at samleklausulen alt for let kan omgås, hvis 
udvekslingen af oplysninger dels mellem medlemsstaterne indbyrdes og dels mellem 
statslige myndigheder og eksportører ikke forbedres. 
Intet kan retligt forhindre et selskab etableret i et land, hvor det overvejes at anvende 
samleklausulen for udførsel af en bestemt vare, i at sende varen til en anden medlemsstat, 
hvis myndigheder måske endda ikke er opmærksom på risikoen. Det ikke-listeførte emne 
kan derefter let uden tilladelse udføres fra denne anden medlemsstat, der - på grund af 
manglende viden om en eventuel fare - ikke har besluttet af overvåge (og måske forbyde) 
den konkrete transaktion. 
Mangelen på en udveksling af detaljerede oplysninger mellem medlemsstaterne om 
følsomme endelige brugere - samleklausulen anvendes kun, hvis der er tvivl om den 
endelige bruger - kan føre til en situation, hvor eksportører i andre medlemsstater, der 
ikke er opmærksomme på faren, i god tro sender tilsvarende eller identiske emner til den 
følsomme endelige bruger. 
10 
Samleklausulens mål nås således ikke på grund af en utilstrækkelig 
informationsudveksling, og samtidig stilles eksportører i medlemsstater, hvor 
myndighederne har udsendt en advarsel, i en konkurrencemæssigt ugunstig situation. 
Efter Kommissionens opfattelse er det derfor nødvendigt, at medlemsstaterne forbedrer 
deres informationsudveksling om følsomme endelige brugere betydeligt for at sikre, at 
eksportører i hele Fællesskabet vejledes i samme omfang. 
3) problemer i forbindelse med administrativt samarbejde 
Som skitseret ovenfor (se punkt II.2) er forskellige administrative samarbejdsmekanismer 
en vigtig del af den nuværende forordning. Kommissionen mener, at enhver fælles 
udførselskontrolordning, som ikke indebærer fuld harmonisering, kræver det størst 
mulige samarbejde mellem nationale forvaltninger. Forskellige eksportpolitikker på dette 
følsomme område kan kun videreføres i det omfang, at forskellene stadig kan håndteres 
og afbalanceres ved, at der oprettes et net af ansvarlige embedsmænd, som rutinemæssigt 
samarbejder. I denne forbindelse er de ovenfor (se punkt IV.2.b) beskrevne problemer 
vedrørende samleklausulen et godt eksempel. 
I forordningens første to anvendelsesår har Kommissionen i det omfang, der har været 
muligt, bidraget til at oprette et direkte kommunikationsnet, og medlemsstaterne har 
generelt været modtagelige for forslag om forbedringer af kommunikationskanalerne og 
også med hensyn til omfanget og kvaliteten af informationsudvekslingen om individuelle 
sager og generelle politikker. Koordinationsgruppen har spillet en meget positiv rolle og 
har øget den gensidige forståelse af nationale eksportpolitikker. 
Med hensyn til vurderingen af kvaliteten og hyppigheden af det administrative 
samarbejde mellem medlemsstaterne kan Kommissionen på grund af begrænsninger i 
selve forordningen dog desværre ikke i fuldt omfang påtage sig det ansvar og opfylde de 
forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 18. For eksempel kan Kommissionen 
ikke fuldt ud bedømme kvaliteten af konsultationsproceduren (artikel 7, stk. 2), da den 
ikke er involveret i disse bilaterale eller multilaterale kontakter (som finder sted, når 
varen er eller vil befinde sig i en anden medlemsstat end den, der udsteder tilladelsen). 
Proceduren i artikel 7, stk. 2, inddrager de tilladelsesudstedende myndigheder i de berørte 
lande, og Kommissionen er kun indirekte eller gennem drøftelser i Koordinationsgruppen 
blevet underrettet om nogle af disse konsultationer. Fra sådanne drøftelser ser det ud til, 
at skønt der undertiden har været problemer med hensyn til forsinkelser af svar og med 
nøjagtigheden af de udvekslede oplysninger, har konsultationsprocessen fungeret til 
medlemsstaternes tilfredshed. Denne bedømmelse er dog kun en plausibel antagelse på 
grundlag af de begrænsede oplysninger, Kommissionen har rådet over. 
For så vidt angår udveksling af oplysninger om nægtelse af tilladelser (eller ændringer, 
suspensioner eller begrænsninger af allerede udstedte tilladelser) er der lignende 
problemer, idet medlemsstaterne frit kan vælge, om de vil give sådanne oplysninger ikke 
blot til de øvrige medlemsstater, men også til Kommissionen. I de første to år, 
forordningen har været anvendt, har et stort flertal af medlemsstater valgt ikke at 
inddrage Kommissionen i en sådan udveksling af oplysninger. 
11 
Så vidt Kommissionen kan se, udveksler medlemsstaterne tilsyneladende kun få 
oplysninger om nægtelse af tilladelser ud over, hvad der kræves i henhold til de 
internationale ikke-spredningsordninger, som de alle er medlemmer af. 
Desuden synes informationsudvekslingen i for høj grad at vedrøre afslagene, hvilket er en 
noget formalistisk fremgangsmåde, da egentlige afslag ikke er så hyppige. Ofte behøver 
de nationale forvaltninger ikke at give et egentligt afslag på en ansøgning om 
udførselstilladelse, men kan overtale potentielle eksportører til ikke at bede om tilladelse 
til at sælge til visse bestemmelsessteder eller endelige brugere. Der er ingen pligt til at 
drøfte sådanne "advarsler" (der som regel overbeviser eksportørerne) med andre 
medlemsstater, og så vidt Kommissionen kan konstatere på grundlag af bemærkninger fra 
nationale embedsmænd, der ønsker en øget informationsudveksling, er 
meningsudvekslingen om sådanne spørgsmål for begrænset. 
Visse nationale forvaltninger har imidlertid gjort gældende, at de fra sag til sag 
underretter deres partnere, når de finder det relevant. Selvom sådanne uformelle 
kontakter har en vis værdi, forekommer de utilstrækkelige til at udvikle en mere 
harmoniseret fremgangsmåde for udførsel af varer med dobbelt anvendelse, som vil 
indebære, at medlemsstaterne når frem til en fælles holdning til følsomme 
bestemmelsessteder og endelige brugere, og at relevante oplysninger hurtigt deles og 
diskuteres og om nødvendigt meddeles told- og politimyndighederne. 
V) Konklusioner 
Grundlæggende synes alle de praktiske problemer med anvendelsen af forordningen at 
have forbindelse med, at den nuværende EF-ordning for udførselskontrol i alt væsentligt 
er begrænset til gensidig anerkendelse. Medlemsstaterne er enedes om at anerkende 
hinandens udførselstilladelser, men er ikke nødvendigvis enige med de forskellige 
eksportpolitikker, der ligger til grund for tilladelserne. Der er en manglende reel enighed, 
som ikke kan fortsætte i det uendelige, hvis en fælles ordning for udførselskontrol skal 
fungere ordentligt. 
Ifølge Kommissionens analyse har det administrative samarbejde ikke været 
tilstrækkeligt til at overvinde denne manglende enighed om eksportpolitikken for varer 
med dobbelt anvendelse, og det er stærkt tvivlsomt, om selv den bedste samarbejdsvilje 
hos de nationale forvaltninger i sig selv vil være nok til at bygge bro over denne politiske 
kløft. 
Så vidt Kommissionen kan bedømme, er det nuværende system for kompliceret til, at det 
rutinemæssigt kan bruges af grænsetoldstederne, og det anses under alle omstændigheder 
af erhvervslivet for at være for besværligt til at have praktisk nytte. 
Kommissionen finder, at disse problemer er indbygget i ordningen, og at kun en mere 
harmoniseret ordning for udførselskontrol, der kombinerer dele af en fælles politik med 
et øget administrativt samarbejde, vil give et system, der opfylder både eksportørernes og 
de offentlige myndigheders behov og derved sikrer en hurtig og problemfri håndhævelse 
af de fælles mål om ikke-spredning. Kommissionen forelægger derfor samtidig med 
denne beretning forslag til en forbedret forordning. 
12 
EUROPA-KOMMISSIONEN 
GENERALDIREKTORAT I 
EKSTERNE FORBINDELSER: HANDELSPOLITIK, FORBINDELSER MED 
NORDAMERIKA, 
FJERNØSTEN, AUSTRALIEN OG NEW ZEALAND 
I/M/2 - Investeringer, TRIMS, dobbelt anvendelse, standarder og certificering 
Bilagl 
Bruxelles, den 15. juli 1997 
I.M.2 
ENIGHEDSPUNKTER MELLEM MEDLEMSSTATERNE 
("ELEMENTS OF CONSENSUS") 
Ved gennemførelsen af Rådets forordning om kontrol med udførslen af varer med 
dobbelt anvendelse er medlemsstaterne uformelt blevet enige om følgende retningslinjer: 
Konsultationsprocedurer 
For konsultation mellem tilladelsesudstedende myndigheder, jf. artikel 7, stk. 2, i 
forordningen, er der udarbejdet to formularer, en for indledning af konsultationen og en 
for svaret. Disse formularer er indeholdt som et bilag til disse "enighedspunkter". 
Den person, der skal konsulteres, er den person, der er nævnt i listen over kontaktpunkter 
under "Tilladelsesudstedende kontorer". Konsultationer bør indledes pr. fax. Hvis den 
konsulterede medlemsstat anmoder herom, bekræftes faxtransmissionen pr. brev. Den i 
forordningen nævnte periode på ti arbejdsdage indledes på datoen for fremsendelsen af 
faxen. 
Medlemsstaterne kan også anmode om konsultationer i henhold til artikel 7, stk. 3. Denne 
anmodning fremsættes pr. fax og bekræftes pr. brev, hvis dette ønskes. Konsultationen 
omfatter tilfælde af konsultationer mellem den tilladelsesudstedende medlemsstat og den 
medlemsstat, i hvilken den eksporterede vare påtænkes angivet til udførsel. 
Konsultationen indledes pr. fax og addresseres til den person, der er nævnt i listen over 
kontaktpunkter under "Tilladelsesudstedende kontorer". Efter anmodning fremsendes der 
en bekræftelse pr. brev. 
Undtagelser fra nødvendigheden af konsultationer 
Konsultationer i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordningen er ikke nødvendige i visse 
tilfælde. Selv om en eksportør stadig skal angive, hvor de varer, han vil eksportere, 
befinder sig eller vil befinde sig, er de nationale myndigheder enige om, at en udtrykkelig 
godkendelse fra myndighederne i den medlemsstat, hvor den pågældende vare befinder 
sig, ikke er nødvendig. Dette vil gælde for følgende tilfælde: 
13 
Midlertidig udførsel 
Udførsel med henblik på vedligeholdelse og reparation 
Udskiftninger inden for rammerne af kontrakter, hvortil der allerede er givet tilladelse 
efter konsultationer. 
Modelformular for individuelle tilladelser og globale tilladelser 
Kommissionens tjenestegrene har udarbejdet en modelformular, der danner grundlag for 
nationale individuelle tilladelser og muligvis ansøgningsformularer. Denne formular og 
det tilhørende vejledende notat blev uddelt på Koordinationsgrupens møde den 22. marts 
1995. Medlemsstaterne er enige om at benytte den samme modelformular som grundlag 
for deres globale tilladelser. 
Hvis der ved Fællesskabets ydre grænse opstår spørgsmål vedrørende en tilladelse 
udstedt af en anden medlemsstat end den, hvis toldmyndigheder behandler 
udførselsangivelsen, kan de ansvarlige toldembedsmænd for at spare tid direkte kontakte 
det kontaktpunkt, der er angivet som den tilladelsesudstedende medlemsstats 
"Tilladelsesudstedende kontor". Embedsmanden kan dog foretrække at oprette denne 
kontakt gennem sit nationale tilladelsesudstedende kontor. 
Procedurer vedrørende anerkendelse af generelle tilladelser 
I henhold til forordningen er alle tilladelser (individuelle, globale og generelle) gyldige i 
hele Fællesskabet. Da det imidlertid kan være vanskeligt for de håndhævende 
myndigheder at kontrollere generelle tilladelser udstedt af andre medlemsstaters 
tilladelsesudstedende myndigheder, må der fastlægges visse proceduremæssige 
ordninger. I det administrative enhedsdokument, der ledsager varerne, vil det derfor være 
obligatorisk for eksportører under andre oplysninger at angive den specifikke generelle 
tilladelse, i henhold til hvilken deres varer eksporteres. Kommissionen har tilvejebragt en 
opsummerende tabel over de generelle tilladelser, som medlemsstaterne har udstedt. 
Hvis der ved Fællesskabets ydre grænse opstår spørgsmål vedrørende en tilladelse 
udstedt af en anden medlemsstat end den, hvis toldmyndigheder behandler 
udførselsangivelsen, kan de ansvarlige toldembedsmænd for at spare tid direkte kontakte 
det kontaktpunkt, der er angivet som den tilladelsesudstedende medlemsstats 
"Tilladelsesudstedende kontor". Embedsmanden kan dog foretrække at oprette denne 
kontakt gennem sit nationale tilladelsesudstedende kontor. 
14 
Internationale importtilladelser 
Ved udstedelse af internationale importtilladelser afgiver medlemsstaterne følgende 
tilsagn: de relevante varer "vil ikke blive genudført uden tilladelse fra myndighederne i 
den medlemsstat af Den Europæiske Union, hvor eksportøren er etableret." 
Internationale importtilladelser benyttes kun til at attestere, at der findes en 
udførselstilladelse til genudførsel fra Fællesskabet. Der vil i intet tilfælde kræves sådanne 
tilladelser for overførsel af varer med dobbelt anvendelse inden for Fællesskabet. 
"Varer, der kun passerer gennem Fællesskabet" (artikel 3, stk. 3) 
1. Varer, der er indført fra tredjelande og efterfølgende overgået til fri omsætning i 
Fællesskabet4, skal anses for fællesskabsvarer, og der kræves derfor tilladelse til 
udførsel af sådanne varer. 
2. Ikke-fællesskabsvarer, der bringes ind i Fællesskabets område, tildeles altid en 
toldgodkendt behandling eller anvendelse5 med undtagelse af varer om bord på 
fartøjer eller luftfartøjer, der krydser medlemsstaternes territoriale havområde eller 
luftrum uden at have en havn eller lufthavn i de pågældende medlemsstater som 
bestemmelsessted.6 Der kræves ikke tilladelse for sidstnævnte varer. 
3. I betragtning af ovenstående bør følgende tilfælde af ikke-fællesskabsvarer, der er 
indbragt på Fællesskabets område, anses for at være genstand for tilladelse i henhold 
til forordningen: 
* toldoplag7 
* aktiv forædling8 
* forarbejdning under toldkontrol9 
* midlertidig indførsel10 
4 Se Rådets forordning (EF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, EFT 
L302,19.10.92 , afsnit IV, kapitel 2, afdeling 2, s. 18. 
5 Se ovenfor, afsnit III, s. 12. 
6 Se ovenfor, artikel 38, stk. 6, s. 13. 
7 Se ovenfor, afsnit IV, kapitel 2, afdeling 3, C, s. 21. 
8 Se ovenfor, afsnit IV, kapitel 2, afdeling 3, D, s. 24. 
9 Se ovenfor, afsnit IV, kapitel 2, afdeling 3, E, s. 27. 
10 Se ovenfor, afsnit IV, kapitel 2, afdeling 3, F, s. 28. 
iS 
4. Følgende tilfælde er dækket af artikel 3, stk. 3, og er således undtaget fra 
udførselstilladelsesproceduren: 
* ekstern forsendelse11 
* midlertidig opbevaring12 (dette omfatter varer, der forbliver om bord på 
skibe eller luftfartøjer, som ankommer til en havn eller lufthavn i EF). 
5. Efter definitionen i toldkodeksen er frizoner13 en del af Fællesskabets toldområde. 
Genudførsel af ikke-fællesskabsvarer, der forlader Fællesskabet via en frizone, er 
derfor dækket af forordningen. Ved omladning i frizonen af varer, som ikke henføres 
under nogen toldprocedure, og for hvilke der ikke skal opbevares optegnelser i et 
godkendt lagerregnskab i henhold til toldkodeksen, er de pågældende varer 
imidlertid ikke genstand for udførselstilladelsesproceduren. 
I forbindelse med bekæmpelse af bedrageri kan toldmyndighederne naturligvis 
undersøge alle varer, der tilføres eller fraføres en frizone. 
1 ! Se ovenfor, afsnit IV, kapitel 2, afdeling 3, B, s. 20. 
12 Se ovenfor, afsnit III, kapitel 5, s. 14. 
13 Se ovenfor, afsnit IV, kapitel 3, afdeling 1, s. 32. 
16 
Bilâg_2 
OVERSIGT OVER GENERELLE TILLADELSER 
(pr. 1. juli 1997) 
Nedenstående gives en oversigt over generelle udførselstilladelser udstedt af 
medlemsstaterne på grundlag af artikel 6, stk. 1, litra a), i forordning (EF) nr. 3381/94. 
Da denne ikke pålægger medlemsstaterne pligt til at anvende forenklede procedurer for 
ethvert bestemmelsessted, bedes det bemærket, at tre lande for øjeblikket ikke giver 
mulighed for at benytte en generel udførselstilladelse: Luxembourg, Portugal og 
Spanien« 
I) Generel udførselstilladelse til 
bestemmelsessteder i bilag II Australien 
Canada 
Japan 
New Zealand 
Norge 
Schweiz 
USA 
Denne type tilladelse gives af 12 af de 15 EU-medlemsstater, om end med forskellig 
varedækning. Der findes fem "versioner" af denne generelle udførselstilladelse: 
1) En generel udførselstilladelse for alle varer med dobbelt anvendelse anført i bilag 1 
til landene i bilag II 
undtagen a) *varer omfattet af bilag 4 
Denne type generel tilladelse gives af tre EU-lande: Belgien, Irland og Nederlandene. 
2) En generel udførselstilladelse for alle varer med dobbelt anvendelse anført i bilag 1 
til landene i bilag II 
undtagen a) *varer omfattet af bilag 4 
b) *alle nukleare varer (kategori O i bilag 1) 
17 
Denne type tilladelse gives af to EU-lande: Finland og Østrig. 
3) En generel udførselstilladelse for alle varer med dobbelt anvendelse anført i bilag 1 
til landene i bilag II 
undtagen a) *varer omfattet af bilag 4 
c) *varer omfattet af den nationale kolonne i 
Bilagi 
Denne type tilladelse gives af tre EU-lande: Grækenland, Sverige, Danmark. 
4) En generel udførselstilladelse for alle varer med dobbelt anvendelse anført i bilag 1 
til landene i bilag II 
undtagen a) *varer omfattet af bilag 4 
b) *alle nukleare varer 
c) *varer omfattet af den nationale kolonne i 
hikg_5 
d) Supplerende nationale forbudslister 
Denne type tilladelse gives af tre EU-lande: Tyskland, Italien, Det Forenede 
Kongerige. 
5) En generel udførselstilladelse for alle varer med dobbelt anvendelse anført i bilag 1 
til landene i bilag II 
undtagen a) *varer omfattet af bilag 4 
c) *varer omfattet af den nationale kolonne i 
d) *supplerende nationale forbudslister 
18 
Denne type generel tilladelse gives af et EU-land: Frankrig (G001). Det skal bemærkes, 
at udførsel af emner under Australien-gruppen til lande i bilag II styres i en særskilt 
fransk generel tilladelse (G 301), der pålægger specifikke betingelser. Desuden kan visse 
nukleare varer eksporteres til bilag II-lande i henhold til en anden separat fransk generel 
tilladelse (G201). 
For de generelle tilladelser af type 1, 2 og 3 fastlægges varedækningen let ved 
henvisning til afgørelse 94/942/FUSP. I f.eks. Irlands tilfælde kan alle emner med 
dobbelt anvendelse med undtagelse af de meget følsomme varer, der er anført i bilag 4, 
eksporteres til landene i bilag II i henhold til den irske generelle tilladelse (bilag I-varer -
bilag IV-varer = dækningsområdet for den irske generelle tilladelse). For Sveriges 
vedkommende er de svenske bilag V-varer også udelukket (bilag 1 - bilag 4 - bilag 5, 
den svenske kolonne = dækningsområdet for den svenske generelle tilladelse). 
For lande, der anvender "supplerende nationale forbudslister" (type 4 og 5), kan 
varedækningen for den generelle tilladelse imidlertid ikke fastlægges blot ved at se i de 
relevante bilag i afgørelse 94/942/FUSP. Man må konsultere forbudslisterne for de 
relevante generelle tilladelser. 
19 

ISSN 0254-1459 
KOM(98) 258 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 15 02 17 
Katalognummer : CB-CO-98-275-DA-C 
ISBN 92-78-35382-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
lo