Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens meddelelse om Det Europæiske Fællesskabs gasforsyninger nu og i fremtiden« (96/C 204/21)

Kommissionen besluttede den 24. november 1995 under henvisning til EF-traktatens artikel 198, stk. 2, at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Energi, Kernekraft og Forskning, som udpegede John Lyons til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 9. april 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 335. plenarforsamling af 24.-25 april 1996, mødet den 24. april 1996, med 36 stemmer for og 7 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Kommissionens synspunkter: kort sammendrag af Kommissionens meddelelse

1.1. I næsten alle EU's medlemsstater er naturgassens markedsandel stigende og afhængigheden af import fra tredjelande (næsten 40 % i dag) ventes at stige til 60 % i 2010 og måske til 75 % i 2020. Naturgas ventes at ville blive brugt til kraftfremstilling i stadig stigende grad.

1.2. De gasleverancer, som garanteres via kontrakter, er rigelige til at dække den forventede efterspørgsel i 2000, men der kommer til at mangle 20 % i 2010, hvis der ikke indgås nye kontrakter.

1.3. »EU's potentielle gasforsyninger - både interne og eksterne - er dog mere end tilstrækkelige til at opfylde efterspørgslen et godt stykke ind i næste århundrede«. Hovedleverandørerne er Rusland, Norge og Algeriet. Der findes yderligere reserver i Mellemøsten og Centralasien, men det vil sikkert blive kostbart at udvikle dem. EU's tiltagende afhængighed af gasimport må forventes i stigende grad at påvirke EU's forbindelser med leverandørlandene.

1.4. Gas har en række tekniske og økonomiske fordele som brændstof til elproduktion, og denne sektor vil nok tegne sig for 50 % af den forventede stigning i anvendelsen af gas indtil 2010. Sker dette, vil elproduktionen i 2010 tegne sig for næsten 1/3 af EU's gasforbrug.

1.5. Angående forsyningssikkerheden vil EU set under ét i det værst tænkelige tilfælde - nemlig hvis både Rusland og Algeriet indstiller forsyningerne samtidig - nok kunne klare sig i indtil fem måneder, dog med store forskelle fra land til land. Udnyttelse af »EU-dimensionen« - dvs. integrering af EU's gassystemer - er afgørende for, at man kan opnå og garantere en passende forsyningssikkerhed.

1.6. Der er stadig lang vej til integrering af EU-gassystemet. I tilfælde af et omfattende stop for forsyningerne er en række medlemsstater i dag sårbare i større eller mindre grad. Der sigtes i første række til bl.a. Østrig, Finland og Spanien samt - indtil fuld integrering er opnået - tillige Frankrig og Belgien.

1.7. På den baggrund henleder Kommissionen opmærksomheden på betydningen af de gasprojekter, som indgår i TEN-programmet, på det ønskelige i at udvikle nye underjordiske gasoplagringsfaciliteter, samt på yderligere gennemgang af risikoen for afbrydelse af forsyningerne. Der gøres også opmærksom på det nødvendige i et langt bredere samarbejde samt i opstilling af kriseretningslinjer på EU-plan. Kommissionen anmoder Rådet om at godkende meddelelsen og om at sætte skub i gennemgangen af de opstillede problemfelter; endvidere vil Kommissionen aflægge beretning til Rådet i passende tid.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Hverken ovenstående resumé eller Kommissionens eget resumé giver det rette billede af de involverede spørgsmåls betydning for EU's fremtidige udvikling.

2.2. EU står ikke over for en situation, hvor der under normale omstændigheder vil forekomme absolut mangel på den gas, som der er brug for. Kernen i problemet er, at EU vil blive urimeligt stærkt afhængigt af alt for få eksterne kilder, hvilket kan føre til en uønsket sårbarhed, både økonomisk og politisk, i de første årtier af næste århundrede. Da gas til den tid vil være ét hovedbrændstof til el-fremstilling, er det ikke utænkeligt, at denne sårbarhed kan komme EU til skade.

2.3. Kriseforanstaltninger

2.3.1. Kommissionen kommenterer først gasleverandørernes mulighed for at imødegå uventede kortvarige afbrydelser i forsyningerne (jf. de første to afsnit i meddelelsens punkt 5.2). Generelt ser Kommissionen ud til at være rimeligt tilfreds.

2.3.2. I resten af punkt 5.2 ser Kommissionen på, hvorledes krisetilfælde kan håndteres. Kriser defineres som situationer, hvor der sker en afbrydelse i forsyningerne fra Rusland eller Algeriet, eller fra begge lande. Kommissionens konklusion er ingen overraskelse: det vil være lettere at imødegå forsyningsafbrydelser, hvis gassystemerne i EU er integrerede, end hvis de ikke er det, og EU er mere sårbar over for forsyningsafbrydelser fra Rusland end fra Algeriet. Selv i dette tilfælde bemærker Kommissionen, at hvis de russiske leverancer falder med 36 %, vil EU's lagre dække i op til 283 importdage.

2.3.3. Virkninger af sådanne krisetilfælde, hvis de ellers bliver en realitet, vil kunne mærkes på stærkt forskellig vis i EU's forskellige dele. Sverige har ingen gas og har ingen planer om at introducere gas. Holland og Storbritannien er i praksis selvforsynende med naturgas. Det er Tyskland ikke, men landet importerer fra Holland, Norge og Rusland, har mange forsyningspunkter og evner at modstå sågar alvorlige afbrydelser i forsyningerne i meget lang tid.

2.3.4. Andre medlemslande er knap så godt stillet. Især Østrig, Finland, Italien, Luxembourg og Spanien kan blive ret udsatte. Grækenland og Portugal skal føjes til denne liste, når de bliver koblet på naturgasnettet i løbet af de næste par år. Kommissionens bemærkning (se punkt 2.3.2 ovenfor) om, at EU's lagre kan dække et fald i de russiske forsyninger på 36 % i op til 283 på hinanden følgende importdage, betyder i realiteten, at nogle medlemsstater vil kunne klare alvorlige afbrydelser i op til 283 dage, hvis EU udvikler et integreret net til støtte for disse lande, men i kortere tid, hvis et sådant net ikke etableres!

2.3.5. Kommissionens analyse er nok interessant, men desværre ikke helt pålidelig. Den kan være rigtig eller forkert. Dette utilfredsstillende forhold skyldes, at Kommissionen mangler information af den kvalitet, som en sådan analyse egentlig forudsætter.

2.3.6. Kommissionen gør selv opmærksom på dette problem. I forbindelse med dens kommentar (jf. punkt 2.3.2 ovenfor) bemærker Kommissionen eksempelvis i punkt 5.2, at det »ved evaluering af EU-dimensionen har været forudsat, at der er fuldt samarbejde tværs over grænserne mellem de gasindustrier, som er forbundet med hinanden«. Senere i punkt 5.2, hvor Kommissionen nævner, at gasvirksomheder i EU allerede samarbejder gennem grænseoverskridende opbakningsaftaler, skriver den følgende: »Der foreligger ikke mange oplysninger om dem, og det er ikke muligt at fastslå om EU-dimensionen udnyttes fuldt ud, hvis der forekommer en krise, der påvirker flere medlemsstater.«

2.3.7. Disse forudsætninger er meget vigtige. Endvidere har Kommissionen givet udtryk for denne holdning, trods dens forudgående samråd med gasindustrien. Den reelle årsag hertil er, at Kommissionen ikke har haft adgang til nærmere oplysninger om de reelle kriseaftaler mellem gasselskaberne. Disse aftaler er næsten alle nedfældet i fortrolige kontrakter mellem gasselskaberne, og selv ikke medlemsstaternes regeringer er måske klar over, hvad aftalerne går ud på.

2.3.8. Nogle af de konkrete spørgsmål, som Kommissionen mangler svar på, hvis der skal være tale om en velinformeret undersøgelse af EU-gasindustriens kriseplanlægning, er bl.a. følgende: hvilke back-up-foranstaltninger, det være sig kontraktbaserede eller andre, kan hvert selskab trække på fra andre selskaber; under hvilke omstændigheder står back-up-faciliteterne i praksis til rådighed, hvordan udløses de, hvilke begrænsninger rummer de, hvor længe bevarer de deres gyldighed? Hvilke kommercielle vilkår er gældende - og hvilke omkostninger medfører de?

2.3.9. Det synes at fremgå af tabel 4 i Kommissionens meddelelse, at der ikke er grund til bekymring. Det oplyses, at alle medlemsstater har »back-up-aftaler med andre selskaber«. Det betyder imidlertid ikke andet, end at regeringerne i alle lande er klar over, at deres gasselskaber har backup-aftaler med andre gasselskaber. Mange af regeringerne ved ikke mere end Kommissionen om, hvad den oplysning betyder i praksis.

2.3.10. Tabel 4 er utilfredsstillende på et andet punkt. Tabellen indeholder spørgsmålet »Udarbejdet politik for forsyningssikkerhed?« og svaret er i alle tilfælde »ja«. Men hvad betyder det svar? Det varierer fra land til land.

2.3.11. De relevante oplysninger kan findes i rapporten »Security of supply of natural gas in Western Europe«, som i november 1994 blev udsendt af Eurogas (repræsentativt organ for naturgasindustrien i Den Europæiske Union). For hver medlemsstat gives der en nærmere forklaring på forsyningssikkerhedsaftalerne. Desværre er det ud fra de givne oplysninger umuligt at fastslå, hvad disse aftaler i realiteten indebærer (gasindustrien har opnået gode resultater i praksis), og hvilke krav kriseaftalerne stiller til gasindustrien (i de enkelte medlemsstater). (Kommissionen ser ikke ud til at have taget hensyn til denne ret store vanskelighed i sin vurdering henimod slutningen af første afsnit under punkt 5.2 i meddelelsen). Det er derfor umuligt for menigmand at vurdere, om aftalerne er passende eller ej.

2.3.12. Undtagelsen er Frankrig, hvorom Eurogas skriver, at gassystemet har formået at klare en afbrydelse i én af hovedforsyningskilderne på det franske marked (= 30 % af de samlede forsyninger) i et helt år, selv om vinteren var koldere end en gennemsnitsvinter. Det er klar snak, som enhver kan forstå, og hvis resultater man virkelig kan måle.

2.3.13. Kommissionen er derfor ude i store vanskeligheder. Det er ikke nogen overraskelse, når den i meddelelsen opremser en lang række undersøgelser, som den gerne ser gennemført for at få et bedre billede af de forsyningssikkerhedsmæssige overvejelser, som den i kraft af sine ansvarsmæssige beføjelser mener, at den bør være opmærksom på. Der sigtes bl.a. til følgende:

- en analyse af omkostninger og fordele ved at skabe mere lagerkapacitet (5.3.3),

- en undersøgelse af afbrydelsesgraden i de forskellige medlemsstater »for at fastslå, hvor megen afbrydelse, der reelt kan foretages, og betydningen for forsyningssikkerheden i tilfælde af en større krise« (5.3.3),

- en nærmere undersøgelse af situationen, hvis man er fælles om energien og hvis man kombinerer dette med den forventede vækst i kraftfremstilling på grundlag af gas (5.3.4),

- en undersøgelse af, hvorledes gensidige bistandsaftaler mellem nogle transmissionsselskaber kan optimeres ud fra et EU-synspunkt [5.5(2)].

2.3.14. I hvidbogen »En energipolitik for Den Europæiske Union« (KOM(95) 682 endelig udg.), som blev udsendt sidst i 1995, skriver Kommissionen i punkt 77 - som handler om gas - »Spørgsmålet om tilgængeligheden af nøjagtige oplysninger om gassektoren bør indgå i gennemgangen af eksisterende instrumenter for gennemsigtighed og informationsudveksling«.

2.3.15. Kommissionen kunne givetvis gå endnu videre. Den kunne sammen med medlemsstaterne drøfte kriseplanlægning med det sigte at få udformet en tilfredsstillende, offentligt udsendt standard - f.eks. af den type, som findes i Frankrig, men ikke nødvendigvis nøjagtig den samme. En sådan standard kunne variere, hvad de nærmere detaljer angår, fra land til land: det vigtige er, at den offentliggøres. Medlemsstaterne skulle i så fald sørge for, at deres gasselskaber kan leve op til den fastlagte standard. Det er glædeligt, at Kommissionens forslag (under punkt 5.5) om eventuelt at fastsætte sikkerhedsmål ligger på linje med dette forslag og følgelig bør støttes.

2.4. Den ubønhørlige stigning i gasefterspørgslen

2.4.1. Kriseforanstaltningernes tilstrækkelighed er ét spørgsmål. Men også andre vigtige spørgsmål må sættes under lup. Det vigtigste af disse forgrener sig vidt og drejer sig om den tilsyneladende ubønhørlige stigning i efterspørgslen efter gas. De vigtigste kendsgerninger, som fremgår af Kommissionens meddelelse, er følgende:

2.4.2. Indtil år 2000, dvs. om mindre end 4 år, forventes EU's gasproduktion at stige med 11 % og efterspørgslen med 22-26 %. Importen fra tredjelande (hovedsagelig Rusland, Norge og Algeriet) ventes at øges med 36 %. EU's afhængighed anslås at stige til ca. 44 %, dog med klare forskelle mellem medlemsstaterne.

2.4.3. I år 2010, dvs. om mindre end 14 år, ventes efterspørgslen at være steget med yderligere 27 % (i gennemsnit) i forhold til skønnet for år 2000. Importen vil måske stige med 70 % i forhold til 2000. Forsyningskontrakterne skønnes at nå op på 168 Mtoe, og Rusland, Norge og Algeriet menes at ville tegne sig for henholdsvis 39, 34 og 24 %. Disse tendenser vil blive styrket markant, når landene i Central- og Østeuropa bliver medlemmer af EU. Efter 2010 forventes det at efterspørgslen fortsat vil stige og at EU's import måske vil forøges med 75 % (idet det dog må erkendes, at alle tal er behæftet med meget stor usikkerhed så langt ud i fremtiden).

2.4.4. Kommissionen er blevet kritiseret for at opstille alt for overdrevne prognoser for den fremtidige efterspørgsel. Eksempelvis anfører Eurogas i »1995 Publication of Gas Statistics and Prospects«, at efterspørgslen i EU kan ventes at ligge på mellem 315 og 330 Mtoe i år 2000 og mellem 350 og 385 i 2010. Disse tal skal sammenlignes med Kommissionens skøn på 310-320 Mtoe i 2000 og 392-411 i 2010. Skønnene i »Natural Gas Security Study« fra Det Internationale Energiagentur (herefter kaldet IAE-rapporten) viser også lavere tal end Kommissionens for 2010.2.4.5. Der er intet usædvanligt ved sådanne prognoseforskelle. Det er forventeligt, at forskellige organer ser lidt forskelligt på de variable forhold, som ligger til grund for deres tal. Hvad de variable forhold omfatter, fremstår ikke altid tydeligt. F.eks. må det vurderes, i hvilken udstrækning gasbaseret elfremstilling vil afløse atomkraft i de næste 15 år, men ingen af organerne indlader sig på nærmere forklaringer om deres formodninger herom.

2.4.6. Næsten alle prognoser viser sig at være forkerte, i hvert fald hvad detaljerne angår, men udgør alligevel vigtige værktøjer, når man skal prøve at forberede sig på fremtiden. De skal selvfølgelig altid anskues med kritiske øjne. Med forbehold af disse bemærkninger skal det fremhæves, at de sæt prognoser, som der refereres til i punkt 2.4.5, peger i samme retning. Det er kun et spørgsmål om tid (et par år før eller siden), hvornår gas skønnes at have nået en given større markedsandel. Da der ikke forekommer at være nogen god grund til at mene, at Kommissionens skøn er ringere end andre kilders, er ØSU indstillet på at anvende dem i denne udtalelse.

2.5. Strategiske spørgsmål

2.5.1. Når man ser nærmere på disse prognoser, opdager man, at det ikke blot er en forøgelse af naturgassens mængde og markedsandel, der tages under behandling. Det påvises i Kommissionens meddelelse, at en betydelig del af EU's elektricitetsforsyning omkring 2010 vil bygge på gas. Eurogas oplyser, at ca. 8 % af elektriciteten i 1994 blev fremstillet på basis af gas, men skønner, at andelen i 2000 vil være i størrelsesordenen 15-20 % og stadig stigende. Der er her tale om en kritisk udvikling i gassens anvendelsesformål.

2.5.2. I dag bruges gas i langt overvejende grad til opvarmning i husholdninger og til industriformål. På disse områder vil mangelsituationer være til overmåde stor ulempe og næsten helt sikkert et kostbart anliggende for de direkte involverede, men det må forventes, at mangelsituationer vil kunne klares uden alt for store økonomiske eller politiske vanskeligheder. Mangler, sågar alvorlige mangler, vil ikke udgøre en trussel mod samfundet eller økonomien, selv om der næppe kan herske tvivl om, at de i nogle tilfælde (f.eks. en længerevarende kuldeperiode) vil kunne give anledning til ængstelse i befolkningen og til indenlandske politiske kontroverser.

2.5.3. Anderledes forholder det sig imidlertid, hvis gas fra eksterne leverandørkilder tegner sig for en betragtelig del af det brændsel, som bruges til el-fremstilling. I så fald kan bekymringen for forsyningssikkerheden blive et alvorligt økonomisk og/eller politisk anliggende, bl.a. afhængigt af leverandørkildernes antal og art. Elektricitet er en af de to drivende kræfter, som det moderne samfunds eksistens er afhængig af; olie er den anden. Hvis eksterne kræfter formår at øve urimelig indflydelse på et lands el-forsyningssikkerhed, er der grund til bekymring. Tilsyneladende er det Kommissionens bekymring herfor kontra dens ansvar over for EU, der til dels ligger til grund for dens meddelelse.

2.5.4. Det er i meddelelsens punkt 5.2, at Kommissionen redegør for sit syn på dette spørgsmål. Den fremsætter heri den vurdering, at det, i det mindste på de mere udviklede naturgasmarkeder i Europa, vil være muligt at håndtere betydelige forsyningsmangler fra en ekstern forsyningskilde, forudsat de transmissionslinjer, der forbinder de forskellige forsyningskilder i EU, er fuldt ud indbyrdes forbundne, og forudsat der er tale om et fuldstændigt, grænseoverskridende samarbejde mellem de sammenkoblede gasindustrier.

2.5.5. Men dette hjælper ikke de mere udsatte medlemsstater. Kommissionens bekymring for en større afbrydelse i forsyningerne fra en ekstern forsyningskilde drejer sig om muligheden for forsyningsafbrydelser fra det tidligere Sovjetunionen og Algeriet. Kommissionen skriver udtrykkeligt, at »risikoen for manglende forsyninger fra Norge ... ikke har været taget i betragtning«.

2.5.6. Det fremgår af tabel 2 B i Kommissionens meddelelse, at Rusland og Algeriet i 2010 vil levere 106 Mtoe svarende til ca. 25 % af EU's skønnede forbrug. Dette tal gælder for EU som helhed. I realiteten vil de levere en langt større andel til Østrig, Finland, Italien og Spanien, samt til den tid tillige Grækenland og Portugal - se punkt 2.3.4 ovenfor.

2.5.7. Men hvor sandsynligt er det nu i praksis, at der kan ventes »betydelige forsyningsmangler« fra de to lande, som Kommissionen nævner? Dette spørgsmål tages ikke op i meddelelsen, og måske er der tale om en diplomatisk udeladelse. Spørgsmålet behandles imidlertid i bilag II til den tidligere omtalte IEA-rapport, som specifikt handler om Europas gasforsyningssikkerhed. IEA erkender her, at »en stigende afhængighed af naturgasimport vil øge interessen for europæisk forsyningssikkerhed«. IEA interesserer sig særligt for transitproblemerne i forbindelse med transmission af gas over lange afstande og for forsyningssikkerhed vedrørende gasleverancer fra Maghreb.

2.5.8. IEA anfører, at det er »usikkert, om der består reel risiko for gasforsyningsafbrydelser som følge af transitspørgsmål«. Da transmission af gas over lange afstande er et nyt fænomen, foreligger der kun få historiske oplysninger ifølge IEA. (Dér hvor IEA har fundet historisk omtale, er der tale om olierørledninger i Mellemøsten, hvor der siden den første rørledning blev anlagt i 1931 har været mange tilfælde af afbrydelser som følge af politiske fjendtligheder og konflikter mellem nabolande.)

2.5.9. IEA har lavet en særlig undersøgelse af forbindelserne mellem Rusland og Ukraine, idet Ruslands eksisterende rørledning til Europa går igennem Ukraine. Der har været spændte forhold mellem de to lande med trusler om forsyningsafbrydelser og nogle rent faktiske afbrydelser fra Gazprom's side, fordi Ukraine var kommet langt bagud med betalingerne. Ukraine opvejede afbrydelserne i sin egen forsyning ved at begrænse transmissionen til Europa. Ifølge IEA er situationen ved at blive bragt under kontrol. Både Rusland og Gazprom er udmærket klar over den afgørende og symbolske betydning af forsyningssikkerhed i Europa. IEA konkluderer, at trods de iøjnefaldende spændinger mellem dem, er Rusland og Ukraine efterhånden ved at få etableret grundlaget for et varigt samarbejde.

2.5.10. Med hensyn til Maghreb, og herunder Algeriet i særdeleshed, fremhæver IEA, hvor vigtig kulbrintesektoren er for dem økonomisk set; IEA konkluderer, at forsyningerne til Europa kun vil komme i fare, hvis en islamisk regering skulle komme til magten i Algeriet. Hvis dette skulle ske, vil det nok snarere blive en følge af samfundsmæssige og politiske sammenbrud end af overlagte politiske afgørelser.

2.5.11. Hvis dette er baggrunden for Kommissionens beslutning om at tage spørgsmålet om EU's sikkerhed for gasforsyninger fra eksterne kilder op, så har Kommissionen ikke gjort andet end at påtage sig sit ansvar på en forsigtig måde. Selvfølgelig er EU indstillet på at fremme stabile økonomiske og politiske forbindelser med sine naboer, herunder ikke mindst Rusland, Ukraine og Algeriet. Ruslands og Ukraines undertegnelse af energichartertraktaten, og undertegnelsen af associeringsaftaler med Algeriet og andre nordafrikanske lande, vil i høj grad kunne sætte skub i fremskridtene og i tilliden mellem alle de involverede parter.

2.5.12. Henimod slutningen af meddelelsens punkt 5.2 oplyser Kommissionen, hvilke foranstaltninger der kan træffes for at imødegå eventuelle fremtidige afbrydelser i gasforsyningerne fra en ekstern kilde, selv om Kommissionen som ovenfor anført ikke ved, i hvilken grad de kan eller vil blive taget i anvendelse. Der nævnes blandt andet foranstaltninger som afbrydelige kontrakter, produktionsfleksibilitet, større importspredning samt udnyttelse af de tilgængelige lagre på EU-niveau.

2.5.13. I en kommentar hertil skriver Kommissionen følgende: »Hvis ovennævnte foranstaltninger skal udnyttes fuldt ud, er det af afgørende betydning, at transmissionslinjerne, der forbinder de forskellige forsyningskilder i EU, er fuldt ud indbyrdes forbundne«. Kommissionen påpeger dette forholds betydning flere gange.

2.5.14. Det skal ikke desto mindre bemærkes, at hovedparten af forslagene om forbedrede gastransmissionsforbindelser (se bilag 1 til Kommissionens meddelelse) ikke vil blive gennemført i nogle år fremover, og at den nuværende oplagringskapacitet kun vil kunne dække to måneders spidsbelastning om vinteren (se punkt 5.3.3 i Kommissionens meddelelse). Selv om gasindustrien planlægger at øge oplagringskapaciteten med mere end den forventede stigning i gasefterspørgslen, vil den planlagte udvidede kapacitet i 2010 dække en ringere del af importforsyningerne end oplagringskapaciteten gør det i dag.

2.5.15. Kommissionen fremhæver med rette behovet for fleksibilitet i gasforsyningssystemet. Det er derfor overraskende, at det skorter på oplysninger om udvikling af LNG-anlæg, da disse er det eneste alternativ til at importere gas gennem rørledninger. Fem yderligere LNG-terminaler er blandt TEN's projekter af fælles interesse og disses foreslåede placering (i Irland, Frankrig, Portugal, Italien og Grækenland) fremgår af kortet sidst i Kommissionens meddelelse. De omtales imidlertid kun et eneste sted, nemlig i slutningen af bilag 1. Ingen af dem ser ud til at stå særligt højt på listen over TEN's konstruktionsprojekter. Ingen af dem er medtaget på listen over sådanne projekter i bilag 1.

2.5.16. Ca. 15 % af naturgasimporten leveres med tankskib i dag; hvis andelen kan øges til 25 % eller deromkring, vil det ikke blot give EU som helhed større fleksibilitet, men vil også være en særdeles kærkommen forbedring af forsyningssikkerheden for de sydlige EU-lande. ØSU henstiller, at Kommissionen lægger mere vægt på LNG-anlæggenes mulighed for at forbedre forsyningssikkerheden.

2.6. Elfremstilling og forsyningssikkerhed

2.6.1. I kommissionsmeddelelsens punkt 5.3.4 behandler Kommissionen elsystemets mulighed for at forbedre naturgasforsyningssikkerheden. Principielt kan elsystemet være en værdifuld bagstopper, men Kommissionens vurdering af mulighederne er måske for optimistisk.

2.6.2. Der lægges stor vægt på, at »en stor procentdel af kraftfremstillingsmarkedet på lang sigt udstyres med mulighed for at bruge flere brændstoffer, således, at et stort antal kraftværker kan fungere uden gas en del af vintersæsonen«. Henvisningen til kraftværker, som kan bruge flere brændstoffer, skal forstås derhen, at der hovedsageligt, men ikke udelukkende, sigtes til kraftværker, som kan skifte fra olie - enten svær eller let olie - til gas eller omvendt).

2.6.3. Kommissionens tankegang er særdeles relevant i sig selv, og sådanne kraftværker, som kan bruge flere brændstoffer, kan spille en værdifuld rolle i de kommende par år. Men der er nok tale om et aktiv af svindende betydning. Forholdene har ændret sig markant siden Combined Cycle Generation Turbines (CCGT) blev indført først i 1990'erne. Disse kan fremstille elektricitet på basis af naturgas langt mere effektivt end enhver anden teknologi. Det er korrekt, at CCGT-anlæg konstrueres til at brænde gas-olie, ud over gas, men denne proces er ikke alene kostbarere, den er også mere besværlig, og det forekommer næppe sandsynligt, at sådanne CCGT-anlæg til flere brændstoffer vil vinde generel udbredelse.

2.6.4. I den rapport, som omtales i punkt 2.4.4, vurderer IEA, at CCGT-anlægs andel af den samlede gaskapacitet i OECD-Europa kan stige fra 2 % i 1992 til 25 % i 2000 og 60 % eller mere i 2010. Skal disse skøn tages for gode varer, medfører de, at de fleste dobbeltfyrede anlæg i Europa vil være gradvis afviklede omkring år 2010 eller kort tid derefter, og at gas vil tegne sig for 15-20 % af kraftværkernes brændstof. Dobbeltfyrede kraftværker vil ikke i større omfang kunne anvendes som reserve på det tidspunkt, hvor det bliver mest nødvendigt.

2.6.5. Kommissionen mener, at eltransmissionssystemet kan bruges til i nogen grad at overføre el til et område, hvor en afbrydelse af gasforsyningen har ført til manglende kraftfremstilling. Også på dette punkt har Kommissionen principielt ret. Men også her er de praktiske muligheder stærkt begrænsede. Kun en nøje gennemgang af de enkelte muligheder vil kunne vise, hvordan landet reelt ligger.

2.6.6. Det er et spørgsmål om, hvorledes den overskydende kapacitet på hver side af transmissionspunktet aftegner sig. Italien f.eks. importerer næsten 20 % af sin elektricitet fra nabolandene, hovedsageligt Frankrig. Der er næsten ingen transmissionskapacitet til overs til at importere mere i tilfælde af en nødsituation, selv om der var elektricitet nok til rådighed.

2.6.7. Anskues situationen med en potentiel eleksportørs øjne, er det nødvendigt, at der er overskydende el til rådighed på det tidspunkt, hvor der er brug for den. Mange faktorer påvirker dette forhold, men den mest kritiske er, at der skal være adgang til reservefremstillingskapacitet på spidsbelastningstidspunkter. To faktorer er med til at reducere mængden af reservekapacitet. Den første er udviklingen i konkurrencen på el-produktionsområdet, uden at der fastsættes en pligt til at sikre rådighed over en passende kapacitet til brug i situationer, hvor der kræves en maksimal produktion. Den anden er udvikling af EU-transmissionssystemet, da dette vil opmuntre produktionsselskaberne til, for en del af deres reservekapacitets vedkommende, at sætte deres lid til dette system snarere end til deres egne kraftværker.

2.6.8. Kort sagt kan udvikling af EU's eltransmissionssystem ikke i dag anses for at resultere i pålidelige forsyningssikkerhedsalternativer, som kan imødegå afbrydelser i gasforsyningen.

2.6.9. I den udstrækning stærke, uafhængige elforsyningsselskaber (dvs. distributører) en gang i fremtiden bliver en følge af en mere konkurrencebaseret elsektor i EU, hvilket Kommissionen ønsker, er det muligt, at disse vil kunne modvirke de to tendenser, som beskrives i punkterne ovenfor. Dette vil afhænge af, hvilke strukturer og lovregler, der ledsager dem.

2.6.10. I IEA-rapporten findes en tilsvarende analyse af følgerne for forsyningssikkerheden, når naturgas i løbet af de kommende par år bliver et vigtigt brændstof til elfremstilling. Det giver måske anledning til lidt større forhåbninger, at kraftværker, som kan anvende to brændstoffer, i nogen grad anses for forenelig med udvidet brug af CCGT (IEA ser også på muligheden for, at kraftværkers reservekapacitet kan benyttes, hvilket dog er usandsynligt, da fri kapacitet som hovedregel afvikles).

2.6.11. IEA fortsætter sin analyse med en bemærkning om, at sikkerhedsspørgsmål vedrørende øget anvendelse af gas til elfremstilling og større konkurrence ikke er umulige at overvinde; bekymringerne for forsyningssikkerheden gør det heller ikke berettiget at begrænse øget anvendelse af gas til elfremstilling. ØSU kan tilslutte sig begge disse konklusioner, selv om man for den anden konklusions vedkommende mener, at situationen bør tages op til ny behandling om f.eks. 5 år.

2.6.12. IEA slutter sin analyse med at bemærke, at »skulle systemet blive sårbart over for forsyningsmangler, har regeringerne rigeligt med spillerum til at udvikle instrumenter til tackling af sikkerhedsspørgsmålet«. Denne konklusion er af nogle kritikere af Kommissionens meddelelse benyttet som argument for, at IEA's undersøgelse viser, at Kommissionen er for pessimistisk.

2.6.13. Men hvis dette er, hvad IEA agtede at tilkendegive, så er IEA på kant med sin egen analyse. Sætningen »regeringerne har rigeligt med spillerum ...« er korrekt, men ikke særligt opløftende. Regeringerne har rigtignok »spillerum«. Men målet om forsyningssikkerhed er primært et politisk mål og ikke alle EU-regeringer accepterer, at det er et mål, som de bør eller er nødt til at lægge sig fast på. Derfor er Kommissionens meddelelse så betydningsfuld.

2.6.14. Selv om målsætningen accepteres, mangler man stadig at udforme midlerne til at nå det. IEA mener ikke, at det er nødvendigt at gøre dette på nuværende tidspunkt. Kommissionen mener derimod det modsatte og den fremsætter i punkt 5.5 sidst i meddelelsen et par beskedne forslag. Kommissionen er blevet kritiseret herfor, med den begrundelse, at forslagene er både påtrængende og unødvendige.

2.6.15. IEA's forestillinger om, hvad der kan gøres, hvis indsats skønnes at være påkrævet, er i realiteten mere påtrængende end noget af det, Kommissionen foreslår, og omfatter eksempelvis indførelse af et krav om, at producenterne »skal stille midler til rådighed til centraliseret back-up-brændstofoplagring eller opførelse og/eller vedligeholdelse af ekstra reservekapacitet«. Kommissionen har indset, at det ville være uproduktivt, hvis den foreslog nogle så indgribende foranstaltninger som disse.

2.6.16. Da der i disse særlige spørgsmål hersker forskel på Kommissionens og IEA's opfattelse, mener ØSU, at Kommissionens indfaldsvinkel i øjeblikket generelt set er den mest realistiske, hvad Den Europæiske Union angår.

2.6.17. I punkt 2.6.1 ff behandlede ØSU Kommissionens syn på, om elforsyningsindustrien kunne hjælpe med gasindustriens forsyningssikkerhedsproblemer. Det kan den i øjeblikket. En af de forsyningssikkerhedsmæssige foranstaltninger, som benyttes af de fleste gasselskaber i de fleste lande, går ud på, at hvis der er mangel på gas, afbrydes leverancerne til elfremstilling. Når der er tale om kraftværker, som benytter flere brændstoffer, er dette særdeles fornuftigt. Og hvis gas kun udgør nogle få procent af brændstoffet til elfremstilling, er det ikke vanskeligt at håndtere en sådan situation. Men hvis gas tegner sig for 15 eller 20 % af brændstoffet til elfremstilling, og der kun er nogle få dobbeltfyrede kraftværker tilbage, vil denne tankegang være helt uacceptabel. I så fald bliver gasindustrien nødt til at tilpasse sig til forsyningssikkerhedskravene inden for elfremstilling.

2.6.18. Den stigende brug af gas til kraftværksbrændsel gør det nødvendigt, at gasindustrien sætter ind med en omfattende revision af dens forsyningssikkerhedsforanstaltninger. Også Kommissionen vil måske anse det for på sin plads at gennemgå konsekvenserne heraf nærmere.

2.6.19. ØSU anmoder også Kommissionen om at se nøje på de mellem- og langfristede følger af øget anvendelse af naturgas til el-produktion, set i sammenhæng med spredningen af EU's energiforsyning og set ud fra et teknologisk, økonomisk, samfundsmæssigt og miljømæssigt synspunkt, idet man bør sammenligne fordelene ved naturgas med andre energikilder: atomkraft, kul, olie og vedvarende energi.

2.7. Prisspørgsmålet

2.7.1. Kommissionen er ikke lige så opmærksom på den økonomiske betydning af gassens hurtige ophøjelse til en fremskudt stilling, som den er på spørgsmål om forsyningssikkerhed. Man bør dog rette en del opmærksomhed mod i det mindste prisspørgsmålet, idet der knytter sig en del forsyningssikkerhedsmæssige aspekter hertil, når problematikken anskues i en bredere sammenhæng. Ligesom ovenfor må det imidlertid bæres in mente, at de enkelte medlemsstaters situation kan adskille sig væsentligt indbyrdes, ligesom der kan være stor forskel på det enkelte lands og EU's situation som helhed. Der bør lægges særlig vægt på prisspørgsmålet, som også indvirker på forsyningssikkerheden. For eksempel kan større ændringer i prisniveauet ligesom i 1970'erne føre til en nedgang i levestandarden og til større arbejdsløshed.

2.7.2. Det vigtigste spørgsmål, som bør anskues, er måske følgende: vil EU's stigende afhængighed af gasimport fra Rusland og Algeriet give disse to lande mulighed for, i løbet af nogle ganske få år, at påvirke EU's økonomiske udvikling på uvelkommen vis? Spørgsmålet får stadig større betydning, efterhånden som gassens rolle som brændstof til elfremstilling øges.

2.7.3. Kommissionens skøn, hvorefter de to lande må forventes at forsyne EU med 25 % af gasforbruget i 2010, er allerede nævnt i punkt 2.5.6 ovenfor. I realiteten vil de to lande måske kunne levere en endnu større andel. Det er klart, at hvis de to lande (i begge lande findes der kun ét gasforsyningsselskab, som har monopolstilling) skulle indgå en aftale om prisen på deres gas, når der skal forhandles om nye kontrakter, vil de principielt stå i en stærk forhandlingsposition.

2.7.4. Antages det imidlertid, at de to lande fortsat ønsker at sælge deres gas, vil de, medmindre de skulle beslutte sig for at indgå en række kortsigtede kontrakter med en høj gaspris på bekostning af langsigtede kontrakter med lav pris, med stor sandsynlighed ikke være i stand til at diktere kontraktbetingelserne. Og naturligvis vil verdensmarkedsprisen på gas altid være af afgørende betydning. Generelt kan det siges, at den tanke, at disse to lande ville eller kunne indgå en handelsmæssig alliance i et forsøg på at udøve et fælles handelspres på deres kunder i EU, er særdeles usandsynlig.

2.7.5. Et helt andet scenario, som fremføres i akademiske kredse, går ud på, at når Ruslands anden rørledning er driftsklar (den skal gå gennem Hviderusland og Polen, og skal være klar omkring århundredeskiftet), vil Gazprom have mulighed for at øge sin markedsandel i EU ved at eksportere langt billigere gas. Dette vil kunne ske ved hjælp af en stor »gasboble«, der vil opstå som følge af sammenbruddet i den internationale efterspørgsel siden 1990. Hvis dette skulle ske, vil der (påstås det) kunne opstå både handelsmæssige og strategiske følger.

2.7.6. Uanset hvor megen vægt man lægger på disse teorier, er det klart, at Ruslands stigende betydning for EU som hovedleverandør af gas må afføde en bredere debat. Kommissionens meddelelse er koncentreret om forsyningssikkerhed. ØSU mener, at Kommissionen også bør se nærmere på de bredere spørgsmål omkring de handelsmæssige og økonomiske følger af Ruslands tiltagende gasleverancer.

2.7.7. Der er et endnu bredere spørgsmål, som fortjener nærmere overvejelser. Der tænkes på forholdet mellem gaspriser og oliepriser samt det spørgsmål, om dette forhold vil få større eller mindre betydning, når gas bliver et af hovedbrændstofferne til kraftfremstilling.

2.7.8. Forholdet mellem gas- og oliepriser er mere generelt end specifikt. Det er den almindelige opfattelse, at gaspriserne afhænger af oliepriserne og at gasprisen følger olieprisen i op- eller nedadgående retning med eller uden forsinkelse, alt efter omstændighederne. I den udstrækning gas bliver et brændstof til elfremstilling, må gasprisen (f.eks. set i relation til en beslutning om at opføre et nye gasfyret kraftværk) imidlertid i første række afhænge af omkostningerne ved at fremstille kraft baseret på andre brændstoffer, specielt kul og atomkraft, og idet der tages hensyn til de forskellige implicerede teknologier. I dette tilfælde vil gasprisen være tilbøjelig til at blive knapt så afhængig af olieprisen, efterhånden som gassens betydning for elfremstilling vokser.

2.7.9. Problematikken må imidlertid også anskues ud fra en anden vinkel. Nok forholder det sig sådan, at olieprisen har større betydning for energiprisen generelt, end prisen på noget andet brændstof har; ved kraftfremstilling er det i vid udstrækning afgørende, hvor store udgifterne til kul og atomkraft er, og det varer år snarere end måneder, førend større ændringer i oliepriserne får indvirkning på elprisen. Når gas bliver et hovedbrændstof til kraftfremstilling, ligesom kul og atomkraft er det, vil følgen være, at ændringerne i olieprisen kommer hurtigere til udtryk i elpriserne, end tilfældet hidtil har været.

2.7.10. Olieprisen er historisk set den brændstofpris, som svinger mest. Når gas benyttes som brændstof til 20 % af EU's kraftfremstilling, vil elprisen afspejle en del af disse udsving og blive mere variabel end hidtil. Det vil tage tid, førend disse tendenser kommer klart til udtryk, da gassens andel som brændstof til kraftfremstilling skal være større end den marginale andel, som gas og olie til kraftfremstilling udgør i dag.

3. Det bredere billede

3.1. For mindre end to årtier siden var energiverdenen domineret af tre brændstoffer - olie, kul og atomkraft. Nu har billedet ændret sig. Teknologier som vindkraft og solenergi, biomasse og geotermisk energi er kommet på banen. Men der kan ikke herske tvivl om, at naturgas er blevet den fjerde store aktør på verdensskuepladsen. Gas er miljøvenlig, rummer økonomiske og kommercielle fordele, der findes meget store gasforekomster spredt verden over, og ved udnyttelse af den nye CCGT-teknologi til kraftfremstilling er der lagt op til, at gas kan resultere i et yderligere fald i prisen på el, som sammen med olie er en af de to drivkræfter i vore dages moderne samfund. Alle disse karakteristika er attraktive og betydningsfulde og må hilses velkommen.

3.2. Konklusionen i denne udtalelse er, at der alligevel melder sig nogle berettigede spørgsmål omkring forsyningssikkerheden i Europa (og i særdeleshed EU), som beror på den hastige forøgelse af naturgassens markedsandel, de begrænsede valgmuligheder i henseende til eksterne leverandører, som det forekommer at være en økonomisk fordel at importere fra, samt gassens potentielle vækst som et af hovedbrændstofferne til elfremstilling.

3.3. Det er interessant at mærke sig, hvorledes naturgasindustrien definerer forsyningssikkerhed til sine egne formål. »Generelt set har forsyningssikkerhed at gøre med opretholdelse af permanent forsyning af naturgas til kunderne, i overensstemmelse med de kontraktligt nedfældede krav« (uddrag af »Security of Supply of Natural Gas in Western Europe«, side 7, udsendt af Eurogas i november 1994). Selv om denne definition er beskeden i rækkevidde, er der tale om en ansvarlig og relevant definition, som gasindustrien her benytter. Den kan ikke definere nogen bredere forpligtelse over for samfundet, fordi det ikke ligger inden for dens beføjelser at gøre det.

3.4. Men som det er påvist i det foregående, vil sikkerhed for EU's fremtidige gasforsyninger være af lige stor betydning for elforsyningsindustrien og gasindustrien. Det drejer sig om de fremtidige forbindelser med Rusland, Ukraine og Algeriet (samt andre lande) og om vurderinger af de mulige fremtidige forpligtelser og bestemmelser på energiområdet, da dette vil få langsigtede konsekvenser for EU's velstand. En betydelig hindring er, som påpeget gennem hele udtalelsen, at de enkelte medlemsstater har stærkt divergerende interesser.

3.5. Inden for elforsyning er det almindelig sund fornuft, at man, alt andet lige, tilstræber en samlet balance mellem de vigtigste brændstoffer til elfremstilling - kul, atomkraft, olie, gas, vandkraft og andre vedvarende energikilder. Sammen med den nødvendige udbygning af både gas- og eltransmissionsforbindelserne på tværs af medlemsstaternes grænser, ved hjælp af udbygning af relevante TEN-projekter, udgør den ovenfor nævnte balance den bedste garanti for, at man kan opretholde EU's uafhængighed i henseende til energiforsyning, hvilket tillige er af afgørende betydning for EU's fortsatte politiske uafhængighed.

3.6. Ingen af disse forhold er et spørgsmål om offentlige kontra private virksomheder, eller om regulerede kontra liberaliserede gas- eller elmarkeder. Hvis der hersker enighed om, at forsyningssikkerhedsmæssige overvejelser er relevante for beskyttelse af et samfunds interesser, kan disse sikres ved hjælp af en vifte af forskellige foranstaltninger, som er afhængige af omstændighederne. Ingen af disse behøver at være til skade for markedets normale funktion.

3.7. Kommissionen har ingen beføjelser til at vedtage en EU-energipolitik. Men den er berettiget til at tage hul på en debat om vigtige energispørgsmål, som den skønner har betydning for EU's økonomiske og politiske fremtid. ØSU vurderer, at Kommissionens meddelelse om »Det Europæiske Fællesskabs gasforsyninger nu og i fremtiden« udgør et vigtigt indlæg i den debat, som der er behov for.

4. Resumé

4.1. Gassens markedsandel er hastigt stigende i de fleste medlemsstater og denne udvikling må forventes at fortsætte. Afhængigheden af import fra tredjelande, som ligger på omkring 40 % i dag, må ventes at stige til 60 % i 2010, og at nå op på et endnu højere tal nogle år senere, hvilket må give anledning til en del bekymring. Men der gør sig store forskelle gældende i de enkelte medlemsstater; Østrig, Finland, Grækenland, Italien, Luxembourg og Portugal er de lande, som er eller vil blive mest udsatte.

4.2. Under normale forhold er der ingen risiko for, at der vil mangle gas til at dække dette voksende marked i de kommende 20-25 år, og formentlig heller ikke i langt længere tid. Rusland og Algeriet forventes at levere omkring 25 % af EU's behov i 2010.4.3. I 2010 ventes den andel af el, som fremstilles af gas, at vokse fra ca. 8 % til mellem 15 og 20 %. Gas bliver dermed et hovedbrændsel til elfremstilling. Dette udgør en markant ændring i gassens strategiske betydning for EU, og gasindustrien får dermed et direkte ansvar for EU-borgernes elforsyningssikkerhed.

4.4. I meddelelsen gennemgår Kommissionen nogle scenarier for håndtering af uventede afbrydelser i forsyningen af gas fra eksterne kilder. Kommissionen kan nok opstille teoretiske regnestykker, men den er ikke tilstrækkeligt informeret om de kriseaftaler, som EU's gasselskaber har planlagt at bringe i anvendelse i nødstilfælde; en række af medlemsstaternes regeringer er sikkert heller ikke tilstrækkeligt informerede (2.3.3-2.3.11).

4.5. ØSU støtter Kommissionens bestræbelser på at indhente bedre oplysninger (2.3.13) og henstiller (2.3.15), at Kommissionen går videre, og at den sammen med hver enkelt medlemsstat udformer en norm for forsyningssikkerhed, som bør offentliggøres, og som gasselskabernes kriseplaner bør sammenlignes med.

4.6. ØSU ser ingen grund til ikke at benytte Kommissionens prognoser (2.4.2-2.4.6).

4.7. De foranstaltninger, som EU har til rådighed til håndtering af eventuelle afbrydelser af gasforsyningerne, opremses i 2.5.12, men det bemærkes, at det er af afgørende betydning, at »transmissionslinjerne, der forbinder de forskellige forsyningskilder i EU, er fuldt ud indbyrdes forbundne« (2.5.13).

4.8. ØSU peger på manglerne ved de eksisterende planer i punkt 2.5.14 ØSU ser kritisk på manglen på oplysninger om udvikling af EU's LNG-kapacitet, hvilket er særligt vigtigt for medlemsstaterne på EU's sydlige flanke (2.5.15 og 2.5.16).

4.9. ØSU mærker sig oplysningerne fra IEA om systemer til gastransmissison over lange afstande, og om de problemer, som kan opstå i Maghreb-landene; ØSU mener, at på denne baggrund må Kommissionens oversigt over gasforsyningssikkerheden anses for at være forsigtig (2.5.7-2.5.11).

4.10. Sandsynligheden for, at elforsyningen kan medføre øget forsyningssikkerhed for gas, er ringe (2.6.1-2.6.9): det forholder sig tværtimod sådan, at hvis gas egner sig for 15-20 % af brændstoffet til elfremstilling, vil gasindustrien ikke længere kunne anse kraftværker for egnede afsætningsmarkeder (2.6.17 og 2.6.18).

4.11. ØSU er enig i IEA's analyse i den nyligt udsendte »Natural Gas Security Study«, men ikke i konklusionerne (2.6.10-2.6.12). De konsekvenser, som vil opstå for elforsyningssikkerheden, hvis gas bliver et hovedbrændstof til elfremstilling, bør tages op til revision om 5 år. Forsyningssikkerhed er et politisk mål, hvilket dog ikke alle medlemsstaternes regeringer kan gå med til (punkt 2.6.13). ØSU konkluderer, at i disse spørgsmål er »Kommissionens indfaldsvinkel generelt set den mest realistiske«, hvad Den Europæiske Union angår (2.6.16).

4.12. Spørgsmålet, om hvorvidt urimelig afhængighed af nogle få eksterne leverandører vil føre til et prispres, behandles i 2.7.1 til 2.7.5. I 2.7.8 anføres det, at jo større en rolle gas spiller som brændstof til elfremstilling, jo svagere vil forholdet mellem gaspris og oliepris blive.

4.13. ØSU konkluderer:

- at anvendelse af gas som et hovedbrændstof er en gunstig udvikling,

- at forsyningssikkerhed for EU og for medlemsstaterne er et politisk spørgsmål,

- at der er god grund til bekymring for den fremtidige sikkerhed for eksterne gasforsyninger til Europa samt for de mulige følger af en afbrydelse af leverancerne til elfremstilling (3.1 til 3.3),

- at det inden for elforsyning er en almindelig forsigtig politik at tilstræbe en generel balance mellem de vigtigste brændstoffer; EU bør gå videre med de relevante TEN-projekter for at styrke både gas- og eltransmissionsforbindelserne; en sådan afbalanceret indfaldsvinkel er den bedste garanti for opretholdelse af EU's energiforsyningsuafhængighed,

- at ingen af disse forhold er et spørgsmål om private kontra offentlige virksomheder; forsyningssikkerhed kan garanteres via en række foranstaltninger, som ikke behøver at være i strid med markedets normale funktion,

- at Kommissionens meddelelse er et værdifuldt bidrag til en debat, som der er behov for.

Bruxelles, den 24. april 1996.

Carlos FERRER

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg