i-I 
.2} " 
?t,$ tf KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 30.04.1997 
KOM(97) 180 endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
om adgang til 
efter- og videreuddannelse 
i den Europæiske Union 
(Rådets henstilling af 30. juni 1993) 

INDHOLDSFORTEGNELSE 
Indledning 
Kapitel 1 8_ 
De seneste års fremskridt med hensyn til adgang 
til erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse 
1.1 
FÆLLESSKABSPROCESSEN BASERET PÅ RÅDETS HENSTILLING 8 
1.2 
DE NATIONALE RAPPORTER BESKRIVER EN LANG RÆKKE 
FORSKELLIGARTEDE NATIONALE INITIATIVER 11 
1.3 
MODSATRETTEDE HOLDNINGER HOS ARBEJDSMARKEDETS PARTER 28 
KAPITEL 2 W 
EN MERE AMBITIØS STRATEGI FOR DEN EUROPÆISKE UNION: 
ADGANG TIL KOMPETENCE 
2.1 
STORE SKÆVHEDER INDEN FOR EU 34 
2.2 
MÅLSÆTNINGERNE FOR ERHVERVSUDDANNELSESPOLITIKKEN 
MA OMPRIORITERES 36 
2.3 
KONKURRENCEEVNE OG BESKÆFTIGELSE HAR FAET ØGET VÆGT 38 
KAPITEL 3 42_ 
KONKLUSIONER OG RETNINGSLINJER 
3.1 
KONKLUSIONER OM METODEN 42 
3.2 
KONKLUSIONER OM MÅLSÆTNINGERNE 43 
3.3 
RETNINGSLINJER FOR DEN FREMTIDIGE INDSATS 44 
a-i 
Indledning 
Allerede i begyndelsen af 90'erne gjorde 
Kommissionen opmærksom på efter- og 
videreuddannelsens afgørende betydning, og 
hvor vigtigt det er at skabe bedre adgang til 
disse former for uddannelse. Kommissionen 
understregede i sit memorandum om erhvervs­
uddannelse i Det Europæiske Fællesskab i 
90'erne , at den hurtige udvikling på det 
teknologiske og organisatoriske område 
tilligemed udviklingen i befolkningsstrukturen 
betyder, at politikken for efter- og 
videreuddannelse vil få en central placering. 
Dette synspunkt er i vidt omfang blevet 
yderligere understøttet i de drøftelser, der har 
fundet sted med medlemsstaterne på grundlag 
af ovennævnte memorandum. Desuden slog 
Kommissionen allerede i samme memorandum 
til lyd for en udvikling på uddannelsesområdet, 
hvor efter- og videreuddannelse med en solid 
grunduddannelse som udgangspunkt skulle 
fortsætte livet igennem. 
Fællesskabet fik et vigtigt instrument i hænde, 
da Rådet den 30. juni 1993 vedtog en 
henstilling om adgang til erhvervsmæssig efter-
og videreuddannelse2. Det samarbejde, der 
nogle år forinden var blevet indledt på 
fællesskabsplan for at skabe bedre adgang til 
efter- og videreuddannelse, kunne nu udbygges 
omkring en fælles referenceramme. 
Sideløbende hermed har den debat om 
beskæftigelsen, der er opstået som følge af den 
økonomiske situation og den øgede 
internationalisering, gjort spørgsmålet om 
arbejdstagernes kvalifikationer og færdigheder 
og muligheder for at forbedre disse stadigt 
mere aktuelt. Med udgangspunkt i 
Kommissionens hvidbog om vækst, 
konkurrenceevne og beskæftigelse udpegede 
Det Europæiske Råd i Essen i december 1994 
1 KOM(91) 397 endelig udg. af 12. 
december 1991. 
2 EFT L 181 af 23.7.93, s. 37 (vedføjet 
som bilag). øgede investeringer i uddannelse som ét af de 
fem vigtigste indsatsområder for Fællesskabet. 
Reformen af strukturfondene, særlig Den 
Europæiske Socialfond (ESF), der gælder for 
perioden 1994-1999, har gjort det til en 
prioriteret opgave at højne kvalifikationer og 
færdigheder. Specielt indebærer det nye mål 4, 
der går ud på at lette arbejdstagernes tilpasning 
til omlægninger inden for industrien og 
ændringer i produktionssystemerne, at der 
lægges særlig vægt på betydningen af at bevare 
kvalifikationer og færdigheder på et højt 
niveau, og at det nu for første gang er muligt 
for arbejdstagere med job at få gavn af ESF i 
samtlige medlemsstater. 
Andre fællesskabsprogrammer, herunder 
FORCE3 (1991-1994) og senest Leonardo da 
Vinci-programmet (1995-1999)4, er ligeledes 
fortrinlige fællesskabsinstrumenter med henblik 
på at fremme adgangen til uddannelser: de 
tager sigte på at stimulere nyskabelser inden for 
erhvervsuddannelse og på den måde især 
bidrage til at udvikle nye uddannelsesmetoder 
og -hjælpemidler, der letter adgangen til 
uddannelse og til kvalifikationer. 
Året 1996 var "Det Europæiske År for Livslang 
Uddannelse"; det satte gang i en bred debat i 
de europæiske befolkninger om, hvor vigtigt 
det er at forbedre og udbygge sine kundskaber 
og færdigheder hele livet igennem. 
Denne debat afslørede, at mange står i kø til 
uddannelsesforanstaltninger, og at der er et 
kraftigt misforhold mellem ønskerne om 
uddannelse livet igennem og de konkrete 
muligheder, der tilbydes europæiske 
arbejdstagere og borgere på dette felt. 
Ved den lejlighed fremhævede Kommissionen 
et nyt perspektiv, som i endnu højere grad 
bringer spørgsmålet om adgang til uddannelse i 
3 EFT LI 56 af 21.6.90, s. 1. 
4 EFT L 340 af 29.12.94, s. 1. 
fokus, nemlig begrebet "det kognitive 
samfund". I sin hvidbog "Undervise og lære -
På vej mod det kognitive samfund"5 
understreger Kommissionen følgende: 
"Anden grundlæggende idé: adgangen til 
uddannelse skal udvikles gennem hele livet. 
Selv om alle, dvs. de offentlige myndigheder og 
virksomhederne, understreger nødvendigheden 
heraf, er der kun sket få fremskridt. Disse bliver 
i endnu højere grad utilstrækkelige, fordi 
ændringerne i arbejdsorganisationen, som især 
skyldes informationsteknologien, betyder, at 
der er et presserende behov for uddannelse i 
anvendelsen af de nye værktøjer. " 
De eksisterende kvalifikationer og færdigheder 
kan ikke længere fornyes via det naturlige 
generationsskifte i arbejdsstyrken; det skal gå 
endnu hurtigere på grund af to forskellige 
faktorer, som tilsammen er helt afgørende for 
udviklingen : 
• de teknologiske ændringer sker stadigt 
hurtigere, og det samme gælder den 
måde, hvorpå arbejdet tilrettelægges i 
forbindelse med en bæredygtig 
udvikling; 
• aldersstrukturen i den erhvervsaktive 
befolkning ændrer sig radikalt, og der 
bliver stadig flere kvinder på 
arbejdsmarkedet, og det betyder, at også 
ældre arbejdstagere får behov for 
uddannelse. anerkendelse af kvalifikationer, der er 
erhvervet ved livslang uddannelse." 
Arbejdsmarkedets parter forelagde Det 
Europæiske Råd i Dublin en fælles erklæring 
om beskæftigelsessituationen, og i denne 
erklæring prioriteres behovet for livslang 
uddannelse som ét af de vigtigste spørgsmål. 
Der står bl.a.: 
"De socioøkonomiske forandringer, 
beskæftigelsessituationen og de nye 
teknologiers, herunder informations­
teknologiens, fremmarch medfører dybtgående 
forandringer på arbejdsmarkedet og i 
samfundet som helhed. Disse udviklinger fører 
til et behov for udvidelse af den enkeltes 
kompetence, hvilket nødvendiggør en 
holdningsændring til livslang uddannelse. 
Desuden bør der være bedre adgang til 
erhvervsuddannelse gennem hele det 
erhvervsaktive liv .... Livslang uddannelse vil 
være af stadigt større betydning for virksom-
$$hedernes konkurrenceevne. Det forholder sig 
på samme mådefor lønmodtagerne med hensyn 
til geografisk og erhvervsmæssig mobilitet.'" 
Rådets afgørelse om et tredje flerårigt program 
for små og mellemstore virksomheder i 
Unionen (1997-2000)6 går i samme retning ved 
at fremme uddannelser, som skal forbedre 
virksomhedsledernes lederevner og således 
styrke de små og mellemstore virksomheders 
konkurrenceevne. 
Erhvervsuddannelsespolitikken og især de 
tiltag, som Fællesskabet er ansvarligt for i 
medfør af artikel 127 i EF-traktaten, må tage 
udgangspunkt i denne strukturudvikling og 
lægge øget vægt på efter- og videreuddannelse 
af arbejdstagerne. 
I fortsættelse af de forskellige foranstaltninger i 
tilknytning til den tillidspagt om beskæf­
tigelsen, som Kommissionen lancerede i april 
1996, fremkom Det Europæiske Råd i sine 
konklusioner fra Firenze (jun' 1996) med 
følgende erklæring, som blev yderligere 
bekræftet på Det Europæiske Råd i Dublin 
(december 1996): 
"Det Europæiske Råd understregede, at 
uddannelsessystemerne i Den Europæiske 
Union har behov for en dybtgående tilpasning. 
Det noterede sig, at Kommissionen agter at 
fremsætte forslag om adgang til og Den foreliggende "Rapport om adgang til efter-
og videreuddannelse i Den Europæiske Union" 
skal ses i sammenhæng med denne 
fællesskabsproces og har som hovedformål at 
give en samlet vurdering af de fremskridt, der 
er gjort med hensyn til anvendelsen af Rådets 
henstilling og at anvise nye veje med hensyn 
til, hvorledes fællesskabsindsatsen til fremme 
af adgangen til uddannelse kan styrkes under 
indtryk af de nuværende udfordringer. 
Kommissionen har således valgt ikke kun at 
udarbejde en beskrivende rapport på grundlag 
af en blot og bar konstatering af forholdene, 
men har ønsket at gøre denne 
evalueringsrapport til et redskab i 
overvejelserne om problematikken omkring 
adgang til efter- og videreuddannelse på 
unionsplan: hvor langt er vi reelt nået, hvilke 
væsentlige forskelle gør sig gældende, og 
hvordan kommer vi videre? 
KOM(95) 590 af 29. november 1995. EFT L 6 af 10.01.97, s. 25. 
Det er desuden Kommissionens ønske, at denne 
rapport skal danne grundlag for en regulær 
debat om indholdet af den fremtidige politik for 
efter- og videreuddannelse med henblik på 
livslang uddannelse. Debatten skal ligeledes 
gøre det muligt at bane nye veje for en mere 
ambitiøs indsats for at udbygge og højne den 
enkeltes kvalifikationer og færdigheder. 
Kommissionen vil derfor gerne understrege, at 
den tillægger den foreliggende 
evalueringsrapport stor betydning, og at fællesskabsinstanserne bør gennemgå den nøje. 
Kommissionen gør opmærksom på følgende : 
det er første gang, der foreligger en 
fællesskabsrapport om erhvervs­
uddannelse; 
spørgsmålet om uddannelse indtager en 
stadigt vigtigere plads i debatten om 
beskæftigelsen, konkurrenceevnen og 
selve vor samfundsmodel, samt i den 
debat, der føres med henblik på 
opbygningen af det kognitive samfund. 
Kapitel 1 
De seneste års fremskridt med hensyn til adgang 
til erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse 
1.1 FÆLLESSKABSPROCESSEN 
BASERET PA RÅDETS 
HENSTILLING 
Udgangspunktet : fællesskabspagten 
Spørgsmålet om adgang til erhvervsuddannelse 
er omhandlet i flere fællesskabstekster. Det var 
dog fællesskabspagten om arbejdstagernes 
grundlæggende og arbejdsmarkedsmæssige 
sociale rettigheder, vedtaget af elleve 
medlemsstater på Det Europæiske Råd i 
Strasbourg i 1989, som gav startskuddet til den 
egentlige debat om adgang til uddannelse. Der 
står således i artikel 15 : 
"Enhver arbejdstager skal kunne have 
adgang til erhvervsuddannelse, lige så længe 
den pågældende er erhvervsaktiv De 
kompetente offentlige myndigheder, 
virksomhederne og arbejdsmarkedets parter 
bør inden for hvert deres kompetenceområde 
tilvejebringe de nødvendige tilbud om livslang 
efter- og videreuddannelse, således at alle 
borgere får mulighed for at ajourføre deres 
faglige viden, bl.a. gennem frihed i forbindelse 
med uddannelse, at dygtiggøre sig og erhverve 
ny viden, navnlig med hensyn til den tekniske 
udvikling.'''' 
Også i handlingsprogrammet om 
gennemførelsen af fællesskabspagten, blev det 
understreget, hvor vigtigt det er at skabe nye 
muligheder for adgang til uddannelse, og 
medlemsstaterne, erhvervslivet og 
arbejdsmarkedets parter blev opfordret til at 
træffe foranstaltninger til, at alle arbejdstagere 
skal kunne fortsætte deres uddannelse igennem 
hele arbejdslivet. Ifølge programmet skulle Kommissionen også 
forelægge Rådet et forslag til et fællesskabs­
instrument vedrørende adgang til 
erhvervsuddannelse. Fællesskabspagten om 
arbejdstagernes grundlæggende arbejds­
markedsmæssige og sociale rettigheder 
udgjorde i realiteten grundlaget for den 
institutionelle debat på fællesskabsplan, som 
resulterede i vedtagelsen af henstillingen om 
adgang til efter- og videreuddannelse. 
Den sociale dialog 
De arbejdsmarkedsorganisationer, der deltager 
i den europæiske sociale dialog (LTNICE, CEEP 
og ESF7), erkender, at bedre adgang til 
erhvervsuddannelse bliver stadigt vigtigere for 
virksomhedernes konkurrenceevne og for den 
sociale samhørighed; problemstillingen har fået 
en fremtrædende plads i drøftelserne under den 
sociale dialog omkring almen og erhvervsfaglig 
uddannelse, og i december 1991 vedtog 
parterne en "Fællesudtalelse om, hvordan 
man letter den bredest mulige adgang til 
erhvervsuddannelse." 
I præamblen konstaterer arbejdsmarkedets 
parter, at : 
"En stor del af den i dag voksne befolkning gik 
nemlig ud af skolen uden de kvalifikationer, der 
i dag er behov for, eller har aldrig fået nogen 
systematisk efter- og videreuddannelse. Deres 
lave kvalifikationsniveau fører til den 
7 UNICE = Sammenslutningen af Industri- og 
Arbejdsgiverorganisationer i Europa. 
CEEP = Det Europæiske Center for Offentlige 
virksomheder. 
EFS = Den Europæiske Faglige 
Samarbejdsorganisation. 
paradoksale situation, at mange af de 
eksisterende erhvervsuddannelsestilbud ikke 
står åbne for dem på grund af deres manglende 
basale viden og færdigheder.'''' 
Desuden påpeges det, at de "virksomheder, der 
er konkurrencedygtige, og som klarer sig godt, 
er dem, der efter grundig høring af 
medarbejderne og/eller disses repræsentanter 
iværksætter de mest relevante og bedste 
erhvervsuddannelsesprogrammer" 
Det understreges også, at "arbejdsmarkedets 
parter kan og bør spille en betydelig rolle ved 
at etablere regionale partnerskaber med 
henblik på at fremme øget synergi mellem 
virksomhedernes uddannelsesprogrammer og 
prognoser over den fremtidige efterspørgsel 
efter bestemte kvalifikationer på regionalt 
plan." 
Det er i øvrigt interessant at se, at principperne 
i denne fællesudtalelse i vidt omfang går igen i 
Rådets henstilling. På sektorplan har 
arbejdsmarkedets parter på møder i paritetiske 
udvalg eller uformelle arbejdsgrupper vedtaget 
en række fælles udtalelser om adgangen til 
erhvervsuddannelse og til efter- og 
videreuddannelse gennem hele det 
erhvervsaktive liv. Bl.a.: 
* Fællesudtalelsen om bedre adgang for 
kvinder til erhvervsuddannelse i tekstil-
og beklædningsindustrien (16. juni 
1994) 
* Udtalelsen om erhvervsuddannelse for 
ingeniører og vedligeholdelsespersonale 
(15. september 1993) 
* Forhandlinger om en rammeaftale for 
beskæftigelsen i landbruget, der 
forventes undertegnet i juni 1997, i 
hvilken erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse spiller en central rolle, 
og hvor arbejdsmarkedets parter giver 
udtryk for forventning om, at der senere 
kan indgås en specifik aftale om dette 
emne. 
Vedtagelsen af Rådets henstilling i juni 1993 
efter en grundig drøftelse af indholdet med 
fællesskabsinstanserne (Europa-Parlamentet og 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg) og 
arbejdsmarkedets parter (bl.a. i Det Rådgivende 
Udvalg for Erhvervsuddannelse) markerede 
starten på en fællesskabsproces, der forløb på 
tre indbyrdes komplementære niveauer : a) Fastlæggelse af en generel målsætning -
på grundlag af fællesskabspagten - som 
går ud på, at "enhver arbejdstager skal 
have adgang til erhvervsuddannelse, lige 
så længe den pågældende er 
erhvervsaktiv" (jf. punkt I). 
b) Fastlæggelse af 15 specifikke 
målsætninger med henblik på 
opfyldelsen af den generelle 
målsætning, idet det dog er overladt til 
medlemsstaterne og arbejdsmarkedets 
parter selv at fastlægge de nærmere 
vilkår for og metoder til at opfylde disse 
målsætninger (jf. punkt II). 
c) Iværksættelse på fællesskabsniveau af 
en række foranstaltninger for at følge op 
på tendenser og udviklinger i 
problemstillingen omkring adgang til 
efter- og videreuddannelse både i 
medlemsstaterne og på fællesskabsplan 
Qf. punkt III og IV). 
Denne opfølgning er baseret på en treleddet 
proces : 
1. De nationale rapporter om 
gennemførelsen af Rådets henstilling 
og opfyldelsen af dens målsætninger 
(punkt 1V.1) 
Medlemsstaterne blev opfordret til på 
grundlag af en fælles model, de selv 
havde godkendt, at udarbejde nationale 
rapporter om de foranstaltninger, de har 
truffet siden 1993 specielt for at skabe 
bedre adgang til efter- og 
videreuddannelse. Medlemsstaterne blev 
i øvrigt også opfordret til at udarbejde 
disse rapporter i samråd med 
arbejdsmarkedets parter, og ganske 
mange af medlemsstaterne fulgte denne 
opfordring. 
2. Indførelse af en støttemekanisme for 
den sociale dialog vedrørende efter-
og videreuddannelse (punkt III.3). 
I henstillingen opfordres Kommissionen 
til at støtte dialogen mellem 
arbejdsmarkedets parter omkring dette 
emne. I denne sammenhæng har 
Kommissionen taget initiativ til en 
"støttemekanisme for den sociale dialog 
på efter- og videreuddannelsesområdet" 
i tæt samarbejde med de europæiske 
organisationer, der deltager i den 
europæiske sociale dialog, dvs. UNICE, 
CEEP og EFS. 
Hermed er det blevet muligt i 
medlemsstaterne at afdække en række 
initiativer fra arbejdsmarkedets parters 
side, som tager sigte på at skabe bedre 
efter- og videreuddannelsesmuligheder, 
og som i mange tilfælde har direkte 
indvirkning på adgangen til de 
forskellige uddannelsestilbud. 
I denne forbindelse er der udgivet to 
"kompendier" i henholdsvis 1994 og 
1996. Disse kompendier gennemgår ti 
emner af fælles interesse for 
arbejdsmarkedets parter, og illustrerer 
dem med konkrete initiativer i 
virksomheder, bestemte brancher og 
sektorer, på regionalt plan eller på 
landsplan. De to seminarer, som 
arbejdsmarkedets parter afholdt (i 
oktober 1994 og i maj 1996) for at 
samle og videreformidle resultaterne, 
viste, at sådanne konkrete redegørelser 
har stor værdi som udgangspunkt for 
yderligere overvejelser og analyser og 
til formidling af nyskabende og 
forskelligartede initiativer med henblik 
på at give øget viden om de faktiske 
forhold "på gulvet" i medlemsstaterne. 
I de ti emner, som arbejdsmarkedets 
parter har valgt, indgår mange af de 
centrale aspekter fra målsætningerne i 
punkt II i Rådets henstilling. 
EMNER 
STØTTEMEKANISMEN FOR 
DEN SOCIALE DIALOG 
Emne 1 Planlægning af uddannelsesforløb 
i virksomheden 
Emne 2: Små og mellemstore 
virksomheder 
Emne 3 : Udvikling af organisationen 
Emne 4 : Bestemte typer beskæftigelse 
Emne 5 : Indpasning af de unge 
Emne 6: Nye former for samarbejde på 
regionalt plan 
Emne 7 : Validering / anerkendelse 
Emne 8 : Midler og metoder 
Emne 9 : Allokering af ressourcer 
Emne 10:Nye løsninger på individuelle 
behov 3. Udarbejdelse af en europæisk 
evalueringsrapport med titlen 
"Adgang til efter- og videre­
uddannelse i Den Europæiske Union" 
(punkt IV.2). 
Som nævnt i indledningen er formålet 
med denne rapport at foretage en 
evaluering af de samlede fremskridt, der 
er opnået, og påvise de igangværende 
tendenser under hensyntagen til de 
meget forskelligartede nationale 
systemer. Rapporten skal ligeledes vise, 
hvad der gøres fra medlemsstaternes 
side, og hvilke initiativer der er taget af 
de sociale aktører i almindelighed og 
arbejdsmarkedets parter i særdeleshed. 
Denne evalueringsrapport er således baseret på: 
a) de nationale rapporter, som de enkelte 
medlemsstater har udarbejdet i 
forbindelse med iværksættelsen af 
ovennævnte henstilling, nærmere 
betegnet i medfør af punkt IV.I8 i 
henstillingen som nævnt tidligere; 
b) rapporter udarbejdet af 
arbejdsmarkedets parters europæiske 
organisationer, henholdsvis EFS og 
UNICE/CEEP, i medfør af punkt IV.2 i 
henstillingen. 
Kommissionen har også taget hensyn til 
følgende : 
1) de første sammenlignelige kvantitative 
data fra fællesskabsundersøgelsen om 
efter- og videreuddannelse (CVTS9) og 
arbejdsstyrkeundersøgelsen (LFSl0); 
2) resultaterne af den støttemekanisme for 
den sociale dialog vedrørende efter- og 
videreuddannelse, jf. de to kompendier, 
der blev offentliggjort i 1994 og 1996. 
Materialet fra disse rapporter er desuden 
sammenholdt og suppleret med data fra de 
flerårige programmer, der er udarbejdet som en 
opfølgning af konklusionerne fra Det 
Europæiske Råd i Essen vedrørende 
beskæftigelsen. 
9 CVTS = Continuing Vocational Training 
Survey. 
10 LFS = Labour Force Survey. 
10 
1.2 DE NATIONALE RAPPORTER 
BESKRIVER EN LANG RÆKKE 
FORSKELLIGARTEDE 
NATIONALE INITIATIVER 
1.2.1 Indledning 
Medlemsstaternes rapporter udgør et særdeles 
interessant informations- og analysemateriale 
om udviklingen og de fremskridt, der er 
registreret med hensyn til adgangen til efter- og 
videreuddannelse, og om vilkårene for adgang i 
de forskellige medlemsstater. 
Ganske mange af rapporterne indeholder en 
særdeles fyldig beskrivelse af efter- og videre-
uddannelsessystemer og -tilbud. 
En samlet vurdering af de nationale 
rapporter giver anledning til følgende 
konstateringer: 
1. Der er i alle Den Europæiske Unions 
lande vilje til at finde løsninger på 
problemerne i relation til efter- og 
videreuddannelse og direkte eller 
indirekte at forbedre adgangen til disse 
uddannelser. Næsten alle landene 
kunne pege på nye foranstaltninger, der 
var iværksat i 90'erne, og som har haft 
konsekvenser for adgangen til efter- og 
videreuddannelse. 
2. Størstedelen af disse initiativer med 
henblik på at skabe bedre adgang er 
dog normalt integreret i mere omfattende 
"reformer" af selve 
uddannelsessystemerne i medlems­
staterne, hvilket undertiden begrænser 
mulighederne for at foretage en mere 
detaljeret konsekvensanalyse. 
3. Desuden er der en række interessante 
initiativer, som den offentlige forvaltning 
tilsyneladende ikke har føling med, fordi 
de gennemføres i de enkelte 
virksomheder eller brancher. De 
rapporter, som er udfærdiget i 
samarbejde med arbejdsmarkedets 
parter, omhandler dog en række 
særdeles lovende initiativer. I visse 
lande har man kunnet indhente 
yderligere oplysninger om emnet via de 
førnævnte kompendier, som er udgivet i 
forbindelse med støttemekanismen for 
den sociale dialog. Forfølgelse af målsætningerne 
Som nævnt indeholder de nationale rapporter i 
mange tilfælde en generel beskrivelse af 
uddannelsessystemerne og de forskellige 
initiativer med henblik på at skabe bedre 
adgang til disse uddannelser, og de kommer 
sjældent mere præcist ind på de enkelte 
målsætninger i Rådets henstilling af 30. juni 
1993. 
Det forekommer derfor mere interessant at 
analysere udviklingen i de enkelte 
medlemsstater ud fra forskellige andre 
synsvinkler. 
• Det første aspekt er spørgsmålet om 
adgang til uddannelse og 
virksomhedernes politik på dette 
område. Det vedrører i store træk 
målsætningerne nr. 1, 2, 6, 8 og 9 i 
Rådets henstilling. 
• Det andet aspekt drejer sig mere 
specifikt om adgang til uddannelse og 
hensyntagen til individuelle behov 
(målsætningerne nr. 3 og 7) og 
omhandler adgang til uddannelse via 
individuelle initiativer. 
• Det tredje aspekt vedrører omskoling af 
arbejdstagere (målsætning nr. 4). 
• Det fjerde aspekt drejer sig om adgang 
til uddannelse for bestemte 
målgrupper, f.eks. de mindst 
kvalificerede arbejdstagere (målsætning 
nr. 11), kvinder (målsætning nr. 12), 
unge (målsætning nr. 13) og 
landtidsledige (målsætning nr. 14). 
• Et femte aspekt vedrører adgang til 
uddannelse og de nye partnerskaber 
(målsætningerne nr. 5 og 15). 
• Et sjette aspekt drejer sig om adgang til 
uddannelse via ny teknologi 
(målsætning nr. 10). Hensigten er, at 
man på de enkelte områder vil afdække 
de vigtigste tendenser og give eksempler 
på konkrete foranstaltninger og 
initiativer. 
• Endelig er der et sidste aspekt, som 
vedrører brug af fællesskabsmidler til 
støtte for lokale initiativer. 
1.2.2 Adgang 
virksomhedernes 
område til uddannelse og 
politik på dette 
Adgang til uddannelse og virksomhedernes 
politik på dette område er et meget bredt emne, 
11 
som omhandler initiativer navnlig vedrørende 
uddannelsesplaner og arbejdstagernes 
muligheder for orlov til uddannelsesformål; 
informering og høring af arbejdstagerne i 
virksomheden; eventuel foregribelse af 
uddannelsesbehov. 
De nationale rapporter bekræfter, at det er 
virksomhedernes ansvar at formulere en politik 
for erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse 
af deres ansatte. Det er virksomhederne, der 
som de vigtigste aktører ofte tager initiativerne 
på dette område og i vidt omfang også 
finansierer dem. 
Virksomhedernes opfyldelse af denne 
forpligtelse indgår i visse medlemsstater som 
led i bindende regler for erhvervslivet på dette 
område. Således har Frankrig ved lov af 16. 
juli 1971 indført en generel forpligtelse til at 
bidrage til uddannelsesudgifterne. Frankrig er 
dog ikke det eneste land, der opererer med 
potentielt bindende regler for erhvervslivet på 
dette felt. Disse forpligtelser kan f.eks. bestå i: 
tvungne bidrag til en "solidaritetsfond", i 
Belgien, de fælles fonde til fordel for 
risikogrupperne; et system med særlige 
afgifter/tilskud i visse sektorer i Irland; eller 
den lovgivning omkring uddannelsesorlov, som 
er vedtaget i Finland, Sverige og i visse 
delstater i Tyskland. Spanien opererer 
derimod med indirekte bidrag til finansiering af 
erhvervsuddannelse. Midlerne opkræves via 
socialsikringen og beregnes på grundlag af 
0,7% af arbejdsulykker og erhvervsskader. 
Der er i øvrigt nogle medlemsstater, der helt 
korrekt påpeger, at adgangen til erhvervs­
mæssig efter- og videreuddannelse er ujævnt 
fordelt mellem virksomhederne (størrelse, 
aktivitetsområde osv.), men også mellem 
arbejdstagerne (arbejdsmarkedsregler og 
faglige vedtægter) inden for virksomhederne 
helt uafhængigt af, om der er tale om 
obligatoriske eller frivillige ordninger. 
Retten til information 
I visse medlemsstater forsøger man at forbedre 
informationsniveauet og sikre, at arbejds­
tagernes repræsentanter i højere grad tages med 
på råd omkring virksomhedernes uddannelses­
politik. 
Der er ingen af medlemsstaterne, der opererer 
med en regulær informationspligt. Alting tyder 
på, at informationspolitikken er udviklet langs ad vejen og afhænger af aktørerne og mål­
grupperne. I Tyskland vil funktionærer og 
arbejdere ofte blive informeret om deres 
uddannelsesmuligheder i forbindelse med 
ansættelsessamtalerne. Oplysninger om 
uddannelsesmulighederne kan også indgå i 
arbejdskontrakterne eller i de kollektive 
overenskomster, eller de offentliggøres af 
branche- og erhvervsorganisationer. Specielt 
gør arbejdsmarkedets parter og 
brancheorganisationerne meget for at forbedre 
informationsinfrastrukturen. F.eks. blev disse 
parter i december 1996 enige om at udvikle et 
informationssystem ved Forbundsinstituttet for 
Erhvervsuddannelse vedrørende 
efteruddannelse med henblik på faglig 
dygtiggørelse og udvikling til brug for 
medlemmer af efteruddannelsesudvalgene. 
Man kan dog konstatere, at medlemsstaterne 
har forstærket oplysningsindsatsen med såvel 
generelle som mere målrettede kampagner. 
Som eksempel kan nævnes offentliggørelsen i 
juni 1995 af meddelelsen om "Kennis in 
beweging" i Nederlandene. 1 Frankrig 
oplyser de større organisationer, f.eks. 
FONGECIF, om deres regler for individuel 
uddannelsesorlov gennem opslag og 
pressemeddelelser samt via de audiovisuelle 
medier. Finland lancerede med stor succes en 
omfattende kampagne i 1994 for at informere 
virksomhederne om uddannelsesmulighederne i 
tilknytning til lærlingekontrakter. 
1 Storbritannien er oplysningskampagnerne 
hovedsagelig rettet mod virksomhederne via 
programmer som f.eks. Investors in People og 
Small Firms Initiatives. Det samme gælder i 
Irland, hvor man i 1995 iværksatte det nye 
projekt, Excellence in People. Det drejer sig 
om programmer, som tager sigte på at skabe 
høje kvalitetsstandarder gennem investeringer i 
menneskelige ressourcer. Målet er at knytte 
virksomhedens strategiske målsætninger 
sammen med de erhvervsuddannelsespolitiske 
målsætninger. 
Danmark nævner i samme forbindelse de 
offentlige oplysningskampagner, som bl.a. 
tager sigte på små og mellemstore 
virksomheder. Det skal understreges, at 
oplysningsindsatsen ikke udelukkende hidrører 
fra det offentlige og fra virksomhederne selv, 
men også fra fagbevægelsen. I den henseende 
anbefales det i den danske rapport, at 
oplysningsvirksomheden i højere grad skal 
overgå til arbejdsmarkedets parter, især på 
regionalt og lokalt plan. 
12 
Der er også eksempler på, at 
oplysningsindsatsen omkring mulighederne på 
markedet for erhvervsuddannelse støttes af 
erhvervsvejledningscentre, i mange tilfælde i 
forbindelse med undersøgelser af udbuddet af 
kvalifikationer og færdigheder. I Norge er der 
f.eks. indført et system med kontaktsteder, som 
skal sikre, at kursusudbyderne bringes sammen 
med brugerne, det være sig virksomheder eller 
enkeltpersoner. Mange af rapporterne omtaler 
også oprettelse af databanker og udgivelse af 
vejledninger og/eller etablering af 
informationssteder. Både i Storbritannien, 
Irland og Luxembourg, men også i andre 
medlemsstater betragter man det som et middel 
til at sikre bedre information og dermed også 
bedre adgang til erhvervsuddannelse. 
Portugal har for nylig iværksat et program for 
uddannelsestilbud til mikrovirksomheder og 
små virksomheder; sigtet er at forbedre 
informationen og gøre både virksomhedsledere 
og ansatte mere bevidste om nødvendigheden 
af at udvikle de menneskelige ressourcer 
gennem erhvervsuddannelse. 
Samråd i virksomhederne 
Der synes at være en klar tendens til, at 
arbejdsmarkedets parter i stigende grad 
involveres i problematikken omkring efter- og 
videreuddannelse. Som eksempel kan nævnes, 
at arbejdsmarkedets parter i Nederlandene i 
forbindelse med revisionen af loven om 
erhvervsmæssig undervisning og uddannelse 
(WEB), der trådte i kraft i januar 1996, har fået 
øget ansvar på dette felt. De nationale 
institutioner, der inkluderer representanter fra 
arbejdsgiverside og fra arbejdstagerside 
samarbejder med uddannelsesinstitutioner 
omkring udvikling af kvalifikationer, der kan 
anvendes på alle typer erhversuddannelse, 
indenfor alle industrisektorer, sektorielle 
grupper eller erhverskategorier. Det er også 
arbejdsmarkedsparternes opgave at fungere 
som ressourcecentre i forbindelse med 
informationsformidling, at motivere 
virksomhederne til at få afdækket deres egne 
kvalifikationsbehov og at tilrettelægge de 
nødvendige uddannelsesforanstaltninger for at 
opfylde disse behov. I Finland har regeringens 
beskæftigelsesprogram for 1996-1999 
resulteret i, at spørgsmålet om 
medarbejderuddannelse er taget op i 
forbindelse med trepartsforhandlingerne. Også 
i Italien og Portugal lægges der øget vægt på 
inddragelse af arbejdsmarkedets parter, som via deres sektororganisationer arbejder sammen 
med de offentlige myndigheder på at 
formulere, iværksætte og gennemføre 
uddannelsespolitikker. I mange tilfælde 
indeholder de kollektive overenskomster også 
mere generelle principper for en 
hensigtsmæssig styring af 
erhvervsuddannelsesudbuddet i de enkelte 
sektorer og virksomheder. 
I Spanien er arbejdsmarkedets parters rolle 
slået fast i den landsdækkende trepartsaftale om 
erhvervsuddannelse, og de er også inddraget i 
den såkaldte "efter- og videreuddannelsesfond" 
(FORCEM), der er et paritetisk organ, som skal 
tilrettelægge, administrere og gennemføre de 
forskellige foranstaltninger, der er fastsat i 
aftalen, med støtte fra Den Europæiske 
Socialfond. 
I Frankrig skal arbejdstagerrepræsentanterne 
ifølge loven informeres og høres om udarbej­
delsen og iværksættelsen af uddannelsesplaner 
og -programmer. Virksomhedsnævnene (eller, 
hvis en sådan ikke findes i virksomheder med 
under 50 ansatte, da 
personalerepræsentanterne) skal konsulteres 
mindst én gang om året omkring 
virksomhedens uddannelsesplan og -principper. 
Også i Tyskland har virksomhedsnævnene 
krav på at blive informeret. 
I denne sammenhæng kan der også registreres 
en anden tendens. Samrådet omkring erhvervs­
uddannelse synes i stigende grad at blive 
indarbejdet i kollektive overenskomster. 
Samråd og samarbejde mellem 
arbejdsmarkedets tre parter er et væsentligt led 
i den danske model, og de kollektive 
overenskomster er det vigtigste 
reguleringsmiddel (de dækker over 90% af det 
danske arbejdsmarked). Også Tyskland har 
valgt en løsning, der går i denne retning, idet 
man finder, at lovgivning på dette felt hverken 
er hensigtsmæssig eller nødvendig, fordi der er 
behov for meget stor fleksibilitet på markedet 
for efter- og videreuddannelse. Der er i 
Tyskland tradition for, at virksomhederne, dvs. 
arbejdsgiverne og fagbevægelsen - i 
forbindelse med både erhvervsmæssig 
grunduddannelse og efter- og videreuddannelse 
- har en særlig forpligtelse til at være med til at 
højne funktionærers og arbejderes 
kvalifikationer, men også den enkelte selv og 
det offentlige har et ansvar på dette område. 
Statens ansvar er fastslået i en række 
forskellige love som f.eks. 
Berufsbildungsgesetz - lov om 
13 
erhvervsuddannelse (1969); 
Berufsbildungsfôrderungsgesetz - lov om 
fremme af erhvervsuddannelse (1994); 
Arbeitsfôrderungsgesetz - lov om fremme af 
beskæftigelsen (1969); Aufstiegsfortbildungs-
fôrderungsgesetz - lov om fremme af 
efteruddannelse med henblik på faglig 
videreudvikling (...); i delstaterne i 
Bildungsurlaubsgesetze - lov om 
uddannelsesorlov (flere forskellige datoer); og 
Weiterbildungs- und Erwachsenen-
bildungsgesetze - lovene om efteruddannelse og 
voksenuddannelse (forskellige datoer). 
Også i Nederlandene, Sverige og Norge peges 
der på de kollektive overenskomsters voksende 
betydning. I den svenske rapport anføres det, at 
spørgsmålene om efter- og videreuddannelse i 
mange tilfælde varetages af de enkelte sektorer. 
De centrale kollektive overenskomster 
indeholder nogle generelle henstillinger, men 
den egentlige behandling af spørgsmålet 
foregår i stigende grad på regionalt plan. 
1 Finland er der en klar tendens til, at 
spørgsmål omkring uddannelse forhandles i de 
enkelte virksomheder. 
Uddannelse er dog under alle omstændigheder 
et emne, det kan være svært at nå til enighed 
om, og det gælder især med hensyn til formålet 
med uddannelsen og finansieringen, hvilket 
også understreges i den danske rapport. 1 
mange medlemsstater foregår der netop nu en 
omfattende debat på dette felt. Denne debat 
indgår også i den luxembourgske regerings 
overvejelser forud for udarbejdelsen af den 
kommende rammelov om efter- og 
videreuddannelse. 
Tyskland fremhæver især spørgsmålet om 
ansvaret for finansieringen af 
uddannelsesforanstaltningerne, og her går 
tendensen i retning af at lægge en større del af 
ansvaret over på den enkelte. 
Denne tendens er også mærkbar i 
Storbritannien, hvor et stadigt større antal 
arbejdere og individer tager ansvar for deres 
egen uddannelse. Storbritaniens regering har 
som en vigtig bestanddel af sin strategi for 
kompetenceudvikling at opfordre individer til 
at blive pro-aktive i opbygningen af deres egne 
kompentencer. 
I Belgien er der udelukkende tale om samråd 
omkring uddannelse for risikogrupperne, mens spørgsmålet i øvrigt ikke er på dagsordenen for 
forhandlingerne i de enkelte virksomheder. 
Uddannelsesplanernes 
betydning strategiske 
Et af de vigtigste instrumenter for 
gennemførelsen af konkrete 
uddannelsesforanstaltninger i virksomhederne 
er de såkaldte uddannelsesplaner. 
I Frankrig er uddannelsesplanen det vigtigste 
redskab til at sikre, at arbejdsgiverne 
overholder deres forpligtelser både med hensyn 
til dækning af de faktiske udgifter og med 
hensyn til uddannelsestilbud til de ansatte. 
Uddannelsesplanerne er også en integreret del 
af erhvervsuddannelsesstrategien i Finland. I 
henhold til loven om samråd i virksomhederne 
er virksomheder med over 30 ansatte forpligtet 
til hvert år at udarbejde en personale- og 
uddannelsesplan, som skal forhandles med 
personalerepræsentanterne. 
I Portugal får virksomhederne økonomisk og 
faglig støtte i forbindelse med den anden 
fællesskabsstøtteramme, og til gengæld er 
virksomhederne juridisk forpligtet til at 
udarbejde og oplyse om deres planer for 
udvikling af de menneskelige ressourcer. 
I forbindelse med den i 1992 undertegnede 
landsdækkende trepartsaftale i Spanien dækker 
finansieringen af erhvervsuddannelser 
hovedsagelig virksomhedernes 
uddannelsesplaner, individuelle godkendte 
uddannelsesforløb og den teoretiske 
uddannelse, der indgår som led i 
lærlingekontrakter. 
I den danske rapport gøres der meget rigtigt 
opmærksom på, at virksomhedernes størrelse 
ofte er afgørende for, hvorvidt der er tale om en 
egentlig planlægning af uddannelsesforanstalt­
ningerne. Derfor har den danske 
arbejdsminister oprettet to puljer, der begge 
kan yde tilskud til 
uddannelsesplanlægningsaktiviteter. Som 
helhed er støtte til finansiering af 
uddannelsesplanlægning, regionale 
forsøgsprojekter samt oplysningskampagner de 
vigtigste elementer i den danske strategi. 
Nederlandene har for nylig iværksat 
programmet IMPULS inden for flere 
forskellige sektorer. Det består i en integreret 
strategi for hver enkelt sektor, som på grundlag 
14 
af en strategisk plan skal resultere i en bedre 
tilpasning af erhvervsuddannelsestilbuddene til 
beskæftigelsesmarkedet. 
Hvad angår uddannelsesplaner er Frankrig 
gået nye veje ved i stigende grad at knytte 
planer sammen med den forventede 
teknologiske og markedsmæssige udvikling. 
Denne politik bygger på kontrakter med 
erhvervslivet med udgangspunkt i en 
perspektivundersøgelse, den såkaldte "Contrat 
d'études prospectives", der skal foregribe 
udviklingen inden for de forskellige 
fagområder. En sådan perspektivundersøgelse 
danner i stadigt flere tilfælde grundlag for 
forpligtende aftaler om udvikling af 
erhvervsuddannelsesti Ibud. 
Frankrig: 
Kontrakter om perspektivundersogelser 
Kontrakter om perspektivundersøgelser, som 
blev lanceret allerede i 1980'erne, er stadig et 
effektivt analyseredskab, når det drejer sig om 
at afdække uddannelsesbehov og nødvendige 
indsatsområder. Et tæt samarbejde mellem 
arbejdsmarkedets parter er en forudsætning for 
hele idéen. Kontrakten om 
perspektivundersøgelser bygger på to 
grundprincipper: 
• Det er en kontrakt mellem 
arbejdsmarkedets parter, staten og én 
eller flere private konsulenter eller 
offentlige institutioner, som udfører 
perspektivundersøgelser. Staten dækker 
halvdelen af de anslåede udgifter. 
• Arbejdsmarkedets parter og staten 
udvælger i fællesskab den, der skal 
udføre undersøgelsen, og det sker på 
grundlag af et åbent udbud efter de 
almindelige regler. Et trepartsudvalg skal 
sikre, at udbudsreglerne og tidsfristerne 
overholdes, føre tilsyn med 
undersøgelsesarbejdet og kontrollere 
resultaterne. 
I Storbritannien er 
uddannelsesplan med 
økonomiske målsætninger 
programmet "Investors 
Virksomhederne vedtager i 
"Investors in people 
arbejdsramme for en 
erhvervsuddannelse og for 
praktikkultur. en virksomheds 
hensyn til de 
en vigtig del af 
in people". 
stadig højere grad 
standard" som 
investering i 
udviklingen af en Bedre forståelse i virksomhederne for 
sammenhængen mellem 
virksomhedernes konkurrenceevne og 
arbejdstagernes kvalifikationer 
En række medlemsstater har taget initiativ til at 
fremme en bedre forståelse for denne 
sammenhæng. Tyskland har i forbindelse med 
sit særprogram for større sikkerhed på 
arbejdspladsen gennem øget faglig viden, der 
får økonomisk støtte under Den Europæiske 
Socialfonds mål nr. 4, udviklet foranstaltninger, 
der skal skabe større forståelse i 
virksomhederne for sammenhængen mellem 
arbejdstagernes kvalifikationer og 
virksomhedernes konkurrenceevne. 
Desuden kan nævnes gennemførelsen af en 
række særprogrammer i f.eks. Storbritannien 
og Irland og det såkaldte kvalitetsprogram i 
Belgien. 
Systemet i Storbritannien er præget af, at der 
er iværksat ganske mange initiativer og 
programmer, der som helhed tager sigte på at 
give den enkelte bedre adgang til uddannelses­
foranstaltninger. I denne sammenhæng skal 
nævnes programmer som "Investors in 
People", der har til formål at forbedre 
virksomhedernes økonomiske resultater ved at 
sætte de ansattes uddannelse og personlige 
udvikling i relation til virksomhedens 
strategiske mål. Der er tale om en standard, 
som er fastsat af erhvervsuddannelses- og 
virksomhedsrådene (TECs") og for Skotlands 
vedkommende de lokale erhvervsselskaber 
(LECs12), og som danner grundlag for 
udviklingen af de menneskelige ressourcer i 
virksomhederne og struktureringen af 
uddannelsesaktiviteterne i form af en 
økonomisk investering. Det er hensigten, at der 
fra 1997 i det såkaldte "Local Competitiveness 
Budget" skal indarbejdes mere fleksible 
ordninger med henblik på et bedre samarbejde 
mellem lokale partnerskaber til støtte for 
uddannelsesforanstaltninger og 
virksomhederne, så de målsætninger, der er 
opstillet for programmet "Investors in People", 
kan opfyldes, og virksomhedernes økonomiske 
resultater forbedres. Et andet program med 
samme mål og med titlen "National Training 
Award". Der er tale om en særlig præmie, der 
tildeles arbejdsgivere, kursusudbydere og 
enkeltpersoner, der har udmærket sig ved en 
specielt effektiv indsats med umiddelbare 
11 TEC = Training and Enterprise Councils. 
12 LEC = Local Enterprise Companies. 
15 
konsekvenser for virksomhedens økonomiske 
resultater eller den enkeltes 
udfoldelsesm ul igheder. 
I Belgien har den vallonske region især støttet 
konkrete foranstaltninger med henblik på at 
gøre både arbejdsgivere og arbejdstagere mere 
opmærksomme på kvalitetsbegrebet gennem 
mærkning af produkter og certificering af 
virksomheder. Også i Tyskland er der en 
tendens til, at stadigt flere 
uddannelsesinstitutioner bliver certificeret. Det 
er vigtigt, at mange flere aktører inden for 
erhvervsuddannelserne arbejder sammen om at 
løse de mange komplicerede opgaver på dette 
felt. En anden vigtig tendens går på, at visse 
større virksomheder begynder at lægge efter-
og videreuddannelse uden for virksomheden -
også af økonomiske hensyn - og overlader det 
til eksterne kursusudbydere at forbedre 
udbuddet på uddannelsesmarkedet 
(outsourcing). 
Spørgsmålet om kvalifikationer 
En af de mest markante tendenser er den øgede 
interesse for adgang til og anerkendelse af 
kvalifikationer. Af hensyn til 
konkurrenceevnen er det således blevet et 
afgørende mål at få både arbejdsgivere og 
virksomheder til at forstå betydningen af en 
erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse, der 
kan give kvalifikationer af relevans for 
beskæftigelsesmarkedet. 
I den tyske rapport konstateres det, at den 
moderne arbejdsproces i stigende grad kræver 
tværfaglige kvalifikationer og 
nøglekvalifikationer, sprog- og 
kommunikationsfærdigheder og evne til 
kreativitet og nytænkning, dvs. langt bredere 
faglige færdigheder. Disse krav afspejles i den 
udvikling, der er sket inden for erhvervsmæssig 
efter- og videreuddannelse, bl.a. øget decen­
tralisering, fokusering på kundens behov, aktiv 
medvirken af både funktionærer og arbejdere, 
integrering i de ansattes karriereforløb og 
tættere sammenhæng mellem 
arbejdssituationen og almen og erhvervsfaglig 
uddannelse. Der skal derfor nye metoder og 
nye uddannelsessteder til for at opnå en bedre 
kvalitet. 
Det er symptomatisk, at de fleste medlemsstater 
fremhæver den omfattende debat om 
kvalifikationer. I Nederlandene oprettedes 
således i 1993 en kommission for anerkendelse af erhvervskvalifikationer (EVK). Et system, 
der har fungeret siden 1994, med kursusbeviser 
for erhvervsuddannelsesforløb for voksne gør 
det muligt i Finland at få et anerkendt 
eksamensbevis inden for et givet fagområde, 
uanset hvordan de relevante færdigheder er 
erhvervet. Siden 1995 har der kørt et projekt 
med betegnelsen ALVAR, der tager sigte på at 
kontrollere kvaliteten af det materiale, der 
anvendes til eksamen i forbindelse med 
erhvervsuddannelser. 
Finland: 
JDet nationale sprogdiplom 
Det nationale sprogdiplom med hjemmel i loven 
af 1994 opererer med sprogfærdigheder på ni 
niveauer. Hvis man ønsker at tage dette 
diplom, kan man få afprøvet sine 
sprogkundskaber, uanset hvordan man har 
erhvervet dem. Der er tale om et officielt 
diplom, der er underlagt myndighedernes 
kontrol. I øjeblikket omfatter det ni sprog: finsk, 
lappisk, engelsk, svensk, fransk, tysk, russisk, 
italiensk og spansk. 
I den franske lovgivning har man altid lagt 
vægt på behovet for erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse, der resulterer i 
kvalifikationer af relevans for 
beskæftigelsesmarkedet. De tidligere nævnte 
kontrakter om perspektivundersøgelser har 
samme sigte. I Danmark er man også meget 
opmærksom på at gøre uddannelsesforløbene 
kompetencegivende. 
Storbritannien: 
Nationale erhvervskvalifikationer 
I 1986 blev der i Storbritannien gennemført 
omfattende ændringer med det formål at 
rationalisere det meget komplicerede britiske 
system inden for erhvervskvalifikationer. Der 
blev indført et overordnet system af såkaldte 
nationale erhvervskvalifikationer (NVQ). I 
Skotland er der indført et tilsvarende system 
med skotske erhvervskvalifikationer (SVQ). 
Disse NVQ og SVQ er et mål for de 
færdigheder og kvalifikationer, som ifølge 
arbejdsgiverne er nødvendige for at udføre 
bestemte job i det moderne erhvervsliv. De er 
baseret på nationale præstationsstandarder på 
arbejdspladsen, som er fastlagt af og for 
arbejdsgiverne. De afspejler de reelle behov i 
forbindelse med en given beskæftigelse og 
sikrer en alsidig og fleksibel arbejdsstyrke med 
16 
en bred basisviden, således som det er 
nødvendigt på det stærkt konkurrenceprægede 
internationale marked i dag. 
I forbindelse med behovet for større 
anerkendelse af kvalifikationer arbejder 
medlemsstaterne nu på at udvikle værktøjer, 
der giver dem mulighed for at påvirke denne 
problemstilling i positiv retning. Det gælder 
f.eks. i Nederlandene, hvor man netop har 
oprettet en fond, der skal finansiere nyskabelser 
inden for teknologi og erhvervsuddannelse. 1 
Belgien er der planer om at oprette et 
overvågningsorgan for 
arbejdsmarkedsrelevante kvalifikationer. 
Indsatsen til fordel for de små og 
mellemstore virksomheder 
Det er et faktum, at små og mellemstore 
virksomheder og deres ansatte har vanskeligere 
ved at få adgang til efter- og videreuddannelse. 
Som en naturlig konsekvens har 
medlemsstaterne gennemført en lang række 
støtteprogrammer for små og mellemstore 
virksomheder, det være sig i form af støtte til 
uddannelsesrådgivning, støtte til analyse af 
uddannelsesbehovene eller andre 
støtteforanstaltninger. 
Det finske projekt med den relevante titel "Det 
velkvalificerede Finland" er et godt eksempel 
på målsætningerne og problemerne på dette 
felt. 
Finland: 
Projektet "Det velkvalificerede Finland 
I 1996 lanceredes projektet "Det 
velkvalificerede Finland". Der er tale om et 
projekt i samarbejde mellem forskellige 
ministerier og Direktoratet for Undervisning. 
Formålet er at udvikle de ansattes know-how i 
små og mellemstore virksomheder og disses 
underleverandører, ved at undersøge, 
hvorledes eksamensbeviser (udstedt i henhold 
til loven af 1994) kan tjene som specifikke 
hjælpemidler for virksomheder, der ønsker at 
forbedre deres ansattes kvalifikationer. 
Specialister, der er ansat ved projektet, bistår 
virksomhederne med at evaluere de ansattes 
aktuelle færdigheds- og videnniveau, afdække 
fremtidige behov på dette område og finde frem 
til de rigtige kursusudbydere, der kan 
tilrettelægge den nødvendige uddannelse. Generelt går tendensen i retning af udarbejdelse 
og afprøvning af specifikke programmer, 
gennemførelse af oplysnings- og 
ansvarliggørelseskampagner samt oprettelse af 
specialinstitutioner, og endvidere i retning af et 
mere fleksibelt, mere smidigt og mere 
individualiseret uddannelsesudbud. 
Storbritannien har således iværksat en lang 
række forskellige programmer som f.eks. Skiils 
for Small Businesses og Skills Challenge, som 
opfordrer virksomhederne til at gå sammen om 
at finde fælles nyskabende løsninger. Small 
Business Training Loans Scheme er et program, 
der skal hjælpe de pågældende virksomheder 
med at finansiere deres uddannelsesforanstalt­
ninger. I Nederlandene lanceredes i 1994 et 
særligt program til fordel for små og 
mellemstore virksomheder: programmet 
VRIJMARKT. Også forskellige former for 
vekseluddannelse afprøves, som f.eks. en 
særlig linje for små og mellemstore 
virksomheder inden for videregående 
erhvervsrettede uddannelser. Også i Spanien 
lægges der stor vægt på at hjælpe de små og 
mellemstore virksomheder på dette felt. 
I den tyske rapport understreges behovet for en 
regional indsats for rent kvalitativt og 
kvantitativt af kunne imødekomme 
efterspørgslen fra især små og mellemstore 
virksomheder og for at kunne skabe tættere 
sammenhæng mellem den økonomiske 
udvikling og arbejdsmarkedet. Netop med 
henblik på de små og mellemstore 
virksomheders behov opererer man med 
uddannelsesmetoder, der tilstræber en tæt 
integrering af arbejdssituationen, dvs. virksom­
hederne, i den erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelse. 
I Frankrig er der også gennemført en lang 
række forskellige foranstaltninger, men det må 
dog erkendes, at nogle af dem kun har haft 
begrænset succes, det gælder f.eks. ordningen 
med statsstøtte til vikarer for visse 
medarbejdere under uddannelse. Andre 
foranstaltninger er af rent økonomisk karakter 
som f.eks. skattefradrag for uddannelse, som er 
en skattelempelse til virksomheder, der er 
villige til at forøge deres uddannelsesudgifter 
fra det ene år til det andet. Også i Østrig 
lægges der vægt på fiskale foranstaltninger. 
17 
Luxembourg: 
Forberedelse af en ny rammelov om 
erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse 
Den luxembourgske regering er i øjeblikket i 
færd med at forberede indførelsen af nye 
strukturer med direkte tilknytning til 
erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse. 
Det er regeringens opfattelse, at det nok er 
nødvendigt med en generel lovgivning på 
området, men at man skal passe på ikke at 
bremse den begyndende dynamiske udvikling 
på dette marked med alt for centraliserede og 
støtteprægede foranstaltninger. Den har 
således i sinde at begrænse sig til kun at 
varetage koordineringsfunktioner og fastlægge 
den ramme, inden for hvilken markedet kan 
videreudvikle sig. 
På grundlag af en udtalelse fra Luxembourgs 
Økonomiske og Sociale Råd er en 
tværministeriel gruppe i øjeblikket i færd med at 
udarbejde et lovforslag indeholdende 
overordnede regler for markedet for 
erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse i 
Luxembourg. Reglerne vil antageligt blive 
baseret på følgende fire hovedprincipper: 
• erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse skal finansieres af 
virksomhederne, arbejdstagerne og 
staten; 
• vilkårene for adgang til erhvervsmæssig 
efter- og videreuddannelse skal være 
ens for alle; 
• virksomhederne skal have mulighed for 
at beskytte deres investeringer i 
erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse for at undgå, at 
virksomheder, der ikke investerer i 
uddannelse, lokker de ansatte over til 
sig; 
• der skal være tale om anerkendte 
uddannelsesforløb. 
I Danmark mener man, at en bedre, mere 
fleksibel og individualiseret tilrettelæggelse på 
udbudssiden gennem større markedsstyring og 
mere konkurrence mellem kursusudbyderne er 
nødvendig, hvis de små og mellemstore 
virksomheder skal gøre brug af de offentlige 
efteruddannelsesmuligheder. 
De såkaldte "jobrotationsprojekter" er led i 
denne strategi. Det samme gælder de "Åbent 
værksted"-modeIIer, man er ved at opbygge, og 
som skal sikre mere individualiserede 
uddannelsestilbud. De små og mellemstore 
virksomheder kan sende deres medarbejdere på 
kurser med meget kort frist. Denne fremgangsmåde er med til at sikre en bedre 
udnyttelse af skolernes udstyr, fordi 
kursusforløbene kører kontinuerligt på flere 
niveauer samtidigt. 
Den regionale dimensions betydning illustreres 
tydeligt af Finland, hvor der under Industri- og 
Handelsministeriet er oprettet regionale 
kontorer, som skal yde assistance og 
rådgivning omkring en række programmer som 
f.eks. ProStart, Kunto m.fl. 
Tyskland: 
Oprettelse af et erhvervsmæssigt efter-
og videreuddannelsesnet i Bayern, 
"Lern-Netzwerk,' 
I Bayern er man i øjeblikket ved at etablere et 
"Lern-Netzwerk", dvs. et erhvervsmæssigt efter-
og videreuddannelsesnet med moderne 
teknologi- og telekommunikationsværktøjer. 
Nettet omfatter mellemstore virksomheder i 
metal- og elektronikindustrien. I forbindelse 
med dette mønsterprojekt udvikler og 
iværksætter tyskerne 
fjernundervisningsprogrammer i lokale 
virksomheder. Nettet har til formål at spare 
virksomhederne for udgifterne ved at have 
medarbejdere til at følge erhvervsmæssige 
efter- og videreuddanelseskurser uden for 
virksomheden. Projektet er koncentreret 
omkring de landdistrikter, der har vanskeligst 
ved at få adgang til efter- og 
videreuddannelsestilbuddene. 
Her skal også nævnes det initiativ, der er taget 
af det flamsktalende samfund i Belgien. 
Initiativet er baseret på en regeringsaftale, der 
dækker perioden 1995-1999, og går ud på at 
tilbyde forskellige økonomiske fordele for at få 
virksomhederne til at skaffe både private og 
offentlige (det flamsktalende samfund) midler 
til at investere i erhvervsuddannelses­
foranstaltninger. 
Endelig nævnes forskellige former for 
multimedieundervisning og i vidt omfang også 
fjernundervisning som et middel til at 
imødekomme de små og mellemstore 
virksomheders særlige behov. 
18 
I ITALIEN: 
Et nyt strategisk perspektiv for 
videreuddannelse 
Lov L236/93 introducede et bidrag på 0.3% af 
virksomhedernes lønmasse til udvikling af 
erhvervsuddannelsen. En aftale indgået for 
nyligt i 1996 mellem regeringen og 
arbejdsmarkedets partner definerer dermed 
perspektiverne for videreuddannelse: 
"Videreuddannelse er det nye strategiske 
perspektiv og bekraftelsen af borgernes ret til 
kvalificering og til berigelsen af sine 
erhverskompetencer. " 
Aftalen sætter sig som mere generelt mål at 
skabe betingelserne for at sikre adgangen til 
uddannelsen gennem hele livet. 
Aftalen fastlægger at: 
• Videreuddannelse skal udvikles gennem 
den gradvise og intégrale tildelelse af 
virksomhedernes bidrag (=0.3% af 
lønmassen) med deltagelse af 
arbejdsmarkedets partner. 
• Gennem en godkendelse af årlige planer, 
dels på virksomhedsniveau, dels på 
nationalt niveau mellem arbejdsmarkedets 
parter at skabe nye muligheder for 
personner til at komme ind på 
arbejdsmarkedet igen. 
• Bekræfte retten til uddannelse og 
voksenuddannelse gennem en 
optimalisering af allerede eksisterende 
kontraktuelle systemer og brugen af 
uddannelsesorlov og sabbatperioder. 
Aftalen omhandler ligeledes en række 
bestemmelser angående erhvervsvejledning, 
motivering og uddannelse, der retter sig mod 
arbejdsløse og mennesker der risikerer at blive 
udstødt fra arbejdsmarkedet og en 
rekvalificering af arbejdsserviceydelserne. støtte de små og mellemstore virksomheder og 
arbejde på at finde mere skræddersyede 
løsninger til dem. I denne forbindelse kan som 
eksempel nævnes Luxembourg, hvor man i 
1992 ved lov oprettede et nationalt institut for 
udvikling at erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse (INFPC), eller Irland med en 
national myndighed for uddannelse og 
beskæftigelse (FAS), som blev oprettet ved 
loven om arbejdssystemet i 1987, og som har 
til formål at forbedre efteruddannelsen af 
lønmodtagere i Irland og tilbyde de 
nødvendige uddannelsesforanstaltninger til de 
ledige. Det samme gælder den strategi, man har 
fulgt i Portugal, hvor offentlige institutioner 
med deltagelse af arbejdsmarkedets tre parter, 
f.eks. Instituttet for Beskæftigelse og 
Erhvervsuddannelse og Overvågningsorganet 
for Beskæftigelse og Erhvervsuddannelse 
(IEFP), har til opgave at bistå virksomhederne 
med en fremsynet forvaltning af deres 
menneskelige ressourcer og iværksættelsen af 
en erhvervsuddannelsespolitik. 
De nationale strategier omkring disse aspekter, 
navnlig i de lande, der omfattes af 
samhørighedsprincippet, er i mange tilfælde 
blevet udformet med støtte fra Den Europæiske 
Socialfond, specielt i relation til de industrielle 
omlægningers konsekvenser for 
arbejdstagernes færdigheder. Via 
strukturfondenes mål 4 (herunder ADAPT-
initiativet) ydes der fra 1994 til 1999 ca. 4 mia. 
ECU til uddannelses- og 
omskolingsforanstaltninger, opbygning af 
uddannelsesordninger, og mekanismer, der skal 
sikre, at man er på forkant med udviklingen, 
når det gælder færdigheder og kvalifikationer 
og de uddannelsesmæssige konsekvenser af 
omlægninger inden for industrien. 
En anden meget interessant innovation er den 
rolle man giver uddannelses institutioner, der 
fokuserer på en vekseluddannelse mellem 
uddannelses- og praktikperioder (konrakter for 
uddannelse og arbejde, praktiksystem), når 
disse uddannelser er del af en eksplicit og 
sammenhængende strategi for 
arbejdsløshedsbekæmpelse. Den dobbelte 
natur som disse blandede kontrakter har 
placerer dem i en grænsezone mellem 
grundlæggende erhversvuddannelser (på 
arbejdet) og videreuddannelse (på 
arbejdspladsen). 
En anden tendens er oprettelsen af i mange 
tilfælde halvoffentlige institutioner, der skal 1.2.3 Adgang til uddannelse og 
hensyntagen til individuelle 
behov samt adgang til 
uddannelse via individuelle 
initiativer 
Tilpasning af uddannelsen til arbejdstagernes 
individuelle behov er et andet vigtigt 
spørgsmål. Det er en omfattende 
problemstilling: Hvordan kan man støtte 
virksomhedernes tiltag på efter- og 
videreuddannelsesområdet og samtidig tage 
hensyn til arbejdstagernes særlige behov i de 
samme virksomheder (målsætning nr. 3)? 
Hvordan skal arbejdstagerne selv kunne 
vurdere deres uddannelsesbehov (målsætning 
19 
nr. 1)1 Og endelig, hvilke muligheder har den 
enkelte for at tilrettelægge sin uddannelse på 
grundlag af individuelle initiativer? 
Det skal først og fremmest slås fast, at i 
samtlige medlemsstater har alle arbejdstagere 
mulighed for at tilmelde sig alle former for 
uddannelsesforanstaltninger for egen regning. 
Denne form for uddannelse drejer sig dog i 
mange tilfælde om sociokulturelle eller 
fritidsmæssige aktiviteter og varetages af 
kulturelle foreninger; som eksempel kan 
nævnes sprogkurser. Andre typiske og 
traditionsrige eksempler er de tyske 
Volkshochschulen og Open Universities i 
Storbritannien og Nederlandene, 
voksenundervisningen i Luxembourg, 
voksenundervisning i Østrig og universiteterne 
for folk i den tredje alder i Frankrig. Men i 
disse tilfælde er der kun delvis tale om 
erhvervsuddannelsesforanstaltninger, fordi 
kurserne ikke hænger direkte sammen med 
erhvervsmæssige aktiviteter og kun meget 
sjældent har direkte indvirkning på de 
pågældendes erhvervskarriere. 
I Storbritannien bidrager virksomhedslederne 
(ca. 800 virksomheder) gennem programmet 
"Employee Development Scheme" med ekstra 
financiering til arbejdstagere som gennemfører 
en uddannelse, de selv vælger. Disse aktiviteter 
bliver tit foreslået af arbejdsgiverne selv, som 
derved ønsker at tiltrække de arbejdstagere, 
som general modtager mindst uddannelse. 
Kun såkaldte erhvervsrettede 
uddannelsesaktiviteter, som indgår i den 
enkeltes erhvervskarriere, er relevante for den 
foreliggende analyse. I denne sammenhæng 
skal det understreges, at de konkrete 
muligheder for personlige initiativer med 
henblik på at supplere eller færdiggøre en 
uddannelse er begrænsede. I de fleste tilfælde 
er det noget, arbejdsgiveren bestemmer. 
Uddannelsesorlov som et middel til at 
skabe bedre adgang til efter- og 
videreuddannelse 
Uddannelsesorlov omtales generelt som et af de 
vigtigste midler til at lette adgangen til efter- og 
videreuddannelse. Visse medlemsstater 
opererer således med muligheden for lovfæstet 
arbejdsfrihed i form af uddannelsesorlov 
(Frankrig, Belgien, Finland, Sverige og visse 
delstater i Tyskland) eller ret til 
uddannelsesorlov i henhold til de kollektive 
overenskomster som f.eks. i Danmark. Orlovsmulighedeme kan have form af 
arbejdsfrihed et bestemt antal dage til at følge 
uddannelseskurser, eller der kan være tale om 
mere ambitiøse modeller som f.eks. de 
jobrotationsordninger, der praktiseres i visse 
skandinaviske medlemsstater. 
Uddannelsesorlov synes dog ikke i alle tilfælde 
at være en ubetinget succes. Således søger 
Belgien at forbedre effikaciteten af den 
belgiske ordning med betalt uddannelsesorlov, 
som blev indført ved lov af 22. januar 1985, 
ikke er effektiv. Reglerne er derfor ændret, så 
der bl.a. er lagt loft over løngodtgørelsen, og 
antallet af orlovstimer er skåret ned. Det skal 
også bemærkes, at den tyske rapport er 
særdeles forbeholden på dette punkt. 
I Danmark blev der i forbindelse med 
overenskomsterne på det private arbejdsmarked 
i 1993 indført ret til frihed til uddannelse (uden 
løn) i højst to uger om året. 1 de statslige 
overenskomster i 1993 og 1995 blev der indført 
uddannelsesorlov med fuld løn. Her skal også 
nævnes de "150 timer" i Italien. Denne 
foranstaltning, som går helt tilbage til 
1970'erne, opererer med et timebudget for hver 
enkelt arbejdstager til brug for den 
pågældendes uddannelse. Ordningen tager især 
sigte på de ringest kvalificerede. På tilsvarende 
måde indførte Spanien med den 
landsdækkende aftale i 1992 en ordning med 
uddannelsesorlov med løn for at imødekomme 
individuelle uddannelsesbehov. 
Orlov med løn er en veletableret foranstaltning 
i visse medlemsstater, mens den kritiseres åbent 
i andre medlemsstater, og der foregår under alle 
omstændigheder mange steder en heftig debat 
om, hvorvidt uddannelsesorlov skaber bedre 
adgang til uddannelse. I Nederlandene blev 
der i september 1995 indledt en debat om de 
forskellige orlovsformers betydning som 
investering i arbejdskvalitet og omsorg for 
familien. Den Nederlandske Fond for 
Beskæftigelse skal afgive udtalelse om 
spørgsmålet om afbrydelser i karrieren. Det 
samme gælder i Luxembourg. Her har Det 
Økonomiske og Sociale Råd allerede afgivet en 
udtalelse, og det er nu op til regeringen at 
træffe en politisk afgørelse. 
Evaluering af kompetence 
Der er tale om en markant udvikling i retning 
af øget anerkendelse af kompetence. De 
såkaldte NVQ/SVQ i Storbritannien er 
20 
tidligere omtalt. Her skal desuden nævnes, at 
det fra 1997 er planen at sammenlægge de 
eksisterende myndigheder på dette felt og 
oprette en Qualifications and National 
Curriculum Authority, som skal dække både 
universitetsuddannelser og erhvervsrettede 
uddannelser, for at få etableret en kvalitativ og 
sammenhængende strategi på begge områder. 
Norge har netop indført systemer for 
kompetenceevaluering, som opererer med 
attestationer uafhængigt af, hvordan den 
pågældende kompetence er erhvervet. I dette 
tilfælde lægges der vægt på at udvikle modeller 
for evaluering af komptence som grundlag for 
at skabe bedre adgang til 
erhvervsuddannelsesaktiviteter. Italien peger 
på et interessant fællesskabsprojekt om 
individuelle kompetencekombinationer. 
I Belgien tilbydes folk undervisning i, hvordan 
de kan forbedre deres sociale status, og med 
udgangspunkt heri forsøger man at udvikle et 
testningssystem for at udnytte den kompetence, 
den enkelte har erhvervet gennem 
arbejdserfaring, så vedkommende kan vurderes 
på grundlag af sit reelle kvalifikationsniveau. I 
Norge har man i forbindelse med den seneste 
gymnasiereform også lagt øget vægt på 
håndværkeruddannelserne. I dag er det muligt 
at få anerkendt sit kompetenceniveau på 
grundlag af faglig erfaring inden for enten et 
praktisk eller et teoretisk område. 
Som eksempel skal også nævnes Irland, som 
har oprettet en national institution, TEASTAS, 
der skal fungere som en national 
certjficeringsstruktur dækkende alle ikke-
akademiske videregående uddannelser samt 
efter- og videreuddannelser. 
Der tages øget hensyn til individuelle behov og 
evalueringen af disse behov, bl.a. gennem 
oprettelse af centre for evaluering af 
individuelle uddannelsesbehov. Der opereres 
med forskellige løsningsmodeller, hvoraf den 
mest udbredte er en form for personlig 
"kompetencestatus". 
I nogle medlemsstater, som f.eks. Belgien og 
Luxembourg, er uddannelsesinstitutionerne 
begyndt at tilbyde denne form for service til 
både virksomheder og enkeltpersoner. Det ser 
også ud til, at fagbevægelsen i stigende grad 
støtter denne fremgangsmåde, især hvor det 
drejer sig om personer, der har mistet deres job. 
For at gøre det lettere at evaluere 
arbejdstagernes behov for erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse, har man i Frankrig 
med loven af 31. december 1991 indført 
"personlig kompetencestatus" som en hjælp til 
både virksomheder og arbejdstagere. Nu, hvor 
ordningen har fungeret i snart fem år, er 
begrebet blevet stadigt mere udbredt i en 
erhvervsuddannelsesmæssig sammenhæng, og 
bl.a. har arbejdstagerne mulighed for at få 
finansieret udarbejdelsen af en sådan individuel 
"kompetencestatus" uden for arbejdstiden. 
I Danmark går man en lidt anden vej. Således 
har AMU-centrene13 siden 1995 som noget nyt 
tilbudt "individuel kompetenceafklaring", der 
kan kombineres med kompetencegivende 
kurser i længere forløb. Som allerede nævnt er 
der også oprettet "Åbent værkstedskurser, som 
indledes med en evaluering af den enkelte 
kursusdeltagers niveau, og som differentieres 
efter deltagernes behov og forudsætninger. 
For at kunne foretage en løbende evaluering af 
uddannelsesbehovene har TEC og LEC i 
Storbritannien indført forskellige 
programmer, som f.eks. Gateways to Learning, 
der omfatter et helt net af rådgivnings- og 
vejledningsorganer; formålet er at øge 
udbuddet af uddannelses- og 
erhvervsvejledningsforanstaltninger. Et andet 
program, Skill Choice, opererer med et system 
for anerkendelse og godskrivning af tidligere 
erhvervede kvalifikationer og vejlednings- og 
orienteringsforløb. 
1.2.4 Omskoling af arbejdstagere 
Som en fremsynet foranstaltning har man i 
Finland i loven om ansættelses- og arbejds­
kontrakter fastsat, at arbejdsgiverne har pligt til 
at tilrettelægge uddannelsesforanstaltninger 
med henblik på at lade en arbejdstager varetage 
andre arbejdsopgaver i virksomheden, hvis 
man derved kan undgå at afskedige 
vedkommende eller lade ham overgå til 
korttidsarbejde. 1 Sverige har den svenske 
arbejdsgiversammenslutning og LO forstærket 
indsatsen på dette felt og oprettet en 
sikringsfond, der skal finansiere 
uddannelsesforanstaltninger til fordel for 
arbejdstagere, der er truet af ledighed. 
Som eksempel kan også nævnes, at Frankrig 
støtter projekter, der indgår som led i virksom­
hedernes strategiske udviklingsplaner. 
13 AMU = Arbejdsmarkedsuddannelser 
(erhvervsrettet voksenuddannelse). 
21 
Projekterne forhandles hovedsagelig mellem 
arbejdsmarkedets parter for de enkelte 
erhvervsgrene, hvor spørgsmål omkring 
modernisering og konkurrenceevne kan tages 
op i en bredere sammenhæng. Projekterne løber 
over flere år, så uddannelsesforanstaltningerne 
kan indgå i planer på mellemlang sigt. 
Projekterne kan også være geografisk baseret 
og etableres i så fald sammen med tværfaglige 
organisationer med henblik på at skabe 
økonomisk udvikling i et givet område. 
Ordningen bygger på statsstøtte. 
Portugal har iværksat en række programmer 
og foranstaltninger, der skal gøre den erhvervs­
aktive befolkning fortrolig med de teknologiske 
og organisatoriske ændringer og sikre 
omskolingstilbud til ledige og arbejdstagere, 
der er truet af ledighed. Sådanne 
foranstaltninger udvikles normalt i fællesskab 
af erhvervslivet og Instituttet for Beskæftigelse 
og Erhvervsuddannelse og får støtte fra den 
anden fællesskabsstøtteramme og det flerårige 
beskæftigelsesprogram. 
I Storbritannien foregår indsatsen på 
sektorplan og varetages af de såkaldte Industry 
Training Organisations (ITO), der er oprettet af 
virksomhederne i de enkelte sektorer. De skal 
følge kvalifikations- og uddannelsesbehovene, 
opstille faglige standarder og støtte og bistå 
arbejdsgiverne på uddannelsesområdet. 
Mål 4 i socialfonden for Nederlandene har 
som specifik målgruppe de minst kvalificerede 
arbejdstagere og fokuserer på aktiviteter, der 
fremmer adgangen til uddannelse for denne 
type arbejdstagere. 
1.2.5 Adgang til uddannelse for 
særlige målgrupper 
Det er et gennemgående træk, at 
medlemsstaterne tilsyneladende satser stærkt på 
særlige programmer, som tager direkte sigte på 
bestemte grupper såsom de mindst 
kvalificerede arbejdstagere, kvinder, unge og 
langtidsledige. 
Programmerne under Den Europæiske 
socialfonds mål 4 i syv medlemsstater er 
målrettet mod de mennesker, der er mest udsat 
for udelukkelse fra 
erhvervsuddannelsestilbudene. Eksempelvis 
kan nævnes (i) Frankrigs satsning på de 
mennesker, som er mest udsat på grund af 
deres lave kvalifikationsniveau, deres jobfunktioners forsvinden og de mennesker, 
der er midtvejs i deres erhvervsaktive liv; (ii) 
Nederlandenes satsning på arbejdstagere med 
indvandrerbaggrund og med utilstrækkelige 
sprogfærdigheder i betragtning af den stigende 
betydning, som kommunikationsfærdigheder 
får i vores sammensatte industrisamfund; og 
(iii) Finlands satsning på de ældste 
arbejdstageres forældede færdigheder. 
Foranstaltninger til fordel for de mindst 
kvalificerede 
Det kan konstateres, at der i samtlige 
medlemsstater gennemføres særlige 
foranstaltninger og udvikles særlige 
pædagogiske værktøjer til fordel for en lang 
række målgrupper, f.eks. funktionelle 
analfabeter, voksne med ringe skolekundskaber 
og handicappede. Bag de forskellige 
foranstaltninger, der gennemføres for at give 
bedre adgang til erhvervsuddannelse, ligger et 
ønske både hos de politiske beslutningstagere 
og hos arbejdstagerrepræsentanterne om at give 
de mindst kvalificerede i befolkningen en 
fortrinsstilling med hensyn til 
erhvervsuddannelse. Fagbevægelsen er også 
interesseret i, at arbejdstagere, som står i fare 
for at miste deres job, og arbejdstagere, som er 
vanskeligere at skaffe i beskæftigelse, 
prioriteres højest, når det gælder adgang til 
erhvervsuddannelse. Som eksempel kan 
nævnes, at Finland i 1995 nedsatte et 
trepartsudvalg, der skal pege på løsninger, som 
involverer samtlige aktører. 
I Storbritannien er det den officielle 
opfattelse, at erhvervelse af grundlæggende 
kvalifikationer er forudsætningen for en senere 
tilfredsstillende faglig udvikling. I denne 
sammenhæng bevilger Ministeriet for 
Undervisning og Beskæftigelse hvert år store 
beløb til finansiering af initiativer og 
infrastrukturer. Målet er at give de grupper, der 
er i risiko for at blive udstødt fra 
arbejdsmarkedet, bedre mulighed for at 
erhverve nogle grundlæggende kvalifikationer. 
Som eksempel kan nævnes initiativet Basic 
Skills Agency. Tanken er at udvikle en 
landsdækkende strategi på dette felt. I 1995 
blev initiativet udviklet til at omfatte 
grunduddannelse på arbejdsstedet for ledige og 
unge, og det omfatter nu også et særligt 
program med titlen Family Literacy Initiative. 
I denne sammenhæng skal også nævnes en 
række foranstaltninger, programmer, initiativer, 
regelsæt og love på dette felt i de forskellige 
22 
medlemsstater, som f.eks. ledsageplanerne for 
ledige i Belgien og de differentierede 
undervisningsningsværksteder i Frankrig. 
Formålet er, at alle, der har forladt 
skolesystemet, skal have tilbudt en supplerende 
almen eller teknologisk grunduddannelse eller 
en individuel uddannelsesorlov, hvis de ønsker 
at erhverve nogle grundlæggende 
kvalifikationer. 
1 Danmark gøres der en ihærdig indsats for 
bl.a. at forbedre vilkårene for personer med 
læsevanskeligheder. Undervisningsministeriet 
tilbyder nu gratis læsekurser til denne gruppe. 
Her skal også nævnes de mange såvel kortere-
som længerevarende foranstaltninger med 
henblik på ajourføring af færdigheder eller 
grundlæggende kvalifikationer, som 
samfinansieres af strukturfondene. Det er bl.a. 
tilfældet i Portugal. 
I Nederlandene er koblingen mellem en 
uddannelse og en erhverserfaring betragtet som 
et meget effektivt middel til at øge 
kvalifikationsniveauet. Som eksempel kan 
nævnes at et niveau under basisuddannelsen vil 
blive indført, nemlig assistent-niveauet, fordi 
dette kan hjælpe de mindst kvalificerede til at 
opnå et elementært niveau (især med henblik 
på at få adgang til arbejdsmarkedet). 
Foranstaltninger til fordel for kvinder 
De særlige foranstaltninger for denne 
målgruppe tilrettelægges normalt af de 
offentlige myndigheder, lokalforvaltninger, 
sociale institutioner og private foreninger og 
organisationer, og formålet er at etablere nogle 
strukturer, der gør det lettere for kvinder at 
deltage i erhvervsuddannelsesforanstaltninger. 
Det drejer sig bl.a. om tilbud om 
erhvervsvejledning, jobforberedelseskurser og 
børnepasningstilbud. 
I de fleste medlemsstater finansieres disse 
foranstaltninger af det offentlige og/eller 
samfinansieres via EU-programmer og 
-initiativer til fordel for kvinder, der er truet af 
ledighed, arbejdsløse kvinder og kvinder, der er 
på vej ind på arbejdsmarkedet. 
Disse foranstaltninger administreres efter 
forskellige modeller. I Belgien har man f.eks. 
vedtaget en lovgivning på området (arrêté royal 
af 14. juli 1987 for den private sektor og af 27. 
februar 1990 for den offentlige sektor), og i Frankrig er spørgsmålet om ligestilling 
mellem mænd og kvinder med hensyn til 
adgang til erhvervsuddannelse et af de punkter, 
som arbejdsmarkedets parter er forpligtet til at 
forhandle om mindst hvert femte år. 
Storbritannien og Irland har afsat særlige 
midler til at udvikle programmer for kvinder, 
der vender tilbage til arbejdsmarkedet efter en 
pause, og heri indgår også 
børnepasningsforanstaltninger for forældre, der 
ønsker at vende tilbage til arbejdsmarkedet, 
samt lån til kvinder til finansiering af 
kursusudgifter og børnepasning. I Norge er 
ligestillingen en af de grundlæggende 
præmisser i loven om voksenuddannelse. I 
Spanien har man oprettet et kvindeinstitut, som 
skal tage sig af kvindernes særlige problemer. 
FAS' handlingsprogram for kvinder 
Den Nationale Myndighed for Uddannelse og 
Beskæftigelse i Irland - FAS - indledte sit første 
handlingsprogram for kvinder i 1990 med det 
formål at rette op på kvindernes ugunstige 
stilling på arbejdsmarkedet. 
Programmet er siden blevet revideret hvert år. 
Det har følgende målsætninger: 
1. at forbedre og udvide 
beskæftigelsesudbuddet til kvinder på 
arbejdsmarkedet; 
2. at hjælpe kvinderne med at løse deres 
særlige problemer på arbejdsmarkedet; 
3. at afdække og afskaffe eksisterende 
regler og praksis, som skaber ulige 
vilkår for mænd og kvinder 
Det fremgår af FAS' handlingsprogram for 
1995, at stadigt flere kvinder deltager i FAS' 
uddannelses- og beskæftigelsesprogrammer, 
og der er især gjort fremskridt på nye 
uddannelsesområder og med hensyn til 
kvindernes beskæftigelsesmuligheder i 
lokalsamfundene. I 1996/97 vil FAS fortsætte 
med at gennemføre foranstaltninger, der skal få 
flere kvinder ind på de uddannelsesområder, 
hvor de er underrepræsenteret, og bidrage til at 
højne kvindernes nuværende 
kvalifikationsniveau. 
Visse medlemsstater, som f.eks. Danmark, gør 
opmærksom på, at ligestillingsdiskussionen har 
ændret karakter. Det generelle 
uddannelsesniveau viser, at kvinder i dag er 
bedre uddannede end mænd. I Danmark 
fortsætter man dog med at tilrettelægge 
foranstaltninger, der specifikt henvender sig til 
23 
kvinder inden for den almene 
voksenuddannelse, f.eks. daghøjskoler for 
kvinder og åbne datastuer specielt for kvinder. 
Det samme gør sig gældende i Finland. Lige­
stillingen på uddannelsesområdet synes at være 
et faktum, og støtteforanstaltninger i den 
sammenhæng hører under socialpolitikken. 
Det skal også nævnes, at medlemsstaterne 
deltager i samfinansiering af bl.a. 
foranstaltninger med henblik på at give kvinder 
bedre adgang til erhvervsuddannelse via 
strukturfondene; i bestemmelserne for disse 
strukturfonde indgår en målsætning om, at 
princippet om ligestilling mellem kønnene skal 
overholdes og styrkes. Derudover bidrager 
også NOW-programmet under 
fællesskabsinitiativet EMPLOI i vid 
udstrækning til at opfylde denne målsætning. 
Foranstaltninger til fordel for unge 
Her kan der registreres tre hovedtendenser: 
udvikling af nye typer lærlingeuddannelse med 
henblik på erhvervsmæssig indpasning af unge, 
større ansvar til regionale og lokale myndig­
heder på dette felt og specifikke 
foranstaltninger til fordel for virksomheder, der 
tilbyder disse unge ansættelseskontrakter. 
Endelig skal det understreges, at man mange 
steder opererer med særlige former for 
ungdoms- og efterskoler, hvor de unge får en 
ny chance. 
I samtlige medlemsstater lægges der stor vægt 
på at nå ud til unge med utilstrækkelige eller 
uanvendelige kvalifikationer. I denne 
forbindelse skal nævnes de reformer af 
lærlingeordningerne, der er gennemført i 
mange medlemsstater i de seneste år, og som i 
flere tilfælde har resulteret i indførelse af nye 
vekseluddannelsesforløb, men også i en højere 
gennemsnitsalder for lærlinge. En af 
tendenserne går i øvrigt ud på, at 
lærlingesystemet gradvist udvides til at omfatte 
alle niveauer inden for de tekniske uddannelser, 
især på det postgymnasiale niveau. I de fleste 
tilfælde udgår initiativerne på dette felt fra 
undervisningsmiljøet selv, men de konkrete 
projekter gennemføres stadigt oftere med støtte 
og medvirken fra erhvervslivet. Tyskland: 
Handlingsprogram til fordel for særligt 
talentfulde unge/stipendiater 
Tyskland indførte i 1991 programmet 
Begabtenfôrderung berufliche Bildung til fordel 
for unge håndværkere og andre unge 
lønmodtagere, der udviste særlige evner inden 
for deres fag. Umiddelbart efter deres 
erhvervsuddannelse i det såkaldte "Duales 
System", kan de unge, der gør sig fortjent til et 
MBegabtenfûrderung"-stipendium, forbedre 
deres fagkundskaber afhængigt af deres 
individuelle behov via særlige 
erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelsesforløb (f.eks. sprogkurser, 
edb-kurser, kurser i politiske og økonomiske 
emner m.m.). 
I Spanien ydes der støtte til praktikophold i 
virksomheder med henblik på erhvervsmæssig 
indpasning af unge. 
Det skal også nævnes, at frivillige foreninger 
og organisationer spiller en afgørende rolle for 
indsatsen til fordel for disse unge, fordi de kan 
være med til at kombinere uddannelse med 
arbejde og fagligt relevante sociale aktiviteter. 
En lang række projekter i de forskellige 
medlemsstater tager sigte på at tilbyde 
erhvervsvejledning og kompetencegivende 
uddannelse til unge arbejdsløse, som i mange 
tilfælde kommer fra såkaldte "risikozoner" i 
byerne. Der kan også være tale om 
uddannelses- og jobforberedelsestilbud til de 
unge via specifikke erhvervsrettede kurser. 
Nogle medlemsstater, f.eks. Grækenland, har 
indført undervisnings- og uddannelsestilbud 
specielt til unge, som har forladt det 
almindelige undervisningssystem uden nogen 
form for kvalifikationsbevis. 
I Belgien har bystyret i Bruxelles indført en 
præmieringsordning, som går ud på at tilskynde 
til ansættelse og uddannelse af unge 
arbejdssøgende under 26 år, som ikke har 
afsluttet nogen form for ungdomsuddannelse, 
eller som har været ledige i over seks måneder. 
Den samme tendens gør sig gældende i 
Frankrig. Her opereres der med særlige 
foranstaltninger for unge mellem 16 og 25 år 
via en uddanneIseskontrakt, der tager sigte på 
dem, som ikke har erhvervet nogen 
kvalifikationer under skolegangen, eller hvis 
24 
kvalifikationer ikke er tilstrækkelige til at 
skaffe dem i beskæftigelse. 
I mange medlemsstater opererer man med 
særlige foranstaltninger for at få disse unge, 
som ikke har fået nogen erhvervsmæssig 
kompetence gennem en uddannelse, til at gå i 
gang med en relevant uddannelse. Det skal 
også bemærkes, at disse særlige 
foranstaltninger kan indgå i mere omfattende 
beskæftigelsesprogrammer, som det bl.a. er 
tilfældet i Danmark. 
Også i Storbritannien er der iværksat en 
række foranstaltninger og initiativer, som f.eks. 
programmet Modem Apprenticeship fra 1995. 
Initiativet bygger på et partnerskab mellem 
erhvervslivet og det offentlige og tager sigte på 
at give unge større erhvervsmæssig, teknisk og 
ledelsesmæssig kompetence. Det er planen i 
september 1997 at iværksætte programmet 
Relaunch Strategy, der skal tilskynde unge til at 
deltage i lokale partnerskabsprojekter. 
I Nederlandene tillader "Youth Work 
Guarentee Aet" unge under 23 år, som har 
arbejdet gennem en periode på 6 måneder at 
få et midlertidigt arbejde, en uddannelse eller 
en kombination af disse. I 1996 blev en ny 
aktion for at styrke praktikantssystemets 
tiltrækningskraft, som ellers var faldet meget 
siden 1991. Den går ud på at hjælpe 
virksomheder for hver praktikant som de 
accepterer at uddanne. Denne hjælp er en 
mindskelse af det sociale ydelsesniveau. 
I Italien vil et lovforslag om praktik skabe et 
forbindelsesled mellem ekstern uddannelse som 
fører til en certificeret kvalifikation og intern 
uddannelse i virksomheden med hjælp fra en 
tutor. Statsstøtten er underlagt en forpligtelse 
til at bevise at undervisningen har fundet sted. 
Foranstaltninger til fordel for 
langtidsledige 
Den finske rapport peger på, at 
erhvervsuddannelse af arbejdstagerne er et 
vigtigt redskab i en aktiv beskæftigelsespolitik, 
som i Finland finansieres af Arbejdsministeriet. 
Der lægges særlig vægt på langtidsledige og 
ledige over 50 år, og der gennemføres mange 
programmer for denne gruppe, idet man 
ligesom i Frankrig forsøger at kombinere 
uddannelsesforanstaltninger med 
erhvervsmæssige indpasningsforanstaltninger, som oftest via praktikophold i virksomheder. 
På den måde kan de pågældende erhverve nye 
færdigheder, som i mange tilfælde er 
basiskvalifikationer, kombineret med en vis 
erhvervserfaring. I de senere år er der også 
iværksat specifikke foranstaltninger til fordel 
for funktionærer. 
I Finland lancerede man for to år siden en 
såkaldt ÅÆ/rø-uddannelse, der giver en ledig 
mulighed for at følge et uddannelsesforløb på 
mellem seks og ni måneder, samtidig med at 
den pågældende kan hæve dagpenge. Initiativet 
administreres af de regionale forvaltninger. 
Finland opererer også med en særlig 
uddannelsesydelse fra Erhvervsuddannelses- og 
Fristi llingsfonden. 
Som noget nyt er man også begyndt at tilbyde 
arbejdsgiverne økonomisk støtte til at ansætte 
unge eller arbejdssøgende, hvis de til gengæld 
vil medvirke til at give dem en uddannelse; det 
er f.eks. tilfældet i Belgien, i Frankrig eller i 
Nederlandene hvor arbejdsgiverne betaler 
lavere socialsikringsbidrag, hvis de ansætter 
ledige. 
I Danmark lægges der også stor vægt på 
kompetencegivende uddannelsestilbud til 
ledige. Man er meget opmærksom på 
uddannelsestilbuddenes kvalitet og indbyrdes 
koordinering, og der udarbejdes individuelle 
handlingsplaner. Denne grundlæggende indsats 
er desuden ledsaget af forskellige 
aktiveringsinstrumenter. Et andet træk er, at 
arbejdsløshedsbekæmpelsen i stigende grad 
foregår på regionalt plan og varetages af 
regionale og lokale institutioner. I Danmark er 
det de regionale arbejdsmarkedsråd, der afgør, 
hvilke aktiveringsredskaber der skal benyttes. I 
denne sammenhæng skal nævnes 
jobrotationsordningen og jobswitching-
modellerne, som er meget udbredte i 
Danmark, men også anvendes i de andre 
skandinaviske lande Sverige og Norge. 
I Grækenland og Luxembourg findes der 
erhvervsuddannelsescentre, som bl.a. tilbyder 
uddannelsesprogrammer af kortere eller 
længere varighed, kompetencegivende 
uddannelsesforløb eller ajourføringskurser, 
egentlig skoleundervisning og praktikophold. I 
mange tilfælde suppleres de aktiviteter, som det 
offentlige iværksætter på dette område, med 
initiativer fra arbejdsgiversammenslutninger, 
fagbevægelse eller frivillige foreninger og 
organisationer. I de fleste tilfælde opereres der 
med særlige foranstaltninger for bestemte 
kategorier af ledige. Det samme er tilfældet i 
25 
Portugal, hvor der i den anden 
fællesskabsstøtteramme indgår støtteforan­
staltninger med henblik på genindpasning af 
ledige på arbejdsmarkedet, f.eks. programmet 
INTEGRAR, der tager sigte på social og 
erhvervsmæssig integrering af langtidsledige 
via specifikke eller supplerende 
uddannelsesforanstaltninger. Det skal 
understreges, at denne anden 
fællesskabsstøtteramme også omfatter 
specifikke foranstaltninger for andre 
målgrupper, der risikerer at blive udstødt fra 
arbejdsmarkedet. 
I Storbritannien er der gennemført en række 
initiativer for at gøre de arbejdsløse mere 
"jobegnede". Her kan nævnes programmet 
Training for Work, som henvender sig til 
langtidsledige, og som skal hjælpe dem til at 
finde beskæftigelse, forbedre deres 
erhvervskompetence og give dem forskellige 
kvalifikationer, bl.a. med henblik på de 
førnævnte NVQ. En tilsvarende strategi kender 
man i Irland med programmet Community 
Employment, hvor lokalsamfundene skal 
forsøge at skaffe de arbejdsløse i beskæftigelse, 
især i form af deltidsjob til langtidsledige. 
Hensigten er, at de dårligst stillede på 
arbejdsmarkedet også skal have en chance. 
I Nederlandene har man gennemført to 
aktioner for at forbedre situationen for 
langtidsledige på arbejdsmarkedet. Hos 
arbejdstjenesten har man en aktion "Sectoral 
Training for Unemployed Grants Scheme" 
(BBSW) som gør det mulig at give folk, der 
søger arbejde en støtte til uddannelse til jobs i 
specifikke sektorer. Den berørte sektor skal 
sende en uddannelsesplan til Central 
Employment Service Board. 
Der findes også i mange medlemsstater 
programmer, der tilbyder uddannelse og 
økonomisk støtte til arbejdsløse, der ønsker at 
oprette egen virksomhed. 
1.2.6 De nye partnerskaber 
Øget decentralisering, som bl.a. betyder, at der 
lægges stadigt flere opgaver ud til regionale og 
lokale instanser, er også en gennemgående 
tendens. Målet er at få afpasset erhvervs-
uddannelsestilbuddene efter virksomhedernes 
specifikke behov i regionen eller lokalområdet, 
og det gøres ved hjælp af forskellige regionale 
foranstaltninger og infrastrukturer. Denne 
fremgangsmåde har også den fordel, at den giver mulighed for et langt tættere samarbejde 
mellem lokale myndigheder, 
erhvervsuddannelsesorganisationer, 
undervisnings- og forskningsinstitutioner og 
erhvervslivet, især de små og mellemstore 
virksomheder. I mange medlemsstater er der i 
denne forbindelse oprettet regionale 
uddannelsesnetværk, som bl.a. skal formidle 
informationer og rådgive om 
uddannelsesforanstaltninger i selve 
virksomhederne. 
Decentraliseringen af den erhvervsmæssige 
efter- og videreuddannelse fremhæves således 
som en meget væsentlig tendens i Tyskland. 
Udnyttelsen af erhvervsmæssig efter- og 
videreuddannelse som et vigtigt redskab i den 
regionale og lokale udviklingsproces er et 
naturligt led i de mere generelle regionale 
planer for udvikling af erhvervsuddannelserne. 
Analysen af de lokale behov og 
informationsformidlingen varetages i visse 
medlemsstater, f.eks. Frankrig og 
Grækenland, af regionale overvågnings-
organer for beskæftigelsen, der normalt drives 
og finansieres af staten og de regionale 
forvaltninger i fællesskab. Disse strukturer 
fungerer som støtteorganer for 
uddannelsesinstitutionerne med henblik på at 
tilpasse uddannelsesudbuddet til de specifikke 
behov i regionerne og lokalområderne. 
På samme måde er den aktive 
arbejdsmarkedspolitik, der føres i Danmark, 
Finland, Sverige, Norge, Italien, 
Nederlandene og Belgien, præget af øget 
regionalisering med oprettelsen af regionale 
arbejdsmarkedsråd, der står for både 
erhvervsindpasnings- og 
uddannelsesforanstaltninger. I disse råd sidder 
som oftest repræsentanter for arbejdsmarkedets 
parter, kommuner, amter o.lign., og de har til 
opgave at tilrettelægge hele indsatsen på 
arbejdsmarkedsområdet. De skal sørge for, at 
virksomhederne kan få den arbejdskraft, de har 
behov for, og de skal samtidig arbejde på at 
forebygge eller nedbringe langtidsledigheden. 
De disponible aktiveringsinstrumenter er 
uddannelse, personlig rådgivning og vejledning 
og jobtræning. 
Danmark: 
Initiativer, der udgår 
arbejdsmarkedets parter 
Med det formål at intensivere 
efteruddannelsesindsatsen i de små og 
26 
mellemstore virksomheder har 
arbejdsmarkedets parter i Danmark i tilknytning 
til de kollektive overenskomster etableret en 
række uddannelsesplanlægningsmodeller, som 
f.eks. AIDA, VIRUM, MEKHON og SUM. 
Dansk Industri og CO-Industri har således i 
fællesskab finansieret og udviklet SUM-
konceptet (strategisk udvikling af 
medarbejdere), som er et redskab til analyse og 
uddannelsesplanlægning i virksomhederne. 
SUM-metoden er et ofte benyttet 
planlægningsværktøj i Danmark. Der er oprettet 
et SUM-sekretariat, som dels sælger 
værktøjerne, dels uddanner såkaldte SUM-
konsulenter blandt lærere på erhvervsskoler og 
AMU-centre, der så sættes i stand til at 
foretage uddannelsesplanlægningen på 
virksomhederne, så man i højere grad kan 
matche tilbud med behov. 
SUM-systemet bygger på to fundamentale 
principper: 
1. samarbejdet mellem ledelse og ansatte i 
virksomhederne og et fælles ejerskab af 
SUM-processen; 
2. en bevidst bestræbelse på at knytte de 
små og mellemstore virksomheder tæt 
på uddannelsesleverandørerne via 
SUM-konsulentsystemet og herved 
etablere partnerskaber. Det er samtidigt 
disse konsulenters opgave at være med 
til at etablere netværk mellem små og 
mellemstore virksomheder, således at 
de sammen i højere grad kan udnytte 
efteruddannelsestilbuddene. 
De samme idéer gør sig gældende i Portugal, 
hvor der er etableret et netværk af lokale 
konsulenter, som skal fremme den industrielle 
udvikling i de små og mellemstore 
virksomheder ved hjælp af kompetencegivende 
uddannelsesprogrammer, som er tilpasset disse 
virksomheders reelle behov. 
Også Storbritannien går denne vej med 
oprettelsen af lokale TEC/LEC, som skal 
tilpasse de statslige landsdækkende 
programmer til de lokale forhold og iværksætte 
lokale foranstaltninger, som er specielt afpasset 
efter de lokale behov. I den flamsktalende del 
af Belgien er der opstået en ny form for 
formidlerfunktion. Der er hovedsagelig tale om 
private initiativer for at skabe kontakt mellem 
henholdsvis arbejdsverdenen og 
erhvervsuddannelses- og undervisnings­
institutionerne. Mere generelt er oprettelsen af 
netværk et markant træk i udviklingen af erhvervsuddannelsessystemet i den 
flamsktalende del af Belgien; formålet er at 
kombinere uddannelses- og 
undervisningsinstitutionernes og 
virksomhedernes aktiviteter og udnytte dem 
bedre via fælles projekter. 
Den flamsktalende del af Belgien: 
Et eksempel pa et uddannelsesprojekt 
med deltagelse af flere virksomheder 
Alcatels postuniversitære tekniske 
uddannelsesforløb henvender sig først og 
fremmest til højt kvalificerede medarbejdere, 
hvis kandidateksamen efterhånden ligger nogle 
år tilbage. Det intensive og komplette 
studieprogram giver dem mulighed for at 
ajourføre deres viden på grundlag af den 
undervisning, der gives i dag på læreanstalter 
og universiteter. Uddannelsen er udformet som 
en række moduler: deltagerne sammensætter 
selv deres program afhængigt af det valgte 
fagområde. Kurserne er også åbne for ansatte i 
andre virksomheder og kan tages på selve 
kursusstedet eller som fjernundervisning via et 
videokonferencesystem. 
1.2.7 Adgang til uddannelse via ny 
teknologi 
Princippet om åbne, fleksible og differentierede 
uddannelsesforanstaltninger står på den 
politiske dagsorden i næsten samtlige 
medlemsstater som et middel til at give endnu 
flere mennesker bedre adgang til 
erhvervsuddannelse. Der gøres en stadigt mere 
ihærdig indsats for at udvikle metoder til at 
lade folk uddanne sig selv på arbejdsstedet eller 
deltage i åben undervisning og 
fjernundervisning med øget anvendelse af ny 
teknologi, som f.eks. computerstøttet 
undervisning eller 
multimedieindlæringssystemer. Det siger sig 
selv, at man rundt omkring er i gang med at 
undersøge mulighederne for at udnytte 
Internettet eller andre hjælpemidler til 
uddannelsesformål for at integrere den nye 
teknologi i fjernundervisningsprocessen. 
I bl.a. Norge, Storbritannien, den 
flamsktalende del af Belgien satser man 
kraftigt på fjernundervisning og brug af 
informationsteknologien. Direktoratet for 
Undervisning i Finland har således fra 1991 til 
1995 gennemført et ambitiøst projekt 
(OPINNET) med det formål at skabe mere 
27 
åbne og smidige kompetencegivende 
uddannelsesmiljøer for voksne med bedre 
muligheder for at udnytte den nye teknologi. 
For at sikre, at indførelsen af ny teknologi i 
uddannelsesprocessen skal give de ønskede 
resultater, arbejder man meget på at udvikle 
mere hensigtsmæssige undervisnings- og 
indlæringsmetoder, og det foregår bl.a. i 
eksisterende fjernundervisnings- og 
uddannelsesorganisationer, som f.eks. Det 
Nationale Center for Fjernundervisning i 
Frankrig. Denne institution tilrettelægger 
grunduddannelseskurser og erhvervsrettede 
efter- og videreuddannelseskurser. I øvrigt har 
mange medlemsstater oprettet særlige 
institutioner til dette formål. Man kan næsten 
sige, at alle fagfolk på uddannelsesområdet, 
hvad enten de tilhører pædagogiske 
forskningscentre, institutioner for 
teknologioverførsel, undervisningsinstitutioner 
og universiteter eller fagbevægelsen, er i fuld 
gang med at udvikle programmer til 
computerstøttede uddannelseskurser eller 
multimedieforløb. I relation til den tekniske 
organisation bør nævnes erfaringerne med åbne 
"datastuer", hvor interesserede har fri adgang 
til computere og programmel, der kan benyttes 
til selvstudier eks. i Belgien med 
FORCESPACE-projektet i Bruxelles, der 
tilbyder arbejdstagere og arbejdssøgende i 
regionen computerstøttede 
selvstudiumprogrammer. Desuden har det 
flamske undervisningsministerium planer om at 
omlægge fjernundervisningen gennem støtte til 
et nyt "åbent universitef-konsortium, som 
omfatter de største institutioner for 
videregående uddannelser. Målet er at udvikle 
nye modeller og metoder på dette felt. 
I Danmark har Centret for Teknologistøttet 
Uddannelse (CTU), der blev oprettet i 1995, til 
opgave at understøtte 
uddannelsesinstitutionernes omstilling til ny 
teknologi, samle og formidle viden og 
erfaringer og bidrage til opbygning af decentral 
ekspertise. I AMU-systemet er der udviklet og 
gennemført et omfattende system af 
uddannelser i informationsteknologi og med 
informationsteknologi. I mange tilfælde støttes 
udviklingen af nye og innovative multimedie­
værktøjer af det offentlige og tilgodeses i særlig 
grad, når der skal fordeles offentlige midler, 
som det er tilfældet i Grækenland. 
Også inden for mange brancher og sektorer er 
man i fuld gang med at udvikle værktøjer 
baseret på den nye teknologi. Servicesektoren med bankerne i spidsen er et godt eksempel i 
Luxembourg og Portugal. 
I Portugal ønsker man at fremme indførelsen 
af ny teknologi som uddannelsesværktøj, især i 
forbindelse med det nye uddannelsesprogram 
for små og mellemstore virksomheder eller via 
Instituttet for Beskæftigelse og 
Erhvervsuddannelse, der udarbejder nyt 
undervisningsprogrammel og 
undervisningsmetoder til multimediesystemer. 
I Storbritannien begyndte man allerede i 
1980'erne at etablere en meget effektiv 
infrastruktur for åben uddannelse og 
fjernundervisning for at skabe bedre adgang til 
fjernundervisning via et bredere udbud af 
undervisningsforløb og dermed støtte både 
virksomheders og enkeltpersoners investering i 
uddannelse. Blandt de vigtigste skal nævnes 
National Extension College, The Open College 
og The Open University. Desuden har den 
britiske regering i de seneste år støttet ganske 
mange forskningsinitiativer og -programmer 
for at skabe endnu flere muligheder for 
fjern indlæring, især med brug af den nye 
teknologi til undervisningsformål. 
1.3 MODSATRETTEDE 
HOLDNINGER HOS ARBEJDSMARKEDETS 
PARTER 
Med Rådets henstilling blev der indført en 
vigtig metodemæssig nyskabelse: De arbejds­
markedsorganisationer, som er involveret i 
Fællesskabets sociale dialog, deltager sammen 
med medlemsstaterne i det forberedende 
arbejde med Kommissionens 
evalueringsrapport. 
Procedurer 
EFS og UNICE-CEEP, har selv bestemt, 
hvordan deres rapporter skulle udarbejdes. Det 
er interessant at se, at både arbejdsgiver- og 
arbejdstagerorganisationerne har sikret sig, at 
de nationale organisationer blev hørt. 
Denne høring af de nationale organisationer har 
i vidt omfang været positiv, og de rapporter, 
der er udarbejdet på fællesskabsplan, 
indeholder nyttige oplysninger for vurderingen 
af sammenhængen mellem 
fællesskabsindsatsen og arbejdsmarkedets 
parters initiativer i de enkelte medlemsstater og 
i et vist omfang også i de enkelte 
virksomheder. 
28 
Man har i arbejdet med de to rapporter i øvrigt 
forsøgt at udnytte den støttemekanisme for den 
sociale dialog i relation til efter- og 
videreuddannelse, som er indført på 
fællesskabsplan (se kapitel I). 
Støttemekanismen er blevet brugt dels til at 
underbygge arbejdsmarkedets parters vurdering 
på de mere kontroversielle områder i relation til 
efter- og videreuddannelse, bl.a. omkring de 
emner af fælles interesse, der er defineret i 
forbindelse med støttemekanismen, dels til at 
pege på interessante nyskabende eksempler. 
Det skal også bemærkes, at det ikke i 
forbindelse med udarbejdelsen af disse første 
rapporter har været muligt at foretage en 
fuldstændig og systematisk indsamling af 
informationer om arbejdsmarkedets parters 
initiativer i de enkelte medlemsstater, selv om 
der tilsyneladende er tale om væsentlige 
nyskabelser. har haft en positiv indvirkning på 
adgangen til efter- og videreuddannelse. 
Der nævnes i rapporten en halv snes 
lande (Sverige, Storbritannien, 
Danmark, Finland, Spanien, 
Frankrig, Østrig, Tyskland og 
Portugal), hvor der er gjort en stor 
indsats for at give bedre adgang til 
uddannelse. 
EFS-rapporten peger også på, at der i 
nogle sektorer og brancher har kunnet 
registreres øget deltagelse i 
uddannelsesforanstaltninger. Rapporten 
sætter dette i direkte forbindelse med 
ændringer i arbejdets tilrettelæggelse i 
virksomhederne og den generelle 
tendens i retning af øget vægt på 
kvalitet. I rapporten nævnes flere aftaler 
om uddannelsesforanstaltninger, som er 
indgået i de enkelte virksomheder. 
Rapporten fra EFS | 
• Med hensyn til henstillingens virkninger 
konkluderer EFS, at Rådets henstilling 
generelt ikke er særligt kendt i 
medlemsstaterne. EFS gør også 
opmærksom på, at man ikke har kunnet 
registrere særlige foranstaltninger eller 
aktiviteter fra myndighedernes side med 
henblik på at iværksætte henstillingen. I 
relation til fællesskabsinstrumenternes 
karakter konkluderer EFS, at 
henstillingen ikke har haft nogen direkte 
virkning. 
• EFS' rapport indeholder en generel 
vurdering af udviklingen, som går ud 
på, at det er i de færreste medlemsstater, 
der er gjort reelle fremskridt med 
hensyn til at forbedre adgangen til efter-
og videreuddannelse. EFS erkender, at 
man er blevet mere opmærksom på hele 
problemstillingen, men at spørgsmålet 
om bedre adgang til uddannelse ikke er 
gjort til et fælles og strategisk politisk 
spørgsmål. Det anføres oven i købet i 
rapporten, at de offentlige bevillinger til 
dette formål i mange medlemsstater er 
blevet beskåret, hvilket kan have 
resulteret en forringelse af 
adgangsmulighederne. 
• Som noget positivt fremhæver EFS dog, 
at der i visse lande har været tale om 
betydningsfulde initiativer, som også Uddannelse i virksomhederne 
(stottemekanismen) 
• Unibon - Italien 
Behov for efter- og videreuddannelse i 
tilknytning til brugen af ISO 9000-
standarderne og skærpede 
konkurrencevilkår. Der anvendes et 
multiplikatorprincip, hvorefter 
arbejdslederne selv udvikler 
kvalitetsbegreber og derefter formidler 
deres erfaringer videre til de forskellige 
arbejdshold. 
• LflnsfOrsekringar Uppsala 
Sverige 
I forbindelse med en ny form for 
tilrettelæggelse af arbejdet, som er mere 
kunde- og kvalitetsorienteret, deltager 
alle de ansatte i den pågældende 
forvaltningsgren i uformelle efter- og 
videreuddannelsesforanstaltninger og er 
oven i købet selv med til at tilrettelægge 
undervisningen. 
• ABB Motorfabrik - Danmark 
Konkurrenceevnen sikres ved, at der er 
oprettet arbejdshold, som administrerer 
sig selv og selv står for 
kompetenceudviklingen og formidlingen 
af viden og erfaringer mellem 
medarbejderne, og samtidig er efter- og 
videreuddannelse blevet gjort 
obligatorisk for alle medarbejderne. 
Rapporten peger også på de 
utilstrækkelige muligheder for at 
29 
evaluere uddannelsesbehovene hos 
medarbejderne i en virksomhed, og det 
er noget, der gør sig gældende i 
størsteparten af medlemsstaterne. Det 
understreges også i rapporten, at 
muligheden for at erhverve formelle 
kvalifikationer eller en eller anden form 
for - blot delvis - anerkendelse af det 
tillærte er en afgørende faktor for 
medarbejdernes motivation og 
deltagelse i uddannelsesforanstaltninger. 
I rapporten gennemgås punkt for punkt 
resultaterne i relation til hver enkelt af 
de femten målsætninger i Rådets 
henstilling. Der kan på grundlag af 
denne detaljerede gennemgang uddrages 
følgende hovedkonklusioner: 
• Det vurderes, at det er de færreste 
virksomheder, der opererer med 
formelle uddannelsesplaner, men at 
man i øvrigt har mange erfaringer 
med udarbejdelse af sådanne 
uddannelsesplaner og inddragelse af 
medarbejderne; 
• det er positivt at konstatere, at der 
findes en række 
støtteforanstaltninger og incita­
menter til små og mellemstore 
virksomheder og virksomheder, der 
er midt i en industriel 
omstillingsproces; 
• der findes især på regionalt og lokalt 
plan omfattende information om 
virksomhedernes og arbejdstagernes 
behov, men det kniber stadig med at 
få etableret partnerskaber, der kan 
analysere behovene; 
• den informationsformidling til 
arbejdstagerne, der foregår i dag, er 
hverken tilstrækkeligt dækkende 
eller effektiv; 
• der gøres ikke tilstrækkeligt for at 
evaluere især arbejdstagernes 
individuelle uddannelsesbehov; 
• der er i mange tilfælde tale om en alt 
for snæver opfattelse af 
sammenhængen mellem uddannelse 
og ændringer i arbejdets 
tilrettelæggelse; 
• der foregår en positiv udvikling med 
hensyn til uddannelses- og 
undervisningsmetoder; 
• der er et udbredt ønske om især at 
give de dårligst kvalificerede bedre uddannelsestilbud, selv om 
udviklingen går langsomt; 
der gøres en betydelig indsats for at 
sikre ligestilling mellem mænd og 
kvinder inden for efter- og 
videreuddannelse; 
det er fortsat meget vanskeligt for 
unge uden kvalifikationer eller uden 
beskæftigelse at få adgang til 
erhvervsuddannelsesforanstaltninger 
ne; 
der er en tendens til, at det offentlige 
skærer ned på uddannelsestilbuddene 
til de arbejdsløse, med en præcis 
reference til de gode erfaringer med 
"jobrotation"; 
der samarbejdes i stigende grad 
tværnationalt omkring efter- og 
videreuddannelse, men det er 
vanskeligt for den enkelte 
arbejdstager at få adgang til kurser i 
andre lande. 
Danmark: 
[Jobrotation 
I den danske jobrotationsordning erstattes de 
medarbejdere, der er under efteruddannelse, af 
arbejdssøgende, der ansættes tidsbegrænset. 
Jobrotation kan bruges både i forbindelse med 
virksomhedens uddannelsesplan og i 
forbindelse med arbejdstagernes forskellige 
oriovsmuligheder (forældreoriov, 
uddannelsesorlov og sabbatorlov). 
Der er tale om en ordning, hvorefter en 
arbejdsløs overtager jobbet fra en person under 
uddannelse, så længe uddannelsesforløbet 
varer. Formålet er dobbelt: dels at gøre det 
lettere for arbejdstagere at deltage i 
uddannelseskurser, dels at give de arbejdsløse 
mulighed for at vikariere for en beskæftiget 
under uddannelse. Ordningen finansieres enten 
via direkte tilskud eller fradrag i 
arbejdsgiverbetalingen. Det må dog 
konstateres, at det først og fremmest er den 
offentlige sektor, der benytter sig af muligheden 
for at ansætte vikarer for medarbejdere under 
uddannelse, specielt i omsorgs- og 
servicesektoren. Det er vigtigt, at de små 
virksomheder i den private sektor får øjnene op 
for fordelene ved at kunne ansætte vikarer efter 
denne ordning. 
I EFS-rapportens generelle konklusion peges 
der på fire væsentlige punkter i relation til den 
fremtidige udvikling: 
30 
de fremskridt, der kan konstateres, 
vedrører i højere grad virksomhedernes 
fælles målsætninger frem for 
arbejdstagernes individuelle behov; 
EFS er fast besluttet på at udbygge den 
europæiske sociale dialog i relation til 
spørgsmålet om adgang til efter- og 
videreuddannelse; 
eftersom Rådets henstilling kun har haft 
ringe virkning, opfordres Kommissionen 
til at fremlægge et forslag til direktiv om 
adgang til efter- og videreuddannelse. 
Opfordringen er begrundet i den 
forventede udvikling og de dermed 
forbundne problemer i Europa: 
indførelse af informationssamfundet, 
nye måder at tilrettelægge arbejdet på, 
ny teknologi, omfattende arbejdsløshed 
og en "skæv" befolkningsudvikling; 
medlemsstaterne opfordres til at tage 
initiativer til støtte for arbejdsmarkedets 
parter på nationalt plan i deres 
bestræbelser på at skabe forudsætninger 
for "fri adgang" til uddannelse. 
Rapporten fra UNICE/CEEP 
• Rapporten indeholder en generel 
vurdering, som først og fremmest 
hidrører fra arbejds­
giverorganisationerne, og som går ud 
på, at der er gjort betydelige fremskridt i 
det seneste tiår med hensyn til adgangen 
til uddannelse, og det såvel på nationalt 
plan som på fællesskabsplan. 
• Arbejdsgiverorganisationerne 
fremhæver i deres rapport den 
målsætning, som går igen i mange af 
deres udtalelser og erklæringer, nemlig 
at det drejer sig om at udvikle og 
opretholde en højt kvalificeret og 
velmotiveret arbejdsstyrke. Det anføres 
også, at arbejdsgiverne bruger ganske 
megen tid og mange økonomiske 
ressourcer på uddannelse undervejs i 
den enkelte medarbejders arbejdsliv. 
• Det understreges også i rapporten, at der 
under høringerne i forbindelse med 
rapportens forberedelse blev fremdraget 
mange eksempler på et samarbejde 
mellem arbejdsgivere, arbejdstagere og 
offentlige myndigheder på nationalt plan for at skabe bedre adgang til 
uddannelse, og der peges på, hvor 
vigtigt det er at samarbejde og 
koordinere indsatsen på dette område. 
• Rapporten omtaler de vigtige bidrag, 
som de fælles udtalelser udgør i denne 
forbindelse, og det faktum, at den 
vigtigste af disse fælles udtalelser netop 
drejede sig om "hvordan man letter den 
bredest mulige adgang til 
erhvervsuddannelse". Efter 
arbejdsgivernes opfattelse er denne 
fælles udtalelse et udmærket grundlag 
for yderligere fremskridt med hensyn til 
adgang til efter- og videreuddannelse. 
• Det påpeges dog også i 
arbejdsgiverorganisationernes rapport, 
at Rådets henstilling kun har haft meget 
begrænset rækkevidde, og at den ikke 
har influeret på den omfattende indsats 
fra arbejdsgiverside. Arbejdsgiverne 
udtrykker dog tilfredshed med, at visse 
punkter i den fælles udtalelse går igen i 
Rådets henstilling. 
Den høring, der er foretaget af de nationale 
organisationer, har også resulteret i værdifulde 
oplysninger: 
• Den generelle holdning er, at 
uddannelse er et væsentligt element i 
virksomhedernes strategi for at holde sig 
konkurrencedygtige på deres markeder. 
Denne tendens kan tilskrives presset fra 
markedet, den teknologiske udvikling 
og de nye måder at tilrettelægge arbejdet 
på. 
• Der er bred enighed om, at adgangen til 
uddannelse er blevet markant forbedret i 
Fællesskabet. Det er værd at bemærke, 
at den generelle vurdering i 
henholdsvis arbejdsgivernes og 
arbejdstagernes rapport er diametralt 
modsat på dette afgørende punkt. 
• Arbejdsgiverrapporten belyser et andet 
vigtigt aspekt: udviklingen i de enkelte 
sektorer. Rapporten konkluderer på 
grundlag af bidragene fra de nationale 
forbund, at der i mange sektorer kan 
registreres øget deltagelse i uddannelse 
både i offentlige og i private 
virksomheder. Desuden hævdes det i 
rapporten, at dereguleringen i den 
offentlige sektor har medført øget 
31 
konkurrence og dermed været med til at 
højne uddannelsesniveauet. 
Et vigtigt punkt i analysen drejer sig om 
udarbejdelsen af uddannelsesplaner og 
-programmer. Rapporten slår fast, at 
hvis uddannelsesforanstaltningerne skal 
være effektive, er det nødvendigt med 
uddannelsesplaner og -programmer med 
klare målsætninger. Arbejdsgiverne 
erkender, at der kan gøres mere for at 
sikre, at disse planer imødekommer 
både virksomhedernes behov og mere 
langsigtede behov i relation til udvikling 
af de menneskelige ressourcer. 
Der er tilsyneladende gjort store 
fremskridt med hensyn til 
informationsformidlingen, og det er sket 
på forskellig måde, f.eks. via 
uddannelsesudvalg, samarbejdsudvalg, 
kollektive aftaler, arbejdsklubber og 
intern og ekstern annoncering og 
oplysning. 
Problemet i relation til små og 
mellemstore virksomheder understreges 
i rapporten, og det påpeges, at disse 
virksomheder kun har begrænsede 
interne ressourcer til at udvikle 
uddannelsesforanstaltninger, og at de i 
vidt omfang er afhængige af bistand 
udefra for at kunne give medarbejderne 
den nødvendige uddannelse. Det 
fremgår dog af bidragene fra de 
nationale organisationer, at der er gjort 
store fremskridt: i mange medlemsstater 
er der taget initiativ til at formidle 
behovsanalyse, planlægning og 
uddannelsestilbud til de små og 
mellemstore virksomheder. Andre 
medlemsstater har afsat et bestemt beløb 
på statsbudgettet til 
uddannelsesforanstaltninger i små og 
mellemstore virksomheder, men i 
mange tilfælde er virksomhederne ikke 
selv klar over, hvilke muligheder de har. 
Rapporten understreger, at der er brug 
for yderligere informationsformidling på 
dette felt. 
Rapporten belyser også den indsats, der 
gøres for at imødekomme behov i 
forbindelse med omstillingsprocesser. 
Det understreges, at det ikke i 
tilstrækkelig grad er lykkedes at tilpasse 
udbud og efterspørgsel på uddannelsesområdet på regionalt og 
lokalt plan. Der er taget initiativ til et 
øget samarbejde mellem erhvervslivet 
og uddannelsesorganisationer og 
nationale og/eller regionale 
tilsynsorganer, og der er gennemført 
forskellige oplysningskampagner i den 
anledning. 
Ifølge rapporten er arbejdstagerne i 
stigende grad selv med til at vurdere 
deres uddannelsesbehov. De har således 
mulighed for at give udtryk for deres 
egne behov, f.eks. i forbindelse med 
evalueringskurser eller i arbejdsklubber 
samt i givet fald via rundspørger eller 
gennem præstationsevalueringer. 
Det understreges i rapporten, at der hele 
tiden bør være nøje sammenhæng 
mellem uddannelse, produktion og 
arbejdets tilrettelæggelse. 
Uddannelsesmetoderne synes at være et 
af de områder, hvor der er gjort store 
fremskridt i virksomhederne, bl.a. 
gennem etablering af uddannelsestiltag i 
form af moduler, multimedieværktøjer 
og uddannelsesforløb på selve 
arbejdsstedet. 
Det erkendes, at arbejdstagere med 
meget ringe kvalifikationer udgør et 
problem. Arbejdsgiverne kan helt 
tiislutte sig tanken om særlige 
motiverings- og oplysningsforan­
staltninger for denne gruppe, men det 
understreges også, at der er brug for en 
betydelig indsats fra dem, der har et 
medansvar for de pågældendes 
personlige udvikling, hvis de skal kunne 
udnytte deres potentiale fuldt ud. 
Arbejdsgiverne peger på, at der er gjort 
store fremskridt i de seneste år for at 
give kvinderne bedre adgang til 
uddannelse, uanset om de i forvejen er i 
beskæftigelse, vender tilbage på 
arbejdsmarkedet efter en pause eller 
kommer ind på arbejdsmarkedet for 
første gang. 
Arbejdsgiverne arbejder stadigt tættere 
sammen med 
uddannelsesleverandørerne for at 
udvikle kursusforløb, der kan give de 
unge anerkendte kvalifikationer. 
Ligeledes understreges det, at 
arbejdsgiverne deltager aktivt i 
32 
integreringen af de arbejdsløse i form af 
flere og bedre tilbud om uddannelse. 
Det gøres på mange forskellige måder. 
• Arbejdsgivernes rapport fremhæver fem 
væsentlige aspekter, der anses for at 
være afgørende for at give bedre adgang 
til uddannelse: fastlæggelse af 
kvalitetsstandarder, anerkendte 
kvalifikationer, erhvervsvejledning, 
oplysning og motivering. 
Rapporten munder ud i nogle konklusioner og 
henstillinger, der opfordrer både 
arbejdsgiverne, medlemsstaterne og 
Kommissionen til at sætte ind på bestemte 
områder: 
• Arbejdsgiverne bør fortsætte med at 
forbedre efter- og 
videreuddannelsesti lbuddene som et 
strategisk element i 
virksomhedspolitikken, de bør fortsætte 
samarbejdet med de offentlige instanser 
i medlemsstaterne og de relevante 
organisationer omkring udarbejdelsen af 
uddannelsespolitikker, og de bør udforske og videreudvikle 
hensigtsmæssige metoder med støtte fra 
de relevante organisationer på såvel 
nationalt plan som på fællesskabsplan. 
Medlemsstaterne bør formulere 
hensigtsmæssige uddannelsespolitikker i 
samarbejde med arbejdsgiverne og støtte 
koordineringen og formidlingen af 
effektive metoder både på nationalt og 
europæisk plan. 
Kommissionen bør gå sammen med 
arbejdsgiverne om at skabe bedre 
adgang til fællesskabsprogrammerne, 
reducere de administrative byrder, 
overveje mulighederne for bedre 
oplysning om og formidling af 
hensigtsmæssige metoder, fortsætte de 
igangværende drøftelser omkring 
erhvervsvejledning og kvalifikationer og 
med støtte fra arbejdsgiverne afholde 
seminarer om de mest effektive 
metoder. 
33 
Kapitel 2 
En mere ambitiøs strategi for den Europæiske 
Union: adgang til kompetence 
2.1 STORE SKÆVHEDER INDEN FOR EU 
1. Siden Rådets henstilling blev vedtaget i 
1993, er der indsamlet ny viden om de faktiske 
forhold med hensyn til efter- og 
videreuddannelse i Den Europæiske Union som 
helhed og i de enkelte medlemsstater. De nye 
oplysninger kan danne grundlag for en 
nyorientering af debatten i Fællesskabet om 
dette spørgsmål. De hidrører hovedsagelig fra 
to kilder: 
• den fællesskabsundersøgelse af efter- og 
videreuddannelse (CVTS), der blev 
gennemført i 1994 med deltagelse af 
næsten 50 000 virksomheder, og som 
for første gang leverer sammenlignelige 
statistiske oplysninger om 
virksomhedernes politik på dette felt; 
• de nationale rapporter, som 
medlemsstaterne har udarbejdet i 
forbindelse med iværksættelsen af 
Rådets henstilling, og som for 
størstepartens vedkommende indeholder 
taloplysninger, som stammer enten fra 
særlige nationale undersøgelser eller fra 
afsnittet om den pågældende 
medlemsstat i fællesskabsundersøgelsen. 
2. I forbindelse med den foreliggende 
rapport vil man begrænse analysen af tal­
oplysningerne til de spørgsmål, som er direkte 
relevante for de retningslinjer og målsætninger, 
der er indeholdt i Rådets henstilling: en 
helhedsvurdering af arbejdstagernes adgang til 
efter- og videreuddannelse, omfanget af efter-
og videreuddannelsesforanstaltninger i 
virksomhederne, karakteren og arten af de 
pågældende uddannelsesforanstaltninger samt 
forskelle med hensyn til virksomhedsstørrelse 
og brancher. CVTS: 
Hovedtræk 
Undersøgelsen af efter- og 
videreuddannelse i Europa blev 
gennemført i 1994 med 1993 som 
referenceår. De næsten 50 000 
virksomheder, som blev interviewet, var 
udvalgt blandt virksomheder med over 
10 ansatte uden for landbrugssektoren, 
offentlig forvaltning, sundhedsvæsen og 
undervisning samt private husholdninger 
med lønnet arbejdskraft og eksterritoriale 
organisationer. I de virksomheder, som 
havde afholdt en eller anden form for 
efteruddannelseskursus for medarbejdere 
i 1993, blev der indhentet oplysninger om 
deltagerne og kurserne. 
Gennemsnitsniveauet for adgang til 
efteruddannelse 
3. Det første resultat, der falder i øjnene, 
er, at den generelle målsætning i henstillingen, 
hvorefter enhver arbejdstager skal kunne have 
adgang til erhvervsuddannelse lige så længe, 
den pågældende er erhvervsaktiv, forudsætter 
yderligere store fremskridt med hensyn til 
adgangen til efter- og videreuddannelse. Det 
fremgår således, at i 1993 - som var 
referenceåret for den europæiske undersøgelse 
- deltog kun godt hver fjerde arbejdstager 
(28%) i en eller anden form for 
efteruddannelse. 
Store forskelle mellem medlemsstaterne 
4. Det fremgår også, at dette gennemsnit 
for Fællesskabet som helhed præges af store 
forskelle med hensyn til adgangen i de enkelte 
medlemsstater, eftersom deltagelsesfrekvensen 
i de enkelte lande går fra 13% (Portugal og 
Grækenland) til 43% (Irland). 
34 
Deltagelses- Medlems 
frekvens stater 
Over IRL, UK, F, 
gennemsnittet for DK 
EUR 12 
Tæt på NL, B, D, L 
gennemsnittet for 
EUR 12 
Væsentligt under E, I, P, GR 
gennemsnittet for 
EUR 12 
Gennemsnit for 
EUR 12: 28% selv udarbejder og gennemfører 
efteruddannelsesplaner og -programmer. 
Ser man på Den Europæiske Union som 
helhed, er det endnu ikke almindeligt, at 
virksomheder opererer med uddannelsesplaner 
og -programmer eller med andre ord har en 
efteruddannelsespolitik. Ifølge 
fællesskabsundersøgelsen anslås det, at kun 
58% af virksomhederne - dvs. langt under to 
tredjedele - kan betragtes som 
"uddannelsesorienterede" i en eller anden 
form. 
5. Fællesskabsundersøgelsen, der blev 
gennemført i 1994, omfattede EU med 12 
medlemsstater. Det er derfor vanskeligt at 
inddrage de tre nye medlemsstater, Sverige, 
Finland og Østrig, i sammenligningen. De 
nationale rapporter, som disse tre lande har 
udarbejdet i forbindelse med iværksættelsen af 
Rådets henstilling, indeholder dog en række 
statistiske data om forholdene i de pågældende 
lande. På grundlag heraf vurderes det, at: 
• Sverige og Finland ligger øverst i den 
første gruppe af lande med 
deltagelsesfrekvenser på langt over 
40%14; Uddannelsespolitik i 
virksomhederne 
Almindeligt udbredt 
(3 virksomheder ud af 4) 
Tæt på gennemsnittet for 
EUR 12 
(ca. 2 virksomheder ud af 
3) 
Væsentligt under 
gennemsnittet for EUR 12 
(under hver tredje 
virksomhed) 
Gennemsnit for EUR 12: 
58% Medlemsstater 
DK, D, UK, IRL 
F, L, NL, B 
E, I, P, GR 
Østrig ligger tæt på gennemsnittet for 
EUR 12. 
Man kan således konstatere, at 
deltagelsesfrekvensen på årsniveau i relation til 
efteruddannelse varierer mellem hver ottende 
arbejdstager i de medlemsstater (Portugal og 
Grækenland), hvor adgangsmulighederne er 
ringest, og hver anden arbejdstager i de 
medlemsstater, hvor der generelt er langt bedre 
adgang (Sverige og Finland). 
Virksomhedernes politik 
6. Disse to generelle resultater med hensyn 
til adgangen til efteruddannelse kan belyses 
yderligere med oplysninger om 
virksomhedernes politik på dette felt. Ifølge 
Rådets henstilling (II. 1) er det afgørende for 
adgangen til uddannelse, at virksomhederne 
14 Projiceres tallene op på EUR 15, skulle de 
højeste deltagelsesfrekvenser således være over 
50%. 7. Virksomhedernes fteruddannelsespolitik 
består af en kombination af uddannelsesforan­
staltninger af forskellig art: kurser, der 
udliciteres til uddannelsesorganisationer uden 
for virksomheden, internt organiserede 
uddannelsesforløb, undervisning på jobbet, 
konferencer, selvstudium m.m. 
En mere detaljeret analyse af de enkelte former 
for uddannelsesforanstaltninger viser, at 
virksomhederne (det gælder ca. to tredjedele af 
de uddannelsesorienterede virksomheder) 
fordeler uddannelsesforanstaltningerne 
nogenlunde ligeligt på "købte" 
uddannelsesydelser udefra og 
uddannelsesforløb i selve virksomheden, 
hvilket er de to mest anvendte former for 
uddannelsestilbud. 
Virksomhedens størrelse: en afgørende 
faktor 
8. Deltagelsesfrekvensen i 
efteruddannelsesforanstaltninger er i de 
fleste medlemsstater direkte relateret til 
virksomhedens størrelse. Ifølge oplysningerne 
35 
for EUR med 12 medlemsstater varierer 
deltagelsesfrekvensen således fra 13% i 
virksomheder med mellem 10 og 49 ansatte til 
43% i virksomheder med over 1000 ansatte. 
Dvs., at en medarbejder i en virksomhed 
med over 1000 ansatte har tre gange så stor 
chance for at deltage i en 
uddannelsesforanstaltning som en 
medarbejder i en virksomhed med mellem 
10 og 49 ansatte. 
Denne meget store forskel er specielt udpræget 
i lande som Italien (fra 2% til 31%), Spanien 
(fra 7% til 45%), Portugal (fra 5% til 32%) og 
Frankrig (fra 11% til 54%). Der er dog en 
ganske markant undtagelse fra denne direkte 
sammenhæng, som gør sig gældende for Den 
Europæiske Union som helhed (EUR 12): i 
Danmark er tendensen omvendt (en 
deltagelsesfrekvens på 37% i virksomheder 
med mellem 10 og 49 ansatte sammenholdt 
med 34% i virksomheder med mellem 250 og 
999 ansatte og 28% i virksomheder med over 
1000 ansatte). Chancen for at kunne deltage i 
en uddannelsesforanstaltning i Danmark synes 
således ikke at være influeret af virksomhedens 
størrelse.15 
Forskelle i uddannelsespolitikken i de 
enkelte sektorer 
9. Analyserer man deltagelsesfrekvensen i 
efteruddannelsesforanstaltningerne ser man 
også en række betydelige forskelle mellem 
sektorerne indbyrdes. Inden for 
servicevirksomhed, bankvæsen og 
forsikringsselskaber, postvæsen og 
telekommunikation, vand-, gas- og 
elektricitetsforsyning findes de højeste 
deltagelsesprocenter, når det gælder 
lønmodtagere, som efteruddanner sig -
henholdsvis 57, 53, 49%. I skarp kontrast hertil 
står en meget lav deltagelsesfrekvens i andre 
tertiære erhverv såsom hotel- og 
restaurationsbranchen (kun ca. hver femte 
medarbejder har deltaget i en 
uddannelsesforanstaltning). I industrisektoren 
kommer den højeste deltagelsesfrekvens ikke 
over 35%, og i byggebranchen og 
tekstilbranchen er den kun henholdsvis 15% og 
8%. 2.2 MÅLSÆTNINGERNE FOR 
ERHVERVSUDDANNELSESPOLITIKK 
EN MA OMPRIORITERES 
1. Selvom det kun er knap fire år siden, at 
Rådet vedtog sin henstilling om adgang til 
erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse, har 
situationen ændret sig væsentligt. Den 
igangværende og forventede økonomiske, 
demografiske og samfundsmæssige udvikling i 
Europa har unægtelig gjort hele 
problemstillingen langt mere aktuel. 
Højere gennemsnitsalder i den 
erhvervsaktive befolkning 
2. 1 denne sammenhæng giver 
virkningerne af den befolkningsmæssige 
udvikling og den markante stigning i 
gennemsnitsalderen i den erhvervsaktive 
befolkning i de fleste europæiske økonomier 
anledning til nye problemer. Man skal gøre sig 
klart, at denne udvikling vil få alvorlige 
konsekvenser, og at det er nødvendigt at ændre 
radikalt på den bestående opfattelse af, hvordan 
den nuværende kapital af færdigheder og 
kompetence skal fornyes. 
Det forhold, at der vil komme stadigt bedre 
uddannede unge ind på arbejdsmarkedet, er en 
væsentlig faktor, men det bliver næppe den 
vigtigste kilde til nye færdigheder og ny 
kompetence for virksomhederne. Der kan 
tværtimod forventes en drastisk ændring af 
uddannelsesbehovene med en gradvis 
forskydning over på ældre arbejdstagere. 
Der er tre forhold, der peger mod en sådan 
forskydning: 
a) Midtaldersgrænsen16, som er steget med 
under fem år fra 1960 til 1995 (fra 31,4 
til 35,4), vil stige med næsten ti år i de 
næste 35 år fra 1995 til 2030 (fra 35,4 til 
44,3).17 
b) Andelen af 20-29-årige i den 
erhvervsaktive befolkning, som forblev 
nogenlunde uændret (ca. 27%) fra 1960 
til 1995, vil være reduceret til 23% i 
2030. 
Den danske rapport indeholder nogle 
særdeles interessante overvejelser omkring 
forholdene i små og mellemstore virksomheder 
på dette felt. 16 Den aldersgrænse, der opdeler befolkningen i 
to lige store dele. 
17 Kilde: Eurostat. 
36 
c) Andelen af 50-59-årige, som i dag udgør 
hver femte arbejdstager (20,8%), vil 
vokse til mere end hver fjerde 
arbejdstager (27,2%) i 2030. arbejdssituationernes indhold og i de 
hierarkiske relationer. 
Ressourcerne 
Adgangen til 
uddannelsesforanstaltninger hænger 
nøje sammen med alderen 
3. Den kraftige ændring af aldersstrukturen 
i den erhvervsaktive befolkning fører direkte 
frem til spørgsmålet om intensivering af 
efteruddannelsesindsatsen. I den nuværende 
situation falder sandsynligheden for at få 
adgang til uddannelse meget markant med den 
pågældende persons alder. I foråret 1994 var 
der kun 5.8 % af befolkningen i aldersgruppen 
35 til 44 år, der udtalte at de havde fulgt en 
uddannelse i forbindelse med arbejdet i en 4-
ugers periode inden undersøgelsen. 
Procentsatsen er kun signifikant større end EU-
gennemsnittet i Danmark, Nederlandene og 
Storbritannien samt i Tyskland, som ligger 
meget tæt på EU-gennemsnittet; i alle de andre 
medlemsstater var sandsynligheden for, at 
denne aldersgruppe fik mulighed for at følge 
teoretiske eller praktiske kurser, kun mellem 1 
og2%.18 
Arbejdet ændrer sig 
4. Arbejdet bliver af stadigt mere 
immateriel karakter, og denne tendens er 
irreversibel. Alle job er præget af, at en større 
og stadigt voksende del består af 
planlægningsmæssige og kreative opgaver, 
styring af tegn og signaler samt brug af 
intellektuelle værktøjer. Denne tendens er et 
centralt element i debatten om 
kompetenceudviklingen. Ændringen i arbejdets 
indhold gør det vanskeligere at definere i 
relation til fag og funktioner. 
Kompetencegivende tilrettelæggelse af 
arbejdet 
5. Stadigt flere virkomheder lægger vægt 
på at skabe "uddannende job" som et af de 
bedste midler til at give medarbejderne større 
kompetence - som et supplement til mere 
formelle uddannelsesforløb. Den løbende 
kompetenceudvikling bliver på denne måde et 
led i ændringerne i arbejdets tilrettelæggelse, i 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen (LFS). 6. I denne debat om øget efteruddannelse 
er spørgsmålet om ressourcerne naturligvis helt 
afgørende, og det er særdeles interessant, at 
arbejdsmarkedets parter har valgt det som et af 
områderne af fælles interesse i drøftelserne i 
forbindelse med den sociale dialog. Det er 
klart, at skal man imødekomme behovene for 
øget kompetence, skal man ikke satse på en 
"skolegangsmodel", som blot gentages i det 
erhvervsaktive liv. Som det fremgår af 
hvidbogen "Undervise og lære - På vej mod det 
kognitive samfund", åbner selve 
samfundsudviklingen for muligheder, der bør 
udnyttes: der bliver stadigt flere og mere 
forskelligartede "uddannelsesjob" og dermed 
uddannelsesressourcer. Det drejer sig derfor om 
at give alle bedre adgang til disse ressourcer. 
Denne samfundsudvikling er afgørende for den 
enkeltes adgang til efteruddannelse. Den gør 
også samtidig den enkelte mere ansvarlig for 
afdækningen af behov og valg af uddannelses­
forløb og af velegnede metoder og 
hjælpemidler. Samtidig er der et andet 
spørgsmål, der må afklares, og som af visse 
kredse opfattes som kontroversielt: spørgsmålet 
om den enkeltes bidrag (i form af tid og/eller 
penge) til de øgede uddannelsesmuligheder. 
Østrig: 
Uddannelsesopsparingskonto 
(Bildungskonto) 
Ordningen med en 
uddannelsesopsparingskonto, som blev 
lanceret i 1994, er baseret på en personlig 
konto til almene og erhvervsfaglige 
uddannelsesformål. Ordningen er et led i et 
støtteprogram for arbejdstagere i delstaten 
Ober Osterreich, som blev iværksat på initiativ 
af delstatsregeringen i samarbejde med 
arbejdsmarkedets parter. Arbejdstagerne har 
ret til at få 50% af udgifterne i forbindelse med 
en erhvervsuddannelse refunderet (dog højst 
20 000 schillings). 
Nye regler om tid til uddannelse 
7. Spørgsmålet om tid - og fordelingen 
mellem arbejdstid og tid til uddannelse og 
forbedring af færdigheder og kompetence - er 
blevet endnu mere kontroversielt på grundlag 
37 
af usikkerheden omkring forslagene om 
nedsættelse og omlægning af arbejdstiden. Det 
må dog konstateres, at der i relation til visse 
virksomhedspolitikker og visse aftaler mellem 
arbejdsmarkedets parter er udpræget interesse 
for at koble omlægninger og nedsættelse af 
arbejdstiden sammen med øget tid til 
uddannelsesformål. Denne sammenhæng udgør 
utvivlsomt en form for "reserve" med hensyn 
til fleksibilitet og ressourcer, som bør udforskes 
nærmere. Øget tid til uddannelsesformål på 
vilkår, som bl.a. bør fastsættes af 
arbejdsmarkedets parter, kan opfattes som et 
smidigt og fleksibelt modstykke til en 
omlægning af arbejdstiden og kan muligvis 
bane vejen for nye tiltag på dette felt. Det er 
vigtigt, at de regler der fastsættes, bidrager til, 
at der i højere grad tages hensyn til 
mulighederne for at kombinere arbejde og 
familieliv, som er en problemstilling, der 
hovedsagelig berører kvinderne. 
Anerkendelse af kompetence som et 
afgørende element 
8. Spørgsmålet om forskellige former for 
anerkendelse af den erhvervede kompetence er 
helt afgørende i denne forbindelse. Europa-
Kommissionen foreslår i sin hvidbog, at der 
åbnes nye muligheder for anerkendelse og 
godskrivning af kompetence, som den enkelte 
kan gøre direkte brug af. Det er et nyt tiltag, 
hvis praktiske gennemførelse bør drøftes 
grundigt, men det er under alle omstændig­
heder meget vigtigt. Det drejer sig om at give 
den enkelte mulighed for at gå videre med at 
erhverve viden og færdigheder på grundlag af 
en smidig og objektiv måling eller vurdering af 
den pågældendes niveau. 
Virkningerne af Det Europæiske Ar for 
Livslang Uddannelse 
9. De forskellige aktiviteter, der er blevet 
gennemført i forbindelse med Det Europæiske 
År for Livslang Uddannelse, bekræfter, at de 
europæiske borgere tillægger dette begreb øget 
betydning, og de har samtidig været med til at 
give begrebet et mere konkret indhold. Her skal 
peges på flere væsentlige elementer: 
a) Tilslutningen i den europæiske 
befolking 
Eurobarometers rundspørge i 
forbindelse med Det Europæiske År for 
Livslang Uddannelse giver et klart 
indtryk af den europæiske befolknings 
store interesse for spørgsmålet om livslang uddannelse. Syv europæere ud 
af ti udtaler, at de ønsker at udbygge 
deres uddannelse. Over 80% af 
mændene og 70% af kvinderne mener, 
at almen uddannelse og efteruddannelse 
kan bidrage til at forbedre deres 
arbejdsliv. Rundspørget afslører 
imidlertid også det negative forhold, at 
det kun er knap hver femte europæer, 
der oplyser at have deltaget i uddannelse 
i løbet af de seneste tolv måneder. 
b) En omfattende indsats på det konkrete 
plan 
Det Europæiske År for Livslang 
Uddannelse gav anledning til over 5 000 
projekter, 2 500 forskellige 
arrangementer, 3 500 artikler i pressen 
og 80 000 søgninger på Internettet. Det 
er udtryk for en stor og reel interesse for 
hele problemstillingen omkring livslang 
uddannelse. 
c) Mange originale initiativer 
Forskellige eksempler på initiativer, der 
blev iværksat i forbindelse med Det 
Europæiske År for Livslang 
Uddannelse, vidner om nyskabende 
originale løsninger, f.eks. de såkaldte 
uddannelsesbutikker i Danmark, Adult 
Learners Week i Storbritannien og 
kundskabstoget i Finland. 
2.3. KONKURRENCEEVNE OG 
BESKÆFTIGELSE HAR FAET ØGET VÆGT 
1. På det økonomiske plan har den vending 
i udviklingen, der har kunnet registreres i 
begyndelsen af 1990'erne, betydet, at man nu 
satser på at styrke og underbygge de aktiver, de 
europæiske økonomier råder over, for at kunne 
følge med den voksende internationalisering og 
den skærpede konkurrence. Både i de enkelte 
virksomheder og på makroøkonomisk plan 
betragtes kvaliteten af de menneskelige 
ressourcer i Europa, arbejdstagernes 
kompetence og den løbende videreudvikling af 
denne kompetence som noget af det mest 
afgørende for at nå op på den produktivitet og 
konkurrenceevne, som er nødvendig, hvis 
Europa skal kunne fastholde sin position på 
verdensmarkedet inden for rammerne af en 
bæredygtig udvikling. 
38 
En afgørende 
konkurrenceevnen faktor for 
2. Kommissionen peger i sin meddelelse 
for nylig om konkurrenceevnen19 på 
uddannelsesfaktorens afgørende betydning: 
"Effektiv udnyttelse af de menneskelige 
ressourcer er stadig en vigtig forudsætning for 
produktivitetsforøgelser og intern fleksibilitet. 
Beskæftigelsens voksende omskiftelighed 
skaber risiko for, at den investering i 
menneskelig kapital i form af især uddannelse, 
som er nødvendig for vækst og 
konkurrenceevne på længere sigt, ikke vil finde 
sted. Uddannelse og stadig forbedring af 
kvalifikationer er en immateriel investering, 
som både industrien og de ansatte i stigende 
grad har reelt udbytte af (og de vil få det endnu 
mere i fremtiden). En industriel strategi, der 
satser på høj uddannelse, høj kvalitet og høj 
produktivitet, vil øge industriens 
konkurrenceevne og de ansattes 
beskæftigelsesmuligheder " 
Tættere sammenhæng med 
beskæftigelsen 
3. Analyserne af, hvordan det europæiske 
arbejdsmarked fungerer, viser desuden, at der 
er en tæt sammenhæng mellem arbejdstagernes 
kvalifikations- og kompetenceniveau og 
risikoen for arbejdsløshed, selvom dette forhold 
ikke gør sig gældende i samtlige 
medlemsstater. I øvrigt fremgår det af de 
foreliggende resultater2, at der forekommer en 
tærskeleffekt i relation til det niveau med 
hensyn til almen 
uddannelse/erhvervsuddannelse, den 
pågældende har, idet en højere uddannelse kun 
giver en marginal fordel i forhold til de 
personer, der har afsluttet deres uddannelse på 
sekundærtrinnet, dvs. ungdomsuddannelserne, 
når det gælder om at være beskyttet mod 
risikoen for arbejdsløshed. Denne situation gør 
sig særlig gældende for unge under 25 år. Mens 
folk i alderen mellem 25 og 34 år i kraft af en 
erhvervsuddannelse kan nedbringe risikoen for 
arbejdsløshed med halvdelen i forhold til dem, 
der ikke er nået længere end den obligatoriske 
undervisning nedbringes risikoen for 
arbejdsløshed i aldersgruppen under 25 år kun 
med en tredjedel for dem, der har taget en 
19 "Kortlægning af den europæiske industris 
konkurrencedygtighed". KOM(96) 463 endelig 
udg. 
20 Kilde: Rapporten om beskæftigelsen i 
Europa, 1995. ungdomsuddannelse eller en højere uddannelse 
i forhold til dem, der nøjes med den 
obligatoriske undervisning. Undersøgelser af 
langtidsledigheden blandt de ældste 
arbejdstagere bekræfter derimod, at der er en 
nøje sammenhæng mellem ringe eller slet ingen 
kvalifikationer og mulighederne for at 
genindtræde på arbejdsmarkedet. 
En analyse af de flerårige programmer, som 
medlemsstaterne hår vedtaget i henhold til 
konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Essen 
(december 1994), viser de bestræbelser, som 
medlemsstaterne har udfoldet for at forbedre 
uddannelsernes kvalitet og relevans for 
lønmodtagere såvel som for personer uden 
arbejde. Analysen viser også, at selvom en 
højnelse og udbygning af arbejdstagernes 
færdigheder og kvalifikationer, og det gælder 
især de mindst kvalificerede, kan anses for at 
være den mest rentable investering for at 
forhindre arbejdsløshed, er det et spørgsmål, 
om virksomhederne og regeringerne udfolder 
tilstrækkelige bestræbelser på at omskole dem, 
som allerede er i arbejde, for at imødekomme 
den stigende efterspørgsel på kvalificeret 
arbejdskraft. Derfor understreges det da også i 
den fælles rapport om beskæftigelsen, at der 
fortsat skal gøres en stor indsats for at gøre de 
langtidsledige bedre rustet til arbejdsmarkedet, 
idet kun 7% af dem på EU-plan deltager i 
uddannelsesforanstaltninger. 
4. I den igangværende debat omkring 
konkurrenceevne og beskæftigelse, lægges der 
øget vægt på spørgsmålet om kompetence 
parallelt med de fortsatte bestræbelser på at 
nedbringe arbejdskraftomkostningerne, især de 
indirekte omkostninger ved ukvalificeret 
arbejde. Efter at der på Det Europæiske Råd i 
Firenze blev der opstillet retningslinjer for, 
hvordan arbejdskraftens kvalifikationer 
løbende kan forbedres som et afgørende 
element i en integreret strategi for vækst og 
beskæftigelse, har Det Europæiske Råd på 
mødet i Dublin besluttet at lade investeringen i 
menneskelige ressourcer indgå som en af dets 
henstillinger med henblik på videreførelsen af 
denne strategi. Det er meget vigtigt, at Europa 
vælger denne form for scenario. 
Arbejdsmarkederne i Europa er fortsat præget 
af forholdsvis ringe mobilitet og en vigende 
tendens med hensyn til ansættelse af unge. 
Forbedringen af kvalifikationerne hos de 
arbejdstagere, som allerede er i beskæftigelse, 
og som er de vigtigste aktører i de 
samfundsorganisatoriske ændringer, 
39 
virksomhederne undergår, er derfor en 
nøglefaktor for konkurrenceevnen. 
Kvalifikationer: en ny og mere fleksibel 
form for sikkerhed? 
5. Man skal være opmærksom på den 
debat, der er indledt omkring begrebet 
"fleksibel sikkerhed for beskæftigelse", som 
forsøger at kombinere to afgørende faktorer for 
den måde, arbejdsmarkedet fungerer på: dels 
fleksibiliteten på arbejdsmarkedet, dels 
bestræbelserne på at udnytte kvalifikationer og 
menneskelige ressourcer bedre. I denne 
sammenhæng kan efteruddannelse betragtes 
som et vigtigt instrument til at gøre det lettere 
at skaffe folk i beskæftigelse. Der er ved at 
udvikle sig forskellige aftaler og 
virksomhedspolitikker på dette felt, som går ud 
på at gøre adgangen til 
efteruddannelsesforanstaltninger til en faktor, 
som gør det lettere for folk at komme i 
beskæftigelse, og som virksomhederne kan 
tilbyde deres medarbejdere i en situation, hvor 
de ikke længere kan garantere dem livslang 
beskæftigelse. 
Tjenesteøkonomien får øget betydning 
6. De omfattende strukturændringer i de 
europæiske økonomier med udvikling af en 
tjenesteøkonomi som led i en bæredygtig 
udvikling er også med til at øge behovet for 
efteruddannelse. Kommissionen påpegede i sin 
meddelelse til Det Europæiske Råd, 
"Servicesektoren i arbejde"21, at udviklingen af 
en tjenesteøkonomi i endnu højere grad kræver 
både kvalitet og professionalisme. Den 
europæiske servicesektors fremtid afhænger i 
udpræget grad af en høj og stabil kvalitet af de 
ydelser, der præsteres. I denne meddelelse 
understreger Kommissionen, at det, der på 
afgørende vis adskiller servicesektoren fra de 
øvrige erhvervssektorer, er, at den 
menneskelige arbejdskraft generelt er det 
vigtigste input: 
"Det er af vital betydning, at de menneskelige 
ressourcer udbygges og fornyes, så beskæf­
tigelsespotentiellet i servicesektoren udnyttes 
bedst muligt. Virksomhedernes evne til at lede 
og frigøre potentiellet i deres arbejdsstyrke er 
afgørende for deres udvikling. 80% af 
højvækstværksomhederne i Europa mener, at 
medarbejderuddannelse har spillet en 
21 Meddelelse fra Kommissionen til Det 
Europæiske Råd. CSE(96) 6 endelig udg. af 27. 
november 1996. afgørende rolle for deres vækst. Uddannelse 
bliver endnu mere betydningsfuld i fremtiden 
" - især på baggrund af de teknologiske 
nyskabelser i servicesektoren. 
Det kognitive samfund 
7. Kommissionens grønbog Liv og arbejde i 
informationssamfundet: Mennesket i 
centrum (KOM(96)389), der blev vedtaget i 
juli 1996, tager sigte på at henlede 
opmærksomheden på og stimulere debatten om 
de sociale og arbejdsmarkedsmæssige 
spørgsmål, som er en følge af 
informationssamfundet. Det fastslås heri, at der 
er udelt enighed om at betragte de 
menneskelige ressourcer som det bærende 
element i informationssamfundet, men at der 
eksisterer store uligheder hvad færdigheder og 
viden angår, både når det gælder om at bevare 
konkurrenceevnen, og når det gælder om at 
fremme ligestilling og solidaritet. Blandt de 
nøgleområder, der er udpeget som mål for 
bestræbelserne, kan nævnes: 
• en udvikling i retning af at forbedre 
uddannelsesmulighederne (særlig via 
tættere partnerskaber med erhvervslivet); 
• målsætningen om "at lære under udførelsen 
af jobbet", som berører alle, som har 
arbejde, herunder dem, der ikke er i 
traditionel fuldtidsbeskæftigelse; 
• en særlig indsats for at bringe arbejdsløse 
tilbage til arbejdsmarkedet ved hjælp af en 
aktiv politik, hvor der satses på 
kvalifikationer; 
• især indførelsen af et nyt koncept for 
livslang uddannelse, hvori livet både i og 
uden for jobsammenhæng indgår (livet efter 
pensionsalderen ikke at forglemme), og 
med en særlig indsats for til stadighed at 
holde arbejdstageren kvalificeret til 
arbejdsmarkedet. 
Sverige: 
Kommissionen for øget viden 
I 1995 nedsatte den svenske regering en 
parlamentarisk kommission for øget viden, der 
fik til opgave at definere målene for en højnelse 
af videnniveauet på landsplan i forbindelse med 
en strategi for livslang uddannelse. Denne 
kommission er fremkommet med en foreløbig 
rapport, i hvilken den gør rede for de tre søjler, 
som denne strategi bygger på: uddannelse af 
unge, styrkelse af voksnes viden samt livslang 
uddannelse. Hvad angår styrkelsen af voksnes 
viden er målet at give dem en tilstrækkelig god 
grunduddannelse, til at de kan følge med i 
40 
livslang uddannelse. Dette indebærer en 
uddannelse, der bringer dem på højde med 
afsluttede ungdomsuddannelser. Med hensyn 
til den tredje søjle mener Kommissionen, at den 
enkelte skal have mulighed for at deltage i 
livslang uddannelse, og derfor må 
arbejdsmarkedets parter, staten og 
kommunerne arbejde tættere sammen om at 
intensivere bestræbelserne på 
erhvervsuddannelsesområdet. 
Nederlandene: 
National debat om viden 
Sidste forår gav Nederlandene startskuddet til 
en national debat om viden. Målet er at få 
fastlagt, hvilken rolle viden kan og bør spille i 
de kommende år, så den nededandske 
befolkning kan få en idé om, hvordan verden vil 
se ud i år 2010, og om hvad man skal vide og 
kunne for at inrtegrere sig i dette samfund. 
Man skal huske, at på længere sigt er det 
forventningerne om det kognitive samfund som 
den grundlæggende politiske målsætning, der 
bør danne udgangspunkt for undersøgelserne af adgangen til efter- og videreuddannelse. 
Kommissionen har med sin hvidbog om almen 
og erhvervsfaglig uddannelse, der blev 
offentliggjort i november 1995 med titlen 
"Undervise og lære - På vej mod det kognitive 
samfund", lagt op til en debat i den europæiske 
befolkning omkring den samfundsmodel, vi 
ønsker at opbygge i Europa, og om de almene 
og erhvervsfaglige uddannelsers placering i 
denne model. Det drejer sig om at konstruere et 
regulært samfundsprojekt i overensstemmelse 
med befolkningens bevidste valg og aktiviteter. 
Ud fra denne synsvinkel opererer hvidbogen 
med en teori om en samfundsudvikling, som er 
præget af spørgsmålet om adgang til 
færdigheder og kundskaber. Sociale relationer, 
arbejdsrelationer og den enkeltes relationer til 
informationsbærere og -net vil i stigende grad 
være bestemt af adgangen til færdigheder og 
kundskaber. Det betyder, at det er selve vor 
opfattelse af forholdet mellem individ og viden, 
der må tages op til nyvurdering. Livslang 
uddannelse er ikke kun en ledsagende faktor 
for den sociale udvikling, men selve den 
drivende kraft i samfundsændringerne og en 
garanti for, at borgerne kan følge med 
udviklingen. 
41 
Kapitel 3 
Konklusioner og retningslinjer 
Den foreliggende rapport om iværksættelse af 
Rådets henstilling indeholder materiale, som 
alle involverede aktører kan bruge i deres 
overvejelser og i den standende debat, og 
samtidig giver analyserne nogle 
sammenlignelige referencedata, der sætter dem 
i stand til at præcisere deres målsætninger og 
udvikle deres politik. 
Kommissionen vil afslutningsvis redegøre for 
de vigtigste konklusioner og konstateringer, 
den finder relevante i relation til hele processen 
omkring iværksættelsen af Rådets henstilling 
fra juni 1993. 
Konklusionerne i den foreliggende rapport er 
hovedsagelig formuleret omkring de målsæt­
ninger, der forekommer relevante på 
fællesskabsplan med henblik på at styrke den 
igangværende indsats og tage de nye 
udfordringer op, der måtte melde sig omkring 
efter- og videreuddannelse, og som man har 
kunnet afdække i rapporten. 
Som oplæg til debatten vil Kommissionen 
desuden pege på, hvilke instrumenter der bør 
tages i brug for at opfylde de enkelte 
målsætninger. 
3.1 KONKLUSIONER OM METODEN 
• Kommissionen bedømmer 
udarbejdelsen af de nationale rapporter 
om adgangen til efter- og 
videreuddannelse meget positivt. Det er 
således dens opfattelse, at de nationale 
rapporter og den måde, hvorpå de sætter 
tingene i perspektiv, udgør en første 
fase, som de nationale aktører kan 
udnytte dels til at gøre status over deres 
systemer, dels til at forsøge at placere og vurdere dem i forhold til de forskellige 
systemer. 
Kommissionen konstaterer med 
tilfredshed, at udarbejdelsen af 
rapporten i flere medlemsstater har givet 
anledning til en samordnet gennemgang 
af forholdene og en debat med alle 
berørte aktører, især arbejdsmarkedets 
parter, og at rapporten dermed har 
vundet i kvalitet. Kommissionen mener, 
at denne form for samordning på 
nationalt plan bør fortsættes og 
udbygges. 
Kommissionen vurderer det forhold, at 
både medlemsstaterne og 
arbejdsmarkedsorganisationerne på 
fællesskabsplan har skullet udarbejde 
rapporter, særdeles positivt. Det er dens 
opfattelse, at man dermed har fået et 
mere fyldestgørende indblik i den 
igangværende udvikling og et klarere 
indtryk af de forskellige aktørers 
holdninger. Men også på dette punkt 
kan samordningen på nationalt plan 
forbedres, og et vist samarbejde 
omkring forberedelsen af 
medlemsstaternes og arbejdsmarkedets 
parters rapporter ville være en stor 
fordel. 
Kommissionen noterer sig med 
tilfredshed, at der i rapporterne 
redegøres for mange initiativer og nye 
metoder til at skabe bedre adgang til 
efter- og videreuddannelse, både i 
relation til medlemsstaternes officielle 
politik og fra arbejdsmarkedets parters 
og virksomhedernes side. 
Kommissionen noterer sig også den 
betydelige satsning på nyskabelse inden 
for efter- og videreuddannelse i kraft af 
42 
interventionerne dels fra 
strukturfondene, særlig i henhold til mål 
4 og fællesskabsinitiativerne vedrørende 
omlægningerne inden for industrien, 
dels fra fællesskabsprogrammerne, 
herunder FORCE og LEONARDO da 
VINCI. 
Det er Kommissionens opfattelse, at de 
kvantitative data, især de data, der er 
produceret på et ensartet grundlag via 
fællesskabsundersøgelser af samme art 
som CVTS22, kan give os langt større 
viden om den faktiske adgang til 
uddannelsesforanstaltninger i Den 
Europæiske Union og i 
medlemsstaterne. Dette undersøgelses­
arbejde omkring efter- og 
videreuddannelse bør videreføres og 
forbedres, og at det bør udvides til at 
omfatte tilsvarende data om grund­
uddannelse, som også snart skulle være 
tilgængelige. Kommission vil i løbet af 
1997 udgive de første nøgletal 
angående erhvervsuddannelse. Med 
disse to sæt data vil man bedre kunne 
vurdere udviklingen i 
uddannelsessystemer og -praksis set i 
sammenhæng med begrebet livslang 
uddannelse. finde muligheder for at skabe bedre 
adgang til uddannelsesforanstaltninger 
på alle relevante niveauer. 
Kommissionen vil foretage sig det 
nødvendige med hensyn til at 
offentliggøre analyser og resultater og 
stille relevante forslag til, hvordan 
rapporterne kan udnyttes bedst muligt. 
Kommissionen konkluderer på grundlag 
af rapporterne om iværksættelsen af 
Rådets henstilling, at denne henstilling 
har udgjort et brugbart grundlag for en 
fællesskabsindsats omkring efter- og 
videreuddannelse. I betragtning af 
instrumentets ikke-bindende retlige 
karakter er det Kommissionens 
opfattelse, at der foreløbigt er opnået 
flere interessante resultater. 
Kommissionen finder, at denne første 
fase bør give anledning til en mere 
omfattende debat omkring karakteren af 
de instrumenter, der skal til for at 
videreføre fællesskabsindsatsen og 
behandle de mange problemer i relation 
til adgang til efter- og videreuddannelse. 
Kommissionen vil formulere sine 
forslag ud fra denne synsvinkel. 
Kommissionen er interesseret i sammen 
med medlemsstaterne at undersøge 
mulighederne for at etablere et sæt 
indikatorer på grundlag af de foreløbige 
resultater fra afsnittet om uddannelse i 
de tidligere offentliggjorte 
situationsoversigter over beskæftigelsen. 
Kommissionen vil stille forslag 
desangående, som også vil være 
relevante for den planlagte videreførelse 
af programmet for 
fællesskabsundersøgelser på 
uddannelsesområdet. 
Det er Kommissionens opfattelse, at de 
resultater, der kan udledes af de 
rapporter, som henholdsvis 
medlemsstaterne, arbejdsmarkedets 
parter og Kommissionen selv har 
udarbejdet, tilsammen udgør en fælles 
kapital. De bør udnyttes efter nærmere 
retningslinjer, som skal fastsættes i 
fællesskab, til at berige debatten 
omkring efter- og videreuddannelse og 3.2 KONKLUSIONER 
MÅLSÆTNINGERNE OM 
Fællesskabets undersøgelse angående 
videreuddannelse fra 1994. Kommissionen er enig i, at adgang til 
efter- og videreuddannelse og mere 
generelt til livslang uddannelse for alle 
arbejdstagere i Den Europæiske Union i 
vidt omfang er afgørende for 
mulighederne for at udvikle 
arbejdstagernes kompetence og dermed 
også for virksomhedernes 
konkurrenceevne inden for rammerne af 
en bæredygtig udvikling og 
arbejdstagernes beskæftigelsesevne. 
I denne forbindelse er det 
Kommissionens opfattelse, at 
resultaterne med hensyn til 
arbejdstagernes adgang til efter- og 
videreuddannelse er ganske 
opmuntrende, men samtidig præget af 
store forskelle. Kommissionen mener, at 
der bør gøres en indsats for at sikre langt 
bedre adgang til 
uddannelsesforanstaltninger for at 
imødegå de store udfordringer, der 
43 
følger af den tekniske, økonomiske, 
samfundsmæssige, men måske især 
befolkningsmæssige udvikling samt af 
de miljømæssige behov. 
Kommissionen noterer sig, at de store 
forskelle - for ikke at sige skævheder -
der har kunnet registreres mellem 
vilkårene i de enkelte lande - også inden 
for de enkelte medlemsstater - og 
mellem kategorier af virksomheder og 
arbejdstagere, medfører alt for ulige 
vilkår for europæiske arbejdstagere. 
Disse ulige vilkår har nemlig noget at 
gøre med de muligheder, som 
arbejdstagerne har for at forbedre deres 
kompetence og derved på en mere 
effektiv måde imødegå risikoen for 
arbejdsløshed. 
Kommissionen finder i 
overensstemmelse med sit forslag 
vedrørende Det Europæiske Ar for 
Livslang Uddannelse, at bedre adgang 
til efter- og videreuddannelse er en 
afgørende faktor for den mere generelle 
målsætning om livslang uddannelse. I 
denne sammenhæng noterer 
Kommissionen sig med tilfredshed, at 
flere medlemsstater gør en ihærdig 
indsats på dette felt. 
Kommissionen bemærker, at de mest 
markante initiativer og den mest 
progressive opfattelse af efter- og 
videreuddannelse som led i livslang 
uddannelse er at finde i de 
medlemsstater, som i forvejen er nået 
langt med hensyn til adgang til 
uddannelse. Kommissionen peger på 
risikoen for, at forskellen mellem 
vilkårene i de enkelte medlemsstater 
bliver endnu større og betoner 
nødvendigheden af, at der tages hensyn 
til denne situation i forbindelse med 
strukturfondsplanlægningen, især når 
det gælder de lande, der er omfattet af 
samhøringhedspolitikken. 
Kommissionen opfatter det som en 
generel tendens, at indsatsen for at skabe 
bedre adgang til efter- og 
videreuddannelse er baseret på meget 
forskelligartede tiltag og udnyttelse af 
forskellige muligheder og vilkår frem 
for på en bestemt strategi. Kommissionen noterer sig, at denne 
dominerende tendens gør det 
vanskeligere at påvise og måle de 
fremskridt, der er opnået. Derfor er 
Kommissionen hverken enig med EFS, 
der påstår, at der ikke er gjort væsentlige 
fremskridt med hensyn til bedre adgang 
til efteruddannelse, eller med UNICE, 
der mener, at udviklingen har været 
særdeles positiv. Det er Kommissionens 
opfattelse, at der er gjort konkrete 
fremskridt med hensyn til bedre 
adgangsmuligheder, men at de er 
vanskelige at måle på grund af de meget 
forskelligartede vilkår i 
medlemslandene. 
Kommissionen mener, at denne 
forskelligartethed samtidig giver gode 
muligheder for at skabe bedre adgang til 
uddannelse for alle arbejdstagere, men 
at det forudsætter, at der gøres en 
ganske særlig og meget markant indsats 
for at informere arbejdstagerne, så de 
kan udnytte de forskellige 
adgangsmuligheder mest 
hensigtsmæssigt. Derfor vurderer 
Kommissionen meget positivt de 
forskellige initiativer, der er taget for at 
sætte arbejdstagerne i stand til at 
evaluere deres kompetence. 
Det er Kommissionens opfattelse, at alle 
berørte aktører, men især 
arbejdsmarkedets parter, må påtage sig 
en ny rolle i forbindelse med 
reguleringen og styringen af disse 
adgangsvilkår for via forskellige 
partnerskaber at sikre fuld lighed med 
hensyn til livslang uddannelse og 
erhvervelse af nye færdigheder og 
kvalifikationer. 
3.3 RETNINGSLINJER FOR 
FREMTIDIGE INDSATS DEN 
Som afslutning på rapporten og som et indlæg i 
debatten med de berørte fællesskabsinstanser 
ønsker Kommissionen at opstille nogle få 
retningslinjer, som den finder relevante for 
videreførelsen og udbygningen af 
fællesskabsindsatsen inden for efter- og 
videreuddannelse, og som skal ses i direkte 
forlængelse af rapportens analyse og de 
afdækkede problemstillinger. 
44 
Under hensyn til de drøftelser, der skal foregå 
på dette grundlag, vil Kommissionen 
fremkomme med de fornødne forslag på de 
relevante tidspunkter for at få konkretiseret 
disse retningslinjer og vedtaget de nødvendige 
retlige og operationelle instrumenter. I den 
forbindelse vil Kommissionen tage hensyn til 
eventuelle forslag vedrørende opfølgningen af 
hvidbogen "Undervise og lære - På vej mod det 
kognitive samfund" og til procedurerne for 
revision af de forskellige 
handlingsprogrammer, bl.a. Leonardo da Vinci. 
Den vil ligeledes tage hensyn til resultaterne af 
den opgørelse over og evaluering af 
mulighederne for livslang uddannelse, der er 
foretaget i forbindelse med programmet for 
målrettet socioøkonomisk forskning (TSER) 
under det fjerde rammeprogram for forskning 
og udvikling. 
Retningslinjer for aktion nr. 1 
Konstatering : 
Der er gjort konkrete fremskridt med 
hensyn til bedre adgang til efter- og 
videreuddannelse, men det er helt klart 
utilstrækkeligt i betragtning af den 
teknologiske, miljømæssige og 
samfundsøkonomiske udvikling. 
Desuden er disse fremskridt præget af 
store skævheder, som synes at skabe 
endnu større skel mellem forskellige 
kategorier af arbejdstagere, afhængigt af 
forholdene i de enkelte medlemsstater 
og virksomhedernes størrelse og 
karakter. plan, og det gælder også karakteren af 
den retsakt, der skal ligge til grund. 
Et sådant samråd skal bl.a. sikre, at 
fællesskabsindsatsen kommer til at tage 
sigte på adgang til kompetence i 
overensstemmelse med tillidspagten om 
beskæftigelsen. 
Retningslinjer for aktion nr. 2 
Konstatering : 
På trods af de fremskridt, der er gjort, og 
de lovende nye tiltag inden for efter- og 
videreuddannelse har de forskellige 
berørte aktører - virksomhederne, de 
offentlige myndigheder, 
arbejdsmarkedets parter - svært ved at 
formulere og iværksætte en egentlig 
strategi på dette område, selv om det er 
stærkt påkrævet bl.a. på grund af den 
befolkningsmæssige udvikling. 
Fællesskabsmålsætning : 
Målet er at give de forskellige aktører, 
offentlige myndigheder og 
arbejdsmarkedets parter en fast 
referenceramme for udarbejdelsen af 
situationsrapporter og oversigter over de 
fremskridt, der gøres med hensyn til 
adgangen til efter- og videreuddannelse, 
så de lettere kan opstille deres 
målsætninger og pege på 
løsningsmodeller. 
Forslag til aktion : 
Fællesskabsmålsætning : 
Målet er fortsat at forbedre adgangen til 
efter- og videreuddannelse og udjævne 
forskellene med hensyn til 
arbejdstagernes muligheder for at 
deltage i uddannelsesforanstaltninger 
samt at fremme en strategi for øget 
adgang til kompetence i hele Den 
Europæiske Union. 
Forslag til aktion : 
Der bør på fællesskabsplan fastlægges 
ensartede vilkår med henblik på at skabe 
bedre adgang til uddannelse også på 
sektorplan. Det skal ske i samråd med 
arbejdsmarkedets parter på fællesskabs-Kravet om udarbejdelse af rapporter 
skal gøres permanent og udbygges, så 
medlemsstaterne og arbejdsmarkedets 
parter med jævne mellemrum 
forelægger rapporter, der bygger på et 
ensartet grundlag og fælles kriterier. 
Denne ordning med jævnlige rapporter 
skal udbygges med regelmæssige 
undersøgelser af efter- og 
videreuddannelse (CVTS) og 
programmer for 
fællesskabsundersøgelser af de 
kvalitative aspekter og de nye sektorers 
behov samt med udarbejdelsen af 
sammenlignelige statistiske oplysninger 
om aktive beskæftigelsespolitikker, der 
45 
navnlig omfatter uddannelsestilbuddet 
til arbejdsløse. 
Observationsorganet for 
arbejdsmarkedsrelationer, der er oprettet 
inden for Instituttet for Leve- og 
Arbejdsvilkår i Dublin, vil også med 
fordel kunne inddrages i arbejdet med at 
supplere de foreliggende oplysninger 
om kollektive overenskomster indgået i 
medlemsstaterne. 
Intervaller mellem rapporterne: det 
forekommer hensigtsmæssigt på 
grundlag af de første rapporter, der er 
udarbejdet i henhold til bestemmelserne 
i Rådets henstilling fra 1993, at lade 
medlemsstaterne udarbejde en rapport 
hvert tredje år og udsende en 
sammenfattende europæisk rapport året 
efter. 
Med en sådan ordning (komparativ 
evaluering) kan man kortlægge 
fremskridtene med hensyn til adgang til 
efter- og videreuddannelse på grundlag 
af et sæt fælles indikatorer: 
deltagelsesfrekvens, virksomhedernes 
politik, nyskabende tiltag, de nye 
sektorers behov m.m. Resultaterne på 
nationalt plan og fællesskabsplan vil 
således kunne indgå i drøftelserne 
mellem de involverede parter, så de 
lettere kan anvise nye veje i 
bestræbelserne på at forbedre adgangen 
til uddannelser og udnytte 
fællesskabsreferencerne: komparativ 
evaluering, kortlægningsmetoden 
(benchmarking), eksempler på effektive 
nationale metoder, initiativer fra 
arbejdsmarkedets parter. Denne 
"benchmarking"-proces bør foregå i 
synergi med de tilsvarende initiativer, 
som Kommissionen og medlemsstaterne 
indleder til fremme af 
konkurrenceevnen og beskæftigelsen. 
Retningslinjer for aktion nr. 3 
Konstateringer : 
Hele efter- og 
videreuddannelsesområdet er præget af 
mange nyskabelser, der giver gode 
muligheder for at skabe bedre adgang til 
uddannelse. Udviklingen af nye 
uddannelses- og kompetencevurderingsmetoder, der gør 
brug af den nye informationsteknologi, 
vil forstærke denne tendens yderligere. 
Samtidig åbner udviklingen i den måde, 
hvorpå arbejdet tilrettelægges, og de 
forskellige modeller for omlægning af 
arbejdstiden for væsentlige muligheder 
for at skabe bedre adgang for efter- og 
videreuddannelse efter nye og originale 
retningslinjer. I den forbindelse er 
Kommissionens grønbog ses om 
"tilrettelæggelse af arbejdet", der 
ligeledes behandler spørgsmål i 
forbindelse med uddannelse. 
Vedtagelsen af denne grønbog vil blive 
fulgt op af debat og initiativer, og dette 
vil være en oplagt anledning til, at der 
for alvor tages hensyn til 
uddannelsesaspektet i forbindelse med 
disse spørgsmål. 
Nyskabelserne formidles dog alt for 
begrænset og alt for langsomt på det 
europæiske marked. 
Fællesskabsmålsætninger : 
Målet er at fremme udviklingen af en 
europæisk industri for 
multimedieværktøjer til brug for efter-
og videreuddannelse og individuel 
kompetencevurdering. 
Det er også vigtigt at sikre udviklingen 
af nye tiltag og overføre disse tiltag på 
de nye vilkår for adgang til efter- og 
videreuddannelse i forbindelse med 
ændringerne af arbejdsrelationerne. 
Forslag til aktion : 
I løbet af 1997 presenteringen af 
erhversuddannelsesafsnittet i 
aktionsplanen: "At lære i 
informationssamfundet" 
Forsøgsprojekterne omkring uafhængig 
anerkendelse af kompetence bør udvides 
til at omfatte fagområder, som dækker 
både tekniske kvalifikationer og mere 
tværfaglige kvalifikationer. 
Der bør satses på tværnationale 
pilotforsøg omkring nye parametre for 
adgang til uddannelsesforanstaltninger, 
bl.a. omlægning af arbejdstiden og nye 
former for tilrettelæggelse af arbejdet, 
46 
formidling af løsninger og strategier og 
forsøg på tværnationalt plan med nye 
metoder, der kan bidrage markant til at 
give bedre adgang til uddannelse: 
1. projekter, der kombinerer bedre 
adgang til uddannelse og omlæg­
ning/nedsættelse af arbejdstiden, og 
som fortrinsvis skal gennemføres i 
samarbejde med de enkelte brancher 
i erhvervslivet; 
2. projekter, der kombinerer nye 
former for tilrettelæggelse af 
arbejdet med bedre adgang til 
uddannelse, bl.a. via individuelle uddannelses- og arbejdskontrakter; 
disse projekter skal fortrinsvis 
gennemføres i samarbejde med 
nyskabende virksomheder. 
Kommissionen er af den opfattelse, at alle de 
analyser og retningslinier, der er presenteret i 
denne rapport, støtter og understreger den 
prioritet som Kommissionen tillægger 
videreuddannelse og adgang til kompentencer. 
Både med henblik på konkurrenceevnen og 
med hensyn til arbejdet og den sociale 
kohesion bør man gøre sig store anstrengelser 
for at opbygge det kognitive samfund og 
bevæge sig hen imod en vidensunion. 
47 
23. 7. 93 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. L181/37 
II 
(Retsakter hvis offentliggørelse ikke er obligatorisk) 
RÅDET 
om adgang RÅDETS HENSTILLING 
af 30. juni 1993 
til erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse 
(93/404/EØF) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE 
FÆLLESSKABER — 
som henviser til Traktaten om Oprettelse af Det Europæ­
iske Økonomiske Fællesskab, særlig artikel 128, 
som henviser til forslag fra Kommissionen ('), 
som henviser til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2), 
som henviser til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale 
Udvalg (3), og 
som tager følgende i betragtning: 
I første princip i Rådets afgørelse 63/266/EØF af 2. april 
1963 om opstilling af almindelige principper for gennem­
førelse af en fælles politik for faglig uddannelse (*) 
bestemmes det, at den enkelte har ret til en passende 
uddannelse, navnlig under hensyntagen til nødvendighe­
den af at fremme grunduddannelse og videregående faglig 
uddannelse og, efter behov, omskoling, som er tilpasset 
de forskellige faser af arbejdslivet, og det anføres end­
videre heri, at det er nødvendigt, at den enkelte takket 
være muligheden for permanent at undergå en faglig 
udvikling får lejlighed til at opnå bedre beskæftigelse i sit 
fag eller en uddannelse med sigte på en ny beskæftigelse 
på et højere niveau; 
i henhold til afgørelse 63/266/EØF påhviler gennemførel­
sen af de generelle principper medlemsstaterne og, inden 
(') EFT nr. C 23 af 27. 1. 1993, s. 8. 
(2) EFT nr. C 150 af 31. 5. 1993. 
(J) EFT nr. C 129 af 10. 5. 1993, s. 57. 
(4) EFT nr. 63 af 20. 4. 1963, s. 1338/63. for rammerne af Traktaten, Fællesskabets kompetente 
institutioner; 
udvikling af de menneskelige ressourcer gennem erhvervs­
uddannelse er en af de vigtigste forudsætninger for en 
forøgelse af den europæiske økonomis konkurrenceevne; 
Det Europæiske Råd fastslog på samlingen den 27. og 
28. juni 1988 i Hannover, at gennemførelsen af det indre 
marked skal ledsages af en udvikling af adgangen til 
efter- og .videreuddannelse; 
den teknologiske udvikling og dens konsekvenser for 
arbejdstagernes kvalifikationer og den stigende arbejds­
løshed gør det nødvendigt, at adgangen til den erhvervs­
mæssige efter- og videreuddannelse udbygges; 
det fremgår bl.a. af punkt 15 i fællesskabspagten om 
arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige 
og sociale rettigheder, som på Det Europæiske Råds 
samling den 9. december 1989 i Strasbourg blev vedtaget 
af elleve stats- og regeringschefer, at: 
»Enhver arbejdstager i Det Europæiske Fællesskab 
skal kunne have adgang til erhvervsuddannelse, lige så 
længe den pågældende er erhvervsaktiv. Der må ikke i 
betingelserne for denne adgang ligge nogen forskelsbe­
handling på grundlag af nationalitet. 
De kompetente offentlige myndigheder, virksomhe­
derne og arbejdsmarkedets parter bør inden for hver 
deres kompetenceområde tilvejebringe de nødvendige 
tilbud om livslang efter- og videreuddannelse, således 
at alle borgere får mulighed for at ajourføre deres 
faglige viden, bl.a. gennem friheden i forbindelse med 
uddannelse, at dygtiggøre sig og at erhverve ny viden, 
navnlig med hensyn til den tekniske udvikling.«; 
H* 
Nr. L 181/38 De Europæiske Fællesskabers Tidende 23. 7. 93 
erhvervsuddannelse er til stadighed indgået i dialogen 
mellem arbejdsmarkedets parter ('); 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog den 22. okto­
ber 1992 en informationsrapport om »erhvervsuddan­
nelse: fremme af faglige kvalifikationer — et strategisk 
instrument for økonomisk og social udvikling af Det 
Europæiske Fællesskab«; 
Europa-Parlamentet vedtog den 21. april 1993 en inititia-
tivrapport om 90'ernes erhvervsuddannelse i Det Euro­
pæiske Fællesskab, hvori spørgsmålet om videreuddan­
nelse er behandlet; 
der er indledt tværnationale samarbejdsaktioner på fæl­
lesskabsplan (2); 
den demografiske udvikling vil medføre en betydelig 
reduktion i antallet af unge, som kommer ud på arbejds-
(') Jf. følgende tekster: 
— fælles udtalelse af 6. marts 1987 om uddannelse og 
motivering, information og høring 
— fælles udtalelse af 13. februar 1990 om oprettelse af en 
europæisk sfære for faglig og geografisk mobilitet og om 
forbedring af det europæiske arbejdsmarkeds funktion 
— fælles udtalelse af 19. juni 1990 om grunduddannelse, 
erhvervsmæssig grunduddannelse samt erhvervsuddan­
nelse af voksne 
— fælles udtalelse af 21. september 1991 om retningslinjerne 
for udvikling af den bredest mulige reelle adgang til 
uddannelse 
— aftale af 31. oktober 1991 mellem arbejdsmarkedets 
parter på europæisk plan 
— europæisk rammeaftale af 6. september 1990 mellem Den 
Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation (EFS) og Det 
Europæiske Center for Offentlige Virksomheder (CEEP) 
om uddannelse i offentlige virksomheder. 
(2) Jf. følgende tekster: 
— Rådets afgørelse 90/267/EØF af 29. maj 1990 om fast­
læggelse af et handlingsprogram til udvikling af efter- og 
videreuddannelse i Det Europæiske Fællesskab (FORCE) 
(EFT nr. L 156 af 21. 6. 1990, s. 1) og 
— Rådets afgørelse 89/657/EØF af 18. december 1989 om et 
handlingsprogram til fremme af innovation inden for 
erhvervsuddannelse som følge af ny teknologi i Det Euro­
pæiske Fællesskab (EUROTECNET) (EFT nr. L 393 af 
30. 12. 1989, s. 29), 
begge ændret ved afgørelse 92/170/EØF (EFT nr. L 75 af 
21. 3. 1992, s. 51) 
— Rådets afgørelse 89/27/EØF af 16. december 1988 om 
vedtagelse af anden fase af programmet om samarbejde 
mellem universiteter og virksomheder om uddannelse på 
teknologiområdet (COMETT II) (EFT nr. L 13 af 17. 1. 
1989, s. 28) 
— Rådets afgørelse 91/387/EØF af 22. juli 1991 om æn­
dring af afgørelse 87/569/EØF om et handlingsprogram 
for erhvervsuddannelse af unge og forberedelse af unge til 
arbejds- og voksenlivet (PETRA) (EFT nr. L 214 af 2. 8. 
1991, s. 69) 
— Rådets forordning (EØF) nr. 4255/88 af 19. december 
1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning 
(EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår Den Europæiske 
Socialfond (EFT nr. L 374 af 31. 12. 1988, s. 21). markedet i Fællesskabet, hvilket sammen med de æn­
dringer, der sker i arbejdsmiljøet, må føre til en ajourfø­
ring og en øget tilpasning af den erhvervsaktive befolk­
nings kvalifikationer; 
det kan på fællesskabsplan konstateres, at de problemer, 
som kvinder støder på med hensyn til adgang til beskæf­
tigelse, i vid udstrækning skyldes en mere begrænset 
adgang til erhvervsuddannelse; der bør lægges særlig vægt 
på at give kvinder en reel adgang til erhvervsmæssig efter-
og videreuddannelse; der bør endvidere tages hensyn til 
den stigning, der har været i antallet af erhvervsaktive 
kvinder (3); 
samarbejde på området erhvervsmæssig efter- og vide­
reuddannelse må baseres på de ordninger, som allerede er 
indført i medlemsstaterne under hensyntagen til forskel­
ligartetheden af de nationale retssystemer og national 
praksis, de berørte parters kompetence i henhold til 
national ret og den frie forhandlingsret; da medlemssta­
terne og arbejdsmarkedets parter på nationalt plan tager 
mange og forskelligartede initiativer, skal disse i lyset af 
fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende 
arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder og i 
betragtning af det tværnationale element i aktionen støt­
tes på fællesskabsniveau; endelig er det vigtigt at fremme 
en samvirken med hensyn til midler og partnerskaber 
mellem den offentlige og den private sektor; 
Det Rådgivende Udvalg for Erhvervsuddannelse er blevet 
hørt; det har erkendt den strategiske betydning af den 
erhvervsmæssige efter- og videreuddannelse i virksomhe­
derne, både for medlemsstaterne og Fællesskabet, og også 
nødvendigheden af, at Fællesskabet kommer til at spille 
en aktiv rolle inden for dette område — 
I. HENSTILLER til medlemsstaterne, at de under hensyn 
til de disponible midler og til de kompetente offent­
lige myndigheders, virksomhedernes og arbejdsmar­
kedets parters respektive ansvar samt til de forskelle, 
der er mellem medlemsstaternes lovgivning og/eller 
nationale praksis udformer deres erhvervsuddannel-
sespolitik således, at enhver arbejdstager i Fællesska-. 
bet skal kunne have adgang til erhvervsmæssig efter-
og videreuddannelse uden nogen form for forskelsbe­
handling og lige så længe, den " pågældende er er­
hvervsaktiv; 
II. HENSTILLER, for at lette adgangen til uddannelse og 
gøre den så bred som muligt, til medlemsstaterne, at 
de: 
1) fremmer bevidstheden i virksomhederne om 
sammenhængen mellem arbejdstagernes kvalifi­
kationer og virksomhedernes konkurrenceevne 
for at tilskynde virksomhederne til at prioritere 
udviklingen af arbejdskraftens kvalitet og kvali­
fikationer og udarbejde undervisningsplaner og 
-programmer, som er rilpassct virksomhedens 
(') Kommissionen for l)c Europæiske Fællesskaber: »Hcskæfti 
pelsen i Europa« (1992). 
Hl 
23. 7. 93 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. L 181/39 
størrelse og mål. Dette forudsætter, at der væk­
kes forståelse hos ledelsen, og at den informe-7) støtter initiativer, der gør det muligt for de 
arbejdstagere, der ønsker det, at få vurderet 
deres efter- og videreuddannelsesbehov. 
Disse planer og programmer kan udarbejdes 
under hensyntagen til bl.a. de menneskelige og 
økonomiske ressourcer, der er til rådighed, 
arbejdets tilrettelæggelse, de fremtidige kvalifi­
kationsbehov, nødvendigheden af at foregribe 
den industrielle og teknologiske udvikling og 
den erhvervsmæssige efter- og videreuddannel­
ses tværnationale dimension; 
2) træffer særlige foranstaltninger til fordel for 
små og mellemstore virksomheder med henblik 
på tilskyndelse og teknisk bistand. 
Disse foranstaltninger kan f.eks. omfatte hjælp 
til rådgivning om uddannelse og hjælp til ana­
lyse af virksomhedens uddannelsesbehov; Denne vurdering bør foregå i eller uden for 
virksomheden og/eller i samarbejde med specia­
liserede institutioner. 
Anvendelsen af resultaterne skal ske under iagt­
tagelse af fortrolighed; 
8) fremmer information og høring af arbejdstager-
repræsentanterne eller, hvis sådanne ikke findes, 
af arbejdstagerne selv om udarbejdelse og gen­
nemførelse af den pågældende virksomheds 
uddannelsesplaner og -programmer; 
9) fremmer arbejdstagernes og virksomhedernes 
forståelse for betydning af erhvervsmæssig efter-
og videreuddannelse, som fører til kvalifikatio­
ner, der er relevante for arbejdsmarkedet. 
3) tilskynder virksomhederne til at fremme den for 
deres udvikling nødvendige erhvervsmæssige 
efter- og videreuddannelse under hensyntagen til 
arbejdstagernes særlige situation i virksomheden 
og især, hvor der er behov herfor, støtte de 
foranstaltninger, der er fastlagt i de følgende 
punkter; 
4) træffer særlige foranstaltninger, som er hensigts­
mæssige, nødvendige og passende, til fordel for 
virksomheder, der står over for en industriel 
omstillingsproces, med henblik på tilskyndelse 
og teknisk bistand for at fremme uddannelse og 
faglig omskoling af arbejdstagerne; 
5) udvikler den erhvervsmæssige efter- og vide­
reuddannelse, således at denne bliver en væsent­
lig faktor i den regionale og lokale udvikling 
under hensyntagen til arbejdstagernes og virk­
somhedernes specifikke behov 
støtter indførelsen af partnerskaber, især på 
regionalt og lokalt plan, med henblik på analyse 
af virksomhedens og arbejdstagernes uddannel­
sesbehov og formidling af ajourførte oplys­
ninger om uddannelsesmuligheder, således at 
den bedst mulige balance mellem udbud og 
efterspørgsel kan sikres; 
6) fremhæver over for arbejdsgiverne, at de snarest 
muligt og eventuelt ved ansættelsen bør infor­
mere arbejdstagerne om virksomhedens politik 
og aktiviteter inden for efter- og aktiviteter 
inden for efter- og videreuddannelse og perso­
naleudvikling samt om bestemmelser vedrø­
rende erhvervsmæssig efter- og videreuddan­
nelse, herunder muligheden for at få orlov til at 
følge en erhvervsmæssig efter- og videreuddan­
nelse; Det bør i denne forbindelse sikres, at uddannel­
sen ikke blot begrænses til tilpasning til en 
bestemt arbejdsfunktion, men at den gør det 
muligt at foregribe og styre udviklingen i pro­
duktionssystemerne og arbejdets tilrettelæggelse 
for at styrke virksomhedernes konkurrencedyg­
tighed og forbedre arbejdstagernes erhvervs­
mæssige muligheder; 
10) fremmer udvikling af de mest effektive under­
visnings- og indlæringsmetoder inden for er­
hvervsmæssig efter- og videreuddannelse, såle­
des at arbejdstagernes adgang til efter- og vide­
reuddannelse lettes. Det kan bl.a. dreje sig om 
systemer til selvstudium på arbejdspladsen, 
fjernundervisning og medieassisteret undervis­
ning; 
11) gør det muligt for de mindst kvalificerede 
arbejdstagere, uanset deres status, at deltage i 
erhvervsmæssige efter- og videreuddannelsesfor-
anstaltninger, der giver dem lejlighed til at ni et 
første kvalifikationsniveau og giver dem det 
nødvendige grundlag for at kunne bruge den 
nye teknologi. 
Der skal lægges særlig vægt på adgang til efter-
og videreuddannelse for arbejdstagere, som ikke 
har kunnet deltage i uddannelse i en vis periode, 
eller som har nedsatte beskæftigelses- eller er­
hvervsmuligheder; 
12) fremmer kvinders adgang til og faktiske delta­
gelse i erhvervsmæssig efter- og videreuddan­
nelse. 
Dette kan især bidrage til, at kvinder efter en 
periode uden for arbejdsmarkedet får adgang til 
nye erhvervsområder og genoptager deres er 
hvervsakïivicet; 
ÎD 
Nr. L 181/40 De Europæiske Fællesskabers Tidende 23. 7. 93 
13) fremmer muligheden for, at unge med erhvervs­
uddannelse eller -erfaring, uanset kvalifikations­
niveau, kan deltage i erhvervsmæssig efter- eller 
videreuddannelse, således at de kan udfolde 
deres evner fuldt ud og erhverve kvalifikationer, 
der kan bruges både nu og i fremtiden; 
14) fremmer arbejdsløses adgang til og deltagelse i 
erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse. 
Der bør lægges særlig vægt på langtidsledige, 
hvis kvalifikationer enten er utilstrækkelige og/ 
eller ikke passer til arbejdsmarkedets krav, såle­
des at deres muligheder for erhvervsmæssig 
integration forbedres. 
Erhvervsmæssig efter- og videreuddannelse for 
arbejdsløse, som indebærer en indsats fra virk­
somhedernes side, er i særlig grad egnet til at 
fremme integrationen på arbejdsmarkedet; 
15) begunstiger den tværnationale dimension i ret­
ningslinjerne for adgang til erhvervsmæssig 
efter- og videreuddannelse, navnlig med henblik 
på at lette arbejdstagernes frie bevægelighed; 
III. 1 ) OPFORDRER Kommissionen til at styrke samar­
bejdet med medlemsstaterne og arbejdsmarke­
dets parter, især i Det Rådgivende Udvalg for 
Erhvervsuddannelse, med henblik på at støtte 
gennemførelsen af punkt II; 
2) OPFORDRER derfor Kommissionen til i samråd 
med medlemsstaterne og ved at udnytte de 
muligheder, der ligger i handlingsprogrammerne 
og fællesskabsinitiativerne på uddannelsesområ­
det, herunder eventuelt Den Europæiske Social­
fond, samt de særlige EF-organer som f.eks. Det 
Europæiske Center for Udvikling og Erhvervs­
uddannelse (CEDEFOP): 
a) at udbrede og udbygge de sammenlignende 
oplysninger om de erhvervsmæssige efter- og 
videreuddannelsessystemer, herunder også 
de gældende bestemmelser og metoder til 
integrering af unge arbejdssøgende og lang­
tidsledige 
b) at lette udveksling af erfaringer og metoder i 
forbindelse med de væsentligste eksperimen­
ter med efter- og videreuddannelse c) at støtte sådanne overførsler af knowhow 
medlemsstaterne imellem, som er af betyd­
ning for gennemførelsen af punkt II, via 
tværnationale partnerskaber og net, navnlig 
til fordel for de regioner, sektorer, virksom­
hedstyper og personalegrupper, hvor og for 
hvilke adgangen til efter- og videreuddan­
nelse er mindst udviklet; 
3) OPFORDRER ligeledes Kommissionen til at 
støtte de initiativer, som arbejdsmarkedets par­
ter tager på fællesskabsplan inden for rammerne 
af dialogen mellem arbejdsmarkedets parter 
med henblik på at uddybe drøftelserne om 
adgang til efter- og videreuddannelse, idet denne 
dialog kan føre til aftalemæssige forbindelser, 
hvis arbejdsmarkedets parter finder det ønske­
ligt; 
IV. 1) OPFORDRER medlemsstaterne ril tre år efter 
vedtagelsen af denne henstilling at forelægge 
Kommissionen en rapport med en beskrivelse af 
de foranstaltninger, der er truffet i medfør af 
punkt I og II; 
2) OPFORDRER Kommissionen til: 
a) med udgangspunkt i medlemsstaternes rap­
porter og resultaterne af drøftelserne mellem 
arbejdsmarkedets parter at fremlægge en 
evalueringsrapport om de fremskridt, der på 
grundlag af punkt I og II i henstillingen er 
gjort med hensyn til adgang ril erhvervs­
mæssig efter- og videreuddannelse i Fælles­
skabet 
b) at forelægge denne evalueringsrapport for 
Det Rådgivende Udvalg for Erhvervsuddan­
nelse senest et år efter det i punkt IV. 1) 
nævnte tidspunkt; 
3) OPFORDRER Kommissionen til at forelægge 
evalueringsrapporten for Europa-Parlamentet, 
Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg og 
at sende den til arbejdsmarkedets parter på 
fællesskabsplan. 
Udfærdiget i Luxembourg, den 30. juni 1993. 
På Rådets vegne 
S. BERGSTEIN 
Formand 
S\ 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 180 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 16 15 04 
Katalognummer : CB-CO-97-191-DA-C 
ISBN 92-78-19451-4 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
a