KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 30.04.1996 
KOM(96) 153 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
om 
SAMMENKOBLING AF NØDHJÆLP. REHABILITERING OG 
UDVIKLING flLRRD) 

Meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet 
fra Kommissionen 
om 
sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og 
udvikling (LRRD) 
BAGGRUND, KONKLUSIONER OG ANBEFALINGER 
i) Baggrund 
Inden for det sidste år er der truffet vigtige beslutninger om de langsigtede udviklings-
samarbejdsforbindelser: forhandlingerne om midtvejsrevisionen af Lomé IV afsluttedes, 
og aftalen om ændring af fjerde AVS/EF-konvention undertegnedes i Mauritius den 4. 
november 1995; der indledtes forhandlinger med Sydafrika om fastlæggelse af rammer 
for et langsigtet samarbejde; der vedtoges en ny EU-Middelhavspolitik; der afholdtes 
jævnlige konferencer med de mellemamerikanske lande (San José) og de latinamerikanske 
lande (Rio-gruppen), og der forhandledes (Vietnam) eller forberedtes (Cambodja, Laos) 
nye rammeaftaler med asiatiske lande. 
Samtidig blev der fremsat forslag om retsgrundlag/forordninger vedrørende en række 
instrumenter spændende fra kortfristet nødhjælp og rehabilitering til mere langsigtet 
udvikling. 
Denne bekræftelse af den instrumentsamling, der står til rådighed for vore forbindelser 
med udviklingslandene i de kommende år, kræver, at de enkelte instrumenter ikke 
anvendes isoleret, men som led i en koordineret forvaltning, der kan styrke 
sammenkoblingen af dem og dermed forbedre komplementariteten og sikre 
sammenhængen mellem dem på den mest effektive måde, så der opnås den størst 
mulige virkning. 
På et tidspunkt, hvor bistandseffektivitet er nøgleordet, bør der ikke alene tilstræbes en 
sådan effektivitet på hvert af områderne nødhjælp, rehabilitering og udviklingsbistand, 
men der må også lægges vægt på at styrke forbindelsen mellem disse aktionsfelter. 
Dertil kommer, at bistanden i stigende grad underlægges politiske og institutionelle 
betingelser, og at tiden er inde til, at donorsamfundet overvejer, hvordan dets egne 
interne politikker og institutionelle ordninger kan gøres mere effektive. 
Denne meddelelse er resultatet af en omfattende intern og ekstern høringsproces: 
en tværtjenstlig arbejdsgruppe i Kommissionen, sammensat af repræsentanter for 
de forskellige generaldirektorater for eksterne forbindelser og ECHO, 
udarbejdede et debatoplæg med titlen "Linking Relief, Rehabilitation and 
Development (LRRD)" 
dokumentet drøftedes på et workshop-møde med (personligt indbudte) eksperter 
fra medlemsstaterne, USAID, FN-organer, NGO'er og højere læreanstalter 
det drøftedes derefter på kvartalsmødet mellem ECHO og cheferne for 
administrationen af den humanitære bistand i medlemsstaterne og på halvårsmødet 
mellem Kommissionen og medlemsstaternes generaldirektører for udvikling i 
november 1995 
dokumentet drøftedes på et seminar med 20 eksperter fra NGO'er med erfaring 
inden for nødhjælp, rehabilitering og udvikling, som afholdtes i februar 1996 af 
Kommissionen, NGO-kontaktudvalget og VOICE 
sluttelig afholdt Kommissionen også, som medlemsstaternes generaldirektører for 
udvikling havde foreslået det, et møde med nødhjælps- og udviklingseksperter fra 
medlemsstaterne den 28. februar 1996 på grundlag af debatoplægget og 
medlemsstaternes besvarelse af det spørgeskema, Kommissionen havde udarbejdet 
om den bilaterale LRRD-politik (svarene er sammenfattet i bilaget). 
Der er i meddelelsen taget hensyn til de bemærkninger, der blev fremsat under disse 
høringer. Den samlede konklusion af de forskellige drøftelser er for det første, at de var 
meget nyttige, fordi tiden er moden til at formulere en sammenhængende politik 
vedrørende LRRD-spørgsmålet, og for det andet, at der nok er generel enighed om, hvad 
politikken skal gå ud på, og hvad sammenkoblingsproblemet består i, men også enighed 
om, at det er en vanskelig opgave at løse i praksis. 
Deltagerne i de forskellige møder tilsluttede sig politikken og forslagene som skitseret 
i dokumentet og mente, at de, om nødvendigt i en tilpasset form, også kunne anvendes 
i deres egne organisationer (på bilateralt, multilateralt eller ikke-statsligt plan). 
Da en del af medlemsstaterne nu er mere eller mindre langt fremme med at udarbejde 
dokumenter om politik og procedurer for sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og 
udvikling (se bilaget), vedtoges det på mødet med medlemsstaternes eksperter, at disse 
dokumenter skulle udveksles mellem Unionens medlemmer, og Kommissionen tilbød at 
være behjælpelig hermed. 
ii) Nødhjælps-, rehabiliterings- og udviklingskontinuumet1 
Formålet med nødhjælp2 er at yde hastende kortvarig humanitær bistand for at redde og 
bevare livet for mennesker, der er udsat for alvorlige vanskeligheder som følge af natur­
eller menneskeskabte katastrofer. Programmer for rehabilitering, som lidt efter lidt 
afløser nødhjælpen, tjener til at stabilisere den økonomiske og sociale situation og lette 
overgangen til en strategi for udvikling på mellemlang og lang sigt. 
Det har været foreslået, at udtrykket "kontiguum" ville være bedre i betragtning af, at der i et 
givet land på én og samme tid udmærket kan foregå såvel nødhjælps- som rehabiliterings- og 
udviklingsaktioner. 
Udtrykkene "nødhjælp" og "humanitær bistand" bruges her i flæng. Humanitær bistand er i 
forslaget til Rådets forordning om humanitær bistand defineret således: "Fællesskabets humanitære 
bistand omfatter i den periode, der er nødvendig af hensyn til de humanitære behov, som er skabt 
af nedenstående situationer, ikke-diskriminerende bistands-, nødhjælps- og beskyttelses­
foranstaltninger til fordel for befolkningerne, navnlig de mest udsatte, i tredjelande og som en 
prioritet i udviklingslande, der er ofre for naturkatastrofer eller menneskeskabte begivenheder 
såsom krige og konflikter eller ekstraordinære situationer og begivenheder, der svarer til natur­
eller menneskeskabte katastrofer. Denne bistand omfatter tillige beredskabsforanstaltninger og 
foranstaltninger til forebyggelse af katastrofer eller tilsvarende ekstraordinære situationer. " 
11 
Hovedbegrundelsen for at koble nødhjælp, rehabilitering og udvikling sammen er enkel 
og rimelig: katastrofer koster dyrt i form af både menneskeliv og ressourcer; de afbryder 
den økonomiske og sociale udvikling; de kræver lange rehabiliteringsperioder; de fører 
til særskilte bureaukratiske strukturer og procedurer, der overlapper med 
udviklingsinstitutionerne. Samtidig negligerer udviklingspolitikken imidlertid meget ofte 
risikoen for tørke eller andre ulykker og nødvendigheden af at beskytte sårbare familier 
ved at hjælpe dem med at udvikle en strategi, så de kan klare sig. Hvis nødhjælp og 
udvikling kan kobles sammen, kunne disse mangler reduceres. En bedre "udvikling" 
kan mindske behovet for nødhjælp: en bedre "nødhjælp" kan bidrage til udvikling: 
og en bedre "rehabilitering" kan lette overgangen mellem de to. 
Denne simple model tager imidlertid ikke højde for realiteterne i mange af de aktuelle 
nødsituationer. De fleste skyldes ikke naturkatastrofer, men samspillet mellem politisk, 
økonomisk og social ustabilitet, der hyppigt opstår som følge af dårlig styring, forfejlet 
økonomisk politik og uhensigtsmæssige udviklingsprogrammer, der har forstærket etniske 
eller religiøse forskelle. Denne model, hvor vejen fra nødhjælp via rehabilitering fører 
til langsigtet udvikling, undervurderer mange katastrofesituationers kroniske karakter. 
Selv når der ikke er nogen åben konflikt, kan de samlede virkninger af dårlig styring, 
forfejlet økonomisk politik og krænkelser af menneskerettighederne og den demokratiske 
proces føre til indstilling af den langsigtede udviklingsbistand med en deraf følgende 
accelerering af den økonomiske og sociale opløsning. 
"Komplekse nødsituationer" eller kroniske kriser med væbnet konflikt er den 
sammenhæng, hvor det er sværest at skabe en koordinering mellem nødhjælp, 
rehabilitering og udvikling. Det er vanskeligt at sætte ind med katastrofeforebyggelse og 
-beredskab, og der må lægges øget vægt på konfliktforebyggelse ved en tidlig og 
koordineret indsats på både det politiske plan og det udviklingsmæssige plan med det 
endelige mål at nå frem til en situation med "strukturel stabilitet", dvs. en situation med 
en bæredygtig økonomisk udvikling, demokrati og respekt for menneskerettighederne, 
levedygtige politiske strukturer, sunde sociale og miljømæssige forhold og evne til at 
styre forandringer, uden at det kommer til voldelige konflikter. 
Det er vigtigt at indføre kønsanalvse i nødhjælps-, rehabiliterings- og udviklingsindsatsen 
for at undgå en yderligere marginalisering af ugunstigt stillede grupper. Det gør det 
muligt at fastslå kvinders og mænds forskellige sårbarhed over for kriser og også deres 
forskellige håndteringsforudsætninger og -strategier (som til stadighed ændrer sig). 
Sårbarhed er et nøglebegreb og kan i nogle tilfælde konstateres ud fra tilhørsforholdet 
til en bestemt etnisk eller social gruppe. 
Det er også nødvendigt at være særlig opmærksom på den regionale dimension. En krise 
kan forplante sig ud over det pågældende lands grænser og true den økonomiske, sociale 
og politiske stabilitet i nabolandene og hele regionen. Dette vil kræve en særlig indsats 
med hensyn til nabolandene og på det regionale plan for at støtte eventuelle regionale 
initiativer til løsning af krisesituationen ved politisk intervention. 
Der er to andre spørgsmål, som må tages i betragtning. Det første er den institutionelle 
adskillelse af nødhjælp og udvikling, som findes i de fleste donororganisationer. Der 
anvendes forskellige kriterier og procedurer for bæredygtighed, finansiering og 
implementering. Den internationale reaktion på især kroniske kriser kan komme til at 
m 
afspejle implementeringsorganernes organisatoriske og politiske prioriteter snarere end 
de krigsramte befolkningers behov og de krigstruedes sårbarhed. 
Det andet spørgsmål er finansielt. I perioden 1988-1993 steg OECD-landenes udgifter 
til nødhjælp fra 500 mio. USD til 3,5 mia. USD pr. år på et tidspunkt, hvor de samlede 
bistandsprogrammer udviste en stagnerende eller endog nedadgående tendens. I 
Fællesskabets bistandsprogram beløb nødhjælp sig til 764 mio. ECU i 1994, hvilket 
svarede til 18,8% af den samlede fællesskabsbistand det år. 
Af alle de ovennævnte grunde er det på tide, at vi tager sammenkoblingen af nødhjælp, 
rehabilitering og udvikling op til overvejelse og undersøger, hvordan effekten og 
effektiviteten kan forbedres. 
iii) Generelle konklusioner 
Analysen af LRRD-problemet viser, at udviklingslandenes økonomiske, politiske og 
sociale udvikling bør anskues mere sammenhængende, end det hidtil har været tilfældet. 
Det er særlig vigtigt, når det drejer sig om lande, der er udsat for de risici/spændinger, 
som politiske og økonomiske katastrofer og/eller naturkatastrofer skaber. 
I alle udviklingsfaser - og ikke bare når en krise truer - er der behov for en strategisk 
planlægningspolitik. som omfatter politiske, udviklingsmæssige, sociale og tekniske 
aspekter. Den samlede politiske ramme bør fastlægge: 
hvordan konfliktforebyggelse som et middel til at styre de spændinger, der 
uundgåeligt følger med sociale, politiske og økonomiske forandringer, kan 
integreres i udviklingsindsatsen: "fredsopbygning" må gøres til et egentligt 
element i udviklingssamarbejdsstrategierne 
hvordan der i udviklingsplanlægningen og -indsatsen skal tages hensyn til 
katastrofeforebyggelse og sårbarhedsanalyser 
hvordan der i nødhj ælpsaktioner. når der er opstået en (naturbetinget eller 
menneskeskabt) katastrofesituation, skal tages hensyn ikke alene til det primære 
mål om at redde ofrenes liv, men også til de mere langsigtede genopbygnings- og 
udviklingsmål 
hvordan der for lande, som har overstået en katastrofesituation, skal iværksættes 
rehabiliteringsaktioner for at sikre den mest effektive overgang fra nødhjælp til 
langsigtet udvikling. 
Sammenkoblingen "bagud" og "fremad" mellem politiske aktioner, udviklingsaktioner, 
nødhjælpsaktioner og rehabiliteringsaktioner udgør et komplekst net af forbindelser, som 
må undersøges inden for den samlede politiske ramme eller strategiske 
planlægningspolitik, der er en dynamisk funktion af den særlige situation i det enkelte 
land eller den enkelte region. Komponenterne i sammenkoblingen af nødhjælp, 
rehabilitering og udvikling, herunder også deres form, er med andre ord i høj grad 
situationsspecifikke og bør overvejes ud fra realiteterne "her og nu" i det pågældende 
land eller den pågældende region. 
IV 
Det betyder også, at dette dokuments struktur skal ses i det lys, dvs. ud fra en 
helhedsanskuelse. Den kendsgerning, at nødhjælp omtales først og derefter rehabilitering 
og udvikling, inklusive en politisk tilgang til målet om strukturel stabilitet, er ikke 
ensbetydende med, at det såkaldte nødhjælps-, rehabiliterings- og udviklingskontinuum 
skal ses på denne lineære måde. Som tidligere nævnt er virkeligheden mere kompliceret, 
og den kræver en facetteret tilgang baseret på den faktiske situation i det enkelte land 
eller den enkelte region. 
Hvis en SAMLET STRATEGISK PLANLÆGNINGSPOLITIK er det første nøgleord i 
anbefalingerne i dette dokument, er det andet nøgleord KOORDINERING. Også 
institutionelt set kræves der en helhedspræget tilgang: koordinering mellem donorer og 
ligeledes intern koordinering mellem tjenestegrenene er en forudsætning for en effektiv 
politik og indsats, men kan kun fungere tilfredsstillende inden for rammerne af en sådan 
overordnet strategisk handlingsplan. 
TIDSMÆSSIG KOORDINERING (TIMING) spiller også en vigtig rolle, og 
procedurerne bør om nødvendigt tilpasses efter, hvad der kræves for rigtig timing og en 
smidig overgang og forbindelse mellem de forskellige former for bistand. Det er 
nødvendigt, at der er hurtige beslutningsprocedurer på alle stadier af nødhjælps-, 
rehabiliterings- og udviklingskontinuumet, hvis tempoet skal holdes på såvel donorsiden 
som modtagersiden. I mange tilfælde kan et nedsat tempo på et kritisk stadium føre et 
land direkte tilbage i krisen og resultere i endnu højere donorudgifter i fremtiden. 
Procedurerne må være fleksible nok til at forhindre, at dette sker. 
iv) Anbefalinger 
En samlet politisk ramme bør udarbejdes for hvert land og hver region med det 
overordnede formål til sin tid at opnå "strukturel stabilitet", og den bør baseres 
på en detaljeret risiko- og sårbarhedsanalyse. En sådan ramme bør samle 
økonomiske, sociale (herunder kønsmæssige) og politiske (demokratisering, 
menneskerettigheder og retsstat) faktorer i udviklingen og fastlægge nærmere 
forbindelser mellem nødhjælp, rehabilitering og udvikling. Som et første skridt 
bør der iværksættes et forsøg med et repræsentativt udsnit af lande, som er særlig 
udsatte for risici/spændinger som følge af politiske, økonomiske og/eller 
naturbetingede katastrofer. 
Konfliktforebyggelse. hvormed menes en bred vifte af politikker til at foregribe 
og reagere på sociale, økonomiske og politiske faktorer, der kunne resultere i, 
at samfundet bryder sammen. Dette begreb bør betragtes som led i det bredere 
begreb "fredsopbygning" og indgå som et egentligt element i den samlede 
politiske ramme. 
Kapaciteten til politisk analyse må forbedres, så der kan fokuseres på 
grundlæggende strukturelle konfliktårsager og udpeges politiske urosteder, og så 
analysen kan omsættes til rettidig politisk handling på Unionens niveau. Politiske 
rapporter fra Kommissionens delegerede, baseret på koordinering med EU-
medlemsstaternes repræsentanter på stedet, er nøglebidrag til denne analyse, og 
disse rapporter bør tilpasses de nye krav. 
Øget politisk samarbejde og udviklingskoordinering med medlemsstaterne og 
andre donorer både hjemme og på selve stedet er et væsentligt element i 
ovennævnte proces. 
Den interne koordinering vil blive forbedret ved oprettelse, hjemme og på stedet, 
af landespecialgrupper (task forcer) sammensat af tjenestemænd fra afdelinger, 
der varetager nødhjælp, rehabilitering, udvikling og politiske forbindelser. 
En landespecifik analyse af nødhjælpens effekt vil blive foretaget i situationer, 
hvor der forudses at blive behov for humanitær bistand i længere perioder, for 
at tage hensyn til de mere langsigtede mål, så den humanitære bistand kan blive 
så effektiv som muligt. Der vil blive sørget for uddannelse i udførelsen af 
sådanne analyser. 
Der må udvikles strategier for planlægning af rehabiliteringen i tiden efter den 
egentlige katastrofesituation, herunder vurdering af krisernes årsager og vurdering 
af begrænsninger og strukturelle svagheder, der er blevet synlige i nødfasen - der 
må ske en videreudvikling af særlige værktøjer til situationsanalyser. Samtidig må 
der anvendes hensigtsmæssige regler og procedurer, der muliggør en hurtig og 
fleksibel reaktion, så der sikres en effektiv sammenkobling med nødhjælpen. 
Katastrofeberedskabsprogrammer bør indtage en mere fremtrædende plads i 
programmerne og politikken for udvikling på længere sigt. 
Den makroøkonomiske planlægning og de økonomiske reformprogrammer bør 
udformes og implementeres under hensyntagen til risikoen for og sårbarheden 
over for natur- og menneskeskabte katastrofer. For Fællesskabets vedkommende 
betyder det også, at der bør tages hensyn til risikoen og sårbarheden, når 
fællesskabsbistanden programmeres. 
Sektorpolitik og -programmer må ligeledes udformes og implementeres under 
hensyntagen til risiko og sårbarhed som nøglefaktorer. 
vi 
SAMMENKOBLING AF NØDHJÆLP, REHABILITERING OG UDVIKLING 
(LRRD) 
1. HVORDAN NØDHJÆLPEN BEDRE KAN TILGODESE UDVIKLINGS­
BEHOV OG -MÅL: NØDHJÆLPSAKTIONER OG UDVIKLINGS­
ASPEKTER 
1.1. Indledning 
Den humanitære bistand har klart til formål at redde og bevare katastrofeofres liv. 
Nødhjælpsorganisationerne er af humanitære grunde og ifølge deres mandater og den 
offentlige opinion og medierne forpligtet til at redde liv uden hensyntagen til en 
manglende forebyggende indsats, et dårligt beredskab over for naturkatastrofer og de 
aktuelle sociale, økonomiske og politiske forhold i kriseområderne. Da Kommissionens 
humanitære bistand er upolitisk og ofte efterspørgselsbestemt, er det vanskeligt at opstille 
helt bestemte mål for dens aktioner ud over at redde liv. 
Selv om det langsigtede perspektiv i sådanne situationer må være underordnet i forhold 
til målet om at redde liv, er det ikke desto mindre meget vigtigt at tage det i betragtning. 
Det kortsigtede og det langsigtede perspektiv kan i nødhj ælpsaktioner være i indbyrdes 
konflikt: hvad der er nyttigt for at redde liv, kan på den anden side gøre det 
vanskeligere at skabe mere langsigtede løsninger. 
Som et eksempel kan nævnes, at det i visse større flygtningekriser kan være hensigtsmæssigt at 
oprette store flygtningelejre. Logistisk set kan dette være de udenlandske nødhjælps­
organisationers eneste mulighed for hurtigt at skaffe de mange mennesker, der er i fare, mad og 
et sted at bo. Når lejrene først er oprettet (fordi der ikke var anden mulighed), tiltrækker de 
måske flere mennesker, end det var hensigten (tiltrækningsfaktoren), og de kan gøre flygtningene 
mindre villige til at vende hjem, blive arnested for epidemier, skabe interne sikkerhedsproblemer 
og meget ofte ødelægge det lokale miljø og fremmedgøre den lokale befolkning. Alt dette har 
været set med de store flygtningelejre uden for Rwandas grænser. 
Et andet eksempel på konflikten mellem kort- og langsigtede hensyn i de humanitære aktioner 
drejer sig om nært samarbejde med de lokale administrative systemer og lokale NGO'er. I 
større krisesituationer er de lokale strukturer ofte ødelagte eller fuldstændig overvældede, og de 
internationale hjælpeorganisationer opretter deres egne systemer til at fremskaffe og fordele 
humanitær bistand. Når hjælpeorganisationerne forlader stedet, kan der opstå et administrativt 
tomrum, som kan gøre rehabilitering meget vanskelig, og som endog kan påvirke den politiske 
stabilitet (f.eks. i Somalia). Det er klart en udfordring - og en meget vanskelig udfordring - for 
enhver hælpeindsats at forsøge at inddrage de lokale institutioner (officielle, NGO'er eller 
lokalsamfundsstrukturer) i planlægningen og gennemførelsen, således at de kan overtage ansvaret, 
når den internationale hjælp ophører. 
Konflikten mellem det kortsigtede og det langsigtede perspektiv kan håndteres på to 
hovedmåder: 
a) øget bevidsthed om effekten (på kort og lang sigt) af humanitære 
aktioner, på de (lokale og udenlandske) humanitære aktørers side 
b) organisatorisk koordinering (forbindelser mellem humanitære afdelinger 
og udviklingsbistandsafdelinger, hjemstedet og marken, donorer og 
formidlingsorganer, donorerne indbyrdes, internationale og lokale 
strukturer osv.). 
1.2. Den ideelle nødhjælpsmodel 
De grundlæggende elementer i den ideelle nødhj ælpsmodel er: 
1) Nødhjælp må ikke underminere udvikling (alle nødhj ælpsaktioner, selv de 
mest hastende, bør planlægges omhyggeligt for at beskytte 
udviklingsaktiver, f.eks. redskaber, såsæd og husdyr). 
2) De grundlæggende principper, der normalt gælder for udviklingsprojekter, 
bør også anvendes i forbindelse med nødhjælp: 
Nødhjælpen bør integreres i eksisterende regeringsstrukturer eller (hvis der ikke 
findes sådanne, eller de er part i konflikten) i uafhængige lokale NGO'ers 
indsats og/eller modtagernes egne repræsentative strukturer for dermed at sikre 
modtagernes deltagelse. 
Nødhjælpen bør være fleksibel på en sådan måde, at de ting, den omfatter, og 
fordelingssystemerne falder i tråd med den lokale kultur og det lokale samfund. 
Nødhjælpen bør være særlig opmærksom på kønsaspektet og tage hensyn til 
arbejdsdelingen mellem mænd og kvinder, som sandsynligvis vil spille en endnu 
større rolle i nødsituationer. 
Nødhjælpen bør være forudsigelig og bør ikke ophøre for brat eller for tidligt. 
3) Nødhjælpen bør straks følges op af og om muligt gennemføres 
sideløbende med rehabiliterings- og genopbygningsprogrammer for at 
sikre et jævnt "kontinuum" på vejen tilbage til en langsigtet 
udviklingsproces. 
I forhold til denne idealmodel kritiseres nødhjælpsorganisationernes faktiske programmer 
ofte for at være medierettede, kortsigtede og kortvarige, toptunge, centraliserede, 
standardiserede, ressourceintensive, donorafhængige og for lidt orienteret mod de lokale 
administrative strukturer og samfundsmønstre. 
Selv om nødhjælpsorganisationerne måske er bekendt med disse kritikpunkter, kan det 
være vanskeligt for dem at holde sig dem alle efterrettelige, fordi de arbejder inden for 
bestemte rammer: der skal reddes liv, tiden er knap, højt specialiserede partnere står 
for gennemførelsen af aktionerne og mandaterne til opfølgningsaktioner ligger hos 
udviklingsorganer eller -afdelinger, hvis procedurer og ressourcer ikke altid er egnede 
til at sikre en jævn overgang fra nødhjælp til udvikling. 
1.3. Naturkatastrofer 
Rene naturkatastrofer er ikke så almindelige, som man generelt tror. I tredjeverdens­
landene forværrer menneskeskabte faktorer "naturkatastroferne": tørke er f.eks. ofte 
kombineret med borgerkrig (Afrikas Horn). Selv i en "regulær" tørkesituation kan den 
virkelige årsag til ofrenes lidelser i de ramte områder være eksisterende 
strukturproblemer og dyb fattigdom. I sådanne kriser er der behov for at rette op på hele 
den økonomiske, sociale og politiske struktur i landet. Mangelen på regn er i 
virkeligheden tit blot dråben, der får bægeret til at flyde over. 
En nøglefaktor, som det er vigtigt at holde sig for øje i forbindelse med langvarig 
nødhjælp efter tørke, er lokale indkøb af fødevarer. Det er meget vigtigt at overvåge 
nødhjælpens indvirkning på de lokale fødevareprismekanismer for at undgå forvridninger, 
der kan påvirke den fremtidige produktion. Anvendelsen af lokale markeder og 
institutioner ved fordelingen af fødevarehjælpen må også undersøges. 
Nødhjælpsdonorerne må fra krisens start og sideløbende med enhver hjælpeaktion 
bestræbe sig på at sikre beskyttelse og/eller levering af udviklingsaktiver såsom husdyr, 
såsæd og redskaber. 
Begrænsede naturkatastrofer såsom oversvømmelser, jordskælv og tropiske storme 
stiller ofte donorerne og nødhjælpsorganisationerne over for ganske særlige krav om 
meget hurtig hjælp. Når krisen indtræffer, er det for sent at opbygge en styringskapacitet 
inden for de lokale forvaltningsstrukturer. Svaret på dette er beredskabsprogrammer 
med det sigte at afprøve de lokale forvaltningsstrukturer og identificere nødhjælps-
leverancer og beredskabslagre (lokale eller internationale). Embedsmænd og lokale 
repræsentanter bør om nødvendigt oplæres i håndtering af større katastrofer og 
samarbejde med udenlandske organisationer. 
Værdien af beredskabsprogrammer erkendes, men donorstøtten til sådanne programmer 
er stadig begrænset. Over Fællesskabets budget blev der i 1995 stillet 5 mio. ECU til 
rådighed til disse formål. Dette beløb skal imidlertid betragtes som en motivation for 
katastrofeudsatte lande til at lægge større vægt på beredskab i deres langsigtede 
udviklingspolitik og -programmer. I mange af de udviklingsprogrammer, Kommissionen 
finansierer, er katastrofeforebyggelse, -formindskelse eller -beredskab implicitte mål. 
1.4. Menneskeskabte katastrofer 
Udtrykket menneskeskabte katastrofer bruges her om nødsituationer, hvor der er 
voldelige konflikter. Det må imidlertid gøres klart, at mange såkaldte "borgerkrige" og 
"etniske konflikter" ligesom "tørke" har fået hæftet en vildledende betegnelse på sig. 
De underliggende årsager til disse kriser er ofte strukturelle økonomiske og sociale 
problemer. I mange tilfælde giver de lokale politiske og økonomiske forhold ikke meget 
håb om reformer inden for den nærmeste fremtid. Der er mange eksempler på situationer 
af denne type i Afrika, Centralasien og Kaukasien. Den humanitære bistand kan afhjælpe 
nogle af symptomerne, når der udbryder alvorlige konflikter, men den kan ikke tage fat 
på de grundlæggende årsager. Hverken de humanitære ressourcer eller 
udviklingsressourcerne er tilstrækkelige til en samlet langsigtet afhjælpning af dyb 
fattigdom inden for en overskuelig fremtid. Der er brug for et samlet svar, herunder især 
de nødvendige politiske reformer, fra de pågældende regeringers side. 
Hvis den humanitære bistand i nogle tilfælde kan lægge en dæmper på en eksplosiv 
situation, kan dette imidlertid i sig selv bane vej for, at udviklingsorganisationer kan 
træde til med hjælp, og/eller at de lokale myndigheder påtager sig ansvaret for reformer 
og udvikling. Nødhjælpsforsyninger kan mindske spændinger, når de kan reducere 
befolkningsgruppernes indbyrdes konkurrence om knappe basisnødvendigheder. Et 
eksempel herpå er rehabiliteringen af Sarajevos vandforsyning, der har bidraget til at 
mindske spændingerne mellem de forskellige dele af byen. 
Men også dér, hvor der kommer en fred i stand, kan der stadig være problemer, og ikke 
mindst problemet med landminer, som det må være en af det internationale samfunds 
topprioriteter at bidrage til at fjerne. 
En anden vanskelighed, som man også må tænke på, er den tiltagende politisering af 
den humanitære bistand. Når det drejer sig om strukturelle kriser, kan den humanitære 
bistand let opfattes som en støtte til magthavere, om hvem det ellers ville blive klart, at 
de ikke formår at sørge for deres befolkning. I sådanne tilfælde er det vigtigt, at der 
sammen med nødhjælpen ydes andre former for støtte, der tager fat på de grundlæggende 
årsager til strukturkrisen, herunder "demokratiske underskud". 
I åbne konfliktsituationer kan den humanitære bistand fortolkes ikke blot som et middel 
til at redde og bevare liv, men også som "indblanding" i selve konflikten. Den 
humanitære bistand kan falde i hænderne på de stridende parter. Det betyder, at 
nødhjælpen ofte af en af parterne kan blive betragtet som leverancer til fjenden. De 
humanitære organisationer bliver følgelig uønskede, og de kan blive udsat for voldelige 
angreb ved den lokale fordeling af hjælpen. I nogle tilfælde har lokale krigsherrer 
beslaglagt humanitære hjælpeforsyninger, enten for at de ikke skulle falde i hænderne 
på fjenden, eller simpelthen for at give dem til deres egne soldater (f.eks. det tidligere 
Jugoslavien og Afrikas Horn). Dette rejser vigtige spørgsmål om det mulige behov for 
militær beskyttelse af ofre og humanitære bistandsarbejdere i visse situationer. 
1.5. Landespecifik virkningsanalyse 
Nødhjælpsaktionerne kan kun sættes ind i et solidt langsigtet perspektiv, hvis der inden 
gennemførelsen af dem foretages en klar analyse af virkningerne (især når det drejer sig 
om kroniske kriser). En sådan landespecifik virkningsanalyse for menneske- og 
naturskabte kriser består af flere elementer ud over det traditionelle, og stadig det 
vigtigste, kortsigtede mål om at redde og bevare liv: 
a) Den rolle, nødhjælpen kan spille ved hurtigt at opfylde grundlæggende menneskelige 
behov, såsom mad, sundhed, et sted at bo og uddannelse, som i sig selv kan mindske 
spændingerne og fremme en forsoning. Hvordan modtagerne kan spille en mere 
deltagende og aktiv rolle? Hvor effektiv den humanitære bistand kan være ikke blot med 
hensyn til opfyldelse af grundlæggende behov, men også med hensyn til f.eks. forbedring 
af ernæringstilstanden? Denne politiske analyse omfatter en undersøgelse af, hvorvidt 
nødhjælpen påvirker eller påvirkes af den lokale sikkerhedssituation. 
b) Påvirker den humanitære bistand befolkningsbevægelserne? Etablerer vi f.eks. af 
logistiske hensyn lejre og andre centre, der er katastrofale for bosætningen og 
udviklingen på lang sigt ("tiltrækningsfaktoren" for flygtningelejre i Afghanistan)? 
c) Hvilke sociale virkninger har den humanitære bistand? Har den f.eks. en negativ 
langtidsvirkning for visse etniske grupper, aldersgrupper eller et af kønnene, og hvordan 
er forholdet mellem den humanitære bistand og andre demografiske faktorer? Hvordan 
påvirker den humanitære bistand arbejdsdelingen mellem mænd og kvinder og specielt 
kvindernes ansvar for reproduktivt arbejde, som sandsynligvis vil blive større i 
nødsituationer? Kvindernes centrale rolle må erkendes, og kvinderne må inddrages i 
beslutningsprocessen og planlægningen, forvaltningen og fordelingen af nødhjælp som 
det bedste middel til at sikre, at hjælpen når de mest sårbare. 
d) Hvilke økonomiske virkninger har den humanitære bistand på kort og lang sigt? F.eks. 
er det altid vigtigt at analysere, hvordan nødhjælpen påvirker de lokale markeder, 
prismekanismer og forsyninger. 
e) Konsekvenserne for miljøet betragtes nu som et væsentligt element i enhver 
virkningsanalyse. Miljøødelæggelser har allerede haft alvorlige følger for 
værtsbefolkningen i og omkring mange flygtningelejre (f.eks. omkring Rwanda). Kunne 
vi finansiere og fremme anvendelse af alternative energikilder på en mere miljøvenlig 
måde og dermed undgå træfældning? 
f) Virkningsanalysen bør altid omfatte et afsnit om, hvordan nødhjælpen påvirker de lokale 
administrative strukturer. En mindre sårbarhed i fremtiden og evnen til at optage stød 
afhænger af stærke permanente lokale strukturer. Der tilkommer de lokale 
forvaltningsstrukturer, de lokale NGO'er og lokalsamfundets grupper en komplementær 
rolle, så længe dette ikke betyder tilsidesættelse af den humanitære bistands principper 
om upartiskhed og neutralitet. Hvis der ikke er nogen lokal forvaltning, kunne lokale 
NGO'er deltage. Mangler de lokale NGO'er erfaring og kapacitet, kan de samarbejde 
med og samtidig lære af internationale NGO'er, så deres kapacitet kan blive forbedret 
på lang sigt. Det er klart, at de internationale NGO'er må tilskyndes til at påtage sig et 
større ansvar for de lokale partnere. Samtidig er det nødvendigt at sørge for, at den løn, 
NGO'erne tilbyder, ikke bliver uforholdsmæssig høj sammenlignet med de lokale 
administrationer, så der sker en personaleafvandring fra disse. 
g) Generelt skal det i virkningsanalysen altid konstateres, at de partnere, der står for 
implementeringen, har klare ideer om, hvordan hjælpeaktionerne skal følges op. 
Nødhjælpsorganisationerne bør føle sig ansvarlige for de langsigtede virkninger af deres 
indsats og for at sikre en gnidningsløs overgang til de aktioner, der følger efter 
nødhjælpen, selv om der heri deltager andre organisationer. 
Når der er gennemført en virkningsanalyse omfattende disse og andre elementer (inden 
for grænserne af den tid og de ressourcer, der er til rådighed), kan der tages hensyn til 
de mere langsigtede mål i planlægningen og gennemførelsen af den enkelte hjælpeaktion. 
Dette vil på sin side hjælpe donorerne, implementeringsorganisationerne og arbejderne 
i felten med at holde sig det langsigtede perspektiv for øje lige fra den enkelte 
nødhjælpsaktions start. 
Når der er opnået rutine i solide virkningsanalyser, vil Kommissionen have meget bedre 
forudsætninger for at udarbejde en "kodeks for god nødhjælpspraksis", som kan bidrage 
til at forbedre alle aspekter af nødhjælpsarbejdet. 
1.6. Organisatoriske aspekter 
Den detaljerede virkningsanalyse og opstillingen af klare mål kan imidlertid ikke foregå 
isoleret. De involverede organisationer og deres personale må sættes i stand til at udføre 
disse opgaver. 
For det første behøver medarbejderne på nødhjælps- og udviklingsområdet vejledning 
og træning, så nødhjælpens langsigtede virkninger for udviklingen bliver en naturlig 
refleks ved forberedelsen af alle nødhj ælpsaktioner. 
Hvad angår kriseplagede lande - lande med alvorlige strukturelle ubalancer, lande med 
etniske problemer og lande med hyppige naturkatastrofer - er Kommissionen ved som 
en fleksibel koordineringsstruktur at oprette specialgrupper (task forcer) sammensat af 
tjenestemænd, der arbejder med på den ene side humanitær bistand og på den anden side 
mere langsigtede programmer. Planlægningen af nødhjælps-, rehabiliterings-, 
genopbygnings- og udviklingsprogrammer skal drøftes i specialgruppen, og dens 
medlemmer skal informeres om de enkelte aktioner i denne sammenhæng, inden de 
forelægges til beslutning. Opfølgningsforbindelser skal registreres i en lettilgængelig 
form og drøftes med jævne mellemrum. Hvad angår bistand til flygtninge, internt 
fordrevne og hjemvendende flygtninge og fordrevne i tredjelande, har Kommissionen 
allerede oprettet en permanent intern koordineringsstruktur. 
På mere generel vis anmodede Kommissionen på mødet den 20. september 1995 de af 
dens tjenestegrene, der er ansvarlige for forskellige instrumenter inden for de eksterne 
forbindelser, om at fortsætte den hidtidige indsats på koordineringsområdet for at sikre 
maksimal sammenhæng mellem aktionerne finansieret over forskellige budgetposter. 
For at sikre en god koordinering ikke alene mellem Kommissionens tjenestegrene, men 
også med implementeringspartnerne, bør de relevante NGO'er og de FN-organer, der 
varetager nødhjælp og/eller rehabilitering og udvikling, indbydes til at deltage aktivt i 
særligt arrangerede åbne møder i specialgruppen. Den strategi, der er indført for 
Liberias vedkommende, er et eksempel på dette. De regelmæssige ugentlige møder for 
de GD VIII- og ECHO-medarbejdere, der beskæftiger sig med Liberia, blev suppleret 
med kvartalsmøder mellem Kommissionen og dens vigtigste NGO- og FN-partnere. 
Et andet vigtigt element, der bør forbedres i den eksisterende organisationsstruktur, er 
koordineringen med og i marken. I kriseplagede eller krisetruede lande bør 
medarbejderne ved Kommissionens delegationer indkalde til regelmæssige 
koordineringsmøder med ECHO-koordinatorer og lokale repræsentanter og 
implementeringspartnere. 
Samlet koordinering i marken af hele den internationale nødhjælps-, rehabiliterings- og 
genopbygningsindsats er af største betydning. Hvis FN's Afdeling for Humanitære 
Anliggender (DHA) eller andre FN-organer har etableret effektive koordinerings-
strukturer i marken, må Kommissionen og andre donorer gøre deres bedste for at være 
med og støtte sådanne strukturer. Inden for denne samlede koordineringsramme vil 
koordineringen mellem Kommissionen og medlemsstaterne finde sted som normalt, på 
baggrund af Rådets resolution af 2. december 1993 om procedurer for koordinering 
mellem Fællesskabet og dets medlemsstater. I dette tilfælde vil hovedopgaven for en 
specialgruppe i marken være at stå i regelmæssig kontakt med specialgruppen i Bruxelles 
for at sikre, at alle planer, initiativer og aktioner inden for nødhjælp, rehabilitering og 
udvikling kædes behørigt sammen. 
Hvis der i en given krisesituation på den anden side ikke er etableret en passende samlet 
koordinering (mellem aktører inden for nødhjælp, rehabilitering og genopbygning), må 
Kommissionen koordinere de af Fællesskabet finansierede aktiviteter. Dette bør varetages 
af specialgruppen i marken og ske på en åben måde og i størst muligt omfang sammen 
med berørte EU-medlemsstater, andre donorer, FN og andre hjælpeorganisationer, 
NGO'er og lokale strukturer. Kommissionens bistandskoordineringskontor i Monrovia 
er et godt eksempel på ét samlet sted for bistand til ofrene for krisen i Liberia. 
Specialgruppen i Bruxelles bør på tilsvarende vis tage skridt til at sikre en behørig 
koordinering af alle planer og initiativer med andre donorer, især de relevante EU-
medlemsstater. 
Dette forslag om oprettelse af specialgrupper (task forcer) gælder ikke kun lande, 
hvor der er udbrudt kriser, men også katastrofetruede lande i hele nødhjælps-, 
rehabiliterings- og udviklingskontinuumet. 
2. REHABILITERING - BISTAND I EFTERKRISEPERIODEN 
Rehabilitering kan defineres som en samlet dynamisk overgangsstrategi for institutionelle 
reformer og institutionel styrkelse, genopbygning og forbedring af infrastruktur og 
serviceydelser og støtte til den pågældende befolknings initiativer og aktioner på det 
politiske, økonomiske og sociale område med det sigte igen at nå frem til en bæredygtig 
udvikling. Der er mennesker - både ofre for og deltagere i voldelige konflikter - som 
skal genintegreres i det civile samfund i økonomisk, social og politisk henseende. Den 
menneskelige dimension er derfor vigtig i rehabiliteringsfasen. På dette stadium er det 
formålstjenligt at sikre, at kønsaspektet tages i betragtning. Der bør her også tages 
hensyn til mænds og kvinders ændrede roller og omstændigheder og nødvendigheden af 
at behandle sådanne spørgsmål, hvis der skal ske en social integration. 
Rehabilitering kan også spille en vigtig rolle i lande, der er på vej mod fred, men hvor 
der stadig er sporadiske konflikter. Rehabilitering kan bygge på stabile zoner og tilstræbe 
udvidelse af fredsområderne. 
2.1. Genopbygning af det civile samfund 
Genopbygningen af et land, der har været inde i en periode med konflikter, må 
nødvendigvis omfatte genoprettelse af retsstaten og det civile samfund. Et af 
nøgleelementerne er hurtig etablering af en regering og en administration, der nyder 
befolkningens tillid og tiltro, og som kan genoprette de økonomiske aktiviteter, sundheds-
og uddannelsessystemerne osv. 
En sådan administration må af borgerne opfattes som tjenende alle grupper, så de 
spændinger, der uundgåeligt fortsat vil være i genopbygningsfasen, kan dæmpes. Det er 
derfor fra starten vigtigt, at disse aspekter ikke undervurderes, da de kan få afgørende 
indflydelse på selve genopbygningen af landet. 
Dette taget i betragtning bør genopbygningsbestræbelserne samles om følgende punkter: 
2.1.1. Genopbygning af en retsstat 
Det er nødvendigt at være særlig opmærksom på visse grundlæggende principper for 
opbygningen af en retsstat: magtadskillelse; overholdelse af reglerne for god offentlig 
forvaltning med henblik på legalitet og gennemsigtighed; oprettelse af institutionelle 
mekanismer, som accepteres af hovedaktørerne, herunder betydningen af klare love og 
institutioner, der er tilgængelige for offentligheden; og respekt for universelt anerkendte 
menneskerettigheder og specielt anerkendelse af minoritetsgruppers rettigheder. Det er 
muligt, at den lovgivning, der var i kraft inden konflikten, kan anvendes, såfremt den 
genetableres inden for rammerne af en national konsensus. 
Ud fra den særlige situation i det enkelte land bør der fastlægges prioriteter for de 
aktioner, der skal iværksættes. Der bør i den forbindelse lægges særlig vægt på et 
effektivt og uafhængigt retsvæsen (jf- foranstaltninger i Rwanda). Dette er af fundamental 
betydning for genoprettelsen af borgernes tillid og for, at de kan genopbygge deres 
eksistens under forhold, hvor de ikke føler sig truet. 
2.1.2. Udvikling af politisk dialog og offentlighedens deltagelse 
Udviklingen af den politiske dialog, som er en grundforudsætning for demokrati, bør 
ikke vente til bedre tider. Der bør lige fra begyndelsen lægges særlig vægt på, at de 
forskellige grupper og mindretal får mulighed for at komme til orde. 
Spørgsmål som foreningsfrihed og fremme af politiske partier bør hurtigst muligt 
medtages på den politiske dagsorden, for at den nye administration kan få den 
nødvendige gennemsigtighed. Politisk dialog og offentlighedens deltagelse kan kun 
opnås, hvis de borgerlige rettigheder og menneskerettighederne, herunder mænds og 
kvinders adgang til at deltage på lige vilkår, er sikrede. 
Samtidig er det nødvendigt at gennemføre foranstaltninger med henblik på befolkningens 
effektive deltagelse i magtudøvelsen i kraft af valg, jf. f.eks. Mozambique og Sydafrika, 
og dens økonomiske deltagelse i udviklingens omkostninger og gevinster. I den 
sammenhæng spiller foranstaltninger vedrørende ytringsfrihed og uafhængighed for 
medierne til at foretage en saglig og oplysende rapportering en vigtig rolle for dannelsen 
af en offentlig opinion, og de kan måske også medvirke til at mindske de spændinger, 
der fortsat måtte være. Det vil desuden være nyttigt at iværksætte foranstaltninger inden 
for træning, borgeroplysning, støtte til foreninger, decentralt samarbejde osv. 
De ovenfor beskrevne foranstaltninger er klart ikke kun relevante i forbindelse med 
genopbygningen af det civile samfund, men faktisk ved enhver omstilling til demokrati, 
også når den sker uden en forudgående væbnet konflikt. Foranstaltningerne kan strække 
sig ud over selve genopbygningsperioden og integreres i de mere langsigtede 
udviklingsplaner. Sådanne foranstaltninger er nødvendige, hvis den eksterne bistand skal 
have en mærkbar virkning på lang sigt. 
Fællesskabets foranstaltninger på disse områder kan kun spille en rolle som katalysator. 
De kan hjælpe regeringerne med at få sat processen i gang, men det er regeringerne selv, 
der skal sørge for, at den fortsætter. Disse spørgsmål må derfor drøftes ved en dialog 
med den enkelte regering, når rehabiliterings- og udviklingsaktionerne planlægges, og 
der skal tages hensyn til dem i den samlede politiske ramme. 
En af de befolkningsgrupper, der kan behøve speciel opmærksomhed, når selve 
konfliktsituationen er ophørt, er de tidligere soldater. Demobilisering og genintegrering 
i det civile liv kan frembyde særlige vanskeligheder i lande, hvor der har været 
borgerkrig i en lang periode, og hvor det kan tage nogen tid at få gennemført 
afmilitariseringen og udrydde "slå ihjel-kulturen". Programmer for genintegrering af 
tidligere soldater bør fortrinsvis gennemføres parallelt med programmer for 
genbosættelse af flygtninge og hjemvendende, så der ikke opstår det indtryk, at det, at 
man har båret våben, berettiger til fortrinsbehandling. Foranstaltninger med henblik på 
at tilskynde tidligere soldater til at aflevere deres våben, har generelt ikke givet særlig 
gode resultater, og det kan måske være mere formålstjenligt at satse på at skabe 
betingelser for, at der ikke anvendes våben, selv om de forbliver på private hænder. Der 
kan være behov for særlige foranstaltninger, når de tidligere soldater er kvinder og/eller 
børn. 
2.1.3. Den særlige situation med landminer 
Landminer kræver dagligt menneskeliv og udgør en alvorlig hindring for udvikling af de 
områder, hvor de er udlagt: de er en hindring for flygtninges og fordrevnes hjemvenden, 
for udnyttelsen af landbrugsjord og for anvendelsen af infrastruktur. 
Minerydning betragtes ofte som en rehabilitermgsforanstaltning, men kan også være af 
humanitær karakter eller et led i en langsigtet udviklingsproces. 
Minerydning er desuden en politisk prioritet for Den Europæiske Union, som det ses af 
den fælles aktion, der for nylig er vedtaget inden for rammerne af FUSP. 
I betragtning af problemets størrelse forekommer det særlig vigtigt at stile mod en mere 
samlet og koordineret tilgang og kontinuitet i de forskellige interventioner, særlig i lande, 
hvor der på én og samme tid foregår en humanitær indsats og en rehabiliterings- og 
udviklingsindsats. 
Der er behov for regler og procedurer, der kan sikre den nødvendige hurtighed og 
fleksibilitet i indsatsen, lette udviklingen af den lokale kapacitet og garantere en mere 
langsigtet donormedvirken; der er samtidig behov for øget koordinering og 
komplementaritet. 
2.2. Rehabilitering som bro mellem nødhjælp og udvikling 
For at rehabilitering kan bidrage til en kontinuerlig overgang fra en krises ophør til 
genoptagelsen af udviklingsindsatsen, må visse grundlæggende forudsætninger for 
"kontinuumet" være til stede i overgangsperioden. Det gælder specielt et vist minimum 
af sikkerhed og indledning af en overgangsproces, der respekterer de demokratiske 
værdier og de fundamentale frihedsrettigheder. Det er imidlertid nødvendigt at fremhæve 
tre principper: 
rehabiliteringen bør iværksættes på en måde, der bestemmes af situationen 
i det enkelte berørte land (varighed, prioriteter, kønsaspekter) 
rehabiliteringen bør have karakter af en overgangsindsats og i princippet 
være af begrænset varighed, selv om særlige situationer kan kræve en 
længerevarende indsats 
rehabiliteringen bør ikke simpelthen tage sigte på en tilbagevenden til den 
tidligere situation, men bør - ikke nødvendigvis lineært - bane vej for 
genoptagelsen af en bæredygtig udvikling på en bedre måde end tidligere 
og under hensyntagen til de erfaringer, krisen har givet. 
Når det er muligt, bør rehabiliteringen altid bygge videre på resultaterne af den 
humanitære bistand og søge 1) at undgå en mærkbar forringelse af ydelser og 
infrastruktur, som befolkningen har haft adgang til i kriseperioden, og 2) at bevare og 
forbedre den lokale ekspertise, der er brugt eller skabt i løbet af kriseperioden. 
Rehabiliteringen bør imidlertid samtidig søge at mindske eventuelle utilsigtede virkninger 
af den humanitære bistand ved 1) gradvis at afvikle den humanitære bistands økonomiske 
substitutionsrolle, 2) snarest muligt at få systemet med gratis uddeling af varer og 
tjenesteydelser afløst af et system baseret på betaling af i det mindste omkostningerne, 
navnlig når der er mulighed for lokal produktion, og 3) at støtte foranstaltninger til 
fordel for sårbare grupper (demobiliserede soldater, forældreløse børn, kvindelige 
familieforsørgere, handicappede) med det formål at få dem genintegreret i det 
økonomiske og sociale liv. I den forbindelse bør der i rehabiliteringen også tages hensyn 
til de psykologiske virkninger af udsættelse for vold, især for børns vedkommende. 
Ved udformningen af rehabiliteringsprogrammer bør der tages hensyn til følgende fire 
faktorer, for at programmerne kan bidrage mest muligt til overgangsprocessen: 
i) "løftestangsvirkning" 
• Vælg geografisk og sektormæssigt afbalancerede aktioner under hensyntagen til 
de ændringer, der er sket under kriserne (befolkningsflytninger osv.). 
• Brug rehabiliteringsaktioner til at omlægge, supplere og accelerere 
gennemførelsen af allerede igangværende udviklingsprogrammer i basis- og 
produktionssektorerne. 
• Prioriter på de områder, hvor det er hensigtsmæssigt, metoder, der maksimerer 
lokalbefolkningens deltagelse (mikroprojekter, mad for arbejde), og anvend 
småkreditter til den private sektor. 
• Sørg for passende faglig bistand både til projekter og programmer og på det 
generelle plan (prioriterede sektorer, overordnet styring). Det er især nødvendigt 
at yde en sådan bistand til modtagerregeringens og NGO'ers forvaltning af 
programmer. 
ii) "kritisk masse" 
• Sørg for, at der ved donorkoordinering rettidigt stilles finansielle ressourcer til 
rådighed under hensyntagen til de makroøkonomiske prognoser. 
• Anvend accelererede og fleksible procedurer for at begrænse varigheden af 
"intensiv" rehabilitering, hvor der skal nås bestemte mål. 
• Træf ud fra situationen i det enkelte land beslutning om de prioriterede sektorer 
under hensyntagen til, at den institutionelle styrkelse, genopbygningen og 
rehabiliteringen af infrastruktur samt leveringen af nødvendige varer og 
tjenesteydelser til rehabiliteringsperioden kædes sammen med produktion, især 
landbrug, og sundhed/sanitet, basisuddannelse, adgang til jord, minerydning og 
demobilisering. 
iii) "partnerkontinuitet" 
• Mere støtte til langsigtede aktioner forestået af internationale og lokale NGO'er, 
der var på stedet under den humanitære krise, ved at de, der kan, inddrages i 
programmeringen af rehabiliteringsmidlerne i basissektorerne, og ved under 
gennemførelsen at lægge vægt på aktionernes levedygtighed på mellemlang sigt 
og anvendelse af lokale strukturer. 
• Støt basisgrupper i lokalsamfundet, der har overlevet krisen (landsbyforeninger, 
kvindegrupper, producentgrupper, lokalforvaltninger). 
• Støt den omstrukturering af forvaltningen i de prioriterede sektorer, der er 
nødvendig for planlægning og styring af rehabiliteringsprogrammer og langsigtede 
udviklingsprogrammer. 
• Støt omstruktureringen af forvaltningen ved at koncentrere aktionerne på de 
sektorer, der kan fremhjælpe en tilbagevenden til fred, og de, der kan give staten 
de minimale handlingsmidler, navnlig på det makroøkonomiske plan og med 
hensyn til de offentlige finanser. 
iv) "gå frem i faser" 
• Planlæg og finansier aktionerne på grundlag af sektormæssige eller geografiske 
"kanaler", f.eks. fra levering af medicin som nødhjælp til reorganisering af de 
vigtigste lægeydelser, omplacering af menneskelige ressourcer og rehabilitering 
af sundhedscentre under rehabiliteringen; integration og udvikling af disse centre 
i sundhedspyramiden, når udviklingsbistanden genoptages. 
• Prioriter social levedygtighed (assimilering) og tilstræb i første instans 
mikroøkonomisk levedygtighed. 
10 
• Overvej i de forskellige bistandsprogrammeringsfaser rehabiliteringsaktioner som 
vigtige elementer i fastlæggelsen af, hvilke prioriterede sektorer der skal støttes. 
• Sørg for, at der tages behørigt hensyn til politikelementerne vedrørende 
kampagnen mod fattigdom og den makroøkonomiske sammenhæng, som landet 
skal have udviklet sig henimod ved rehabiliteringsperiodens afslutning. 
• Sørg for et klima, der kan give fornyet fremgang i produktionen og handelen; de 
indledende aktiviteter inden for den makroøkonomiske ramme bør fokusere på at 
sikre, at de grundlæggende valuta-, handels- og banktjenester kommer til at 
fungere, og på genopbygning af institutioner til grundlæggende makroøkonomisk 
forvaltning. 
• Bestem, hvilke betingelser der skal være opfyldt for, at rehabiliteringsprogrammet 
kan lykkes og at udviklingen kan genoptages (politisk, økonomisk eller særligt 
såsom minerydning), og sørg for, at de realiseres i kraft af en dialog om de 
forskellige (sektorbestemte) politikker. 
3. HVORDAN UDVIKLINGSAKTIONERNE BEDRE KAN TILGODESE 
RISIKOEN FOR KATASTROFER: UDVIKLINGSAKTIONER OG 
KATASTROFEASPEKTER 
3.1. Den makroøkonomiske sammenhæng 
Voldelige konflikter og naturkatastrofer kan vælte udviklingsplanerne. Det kan i høj grad 
øge chancerne for succes, hvis der ved fastlæggelsen af udviklingsprogrammerne klart 
tages hensyn til risikoen for natur- og menneskeskabte katastrofer. 
I praksis har der imidlertid generelt ikke været taget klart hensyn til sådanne risici i den 
makroøkonomiske planlægning eller ved forberedelsen af strukturtilpasningsprogrammer. 
Men en nylig undersøgelse af kriser, der har nødvendiggjort IMF-stabiliserings-
programmer i Afrika, peger på, at tørke eller andre naturkatastrofer har været "en vigtig, 
ja måske afgørende faktor" for over en tredjedel af disse programmers vedkommende. 
På det makroøkonomiske plan bør man derfor holde sig tre grundprincipper for øje: 
i) De økonomiske reformprogrammer bør tage højde for landenes sårbarhed 
over for katastrofer, det være sig natur- eller menneskeskabte. Det bør få 
betydning for både reformtempoet og smidigheden i anvendelsen af 
resultatindikatorer. 
ii) I lande, hvor der er risiko for katastrofer, kræver en god økonomisk 
forvaltning, at der systematisk sørges for ressourcer og kapacitet til 
forbedring af katastrofeberedskabet. Det bør afspejle sig i statsbudgettet 
og tages i betragtning ved forberedelsen af økonomiske reform­
programmer. 
iii) De økonomiske reformprogrammer må give sikkerhed for, at der til 
stadighed afsættes tilstrækkelige finansielle midler til sociale basisydelser 
(sundhed, uddannelse, vandforsyning, sanitet). 
For Fællesskabets vedkommende betyder det også, at der ved programmeringen af dets 
bistand bør tages hensyn til risiko og sårbarhed. 
I de følgende afsnit ses der nærmere på, hvordan der i praksis kan tages højde for 
risikoen for natur- og menneskeskabte katastrofer i udviklingspolitikkerne på sektorbasis. 
11 
3.2. Den sektormæssige sammenhæng: 
I praksis må der tages hensyn til risiko og sårbarhed i alle sektorer. Her skal to sektorer 
- fødevarer og sundhed - omtales som eksempler i betragtning af den særlige betydning, 
de har i LRRD-sammenhængen. 
3.2.1. Fødevaresektoren: Fødevarehjælp og fødevaresikkerhed 
3.2.1.1. Generelle retningslinjer 
Fællesskabets bidrag inden for fødevarer og fødevaresikkerhed bliver en stadig vigtigere del af dets 
udviklingsbistandspolitik, og Rådet (udviklingssamarbejde) bekræftede i sin resolution af 25. november 
1994 følgende retningslinjer: 
integrering af fødevarehjælpens rolle som en komponent af langsigtet fødevaresikkerhed 
(for husholdningernes vedkommende og på nationalt og regionalt plan) i lande med 
fødevareusikkerhed 
medtagelse af fødevaresikkerhedspolitik som et led i afhjælpningen af fattigdom og denne 
politiks udviklingsmæssige virkninger på lang sigt 
behovet for sektorpolitikker, der bidrager til realisering af fødevaresikkerhedsmål og 
sammenhængende langsigtede fødevaresikkerhedsstrategier 
styrkelse af forbindelsen mellem nødhjælps-, rehabiliterings- og udviklingsaktioner. 
3.2.1.2. Nødsituationer, rehabilitering og udvikling: en dynamisk tilgang til 
fødevarekriser 
Fællesskabets fødevarehjælps- og fødevaresikkerhedsaktioner står ofte over for 
komplekse situationer med forskellige typer kriser side om side. Disse afspejler, hvor 
meget udbudsforholdene (forsyninger på markedet) og efterspørgselsforholdene 
(indkomstniveau, der giver adgang til fødevarer) er blevet forringet. En simpel 
strukturbetinget mangel på fødevarer kan parret med betalingsbalanceproblemer hurtigt 
blive til en endemisk fattigdomssituation, hvor befolkningens overlevelse fuldstændig 
afhænger af hjælp. 
Fødevaresikkerhed bør derfor ikke defineres statisk, men dynamisk som et sæt udbuds-
og efterspørgselsforhold (fødevarer til rådighed og adgang til dem), der giver et 
udgangspunkt, hvorfra husholdningerne i byerne og på landet kan begynde at opbygge 
reserver (lagre, kvæg, opsparing), udvikle mere pålidelige produktionsmidler eller 
muligheder for at forøge deres indkomster og organisere et mere pålideligt socialt 
sikkerhedsnet. Resultatet af alle disse skridt er, at sårbarheden over for fødevarekriser 
mindskes. Under en vis tærskel er familierne i by og på land imidlertid tvunget til at 
gøre indhug i deres reserver, falde tilbage på deres støttenet eller endog sælge deres 
produktionsmidler - kort sagt gøre sig selv mere sårbare. 
Over denne tærskel er de inde i et udviklingsmønster, som en velovervejet bistand (uden 
fødevarehjælp i form af naturalier) kan bidrage til at fremme. 
Under denne tærskel sker der en fattiggørelse, som kan føre til økonomisk og social 
nedbrydning, ekstrem afhængighed og øget dødelighed, og som det bliver sværere og 
sværere at få vendt, jo længere den får lov at fortsætte. Dette er forebyggelsesfasen eller 
risikonedbringelsesfasen. På dette stadium bør fødevarehjælps- og fødevaresikkerheds-
12 
aktionerne sigte mod at mindske den sociale og økonomiske sårbarhed over for 
fødevarekriser, hvilket så igen vil mindske risikoen for fødevarekatastrofer. Hurtighed 
er afgørende, da uigennemtænkte eller forsinkede reaktioner kan resultere i større 
afhængighed. Manglende succes med at vende tendensen til øget afhængighed forårsaget 
af en tiltagende social nedbrydning er en af forklaringerne på, at man i en række tilfælde 
ikke er kommet ud over det stadium, hvor der ydes humanitær bistand. 
kehabiliteringsfasen består i genopbygning af produktionskapaciteten og sikring af, at 
alle får en vis adgang til basale produktionsmidler (jord, såsæd, redskaber). I betragtning 
af krisernes kompleksitet kan kun aktioner, der er afstemt efter de enkelte typer kriser, 
være en formålstjenlig reaktion på kriser af forskellig art. Ingen fødevarehjælps- og 
fødevaresikkerhedsaktion kan være levedygtig, hvis den ikke er tæt forbundet med 
udviklingsaktioner, der kan sætte fornyet gang i indkomstskabelses- og udviklings­
processen. Af den grund er det vigtigt at fastlægge en samlet politisk ramme og en 
fælles strategi. 
3.2.1.3. Fødevaresikkerhed som led i forebyggelse/afhjælpning af fødevare­
kriser 
Økonomisk ustabilitet kan i nogle lande føre til fødevareusikkerhed og i sidste ende 
social konflikt. Sådanne "potentielle risikolande" fortjener særlig opmærksomhed og bør 
omfattes af foranstaltninger, der bidrager til større fødevaresikkerhed. Disse 
foranstaltninger har grundlæggende til formål at fremme fødevaresikkerheden for de 
enkelte husholdninger på lokalt, nationalt og regionalt plan; de kan dermed mindske 
sårbarheden i krisetider og lette gennemførelsen af rehabiliterings- og udviklingsaktioner. 
Kønsspørgsmål er af særlig betydning som følge af risikoen for en katastrofe, hvis der 
ikke er et distributionssystem, som faktisk når ud til de befolkningsgrupper, der er udset 
som modtagere. 
Blandt de programmer for bistand til fødevaresikkerhed, som kan bidrage til forebyggelse 
af kriser, kan nævnes: 
landsbyfødevarelagre og nationale og regionale fødevaresikkerhedslagre 
aktioner til støtte for katastrofeplanlægning; husdyrproduktion; kreditter 
i landdistrikter; forøgelse af merværdien af den lokale produktion; 
mekanismer for risikoformindskelse; støtte til landbrugspolitik; fremme 
af den private sektor; lokal og interregional handel 
arbejdskraftintensive projekter, beskæftigelsesskabende ordninger 
oprettelse af informationssystemer (databaser, forvarslingssystemer), der 
primært tager sigte på at opdage fødevarekriser så tidligt, at der kan 
leveres fødevarehjælp i rette tid. 
En af nøglefaktorerne i forbindelse med kriseforebyggelse og effektive bistands­
programmer (nødhjælp, rehabilitering) er, at der findes gode informationssystemer. 
Indsamling, behandling og formidling af information og analyser for lande med en øget 
risiko gør det muligt at styrke forvarslingskapaciteten og at finde frem til, hvilken form 
for indsats der vil være den bedste. 
13 
Kommissionen har til hensigt for de mest fødevareusikre landes vedkommende at øge sin 
kapacitet til at indsamle, behandle og analysere information i kraft af oprettelse af 
informationsnet, der baseres på 1) eksisterende informationssystemer og 2) en europæisk 
ekspertgruppe. Formålet med systemet er, at der hurtigst muligt skal kunne tilvejebringes 
relevant information til beslutningstagning i forbindelse med kriser. 
3.2.1.4. Organisatoriske/proceduremæssige aspekter 
Fællesskabets fødevarehjælpspolitik er struktureret omkring 1) integrering af 
fødevarehjælp som et langsigtet fødevaresikkerhedsinstrument i de samlede rammer for 
Fællesskabets udviklingspolitik og 2) inddragelse af fødevarehjælp som et af elementerne 
i politikken for humanitær bistand. 
Ansvarsfordelingen mellem de forskellige tjenestegrene, både i henseende til 
Fællesskabets udviklingspolitik og i henseende til humanitær bistand, er baseret på 
følgende principper: 
fødevarehj ælpsaktioner af udpræget humanitær karakter sorterer under 
ECHO 
fødevarehj ælpsaktioner af udviklingsmæssig eller strukturel karakter og 
støtte til fødevaresikkerhed eller andre fødevarehj ælpsaktioner, der 
omfatter et udviklingselement, gennemføres af fødevarehjælps- og 
fødevaresikkerhedsenheden i forståelse med de pågældende geografiske 
tjenestegrene 
i tilfælde af alvorlige fødevarekriser eller humanitære kriser med et vigtigt 
fødevareelement vil alle Fællesskabets bistandsinstrumenter bidrage til en 
koordineret indsats, som varetages af fødevarehjælps- og fødevaresikker­
hedsenheden, når det drejer sig om fødevarekriser, og af ECHO, når det 
drejer sig om humanitære kriser 
der sørges for en permanent koordineringsmekanisme mellem 
tjenestegrenene for at sikre maksimal sammenhæng og koordinering og for 
at få en så effektiv og smidig overgang som muligt mellem de humanitære 
aktioner og rehabiliterings- og udviklingsaktionerne. 
De nu eksisterende ordninger giver mulighed for fastlæggelse af en politisk ramme eller 
en fælles strategi, der er afstemt efter de faktiske forhold i det enkelte land, og for 
fastlæggelse af et sæt procedurer for vurdering, styring og opfølgning samt opbygning 
af en intern ekspertise på så komplekse og forskellige områder som forvarslingssystemer, 
høstprognoser, fødevaremarkeder (Fællesskabet og internationalt), transport, oplagring 
osv. 
I den nuværende situation er det nødvendigt efterhånden at harmonisere strukturerne og 
procedurerne for styring, kontrol og opfølgning af alle fødevarehjælps- og 
fødevaresikkerhedsaktioner. Vor politiks enhedskarakter, de fælles reguleringsrammer 
og en sammenhængende overordnet strategi tilpasset hvert geografisk område skulle sikre 
en kohærent tilgang til vore aktioner, en god udnyttelse af ressourcerne, en styrkelse af 
ekspertisen i Kommissionen og en mere effektiv fællesskabsbistand, navnlig inden for 
nødhjælps-, rehabiliterings- og udviklingskontinuumet. 
14 
3.2.2. Sundhedssektoren 
Sundhed spiller en central rolle i alle katastrofesituationer (naturkatastrofer eller 
menneskeskabte konflikter). Nødhjælpens hovedformål er at imødekomme de kriseramte 
befolkningers væsentligste behov: at redde liv og reducere de menneskelige lidelser i 
kraft af den nødvendige lægehjælp er en basiskomponent i denne nødhjælpsstrategi. 
Arten og beskaffenheden af reaktionen på de grundlæggende behov for sundhedsydelser 
i forbindelse med katastrofesituationer vil afhænge af de eksisterende sundhedsstrukturers 
effektivitet: svagheder i organiseringen af sundhedstjenesterne og manglende adgang til 
nødvendig medicin (herunder vacciner) kunne forværre krisen (f.eks. få epidemier til at 
brede sig). Manglende eller ulige adgang til sundhedsydelser for betydelige udsnit af 
befolkningen kunne desuden føre til social utilfredshed og i sidste instans borgerlige 
uroligheder. I den sammenhæng erkendes det, at der på et tidligt tidspunkt er behov for 
kønsanalyse for at fastslå de forskellige behov og begrænsninger. 
Dårlige forhold eller resultater inden for miljøsundhed (f.eks. begrænset adgang til vand 
og sanitet, dårlige boligforhold eller strukturel underernæring) vil også medvirke til at 
forværre katastrofesituationer. 
Der bør derfor i strukturstøtten til sundhedssektoren tages mere systematisk hensyn til 
forebyggelse og styring af katastrofesituationer. 
3.2.2.1. Generelle retningslinjer 
I sundhedssektoren er de nye politiske retningslinjer og strategiske prioriteter, der er fastlagt for 
Fællesskabet og medlemsstaterne (Rådets resolution af maj 1994), baseret på følgende hovedmål: 
støtte til at skabe et miljø, der er gunstigt for sundheden 
støtte til at organisere sundhedssystemer, med prioritering af udviklingen af basis- og 
primærsundhedstjenester 
styrkelse af den forebyggende indsats 
en mere rationel og ligelig mobilisering af de nationale ressourcer 
støtte til institutionelle reformer ved en styrkelse på både det centrale plan (planlægning, 
lovgivning, styring) og det regionale og lokale plan for at forbedre dækningen med 
sundhedstjenester for befolkningen som helhed 
støtte til lokalsamfundsinitiativer på sundhedsområdet. 
Ved foranstaltninger til støtte for disse mål bør der lægges øget vægt på at bistå landene 
med: 
bedre at klarlægge risici og risikofaktorer og at forudse krise- eller 
katastrofesituationer 
at forhindre, at der udbryder kriser, eller mindske omfanget af katastrofer 
at lette og fremme tilbagevenden til en normal situation efter en krise. 
3.2.2.2. Bistand til bedre at klarlægge risici og forudse krisesituationer 
15 
Dette består i hovedsagen i ved overførsel af viden og erfaringer at tilvejebringe metoder 
og teknikker og ved permanent dialog at hjælpe landene til selv at opbygge kapacitet til 
at analysere situationer og vurdere og forudse risici og fremtidsperspektiver. Afhængigt 
af de særlige behov i det enkelte land kan der ydes speciel bistand på følgende områder: 
i) udvikling af epidemiologisk overvågning, oprettelse af sundhedsinforma-
tionssystemer og forvarslingssystemer. 
En sådan støtte tager sigte på at hjælpe landet med at planlægge og indføre simple og 
billige systemer, der er tilstrækkelige til at indsamle, behandle og formidle 
epidemiologiske data (herunder også demografiske data, sociologisk information, data 
om sundhedstjenester, ernæringstilstand osv.). Samtidig skal denne støtte, især i kraft af 
uddannelsesprogrammer, medvirke til at udvikle den lokale kapacitet til at analysere data 
og forudse risici. 
ii) udvikling af kapaciteten til at identificere risikofaktorer og de mest sårbare 
områder og befolkningsgrupper: der bør lægges særlig vægt på 
befolkningen i byområder og specielt de fattige i byerne samt på kvinders 
og børns særlige behov. 
Det indebærer udvikling af en national forskningskapacitet i kraft af uddannelse, 
institutionel støtte og mere direkte organisatorisk støtte og finansiering af undersøgelser. 
3.2.2.3. Bistand til at forhindre kriseudbrud og/eller mindske omfanget af 
katastrofer 
Indsatsen bør rettes mod at mindske risikofaktorerne og -kilderne og forbedre den 
organisatoriske kapacitet til at reagere hurtigere og mere effektivt i krise- eller 
katastrofesituationer. 
På kort sigt: 
støtte til etablering af basisstrukturer, metoder og midler til hurtig indgriben i 
tilfælde af epidemier. Forskellige organisationer (ICRC, WHO osv.) har udviklet 
metoder til hurtige vurderinger af sundhedsmæssige behov i katastrofesituationer, 
og kendskabet hertil bør udbredes i de enkelte lande, så metoderne kan anvendes 
af de relevante nationale myndigheder. 
På mellemlang sigt: 
at fremme den sociale samhørighed ved forbedring af den fysiske og finansielle 
adgang til sundhedsydelser. I den forbindelse kunne støtte til effektive forsynings-
og distributionskanaler for medicin af afgørende betydning, herunder vacciner, 
kvalitetsforbedre reaktionen i katastrofesituationer (f.eks. epidemier). Samtidig 
kan støtte til decentralisering og distriktssundhedspolitik bidrage til en bedre 
sundhedsdækning i kriseperioder, idet der hermed kan sikres et minimum af 
ydelser (f.eks. Zaire). Der bør satses yderligere på at forbedre adgangen og 
dækningen i områderne omkring byerne under hensyntagen til køns- og 
børnespecifikke behov. 
På lang sigt: 
16 
at skabe et sundhedsmæssigt gunstigere miljø og at udvikle primær forebyggelse, 
f.eks. ved at forbedre adgangen til drikkevand, ernæringstilstanden, 
byudviklingen, uddannelsen, kvindens stilling osv. 
3.2.2.4. Bistand til at lette tilbagevenden til en "normal" situation 
Rehabiliterings- og udviklingsstrategierne i tiden efter selve katastrofeperioden bør 
baseres på en analyse af sundhedssektoren med det formål at: 
klarlægge svagheder i sundhedssystemernes struktur, organisation og 
ydeevne, som viser sig i krisesituationer 
vurdere reaktionerne og de foranstaltninger, der er finansieret i 
katastrofesituationer, samt de forskellige aktørers rolle og resultater 
(regering, NGO'er, internationale organisationer). 
På grundlag af denne information kan der skitseres en rehabiliteringsstrategi omfattende 
de langsigtede behov for omstrukturering af sektoren (forbedring af sundhedssystemets 
miljøsundhedsorganisering, medicin, menneskelige ressourcer) og ligeledes de 
øjeblikkelige behov for tilvejebringelse af sundhedsydelser. Det kan indebære opfølgning 
af bistand, der er finansieret som led i nødhjælpen, bl.a. ved tilpasning af NGO'ernes 
programmer og strategier, så de rettes mod en omstrukturering af sundhedssystemet. 
4. MENNESKESKABTE KATASTROFER: EN POLITISK TILGANG3 
Den økonomiske udviklingsproces indebærer nødvendigvis sociale og politiske 
forandringer, der ofte kommer oven i hurtige ændringer i den demografiske og 
miljømæssige situation. I sådan en dynamisk proces kan omkostningerne og gevinsterne 
ved forandring være ulige fordelt blandt befolkningen. Hvis der ikke er særlige 
mekanismer til at tage sig af klagerne fra de grupper, der mener sig uretfærdigt 
behandlet, og midler til at løse sådanne problemer, kan der hurtigt opstå spændinger, 
som ofte forværres af naturkatastrofer, etniske forskelle eller økonomiske forstyrrelser. 
Under sådanne omstændigheder kan spændingerne nemt udvikle sig til en voldelig 
konflikt. 
Det stigende antal voldelige konflikter efter den kolde krigs afslutning er en stor 
udfordring for det internationale samfund. Mange af disse konflikter er at betragte som 
borgerkrige inden for de enkelte landes grænser, som hovedsagelig er rettet mod civile 
og ofte udkæmpet af militser, der er vanskelige at kontrollere. Disse konflikter fører til 
øget menneskelig lidelse og tab af menneskeliv, der skabes enorme flygtningestrømme, 
og skaderne på den lokale og den regionale økonomi og på miljøet er omfattende, 
ligesom konflikterne udgør en alvorlig trussel mod nabolandene og de omkringboende 
befolkninger. De kan endog føre til et totalt sammenbrud i en stat og menneskelige 
tragedier af omfattende karakter. 
Dette afsnit indeholder nogle relevante nøgleideer fra Kommissionens meddelelse til Rådet om 
"Den Europæiske Union og spørgsmålet om konflikter i Afrika: Fredsskabende indsats, 
konfliktforebyggelse og fremtidige initiativer", vedtaget af Kommissionen den 6. marts 1996. 
17 
Skønt de midler, Den Europæiske Union har til rådighed, er begrænsede sammenlignet 
med opgavens omfang, nemlig en effektiv forebyggelse, styring og løsning af voldelige 
konflikter, bør EU stræbe mod at gøre sin indflydelse maksimalt gældende ved en 
optimal anvendelse af dens instrumenter og ressourcer. Denne strategi bør være proaktiv, 
fordi EU ikke blot har en betydelig interesse, men også et stort potentiale for at sætte 
aktivt ind i dette spørgsmål. Strategien bør være omfattende, for så vidt Det Europæiske 
Fællesskab inden for sine kompetenceområder bør gøre sin indflydelse gældende i 
hele konflikt-Zfredscvklussen. 
Omend EU må være forberedt på hurtigt og på rimelig måde at skulle reagere på 
situationer med voldelige konflikter, siger det sig selv, at effektiv forebyggelse af 
konflikter er bedre end at skulle råde bod på konsekvenserne heraf. Da hverken 
omfattende humanitær bistand eller effektive fredsbevarende operationer vil give en varig 
løsning på en krisesituation, hvor fred og sikkerhed, retfærdighed og ressourcer står på 
spil, er der behov for at gå et skridt videre end blot at skabe ad hoc-løsninger og føre 
en politik, der går på at begrænse skaderne. Desuden har det vist sig, at forsøg på at 
mindske virkningerne af voldelige konflikter har været yderst omkostningskrævende. 
På baggrund af disse overvejelser bør forebyggelse af voldelige konflikter stå i 
centrum for en omfattende respons fra Den Europæiske Union i spørgsmålet om 
voldelige konflikter. 
I betragtning af konfliktspørgsmålets kompleksitet synes en analytisk sondring mellem 
forskellige konflikt- og fredssituationer at være hensigtsmæssig. Mens specifikke 
foranstaltninger kommer i forgrunden i hver af disse situationer, bør det være klart, at 
der i praksis ikke er nogen klar adskillelseslinje mellem de forskellige situationer og 
foranstaltninger. Da det vil være umuligt at udvikle en overordnet handlingsplan, er 
følgende oversigt over foranstaltninger, som Det Europæiske Fællesskab kunne 
træffe, støtte eller gøre sig til talsmand for, ment som en generel politisk 
retningsangivelse. 
Situation uden tydelige spændinger 
Dette er den situation, hvor landet tilsyneladende er stabilt og i det store og hele roligt, men hvor 
der er en antydning af (strukturelle) kilder til potentiel konflikt. Som eksempel kan nævnes en 
konstant marginalisering af et betydeligt mindretal eller anvendelse af repressive instrumenter i 
mangel af effektive mekanismer til en fredelig forsoning mellem divergerende gruppeinteresser. 
Umiddelbare mål: Fredsskabende indsats: Etablering med respekt for demokratiet og 
grundlæggende menneskerettigheder af bæredygtige politiske og socio­
økonomiske strukturer (mekanismer til fredelig forsoning mellem 
forskellige interesser, bæredygtige demokratiske modeller osv.). 
Instrumenter: Målrettet bistand, inkl. uddannelse og træning, økonomisk og social 
samhørighed, styrkelse af den menneskelige og sociale udvikling, 
opbygning af demokratiet, retfærdigt styre og borgerrettigheder, 
opbygning af institutioner osv., politisk dialog, iagttagelse af 
ændringerne i samfundet, tilkendegivelse af betænkeligheder ved 
udviklingen. 
Situation med spændinger 
Dette er den situation, hvor konflikter i samfundet bliver tydelige (social uro, bevæbnet modstand, 
massedemonstrationer osv.). Situationens alvor afhænger ikke blot afhændelserne selv, men også 
af de eksisterende politiske strukturer og magtstrukturerne (er "oppositionen" i stand til at 
fremlægge krav, der kan forhandles om? Er regeringen i stand til at opfylde dem? osv.) 
Umiddelbare mål: Konfliktforebyggelse (i ordets snævreste betydning): Mindskelse af 
spændinger, forebyggelse af udbrud af fjendtligheder i stor stil. 
18 
Instrumenter: 
Åben konflikt 
Umiddelbare mål: 
Instrumenter: 
Umiddelbare mål: 
Instrumenter: Politisk dialog med de pågældende parter (missioner, præventivt 
diplomati); konstruktive forslag om specifikke foranstaltninger (inkl. 
præventiv deployering af tropper) og/eller specifikke løsninger på 
problemerne; (trussel om) sanktioner, udsendelse af observatører, egen 
og bidrag til anden humanitær bistand/nødhjælp (også for at forhindre 
flygtningestrømme af økonomiske grunde). Fredsskabende 
foranstaltninger kunne fortsat være aktuelle og kunne endog 
intensiveres. De vil have den største effekt, hvis de er målrettede med 
henblik på at råde bod på de dybereliggende årsager til konflikten 
(forbedring af den økonomiske situation for en marginaliseret gruppe, 
samtidig med at der tilbydes bistand til regeringen til at finde en 
holdbar løsning, f.eks.). 
1 Konfliktstvring: Mindskelse af risikoen for vertikal og horisontal 
eskalering (inkl. mindskelse af lidelser og håndtering af 
flygtningeproblemet). 
Trussel om sanktioner (inkl. over for tredjelande), politisk dialog, egen 
og bidrag til anden humanitær bistand/nødhjælp, (forslag om) 
præventiv militær intervention, udsendelse af observatører. 
2 Konfliktløsning: Afslutning af fjendtlighederne og indledning af 
fredsforhandlinger. 
Sanktioner, politisk dialog, konstruktive forslag om specifikke 
løsninger, støtte til fredsinitiativer, (konstruktive forslag om) 
gennemtvingelse af fredsløsninger. 
Situationen efter konflikten 
Dette er den situation, hvor der ikke længere er organiseret væbnet vold. Eventuelt kan der være 
undertegnet en våbenhvile eller en fredsaftale. Under alle omstændigheder mærkes følgerne af 
krigen stadig i en stor del af samfundet (flygtninge og demobiliserede befinder sig i 
reintegrationsfasen osv.), og det er stadig usikkert, om situationen forværres (tilbage til fasen med 
spændinger eller åben konflikt) eller forbedres (i retning af en situation uden oplagte spændinger 
eller strukturel stabilitet). 
Umiddelbare mål: 
Instrumenter: Konfliktløsning/fredsskabende indsats: Heldigt gennemførte 
fredsforhandlinger, tilbagevenden til normale tilstande 
Demobilisering og afvæbning, repatriering og reintegration, fjernelse 
af miner, hjælpeindsats efter konflikten og humanitær bistand, 
rehabilitering, fredsskabende foranstaltninger (se ovf.), politisk dialog, 
forslag om specifikke foranstaltninger, iagttagelse af ændringer i 
samfundet, tillidsskabende foranstaltninger, (støtte til) konfliktløsende 
initiativer, genopbygning af regeringsstrukturer. 
Af central betydning for en omfattende strategi og et mere effektivt engagement på 
området konfliktforebyggelse er en bred definition af termen: "Konfliktforebyggelse" bør 
ikke kun forstås som en indsats for at mildne situationen i de tilfælde, hvor udbrud af 
fjendtligheder er nært forestående (=konfliktforebyggelse i en snæver betydning), men 
også det forhold, at en sådan situations opståen forhindres (=konfliktforebyggelse i en 
bredere betydning). Konfliktforebyggende foranstaltninger i en bredere betydning bør 
falde ind under termen fredsskabende indsats. Med en sådan définition vil en 
•konfliktforebyggende politik hovedsagelig være aktuel i en situation med spændinger. 
Fredsskabende foranstaltninger derimod vil være aktuelle i alle konflikt- og fredsfaser. 
Da de fredsskabende foranstaltninger generelt omfatter projekter og programmer med 
samfundsstabilisering som den mere langsigtede målsætning, vil deres indvirkning 
imidlertid være størst i ikke-voldelige situationer. 
En fredsskabende og konfliktforebyggende politik kræver ikke nødvendigvis, at der 
vedtages nye programmer eller oprettes nye institutioner. Den kræver først og fremmest, 
19 
at der anvendes en fredsskabende tilgang i den forstand, at der i alle foranstaltninger 
tages hensyn til de egentlige strukturelle årsager til voldelige konflikter, og at 
foranstaltningerne rettes mod stabilisering af samfundene ("målrettet bistand'") og 
specielt mod ubalancer i de politiske, økonomiske og sociale muligheder for forskellige 
(regionale, etniske, religiøse osv.) identitetsgrupper i en given stat, mangelen på 
levedygtige mekanismer til fredelig forsoning af disse gruppers forskellige interesser, 
nødvendigheden af en regering, der nyder bred legitimitet blandt befolkningen, og 
nødvendigheden af konsensus om "nationale" nøglespørgsmål. 
Det vil gøre det langt lettere at udforme sådanne foranstaltninger eller programmer, hvis 
der på grundlag af en analyse land for land af de egentlige strukturelle årsager til 
konflikterne er opstillet samlede politiske rammer, der kunne pege frem mod særlige 
foranstaltninger eller prioriterede områder for bestemte lande og regioner, det være sig 
i en stabil situation, en konfliktsituation eller en situation efter en konflikt. Da fred og 
sikkerhed er nært forbundet med økonomisk og social udvikling, bør der inden for disse 
rammer overvejes en passende kombination af politiske, økonomiske, retlige, sociale, 
miljømæssige og, hvis det er formålstjenligt og gennemførligt, også militære 
stabiliseringsforanstaltninger. 
Fastlæggelsen af samlede politiske rammer vil blive lettere ved at der opstilles et 
endeligt politisk mål, der kan stå som en fælles overskrift for EU-politikkens forskellige 
"økonomiske" og "politiske" mål (udvikling, demokrati, menneskerettigheder osv.). I 
betragtning af 1) at erfaringerne viser, at manglende udvikling ikke er den eneste større 
kilde til voldelige konflikter, 2) at EU's generelle udenrigspolitiske mål, således som de 
kan udledes af traktaterne og Det Europæiske Råds erklæringer, kan sammenfattes som 
værende at fremme fred og stabilitet, udvikling, demokrati og respekt for 
menneskerettighederne, 3) at disse mål er indbyrdes afhængige/gensidigt forstærkende 
og 4) at vedvarende udvikling ofte fortolkes i en snæver økonomisk forstand, kunne det 
endelige politiske mål sammenfattes som strukturel stabilitet. 
Strukturel stabilitet skal forstås som et begreb, der betegner en dynamisk situation, 
en stabilitetssituation, hvor det er muligt at håndtere den dynamiske fremdrift, der er 
indbygget i (opstående) demokratiske samfund. Strukturel stabilitet kunne således 
defineres som en situation med bæredygtig økonomisk udvikling, demokrati og respekt 
for menneskerettighederne, levedygtige politiske strukturer og sunde sociale og 
miljømæssige forhold, hvor forandringerne kan styres, uden at der opstår voldelige 
konflikter. At arbejde hen imod strukturel stabilitet er ensbetydende med en målrettet 
styrkelse af de faktorer, der muliggør fredelig forandring. 
At der opereres med udtrykket strukturel stabilitet, indebærer på ingen måde en væsentlig 
afvigelse fra Den Europæiske Unions aktuelle politik. Da økonomisk udvikling og 
velstand selvsagt er af stor betydning for ikke-voldelig forandring, er bæredygtig 
udvikling en central målsætning for at opnå strukturel stabilitet. 
At der opereres med udtrykket strukturel stabilitet, betyder snarere, at man giver udtryk 
for, at satsning på økonomisk udvikling alene ikke er tilstrækkeligt til at kunne føre en 
effektiv fredsskabende og konfliktforebyggende politik, og at de politiske mål om 
bæredygtig udvikling, demokrati og menneskerettigheder, levedygtige politiske 
strukturer, sunde sociale forhold og sunde miljøforhold er indbyrdes afhængige, hvilket 
indebærer, at der er behov for en samlet overordnet strategi. 
En proaktiv og effektiv politik med hensyn til voldelige konflikter kræver en stor 
international koordinerings- og samarbejdsindsats. Adgang til og udveksling af 
20 
information og analyser og inddragelse af de berørte mennesker i de nødvendige 
drøftelser er et vigtigt problem, som der må tages fat på. I Den Europæiske Union må 
det også sikres, at den fælles udviklingspolitik er et supplement til medlemsstaternes 
politik, jf. hvad der er fastsat i EF-traktaten. 
Medtagelsen af konfliktanalyse og -forebyggelse i de politiske rammer vil også få 
betydning for FUSP-processen. Der bør på alle niveauer sikres sammenhæng med FUSP. 
I den forbindelse bør vanskelighederne ved at nå frem til en sammenhængende fælles 
udenrigs- og sikkerhedspolitik for Den Europæiske Union ikke undervurderes. For at 
tage fat på dette spørgsmål bør man forudse en forbedring af Unionens evne til at 
analysere de egentlige konfliktårsager med henblik på en effektiv anvendelse af målrettet 
bistand. 
Et andet nøgleaspekt af både menneskeskabte katastrofer og naturkatastrofer er deres 
regionale dimension, der kan kræve særlige politiske aktioner på regionalt plan. En 
konflikt i ét land kan f.eks. smitte af på nabolandene og føre til politiske og etniske 
spændinger foruden massive flygtningestrømme. Under sådanne omtændigheder må der 
ydes støtte ikke alene til selve det kriseramte land, men også til de nabolande, der 
berøres af krisen. På det politiske plan kan der ydes støtte til regionale eller subregionale 
initiativer, der iværksættes af landene selv, med det formål at få krisesituationer løst ved 
politiske interventioner. 
21 
BILAG 
SPØRGESKEMA 
om 
sammenkobling af aktioner og programmer for nødhjælp, rehabilitering og udvikling 
gennemført af EU-medlemsstaterne i tredjelande 
Efterstående oversigt skal tjene til orientering om medlemsstaternes svar på 
spørgeskemaet. Alle medlemsstaterne modtog spørgeskemaet, og svarene er, hvor det har 
været muligt, suppleret med oplysninger givet på ekspertmødet den 28.2.1996. Oversigten 
skal ikke erstatte de fuldstændige svar, men er udarbejdet for at lette sammenligninger 
og omsætte de foreliggende oplysninger til en mere håndterlig form. Oversigten følger 
spørgeskemaet nøjagtigt, idet svarene er indsat i tabelform under spørgsmålene. De 
følgende generelle bemærkninger kan måske bidrage til nærmere at forklare den anvendte 
fremgangsmåde. 
Referencestatistikkerne er taget for pålydende, idet dog de forskellige valutaer er 
omregnet til ECU. Hvad angår de organisatoriske og budgetmæssige aspekter, forholder 
det sig ofte sådan, at udenrigsministeriet fungerer som paraplyorganisation for alle 
bistandsaktioner, mens det i realiteten er forskellige departementer eller enheder, der er 
ansvarlige for forskellige aspekter af bistanden. Det ses af svarene på spørgsmål 2.2, der 
viser en større divergens, end man skulle have forventet ud fra svarene på punkt 2.1. 
Medlemsstaterne har endnu ikke fastlagt en særlig politik for sammenkobling af nødhjælp, 
rehabilitering og udvikling (LRRD-politik). De fleste af dem har imidlertid overvejet 
spørgsmålet, og mange er aktivt ved at forberede politikdokumenter. Deres politik vil 
sandsynligvis tage udgangspunkt i den aktuelle praksis, da det selv uden formelle 
retningslinjer til sikring af, at nødhjælpen i højere grad tilgodeser udviklingsbehov, faktisk 
synes ofte at være tilfældet i praksis. Manglende retningslinjer til sikring af, at der tages 
hensyn til risiko og sårbarhed, har heller ikke hindret medlemsstaterne i at handle. 
Konfliktforebyggelse synes på den anden side at være et område, hvor medlemsstaterne 
har været hurtigere til at foretage en formalisering, og de fleste svarede, at dette tages i 
betragtning ved udformningen af udviklingspolitikken. 
Medlemsstaterne har fremlagt forskellige eksempler, og de, der er anført i oversigten, 
viser utvivlsomt kun en lille del af, hvad der faktisk er gjort. 
22 
1. REFERENCESTATISTIKKER 
1.1 Bilateral og multilateral udviklingsbistand (ikke kanaliseret gennem 
Fællesskabet og eksklusive humanitær bistand) i 1994 og 1995. 
Medlemsstat 1994 (Mio. ECU) 1995 (Mio. ECU) 
Belgien 449 Tal foreligger ikke 
Danmark 1135 1133 
Finland 191 192 
Det Forenede 
Kongerige 1732 1723 
Frankrig 6477 Tal foreligger ikke 
Grækenland Tal foreligger ikke 
Irland 55 67 
Italien 1050 470 
Luxembourg 
Nederlandene 1845 Tal foreligger ikke 
Portugal 186 Tal foreligger ikke 
Spanien 1084 1251 
Sverige 1300 1274 
Tyskland 4612 Tal foreligger ikke 
Østrig 466 Tal foreligger ikke 
* Al bistand (humanitær bistand og udviklingsbistand) 
Tal som oplyst af medlemsstaterne. 
23 
1.2 Humanitær bistand i tredjelande (eksklusive bidrag til fredsbevarelse og 
indkommende flygtninge) i 1994 og 1995 
Medlemsstat 1994 (Mio. ECU) 1995 (Mio. ECU) 
Belgien Tal foreligger ikke Tal foreligger ikke 
Danmark 103 111 
Finland 2^9 2^3 
Det Forenede 213 247 
Kongerige 
Frankrig 18f5 1^8 
Grækenland 5 Tal foreligger ikke 
Irland 7A ^9 
Italien 52 54 
Luxembourg 
Nederlandene 282 Tal foreligger ikke 
Portugal Tal foreligger ikke 
Spanien 3,2 14,5 
Sverige 184,8 161,5 
Tyskland 3^9 45^ 
Østrig 8/7 M 
Tal som oplyst af medlemsstaterne. 
24 
2. ORGANISATORISKE OG BUDGETMÆSSIGE ASPEKTER 
De bedes skitsere den organisatoriske struktur for forvaltningen af henholdsvis 
humanitær bistand og udviklingsbistand. De bedes specielt oplyse, 
2.1 om der er en enhedsstruktur, eller om forskellige ministerier, 
departementer eller enheder er ansvarlige for forskellige aspekter og i så 
fald hvilke 
Medlemsstat Svar 
Belgien Forskellige departementer 
Danmark Udenrigsministeriet 
Finland Udenrigsministeriet - Departementet for Internationalt 
Udviklingssamarbejde 
Det Forenede Overseas Development Administration - forskellige 
Kongerige departementer 
Frankrig Forskellige ministerier og departementer 
Grækenland I hovedsagen Udenrigsministeriet 
Irland Udenrigsministeriet - Afdelingen for Udviklingssamarbejde 
Italien Forskellige departementer 
Luxembourg 
Nederlandene Forskellige departementer 
Portugal Instituto da Cooperaçào Portuguesa (ICP) 
Spanien Administration Central og decentraliseret samarbejde 
Sverige Al bistand forvaltes af Sida, en statslig myndighed under 
Udenrigsministeriet 
Tyskland Forskellige ministerier 
Østrig Forskellige departementer 
25 
2.2 om den humanitære bistand og udviklingsbistanden ydes fra forskellige 
budgetkilder, på grundlag af forskellige procedurer 
Medlemsstat Forskellige budgetkilder Forskellige procedurer 
Belgien Ja Ja 
Danmark 
Finland Nej - budgetpost for interna- Oplysninger foreligger ikke 
tionalt udviklingssamarbejde 
Det Forenede Ja Ja (under revision) 
Kongerige 
Frankrig Ja Ja 
Grækenland Ja Ja 
Irland Nej Ja 
Italien Ja Ja 
Luxembourg 
Nederlandene Ja Ja 
Portugal Nej Nej 
Spanien Ja Nej 
Sverige Ja Ja 
Tyskland Ja Ja 
Østrig Ja Ja 
26 
3. POLITIK 
3.1 Har Deres regering fastlagt en særlig politik vedrørende sammenkobling af 
nødhjælp, rehabilitering og udvikling (LRRD)? I bekræftende fald bedes den 
beskrevet i korte træk. 
Medlemsstat Svar 
Belgien Forudses forberedt 
——————-—————— • 
Danmark Omtalt i hensigtserklæring (dansk udviklingspolitik frem mod år 
2000) 
Finland Under forberedelse 
Det Forenede Endnu ikke, men under forberedelse 
Kongerige 
Frankrig Nej 
Grækenland Ikke på nuværende tidspunkt 
Irland Overvejelse af politikken i gang 
Italien Under forberedelse (forventes godkendt i april 1996) 
Luxembourg 
Nederlandene Ja - 1993-politikdokument "Humanitær bistand mellem konflikt 
og udvikling" 
Portugal Fokus på Angola og Mozambique 
Spanien Ikke på nuværende tidspunkt 
Sverige Ingen speciel politik, men det tilstræbes at gøre den humanitære 
bistand "udviklingsfremmende". Der forudses også en sådan 
tilgang inden for landestrategier. 
Tyskland Der findes et informationsdokument 
Østrig Der er nedsat en LRRD-arbejdsgruppe til at varetage 
koordineringen 
27 
3.2 Er der i administrationen af Deres regerings humanitære bistandsprogrammer 
nogen retningslinjer eller procedurer til sikring af, at nødhjælpen i højere grad 
tilgodeser udviklingsbehov og -mål (f.eks. analyse af den humanitære bistands 
virkninger som led i operationelle procedurer eller evaluering)? 
Medlemsstat Svar 
Belgien Begrebet varig udvikling 
Danmark Stigende tendens til at integrere udviklingshensyn i den 
humanitære bistand (i dokumenterne om politikken) 
Finland Nej (resultaterne af en evaluering af den humanitære bistand vil 
foreligge medio 1996) 
Det Forenede Findes internt, alene for hurtigt indtrædende katastrofer 
Kongerige 
Frankrig Nej - i praksis tilkommer dette de "udsendte" på stedet 
Grækenland Nej 
Irland Nej 
Italien Disse spørgsmål indgår i de politiske retningslinjer fra 1995; 
særlige retningslinjer er under udarbejdelse 
Luxembourg 
Nederlandene Retningslinjer for nødhjælp og humanitær bistand under 
forberedelse - omfatter kriterier for indsatsernes 
langtidsvirkninger 
Portugal Nej, men det sker uformelt 
Spanien Sker uformelt 
Sverige Politik og retningslinjer under forberedelse 
Tyskland Ja, i 1986 modtog alle ambassader instrukser (men de dækker i 
virkeligheden kun den egentlige nødhjælp) 
Østrig 
28 
3.3 Har Deres regering retningslinjer eller procedurer til sikring af, at der tages 
hensyn til risiko og sårbarhed i planlægningen, programmeringen og 
gennemførelsen af udviklingsbistand? 
Medlemsstat Svar 
Belgien Ja, for den bilaterale bistand 
Danmark Nævnt i strategidokumenterne - der tages hensyn til disse 
faktorer i praksis 
Finland Nej, men der tages hensyn til disse faktorer 
Det Forenede Ja, men de vil blive udviklet yderligere 
Kongerige 
Frankrig Der vil blive taget hensyn hertil ved en revision af politikken 
Grækenland Nej, men der tages hensyn til disse faktorer 
Irland 
Italien Ja 
Luxembourg 
Nederlandene Den såkaldte "udviklingstest" - med en risikovurdering på 
områderne fattigdom, miljø og kønsaspekter 
Portugal Nej, men der tages hensyn til disse faktorer 
Spanien 
Sverige Der tages hensyn hertil i landestrategierne 
Tyskland Der tages hensyn til disse faktorer 
Østrig Der tages hensyn til disse faktorer 
29 
3.4 Spiller konfliktforebyggelse en rolle i udformningen af Deres regerings 
udviklingspolitik? 
Medlemsstat Svar 
Belgien Ja, der findes et politikdokument 
Danmark Ja, nævnt i strategidokumenterne 
Finland Ja, strategisk skitsedokument 
Det Forenede Vil spille en større rolle i fremtiden/der foreligger en skitse til et 
Kongerige dokument 
Frankrig 
Grækenland Ja, i de fleste tilfælde 
Irland Vil blive vigtigere efter en revision af politikken 
Italien Ja 
Luxembourg 
Nederlandene Ja, se "Humanitær bistand mellem konflikt og udvikling" 
Portugal Ja, i praksis forbindes støtten med disse spørgsmål 
Spanien Hovedsagelig via multilaterale projekter 
Sverige Ja, der vil foreligge et politikdokument i november 1996 
Tyskland Vil spille en vigtigere rolle i fremtiden; politikdokument under 
forberedelse 
Østrig 
30 
3. KONKRETE EKSEMPLER 
Anfør om muligt nogle nyere eksempler på aktioner/projekter/programmer, som Deres 
regering har finansieret, og hvor der er sket en sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering 
og udvikling. Brug eventuelt den opstilling, der er vedlagt dette spørgeskema. 
Medlemsstat Svar 
Belgien 
Danmark 
Finland 
Det Forenede Eksempler på, hvordan al bistand forvaltes inden for ODA, 
Kongerige hvordan der fastlægges strategier, og hvilke typer aktiviteter der 
er gennemført (Angola, Sierra Leone, Afghanistan, Sri Lanka 
osv.) 
Case study 1 : Sundhedsovergangsprojekt i Angola : Styring af 
overgangen mellem nødhjælp og udvikling. 
Case study 2 : Den Angolanske Udviklingsfond: Ydelse af 
udviklingsbistand i en nødsituation 
Frankrig 
Grækenland 
Irland Har fremlagt eksempler på integrerede projekter 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene Overdragelse af ansvaret fra nødhj ælpsafdelinger til strukturelle 
afdelinger i Cambodja, palæstinensiske enheder, Eritrea og 
Angola 
Portugal Rehabiliteringsprogrammer i Mozambique 
Spanien Eksempler i Haiti, Angola, Rwanda, Guatemala og ex-
Jugoslavien 
Sverige Cambodja, Vestbredden og Gaza overført fra humanitær afdeling 
til udviklingsafdeling i 1995. En større del af bistanden til 
Angola og Mozambique kommer nu fra udviklingsbudgettet 
Tyskland Guinea - overgang fra krisestyring af sundhedssektoren til en 
mere tværsektoriel og langsigtet tilgang 
Bosnien - udvikling af byggeprojekt; inddragelse af den lokale 
befolkning 
Østrig 
31 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 153 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA U 
Katalognummer : CB-CO-96-163-DA-C 
ISBN 92-78-02565-8 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
31