DA Den Europæiske Unions Tidende C 10/2

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Grønbog om større effektivitet i fuldbyrdelsen af retsafgørelser i Den Europæiske Union: Udlæg i bankindeståender«

KOM(2006) 618 endelig

(2008/C 10/02)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 24. oktober 2007 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Jorge Pegado Liz til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 18. juli 2007.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 438. plenarforsamling den 26. og 27. september 2007, mødet den 26. september, følgende udtalelse med 131 stemmer for, 1 imod og 6 hverken for eller imod:

1. Sammenfatning

1.1 Kommissionen lancerer med den foreliggende grønbog, som indgår i en række initiativer gående ud på at oprette et retsligt område i EU, en høring vedrørende en eventuel indførelse af et fælles lovgivningsinstrument, der skaber større effektivitet i fuldbyrdelsen af pengekrav, idet det sikrer den forudgående indefrysning af indeståender på skyldners bankkonti i alle medlemsstater.

1.2 Det fremgår af grønbogen, som kun kan læses og analyseres sideløbende med det tilknyttede arbejdsdokument (1) og den undersøgelse, der ligger til grund herfor — trods en vis begrebsmæssig inkonsekvens i definitionen af selve det objektive og subjektive genstandsområde for foranstaltningen og en meget utilstrækkelig oversættelse til forskellige sprogversioner — at det af Kommissionen forfægtede mål er at fremlægge et forslag til forordning af frivillig karakter, som definerer den juridiske ordning gældende for et sikrende retsmiddel gående ud på et forbyggende udlæg i bankindeståender, uanset gældens karakter og de implicerede parters status.

1.3 Der foreligger ikke nogen konsekvensanalyse af et sådant forslag og undersøgelserne af den komparative ret, der ligger til grund herfor, omfatter kun 15 af de 27 EU-medlemsstater. Selv om EØSU forstår Kommissionen overvejelser, mener det ikke, at behovet for en sådan foranstaltning er tilstrækkeligt bevist i forhold til nærheds- og proportionalitetsprincippet, og spørgsmålet er, om man ikke kunne opnå et tilsvarende resultat ved blot at ændre to bestemmelser i Bruxelles I-forordningen.

1.4 EØSU finder heller ikke nogen logisk begrundelse for at begrænse genstanden for det foreliggende initiativ til forebyggende beslaglæggelse af pengebeløb indsat på bankkonti, og det forslår at udvide anvendelsesområdet til andet af skyldnerens løsøre, samt med de nødvendige tilpasninger udvide det til efterfølgende beslaglæggelse efter opnåelse af en fuldbyrdelsesakt. EØSU finder det også absolut nødvendigt at sikre, at denne foranstaltning ledsages af et initiativ om gennemsigtighed omkring bankkonti og om forpligtelser til at give oplysninger samt om de behørige fortroligheds- og databeskyttelsesregler.

1.5 Når det skønnes absolut nødvendigt at indføre en sådan foranstaltning, er EØSU enig med Kommissionen i, at et passende instrument vil være en frivillig forordning vedrørende indefrysning af skyldnerens bankkonti i medlemsstater, hvor denne ikke har bopæl eller hovedsæde.

1.6 Sker dette, har EØSU en række detaljerede anbefalinger af teknisk/juridisk karakter vedrørende definitionen af det, det opfatter som den mest passende ordning for initiativet, navnlig for så vidt angår domstolenes kompetencer, betingelserne for udstedelsen af kendelsen, begrænsninger i de beløb, der kan indefryses og undtagelser, garantierne for forsvaret af skyldnere og tredjemænd, der har fælles eller solidariske konti, klager og frister, ordningen for sagsomkostninger, forpligtelser og ansvar for de banker, hvor kontiene er placeret, og normerne for intern og international privatret, der kan anvendes subsidiært, således at det fuldt ud svarer på Kommissionens anmodning om udtalelse.

2. Resumé af grønbogen

2.1 Med denne grønbog lancerer Kommissionen en høring blandt interesserede parter om, hvordan man kan forbedre fuldbyrdelsen af pengekrav, og foreslår en eventuel oprettelse af en europæisk ordning for »udlæg i bankindeståender«.

2.2 Kommissionen identificerer først de vanskeligheder, der gør sig gældende i for fuldbyrdelse ved en civilretlig proces på »det europæiske retlige område« på grund af opsplitningen i nationale reguleringer på området, og den anerkender, at forordning (EF) nr. 44/2001 (Bruxelles I) (2) »ikke giver nogen garanti for, at en ensidigt opnået kendelse om et sikrende retsmiddel, som f.eks. udlæg i bankindeståender, anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat end der, hvor kendelsen er afsagt.«

2.3 Kommissionen mener, at denne lakune kan forvride konkurrencen mellem virksomhederne alt efter effektivitetsgraden i retssystemerne i de lande, hvor de opererer, og således udgøre en hindring for det indre markeds korrekte funktion, som kræver harmoniseret effektivitet og hurtighed i inddrivningen af gæld, navnlig af pengegæld.

2.4 Kommissionen fremsætter derfor forslag om at indføre »en europæisk kendelse for udlæg i bankindeståender, hvormed en fordringshaver kan sikre et pengebeløb, som er ham skyldigt, eller som han påstår at have krav på, ved at forhindre en afhændelse eller overførsel af midler, som skyldneren er krediteret på en eller flere bankkonti på den Europæiske Unions område«, og den giver en detaljeret analyse af omridset af en eventuel juridisk ordning, hvis parametre er formuleret i 23 spørgsmål.

3. Baggrund for initiativet

3.1 Dette initiativ indgår helt korrekt i et større kompleks af foranstaltninger, som Kommissionen er i færd med at træffe med det rosværdige mål at oprette et fælles europæisk retligt område, som for så vidt angår de juridiske aspekter, skal støtte realiseringen af det indre marked (3), navnlig efter ændringen af Bruxelles-konventionen til en fællesskabsforordning (4) samt forordningen om det europæiske tvangsfuldbyrdelsesdokument (5).

3.2 Kommissionen har ret i sine empiriske bemærkninger vedrørende vanskelighederne med at fuldbyrde retsafgørelser i Europas forskellige lande samt disses forskellige retsordener på grund af manglende harmonisering af fuldbyrdelsesprocessen på EU-plan, og den anfører korrekt konsekvenserne (6) heraf, som helt sikkert kun er blevet skærpet efter optagelsen for nyligt af 12 nye medlemsstater. Men det bør dog konstateres, at Kommissionen i den foreliggende grønbog ikke har underkastet initiativet en tilstrækkelig grundig analyse for så vidt angår nærheds- og proportionalitetsprincippet.

3.3 Dette betyder ikke, at det samme resultat eller et resultat med lignende effekt ikke kunne være opnået ved blot at ændre en eller to bestemmelser i Bruxelles-forordningen (navnlig artikel 31 og 47) og udvide anvendelsesområdet, men samtidig bibeholde det eksisterende system, hvilket ville føre til klare forenklingsgevinster (7).

3.4 Derudover bør den præliminære vurdering af initiativets effekt — som Kommissionen heller ikke har gennemført endnu og som ikke blot skal omfatte de 15 medlemsstater, hvis situation blev analyseret i den undersøgelse, der ligger til grund for den foreliggende grønbog (8), men alle medlemsstater i det nuværende EU — være ledsaget af en passende vægtning af foranstaltninger vedrørende større gennemsigtighed i skyldners aktiver og en absolut nødvendig adgang til informationer vedrørende dennes bankkonti, uden at dette griber ind i den behørige beskyttelse af bankhemmeligheden, for kun ved en vurdering af helheden kan man nå frem til en korrekt vurdering af a) nødvendigheden, b) udvidelsen og c) begrundelsen for initiativet.

4. Generelle bemærkninger

4.1 EØSU sondrer i sine bemærkninger til det foreliggende initiativ mellem følgende: a) Generelle bemærkninger om indholdsmæssige spørgsmål vedrørende foranstaltningens karakter og anvendelsesområde og b) Specifikke bemærkninger vedrørende de proceduremæssige anliggender.

4.2 Indledende bemærkning: termer og begreber

4.2.1 Da det drejer sig om en grønbog, som går forud for en eventuel vedtagelse af et juridisk instrument, højst sandsynligt en fællesskabsforordning, bør de termer, der bruges for at identificere begreberne, som dernæst vil definere det fremtidige instruments beskaffenhed i procesmæssig henseende, leve op til yderst strenge og præcise juridisk/tekniske kriterier på alle EU-sprogene.

4.2.2 Men det viser sig i mindst 5 sprogversioner (9), at den betegnelse, Kommissionen anvender for at identificere det eventuelt hensigtsmæssige sikrende retsmiddel ikke er entydig eller ækvivalent og kan føre til teknisk/juridisk forvirring angående dettes juridiske beskaffenhed. Kommissionen bør allerede nu sikre korrekte oversættelser i forhold til foranstaltningens juridiske beskaffenhed for at undgå usikkerhed blot på grund af forkert terminologi (10).

4.2.3 På basis af en analyse af den juridiske ordning, Kommissionen synes at foreslå, dvs. et begrundet krav over for skyldner »fumus boni iuris« og dette, at kravet kan komme i fare »periculum in mora« samt formålet med initiativet gående ud på at indefryse eller blokere beløb på bankkonti, indtil den endelige afgørelse og fuldbyrdelse ved en civilproces om inddrivelse af pengefordringer, som klart skal være af civil eller kommerciel art og ikke hidrøre fra strafferetssager, forekommer det korrekt at konkludere, at der er tale om et beskyttende retsmiddel i form af beslaglæggelse.

4.3 Foranstaltningens anvendelsesområde (11)

4.3.1 EØSU opkaster også spørgsmålet om begrænsningen af den midlertidigt beskyttende foranstaltning til kun at omfatte »bankkonti«.

4.3.2 I forbindelse med fuldbyrdelsen af pengefordringer, som nødvendigvis er af universel karakter, bør alle skyldnerens aktiver indgå op til det pågældende beløb, der skal gøres udlæg for. En beskyttende foranstaltning som den bebudede kunne som sin genstand også have andre af skyldners aktiver, der kan gøres udlæg i, herunder også gældsbeviser, aktier, obligationer og andre kreditrettigheder på tredjemand, og ikke kun penge, der er indsat på visse bankkonti eller i visse andre finansielle institutioner, og man kan ikke forestille sig, at det er særlig vanskeligt at udvide anvendelsesområdet i det mindste til løsøre, der ikke skal tinglyses, og til skyldners kreditrettigheder (herunder aktier, obligationer, renteindtægter, fordringer på tredjemænd osv.) dvs. løsøre, der direkte er knyttet til en bankkonto.

4.3.3 Dertil kommer, at det ikke forekommer berettiget at begrænse fællesskabsinstrumentets anvendelsesområde udelukkende til beslaglæggelse af bankkonti, og det kan med de nødvendige tilpasninger med fordel udvides til også at omfatte udlæg i disse formuegoder efter opnåelsen af en eksigibel rettighed, idet samme slags vanskeligheder med hensyn til udlæg eller aktivernes forsvinden, som udgør begrundelsen for det foreslåede forslag, også kan gøre sig gældende her.

4.3.4 Kommissionen bør således behørigt afveje og begrunde nytten af og omkostningerne ved en sådan foranstaltning, som udelukkende gælder beslaglæggelse af penge indsat på skyldners bankkonti.

4.4 Tidspunkt for indgivelse af ansøgning om en udlægskendelse

4.4.1 Spørgsmålet om, hvornår der skal ansøges om den pågældende udlægskendelse, er i kraft af den tidligere anførte definition, løst øjeblikkeligt. Ifølge den bedste juridiske teknik bør der kunne ansøges om et sikrende retsmiddel af denne art på et hvilket som helst tidspunkt af behandlingen af den retssag, som den vedrører, navnlig før indledningen af hovedsagen, som en forberedende og forebyggende procedure, nøjagtigt der, hvor den har mest praktisk nytte.

4.4.2 Der skal naturligvis tages højde for de klare specifikke retsforhold alt efter, om det sikrende retsmiddel udstedes før hovedsagen er afgjort, eller efter der er opnået en retskendelse, før eller efter forløbet af en fuldbyrdelsesproces, eller alt efter om der har været eller ikke været appel af afgørelsen til højere domstole i første instans, eller endelig når fuldbyrdelseskendelsen ikke har karakter af en afgørelse (brev, fuldmagt, check eller andet dokument, der kan gøres gældende).

4.5 Domstolens kompetence

4.5.1 På sin vis er spørgsmålet om domstolens kompetence til at vurdere og bevilge et sikrende retsmiddel også løst af, hvad der fremgår ovenfor. Det er klart den domstol, der er kompetent til at pådømme hovedsagen, der er kompetent, fra det tidspunkt hvor sagen/fuldbyrdelsen allerede er iværksat.

4.5.2 Men også domstolen på stedet, hvor bankkontiene befinder sig bør være kompetent, hvis der er bedt om beskyttelsesforanstaltning, før der iværksættes en retssag/fuldbyrdelse. I det tilfælde bør det imidlertid forudses, at så snart hovedsagen/fuldbyrdelsen er sat i gang, så skal det allerede bevilgede sikrende retsmiddel overdrages til den kompetente domstol for så vidt angår sagsindholdet, som — selv om det henhører under en anden national retsmyndighed — bør acceptere den uændret uden nogen form for anerkendelsesproces (12).

4.6 Betingelse for udstedelsen

4.6.1 Som følge af selve foranstaltningens beskaffenhed opstår der behov for at sikre de betingelser, som Kommissionen med rette identificerer i punkt 3.2 i grønbogen, dvs. »fumus boni iuris« og »periculum in mora«. Hvis der allerede foreligger en retsafgørelse eller et andet eksigibelt dokument, skal der kun gives belæg for »periculum in mora« dvs. at det haster med at gennemføre beslaglæggelsen.

4.6.2 Det forekommer tilrådeligt at forudse som betingelse for, at man kan bede om udstedelse af en udlægskendelse, at fordringshaver har udfoldet rimelige bestræbelser for at sikre sig en frivillig inddrivelse af gælden, også udenretligt.

4.6.3 Dette at der ikke er behov for en forudgående høring af skyldneren, er en grundlæggende betingelse for foranstaltningens effektivitet, som imidlertid kan ledsages af en krav om kaution, som dommeren skal træffe afgørelse om, som er tilstrækkelig stor til at dække tab som følge af, at foranstaltningen eventuelt annulleres i hovedsagen eller i appelleddet, hvis den ikke har opsættende virkning, når foranstaltningen bevilges, før der er afsagt eller opnået en endelig dom.

4.7 Sikkerhedsstillelsens beløb og undtagelser

4.7.1 Sikkerhedsstillelsen i forbindelse med foranstaltningen skal være begrænset til den angivne forfaldne fordring, der ikke er betalt og de morarenter (aftaleretlige eller lovfæstede), der er løbet på indtil tidspunktet, hvor der ansøges om foranstaltningen.

4.7.2 Det anses ikke for legitimt i forbindelse med et sikrende retsmiddel, der nødvendigvis er foreløbigt, i betragtning af hvor alvorligt et anliggende indefrysning af indeståender på bankkonto er, at indbefatte andre beløb, herunder navnlig for at dække senere påløbne renter, advokatsalærer, sagsomkostninger, bankgebyrer osv.

4.7.3 EØSU er sig bevidst, at gennemførelsen af en ordning som denne kan give anledning til øgede omkostninger for bankerne. Det forekommer dog ikke rimeligt at lægge sådanne omkostninger til de beløb, der skal indefryses på den formodede skyldners bankkonti. Det påhviler de nationale love at definere ordningen vedrørende bankomkostninger og hvordan de skal inddrives hos de fordringshavere, der benytter denne procedure, og som indgår i beregningen af sagens omkostninger, som opgøres ved retssagens afslutning.

4.7.4 EU-instrumentet skal fastlægge parametrene for begrænsningerne i, hvilke beløb der ikke kan gøres udlæg i, for at sætte skyldneren (hvis skyldneren er en privatmand og ikke en virksomhed) i stand til at dække hans og hans families grundlæggende behov, som kan bringes i fare af udlægskendelsen.

4.7.5 Når kendelsen er bevilget, skal banken informere retten om de gældende begrænsninger for gennemførelsen af beslaglæggelsen alt efter, hvilken type konto skyldneren har (lønkonto, opsparingskonto, boligkonto), hvilke betalinger eller indtægter der forsyner kontoen (løn, vederlag, honorarer for liberalt erhverv, indtægter fra arbejde udført for andre, husleje, pension, sociale overførsler) eller hvilken type udgifter han skal afholde (boliglån, leasing af bil, leje, forbrugslån, udgifter til familieforsørgelse osv.) i henhold til loven i det land, hvor bankkontoen er placeret og i det omfang, den har kendskab til disse indtægters og udgifters beskaffenhed.

4.8 Konti for tredjemand

4.8.1 Det forekommer heller ikke rimeligt at udvide området for det sikrende retsmiddel til konti for tredjemand. Når det ikke er muligt helt nøjagtigt at identificere skyldnerens egen del, kan man antage, at kontohavernes andele er lige store.

4.8.2 Det forekommer ligeledes uacceptabelt, at man for samme beløb tyr til flere konti, selv om man må indrømme, at det er svært at løse problemet, når hver af de kompetente domstole i forbindelse med konti i forskellige lande er blevet bedt om at udstede en kendelse, uden at de kender til eksistensen af en anmodning om kendelser andre steder, indtil det tidspunkt, hvor alle procedurer centraliseres i den domstol, der er kompetent til at pådømme sagens indhold.

4.8.3 Derfor er det rimeligt at ledsage dette initiativ af et krav om en klar informationsforpligtelse fra ansøgerens og modtagerbankernes side, samt en forpligtelse for bankerne og retterne i de forskellige medlemsstater til at samarbejde. Dette bør altid ske med respekt for privatlivets fred, databeskyttelsen og bankhemmeligheden, som det i øvrigt er klart forklaret i den allerede omtalte undersøgelse, som den foreliggende grønbog er baseret på.

4.8.4 Man kan f.eks. fastsætte reduktionen af de beløb, der er gjort udlæg i »ex-post«, straks efter opnåelsen af oplysninger fra de forskellige banker, hvis der er flere, inden for en nærmere bestemt kort frist.

4.9 Garantier for beskyttelsen af skyldner

4.9.1 Det er afgørende at beskytte skyldneren ved at give ham midler til at gøre indsigelse over for beslutningen om sikrende retsmidler inden for en rimelig frist, som det foreslås ikke er under 20 kalenderdage, med det formål at påvise: a) gældens hele eller delvise manglende eksistens b) fravær af »periculum in mora«; c) at det beløb, der er beslaglagt, er ukorrekt; d) at hans eller familiens vitale behov (hvis der er tale om en privatperson) krænkes af foranstaltningen.

4.9.2 Derfor bør det forudses, at sagen forkyndes for skyldneren af den kompetente domstol, straks efter at det er kontrolleret, at der er gjort udlæg i tilstrækkeligt store summer efter påbud til banken om at foretage udlæg i bankkontoen til et beløb, der angiveligt er skyldigt eller svarer til gældens størrelse. Der bør ligeledes gives oplysninger til skyldneren fra den pågældende bank, straks efter indefrysningen af kontoen efter betingelser fastsat af domstolen.

4.9.3 Der bør ligeledes i EU-instrumentet forudses nogle forsvarsmidler og grundlag eller motiver for indsigelse/klage, som bør harmoniseres på fællesskabsniveau for at sikre ligestilling i vurderingen af situationen ved en hvilken som helst kompetent ret og identiske forsvarsmidler. Et vigtigt spørgsmål vil være definitionen af virkningen af klagen (opsættende virkning eller ej) samt hvem den kompetente domstol er, der kan tage stilling, også når der ikke er tale om den samme nationale ret, som er kompetent til at udstede kendelsen og til at træffe en afgørelse om sagens genstand.

4.9.4 Det vil ligeledes være vigtigt at definere en tidsfrist fra den dag, hvor fordringshaveren får underretning om fuldbyrdelseskendelsen med henblik på iværksættelsen af hovedretssagen eller om anmodningen om exequatur-proceduren, og der foreslås som en fornuftig frist 60 kalenderdage, uanset om der foreligger en afgørelse om et sikrende retsmiddel.

4.10 EU-instrumentet og dets beskaffenhed

4.10.1 I grønbogen melder Kommissionen ikke klart ud om, hvilket retsinstrument det overvejer for at omsætte sit initiativ i praksis. I lyset af de målsætninger, der forfægtes, og for at garantere ens behandling i de forskellige medlemsstater og i øvrigt i lighed med hvad der allerede er tilfældet i forbindelse med andre instrumenter med tilsvarende sigte inden for rammerne af det europæiske retsområde mener EØSU, at instrumentet bør antage form af en forordning.

4.10.2 Et andet, men tæt tilknyttet spørgsmål drejer sig om instrumentets anvendelsesområde. Da foranstaltningen opfattes som nødvendig kan man mene, at Kommissionen lige som den har gjort med andre tilsvarende instrumenter burde beslutte, at den pågældende fremgangsmåde udelukkende skal bruges i forbindelse med grænseoverskridende sager og skal være frivillig (»28. ordning«), hvorved man overlader det til fordringshavere at vælge enten det harmoniserede fællesskabsinstrument eller alternativt den eksisterende og mulige vej inden for rammerne af den internationale privatrets bestemmelser.

4.11 Omkostninger

EØSU foreslår, at den ordning, der skal gælde for omkostninger i forhold til denne procedure, følger de regler, der allerede foreligger i artikel 7 i forordning (EF) nr. 805/2004, eventuelt med de nødvendige tilpasninger (13).

5. Særlige bemærkninger

5.1 Angående de rent formelle spørgsmål er EØSU af den opfattelse, at »exequatur«-proceduren bør afskaffes i forbindelse med afgørelsen om et sikrende retsmiddel, uanset hvem den kompetente domstol er.

5.2 Det mener også, at ordningen for domstolens forkyndelse over for banken og den formodede skyldner bør lettes for unødvendige formaliteter, så snart den garanterer kendelsens autenticitet og skyldners identitet, og EØSU forestiller sig, at den allerede eksisterende ordning i forordning (EF) nr. 1348/2000 er velegnet til dette formål (14). Identifikationen af de konti, der skal indefryses, bør være så præcis som muligt, så man undgår en generel beslaglægningskendelse.

5.3 EØSU mener ligeledes, at den kompetente domstols kendelse skal fuldbyrdes af banken i henhold til de fastsatte bestemmelser, dog således at allerede igangværende legitime transaktioner sikres, navnlig tidligere indgåede aftaler garanteret ved veksler, værdipapirer eller checks, samt forpligtelser over for privilegerede fordringshavere som staten, sygesikringen og arbejdstagere. Banken bør under alle omstændigheder gøre udlæg i den saldo, der findes på datoen for modtagelsen af udlægskendelsen, og bør organisere sig således, at så snart kendelsen indgår elektronisk, også uden for åbningstiden, sker indefrysningen automatisk, ellers kan banken ifalde ansvar for forsømmelse, hvis beløbene forsvinder, idet de senere er blevet flyttet.

5.4 Men EØSU mener, at bankerne øjeblikkeligt via et hvilket som helst kommunikationsmiddel, herunder også elektronisk, skal underrette domstolen om, hvorledes kendelsen er fuldbyrdet.

5.5 Fællesskabsbestemmelserne bør ikke definere, hvilke regler der specifikt gælder for rangordningen af fordringshavere, der konkurrerer om samme bankkonto, da det efter EØSU's opfattelse bør være de nationale love, der gælder her.

5.6 Angående omlægningen af det sikrende retsinstrument til en tvangsfuldbyrdelseskendelse mener EØSU, at dette bør reguleres af de nationale bestemmelser i det land, der er kompetent til denne fuldbyrdelse i henhold til de gældende overordnede regler for lovvalg.

5.7 Endelig henleder EØSU specifikt Kommissionens opmærksomhed på behovet for at forudse en mekanisme for oversættelse af de dokumenter, der følger af denne foranstaltnings anvendelse, i lighed med bestemmelserne i artikel 21, stk. 2, litra b), i forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006.

Bruxelles, den 26. september 2007. Dimitris DIMITRIADIS Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) SEK(2006) 1341.

(2) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (Bruxelles I) (EFT L 12 af 16.1.2001). Henri Malosse var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CES 233/2000 af 1. marts 2000, EFT C 117 af 26.4.2000).

(3) Hvoraf skal fremhæves:

— Kommissionens meddelelse »Handlingsplan vedrørende forbrugernes klagemuligheder og bilæggelse af tvister på forbrugerområdet i det indre marked« af 14. februar 1996 (KOM(96) 13 endelig).

— Kommissionens meddelelse »En mere effektiv opnåelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i Den Europæiske Union« (KOM(97) 609 endelig (EFT C 33 af 31.1.1998).

— Grønbog om forbrugernes klagemuligheder og om bilæggelse af tvister på forbrugerområdet inden for enhedsmarkedet (KOM(93) 576 endelig).

— Grønbog om alternativ konfliktløsning på det civil- og handelsretlige område (KOM(2002) 196 endelig af 19.4.2002).

— Kommissionens henstilling af 12. maj 1995 om betalingsforsinkelser i handelsforhold og Kommissionens dertilhørende meddelelse (i henholdsvis EFT L 127 af 10.6.1995 og EFT C 144 af 10.6.1995).

— Direktiv 98/27/EF af 19. maj 1998 om søgsmål med påstand om forbud på området beskyttelse af forbrugernes interesser (EFT L 166 af 11.6.1998).

— Direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om foranstaltninger til bekæmpelse af betalingsforsinkelser i handelsforhold (EFT L 200 af 8.8.2000).

— Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (Bruxelles I) (EFT L 12 af 16.1.2001). Henri Malosse var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CES 233/2000 af 1. marts 2000, EFT C 117 af 26.4.2000).

— Forordning (EF) nr. 805/2004 af 21. april 2004 om indførelse af en europæisk betalingspåbudsprocedure for ubestridte krav (EUT L 143 af 30.4.2004). Guido Ravoet var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CESE 1348/2002 af 11. december 2002, EUT C 85 af 8.4.2003).

— Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter for så vidt angår bevisoptagelse i sager om civile og kommercielle spørgsmål (EFT L 174 af 27.6.2001). Bernardo Hernández Bataller var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CES 228/2001 af 28. februar 2001, EFT C 139 af 11.5.2001).

— Program for foranstaltninger til gennemførelse af princippet om gensidig anerkendelse af afgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT C 12 af 15.1.2001).

— Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs (EFT L 160 af 30.6.2000). Guido Ravoet var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CES 79/2001 af 26. januar 2001, EFT C 75 af 15.3. 2000).

— Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29. maj 2000 om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og sager om forældrerettighed (idem). Paolo Braghin var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CES 940/1999 af 20. oktober 1999, EFT C 368 af 20.12.1999).

— Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj 2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender (idem). Bernardo Hernández Bataller var ordfører for EØSU's udtalelse om emnet (CES 947/1999 af 21. oktober 1999, EFT C 368 af 20.12.1999).

— Rådets beslutning af 28. maj 2001 om oprettelse af et europæisk retligt netværk for civil- og handelssager (EFT L 174 af 27.6.2001). Daniel Retureau var ordfører for EØSU's udtalelse (CES 227/2001 af 28. februar 2001, EFT C 139 af 11.5.2001).

— Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 (EUT L 399 af 30.12.2006) om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure. Jorge Pegado Liz var EØSU's ordfører om forslaget til forordning (KOM(2004) 173 endelig af 19.3.2004) (CESE 133/2005 af 22. februar 2005, EUT C 221 af 8.9.2005).

— Forslag til forordning om indførelse af en europæisk småkravsprocedure (KOM(2005) 87 endelig af 15.3.2005). Jorge Pegado Liz var EØSU's ordfører om emnet (CESE 243/2006 af 14. februar 2006).

(4) Forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000; Henri Malosse var ordfører for EØSU's udtalelse om forslaget hertil (EFT C 117 af 26.4.2000).

(5) Forordning (EF) nr. 805/2004 af 21.4.2004; om forslaget hertil (KOM(2002) 159 endelig af 27.8.2002) afgav EØSU udtalelsen CESE 1348/2002 af 11. december 2002, som Guido Ravoet var ordfører for (EUT C 85 af 8.4.2003).

(6) Navnlig i Kommissionens meddelelse »En mere effektiv opnåelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i Den Europæiske Union« (EFT C 33 af 31.1.1998).

(7) Teksten i de to artikler er meget bred, og derfor er det nødvendigt at fastlægge en fortolkning, der følger af domstolenes retspraksis, herunder navnlig Denilauer-sagen (dom i sag C-125/79 af 21.5.1890, p. 1553) vedrørende artikel 31. Spørgsmål i forbindelse med tidsfrister, fuldbyrdelsesmekanismer, betingelser for sagsanlæg (behovet for at bevise »fumus bonus juris« og »periculum in mora«), forsvarsmidler og — og garantier, beløb, der kan gøres udlæg i/undtagelser fra udlæg kan behandles i de to nævnte artikler, ved at udvide deres anvendelsesområde og således imødekomme målene i Kommissionens forslag.

(8) For en uddybning af grønbogens indhold henvises ikke alene til Kommissionens arbejdsdokument (SEK(2006) 1341) af 24.10.2006, men også til Study No JAI/A3/2002/02 i dens ajourførte version af 18.2.2004, ved prof. Dr. Burkhard Hess, direktør for instituttet for komparativ og international privatret under universitetet i Heidelberg, som findes på:

http://europa.eu.int.comm/justice_home/doc_centr/civil/studies/doc_civil_studies_en.htm

(9) Dvs. de sprog, som ordføreren kender bedst, hvilket desværre ikke er tilfældet med de øvrige 22.

(10) Det engelske begreb »attachment« er selv i teknisk/juridisk forstand tvetydigt, da det set i forhold til portugisisk kan betegne enten »penhora« (udlæg) eller »arresto« (indefrysning). Selv på engelsk ville det i betragtning af foranstaltningens juridiske karakter have været bedre at bruge betegnelsen »arrestment« eller »freezing order« for klart at skelne mellem dette begreb og »garnishment«. Kun den italienske oversættelse »sequestro conservativo« (udlæg) gengiver korrekt foranstaltningens forebyggende og sikrende karakter; det franske udtryk »saisie« med den præciserende forklaring, at den vil kunne »bevilges af en retsmyndighed inden for rammerne af en summarisk rettergang« (»délivrée par un tribunal siégeant en référé«) er dækkende; Det spanske udtryk »embargo« gengiver ikke fuldt ud formålet med foranstaltningen. Under alle omstændigheder er anvendelsen af udtrykket »penhora« i den portugisiske version helt forfejlet og bør erstattes med »arresto«.

(11) Vi mener, at foranstaltningen skal begrænses til civile og kommercielle fordringer.

(12) Se Domstolens dom i sagen Van Uden Maritime B.V. af 17.11.1998 — Sag C-391/95 (Samling af domstolsafgørelser 1998, s. I-07091).

(13) Det hedder i artikel 7, at: »Når en retsafgørelse omfatter en eksigibel afgørelse om sagsomkostninger inklusive rentesatser, attesteres den også som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for så vidt angår sagsomkostningerne, medmindre debitor under retssagen specifikt har gjort indsigelse mod at skulle afholde disse omkostninger i overensstemmelse med domsstatens lovgivning.«

(14) Forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29.5.2000 (EFT L 160 af 30.6.2000).