Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Opfølgning: Socialpolitik og økonomiske resultater« (98/C 407/50)

På plenarforsamlingen den 10. juli 1997 besluttede Det Økonomiske og Sociale Udvalg i henhold til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om det ovennævnte emne,

og at nedsætte et underudvalg til at udføre det forberedende arbejde, jf. FO artikel 11, stk. 4, og artikel 19, stk. 1. På mødet den 24. februar 1998 godkendte præsidiet, at der udpegedes tre ordførere. Underudvalget udarbejdede et forslag til initiativudtalelse den 30. juli 1998.

Ordførerne, Ursula Konitzer, José Isaías Rodríguez og John Simpson, har fordelt arbejdet mellem sig som følger: Del I: Baggrund, ordfører: John Simpson; Del II: Konkurrenceevne, fremme af iværksætterånden og investeringer, ordfører: José Isaías Rodríguez; Del III: Beskæftigelsesevne, skabelse af arbejdspladser, det lavproduktive arbejdes fremtid, ordfører: Ursula Konitzer; Del IV: Omstillingsevne og lige muligheder i Den Europæiske Samfundsmodel, ordfører: John Simpson; Del V: Konklusioner, ordførere: Ursula Konitzer, José Isaías Rodríguez og John Simpson.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 357. plenarforsamling af 9. og 10. september 1998, mødet den 10. september 1998, med 85 stemmer for, 5 imod og 5 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

I. BAGGRUND

1. Mål og motiver

1.1. Denne udtalelse er udtryk for ØSU's ønske om at bidrage til at reducere arbejdsløsheden i hele EU. Men det er indlysende, at de påtænkte foranstaltninger har en mere vidtgående virkning end blot nedbringelse af arbejdsløsheden ().

1.2. De vigtigste mål for socialpolitikken og den økonomiske politik, der hænger indbyrdes sammen, er:

- at øge mængden og kvaliteten af varer og tjenesteydelser i EU til internationalt konkurrencedygtige priser og på et bæredygtigt grundlag;

- at forbedre EU's evne til at skabe beskæftigelse og nedbringe arbejdsløsheden;

- at øge livskvaliteten hos EU's borgere;

- at forbedre forholdene for dårligt stillede befolkningsgrupper;

- i højere grad at skabe lige muligheder for borgerne;

- at øge efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser, takket være den øgede realløn, som en forbedring af økonomiens ydeevne giver.

Bestræbelserne på at nå disse mål indebærer, at foranstaltninger på det økonomiske og sociale område skal koordineres og være indbyrdes sammenhængende.

1.3. Disse mål hænger både sammen med EU's initiativer - særlig, men ikke udelukkende, i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union - og med myndighedernes initiativer i medlemsstaterne. Ud over at formulere målene har ØSU undersøgt en række aspekter af årsagerne til de økonomiske og sociale problemer, der hænger sammen med disse mål eller modarbejder dem. Når man kommer med forslag til, hvordan disse problemer skal mindskes eller fjernes, skal man være opmærksom på den rolle, som de forskellige aktører spiller, og på den nødvendige hensyntagen til subsidiaritetsprincippet. Desuden skal der etableres et tættere samarbejde mellem medlemsstaterne på politikområder, der berører det indre markeds funktion.

1.4. De økonomiske og sociale problemers geografiske udbredelse og deres virkning skal anerkendes og inddrages i diskussionen om mulige initiativer.

1.5. Del I, indledningen, redegør for baggrunden, idet der gives et overblik over debatten om vanskelighederne med at forene potentielt modstridende elementer i den økonomiske politik og socialpolitikken, og der indkredses områder, hvor der er mulighed for at skabe synergi mellem den økonomiske politik og socialpolitikken. Del II undersøger konkurrenceevnen, fremme af iværksætterånden og investeringer. Del III fortsætter debatten om beskæftigelsesevne og jobskabelse og undersøger det lavproduktive arbejdes fremtid. Del IV understreger den vigtige rolle, som tilpasningsevnen på arbejdsmarkedet og lige muligheder spiller.

2. Samordning af socialpolitikken og den økonomiske politik

2.1. EU's mål - det være sig for EU's egne politikker som for beslutningsprocessen i medlemsstaterne - er at kombinere de forskellige elementer i socialpolitikken og den økonomiske politik for at gøre det muligt for EU at bevare og styrke sin rolle som en af verdens mest avancerede økonomier, hvor borgernes levestandard hele tiden stiger. Det ville være et utilfredsstillende resultat blot at nedbringe arbejdsløsheden uden at forøge den samlede værditilvækst og væksten i reallønnen.

2.1.1. At forbedre de økonomiske resultater og øge den samlede værditilvækst på en måde, der samtidig øger den ulige fordeling af job, indkomster og andre sociale goder, ville ligeledes være forfejlet og bør undgås.

2.2. Disse mål understreger den store betydning af en relevant og bæredygtig makroøkonomisk politik på EU-niveau og i medlemsstaterne. EU bestræber sig fortsat på at opnå en langsigtet og bæredygtig økonomisk vækst.

2.3. Disse spørgsmål understreger, hvilket bidrag en hensigtsmæssig socialpolitik kan yde, når det drejer sig om at fordele frugterne af økonomisk vækst og udvikling.

2.4. Der er dog en potentiel konflikt mellem de økonomiske og de sociale mål. Den økonomiske vækst kan hæmmes af en socialpolitik, der f.eks. har en uhensigtsmæssig virkning på arbejdstagernes motivering til at øge deres bidrag til værditilvæksten. Ligeledes kan socialpolitikken svækkes af økonomisk dikterede krav om at forbedre erhvervslivets resultater og øge investeringerne på måder, der f.eks. har negative konsekvenser for lavindkomstgruppernes basis- eller mindsteløn.

2.5. I ekstreme tilfælde kan tiltag, der øger arbejdstagernes skattetryk, påvirke disses incitament til at arbejde. En socialpolitik, der bygger på en høj marginal beskatning af investeringsudbytte kan også virke afskrækkende på netop de investeringer, som har en jobskabende effekt. Opgaven består i at forene disse politikker med henblik på at finde den bedst mulige balance, og desuden skal man i så høj grad som muligt undgå enhver konflikt mellem socialpolitikken og den økonomiske politik.

2.6. Denne balance mellem socialpolitikken og den økonomiske politik skal findes inden for rammerne af Den Europæiske Union, der i vid udstrækning fungerer som en markedsstyret økonomi på grundlag af de beslutninger, som mange tusinde virksomheder træffer. Europas sociale model bygger på en erkendelse af, at det offentliges rolle i forbindelse med styringen af økonomien i meget høj grad består i at påvirke erhvervslivets økonomiske vilkår. Staten kan selv drive virksomhed eller deltage i udviklingen af styring af virksomheder, når særlige prioriteringer peger i retning af, at det er ønskværdigt at påtage sig en sådan supplerende rolle. Det kan f.eks. være tilfældet i forbindelse med nye teknologier eller meget omfattende forskningsprojekter eller udviklingsarbejde, hvor der er behov for initiativer, som statslige instanser bedst kan iværksætte. Det har ført til en markedsstyret økonomi, der fungerer inden for visse rammer, som staten oftest fastsætter med henblik på at nå mere vidtrækkende mål, ofte i tilknytning til den sociale samhørighed.

3. Faktorer, der har indflydelse på socialpolitikken og den økonomiske politik

3.1. En række forhold influerer i stigende grad på EU's arbejdsmarked. Det drejer sig bl.a. om:

a) arbejdsstyrkens ændrede aldersmæssige sammensætning;

b) den øgede forekomst af førtidspensionering;

c) et modsatrettet pres fra dem, der vælger at arbejde efter pensionsalderen;

d) et mindre antal nytilkomne på arbejdsmarkedet på grund af det naturlige fald i EU's befolkning;

e) et mindre antal - og en mindre andel - af lavtkvalificerede job;

f) en klart hurtigere ændring i de efterspurgte kvalifikationer;

g) et stigende antal arbejdstagere, der skifter fra et job til et andet;

h) en stigende erhvervsfrekvens for kvindelige arbejdstagere i nogle lande;

i) et fald i de mandlige arbejdstageres erhvervsfrekvens, særlig i de ældre aldersgrupper;

j) et stigende antal arbejdstagere, som har mere end et job (hvad enten det opgives eller ej);

k) påvirkningen fra tredjelandsstatsborgere, der bor og arbejder i EU.

3.2. Det frygtes ligeledes, at en del af arbejdsmarkedet vil blive forstyrret af virksomheder, der udnytter forskelle mellem betingelserne på arbejdsmarkedet i de forskellige medlemsstater, som ikke er udtryk for konkurrence, men skyldes økonomiske incitamenter eller skattemæssig forskelsbehandling af en type, der er uforenelig med det indre marked. Det omfatter også »social og miljømæssig dumping«.

3.3. I hele EU er man også i stigende grad opmærksom på forholdet mellem skattepolitik og socialpolitik. En afbalanceret økonomisk politik tilsiger en reduktion af skatternes og de sociale bidrags andel af arbejdskraftomkostningerne. Der presses også på for at få nedbragt det samlede skattetryks andel af BNP. Eftersom konvergenskriterierne har begrænset den statslige låntagning, må de offentlige udgifter reduceres kraftigt. Samtidig er der imidlertid et pres for at øge udgiftsniveauet for de sociale ydelser, herunder den sociale sikring. For at skabe overensstemmelse mellem skattepolitikken og socialpolitikken skal socialpolitiske foranstaltninger være rettet mod at indkredse de områder, hvor der er størst behov, og undgå spild. De skal gennemføres så effektivt som muligt, så skatteyderne ikke skal punge ud med mere, end hvad der er nødvendigt for at nå de sociale mål.

4. Udtalelsens forslag til handlingsplan

4.1. De emner, som identificeres i Del IV, punkt 2.5, fastlægger retningslinjerne for en handlingsplan, der skal tage højde for enkeltpersoners behov og virkningerne på virksomhedsniveau. Dette indebærer naturligvis, at der på det mest hensigtsmæssige niveau, dvs. på medlemsstatsplan eller på et underordnet regional- eller lokalforvaltningsplan, skal gennemføres initiativer, som man allerede er enige om, men som måske skal defineres nærmere.

4.2. Denne handlingsplan bør omfatte:

i) hensigtsmæssige makroøkonomiske strategier for at opretholde og øge den samlede økonomiske efterspørgsel;

ii) relevante makroøkonomiske strategier, der påvirker økonomiens udbudsside (en række af disse omtales i de næste punkter);

iii) en selskabs- og personbeskatning samt sociale bidrag, der hæmmer investeringslysten mindst muligt og fremmer beskæftigelsen;

iv) flere uddannelses-, erhvervsuddannelses- og efteruddannelsesmuligheder, som med en passende forberedelse er åbne for alle, og som tilbydes af staten gennem det almindelige uddannelsessystem eller af virksomhederne, som selv skal dække omkostningerne ved deres særlige uddannelsesbehov;

v) selektive programmer for at øge beskæftigelsesmulighederne for de langtidsledige og unge arbejdsløse;

vi) selektive programmer for at forbedre kvinders beskæftigelsesmuligheder, herunder foranstaltninger for at gøre det nemmere for kvinder at vende tilbage til arbejdsmarkedet;

vii) foranstaltninger for at nedbringe den høje arbejdsløshed i de dårligst stillede regioner (med hjælp fra strukturfondene);

viii) foranstaltninger for at hjælpe etniske minoriteter med at tilpasse sig arbejdsmarkedet i de samfund, hvor de lever;

ix) EU-foranstaltninger om mindstelønninger og/eller indkomster;

x) bekæmpelse af import af varer, der er produceret under uacceptable arbejdsforhold, som ikke er i overensstemmelse med vedtagne internationale standarder og må betragtes som en form for illoyal konkurrence;

xi) foranstaltninger, der medvirker til at forene arbejds- og familielivet (herunder etablering af et passende udbud af børnepasningsfaciliteter og tilvejebringelse af balance mellem beskatningen og de sociale ydelser for at sikre positive incitamenter;

xii) foranstaltninger, der udtrykkeligt sigter mod at fremme iværksætterånden, både hos mænd og kvinder;

xiii) skattesystemer, som indeholder færrest mulige af de uheldige eller negative incitamenter, som mindsker folks lyst til at søge arbejde (f.eks. skal beskatningen muligvis snarere tage udgangspunkt i enkeltpersoner end i familien);

xiv) foranstaltninger for at undgå »fattigdomsfælden« med lavtlønsjob og høj (reel) marginalbeskatning, når lønnen stiger, og de sociale ydelser sættes ned;

xv) fleksible ordninger i forbindelse med valg af pensionstidspunkt, i givet fald sammenkoblet med socialsikringsordninger og/eller pensionsordninger;

xvi) fleksible arbejdskontrakter, herunder deltidsarbejde med bevarelse af rettigheder, fleksible arbejdstider eller rent arbejdsrelaterede serviceaftaler og andre ordninger, der kan øge produktiviteten samtidig med, at det sociale sikringssystem bevares.

4.3. ØSU har mange gange udtalt sig om disse spørgsmål. Formålet med denne udtalelse er at indkredse de politikområder, hvor socialpolitiske foranstaltninger kan virke negativt ind på de økonomiske resultater og omvendt.

4.4. For virksomhederne skal nettoudbyttet ved yderligere investeringer være tilstrækkeligt højt til at tiltrække kapital. Arbejdskraftomkostningerne bør ikke øges af de sociale bidrag, som skubber de marginale omkostninger i vejret, og som kan reducere mulighederne for jobskabelse. Arbejdsmarkedet bør stille veluddannede potentielle arbejdstagere til rådighed.

4.5. Omkostningerne ved ønskværdige socialpolitiske tiltag, der er til gavn for hele samfundet eller for enkeltpersoner, der nyder godt af særlige ordninger, kan ikke blot væltes over på eller pålægges de enkelte virksomheder.

4.6. Ikke desto mindre er der mange eksempler på virksomheder, der accepterer yderligere forpligtelser, som vedrører sociale anliggender i bredere forstand. Erhvervsorganisationer iværksætter ofte foranstaltninger for at hjælpe de dårligst stillede med at blive bedre kvalificerede til at få et job, eller fungerer som rådgivere for små eller nye virksomheder, der nyder godt af de større organisationers ekspertise. ØSU anbefaler, at der på et frivilligt grundlag oprettes forskellige former for virksomhedspartnerskab, hvorigennem virksomhederne kan yde et passende bidrag alt efter deres ekspertise.

4.7. Hvis man skal bevare og forbedre konkurrenceevnen, må enhedsomkostningerne minimeres. Dette rejser en lang række spørgsmål i henseende til virksomhedernes omkostningsstruktur, bedre planlægning, øget anvendelse af FTU, materialeindkøb hos passende leverandører osv.

4.8. Arbejdskraftomkostningerne er altid en vigtig faktor ved beregningen af konkurrenceevnen. Udslaggivende herfor er, at der er en sammenhæng mellem den måde, hvorpå indkomstniveauet fastsættes i virksomhederne og på makroplan, hvilket igen påvirker de enkelte virksomheder. I visse medlemsstater er denne proces institutionaliseret gennem et formaliseret samarbejde mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter (som det er tilfældet med programmet for konkurrenceevnen og beskæftigelsen i Irland). I andre medlemsstater er der ikke tale om noget formaliseret samarbejde. En forbedring af de økonomiske resultater kræver, at de samlede aftaler på lønområdet ligger inden for rammerne af de samlede stigninger i produktiviteten.

4.9. Efterhånden som der sker en udviking af den sociale protokol, der blev vedføjet Maastricht-traktaten, og som nu er blevet styrket i Amsterdam-traktaten, forventer ØSU, at de vanskelige spørgsmål omkring socialpolitik og økonomiske resultater bliver et område, hvor medlemsstaterne vil samarbejde nærmere. ØSU erkender, at det nyligt fremsatte krav til Kommissionen om at fastsætte retningslinjer for beskæftigelsespolitikken - ud over de eksisterende retningslinjer for den økonomiske politik - udgør en nyttig forbedring af koordineringen mellem medlemsstaternes politik og af den generelle integrering af vigtige aspekter af socialpolitikken og den økonomiske politik på EU-niveau. Det er vigtigt at integrere de økonomiske retningslinjer og retningslinjerne for beskæftigelsen, således at de i et samspil bidrager til at øge væksten og beskæftigelsen.

4.10. ØSU foreslår, at Kommissionen som led i opgaven med at fastlægge retningslinjerne for beskæftigelse desuden formelt påtager sig at vurdere og kommentere, i hvor høj grad socialpolitikken og den økonomiske politik er blevet integreret og forbedret med henblik på at fjerne nogle af de uhensigtsmæssige interne virkninger, den nuværende situation har.

4.11. I Del II, III og IV fremsætter ØSU en række ideer til uddybning og integrering af de beskæftigelsespolitiske retningslinjer, der blev opstillet for 1998.

II. KONKURRENCEEVNE, FREMME AF IVÆRKSÆTTERÅNDEN OG INVESTERINGER

Denne udtalelse er et led i opfølgningen af ØSU's udtalelse om socialpolitik og økonomiske resultater. Titlen på denne del af udtalelsen »Konkurrenceevne, fremme af iværksætterånden og investeringer« henviser til hjørnestenene i den økonomiske udvikling. Den Europæiske Union har i den senere tid viet disse spørgsmål megen opmærksomhed og vil fortsætte hermed. De er snævert indbyrdes forbundet, og man må analysere dem med dette i tankerne.

1. Konkurrenceevne

1.1. De generelle rammer

1.1.1. På et tidspunkt, hvor den politiske debat på såvel europæisk som på nationalt plan er centreret om arbejdsløsheden, bør man holde sig en faktor for øje, som er altafgørende for skabelse af nye arbejdspladser i Europa: fremme af konkurrenceevnen.

1.1.2. Konkurrenceevne er et begreb, som ofte er blevet anvendt uhensigtsmæssigt, således at det har fået en negativ klang i befolkningen, der forbinder det med jobtab, udflytninger og reguleringer.

1.1.3. Det er imidlertid netop erhvervslivets manglende konkurrenceevne, som bidrager til nedlæggelse af arbejdspladser. Og konkurrenceevnen vedrører ikke blot erhvervslivet, men alle samfundets aktører.

1.1.4. I en verden, der står over for de udfordringer, den voksende globalisering rejser, og hvor konstant forandring er hoveddrivkraften, må konkurrenceevne forstås som samfundets evne til vedvarende at tilpasse sig til og influere på omverdenen samt til at være på forkant med udviklingen.

1.1.5. Denne evne er nøglen til konkurrenceevne og må derfor findes hos enhver borger, enhver regering og enhver virksomhed. Dette er især vigtigt, fordi udviklingen går hurtigere og hurtigere. Navnlig bidrager evnen til at være på forkant med udviklingen, som EU-institutionerne kan styrke gennem passende drøftelser og informationer, pr. definition til at mindske sociale spændinger og således gøre den nødvendige tilpasning nemmere.

1.1.6. På virksomhedsplan betyder konkurrenceevne en evne til løbende at dække kundernes behov mere effektivt end konkurrenterne ved at tilbyde dem mere attraktive varer og tjenesteydelser såvel i henseende til pris som til andre faktorer.

1.1.7. Et land betragtes som internationalt konkurrencedygtigt på lang sigt, hvis følgende betingelser opfyldes samtidig:

1) produktiviteten stiger med samme eller højere takt end hos landets vigtigste handelspartnere, der befinder sig på et tilsvarende udviklingsniveau;

2) handelsbalancen udviser ligevægt i en åben markedsøkonomi;

3) beskæftigelsesniveauet er højt;

4) der hersker politisk og social stabilitet.

1.1.8. I de sidste 24 år er arbejdskraftens produktivitet vokset støt i EU med en årlig stigning på 2 %, hvilket er mere end i USA (0,7 % årligt) og - i de senere år - også Japan (1,9 % årligt i perioden 1986-1997) ().

1.1.9. De løbende poster på EU's betalingsbalance har som sædvanlig fluktureret inden for snævre grænser og har næsten været i ligevægt eller sågar udvist et overskud.

1.1.10. Tager man imidlertid det tredje aspekt af definitionen på konkurrenceevne, står man over for det største problem i Europa: arbejdsløsheden.

1.1.11. Sidste år var der i EU ca. 18 mio. arbejdsløse, hvilket svarer til 10,7 % af den erhvervsaktive befolkning.

1.1.12. Denne arbejdsløshedssats står i stærk kontrast til det tal, der blev registreret for samme år i USA, nemlig 4,7 %, omend de amerikanske og europæiske socio-økonomiske forhold ikke er helt sammenlignelige.

1.1.13. En forbedring af den europæiske økonomis konkurrenceevne er nøglen til vækst, jobskabelse og øget velstand. For at øge beskæftigelsesniveauet i Europa må man derfor forbedre konkurrenceevnen.

1.1.14. For at være konkurrencedygtig må den europæiske økonomi være i stand til at tage de udfordringer op, som vedvarende innovation og øget konkurrence frembyder. Virksomhederne må kunne tilpasse sig disse ændringer, og arbejdstagerne må besidde de fornødne færdigheder.

1.1.15. EU har ikke været lige så god som sine konkurrenter til at udnytte den støtte vækst til at skabe arbejdspladser. Europa blev ikke tids nok opmærksom på sin faldende konkurrenceevne og reagerede derfor med tilpasningsforanstaltninger, omend det var en forudgribende indsats, der havde været brug for.

1.1.16. Det er borgerne, der er hovedaktører i et konkurrencepræget samfund, og det er dem, der drager størst nytte af det. Investering i menneskelige ressourcer samt en bedre almen og faglig uddannelse får derfor stadig større betydning i forbindelse med det her anvendte konkurrenceevne-begreb.

1.1.17. Som forbrugere kan borgerne på et konkurrencepræget marked få adgang til et bredere udvalg af kvalitetsprodukter til lavere priser. I den henseende har forbrugerne nøglen til en forbedring af virksomhedernes konkurrenceevne.

1.2. Foranstaltninger til fremme af konkurrenceevnen

Europa må kunne konkurrere i en global økonomi. Der må derfor iværksættes en række foranstaltninger:

1.2.1. Større fleksibilitet på markederne, især arbejdsmarkedet

1.2.1.1. For øjeblikket reagerer arbejdsmarkederne i Europa yderst langsomt på interne og eksterne chok. Regeringerne, arbejdsgiverne og arbejdstagerne må udvise større fleksibilitet via:

1) en ny udformning af arbejdstiden, hvor arbejdsgivernes og arbejdstagernes interesser afbalanceres ad forhandlingens vej,

2) nye typer arbejdskontrakter såsom deltids- og telearbejdskontrakter,

3) øget geografisk og faglig mobilitet,

4) en større indsats inden for almen og faglig uddannelse; dette gælder både kvalitetsaspektet, en praksisorienteret løsning af virksomhedernes problemer og naturligvis en forbedring af de arbejdsløses kvalifikationer,

5) nedbringelse af især arbejdsomkostningerne, navnlig de indirekte arbejdsomkostninger, for at opnå et mere afbalanceret forhold mellem kapital og arbejde,

6) udarbejdelse af nye modeller for social sikring, som kan bidrage til at skabe større fleksibilitet på arbejdsmarkedet.

1.2.1.2. Regeringerne bliver nødt til at gennemføre en række strukturreformer for at gøre økonomien mere konkurrencedygtig, og arbejdsmarkedets parter må - under udøvelse af deres autonomi og gennem den sociale dialogs forskellige mekanismer - bidrage til at tilpasse lovgivningen på de relevante områder til de forskellige sektorers og virksomheders særtræk.

1.2.2. Omvurdering af statens rolle i økonomien

1.2.2.1. Den bedste måde, hvorpå Europa kan sikre sin konkurrenceevne, består ikke i at afvikle velfærdsstaten eller sætte de sociale mindstenormer ned, men i at reformere den og samtidig bevare dens grundlæggende værdier (økonomisk og social samhørighed, retfærdighed, frihed, tolerance, lige muligheder og dialog).

1.2.2.2. Statens rolle må tages op til fornyet overvejelse, for Europa må være konkurrencedygtigt på verdensplan, hvilket det ikke kan blive ved hovedsageligt at sætte sin lid til offentlige udgifter. Staten må - uden dog at trænge sig for meget på - skabe passende rammevilkår, således at europæisk økonomi kan konkurrere på verdensmarkedet.

1.2.2.3. I de sidste 25 år er de offentlige udgifter i Europa steget fra 36,9 % af BNP i 1970 til 51 % i 1995. I 1996 vendte tendensen for første gang, idet tallet lå på 50,4 % for at falde til 48,7 % i 1997 som følge af de forpligtelser, EU-medlemsstaterne havde indgået som et led i forberedelserne til Den Økonomiske og Monetære Union.

1.2.2.4. De seneste års stigning i de offentlige udgifter vedrørte navnlig de løbende udgifter og ikke investeringerne. Dette fik indvirkning på såvel den offentlige gæld som på budgetunderskuddets størrelse.

1.2.2.5. I lyset af globaliseringstendenserne er investeringer imidlertid netop en måde at forbedre Europas konkurrenceevne på.

1.2.2.6. De offentlige myndigheders rolle må indebære mindre bureaukrati og i højere grad være rettet mod at forberede borgerne på økonomiske ændringer, idet der må lægges særlig vægt på uddannelse, ændrede krav til faglige kvalifikationer, teknologi, kvalitetspræget infrastruktur og principper for fremme af det individuelle initiativ.

1.2.2.7. De gennemgribende forandringer, der nu finder sted, kræver nye spilleregler, som kan udmøntes i en positiv social model.

1.2.2.8. Programmerne for offentlige udgifter må kulegraves med sigte på at opnå større økonomisk effektivitet. Dette kan indebære, at opgaver overføres til den private sektor. Ligeledes bør opgaver, som i kraft af deres natur fortsat bør varetages af det offentlige, i stigende grad gennemføres efter effektivitetskriterier.

1.2.2.9. Socialsikringssystemerne må sættes under lup og i den forbindelse må det overvejes, hvilke ydelser der skal tilbydes, og hvorledes de skal finansieres. Hvad angår finansieringsmetoderne er det vigtigt at handle hurtigt for at sikre, at de kommer til at veje mindre tungt på beskæftigelsen, så oprettelsen af nye arbejdspladser ikke hæmmes, og socialsikringssystemerne sikres en levedygtig fremtid. ØSU er af den opfattelse, at socialsikringssystemerne bør tilpasses nye forhold og behov. Den sociale sikring kan bidrage til at fremme og styrke den økonomiske udvikling.

1.2.2.10. Det er vigtigt at huske på, at en mindskelse af statens løbende udgifter og dermed af skattebyrden vil øge økonomiens investeringsevne. Dermed fremmes oprettelsen af nye arbejdspladser.

1.2.3. Forbedring af virksomhedernes præstationer og resultaterne af deres innovationer samt forøgelse af deres investeringsniveau

1.2.3.1. De fremskridt, der er gjort (i forbindelse med euroen) i den økonomiske konvergens i de forskellige medlemslande, har allerede nu givet sig udslag i lavere rentesatser og mere stabile valutakurser. Der er ingen tvivl om, at dette fremmer investeringslysten og handelen inden for EU.

1.2.3.2. Der må dog iværksættes strukturreformer for at sikre en varig sanering af de offentlige finanser.

1.2.3.3. Det er kun de virksomheder og sektorer, som kan opretholde deres konkurrenceevne gennem bedre kvalitet, lavere omkostninger, uafbrudt innovation og en løbende indsats for at erobre nye markeder, der vil være i stand til at fastholde beskæftigelsesniveauet og skabe nye arbejdspladser.

1.2.3.4. Det er klart, at selv konkurrencedygtige virksomheder ikke kan overleve i et miljø, som ikke er konkurrencedygtigt.

2. Iværksætterånd

2.1. Fremme af iværksætterånden er et uomgængeligt krav i det europæiske samfund. Det skal forstås som en dynamisk proces, der støtter udviklingen af forretningsaktiviteter og således gør det muligt for virksomheder at opdage og udnytte forretningsmuligheder. De små og mellemstore virksomheder, som tegner sig for to tredjedele af arbejdspladserne i Europa, står over for store vanskeligheder såsom adgang til finansiering, mangel på egenkapital og overregulering. Det skal bemærkes, at 50 % af de nye virksomheder lukker igen inden fem år ().

2.2. I de seneste måneder har begrebet iværksætterånd med rette fået opmærksomhed på EU-plan, hvilket fremgår af Kommissionens meddelelse om spørgsmålet og enigheden i Rådet om iværksætteråndens betydning for konkurrenceevne, vækst og beskæftigelse. Dette anliggende må også tages op på nationalt, regionalt og lokalt plan, så der på et passende plan kan ydes et bidrag til fremme af iværksætterkulturen og dens videre udvikling.

2.3. En iværksætterkultur har forskellige aspekter, som der må tages fat på, hvis man ønsker at fremme iværksætterånden og øge konkurrenceevnen og væksten i Europa.

2.3.1. Kulturelle forudsætninger: det er nødvendigt at stimulere risikoviljen i Europa. Dette kræver en mentalitetsændring, som allerede skal starte i skolen, således at iværksætteraktivitet ses i et positivt lys og fremstilles som en erhvervsmulighed, der er inden for alles rækkevidde. Man er ikke født som forretningsmand/kvinde, man bliver det. Dette forudsætter, at der iværksættes foranstaltninger, som tilskynder folk til at gå forretningsvejen, og som giver dem den nødvendige uddannelse.

Endvidere må man få bugt med de sociale fordomme, der optræder i Europa, når en virksomhed går ned. I den henseende er USA et godt eksempel, idet en erhvervsdrivende med vanskeligheder ikke betragtes som en »taber«, men har mulighed for at prøve igen.

2.3.2. Uddannelse: Borgerne skal ikke blot opmuntres til at blive erhvervsdrivende, de skal også sikres den hertil fornødne almene og faglige uddannelse.

Endvidere er det nødvendigt at styrke forbindelsen mellem erhvervslivet og uddannelsessystemerne, både universitetsuddannelser og faglige uddannelser, således at disse bliver tilført den dynamik, der er nødvendig for at uddanne folk til at kunne dække nuværende og fremtidige behov i samfundet som sådant, og især i erhvervslivet - både i ledelsen og i de mere tekniske afdelinger. På den måde vil man til dels kunne mindske det enorme problem, som ungdomsledigheden udgør i Europa [i 1996 lå den på over 20 %, sammenlignet med 12 % i USA og under 7 % i Japan ()].

2.3.3. Innovation: Den praktiske anvendelse af teknologiske innovationer kræver et tættere samarbejde mellem forskningscentre og erhvervslivet for at opnå optimale resultater. Fremme af teknologiparker, hvor der er et større samspil mellem de store og små virksomheder og forskningscentre, er en prioriteret foranstaltning. Et europæisk patent vil lette anvendelsen af innovation i erhvervslivet.

I den henseende klarer EU sig mindre godt end USA og Japan, som bruger henholdsvis 2,5 % og 2,8 % af BNP til forskning. EU anvender i gennemsnit 1,8 % til dette formål.

Endelig må det ikke glemmes, at det er højteknologisektorerne, som har det største vækstpotentiale.

2.4. Som Kommissionen understreger i sin meddelelse »Fremme af iværksætterånden i EU: Prioriterede områder for det fremtidige arbejde (3)

(3) KOM(98) 222.«, er gode makroøkonomiske resultater væsentlige for fremme af iværksætterånden. Et stabilt og derfor forudsigeligt makroøkonomisk klima gør det nemmere for virksomheder at påtage sig risici og at investere.

2.5. De europæiske virksomheder opererer i dag i et miljø, der nyder godt af det indre marked og den forestående indførelse af den fælles mønt.

2.6. Fordelene ved det indre marked er indlysende. Ifølge Kommissionens skøn steg indkomsterne i EU i 1994 med 1,1-1,5 % mere, end hvad den ville være steget uden det indre marked. Det indre marked må imidlertid bringes til at fungere endnu bedre, så det kan komme op på fulde omdrejninger. Et slående eksempel på eksisterende hindringer er de problemer, der opstår, når virksomheder etablerer sig i en anden medlemsstat ().

2.7. Indførelsen af euroen vil åbne nye muligheder for europæiske virksomheder, især for SMV, da de vil få nemmere ved at operere på internationalt plan og få færre valutakursrelaterede omkostninger. ØSU er i færd med at udarbejde en række dokumenter om euroens indvirkning på forskellige områder.

2.8. Der er imidlertid stadig nogle faktorer, som udgør alvorlige hindringer for erhvervslivets aktiviteter. Som allerede nævnt gør administrative hindringer, den indviklede skattelovgivning og den vanskelige adgang til finansiering det meget kompliceret at drive virksomhed. Det antages, at de samlede årlige udgifter til de administrative formaliteter, som EU's virksomheder skal igennem, ligger på 200 mia. ecu, dvs. ca. 3 % af EU's BNP (). Betalingsrestancer inden for handelen gør livet meget vanskeligt for virksomhederne i EU, især for dem, der er ved at starte op, og generelt for små og mellemstore virksomheder.

2.9. Der er ingen tvivl om, at de kompetente myndigheder må tage skridt til at lette etablering og overdragelse af virksomheder. Ifølge Task Force BEST (forenkling af erhvervsklimaet) er det nødvendig at oprette et enkelt registreringscenter, et enkelt registreringsdokument og et enkelt identifikationsnummer samt at etablere et samarbejde mellem de relevante myndigheder gennem informationsudveksling. Dette ville være et første positivt skridt til fremme af iværksætterlysten. Virksomhederne bør endvidere - og især i starten - have adgang til information og rådgivning.

2.10. Forbindelserne mellem banksektoren og SMV kan og må være baseret på en forståelse, som begge parter kan drage fordel af.

2.11. Et andet meget vigtigt aspekt af en indsats til fremme af iværksætterånden er behovet for at forbedre kvaliteten af lovgivningen gennem en forenkling af gældende rets- og forvaltningsregler for således at mindske den administrative byrde, europæiske virksomheder, især SMV, er pålagt. Dette betyder ikke, at der ingen regler skal være, men at der skal udarbejdes en effektiv lovgivning, som vedtages på de passende planer i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og dermed bidrager til at forbedre erhvervsklimaet.

2.12. I den forbindelse skal der gøres opmærksom på, at det europæiske erhvervslivs omkostningsniveau er højt sammenlignet med situationen i USA. De vigtigste tjenesteydelser og produktionsfaktorer som energi, transport og telekommunikation er således langt dyrere i Europa end andre steder i verden ().

2.13. Det er yderst positivt, at iværksætterånd er medtaget i indeværende års beskæftigelsespolitiske retningslinjer, som Rådet vedtog den 15. december 1997. Dette princip bør også indgå og uddybes i retningslinjerne for de kommende år.

2.14. Desuden bør informationsudveksling om iværksætterånd støttes som en metode til måling af den bedste praksis.

2.15. De europæiske industrier og virksomheder, som kan trives under de nye omstændigheder, der kendetegnes ved globalisering og en rivende udvikling inden for informationsteknologier, vil danne krumtappen i fremtidens økonomi og udgøre den vigtigste beskæftigelseskilde.

3. Investeringer

3.1. Denne udfordring kræver en enorm indsats såsom investering i F& U, uddannelse, nye anlæg og installationer samt nye produkter. Forskningsresultaterne må omsættes i praksis til gavn for virksomhederne. Det er ligeledes nødvendigt med en passende strategi for indtrængning på nye markeder.

3.2. Virksomhederne vil kun kunne påtage sig risici, dvs. foretage investeringer, som fører til mere vækst og dermed til flere job, hvis det økonomiske og sociale klima er stabilt. Forberedelserne til Den Økonomiske og Monetære Union, eller nærmere sagt den hidtil opnåede økonomiske konvergens, har allerede forbedret det makroøkonomiske klima.

3.3. Som allerede påpeget råder SMV ikke over tilstrækkelig egenkapital og har derfor store vanskeligheder med at få adgang til finansieringskilder. Skal iværksætterånden fremmes, må virksomhederne have adgang til en finansiering, der er afstemt efter deres specifikke behov på et givet tidspunkt (start-, overgangs- og udviklingsfasen), og som tilbydes på rimelige betingelser.

3.4. I dag er ingen i tvivl om, at riskokapitalmarkederne er et egnet instrument til at kanalisere denne form for finansiering over i virksomhederne. Et vidnesbyrd herom er dette instruments udbredte anvendelse i USA, hvor det er det foretrukne marked for hurtigt ekspanderende SMV'er.

3.5. Risikokapitalmarkederne i EU er fortsat meget små og opsplittede, da der stadig er mange juridiske og skattemæssige hindringer, som lægger en dæmper på deres udvikling og følgelig på jobskabelsen. Kommissionens initiativ til fjernelse af sådanne hindringer, som ECOFIN-Rådet vedtog, må hilses velkommen ().

3.6. Risikokapitalens omfang i EU er mindre end i USA. Det ville være tilrådeligt at tilføre dette instrument mere dynamik og i endnu højere grad orientere det mod højere risici, højteknologiske investeringssektorer og virksomhedsetableringer.

3.7. Euroens indførelse vil fremme finansmarkedernes integration og dermed dannelsen af et stort europæisk risikokapitalmarked. I sidste instans drejer det sig om at fremme finansieringsinstrumenter, som kan være til gavn for virksomhederne, så de ikke længere er nødt til hovedsagelig at være afhængige af andre former for finansielle midler, f.eks. gældsætning i banksektoren, der ikke har nogen ønsket indvirkning på vækst og jobskabelse. Det Europæiske Råd anerkendte i Luxembourg den rolle, som store paneuropæiske kapitalmarkeder kan spille for jobskabelse.

3.8. Kort efter Det Europæiske Råds møde i Amsterdam den 16.-17. juni 1997 vedtog Den Europæiske Investeringsbank det særlige Amsterdam-handlingsprogram, hvis sigte er at skabe konkrete investeringsmuligheder, som kan medvirke til at øge beskæftigelsen i Europa. Et af tiltagene omfatter en europæisk mekanisme for teknologi, der skal stille risikokapital til rådighed for små og mellemstore virksomheder i højteknologisektoren. Denne dynamiske indfaldsvinkel fra EIB's side er et godt eksempel på foranstaltninger, der kan vedtages for at fremme investeringerne i EU.

3.9. I sin udtalelse om Kommissionens meddelelse om forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998 () understregede ØSU forbindelsen mellem iværksætterånd og Den Europæiske Investeringsbanks handlingsplan og tilføjede, at EIB har en vigtig opgave at udføre ved at stimulere vækst og investeringer, ikke mindst i små og mellemstore virksomheder. ØSU opfordrede allerede ved den lejlighed EIB til at indtage en mere risikovillig holdning og i højere grad koncentrere sig om projekter, der kan øge beskæftigelsesintensiteten og forbedre jobkvaliteten.

3.10. I den henseende skal ØSU endnu en gang understrege, hvor vigtigt det er at fremme investeringerne i EU samt at høre ØSU om det fremtidige arbejde på området.

3.11. ØSU udtrykker ligeledes tilfredshed med Rådets afgørelse om finansielle støtteforanstaltninger for innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder ().

3.12. Som anført i Kommissionen hvidbog om Vækst, Konkurrenceevne og Beskæftigelse (1993) er fremme af konkurrenceevnen og en bæredygtig økonomisk vækst de vigtigste midler til bekæmpelse af arbejdsløsheden.

3.13. Hvad beskæftigelsen angår er den andel af den samlede beskæftigelse, som den offentlige sektor tegner sig for, vokset betydeligt i de sidste 25 år, mens den i USA og Japan ikke har ændret sig. I dag udgør beskæftigelsen i den offentlige sektor (ud over de ansatte i offentlige virksomheder) 18 % af den samlede beskæftigelse i EU, sammenlignet med 15 % i USA og under 10 % i Japan (). Erfaringen viser imidlertid, at det navnlig er den private sektor, som skaber stabile arbejdspladser uden negative konsekvenser for økonomien som helhed, f.eks. store offentlige underskud, som ikke vil være tilladt i et Europa med en fælles mønt. Af den grund bør der skabes forudsætninger for, at den private sektor kan spille sin rolle i jobskabelsesindsatsen.

3.14. Også Den Rådgivende Gruppe for Konkurrence under forsæde af Jean Claude Paye giver i sin rapport fra november 1997 om konkurrenceevne til gavn for beskæftigelsen, der blev forelagt Kommissionens formand og stats- og regeringscheferne på det ekstraordinære topmøde om beskæftigelse (20.-21. november 1997), udtryk for sin overbevisning om, at den eneste vej til at nå målet om jobskabelse og nedbringelse af arbejdsløsheden går over konkurrenceevnen ().

III. BESKÆFTIGELSESEVNE, SKABELSE AF ARBEJDSPLADSER, DET LAVPRODUKTIVE ARBEJDES FREMTID

1. Indledning

1.1. Inden for den seneste tid har ØSU i udtalelserne om »Det Europæiske Råd om beskæftigelsen« () og om Kommissionens meddelelse »Forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998« () beskæftiget sig udførligt med arbejdsmarkedsspørgsmål og opstillet et katalog over politiske prioriteringer.

1.2. Betragtningerne om arbejdsmarkedet i nærværende udtalelse kan samles under det generelle tema »socialpolitik og økonomiske resultater«. De bygger på den opfattelse, at høj beskæftigelse på en gang er en forudsætning for og et resultat af kraftig og vedvarende økonomisk vækst.

1.3. Erfaringerne fra de seneste år har vist, at beskæftigelse ikke skabes automatisk, men at alle kræfter må lægges sammen for at møde den store udfordring på tærsklen til det næste årtusind.

1.4. Det drejer sig først og fremmest om at forene modstridende interesser og krav for at skabe og fastholde en proces, der er som en opadgående spiral. Således bør f.eks. virksomhedernes konkurrenceevnestrategi forenes med arbejdstagernes uddannelsesønsker, fordi det vil øge arbejdskraftens produktivitet. Ligeledes bør miljøbeskyttelsen sammenkædes med ønsket om høj beskæftigelse, idet der satses på bæredygtig økonomisk vækst ().

1.5. En af de opgaver, der endnu ikke er løst, består i på kohærent vis at integrere arbejdsmarkeds- og socialpolitikken i den samlede økonomiske politik.

2. Beskæftigelsesevne

2.1. »Beskæftigelsesevne« er et nøglebegreb i »Retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998«. I denne meddelelse () definerer Kommissionen begrebet således: »Ved beskæftigelsesevne forstås ikke alene de rette kvalifikationer, men også den enkeltes incitament til at søge beskæftigelse samt de beskæftigelseseller uddannelsesfremmende muligheder, der tilbydes«.

2.2. Det er ØSU's opfattelse, at ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden er de største og mest presserende problemer på arbejdsmarkedet.

2.2.1. Grundlaget for videreudvikling af de unges kvalifikationer bør i videst muligt omfang være de unges egne evner og lyst. Erhvervslivet, staten og samfundet bør i den forbindelse ikke udelukkende tage hensyn til de tekniske og økonomiske faktorer, der er bestemmende for den økonomiske vækst, men også til sociale faktorer (f.eks. uddannelse, medindflydelse, lige muligheder, miljøvenlighed).

2.2.2. Uddannelse er efter ØSU's opfattelse en integrerende del af livs- og arbejdsforholdene og derfor en opgave for hele samfundet, som alle aktører må yde deres bidrag til at løse:

- Den enkelte bør erkende, at livslang uddannelse er nødvendig, og gøre en indsats for at skaffe sig uddannelses- og efteruddannelsesmuligheder.

- Skole og hjem må for fremtiden bestræbe sig stærkere på at formidle de nødvendige færdigheder og styrke de unges ansvarsfølelse både over for sig selv og over for samfundet, så de kan leve op til denne udfordring.

- Arbejdsgiverne og/eller staten og samfundet bør med målrettede uddannelsesforanstaltninger sørge for at pleje arbejdstagernes menneskelige ressourcer.

2.2.3. Langvarig og gentagen arbejdsløshed bevirker, ud over tab af indkomst, også frustration og udsigtsløshed, som skader den enkelte og påfører samfundet udgifter. Derfor bør de elementer i de sociale sikringssystemer, som styrker og opretholder de menneskelige ressourcer, målrettet udbygges og fremmes.

2.2.4. På europæisk plan bør man på dette område eftersøge Best Practises, for i mange medlemsstater er man i gang med at afprøve eller har man allerede fundet nye praktiske metoder. Som et positivt eksempel kan nævnes Danmark, hvor der afprøves et system med målrettet jobrotation forbundet med kvalificerende foranstaltninger. I Tyskland er der åbnet mulighed for, at arbejdstagere under forældreorlov fra tid til anden arbejder videre for deres arbejdsgiver, for så vidt de selv ønsker det. I Sverige anerkendes videreuddannelsesperioder på visse betingelser som bidragsperioder i forhold til pensionsforsikringen. ØSU ser heri mange gode ideer. Men inden man overfører foranstaltninger til andre medlemsstater, må man tage højde for hvert enkelt lands særlige forhold.

2.3. Generelt bør såvel social- som arbejdsmarkedspolitikken stærkere end hidtil udbygges til en aktiv og aktiverende kvalificeringspolitik. I den forbindelse må man for det første ikke forsømme den vigtige opgave, der ligger i at bevare arbejdstagernes beskæftigelsesevne. For en metode til bekæmpelse af arbejdsløsheden består jo i at hindre den i overhovedet at opstå. Således forstået drejer det sig om at føre en præventiv arbejdsmarkeds- og socialpolitik. Men for det andet er aktiv integration af de arbejdsløse ved hjælp af egnede arbejdsmarkeds- og socialpolitiske foranstaltninger vigtig, for hos dem er de psykologiske og sociale følgevirkninger allerede akutte. I den forbindelse gøres der opmærksom på velfærdsorganisationernes betydning som en selvstændig del af den europæiske sociale model ().

2.4. Det er vigtigt, at alle foranstaltninger integreres i en kohærent makroøkonomisk politik, så deres konsekvenser for den samlede økonomi tages i betragtning.

2.5. Særlig vægt må der i den forbindelse lægges på arbejdstagernes regionale, sociale og faglige mobilitet. Øget mobilitet hos arbejdstagerne er udtryk for en fleksibilitet, der forbedrer hele den økonomiske proces. Dog kan mobilitet ikke være et mål i sig selv. Det bør overvejes, hvordan faren for rodløshed kan forebygges.

2.5.1. Regional mobilitet hos arbejdstagerne til opretholdelse og udbygning af deres beskæftigelsesevne er et fænomen, der endnu ikke er udviklet ret vidt, ikke mindst når det forstås internationalt. Selv om de formelle hindringer for personers mobilitet efter Maastricht-traktaten i stigende grad ryddes ad vejen, er der stadig kulturelle og sproglige, men også sociale barrierer (). I den forbindelse er støtte til grænseoverskridende kulturelle projekter, der kan fremme arbejdstagernes internationale mobilitet, en vigtig opgave for den europæiske politik, som imidlertid efter ØSU's opfattelse ikke nyder tilstrækkelig opmærksomhed i den beskæftigelsespolitiske diskussion. I Kommissionens meddelelse »Samhørighedspolitik og kultur: et bidrag til beskæftigelsen« () analyseres såvel direkte som indirekte beskæftigelsesmæssige effekter af begrebet »kultur«. ØSU ønsker, at der arbejdes videre på grundlag af denne analyse med henblik på her at afdække skjult potentiale.

2.5.2. Social mobilitet skabes først og fremmest ved hjælp af et uddannelses- og efteruddannelsessystem, der sikrer lige muligheder.

2.5.3. Hvad angår den faglige mobilitet er det af stor betydning, at der ikke opstår en kløft mellem økonomiens såkaldte konkurrencesektor og sektoren med lav arbejdsproduktivitet, som bør videreudvikles. Social- og arbejdsmarkedspolitikken bør sørge for, at det uden problemer kan lade sig gøre at skifte mellem sektorerne.

2.6. Det bør også undersøges, om social- og arbejdsmarkedspolitikken kan fremme en »risikokultur«. I den forbindelse er den rette balance mellem fleksibilitet og sikkerhed af betydning.

3. Skabelse af arbejdspladser

3.1. I nogle medlemsstater løber der en diskussion om tilskud til lave lønninger, negativ indkomstskat og minimumspension. Overvejelserne sigter mod at skaffe lavproduktive aktiviteter plads på markedet. Ideen går ud på, at arbejdsgiveren kun betaler den løn, produktiviteten berettiger til, mens arbejdstageren i kraft af tilskuddet alligevel sikres en tilstrækkelig indkomst. ØSU vil ikke principielt afvise disse overvejelser, men advarer mod risikoen for afsmitning. Det opfordrer derfor Kommissionen til at forelægge en undersøgelse om denne problematik. Undersøgelsen bør navnlig kaste lys over løntilskuddets aktiveringsmæssige potentiale set i forhold til sociale ydelsers, over finansieringen af sådanne løntilskud og over deres placering i den samlede økonomi.

3.2. Nøje sammenhængende hermed er forslaget om som led i strukturpolitikken at indføre et differentieret momssystem med lavere satser i arbejdsintensive sektorer. Problemet er her - som i forbindelse med eventuelle foranstaltninger som omtalt under punkt 3.1 - at definere de sektorer, hvor en sådan politik kan være hensigtsmæssig. ØSU understreger, at det i den forbindelse er nødvendigt med transparente procedurer, som inddrager de relevante samfundsgrupper.

3.3. Ligeledes diskuterer man i nogle medlemsstater en ændring af grundlaget for finansieringen af de sociale sikringssystemer.

3.3.1. ØSU har tidligere ved flere lejligheder beklaget, at indkomstskatterne og de sociale bidrag i EU har udviklet sig på en måde, der er særdeles skadelig for beskæftigelsen, idet arbejdsfaktoren er blevet overbelastet med afgifter ().

3.3.2. Det bifalder derfor i princippet overvejelser, der sigter mod at udvide beregningsgrundlaget for finansieringen af de sociale sikringssystemer (). I nogle medlemsstater diskuterer man i den forbindelse en værditilvækstafgift. Betegnelsen kommer af, at det er tanken at anvende virksomhedernes samlede bruttoværditilvækst i stedet for alene lønsummen som grundlag for bidragene til de sociale ordninger ().

3.3.3. ØSU erkender, at argumentationen forekommer troværdig. Det har givet anledning til forvridninger, at afgifterne hidtil i mange medlemsstater ensidigt har ramt arbejdsfaktoren. Arbejde er på den måde blevet relativt dyrt, og derfor er der i tiltagende grad blevet foretaget rationaliseringsinvesteringer med arbejdsløshed til følge. Den alternative finansiering ved hjælp af værditilvækstafgiften skal korrigere den eksisterende forvridning og følgelig skabe balance mellem prisen på henholdsvis kapital og arbejde. Det drejer sig ikke om at øge det samlede afgiftsniveau, men om at ændre sammensætningen. Ændringen skal altså være strengt neutral med hensyn til provenu.

3.3.4. Der findes et empirisk indicium for, at argumentationen er korrekt. Der er nemlig to lande i EU, der hovedsagelig finansierer deres sociale ydelser via de almindelige skatter og ikke ved hjælp af afgifter på arbejde: Storbritannien og Danmark (). I disse lande er arbejdsløsheden relativt lav.

3.3.5. Der er imidlertid et vigtigt modargument, som ikke må overses: Gør man kapitalfaktoren relativt dyrere, betyder det, at investeringernes rentabilitet reduceres. Alt andet lige har det til følge, at der vil blive investeret mindre.

3.3.5.1. Skal konsekvenserne af dette bortfald af efterspørgsel undgås, må den relativt lavere efterspørgsel efter investeringsgoder for det første opvejes af en tilsvarende større efterspørgsel efter forbrugsgoder, hvilket stiller store krav til varemarkedernes fleksibilitet.

3.3.5.2. Når der investeres mindre, bliver investeringernes kapacitetsudvidende virkning svagere, hvilket giver sig udslag i ringere økonomisk vækst. Alt andet lige påvirker det beskæftigelsen i nedadgående retning.

3.3.5.3. Herimod kan dog indvendes, at vækstens beskæftigelsesintensitet forøges, da der produceres mere arbejdsintensivt, når kapital erstattes med arbejdskraft.

3.3.5.4. Alt i alt er den samlede effekt således ikke umiddelbart entydig.

3.3.6. Et andet problem er, at det tekniske fremskridt, der følger af investeringerne, begrænses, når der investeres mindre. Men også her kan man indvende, at det tekniske fremskridt, der faktisk finder sted, bliver mindre arbejdskraftbesparende, da tilskyndelsen til at fremelske innovationer, der sigter mod rationaliseringsinvesteringer, bliver mindre.

3.3.7. Skønt det i første omgang ikke er entydigt, hvordan en værditilvækstafgift som alternativ metode til finansiering af den sociale sikring alt i alt vil påvirke beskæftigelsen, erklærer ØSU sig stærkt interesseret i diskussionen.

3.3.7.1. ØSU er klar over, at planen er »en varm kartoffel«, som det er farligt at røre ved. Selv i tilfælde af, at foranstaltningen teoretisk alt i alt vurderes som positiv, må der forventes betydelig modstand, eftersom der vil være både vindere (arbejdsintensive sektorer) og tabere (kapitalintensive sektorer). Derfor er det vigtigt at gå forsigtigt frem og konsekvent at inddrage arbejdsmarkedets parter. Det er endvidere vigtigt, at eventuelle omlægninger af afgiftssystemerne koordineres på europæisk plan, så man fra begyndelsen udelukker konsekvenser i form af forvridninger på det indre marked.

3.3.7.2. ØSU beder derfor Kommissionen udarbejde en grønbog om emnet og erklærer sig rede til at medvirke i forbindelse med høringsproceduren.

3.4. Det bør ligeledes undersøges, hvilket bidrag en minimumsskat på energi kan levere. I en målrettet økologisk beskatning, der på den ene side giver markedsøkonomiske tilskyndelser til energibesparelser og miljøbeskyttelse og på den anden side aflaster arbejdsfaktoren for omkostninger, kan der ligge en fremadpegende kursændring i retning af miljøvenlig og beskæftigelsesintensiv vækst (). ØSU henviser i den forbindelse til konklusionerne i udtalelsen om »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter« ().

4. Det lavproduktive arbejdes fremtid

4.1. Økonomiens globalisering sætter navnlig aktiviteter med lav produktivitet og deres aflønning under pres. Der må skelnes mellem intersektorielle og intrasektorielle overvejelser.

4.1.1. Intersektorielt: Globalisering fremskynder strukturændringer. Sektorer med lav produktivitet kan lettere flyttes til lande, hvor lavt kvalificeret arbejdskraft er til stede i større omfang, og hvor lønniveauet er lavere. Det er vigtigt, at fremtidsorienterede brancher etablerer sig i takt med, at sektorer med lav arbejdsproduktivitet flytter bort. På den måde kan der skabes sikre arbejdspladser. Det forudsætter, at arbejdstagerne er kvalificerede til at udøve sådanne aktiviteter. Infrastrukturen, særlig hvad angår ny teknologi, skal være af høj kvalitet. Til de stabile økonomiske betingelser, der er nødvendige for, at arbejdspladsskabende investeringer kan forventes at give udbytte, hører bl.a. stærk social samhørighed.

4.1.2. Intrasektorielt: I udtalelsen om »Beskæftigelse, konkurrenceevne og økonomiens globalisering« (), der blev vedtaget med stort flertal, har ØSU anvendt begrebet »asymmetrisk globalisering« om det forhold, at de eksisterende økonomisk-politiske institutioner i for høj grad sidder fast i den nationalstatslige kontekst, mens virksomhederne mere og mere bliver internationalt mobile. Med henblik på arbejdsmarkedet hedder det i udtalelsen (punkt 2.1.2): »Asymmetrien kommer ... til udtryk i det forhold, at udbyderne af arbejdskraft fortsat opererer inden for ... isolerede aktionsfelter, mens arbejdskraftefterspørgerne træffer deres afgørelser på grundlag af en verdensomspændende totalberegning.«

4.1.3. Den asymmetriske globalisering kan, sammen med den fortsat høje arbejdsløshed, have været med til at forårsage den indtrufne forskydning af forhandlingsbalancen på arbejdsmarkedet til gunst for virksomhederne. I de sidste årtier er lønkvoten uophørligt faldet, mens profitkvoten er steget (jf. tabel 1). I de brancher, der befinder sig i den nederste ende af lønskalaen, bliver afstanden mellem nettolønindtægt og socialhjælp som følge heraf stadig mindre, skønt socialhjælpen er konstant. Det afføder motivationsproblemer.

4.2. ØSU gentager den appel til de berørte parter om alle at yde deres bidrag til opbygning af internationale overenskomstforhandlingsstrukturer, der i ovennævnte udtalelse er formuleret som et krav (punkt 2.1.4): »For at genoprette forhandlingsbalancen på arbejdsmarkedet skal der på internationalt plan opbygges egnede overenskomstforhandlingsstrukturer og former for social dialog«. Der bør i den forbindelse tages tilbørligt hensyn til særlige regionale, nationale og sektorielle forhold ().

4.3. Alle berørte parter kan på lang sigt kun være interesserede i at undgå, at der opstår en konkurrence, hvor arbejdstagerne underbyder hinanden. En velfungerende økonomi bygger her på tærsklen til det nye årtusind hovedsagelig på dialog og samarbejde mellem de forskellige aktører. Dette gælder i virksomhederne lige så vel som inden for politik (). Den aktuelle situation i Sydøstasien viser klart, at økonomiske problemer kan udvikle sig til en alvorlig krise, hvis der ikke findes en økonomisk-politisk lovgivning, og social stabilitet er en mangelvare. ØSU glæder sig i den forbindelse over, at en række fremsynede, transnationalt arbejdende virksomheder allerede har oprettet verdensomspændende interesserepræsentationsstrukturer for arbejdstagerne (f.eks. har VW oprettet et verdensbedriftsråd).

4.4. ØSU tilslutter sig Europa-Parlamentets henstilling () til Kommissionen om på grundlag af ILO's konventioner () at udarbejde en adfærdskodeks for de europæiske multinationale virksomheder, hvori navnlig følgende fundamentale rettigheder fastslås:

- organisationsret og ret til at indgå kollektive overenskomster,

- bekæmpelse af tvangsarbejde,

- bekæmpelse af børnearbejde,

- afskaffelse af diskriminering i beskæftigelse og erhverv og ligeløn for mænd og kvinder.

4.5. I forbindelse med statens rolle rejser sig problemet med konkurrencen om de transnationale virksomheders internationalt mobile realinvesteringer. Økonomiens globalisering og finansmarkedernes tiltagende integrering har tendens til at medføre, at skattepolitikken i de enkelte lande mere og mere udformes sådan, at den sikrer de transnationale virksomheder kortsigtede afkast for at tiltrække deres investeringer. ØSU formoder, at dette har været medvirkende til at overbelaste arbejdsfaktoren med skatter og afgifter, da den er relativt immobil (). Set ud fra et økonomisk helhedssyn er dette ikke optimalt, og det afstedkommer problemer på arbejdsmarkedet.

4.6. Dette betyder dog ikke, at ØSU generelt afviser skattemæssige incitamenter til fremme af iværksætterinitiativer, som foreslået af Kommissionen (). Som det fremgår af nærværende udtalelses Del II (særlig afsnit 2), understreger ØSU den betydning, som støtte til iværksætterinitiativer kan få for beskæftigelsen.

4.7. I den forbindelse bifalder ØSU Rådets beslutning af 13. december 1997, ifølge hvilken der i retningslinjerne for den økonomiske politik for fremtiden bl.a. »skal lægges større vægt på uddannelse og erhvervsuddannelse og på at indrette skatte- og socialforsikringssystemerne, så de i højere grad fremmer beskæftigelsen«. Det er dog kun ét eksempel på, at koordination af relevante politikker på europæisk plan er en strategi, der kan fremme en aktiv arbejdsmarkeds- og socialpolitik. Skatte- og miljøpolitikken er andre områder, hvor der er brug for en indsats.

4.8. ØSU advarer mod faren for at overse det beskæftigelsesmæssige potentiale, der findes på det lokale niveau. Her er der stadig muligheder for kreative løsninger. ØSU har i tidligere udtalelser peget på muligheden for innovative offentligt-private partnerskaber, der ved hjælp af målrettet støtte og ledsageforanstaltninger kan bidrage både til at dække presserende omsorgsbehov og til at realisere innovative projekter.

4.9. ØSU konstaterer, at simple aktiviteter med lav produktivitet i Europa i mange tilfælde i for ringe grad afvikles via markedet.

4.9.1. Det kan for det første forklares med, at de indirekte lønomkostninger mærkes særlig stærkt i forbindelse med disse aktiviteter. Hvad det angår henvises til bemærkningerne om værditilvækstafgiften.

4.9.2. Men muligvis spiller en anden, kulturel forklaring ind: Det er ØSU's fornemmelse, at der hidtil ikke har kunnet udvikle sig en ægte tjenesteydelseskultur hos forbrugerne i Europa. Det kan der være flere forskellige årsager til. For eksempel bliver der måske set ned på det at lade sådanne simple aktiviteter udføre af andre. Eller det at udføre sådanne aktiviteter kan være forbundet med et negativt image. Eller det kan være forbundet med et positivt image, eller bare anses for mindre omstændeligt, selv at udføre dem. Som konkrete eksempler kan nævnes rengøringen i private husholdninger, som folk i vidt omfang udfører selv, gør det selv-bevægelsen hvad angår enkelt håndværksarbejde i hjemmene eller den tiltagende selvbetjening i supermarkeder og i det hele taget inden for handelen.

4.9.3. Alt i alt fører det til, at navnlig enkle tjenesteydelser trænges ud i den sorte sektor eller udføres af husstandens egne medlemmer.

4.9.4. Det er vanskeligt at nærme sig dette emne i en økonomisk-politisk analyse, da det er ensbetydende med at underkaste borgernes præferencer en »kulturkritik«. Men ØSU formoder, at der her kan ligge et latent beskæftigelsespotentiale. Det ville være godt, om Kommissionen ville udarbejde forslag til, hvorledes dette potentiale kan aktiveres, så der eventuelt kan skabes ny beskæftigelse. Men de nye job, der kommer ud af det, skal naturligvis være regulære og fri for diskriminering.

4.10. En bredere spredning af produktionsformuen kan resultere i, at erhvervsarbejde bliver eneste indkomstkilde for en mindre del af befolkningen. I forbindelse hermed har Kommissionen i den såkaldte Pepper-beretning fastslået, at programmer til fremme af lønmodtagernes andel i overskud og virksomhedens resultater øger produktiviteten (). Det er ØSU's opfattelse, at opbygning af formuer i brede befolkningslag er en langsigtet proces, der bør fremskyndes.

IV. OMSTILLINGSEVNE OG LIGE MULIGHEDER I DEN EUROPÆISKE SAMFUNDSMODEL

1. Omstillingsevne

1.1. I sine retningslinjer for beskæftigelsespolitikken i 1998 anbefaler Kommissionen, at der gøres en indsats for at fremme og styrke evnen til at tilpasse sig til den omstrukturering, der skyldes indførelsen af ny teknologi og nye markedsvilkår. Forandringerne er så omfattende, at Kommissionen opfatter denne proces som tilblivelsen af en ny økonomi med teknologisk mere avancerede virksomheder og en voksende servicesektor med et stigende antal små virksomheder.

1.2. Hvis virksomheder skal kunne overleve, og fortsætte med at overleve, kan deres omstillingsevne være af afgørende betydning. Et centralt krav er, at virksomhederne skal kunne forudse forandringer både på det marked, hvor de konkurrerer, og i form af metodemæssige og teknologiske fremskridt, som bestemmer, hvordan ressourcer, herunder de menneskelige ressourcer, anvendes. Det er både ledelsens og medarbejdernes ansvar. Forbedrede ledelsesmetoder, ændret jobindhold og nye beskæftigelsesformer, indførelse af ny teknologi og ændringer af produkter og tjenesteydelser er alle aspekter af den type vedvarende forandringer, som fremmer produktiviteten.

1.3. For arbejdstagerne er kravet om omstillingsevne ofte forbundet med usikkerhed og en utryghedsfølelse. Det er vigtigt at opnå en konstruktiv reaktion på behovet for forandring. I den forbindelse må det sikres, at arbejdstagerne er godt informerede og har tilstrækkelige muligheder for konsultation og samarbejde. I nogle tilfælde kan jobmulighederne påvirkes i negativ retning af ændrede processer, produktivitetsforbedringer eller personalenedskæringer. Nedsat jobsikkerhed er en afspejling af de risici, som mange virksomheder står over for. Der kan være tale om, at markedet ændrer sig, eller at virksomhedens produkter udkonkurreres af andre, nye produkter eller teknologier. Et aspekt ved hurtige tekniske forandringer er, at både arbejdstagerne og virksomhederne bærer en vis risiko, som til dels kan opvejes af større omstillingsevne og øget fleksibilitet i de enkelte job.

1.4. Kommissionen anbefaler, at arbejdsmarkedets parter på passende niveauer forhandler aftaler om arbejdstilrettelæggelse og flekstidsordninger, herunder nedsat arbejdstid, hvor dette er relevant, med henblik på at gøre virksomhederne produktive og konkurrencedygtige og opnå den fornødne balance mellem fleksibilitet og sikkerhed (). ØSU anerkender, at dette er fast praksis i de fleste virksomheder, og at der er tale om vigtige spørgsmål, som arbejdsmarkedsparterne fortsat må forholde sig positivt og konstruktivt til.

1.5. Kommissionen anbefaler herudover, at medlemsstaterne skaber en ramme for mere fleksible former for ansættelseskontrakt, som giver mulighed for større diversitet i ansættelsen. Dette kunne også føre til større jobsikkerhed og højne den beskæftigelsesmæssige status for de personer, der har forskellige kontrakttyper. Målet bør endvidere være at sikre, at arbejdstagere, som vælger nedsat arbejdstid, ikke straffes med hensyn til karriereudvikling eller social sikkerhed. ØSU anbefaler denne approach over for myndighederne i medlemsstaterne.

1.6. Det vil være arbejdsmarkedsparternes ansvar at modernisere arbejdstilrettelæggelsen, men dette forudsætter, at virksomhederne motiveres til at tilpasse sig ændrede forhold. Medlemsstaterne kan tilskynde virksomhederne til at følge denne mere fleksible fremgangsmåde ved at fjerne hindringer for øget investering i et højere kvalifikationsniveau og eventuelt udvikling af efteruddannelse på arbejdsstedet. Medlemsstaterne og arbejdsgiverne bør også, hvor dette er relevant, tilbyde arbejdstagerne andre incitamenter til at forbedre deres færdigheder gennem videreuddannelse.

1.7. Kommissionen har foreslået, at medlemsstaterne omlægger deres politik, så der lægges større vægt på at højne arbejdsstyrkens kvalifikationsniveau og effektivisere arbejdsmarkedet, og at de søger at fremme oprettelsen af varige job.

1.8. ØSU betragter Kommissionens anbefalinger på dette område som et grundlæggende minimum af foranstaltninger til fremme af større omstillingsevne i virksomheder og i arbejdsstyrken. Da der er betydelig forskel mellem de enkelte medlemsstater på, hvordan arbejdsmarkedet fungerer, må de metoder, der anvendes til at forbedre arbejdsmarkedets funktion, afspejle det enkelte lands sociale, økonomiske og kulturelle traditioner. Udviklingen af det indre marked bør imidlertid ikke hindres af foranstaltninger i en (eller flere) medlemsstat(er), som ændrer arbejdsmarkedsbestemmelserne på en sådan måde, at der sker en urimelig beskæftigelsesforvridning til fordel for medlemsstaten selv, men som ikke tjener det indre markeds overordnede interesse.

1.9. Arbejdsgivernes og de jobsøgendes behov stemmer ikke altid særlig godt overens. For eksempel tilbydes nogle arbejdstagere kun deltidsarbejde eller midlertidige kontrakter, selv om de foretrækker fuldtidsarbejde. Andre ville gerne gå på deltid, men har ikke mulighed for det. Mange søger beskæftigelse, mens andre ufrivilligt (eller frivilligt) har overarbejde. Dette koordinationsproblem er forbundet med socialpolitikken, da udbetalingen af f.eks. sociale sikringsydelser er personbestemt.

1.10. ØSU mener, at man på EU-plan bør undersøge, hvorvidt de gældende sociale sikringsordninger og ansættelsesforhold kan virke hindrende for fleksibiliteten, og hvordan reglerne på disse områder kan saneres eller fornys, så der opnås en balance mellem fleksibilitet og sikkerhed. Den ideelle kombination giver en acceptabel grad af sikkerhed under forhold, der reelt tilskynder til at søge beskæftigelse.

2. Lige muligheder

2.1. Et gennemgående træk ved socialpolitikken er forsøget på at styrke foranstaltninger til fremme af lige muligheder for grupper, som af forskellige årsager er udsat for en urimelig forfordeling.

2.2. Arbejdsmarkedet er en særdeles vigtig del af samfundet, når det gælder gennemførelse af ligestillingspolitikken. Der bør være almen adgang til arbejdsmarkedet, og folk bør opmuntres til at udnytte mulighederne for at kvalificere sig bedst muligt til via arbejdsmarkedet både at bidrage til egen velstand og yde en indsats til fordel for hele samfundet. På den baggrund er det rationelt både ud fra et økonomisk og et socialpolitisk synspunkt, at arbejdsgiverne er indstillede på at finde den person, der er bedst kvalificeret til at bidrage til deres virksomhed. Hertil kommer, at det er et centralt aspekt ved en moderne økonomi, at virksomheder gør størst mulig brug af de bedst egnede personer og tilskynder til livslang uddannelse og udvikling af færdigheder.

2.3. Lige muligheder er ikke altid en garanti for lige resultater. Udnyttelse af muligheder, når de byder sig, kræver også at den enkelte gør en indsats for at forbedre sine egne karriereudsigter. Visse tilfælde af forskelsbehandling kan være udtryk for særlige forhold, der påvirker resultaterne, og det kan tage tid at udrydde al forskelsbehandling, hvis socialpolitikken f.eks. kun øver indflydelse på personer, der søger ind på arbejdsmarkedet for første gang.

2.4. Ikke desto mindre er der inden for EU en række eksempler på forskelsbehandling, som forhåbentlig kan reduceres. En af de bedste metoder til at reducere forskelsbehandling på arbejdsmarkedet ville være at sikre fuld beskæftigelse, eller at nærme sig fuld beskæftigelse. I en situation, hvor arbejdsløsheden er foruroligende høj, vil de arbejdsløses sammensætning uvægerligt afspejle aspekter af manglende ligestilling.

2.5. Politikker til fremme af lige muligheder bør bl.a. tage fat på følgende problemer:

a) en for høj arbejdsløshed,

b) personer, der er arbejdsløse på grund af manglende kvalifikationer, eller hvis færdigheder ikke længere er relevante,

c) langtidsledige,

d) unge, der ikke kan finde beskæftigelse,

e) arbejdsløshed blandt kvinder, hvor denne er højere end blandt mænd (eller omvendt i visse tilfælde),

f) geografiske forskelle i arbejdsløsheden (under hensyntagen til varierende definitioner af arbejdsløshed i de forskellige medlemsstater),

g) højere arbejdsløshed blandt etniske eller religiøse mindretal,

h) personer med handicap, som begrænser deres beskæftigelsesmuligheder,

i) lønindtægter, der officielt betragtes som for lave,

j) uddannelsesbehov og -muligheder,

k) mindre andel af kvinder end mænd i arbejdsstyrken,

l) fremme af lige muligheder for kvinder i hele beskæftigelsesstrukturen,

m) interaktion mellem beskatning og indkomst, som virker demotiverende, hvad angår jobsøgning,

n) interaktion mellem »ikke-opgivet arbejde« og sociale ydelser, som tilskynder til udvidelse af den »sorte« (eller »skjulte«) økonomi.

2.6. At undersøge og nå til enighed om indikatorer for mangel på lige muligheder er kun et første skridt. Der må udvikles politikker, som reducerer forskelsbehandlingen på en måde, som ikke går ud over de økonomiske resultater.

2.7. Denne dualisme er et kerneelement i de produktive konflikter, eller synergien, mellem socialpolitikken og de økonomiske resultater.

V. KONKLUSIONER

1. ØSU har ladet nærværende udtalelse udarbejde, fordi det erkendes, at en af EU's vigtigste opgaver er at styrke beskæftigelsesmulighederne for de arbejdsløse. Arbejdsløsheden er uacceptabelt høj. EU's succes på mange forskellige økonomi-, social- og miljøpolitiske områder kan ikke drages i tvivl. Men det er nødvendigt, at den europæiske samfundsmodel præsterer bedre resultater hvad angår at skaffe job til de arbejdssøgende.

2. Der er mange former for politik, der kan bidrage til bedre løsninger på dette problem. I nærværende udtalelse har ØSU analyseret et vigtigt område, hvor der er interaktion mellem to former for politik, nemlig socialpolitikkens indflydelse på den økonomiske formåen. Udtalelsen understreger, at socialpolitik er nødvendig, og at socialpolitikken og den økonomiske formåen gensidigt kan støtte hinanden. Men det erkendes også, at uden omhyggelig koordinering kan socialpolitikken fungere på måder, der direkte modvirker eller i det mindste er ugunstige for den økonomiske formåen.

3. ØSU beklager, at disse sammenhænge ikke fuldt ud er erkendt i alle elementer af EU's og medlemsstaternes politik, og mener, at udtalelsen kan inspirere til yderligere at overveje dem.

4. Under eftersøgningen af foranstaltninger, der kan styrke beskæftigelsesniveauet i EU og reducere den uacceptabelt høje arbejdsløshed, erkender ØSU, at der er et komplekst sæt af økonomi- og socialpolitiske foranstaltninger, som yderligere påvirkes af foranstaltninger, der skal fremme bæredygtighed og integrere de forskellige ansvarsniveauer, som det afspejles i den grad af subsidiaritet, der nødvendigvis må præge initiativerne. Enkeltaktioner er ikke tilstrækkelige. Men den europæiske sociale model repræsenterer en kompleks række aktioner, og EU råder over den opfindsomhed, velstand og samhørighed, der skal til for at udvikle ideer, som kan vise verden et eksempel på progressiv tænkning, der kombinerer økonomiske forbedringer og avancerede socialbeskyttelsesnormer.

5. Udfordringen er så vigtig, at ØSU mener, der bør foretages en grundig undersøgelse af interaktionen mellem den økonomiske politik og socialpolitikken. Undersøgelsen bør både tage hensyn til, hvad EU kan gøre, nemlig ved at fastlægge retningslinjer for beskæftigelsespolitikken og den økonomiske politik, og hvad medlemsstaterne kan gøre i henhold til subsidiaritetsprincippet. Navnlig bør undersøgelsen tage hensyn til de virkninger, der følger af styrkelsen af det indre marked og udviklingen af Den Økonomiske og Monetære Union.

6. Udtalelsen opstiller en del af rammen for og nogle af kravene til en sådan undersøgelse.

7. ØSU har tidligere givet udtryk for sin støtte til indførelsen af retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i medfør af Det Europæiske Råds konklusioner fra Amsterdam. ØSU støttede også indholdet i retningslinjerne for 1998 ().

8. EU's stats- og regeringschefer understregede, at der såvel på EU-plan som på nationalt plan må skabes vilkår til fremme og stimulering af iværksættere og små virksomheder.

Endvidere slog Det Europæiske Råd i Cardiff på ny fast, at fordelene ved Den Økonomiske og Monetære Union og det indre marked kun kan udnyttes fuldt ud gennem en strategi, som fremmer beskæftigelsen ved at forbedre konkurrenceevnen og den økonomiske og sociale samhørighed.

På Det Europæiske Råds møde i Cardiff (juni 1998) vurderedes de handlingsplaner for beskæftigelsen, som medlemsstaterne har forelagt. ØSU konstaterer med tilfredshed, at Rådet konkluderede, at medlemsstaterne gør en seriøs indsats for at øge den aktive befolknings beskæftigelsesevne, aktivt fremmer udviklingen af kvalifikationer og livslang uddannelse, søger at forbedre forholdene for små og mellemstore virksomheder samt for selvstændige og træffer foranstaltninger for at fremme arbejde i modsætning til afhængighed. Det er målsætninger, som ØSU støtter, og som stemmer overens med tankerne i nærværende udtalelse.

9. Det Europæiske Råds forslag om, at social- og arbejdsministrene og ØKOFIN-Rådet fortsat bør arbejde sammen, blandt andet for at forberede 1999-retningslinjerne for beskæftigelsen, er udmærket. ØSU ser navnlig frem til at få lejlighed til at behandle de retningslinjer, der skal forelægges for Det Europæiske Råd i Wien senere på året.

10. ØSU støtter Rådet i dets søgen efter bedre metoder til at sammenknytte styrkelsen af den økonomiske formåen og udviklingen af en engageret socialpolitik. Retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken er en nyttig opfindelse, der vil blive forbedret yderligere, efterhånden som de behandles år for år.

11. Nøgleforanstaltningerne i retningslinjerne for 1998 har allerede vist sig relevante og konstruktive. De er alle blevet behandlet i nærværende udtalelse, og ØSU mener, at der nu er anvisninger på, hvorledes de kan gøres endnu mere relevante og få vedvarende og tiltagende virkninger for beskæftigelsen og socialpolitikken.

12. ØSU betragter det som EU's vigtigste opgave at skabe forøgede beskæftigelsesmuligheder. Rådet, Kommissionen, Parlamentet, Regionsudvalget og ØSU har alle en rolle at spille. Det er en opgave, som ØSU er særdeles velegnet til at rådgive om i kraft af medlemmernes omfattende erfaringer.

13. At arbejde for at forøge beskæftigelsesmulighederne er et fælles ansvar for alle institutioner, organer og organisationer inden for EU og i medlemsstaterne. ØSU vil ikke alene benytte sine egne muligheder for at forbedre udsigterne for beskæftigelsen, men beder også alle de organisationer i EU, der er repræsenteret i ØSU, om at hjælpe til med at gennemføre og styrke de ideer, der er skildret i udtalelsen. ØSU's medlemmer bør sørge for, at de organisationer, de repræsenterer, lever op til denne udfordring.

14. Beskæftigelsesproblemet kan ikke løses med kortsigtede foranstaltninger alene. Der skal også fundamentale og strukturelle indgreb til. ØSU vil derfor søge efter andre muligheder for at bidrage til at udforme endnu stærkere foranstaltninger, som kan medvirke til at reducere arbejdsløsheden og øge EU-borgernes levestandard.

Bruxelles, den 10. september 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Som bilag er vedføjet en liste over andre ØSU-udtalelser om beskæftigelsen. Her skal særlig peges på udtalelsen (EFT C 355 af 21.11.1997) om »Det Europæiske Råd om beskæftigelsen« og udtalelsen (EFT C 19 af 21.1.1998) om Kommissionens meddelelse »Forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998«.

() KOM(98) 103 endelig udg. Vækst og beskæftigelse i en stabilitetsorienteret ØMU.

() Det Europæiske Observationscenter for SMV: Femte Årsrapport 1997 (s. 140).

() OECD - Beskæftigelsesperspektiver - december 1997/OECD, Økonomiske perspektiver - juli 1997.

() EFT C 235 af 27.7.1998.

() KOM(98) 222. Fremme af iværksætterånden i EU: Prioriterede områder for det fremtidige arbejde, s. 5. Jf. kommissær Edith Cressons tale i Coventry den 18.5.1998.

() Kilde: Den Internationale Vejtransportunion IRU, Det Internationale Energiagentur, Gruppen af Internationale Telekommunikationsbrugere og OECD's Perspektiver 1997.

() KOM »Risikokapital: nøglen til jobskabelse i Den Europæiske Union«, 31.3.1998.

() EFT C 19 af 21.1.1998.

() EFT C 157 af 25.5.1998.

() OECD, Historiske statistikker.

() Den Rådgivende Gruppe for Konkurrence: Konkurrenceevne til gavn for beskæftigelsen. November 1997, s. 4.

() EFT C 355 af 21.11.1997.

() Jf. Kommissionens meddelelse om miljø og beskæftigelse (udvikling af et bæredygtigt Europa), KOM(97) 592 endelig udg. af 18.11.1997.

() Meddelelse fra Kommissionen: Forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998, KOM(97) 497 endelig udg. af 1.10.1997, Pkt. III: En ny beskæftigelseskultur, første afsnit.

() Jf. ØSU's initiativudtalelse om »Samarbejde med velfærdsorganisationerne som økonomisk og samfundsmæssigt vigtige aktører på det sociale område«, EFT C 73 af 9.3.1998.

() ØSU hilser Kommissionens meddelelse »Handlingsplan til fremme af arbejdstagernes fri bevægelighed« (KOM(97) 586 endelig udg.) velkommen.

() KOM(96) 512 endelig udg. ØSU glæder sig desuden over den interne debat, der for tiden føres i Kommissionen om »Culture, The Cultural Industries and Employment«, Commissions Staff Working Paper, og opfordrer til, at der arbejdes intensivt videre med dette emne.

() ØSU's udtalelse »Beskatning i Den Europæiske Union - Rapport om udviklingen i skatte- og afgiftssystemerne«, EFT C 296 af 29.9.1997. ØSU's udtalelse »Det Europæiske Råd om beskæftigelsen«, EFT C 355 af 21.11.1997.

() I nogle medlemsstater drejer diskussionen sig om skattepolitikken som sådan.

() Angående en udførlig diskussion af begrebet, dets nøjagtige definition, den statistiske afgrænsning og eventuelle måleproblemer, henvises til en studie fra februar 1997 fra Österreichisches Institut für Wirtschaftsforschung: »Wertschöpfungsabgabe als Alternative zu lohnbezogenen Dienstgeberbeiträgen zum Familienlastenausgleichsfonds« (værditilvækstafgift som alternativ til lønrelaterede arbejdsgiverbidrag til børnetilskudsfonden). Diskussionen føres også i Storbritannien og Frankrig.

() Jf. Kommissionens beretning »Social beskyttelse i Europa 1997 - Resumé« (KOM(98) 243 endelig udg.), hvoraf det fremgår, at bidragene til de sociale sikringsordninger i Det Forenede Kongerige udgjorde mindre end 40 % og i Danmark kun 23,5 % af den samlede finansiering (s. 10).

() Jf. kapitel 10 i hvidbogen »Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse«.

() EFT C 19 af 21.1.1998.

() EFT C 158 af 26.5.1997.

() De første eksempler til efterfølgelse foreligger allerede. Således har Det Internationale Transportarbejderforbund (ITF) med henblik på besætningerne på skibe, der sejler under bekvemmelighedsflag, udviklet en verdensomspændende overenskomst, der allerede omfatter mere end en tredjedel af de pågældende arbejdstagere.

() Således hedder det f.eks. i indledningen til Det Europæiske Råds resolution om vækst og beskæftigelse, vedtaget i Amsterdam den 16. juni 1997: »Økonomisk effektivitet og integrering i samfundet er indbyrdes supplerende aspekter af det europæiske samfund med større sammenhængskraft, som vi alle stræber efter. Under hensyn til denne principerklæring opfordrer Det Europæiske Råd alle sociale og økonomiske aktører, herunder nationale, regionale og lokale myndigheder samt arbejdsmarkedets parter, til fuldt ud at påtage sig deres ansvar inden for deres respektive aktivitetsområder«. EFT C 236 af 2.8.1997, s. 3 og 4.

() Europa-Parlamentets beslutning om virksomhedsudflytninger og udenlandske direkte investeringer i tredjelande af 15.1.1998, punkt Q.2.

() ØSU har allerede udtalt sig om dette spørgsmål flere gange. Angående »socialklausuler« henvises til udtalelsen om »De globale udfordringer, der knytter sig til verdenshandelen: Den Europæiske Unions strategi til sikring af markedsadgang«, ordfører: Jan Jacob van Dijk, særlig punkt 5, EFT C 56 af 24.2.1997. Der er også de relevante ILO-konventioner nævnt, og i punkt 5.3 hedder det: »Alle disse ILO-konventioner er blevet ratificeret af et bredt flertal af lande, således at disse kan betragtes som internationalt anerkendte normer.«

() Jf. ovenfor under punkt 3.3. I udtalelsen »Beskatning i Den Europæiske Union - Rapport om udviklingen i skatte- og afgiftssystemerne«, EFT C 296 af 29.9.1997 er der foretaget en beregning. Der fastslås det, at beskatningen af lønarbejde fra 1980 til 1994 steg fra 34,7 % til 40,5 %, mens beskatningen af de øvrige produktionsfaktorer faldt fra 44,1 % til 35,2 % (implicitte skattesatser inkl. bidrag til sociale forsikringer).

() Jf. meddelelse fra Kommissionen til Rådet »Fremme af iværksætterånden i EU: Prioriterede områder for det fremtidige arbejde« (KOM(98) 222 endelig udg.). Om beskatning hedder det i punkt II.2.5: »...fremme af investeringer i nye virksomheder, f.eks. gennem skatteincitamenter for business angels; overdragelse af en virksomhed til de ansatte ...; medlemsstaterne bør også se på beskatningen ved gældsfinansiering i forhold til egenkapitalfinansiering med henblik på at styrke SMV'ernes kapitalgrundlag.«

() Det første »Forslag til Rådets henstilling om fremme af lønmodtagernes andel i overskud og virksomhedens resultater (herunder besiddelse af kapitalandele)« stammer helt fra 1991 (EFT C 245 af 20.9.1991, s. 12). Endvidere foreligger Rådets henstilling 92/443/EØF af 27. juli 1992 om fremme af lønmodtagernes andel i overskud og virksomhedens resultater (herunder besiddelse af kapitalandele) (EFT L 245 af 26.8.1992). Pepper-beretningen selv er af nyere dato: Kommissionens beretning om fremme af lønmodtagernes andel i overskud og virksomhedens resultater (herunder besiddelse af kapitalandele) i medlemsstaterne, (KOM(96) 697 endelig udg.).

() Kommissionens forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998 (KOM(97) 497).

() ØSU's udtalelse om Det Europæiske Råd om beskæftigelsen, EFT C 355 af 21.10.1997. ØSU's udtalelse om Kommissionens meddelelse om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 1998, EFT C 19 af 21.1.1998.