DA Den Europæiske Unions Tidende C 317/99

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om buspassagerers rettigheder og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse

KOM(2008) 817 endelig — 2008/0237 (COD)

(2009/C 317/18)

Ordfører: Anna Maria DARMANIN

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 19. januar 2009 under henvisning til EF-traktatens artikel 71 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om:

Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om buspassagerers rettigheder og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse

KOM(2008) 817 endelig - 2008/0237 (COD).

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's Faglige Sektion for Transport, Energi, Infrastruktur og Informationssamfundet, som udpegede Anna Maria Darmanin til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 26. juni 2009.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 455. plenarforsamling den 15. og 16. juli 2009, mødet den 16. juli 2009, følgende udtalelse med 75 stemmer for og 3 imod:

1. Konklusioner og henstillinger

1.1. EØSU ser positivt på Kommissionens forslag om buspassagerers rettigheder, hvori det fastslås, at busser er et udbredt befordringsmiddel, der udgør et billigere rejsealternativ for passagerer.

1.2. Forslaget skitserer forskellige grundlæggende rettigheder, som anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, f.eks. borgernes fri bevægelighed, ikke-diskrimination på grundlag af handicap og forbrugerbeskyttelse. EØSU støtter derfor generelt Kommissionens forslag til forordning, men fremsætter også forskellige forslag til, hvordan det kan forbedres.

1.3. EØSU ser gerne visse præciseringer, så man undgå en fejlfortolkning af den nuværende tekst. Disse præciseringer er:

— Forpligtelsen til at betjene handicappede personer, hvor det bør fremgå mere klart af teksten, at Kommissionens vigtigste hensigt er at mindske forskelsbehandlingen, hvad angår informering af passagererne (eller mangel på samme) om de tjenester, som er tilgængelige for handicappede.

— Tjenesteleverandørens ansvar, hvad angår bortkommet bagage, bør klart angives, og en eller anden form for check-in-system indføres.

— Det er meget vanskeligt at give information ved stoppesteder, når rejsen først er påbegyndt, og derfor bør det praktiske ved tilblivelsen og kommunikationen af sådan information udredes.

— Brugen af ordet terminal er ikke hensigtsmæssigt for bustransport, da der som regel ikke findes terminaler, men kun stoppesteder, og når de førstnævnte faktisk findes, falder de uden for busselskabets ansvar.

1.4. EØSU noterer, at en udvidelse af bestemmelserne om passagerrettigheder til at omfatte bustransport i byer og forstæder vil forbedre tjenestens kvalitet og sektorens omdømme. EØSU ser imidlertid en række forskelle mellem bybussers og internationale bustransporters service og konstaterer derfor, at det er mere praktisk at holde passagerrettigheder adskilt, når det gælder disse to særlige befordringsformer, og udarbejde særlige passagerrettigheder for al befordring i byer og forstæder. EØSU mener derfor, at bestemmelserne i den foreslåede forordning ikke nødvendigvis bør gælde for befordring i byer og forstæder.

1.5. Uddannelse af medarbejderne er afgørende for at kunne yde service til handicappede. Derfor går EØSU kraftigt ind for indføjelsen af artikel 18, der præciserer, hvilken uddannelse buschauffører bør have.

2. Kommissionens forslag

2.1. Kommissionen iværksatte sin høringsprocedure for fastlæggelse af passagerrettigheder på internationale busruter i 2005. Der er indkommet mange svar fra specialiserede organisationer, civilsamfundet, nationale organer og medlemsstater.

2.2. Kommissionen har også gennemført en konsekvensanalyse af politiske alternativer, som omfattede:

— Opretholdelse af status quo

— Tilvejebringelse af minimal beskyttelse

— Tilvejebringelse af maksimal beskyttelse

— Frivillig forpligtelse og selvregulering.

Efter denne evaluering er der blevet brugt en blanding af alternativer for de forskellige beskyttelsesaspekter, der er blevet kortlagt.

2.3. Forslaget tager kort fortalt sigte på at fastsætte buspassagerers rettigheder, så det bliver mere attraktivt at rejse med bus, og for at højne tilliden til bustransport. Det er desuden hensigten at skabe lige konkurrencevilkår for busselskaber fra forskellige medlemsstater og mellem de forskellige befordringsmåder.

2.4. Forslaget fastsætter bestemmelser om:

— erstatningsansvar i tilfælde af passagerers død eller tilskadekomst og bortkomst eller beskadigelse af bagage

— busselskabers ydelse af befordringstjenester på lige vilkår uanset nationalitet eller bopæl

— assistance til handicappede og bevægelseshæmmede

— busselskabers forpligtelser i tilfælde af aflysning eller forsinkelser i forbindelse med en rejse

— oplysningspligt

— klagebehandling

— generelle regler om håndhævelse.

3. Generelle bemærkninger

3.1. EØSU ser positivt på Kommissionens forslag om buspassagerers rettigheder, som indtil nu har varieret betydeligt fra en medlemsstat til en anden. EØSU mener, at der er brug for klare retningslinjer for at beskytte rettighederne hos passagerer, der benytter dette befordringsmiddel, især da bustransporten i de fleste lande er den mindst regulerede form for befordring.

3.2. EØSU bifalder måden, hvorpå forslaget styrker princippet om ikke-forskelsbehandling og støtter handicappede og bevægelseshæmmede. EØSU kræver imidlertid specifikke præciseringer i Kommissionens tekst for at mindske uklarhederne, som kan føre til en vildledende fortolkning af teksten.

3.3. Da nogle af forpligtelserne er hentet fra FN-konventionen om handicappedes rettigheder, bør medlemsstaterne etablere et system med sanktioner, der skal anvendes på transportselskaber, når disse rettigheder krænkes.

3.4. Handicappede passagerers rettigheder er et område, hvor EØSU er overbevist om, at fremgangsmåden med maksimal beskyttelse er den rette. En sådan fremgangsmåde sikrer reel bevarelse af respekten for individet og dets værdighed og rettigheder. Udvalget er imidlertid bekymret, når det gælder den korrekte gennemførelse af sådanne regler, da det er absolut nødvendigt, at sådanne retsnormer omsættes i praksis hurtigt muligt, og at de overvåges nøje.

3.5. Det er hensigtsmæssigt, at forslaget indeholder bestemmelser om busdriften. Artikel 2, stk. 2, i forslaget til forordning garanterer tilsvarende rettigheder i hele EU, hvilket er på linje med subsidiaritetsprincippet og tager hensyn til mange forskellige situationer.

3.6. Hvad angår busselskabers ansvar for deres passagerer og bagage, bør det præciseres, at kompensationens størrelse, der fastlægges i forslaget, ikke bør forhindre de berørte kunder i evt. at søge retlig beskyttelse. Et erstatningssystem bør etableres svarende til, hvad anvendes inden for anden befordring.

3.7. EØSU påpeger, at det meget ofte er den sårbare del af befolkningen, som vælger at bruge sådanne grænseoverskridende befordringsmidler, og derfor er EØSU tilfreds med de nye beskyttelsesforanstaltninger, som Kommissionen ønsker at håndhæve.

3.8. EØSU finder, at der bør fastlægges handlingsplaner med henblik på at sikre bevægelseshæmmede personer den fornødne assistance på busstationer, stoppesteder og i selve bussen, og at repræsentanter for såvel handicappede som for busselskaber bør spille en nøglerolle i denne proces.

3.9. Idet EØSU mener, at et minimum af gener for passagerne altid bør være hovedmålet, bør spørgsmålene om kompensation og godtgørelse tage hensyn til følgende aspekter:

— kvæstelse eller død som følge af brugen af et sådan befordringsmiddel,

— aflysning, forsinkelser eller omdirigering,

— tab af ejendele på grund af busselskabet,

— mangel på information.

3.10. I henhold til alle ovennævnte omstændigheder er det imidlertid aldeles afgørende at fastslå, at ansvaret ligger hos busselskabet, og at kompensationsbyrden ikke vil medføre, at tjenesteleverandøren må dreje nøglen om. Kompensationerne bør derfor være realistiske og rettidige for forbrugeren, men også for tjenesteleverandøren.

3.11. Det bør være let at få domstolsprøvelse, og bestemmelserne om, hvor en sådan domstolprøvelse kan finde sted, bør omfatte den medlemsstat, passageren er rejst til samt vedkommendes opholdsland.

3.12. Adgangen til information er af stor betydning, og derfor bifalder EØSU den fremgangsmåde, der er valgt i denne forbindelse med maksimal beskyttelse, især da information er et vigtigt redskab til at mindske transportgenerne for forbrugerne.

4. Særlige kommentarer

4.1. Bytransport

4.1.1. EØSU støtter Kommissionens forslag i den udstrækning, gennemførelsen af forordningen generelt set vil indebære en uddybning af det indre marked og af passagerers, især handicappede passagerers, rettigheder.

EØSU er tilfreds med, at medlemsstaterne kan fritage bustransporttjenester, der varetages i byer, forstæder og regionalt, der er omfattet af Forordning 1370/2007 af 23. oktober 2007, fra denne forordnings anvendelsesområde.

EØSU finder imidlertid, at beskyttelse af forbrugerrettigheder i det omfang, dette forslag til forordning slår til lyd for, vil indebære, at man skal ændre en hel række af offentlige tjenestekontrakter, som blev godkendt under Forordning 1370/2007. De er – i betragtning af de store forskelle mellem de betingelser, infrastruktur og udstyr, der kræves for vejtransporttjenester (omfattet af Forordning 1370/2007), og dem, som kræves for international transport af passagerer med bus – heller ikke videre sammenlignelige.

EØSU så hellere, at bustransporttjenester, der varetages i byer, forstæder og regionalt, blev fuldstændig fritaget fra dette forslag, og at rettighederne for brugere af disse offentlige befordringsmåder, blev behandlet i en særskilt forordning.

4.2. Adgangsforhold

4.2.1. EØSU beklager, at forslaget ikke på nogen specifik og mere detaljeret måde anerkender handicappedes situation eller fastlægger mere avancerede standarder for beskyttelse af handicappedes og bevægelseshæmmedes rettigheder. Det er vigtigt, at disse grupper garanteres adgang til transport.

Den praktiske håndhævelse af handicappedes rettigheder vil ikke medføre en ny byrde på virksomhederne, da de fleste forpligtelser, der er fastlagt i forordningen, bygger på bestemmelserne i andre EU-lovinstrumenter, f.eks. Direktiv 2001/85/EF (1), hvor det i den 11. betragtning hedder, at »der tillige - i overensstemmelse med Kommissionens politik på transportområdet og det sociale område - for bevægelseshæmmedes vedkommende [skal] fastsættes tekniske forskrifter for adgangsforholdene til de køretøjer, der er omfattet af direktivet. Der må sættes alt ind på at forbedre sådanne køretøjers adgangsforhold.«

4.2.2. EØSU mener derfor, at tjenesteleverandørens nye forpligtelser bør ses som offentlige tjenesteforpligtelser, og økonomisk kompensation bør derfor gives som fastlagt af Forordning (EF) 1370/2007 om offentlig personbefordring med jernbane.

4.2.3. Formålet er at give bevægelseshæmmede, herunder overvægtige, de samme muligheder for at rejse med bus, som andre medlemmer af offentligheden har. EØSU støtter derfor, at der fastlægges regler til at forebygge diskrimination, og kræver at der ydes assistance undervejs til disse passagergrupper i henhold til, hvad der – om end i utilstrækkelig grad – foreslås i forslaget til forordning. EØSU finder det derfor aldeles afgørende, at sammenslutninger af transportselskaber og handicapforeninger mødes for at identificere adgangsforhold i forbindelse med en tjeneste.

4.2.4. Adgang kan nægtes af gyldige grunde, f.eks. vejsikkerhed, men rent økonomiske grunde bør ikke være det eneste, der står i vejen for at udbyde en sådan tjeneste. Adgang bør kun nægtes af objektive, ikke-diskriminerende grunde, som står i forhold til målet, der er blevet offentliggjort tidligere og som tolkes konsekvent, da de begrænser personers fri bevægelighed. Disse rettigheder er ufravigelige som korrekt fastslået i forslagets artikel 5.

4.2.5. EØSU opfordrer Kommissionen til at indlede den nødvendige procedure med henblik på at standardisere produktionen af kørestole og systemer til fastspænding af kørestole, så de kan bruges sikkert på busser.

4.2.6. EØSU støtter initiativer som f.eks. transport efter behov, der ofte kan være et godt alternativ til handicaptransport. Med det for øje tilskynder EØSU til, at en sådan tjeneste inkluderes, når der afholdes transportudbud.

4.2.7. Kapitel III i forslaget forbyder nægtelse af adgang og indeholder bestemmelser om retten til assistance i busterminaler og på bussen, betingelserne for ydelse af assistance, informering og erstatning for kørestole og handicaphjælpemidler. Bestemmelserne er passende, men kan forbedres. EØSU henstiller, at der indføres en pris, som uddeles til de busselskaber, som gør mere end, hvad der forlanges, for at kunne tilbyde virkelig handicapvenlige transporttjenester.

4.3. Uddannelse af personale

4.3.1. EØSU finder, at uddannelse er altafgørende for at levere en tjeneste til handicappede. EØSU giver derfor sin fulde opbakning til artikel 18. Desuden mener EØSU, at dette vil være en fortrinlig lejlighed til at øge samarbejdet mellem sammenslutninger af transportoperatører og handicaporganisationer, hvilket vil give sidstnævnte mulighed for at tilbyde kurser.

4.4. Skadeserstatning i tilfælde af dødsfald

4.4.1. EØSU erkender, at udbetalingen af forskudsbeløb på erstatning til forsørgelsesberettigede personer, som har mistet en kær i en transportulykke, kan tage alt for lang tid i dag. På den anden side mener EØSU dog, at femten dage er en rimelig periode for udbetaling af forskudsbeløb til familier til ofre for dødsulykker med henblik på dækning af økonomiske behov, idet der tages hensyn til de skader, de har lidt, eller til ofrene selv, som har pådraget sig fysisk eller mental skade som følge af en ulykke.

4.4.2. I den henseende anbefaler EØSU en præcisering af teksten i artikel 8, så forsørgelsesberettigede specifikt defineres som mindreårige, der har mistet en forælder (eller i mangel heraf en værge), som forsørger dem.

4.5. Bortkommet bagage

4.5.1. EØSU fastslår, at passagerernes rettigheder skal udøves, når bagage er stjålet eller bortkommet og passagererne derfor har ret til erstatning. Busselskaberne bør drages til ansvar for bortkomst af bagage, som er blevet overgivet i deres varetægt. Kommissionen bør derfor præcisere bestemmelserne i forslagets artikel 9 af hensyn til retssikkerheden, da den nuværende formulering er uklar og muliggør forskellige reaktioner afhængig af omstændighederne.

4.5.2. Med henblik herpå præciserer EØSU, at busselskabet ikke har pligt til at tilvejebringe en check-in-service til kunden.

4.5.3. EØSU er også af den opfattelse, at der bør fastlægges særlige bestemmelser i tilfælde af bortkomst eller beskadigelse af udstyr, der anvendes af handicappede.

4.6. Information om rejseafbrydelser

4.6.1. EØSU finder, at alt bør sættes ind for at sikre rettidig informering af passagerer, når en rejse forsinkes eller afbrydes. Hvad det angår, mener EØSU imidlertid, at sådan information til tider kan være meget vanskelig at videregive. Artikel 21 bliver i den forbindelse betragtet som upraktisk og meget vanskelig at gennemføre i lyset af stoppesteders karakter, og da disse generelt er ubemandede.

4.6.2. EØSU foreslår, at der i Kommissionen afsættes investeringer via forsknings- og udviklingsfonde til at udvikle og gennemføre IKT-redskaber for systemer til passagerinformation, som er pålidelige, rettidige og sikre at placere på stoppesteder samt at udvikle lette, indlejrede it-systemer, som gør det muligt at rationalisere rejsestyringen (ITS).

4.7. Terminaler for bustransport

4.7.1. Forslaget indeholder en række referencer til terminaler på busruter. Det er relevant at notere, at der generelt ikke findes sådanne terminaler, og de steder, hvor de faktisk findes, falder de hovedsagelig ind under en jernbanestations eller lufthavns ansvar. I de fleste andre tilfælde findes der ikke terminaler, men kun ubemandede stoppesteder.

Bruxelles, den 16. juli 2009 Mario SEPI Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT L 42 af 13.2.2002, s. 1-102.