DA Den Europæiske Unions Tidende C 147/7

Resumé af Kommissionens afgørelse

af 26. februar 2014

om en procedure efter artikel 101 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 53 i EØS-aftalen

(Sag AT.39398 Visa MIF)

(meddelt under nummer C(2014) 1199 final)

(Kun den engelske udgave er autentisk)

2014/C 147/06

Den 26. februar 2014 vedtog Kommissionen en afgørelse om en procedure efter artikel 101 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 53 i EØS-aftalen. I overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 30 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 (1) offentliggør Kommissionen hermed parternes navne og afgørelsens hovedindhold, herunder eventuelt pålagte sanktioner. Der tages hensyn til virksomhedernes berettigede interesse i, at deres forretningshemmeligheder ikke afsløres.

(1) Denne sag drejer sig om Visa Europe Limiteds (»Visa Europe«) fastsættelse af multilateralt aftalte interbankgebyrer (såkaldte MIF-gebyrer) for intraregionale transaktioner, visse indenlandske (2) transaktioner og visse transaktioner foretaget uden for EØS (3), men inden for Visa Europe-territoriet, med Visa-forbrugerkreditkort og Visa-forbrugerbetalingskort samt regler for grænseoverskridende indløsning.

1. FORELØBIG VURDERING AF KONKURRENCEPROBLEMER

(2) I sin klagepunktsmeddelelse af 3. april 2009 (»klagepunktsmeddelelsen«) drog Kommissionen den foreløbige konklusion, at Visa Europe ved sin fastsættelse af MIF-gebyrer havde overtrådt traktatens artikel 101 og EØS-aftalens artikel 53.

(3) Den 8. december 2010 vedtog Kommissionen en afgørelse efter artikel 9 i forordning (EF) nr. 1/2003 (»tilsagnsafgørelsen om betalingskort«). Denne afgørelse gjorde Visa Europe's tilsagn i sagen juridisk bindende for selskabet i fire år. Der var tale om tilsagn om at i) begrænse de vægtede gennemsnitlige MIF-gebyrer for forbrugerbetalingstransaktioner til højst 0,20 %, og at ii) opretholde og/eller indføre en række ændringer af sine netværksregler.

(4) I sin supplerende klagepunktsmeddelelse af 31. juli 2012 (»den supplerende klagepunktsmeddelelse«) omformulerede og præciserede Kommissionen sine klagepunkter angående de multilaterale interbankgebyrer for forbrugerkreditkort. Kommissionen udvidede desuden proceduren til også at omfatte den direkte anvendelse af interregionale (eller internationale) MIF-gebyrer, når de handlende er etableret inden for EØS, og gav udtryk for den foreløbige vurdering, at Visa Europe's regler om grænseoverskridende indløsning var i strid med traktatens artikel 101 og EØS-aftalens artikel 53.

(5) Interbankgebyrerne betales reelt af den forretningsdrivendes bank (»indløseren«) til kortindehaverens bank (»udstederen«) for alle transaktioner, der foretages med betalingskort på salgsstedet. Når en kortindehaver bruger et betalingskort til at købe varer eller tjenesteydelser hos en forretningsdrivende, betaler denne reelt et gebyr for denne transaktion til den indløsende bank — den såkaldte »merchant service charge«, i det følgende benævnt »MSC-gebyr«. Indløseren beholder selv en del af dette gebyr (sin avance) og sender en anden del videre til udstederen (MIF-gebyret), mens en tredje (mindre) del går til systemets operatør (i dette tilfælde Visa). I praksis tegner MIF-gebyret sig således for en stor del af det MSC-gebyr, den forretningsdrivende skal betale.

(6) Kommissionen fandt i sin foreløbige vurdering, at MIF-gebyrerne havde til formål og også til følge at begrænse konkurrencen mellem indløserne betydeligt til skade for de forretningsdrivende og indirekte også for deres kunder. MIF forekommer at resultere i en kunstig forhøjelse af det grundlag, hvorpå indløserne fastsætter MSC-gebyret, ved at skabe et væsentligt omkostningselement, som er fælles for alle indløsere. Ifølge Kommissionens foreløbige vurdering er Visa Europe's MIF-gebyrer ikke objektivt nødvendige. Begrænsningen af konkurrencen mellem indløserne forstærkes yderligere af den virkning, som MIF-gebyrerne har på netværket og konkurrencen mellem kortudstederene, af andre regler og andre former for praksis i nettet (Honour All Cards Rule (»HACR«), No Discrimination Rule (»NDR«), af blending (4) og af segmentering blandt indløserne som følge af restriktive regler for grænseoverskridende indløsning (5). I klagepunktsmeddelelsen og den supplerende klagepunktsmeddelelse pegede Kommissionen desuden på, at MIF-gebyrerne ikke opfylder betingelserne for fritagelse efter traktatens artikel 101, stk. 3, da de ikke resulterer i effektivitetsgevinster, som i rimelig grad kommer forbrugerne til gode.

(7) I Visa Europe-systemet er grænseoverskridende indløsere underlagt en regel om, at de skal anvende de MIF-gebyrer, der gælder i transaktionslandet. Ifølge denne regel skal grænseoverskridende indløsere principielt anvende enten de MIF-gebyrer, der gælder for det pågældende land, intraregionale MIF-gebyrer eller registrerede indenlandske MIF-gebyrer. Visa-udstedere og ‐indløsere i transaktionslandet og grænseoverskridende indløsere kan fravige indenlandske eller landespecifikke MIF-gebyrer ved at indgå bilaterale aftaler om lavere eller ingen interbankgebyrer. Det kan dog være vanskeligt for grænseoverskridende indløsere at indgå sådanne bilaterale aftaler, da de ofte ikke har særlig stærke relationer til indenlandske udstedere. I lande, hvor der er mange bilaterale aftaler mellem indenlandske indløsere, vil grænseoverskridende indløsere typisk være nødt til at beregne de højere landespecifikke, intraregionale eller registrerede indenlandske MIF-gebyrer. Kommissionen fandt, at denne regel havde territorial- og prisbegrænsende formål og virkninger og afskar indløsere i lande med lavere MIF-gebyrer fra at operere i andre lande med deres lavere MIF-gebyrer. I lyset af målet om et indre marked på betalingsområdet er dette en meget alvorlig begrænsning, som forekommer uberettiget. En sådan kunstig opdeling af markederne er til skade for forbrugerne, eftersom de forretningsdrivende påtvinges højere gebyrer for indløsningen. I sin supplerende klagepunktsmeddelelse gav Kommissionen derfor udtryk for den foreløbige vurdering, at denne regel tager sigte på at opretholde segmenteringen i nationale markeder ved at lægge hindringer i vejen for priskonkurrence fra grænseoverskridende indløsere.

2. TILSAGN

(8) Den 10. maj 2013 afgav Visa Europe en række tilsagn efter artikel 9 i forordning (EF) nr. 1/2003 for at imødegå de konkurrenceproblemer, Kommissionen havde påvist.

(9) Den 14. juni 2013 blev der offentliggjort en meddelelse i Den Europæiske Unions Tidende, jf. artikel 27, stk. 4 i forordning (EF) nr. 1/2003, med et resumé af sagen og de afgivne tilsagn, og med en opfordring til interesserede parter til senest en måned efter offentliggørelsen at fremsætte bemærkninger til sagen. Den 30. august 2013 orienterede Kommissionen Visa Europe om de bemærkninger, den havde modtaget fra interesserede parter efter meddelelsens offentliggørelse. Den 5. november 2013 afgav Visa Europe en række ændrede tilsagn.

(10) Ved afgørelse af 26. februar 2014 efter artikel 9 i forordning (EF) nr. 1/2003 gjorde Kommissionen de ændrede tilsagn bindende for Visa Europe i fire år. Et resume af de afgivne tilsagn findes nedenfor. a) Visa Europe har givet tilsagn om, at Visa Europe to måneder efter at have fået meddelt tilsagnsafgørelsen vil lægge et loft på 0,3 % over sine årlige vægtede gennemsnitlige grænseoverskridende MIF-gebyrer på transaktioner foretaget med forbrugerkreditkort inden for EØS. b) Dette loft vil i to år efter meddelelsen af tilsagnsafgørelsen også gælde individuelt i hvert af de EØS-lande, for hvilke Visa Europe direkte fastsætter specifikke indenlandske MIF-gebyrer for forbrugerkreditkort, og i de EØS-lande, hvor der beregnes MIF-gebyrer af indenlandske transaktioner inden for EØS i fravær af andre MIF-gebyrer. c) Visa Europa tilbød desuden fra 1. januar 2015 at sikre: — at loftet over MIF-gebyrer på 0,3 % for kreditkorttransaktioner gælder for alle MIF-gebyrer fastsat af Visa Europe i forbindelse med transaktioner, der gennemføres med forretningsdrivende etableret inden for EØS med Visa-forbrugerkreditkort udstedt i lande uden for EØS, som hører til Visa Europe-territoriet (6) (»MIF-kreditkortgebyrer for Visa Europe-territoriet uden for EØS«) — at loftet over MIF-gebyrer for transaktioner med forbrugerbetalingskort på 0,2 % også gælder for alle MIF-gebyrer fastsat af Visa Europe i forbindelse med transaktioner, der gennemføres med forretningsdrivende etableret inden for EØS med Visa-forbrugerbetalingskort udstedt i lande uden for EØS, som hører til Visa Europe-territoriet (»MIF-betalingskortgebyrer for Visa Europe-territoriet uden for EØS«). d) Visa Europe har givet tilsagn om at ændre sine regler for grænseoverskridende indløsning fra 1. januar 2015 for at give grænseoverskridende indløsere mulighed for at tilbyde enten de MIF-gebyrer, der gælder for indenlandske betalingstransaktioner, eller de MIF-gebyrer, der gælder for indenlandske kredittransaktioner på den forretningsdrivendes salgssted, eller et MIF-gebyr på 0,2 % for forbrugerbetalingstransaktioner og på 0,3 % for forbrugerkredittransaktioner, dog på visse nærmere betingelser. e) Visa Europe har givet tilsagn om yderligere skridt til at øge gennemskueligheden. Visa Europe har især givet tilsagn om: — at indføre en regel om, at indløsere kan tilbyde de forretningsdrivende MSC-gebyrer på »MIF plus plus«-basis mod et administrationsgebyr (med andre ord skal indløserne, hvis de bliver anmodet herom, i deres kontrakter og fakturaer tydeligt opdele MSC-gebyret i tre dele, nemlig MIF, alle andre betalingssystemsgebyrer og indløserens gebyr). Visa Europe vil kræve, at indløserne indfører denne regel i alle nye aftaler senest 12 måneder efter, at Visa Europe har fået tilsagnsafgørelsen meddelt, og i eksisterende aftaler senest 18 måneder derefter — at indføre en forenklet MIF-struktur for de af Visa Europe fastsatte MIF-gebyrer, således at antallet af gebyrkategorier reduceres med mindst 25 % for derved at øge gennemskueligheden og lette gebyrsammenligninger.

(11) Visa Europe vil udpege en administrator til at føre tilsyn med, at Visa Europe overholder sine tilsagn. Kommissionen vil få mulighed for at godkende eller afvise den foreslåede tilsynsførende administrator inden udpegelsen.

(12) Tilsagnet gælder i fire år fra den dato, hvor Visa Europa får meddelt tilsagnsafgørelsen.

(13) De lofter, der ifølge tilsagnene vil blive lagt over det vægtede gennemsnitlige MIF-gebyr, blev vurderet på grundlag af MIT. Det fastslås i afgørelsen, at tilsagnene er passende og nødvendige for at afhjælpe de problemer, der blev påvist i klagepunktsmeddelsen, uden at være urimeligt bebyrdende.

(14) Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål afgav den 17. februar 2014 en positiv udtalelse om vedtagelsen af afgørelsen. Høringskonsulentens endelige rapport blev afgivet den 19. februar 2014.

(15) Med denne afgørelse blev proceduren afsluttet med hensyn til Visa Europe's multilateralt aftalte interbankgebyrer for kredittransaktioner inden for EØS, indenlandske MIF-gebyrer for kreditkorttransaktioner fastsat af Visa Europe, MIF-gebyrer for betalings- og kredittransaktioner inden for Visa Europe-territoriet uden for EØS, internationale MIF-gebyrer og Visa Europe's regler om MIF-gebyrer ved grænseoverskridende indløsning.

16) Afgørelsen omfatter imidlertid ikke MIF-gebyrer fastsat af Visa Inc. og Visa International Service Association, som Kommissionen fortsætter undersøgelserne af.

(1) EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1.

(2) For øjeblikket indenlandske transaktioner i Belgien, Ungarn, Island, Irland, Italien, Luxembourg, Malta, Nederlandene, Letland og Sverige.

(3) Transaktioner med forretningsdrivende etableret inden for EØS med private Visa-kort udstedt i lande uden for EØS, som hører til Visa Europe-territoriet. Visa Europe-territoriet består af EØS, Andorra, Færøerne, Grønland, Israel, Monaco, San Marino, Svalbard og Jan Mayen, Schweiz, Tyrkiet og Vatikanstaten.

(4) HACR er en regel i Visa-systemet, som giver de forretningsdrivende pligt til at acceptere betaling med en bestemt kortmærke (f.eks. VISA, VISA Electron eller V PAY) og acceptere alle sådanne korrekt præsenterede kort uden diskrimination og uden hensyn til, hvem der har udstedt kortet, og hvilken type VISA-kort der er tale om. NDR er en regel i Visa-systemet om, at de forretningsdrivende ikke må beregne tillægsgebyrer på transaktioner med VISA-, VISA Electron- eller V PAY-betalingskort, medmindre det i lokal lovgivning udtrykkeligt er fastsat, at de kan beregne et sådant tillægsgebyr. Blending består i, at indløserne beregner det samme MSC-gebyr af de forretningsdrivende for accept af forskellige betalingskort tilhørende det samme betalingssystem (f.eks. VISA-betalingskort og VISA-kreditkort) eller for accept af betalingskort tilhørende forskellige betalingskortsystemer (f.eks. VISA-kreditkort og MasterCard-kreditkort). I sin foreløbige vurdering fandt Kommissionen, at disse regler og forretningsmetoder begrænsede de forretningsdrivendes muligheder for at modvirke en kollektiv udøvelse af markedsstyrke fra Visa Europe-medlemmernes side via MIF-gebyrerne og dermed forstærkede MIF-gebyrernes konkurrenceskadelige virkninger.

(5) Ved grænseoverskridende indløsning forstås, at indløserne søger at rekruttere forretningsdrivende hjemmehørende i et andet EØS-land end indløserens land til at acceptere kort.

(6) Visa Europe-territoriet omfatter EØS, Andorra, Færøerne, Grønland, Israel, Monaco, San Marino, Svalbard og Jan Mayen, Schweiz, Tyrkiet og Vatikanstaten.