Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om almindelige bestemmelser om Asyl- og Migrationsfonden og om instrumentet for finansiel støtte til politisamarbejde, forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet samt krisestyring /* KOM/2011/0752 endelig - 2011/0367 (COD) */





BEGRUNDELSE 1. BAGGRUND FOR FORSLAGET I de senere år har politikkerne vedrørende indre anliggender fået større og større betydning. Disse politikker er centrale for det europæiske projekt, som går ud på at skabe et område uden indre grænser, som unionsborgere og tredjelandsstatsborgere kan rejse ind i, færdes, bo og arbejde i, som de kan tilføre nye idéer, kapital, viden og innovation, og hvor de kan udfylde huller i de nationale arbejdsmarkeder i forvisning om, at deres rettigheder vil blive respekteret og deres sikkerhed være garanteret. Stockholmprogrammet bekræfter den stigende betydning af politikkerne vedrørende indre anliggender. Det er også et af de områder, hvor der med Lissabontraktaten er sket store ændringer. Den 29. juni 2011 vedtog Kommissionen et forslag til den flerårige finansielle ramme for perioden 2014-2020[1]: et budget for gennemførelse af Europa 2020-strategien. Med hensyn til politikkerne for indre anliggender, som omfatter sikkerhed, migration og forvaltning af de ydre grænser, foreslog Kommissionen at forenkle udgiftsinstrumenternes struktur ved at mindske antallet af programmer til en struktur med to fonde: en asyl- og migrationsfond og en fond for intern sikkerhed. Forenkling er blevet defineret som en central målsætning i meddelelsen om gennemgang af EU-budgettet[2], dagsordenen om smart regulering[3] og førnævnte meddelelse om den næste flerårige finansielle ramme. Erfaringerne tyder på, at mangfoldighed og fragmentering af regler for udgiftsprogrammer i den nuværende programmeringsperiode ofte opfattes som unødvendigt komplicerede og vanskelige at gennemføre og kontrollere. Det pålægger støttemodtagerne og også Kommissionen og medlemsstaterne en tung administrativ byrde, hvilket kan have den utilsigtede virkning, at færre ønsker at deltage, at fejlprocenterne øges, og at gennemførelsen forsinkes. Det betyder, at de potentielle fordele ved Unionens programmer ikke udnyttes fuldt ud. Denne forordning indgår i en pakke bestående af fire forordninger, som tilsammen danner rammen for Unionens midler til indre anliggender fra disse to fonde. Forordningen fastlægger regler for programmering, forvaltning og kontrol, finansiel forvaltning, regnskabsafslutning, programafslutning, rapportering og evaluering. Den fastlægger gennemførelsesmekanismerne, mens formålet og anvendelsesområdet for de to fonde samt ressourcer og gennemførelsesmidler fastlægges i de respektive særforordninger. Dette tværgående instrument vil sikre, at der er en fælles fremgangsmåde for gennemførelsen af de to fonde og en ensartet behandling af støttemodtagere i forbindelse med al EU-støtte på området indre anliggender. Denne overordnede struktur med fire forordninger er nødvendig i lyset af traktatforpligtelserne. På grund af forskellige afstemningsregler i Rådet, som skyldes forskellig geometri som følge af protokol 19 (om Schengenreglerne) og protokol 21 (om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling for så vidt angår området med frihed, sikkerhed og retfærdighed) er det ikke juridisk muligt at udarbejde ét fælles omfattende lovgivningsforslag til en fond for intern sikkerhed på trods af sammenhængen mellem de politiske målsætninger. Det blev ligeledes fundet vigtigt, at de to fonde (Fonden for Intern Sikkerhed og Asyl- og migrationsfonden) i overensstemmelse med den generelle målsætning om forenkling og integrering så vidt muligt har ens gennemførelsesmekanismer. Endelig reduceres det samlede antal bestemmelser betydeligt ved at indføre en tværgående forordning med fælles bestemmelser, da disse bestemmelser ellers skulle fremgå af hver enkelt retsakt. Denne forordning fastlægger kun forpligtelser af finansiel og teknisk karakter og overlader fastlæggelsen af politiske målsætninger, støtteberettigede foranstaltninger, ressourcetildelingen og muligheden for intervention for hvert af de politiske områder til det respektive retsgrundlag (dvs. særforordningerne). Dens mekanismer sigter på at dække hovedkilden til EU-finansiering på området indre anliggender. Som sådan vil den erstatte de utallige bestemmelser af mere eller mindre detaljeret og kompleks karakter, som i dag findes i retsgrundlaget for de eksisterende udgiftsinstrumenter vedrørende indre anliggender: de fire instrumenter i det generelle program "Solidaritet og forvaltning af migrationsstrømme" nemlig Fonden for de Ydre Grænser, Den Europæiske Flygtningefond, Den Europæiske Fond for Integration af Tredjelandsstatsborgere og Den Europæiske Tilbagesendelsesfond, og de to særprogrammer under det generelle program "Sikkerhed og beskyttelse af frihedsrettigheder", nemlig Forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet og Forebyggelse, beredskab og konsekvensstyring i forbindelse med terrorisme og andre sikkerhedsrelaterede risici. 2. RESULTATER AF KONSEKVENSANALYSER OG HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER Evaluering benyttes i stigende grad til at underbygge beslutningstagningen, og dette forslag bygger derfor på evalueringsresultater, høring af interesserede parter og konsekvensanalyser. Forberedelserne af de kommende finansielle instrumenter for indre anliggender startede i 2010 og fortsatte i 2011. Som led i det forberedende arbejde blev der i december 2010 iværksat en evaluering/konsekvensanalyse med hjælp fra en ekstern tjenesteleverandør. Undersøgelsen blev afsluttet i juli 2011 og samlede evalueringsresultaterne for de eksisterende finansielle instrumenter og lå til grund for de problemer, mål og politiske løsningsmodeller, herunder deres forventede konsekvenser, der blev undersøgt i konsekvensanalysen. På grundlag af undersøgelsen udarbejdede Kommissionen en konsekvensanalyserapport, som konsekvensanalyseudvalget udtalte sig om den 9. september 2011. Det fremgik af konsekvensanalysen, at der dels er problemer med, hvad anvendelsesområdet og prioriteterne er for de eksisterende udgiftsprogrammer vedrørende indre anliggender, dels med tildelingen af midler. I forbindelse med sidstnævnte belyste konsekvensanalysen forskellige muligheder i forbindelse med delt forvaltning, central forvaltning og hurtig indsats i krisesituationer. · I forbindelse med delt forvaltning blev det konkluderet i konsekvensanalysen, at et flerårigt program med en forudgående politisk dialog var den foretrukne løsning. I modsætning til i dag, hvor årlige programmer kombineres med en flerårig ramme, ville denne løsning mindske de administrative byrder betydeligt. Selv om en omlægning til flerårig programmering ville give større fleksibilitet, ville det ikke afhjælpe det konstante behov for at reagere på nye situationer i medlemsstaterne og i tredjelande, som er kendetegnende for området indre anliggender. Flerårig programmering kombineret med løbende politisk dialog ville derimod afhjælpe dette behov, og gøre det muligt at anlægge en mere resultatorienteret tilgang. · Med hensyn til at forbedre tildelingen af midler i forbindelse med central forvaltning blev det afvist at bevare den aktuelle metode, fordi den kun giver ringe eller ingen udsigt til, at den administrative byrde forenkles eller reduceres. Omlægningen til en indkøbsstrategi alene blev også afvist, fordi det ville fjerne muligheden for at fremme politikorienterede foranstaltninger, anspore til samarbejde på tværs af grænser og støtte civilsamfundet ved hjælp af tilskud. Den foretrukne løsning er en mere målrettet, mindre ressourcekrævende og diversificeret central forvaltning, fordi den forventes at forbedre forbindelserne med centrale aktører og generelt at mindske arbejdsbyrden. · Med hensyn til krisemekanismen blev det konkluderet i konsekvensanalysen, at den nuværende mekanisme tydeligvis ikke opfylder behovet om en hurtigere og mere effektiv indsats i tilfælde af krise på området migration og sikkerhed. Den foretrukne løsning ville være en forbedret mekanisme, som udvides til at omfatte en bredere vifte af migrations- og sikkerhedsrelaterede kriser. I konsekvensanalysen tages højde for resultaterne af en specifik online offentligt høring om finansiering af indre anliggender i fremtiden. Høringen fandt sted fra den 5. januar til den 20. marts 2011 og var åben for alle interesserede parter. Der blev indgivet 115 besvarelser fra enkeltpersoner og organisationer, herunder otte positionspapirer. Besvarelserne fra alle medlemsstater og fra nogle tredjelande bidrog til høringen. I april 2011 samlede konferencen "The future of EU funding for Home Affairs: A fresh look" en række nøgleinteressenter (medlemsstater, internationale organisationer, organisationer i civilsamfundet osv.) for at drøfte EU-finansiering til indre anliggender fremover. Konferencen var også en lejlighed til at se på status og den offentlige høring. Spørgsmålet om EU-finansiering til indre anliggender i fremtiden blev rejst og drøftet med internationale interesserede parter ved en række lejligheder, bl.a. på et uformel frokostmøde i forbindelse med Rådets møde (retlige og indre anliggender) den 21. januar 2011, på et uformelt morgenmøde med de politiske koordinatorer i Europa-Parlamentet den 26. januar 2011, på en høring af kommissær Cecilia Malmström inden Parlamentets SURE-udvalg den 10. marts 2011 og under en meningsudveksling mellem generaldirektøren for indre anliggender og Parlamentets LIBE-udvalg den 17. marts 2011. Der blev også indhentet specifik ekspertrådgivning under drøftelserne med medlemsstaternes eksperter i det fælles udvalg for det generelle program om solidaritet og forvaltning af migrationsstrømme. Disse høringer, konferencer og drøftelser blandt eksperter bekræfter, at der generelt er enighed blandt centrale interesserede parter om, at der er behov for enklere tildelingsmekanismer og større fleksibilitet, især for at kunne reagere på krisesituationer. Interesserede parter støttede idéen om at mindske antallet af finansielle instrumenter til to fonde, på betingelse af at det rent faktisk ville føre til forenklinger. De var også enige i, at der er behov for en fleksibel krisemekanisme, som gør det muligt for Unionen hurtigt og effektivt at sætte ind i tilfælde af migrations- og sikkerhedskriser. Delt forvaltning med en omlægning til flerårig programmering, hvor der fastlægges fælles konkrete mål på EU-plan, blev generelt betragtet som den mest hensigtsmæssige forvaltningsmetode for alle udgifter til indre anliggender, selv om ngo'erne mente, at den direkte forvaltning også burde fortsætte. De interesserede parter støttede også idéen om, at agenturerne for indre anliggende skulle spille en større rolle for at fremme samarbejdet og øge synergien. 3. FORSLAGETS JURIDISKE INDHOLD Retten til at handle fastslås i artikel 3, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union, hvori det hedder, at "Unionen giver borgerne et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer, kombineret med passende foranstaltninger vedrørende kontrol ved de ydre grænser, asyl, indvandring og forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet". Da denne forordning forfølger flere målsætninger samtidigt, som hænger uløseligt sammen, uden at den enkelte målsætning er sekundær eller indirekte i forhold til de andre, bygger den på flere materielle hjemler i afsnit V i traktaten vedrørende et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, nemlig artikel 78, stk. 2, artikel 79, stk. 2 og 4, artikel 82, stk. 1, artikel 84 og artikel 87, stk. 2. De udgør retsgrundlaget for Unionens tiltag på området asyl, indvandring, forvaltning af migrationsstrømme, retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i medlemsstaterne, bekæmpelse af ulovlig indvandring, udsendelse og repatriering af personer med ulovligt ophold, menneskehandel, retligt samarbejde i straffesager, forebyggelse af kriminalitet, bekæmpelse af kriminalitet, herunder terrorisme, korruption og organiseret kriminalitet, samt politisamarbejde. I betragtning af Det Forenede Kongeriges, Irlands [og Danmarks] stilling udgør disse artikler forenelige retsgrundlag med hensyn til de områder, de dækker, hvilket gør det muligt at stemme om denne tekst i Rådet. Da den almindelige lovgivningsprocedure gælder for hver dem, respekterer kombinationen af de valgte retsgrundlag fuldt ud Europa-Parlamentets prærogativer. Der gøres også opmærksom på artikel 80 i TEUF, som understreger, at visse af Unionens politikker og deres gennemførelse er underlagt princippet om solidaritet og rimelig ansvarsfordeling mellem medlemsstater, herunder for så vidt angår de finansielle aspekter. I lyset af ovenstående beslutningsprocedure fastlægger denne forordning tværgående fælles bestemmelser om gennemførelsen af Asyl- og Migrationsfonden og en del af Fonden for Intern Sikkerhed, nemlig instrumentet for finansiel støtte til politisamarbejde, forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet samt krisestyring. Med hensyn til de politikker for indre anliggender, som er omfattet af fonden for intern sikkerhed, men hvor retsgrundlaget ikke er foreneligt med ovenstående, bør denne forordning gælde på grundlag af en særlig bestemmelse i en af særforordningerne, nemlig instrumentet for finansiel støtte til forvaltningen af ydre grænser og den fælles visumpolitik på grundlag af artikel 77, stk. 2, i TEUF, da disse politikker udgør en udvikling af Schengenreglerne, som Det Forenede Kongerige og Irland ikke deltager i. Efter den fælles vedtagelse af denne forordning og særforordningerne vil bestemmelserne i denne forordning derfor finde tilsvarende anvendelse på al EU-finansiering vedrørende indre anliggender. Generelt set er området indre anliggender et af de områder, hvor det klart giver en merværdi at anvende EU-budgettet. Unionens indsats er berettiget på grundlag af de målsætninger, der er fastlagt i artikel 67 i TEUF, som fastsætter midler til at sikre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Gennemførelsen af finansiel bistand i partnerskab med medlemsstaterne ved hjælp af delt forvaltning er et vigtigt aspekt af EU-finansieringen af indre anliggender. Metoden med delt forvaltning menes at være hensigtsmæssig for alle politikområder under indre anliggender, og den er derfor blevet udvidet til området intern sikkerhed, hvor den ikke tidligere blev anvendt. Der vil fortsat blive anvendt central forvaltning for politisk motiverede foranstaltninger. Ved delt forvaltning vil man ved en omlægning fra årlige programmer til flerårig programmering efter en forudgående politisk dialog inden for en strategisk ramme, som fastlægges på EU-plan, sikre, at de foranstaltninger, der finansieres over EU-budgettet, opfylder både de enkelte medlemsstaters behov og Unionens prioriteter. I dette forslag fastlægges de generelle regler om programmering, rapportering, økonomisk forvaltning, kontrol og evaluering, som er nødvendige for at sikre, at EU-finansieringen af indre anliggender sker korrekt, men som så vidt muligt overlader det til medlemsstaterne at afgøre, hvordan disse regler skal gennemføres på nationalt plan. Med undtagelse af et begrænset antal fælles, enkle principper, som er fastlagt i denne forordning, vil det f.eks. være nationale regler, der afgør, hvilke udgifter der er støtteberettigede. Interventionerne vil således ske på rette niveau, og Unionen vil ikke spille en større rolle end nødvendigt. Det blev fremhævet i gennemgangen af budgettet, at "EU's budget bør derfor bruges til at finansiere fælles offentlige goder, som medlemsstaterne og regionerne ikke kan finansiere selv, eller som EU kan sikre bedre"[4]. De nærmere begrundelser for EU-tiltag i forbindelse med de forskellige politikområder, som er omfattet af denne forordning, findes i begrundelsen til særforordningerne. 4. VIRKNINGER FOR BUDGETTET Kommissionen forslag til den flerårige finansielle ramme omfatter et forslag om 3 869 mio. EUR til asyl- og migrationsfonden og 4 648 mio. EUR til fonden for intern sikkerhed (løbende priser). 5. HOVEDELEMENTER Som en ny generel ramme for gennemførelse af EU-finansiering inden for området indre anliggender fastlægger denne forordning generelle regler om finansieringen af udgifter, herunder regler om partnerskaber, programmering, rapportering, overvågning og evaluering, forvaltnings- og kontrolsystemer, som medlemsstaterne skal indføre, samt om regnskabsafslutning: – Reglerne om partnerskab, programmering, overvågning og evaluering er udformet på grundlag af erfaringer fra de eksisterende fire fonde i det generelle program om solidaritet og forvaltning af migrationsstrømme – Reglerne om forvaltnings- og kontrolsystemer, økonomisk forvaltning, regnskabsafslutning og rapportering og afslutning af programmer er inspireret af del II i Kommissionens forslag til en forordning om fælles bestemmelser for fonde, der er omfattet af den fælles strategiramme ("forordningen om FSR-fonde")[5] og Kommissionens forslag til en forordning om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik[6], samtidig med at det sikres, at der er kontinuitet i forhold til de regler, der gælder de nuværende fire fonde, hvor dette er hensigtsmæssigt. Med forordningen tilstræbes det at fastlægge betingelserne for: (1) en mere politisk motiveret og resultatorienteret finansiering, herunder ved en mere strategisk programmering (2) en betydelig forenkling af leveringsmekanismerne sammenlignet med de aktuelle forhold (3) større fleksibilitet i den økonomiske forvaltning og i gennemførelsen i lyset af nødvendigheden af at kunne reagere på nye og uventede hændelser, som kendetegner indre anliggender (4) bedre overvågnings- og evalueringsregler, som sikrer ansvarlighed, gennemsigtighed og velunderbyggede overvejelser om fremtidig støtte på området indre anliggender. 5.1. En politisk motiveret og resultatorienteret dagsorden Delt forvaltning · I starten af den næste flerårige finansielle ramme vil der være én overordnet politisk dialog vedrørende indre anliggender med de enkelte medlemsstater om deres anvendelse af fondene, dvs. om hvordan de hver især vil bidrage til at opfylde målene inden for området frihed, sikkerhed og retfærdig ved brug af EU-budgettet. Forud for disse dialoger vil der foreligge en meddelelse fra Kommissionen om de overordnede forventninger og rammer for dialogen. Meddelelsen vil også beskrive Kommissionens hensigter med Unionens foranstaltninger og rammerne for deres gennemførelse (f.eks. de forskellige forvaltningsmetoder, der skal anvendes). · Under hensyntagen til resultatet af den politiske dialog vil de programmer, som Kommissionen og medlemsstaterne når til enighed om, beskrive udgangssituationen, fastlægge de mål, medlemsstaterne skal opfylde på det pågældende politikområde, samt formålet med EU-finansieringen. Det nationale program vil fastlægge mål og eksempler på foranstaltninger pr. mål. Derudover vil det fremgå af en syvårs finansieringsplan, hvordan de tildelte ressourcer fordeler sig på forpligtelserne og anvendes inden for de gældende lofter. I tilfælde af foranstaltninger, som skal gennemføres i og i forbindelse med tredjelande, bør sådanne foranstaltninger ikke være direkte udviklingsorienterede, og den politiske dialog bør tilstræbe fuld sammenhæng med principperne og de generelle målsætninger i Unionens foranstaltninger og eksterne politik over for det pågældende land eller den pågældende region. · Selv om der vil blive gjort alt for at sikre, at de nationale programmer vedtages i 2014, kan det ikke udelukkes, at nogle programmer først vil blive vedtaget i 2015. For at undgå at de tilhørende forpligtelsesbevillinger for 2014 går tabt, vil Kommissionen ændre sit forslag til Rådets forordning om den flerårige finansielle ramme for årene 2014-2020 [KOM(2011) 398 af 29.6.2011], således at bestemmelserne i artikel 7 i den pågældende forordning udvides til de programmer, der gennemføres ved delt forvaltning under asyl- og migrationsfonden og fonden for intern sikkerhed. · Medlemsstaterne skal årligt rapportere om den økonomiske forvaltning og de resultater, der opnås under programmerne. · Der vil blive foretaget en midtvejsevaluering i 2017, hvor situationen i de enkelte medlemsstater tages op til fornyet overvejelse. Ved den lejlighed kan der tildeles nye ressourcer for perioden 2018-2020. Direkte og indirekte forvaltning · De mål, der skal opfyldes i medfør af de nationale programmer, vil blive suppleret med EU-foranstaltninger og en hurtig reaktionsmekanisme, som kan benyttes i krisesituationer. EU-foranstaltningerne vil støtte gennemførelsen af EU-politikker ved hjælp af tilskud og indkøb. De vil omfatte foranstaltninger i og i forbindelse med tredjelande som anført i meddelelsen om den flerårige finansielle ramme[7]. Foranstaltningerne skal ikke være direkte udviklingsorienterede og skal eventuelt supplere den finansielle bistand, der ydes gennem EU's eksterne bistandsinstrumenter, som vil forblive hovedkilden til finansiering af den hjælp, tredjelande får til at opbygge kapaciteten på relevante områder. Ved gennemførelsen af sådan støtte vil det blive tilstræbt at skabe fuld overensstemmelse med principperne og de generelle målsætninger i EU's foranstaltninger og udenrigspolitik over for det pågældende land eller den pågældende region. Komplementaritet vil blive sikret ved hjælp af øget koordinering med EU-Udenrigstjenesten og Kommissionens relevante tjenestegrene. · EU-foranstaltninger og krisebistandsforanstaltninger kan også gennemføres af EU-agenturer på området indre anliggender (Cepol, Europol, EASO, Frontex og it-agenturet), hvis dette er i Unionens interesse, hvis der er tale om ad hoc-foranstaltninger, og hvis deres gennemførelse afhænger af det pågældende agenturs operationelle og tekniske ekspertise. Sådanne foranstaltninger vil blive gennemført inden for rammerne af agenturernes missioner i overensstemmelse med deres retsgrundlag som supplement til deres arbejdsprogrammer og med forbehold af den planlagte overordnede reduktion af personale. · Der vil på Kommissionens initiativ blive anvendt teknisk bistand til at støtte medlemsstater og støttemodtagere, til at fremme gensidig læring og forbedre kommunikation (herunder eventuelt koncernkommunikation) og evaluering. Disse bevillinger vil også støtte hensigtsmæssige kontrolforanstaltninger i Unionen og i tredjelande i forbindelse med foranstaltninger, hvortil der ydes midler, og betale for driften af det it-system, der anvendes til kommunikation mellem medlemsstater og Kommissionen som led i delt forvaltning. 5.2. Forenkling af tildelingsmekanismer Delt forvaltning · Hver medlemsstat skal udarbejde ét nationalt program pr. fond og dermed samle forskellige politikområder. Det betyder, at der fra EU-budgettet for så vidt angår asyl- og migrationsfonden ydes støtte til en integreret migrationspolitik, bl.a. integration, asyl og tilbagesendelse, og for så vidt angår fonden for intern sikkerhed ydes støtte til en omfattende strategi for intern sikkerhed, bl.a. politisamarbejde, grænsesikkerhed, bekæmpelse af alvorlig grænseoverskridende kriminalitet, dokumentfalsk osv. · Den nye ramme er en væsentlig forenkling og reduktion af den administrative byrde i forhold til de nuværende fire fonde, som både arbejder med en flerårige strategi og årlige programmer. Det højeste antal programmer vil være 26 for asyl- og migrationsfonden (undtagen Danmark, hvis Det Forenede Kongerige og Irland skulle vælge at deltage) og 27 for fonden for intern sikkerhed (alle medlemsstater). De associerede Schengenlande vil også deltage i fonden for intern sikkerhed med hensyn til de dele, der vedrører ydre grænser og visum og politisamarbejdet. · Der forventes et lille antal revisioner af nationale programmer: programmerne vil fokusere på målsætninger og konkrete mål og ikke på at fastlægge foranstaltningerne ned til mindste detalje. Målet er, at der så vidt muligt og med undtagelse af nye eller uforudsete omstændigheder, bør være én afgørelse pr. medlemsstat og pr. fond, om godkendelse af det flerårige program og eventuelt én afgørelse om revision af programmet i forbindelse med midtvejsevalueringen. · Ligesom ved EF-støtterammen skal partnerskabsprincippet gennemføres ved hjælp af et overvågningsudvalg. · Hver medlemsstat skal udarbejde ét forvaltnings- og kontrolsystem pr. fond med muligheden for at have ét system, der dækker begge fonde. For at tage hensyn til særlige nationale institutionelle forhold kan medlemsstaterne oprette myndigheder, som de ansvarlige myndigheder kan give beføjelse til at udføre særlige (programmerings- og gennemførelses-)opgaver. · Med undtagelse af et begrænset antal fælles, enkle principper vil det være nationale regler der afgør, hvilke udgifter der er støtteberettigede. Denne fremgangsmåde burde være en væsentlig forenkling af projektstyringen for støttemodtagerne. Forenklede omkostningsmuligheder som enhedstakster og faste beløb giver medlemsstaterne mulighed for at indføre resultatorienteret forvaltning på støttemodtagerplan. Direkte og indirekte forvaltning · Der vil være finansiel bistand til rådighed i tilfælde af krisesituationer, som fastlagt i de relevante bestemmelser i særforordningerne. Mekanismen kan tages i brug af Kommissionen og på initiativ af medlemsstaterne, artikel 71-udvalget (COSI), som repræsenteres af EU-formandskabet, eller andre interesserede parter, såsom internationale organisationer (FN's Højkommissariat for flygtninge, International Organisation for Migration, osv.) og EU-agenturer, der beskæftiger sig med indre anliggender. · Der vil blive gjort alt for at undgå opsplitning ved at samle ressourcerne på et begrænset antal EU-målsætninger og trække på nøgleaktørers ekspertise, eventuelt på grundlag af partnerskabsaftaler og rammeaftaler. · Med hensyn til den finansielle støtte til udviklingen af nye it-systemer (pakken om intelligente grænser) vil de nuværende årlige finansieringsafgørelser, som gør det muligt for Kommissionen at udvikle de centrale dele, blive erstattet af en flerårig ramme. 5.3. Fleksibilitet Delt forvaltning · Konsekvensen af midtvejsevalueringen vil afhænge af situationen i de enkelte medlemsstater. De medlemsstater, som skønnes at være udsatte for særlige risici, eller som får ekstra midler til at gennemføre EU-specifikke prioriteter, vil blive bedt om at revidere beløbene i deres finansieringsplan og eventuelt tilføje elementer i deres program. · Finansiel fleksibilitet er en del af den eksisterende interinstitutionelle aftale om budgetdisciplin og Kommissionens forslag til forordning om den flerårige finansielle ramme for årene 2014-2020. Dette afspejles også i forslaget til revision af den finansielle forordning og dens gennemførelsesbestemmelser. Finansiel fleksibilitet vil blive gennemført, navnlig ved hjælp af de forskellige mekanismer i disse forslag, idet det dog ikke må glemmes, at den flerårige finansielle programmering og dens årlige ajourføring, den årlige budgetallokering og den årlige budgetgennemførelse udgør centrale faser i forslagenes gennemførelse. · Særforordningerne fastlægger de beløb, der vil blive fordelt på de nationale programmer, EU-foranstaltninger og andre foranstaltninger. I den samlede pakke for denne forordning og særforordningerne er det tanken, at Kommissionen ved delegerede retsakter kan ændre visse beløb for at sikre optimal anvendelse af EU-budgettet. Direkte og indirekte forvaltning · Årlige bevillinger til EU-foranstaltninger, krisebistand og inden for visse grænser teknisk bistand, som Kommissionen tager initiativ til, betragtes som en "ramme", hvilket giver størst mulig fleksibilitet til at beslutte fra et finansår til et andet, hvordan midlerne skal fordeles afhængigt af de særlige behov. · EU-foranstaltninger defineres meget bredt for at give Kommissionen alle de nødvendige værktøjer til at løse sine lovgivningsmæssige og politikkoordinerende opgaver. – De fokuserer på tværnationale aspekter (samarbejde, sammenlignende analyser og netværk), som kræver en samordnet indsats på tværs af alle medlemsstater, og aktivt støtter medlemsstaters og andre aktørers kollektive og gensidigt fordelagtige foranstaltninger, som styrker EU-samarbejdet og skaber gensidig læring og innovation. – De giver også muligheder for foranstaltninger, som ikke er tværnationale, men som er af særlig interesse for den politiske udvikling på disse områder for Unionen i det hele taget. – De kan dække foranstaltninger i og i relation til tredjelande. – Særforordningerne indeholder gennemførelsesbestemmelser vedrørende alle de politikker og mål, som får støtte fra fondene, og endda om finansieringen af visse aspekter af fondenes drift. Med hensyn til grænse- og visumdelen af fonden for intern sikkerhed kunne dette omfatte gennemførelsen af Schengenmekanismen for evaluering og overvågning. · Særforordningerne indeholder ligeledes bestemmelser om støtte til udviklingen af civilsamfundsnetværk og tværnationale netværk (navnlig for asyl- og migrationsfonden) og til afprøvning og validering af forskning, f.eks. projekter for anvendt forskning, for at bygge bro over kløften mellem Horisont 2020-programmet og den operationelle anvendelse (navnlig med hensyn til fonden for intern sikkerhed). 5.4. En sammenhængende og effektiv rapporterings-, overvågnings- og evalueringsramme Delt forvaltning · Medlemsstater vil årligt rapportere om gennemførelsen af det flerårige program som en integrerende del af regnskabsafslutningen. De vil i 2017 blive bedt om yderligere oplysninger om de fremskridt, de har gjort for at opfylde målene, til brug for midtvejsevalueringen. Der vil blive foretaget en lignende øvelse i 2019 for eventuelt at foretage justeringer i det sidste regnskabsår (2020). · For at fremme en evalueringsbaseret kultur på området indre anliggender vil fondene have en fælles evaluerings- og overvågningsramme med brede politikrelaterede indikatorer, der understreger den resultatorienterede tilgang til fondene og den væsentlige rolle, de kunne spille i politiksammensætningen for at nå målene om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Disse indikatorer vedrører den virkning, som fondene kunne have: udvikling af en fælles kultur for grænsesikkerhed, politisamarbejde og krisestyring; effektiv forvaltning af migrationsstrømmene til Unionen; fair og lige behandling af tredjelandsstatsborgere; solidaritet og samarbejde mellem medlemsstater, når spørgsmål om migration og intern sikkerhed skal løses, og en fælles EU-tilgang til både migration og sikkerhed over for tredjelande. · Ved hjælp af gennemførelsesforanstaltninger vil Kommissionen og medlemsstaterne arbejde sammen om udvikle den fælles evaluerings- og overvågningsramme, bl.a. ved at fastlægge modeller og fælles resultatindikatorer. Det sker for at sikre, at evalueringsprincipperne anvendes korrekt, og under hensyntagen til den praktiske erfaring med evaluering i medlemsstaterne som led i den eksisterende EU-finansiering af indre anliggender. · Alle foranstaltninger vil blive fastlagt i starten af programmeringsperioden, hvilket sætter medlemsstaterne i stand til at etablere deres rapporterings- og evalueringssystem på grundlag af de aftalte principper og krav. · For at mindske den administrative byrde og sikre synergier mellem rapportering og evaluering vil de oplysninger, som skal bruges til evalueringsrapporterne, bygge på og supplere de oplysninger, som medlemsstaterne giver i de årlige rapporter om gennemførelse af de nationale programmer. · Midtvejsevalueringen skal foreligge i 2018 og bør bidrage til overvejelserne om den efterfølgende programmeringsperiode. 2011/0367 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om almindelige bestemmelser om Asyl- og Migrationsfonden og om instrumentet for finansiel støtte til politisamarbejde, forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet samt krisestyring EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 78, stk. 2, artikel 79, stk. 2 og 4, artikel 82, stk. 1, artikel 84 og artikel 87, stk. 2, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[8], under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget[9], efter den almindelige lovgivningsprocedure og ud fra følgende betragtninger: (1) Formålet med EU's politik for indre anliggender er at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed: et område, som folk frit kan rejse ind i, og hvor de frit kan færdes, bo og arbejde i fuld tillid til, at deres rettigheder respekteres, og hvor de kan føle sig trygge, uden at glemme de fælles udfordringer, som hører med, såsom udvikling af en omfattende EU-indvandringspolitik, som skal øge Unionens konkurrenceevne og sociale samhørighed, oprettelse af et fælles europæisk asylsystem samt forebyggelse og bekæmpelse af trusler i form af alvorlig og organiseret kriminalitet, internetkriminalitet og terrorisme. (2) EU-finansiering til at støtte udviklingen af dette område bør være et konkret tegn på den solidaritet og ansvarsdeling, som er absolut nødvendig for at tackle fælles problemer. (3) En fælles retlig ramme bør sikre den nødvendige sammenhæng, forenkling og ensartede gennemførelse af denne EU-finansiering inden for det pågældende politikområde. (4) En fælles ramme bør fastlægge bistandsprincipperne og medlemsstaternes og Kommissionens ansvar for at sikre, at disse principper anvendes. (5) EU-finansieringen ville blive mere effektiv og målrettet, hvis samfinansieringen af de støtteberettigede foranstaltninger var baseret på en strategisk flerårig programmering, som hver medlemsstat udarbejder i dialog med Kommissionen. (6) Foranstaltninger i og med tilknytning til tredjelande, som støttes via særforordningerne, bør gennemføres i overensstemmelse med andre foranstaltninger uden for EU, der støttes gennem EU's instrumenter for ekstern bistand, både geografisk og tematisk. Ved gennemførelsen af sådanne foranstaltninger vil det navnlig blive tilstræbt at skabe fuld overensstemmelse med principperne og de generelle målsætninger i Unionens foranstaltninger og udenrigspolitik over for det pågældende land eller den pågældende region. Hensigten med dem bør ikke være at støtte foranstaltninger, som er direkte udviklingsorienterede, og de bør om muligt supplere den finansielle bistand, der ydes gennem instrumenter for ekstern bistand. Der vil også blive sikret sammenhæng med Unionens humanitære politik, navnlig med hensyn til gennemførelsen af krisebistand. (7) Der bør være sammenhæng i foranstaltningerne over tredjelande, jf. artikel 18, stk. 4, i TEU. (8) Medlemsstaterne og Kommissionen bør føre en politisk dialog for derigennem at nå frem til en sammenhængende strategi for hver enkelt medlemsstat forud for udarbejdelse af de flerårige programmer, som skal tjene til at opfylde målsætningerne med EU-finansieringen. (9) Der bør foretages en midtvejsevaluering af strategien for at sikre korrekt finansiering i perioden 2018-2020. (10) Medlemsstaterne bør etablere et partnerskab med de relevante myndigheder og organer for at udarbejde, gennemføre og overvåge deres nationale programmer i hele den flerårige periode. Medlemsstaterne bør nedsætte overvågningsudvalg til at overvåge de nationale programmer og hjælpe dem med at revidere gennemførelsen og de fremskridt, der gøres med at opfylde målene. (11) Hvorvidt udgifter under de nationale programmer er støtteberettigede bør afgøres i medfør af national lovgivning, med forbehold af fælles principper. Der bør fastsættes datoer for begyndelse og udløb af de perioder, hvor udgifter er støtteberettigede, så der sikres ensartede og rimelige regler for de nationale programmer. (12) Teknisk bistand bør sætte medlemsstaterne i stand til at støtte gennemførelsen af deres nationale programmer og hjælpe støttemodtagerne med at opfylde deres forpligtelser og overholde EU-retten. (13) For at sikre en hensigtsmæssig ramme, der gør det muligt hurtigt at yde krisebistand, bør denne forordning tillade støtte til foranstaltninger, hvortil udgifterne blev afholdt, inden der blev anmodet om krisebistand, i overensstemmelse med finansforordningen[10], som tillader en sådan fleksibilitet i behørigt begrundede undtagelsestilfælde. (14) Den Europæiske Unions finansielle interesser bør beskyttes ved hjælp af forholdsmæssige foranstaltninger i hele udgiftsforløbet, herunder forebyggelsen, afsløringen og undersøgelsen af uregelmæssigheder, inddragelsen af midler, der er gået tabt, uberettiget udbetalt eller anvendt forkert, og i givet fald sanktioner. (15) Medlemsstaterne bør træffe passende foranstaltninger til at sikre, at forvaltnings- og kontrolsystemet fungerer effektivt, og at kvaliteten af gennemførelsen er i orden. Det er derfor nødvendigt at fastsætte de overordnede principper og nødvendige funktioner, som systemerne bør opfylde. (16) Medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til forvaltnings- og kontrolsystemer samt forebyggelse, afsløring og korrektion af uregelmæssigheder og overtrædelser af EU-retten bør fastlægges for at sikre en effektiv og korrekt gennemførelse af deres nationale programmer. (17) I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og proportionalitetsprincippet bør medlemsstaterne ved hjælp af deres forvaltnings- og kontrolsystemer have det primære ansvar for gennemførelsen af og kontrollen med nationale programmer. (18) Kun kompetente myndigheder, som medlemsstaterne har godkendt, giver tilstrækkelig forsikring om, at den fornødne kontrol er foretaget, før der ydes støtte fra EU-budgettet til støttemodtagerne. Det bør derfor udtrykkeligt fremgå, at kun udgifter, som er afholdt af godkendte kompetente myndigheder, kan godtgøres af EU-budgettet. (19) Det bør fastlægges, hvilke beføjelser og hvilket ansvar Kommissionen har for at kontrollere, at forvaltnings- og kontrolsystemerne fungerer effektivt, og for at kræve, at medlemsstaterne griber ind. (20) EU-budgetforpligtelserne bør indgås årligt. For at sikre effektiv programforvaltning skal der fastlægges fælles regler for betaling af den årlige saldo og den endelige saldo. (21) Udbetalingen af forfinansiering ved starten af programmerne sikrer, at medlemsstaterne har midlerne til at yde støtte til støttemodtagerne i forbindelse med gennemførelsen af programmet fra programmets vedtagelse. Derfor bør derfor fastsættes bestemmelser om de første forfinansieringsbeløb. Den første forfinansiering bør være fuldstændig udlignet ved afslutningen af programmet. (22) Den revision, der foretages af finansforordningen[11] hvert tredje år, medfører ændringer i principperne for delt forvaltning, som der skal tages hensyn til. (23) For at styrke ansvarligheden for udgifter, som samfinansieres over EU-budgettet i et givent år, bør der etableres en hensigtsmæssig ramme for den årlige regnskabsafslutning. Ifølge denne retlige ramme bør den kompetente myndighed i forbindelse med et nationalt program sende Kommissionen en forvaltningserklæring sammen med årsregnskabet, en sammenfattende rapport, en udtalelse fra en uafhængig revisor og en uafhængig kontrolrapport. (24) Til støtte for den erklæring, der ligger til grund for den årlige regnskabsafslutning i Unionen, indføres fælles bestemmelser om, hvilken form for og grad af kontrol medlemsstaterne skal foretage. (25) Det kan blive nødvendigt for Kommissionen at foretage finansielle korrektioner for at sikre, at EU-midlerne forvaltes forsvarligt. For at sikre retssikkerhed for medlemsstaterne er det vigtigt at fastlægge, under hvilke omstændigheder overtrædelser af gældende EU-lovgivning eller national lovgivning kan føre til finansielle korrektioner fra Kommissionens side. For at sikre, at finansielle korrektioner, som Kommissionen måtte pålægge medlemsstaterne, hænger sammen med beskyttelsen af Unionens økonomiske interesser, bør de kun anvendes i tilfælde, hvor overtrædelsen af EU-lovgivningen eller den nationale lovgivning direkte eller indirekte vedrører foranstaltningers og modsvarende udgifters støtteberettigelse, formelle rigtighed eller forvaltningen og kontrollen heraf. For at sikre proportionalitet er det vigtigt, at Kommissionen tager hensyn til overtrædelsens karakter og alvor, når den træffer afgørelser om størrelsen af en finansiel korrektion. Det er derfor hensigtsmæssigt at fastlægge kriterierne for Kommissionens anvendelse af finansielle korrektioner og den procedure, som kan føre til en beslutning om en finansiel korrektion. (26) For at fastlægge det økonomiske forhold mellem de kompetente myndigheder og EU-budgettet bør Kommissionen hvert år afslutte regnskaberne for disse myndigheder. Afgørelsen om regnskabsafslutning bør omfatte fuldstændigheden, nøjagtigheden og rigtigheden af regnskabet, men ikke udgifternes overensstemmelse med EU-lovgivningen. (27) Kommissionen, som i medfør af artikel 17 i traktaten om Den Europæiske Union er ansvarlig for, at EU-retten anvendes korrekt, bør afgøre, om de udgifter, medlemsstaterne har afholdt, er i overensstemmelse med EU-retten. Medlemsstaterne bør have ret til at begrunde deres afgørelse om at foretage udbetalinger. For at give medlemsstaternes retlig og økonomisk sikkerhed med hensyn til udgifter, der er afholdt i fortiden, bør der fastsættes en maksimal frist for Kommissionen til at afgøre, hvilke økonomiske konsekvenser en manglende overholdelse bør have. (28) For at tilskynde til finansiel disciplin bør der fastlægges regler for frigørelse af en given del af budgetforpligtelsen i et nationalt program, især hvis et beløb kan udelukkes fra frigørelsen, f.eks. hvis forsinkelser i gennemførelsen skyldes en retssag eller rekurs med opsættende virkning eller force majeure. (29) For at sikre en hensigtsmæssig anvendelse af de generelle bestemmelser om frigørelse bør reglerne præcisere, hvordan fristerne for frigørelse fastsættes, og hvordan de pågældende beløb beregnes. (30) Det er vigtigt at gøre den brede offentlighed opmærksom på de resultater, der opnås med EU-finansiering. Borgerne har ret til at vide, hvordan Unionens finansielle midler anvendes. Ansvaret for at sikre, at offentligheden får relevante oplysninger, bør ligge hos både de kompetente myndigheder og hos støttemodtagerne. For at sikre en mere effektiv kommunikation til den brede offentlighed og større synergieffekt mellem de kommunikationsforanstaltninger, der iværksættes på Kommissionens initiativ, skal de midler, der afsættes til kommunikationsforanstaltninger som følge af denne EU-finansiering, også bidrage til at omfatte koncernkommunikation om Den Europæiske Unions politiske prioriteringer, forudsat at de vedrører de overordnede formål med denne EU-finansiering. (31) Med henblik på at sikre en bred udbredelse af oplysninger om EU-finansieringen og oplyse potentielle støttemodtagere om støttemuligheder bør der fastlægges nærmere regler om oplysnings- og meddelelsesforanstaltninger samt visse tekniske karakteristika ved sådanne foranstaltninger på grundlag af denne forordning, og hver medlemsstat bør oprette en webside eller en webportal med de nødvendige oplysninger. (32) Evalueringen af de støttede foranstaltninger og formidlingen af resultaterne er også bestemmende for, hvor virkningsfulde foranstaltningerne er. Medlemsstaternes og Kommissionens respektive ansvar på dette område og de ordninger, der skal sikre, at evalueringen er pålidelig, og at de tilhørende oplysninger er af ordentlig kvalitet, bør formaliseres. (33) For at ændre de fælles principper for udgifters støtteberettigelse bør Kommissionen have beføjelsen til at vedtage retsakter i overensstemmelse med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Det er navnlig vigtigt, at Kommissionen gennemfører relevante høringer under sit forberedende arbejde, herunder på ekspertniveau. Kommissionen bør i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af delegerede retsakter sørge for samtidig, rettidig og hensigtsmæssig fremsendelse af relevante dokumenter til Europa-Parlamentet og Rådet. (34) For at sikre ensartede betingelser for gennemførelsen af denne forordning bør Kommissionen tillægges gennemførelsesbeføjelser. Disse beføjelser bør udøves i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 182/2011 af 16. februar 2011 om de generelle regler og principper for, hvordan medlemsstaterne skal kontrollere Kommissionens udøvelse af gennemførelsesbeføjelser[12]. (35) Undersøgelsesproceduren bør anvendes ved gennemførelsesretsakter, der pålægger medlemsstaterne fælles forpligtelser, navnlig om meddelelse af oplysninger til Kommissionen, mens rådgivningsproceduren bør anvendes ved vedtagelsen af gennemførelsesretsakter, som vedrører de modeller, der skal anvendes ved meddelelse af oplysninger til Kommissionen, da de er af rent teknisk art. (36) Da denne forordnings målsætning, nemlig at fastlægge generelle bestemmelser, ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne, men bedre kan opfyldes på EU-plan, kan Unionen vedtage foranstaltninger i overensstemmelse af nærhedsprincippet i artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. I medfør af artikel 1 og 2 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, deltager disse medlemsstater ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelsen i dem, medmindre andet følger af protokollens artikel 4. [ELLER] [I medfør af artikel 3 i protokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, har Det Forenede Kongerige og Irland meddelt, at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af denne forordning.] (37) I medfør af artikel 1 og 2 i protokollen om Danmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, deltager Danmark ikke i vedtagelsen af denne forordning, som ikke er bindende for og ikke finder anvendelse i Danmark — VEDTAGET DENNE FORORDNING: KAPITEL I ALMINDELIGE BESTEMMELSER Artikel 1 Formål og anvendelsesområde Denne forordning fastlægger de almindelige regler for gennemførelsen af særforordningerne for så vidt angår: (a) finansiering af udgifter (b) partnerskab, programmering, rapportering, overvågning og evaluering (c) forvaltnings- og kontrolsystemer, som skal indføres af medlemsstaterne (d) regnskabsafslutning. Artikel 2 Definitioner I denne forordning forstås ved: (a) "Særforordning": – forordning .../2012/EU. om [oprettelse af en asyl- og migrationsfond] – forordning .../2012/EU om [instrumentet for finansiel støtte til politisamarbejde, forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet samt krisestyring som en del af Fonden for Intern Sikkerhed] og – enhver anden forordning, som indeholder bestemmelser om anvendelsen af denne forordning. (b) "programmering": den tilrettelæggelse, beslutningstagning og finansiering, der finder sted i flere faser for over en flerårig periode at gennemføre Unionens og medlemsstaternes fælles foranstaltninger for at opfylde målsætningerne i særforordningerne (c) "foranstaltning": et projekt eller en gruppe projekter, der er udvalgt af myndigheden med ansvar for det pågældende nationale program, eller som er under dennes ansvar, og som bidrager til de generelle og særlige målsætninger i særforordningerne (d) "EU-foranstaltning": en tværnational foranstaltning eller foranstaltning af særlig interesse for Unionen som fastlagt i særforordningerne (e) "projekt": det specifikke, praktiske middel, som en modtager af EU-bidrag anvender til at gennemføre en hel foranstaltning eller en del af en foranstaltning (f) "krisebistand": et projekt eller en gruppe projekter, som vedrører en krisesituation som defineret i særforordningerne (g) "støttemodtager": modtageren af et EU-bidrag som led i projekt, hvad enten der er tale om et offentligt eller et privat organ, internationale organisationer eller Røde Kors (ICRC) og Det Internationale Forbund af Røde Kors- og Røde Halvmåne-selskaber. KAPITEL II PRINCIPPER FOR STØTTE Artikel 3 Generelle principper 1. Særforordningerne yder støtte gennem nationale programmer, EU-foranstaltninger og krisebistand, som supplerer nationale, regional og lokale tiltag, idet Den Europæiske Unions målsætninger søges opfyldt. 2. Kommissionen og medlemsstaterne sikrer, at den støtte, der ydes i medfør af særforordningerne og af medlemsstaterne, er i overensstemmelse med Den Europæiske Unions aktiviteter, politikker og prioriteter og, at den supplerer Den Europæiske Unions øvrige instrumenter. 3. Den støtte, der ydes i medfør af særforordningerne, gennemføres i tæt samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne. 4. For så vidt angår foranstaltninger i og med tilknytning til tredjelande sikrer Kommissionen og medlemsstaterne i overensstemmelse med deres respektive ansvar sammen med EU-Udenrigstjenesten samordning mellem denne forordning, særforordningerne og Unionens øvrige politikker og instrumenter, herunder dem, der vedrører Unionens foranstaltninger udadtil. 5. Kommissionen og medlemsstaterne anvender princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning i overensstemmelse med artikel [26] i finansforordningen. 6. Kommissionen og medlemsstaterne sikrer, at den støtte, der ydes i medfør af særforordningerne, er effektiv, navnlig gennem overvågning, rapportering og evaluering. 7. Kommissionen og medlemsstaterne udfører deres respektive opgaver i forbindelse med denne forordning og særforordningerne med henblik på at mindske den administrative byrde for støttemodtagerne. Artikel 4 Overensstemmelse med EU-ret og national ret Foranstaltninger, der finansieres af særforordningerne, skal være i overensstemmelse med gældende EU-ret og national lovgivning. Artikel 5 Beskyttelse af EU's finansielle interesser 1. Kommissionen træffer egnede foranstaltninger til at sikre, at EU's finansielle interesser bliver beskyttet, når der gennemføres aktioner, der finansieres i henhold til særforordningerne; beskyttelsen skal sikres ved foranstaltninger til forebyggelse af svig, bestikkelse og andre ulovlige aktiviteter, ved effektiv kontrol og, hvis der konstateres uregelmæssigheder, ved inddrivelse af de uretmæssigt udbetalte beløb samt efter omstændighederne ved sanktioner, der skal være effektive, forholdsmæssige og have afskrækkende virkning. 2. Medlemsstaterne forebygger, afslører og korrigerer uregelmæssigheder og inddriver uretmæssigt udbetalte beløb, inkl. eventuelle morarenter. De giver Kommissionen meddelelse om sådanne uregelmæssigheder og holder den underrettet om udviklingen i sager, hvor der indledt rekurs eller retssag. 3. Når beløb, der er udbetalt uretmæssigt til en støttemodtager, ikke kan inddrives, og dette skyldes fejl eller forsømmelse fra en medlemsstats side, er medlemsstaten ansvarlig for, at de pågældende beløb tilbagebetales til Den Europæiske Unions almindelige budget. 4. Medlemsstater yder effektiv forebyggelse af svig, navnlig med hensyn til de områder, hvor risikoen er høj, som skal have en afskrækkende virkning under hensyntagen til fordelene ved og rimeligheden af foranstaltningerne. 5. Kommissionen har beføjelser til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med proceduren i artikel 54 vedrørende de medlemsstatsforpligtelser, der er fastsat i stykke 4. 6. Kommissionen eller dens befuldmægtigede og Revisionsretten har beføjelse til gennem bilagskontrol og kontrol på stedet at kontrollere alle tilskudsmodtagere, kontrahenter og underkontrahenter, som har modtaget EU-midler. Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) kan efter procedurerne i forordning (Euratom, EF) nr. 2185/96 foretage kontrol og inspektion på stedet hos økonomiske aktører, der direkte eller indirekte er berørt af finansieringen, for at klarlægge, om der er begået svig, bestikkelse eller andre ulovlige aktiviteter, der berører Unionens finansielle interesser, i forbindelse med en aftale om tilskud, en afgørelse om ydelse af tilskud eller en kontrakt om EU-finansiering. Samarbejdsaftaler med tredjelande og internationale organisationer, aftaler om tilskud, afgørelser om ydelse af tilskud og kontrakter som følge af gennemførelsen af denne forordning skal udtrykkeligt give Kommissionen, Revisionsretten og OLAF beføjelse til at foretage denne kontrol og inspektion på stedet; denne bestemmelse berører ikke første og andet afsnit. Artikel 6 Programmering Målsætningerne i særforordningerne forfølges inden for rammerne af den flerårige programmeringsperiode fra 2014 til 2020, idet der foretages en midtvejsevaluering, jf. artikel 15. KAPITEL III FINANSIEL RAMME FOR EU-FORANSTALTNINGER, KRISEBISTAND OG TEKNISK BISTAND Artikel 7 Gennemførelsesramme 1. Kommissionen fastsætter det overordnede beløb, der stilles til rådighed til EU-foranstaltninger, krisebistand og teknisk bistand på Kommissionens initiativ fra de årlige bevillinger på EU-budgettet. 2. Kommissionen vedtager ved hjælp af en gennemførelsesretsakt arbejdsprogrammet for EU-foranstaltninger og krisebistand. Denne gennemførelsesretsakt vedtages i overensstemmelse med undersøgelsesproceduren i artikel 55, stk. 3. 3. Kommissionen kan særskilt vedtage et arbejdsprogram for krisebistand for at sikre, at ressourcerne stilles til rådighed hurtigt. 4. EU-foranstaltninger, krisebistand og teknisk bistand, som Kommissionen tager initiativ til, kan gennemføres – direkte af Kommissionen eller af forvaltningsorganer – indirekte af andre enheder og personer end medlemsstater i overensstemmelse med artikel [57] i finansforordningen. Artikel 8 Krisebistand 1. I en krisesituation som defineret i særforordningerne kan Kommissionen beslutte at yde krisebistand. 2. Krisebistanden kan inden for grænserne af de til rådighed værende ressourcer beløbe sig til 100 % af de støtteberettigede udgifter. 3. Den kan bestå af bistand i medlemsstater og i tredjelande i overensstemmelse med de målsætninger og foranstaltninger, der er fastlagt i særforordningerne. 4. Krisebistand kan med tilbagevirkende kraft støtte udgifter, som blev afholdt forud for indgivelsen af ansøgningen om tilskud eller hjælp, hvis dette er nødvendigt for foranstaltningens gennemførelse. Artikel 9 EU-foranstaltninger og krisebistand i eller med tilknytning til tredjelande 1. Kommissionen kan beslutte at finansiere EU-foranstaltninger og krisebistand i eller med tilknytning til tredjelande i overensstemmelse med de målsætninger og foranstaltninger, der er fastlagt i særforordningerne. 2. Hvis sådanne foranstaltninger gennemføres direkte, har følgende enheder mulighed for at indgive ansøgninger: (a) medlemsstater (b) tredjelande (c) fælles organer, der er oprettet af tredjelande og Den Europæiske Union eller af medlemsstaterne (d) internationale organisationer, herunder regionale organisationer, FN-organer, FN-departementer og FN-missioner, internationale finansielle institutioner og udviklingsbanker og institutioner med international jurisdiktion for så vidt som de bidrager til målsætningerne i den/de relevante særforordning(er) (e) Den Internationale Røde Kors Komité (ICRC) og Det Internationale Forbund af Røde Kors- og Røde Halvmåne-selskaber (f) Ikke-statslige organisationer, der er etableret og registreret i Unionen og i de lande, der deltager som associerede lande i gennemførelsen, anvendelsen og udviklingen af Schengenreglerne. Artikel 10 Teknisk bistand på Kommissionens initiativ 1. Særforordningerne kan på Kommissionens initiativ eller på dens vegne finansiere forberedende foranstaltninger, overvågningsforanstaltninger, administrativ og tekniske støtte samt evaluerings-, revisions- og kontrolforanstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre denne forordning og særforordningerne. 2. Disse foranstaltninger kan bl.a. omfatte: (a) bistand til projektforberedelse og -vurdering (b) støtte til institutionsopbygning og udbygning af administrativ kapacitet med henblik på en effektiv forvaltning af denne forordning og særforordningerne (c) foranstaltninger vedrørende analyse, forvaltning, overvågning, informationsudveksling og gennemførelse af denne forordning og af særforordningerne samt foranstaltninger vedrørende gennemførelsen af kontrolsystemer og teknisk og administrativ bistand (d) evalueringer, ekspertvurderinger, statistikker og undersøgelser, herunder generelle undersøgelser af, hvordan særforordningerne fungerer (e) foranstaltninger til udbredelse af oplysninger, netværksarbejde, kommunikationsaktiviteter, bevidstgørelse samt fremme af samarbejde og udveksling af erfaringer, bl.a. med tredjelande. For at sikre en mere effektiv kommunikation til den brede offentlighed og bedre synergieffekt mellem de kommunikationsaktiviteter, der foregår på Kommissionens initiativ, skal de midler, der afsættes til kommunikationsforanstaltninger i medfør af denne forordning, også bidrage til at dække koncernkommunikation om Den Europæiske Unions politiske prioriteringer, forudsat at disse vedrører de overordnede målsætninger i denne forordning og særforordningerne (f) oprettelse, drift og sammenkobling af elektroniske systemer til forvaltning, overvågning, revision, kontrol og evaluering (g) udarbejdelse af en fælles ramme for evaluering og overvågning samt et system til fastlæggelse af indikatorer, hvor der om nødvendigt tages hensyn til nationale indikatorer (h) foranstaltninger, som forbedrer evalueringsmetoder og udveksling af oplysninger om evalueringspraksis (i) konferencer, seminarer, workshop og andre fælles informations- og uddannelsestiltag vedrørende gennemførelsen af denne forordning og særforordningerne for de udpegede myndigheder og støttemodtagere (j) foranstaltninger vedrørende revision. 3. Foranstaltningerne kan vedrøre de forudgående og de kommende finansielle rammer. KAPITEL IV NATIONALE PROGRAMMER Afsnit 1 Programmerings- og gennemførelsesramme Artikel 11 Subsidiær og proportional indsats 1. Medlemsstaterne og de organer, der er udpeget af dem til formålet ("udpegede myndigheder"), er ansvarlige for at gennemføre programmer og udføre de opgaver, de har i medfør af denne forordning og særforordningerne, på det relevante niveau i overensstemmelse med medlemsstatens institutionelle, juridiske og økonomiske ramme, og på betingelse af at denne forordning og særforordningerne overholdes. 2. Ordninger om gennemførelse og anvendelse af den støtte, der ydes i medfør af særforordningerne, navnlig de økonomiske og administrative ressourcer, som er nødvendige i forbindelse med rapportering, evaluering, forvaltning og kontrol, skal tage højde for proportionalitetsprincippet under hensyntagen til det tildelte støtteniveau. Artikel 12 Partnerskab 1. Hver medlemsstat tilrettelægger efter gældende nationale regler og national praksis et partnerskab med de relevante myndigheder og organer for at udarbejde og gennemføre nationale programmer. Sådanne myndigheder og organer omfatter de kompetente regionale, lokale og kommunale myndigheder og andre offentlige myndigheder, samt eventuelt internationale organisationer og organer, der repræsenterer civilsamfundet, såsom ikke-statslige organisationer eller arbejdsmarkedets parter. 2. Et partnerskab gennemføres i fuld overensstemmelse med de forskellige partnerkategoriers respektive institutionelle, juridiske og økonomiske beføjelser. 3. Partnerne deltager i udarbejdelsen, gennemførelsen, overvågningen og evalueringen af de nationale programmer. 4. Hver medlemsstat nedsætter et overvågningsudvalg til støtte for gennemførelsen af de nationale programmer. 5. Kommissionen kan deltage i overvågningsudvalgets arbejde i en rådgivende funktion. Artikel 13 Politisk dialog 1. Programmeringsperioden indledes med, at Kommissionen og de enkelte medlemsstater fører en politisk dialog om de nationale krav og det bidrag, der kan ydes fra EU-budgettet for at opfylde disse krav, idet der tages hensyn til udgangssituationen i den enkelte medlemsstat og til målsætningerne i særforordningerne. Den politiske dialog skal resultere i indgåelsen af et godkendt protokollat eller en udveksling af breve, som fastlægger den pågældende medlemsstats særlige behov og prioriteter og tjener som grundlag for udarbejdelsen af de nationale programmer. Foranstaltninger i og med tilknytning til tredjelande må ikke være direkte udviklingsorienterede, og den politiske dialog skal tilstræbe fuld overensstemmelse med principperne og de generelle målsætninger i Unionens eksterne foranstaltninger og politik over for det pågældende land eller den pågældende region. 2. I forbindelse med behandlingen af den betalingsanmodning, som er omhandlet i artikel 39, og den gennemførelsesrapport, som er omhandlet i artikel 49, undersøger den pågældende medlemsstat og Kommissionen, hvilke fremskridt der er gjort med gennemførelsen af det nationale program under hensyntagen til konklusionerne i den politiske dialog. Artikel 14 Udarbejdelse og godkendelse af nationale programmer 1. Den enkelte medlemsstat foreslår på grundlag af konklusionerne i den politiske dialog, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1, et nationalt program i overensstemmelse med særforordningerne. 2. Hvert af de foreslåede nationale programmer dækker regnskabsåret for perioden fra den 1. januar 2014 til den 31. december 2020 og består af følgende elementer: (a) en beskrivelse af udgangssituationen i medlemsstaten (b) en analyse af behovene i medlemsstaten og af de nationale målsætninger, som er udarbejdet for at opfylde disse behov i den periode, som programmet omfatter (c) en hensigtsmæssig strategi, som fastlægger de målsætninger, der skal realiseres med støtten fra EU-budgettet, og som indeholder konkrete mål for, hvornår de er opfyldt, en vejledende tidsplan og eksempler på foranstaltninger, som vil blive truffet for at opfylde disse målsætninger (d) de mekanismer, som sikrer koordinering mellem de instrumenter, der er indført ved særforordningerne, og andre EU-instrumenter og nationale instrumenter (e) oplysninger om den overvågnings- og evalueringsramme, der skal indføres, og de indikatorer, der skal anvendes til at måle fremskridt med gennemførelsen af målsætningerne under hensyntagen til medlemsstatens udgangssituation (f) ordninger, som sikrer en effektiv gennemførelse af støtten fra EU-budgettet, herunder den planlagte anvendelse af teknisk bistand og den valgte tilgang til gennemførelsen af partnerskabsprincippet, som er omhandlet i artikel 12 (g) et udkast til en finansieringsplan opdelt på de enkelte regnskabsår i perioden (h) de mekanismer og metoder, som skal anvendes til at offentliggøre det nationale program (i) gennemførelsesbestemmelser for det nationale program med fastlæggelse af de udpegede myndigheder. 3. Medlemsstaterne indgiver de foreslåede nationale programmer til Kommissionen senest tre måneder efter, at den politiske dialog, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1, er afsluttet. 4. De nationale programmer udarbejdes efter den model, Kommissionen har vedtaget. Gennemførelsesretsakten vedtages i overensstemmelse med den rådgivningsprocedure, der henvises til i artikel 55, stk. 2. 5. Før Kommissionen godkender et forslag til et nationalt program, undersøger den: (a) om det stemmer overens med målsætningerne i særforordningerne og med konklusionen på den politiske dialog, der er omhandlet i artikel 13, stk. 1 (b) om målsætningerne, de konkrete mål, indikatorerne, tidsplanen og eksemplerne på de påtænkte foranstaltninger i de foreslåede nationale programmer er relevante i lyset af den foreslåede strategi (c) om de gennemførelsesbestemmelser, der er omhandlet i stk. 2, litra i), er relevante i lyset af de påtænkte foranstaltninger (d) om det foreslåede program er i overensstemmelse med EU-retten (e) om der er komplementaritet med den støtte, der ydes fra andre EU-fonde, herunder fra Den Europæiske Socialfond (f) hvor dette er relevant i medfør af en særforordning, om der for så vidt angår målsætninger og eksempler på foranstaltninger i eller med tilknytning til tredjelande er sammenhæng med principperne og målsætningerne i Unionens eksterne foranstaltninger og politik over for det pågældende land eller den pågældende region. 6. Kommissionen fremsætter bemærkninger inden for tre måneder regnet fra datoen for indgivelsen af det foreslåede nationale program. Hvis Kommissionen finder, at et foreslået nationalt program ikke stemmer overens med målsætningerne i særforordningerne, at det er utilstrækkeligt i lyset af strategien, eller at det ikke overholder EU-retten, opfordrer den den pågældende medlemsstat til at give alle nødvendige yderligere oplysninger og eventuelt at revidere det foreslåede program. Medlemsstaten giver Kommissionen alle nødvendige yderligere oplysninger og reviderer om nødvendigt det foreslåede nationale program. 7. Kommissionen godkender ved en gennemførelsesretsakt, hvert enkelt nationale program senest seks måneder efter, at medlemsstaten formelt har forelagt det, forudsat at eventuelle bemærkninger fra Kommissionen er blevet taget i betragtning på tilfredsstillende vis. 8. Et godkendt nationalt program kan på Kommissionens eller den pågældende medlemsstats initiativ tages op til fornyet overvejelse og kan om nødvendigt revideres for resten af programmeringsperioden, såfremt der opstår nye eller uforudsete omstændigheder. Artikel 15 Midtvejsevaluering 1. I 2017 foretager Kommissionen og de enkelte medlemsstater en evaluering af situationen i lyset af udviklingen i Unionens politikker og i den pågældende medlemsstat. 2. Efter evalueringen kan medlemsstaterne ændre deres nationale programmer. De nationale programmer skal revideres i de medlemsstater, som modtager ekstra bevillinger i medfør af særforordningerne. 3. Reglerne i artikel 14 om udarbejdelse og godkendelse af nationale programmer finder tilsvarende anvendelse på udarbejdelsen og godkendelsen af disse reviderede nationale programmer. 4. Kommissionen bevilger ved gennemførelsesretsakter medlemsstaterne midler til nationale programmer, som er til rådighed i forbindelse med midtvejsevalueringen i medfør af særforordningerne. Når midtvejsevalueringen er afsluttet, forelægger Kommissionen en rapport om den midtvejsevaluering, der er foretaget i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning og særforordningerne, for Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget. Artikel 16 Finansieringsstruktur 1. Finansielle bidrag fra de nationale programmer har form af tilskud. 2. Foranstaltninger, der støttes af de nationale programmer, skal samfinansieres af offentlige eller private kilder, være af almennyttig karakter og må ikke modtage støtte fra andre kilder, som er omfattet af Den Europæiske Unions almindelige budget. 3. Bidraget fra EU-budgettet må ikke overstige 75 % af projektets samlede støtteberettigede udgifter. 4. Bidraget fra EU-budgettet kan øges til 90 % til særlige foranstaltninger eller strategiske prioriteter, som fastlagt i særforordningerne. 5. Bidraget fra EU-budgettet kan også øges til 90 % i behørigt begrundede tilfælde, navnlig hvis projekterne ellers ikke ville kunne gennemføres, og målsætningerne i det nationale program ellers ikke ville kunne opfyldes. Artikel 17 Generelle principper for støtteberettigelse 1. Det er nationale regler, der afgøre om udgifter er støtteberettigede, medmindre der er fastsat særlige regler i denne forordning eller særforordningerne. 2. For at være støtteberettigede skal udgifterne i henhold til særforordningerne: (a) være inden for anvendelsesområdet for særforordningerne og deres målsætninger (b) være nødvendige for at gennemføre de aktiviteter, der er omfattet af det pågældende projekt (c) være rimelige og i overensstemmelse med princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning, navnlig nytteværdi og omkostningseffektivitet. 3. Udgifter er støtteberettigede i medfør af særforordningerne, hvis – de er påløbet og betalt af en støttemodtager mellem den 1. januar 2014 og den 31. december 2022 og – hvis de faktisk er blevet betalt af den godkendte kompetente myndighed mellem den 1. januar 2014 og den 30. juni 2023. 4. De udgifter, der medtages i betalingsanmodninger fra støttemodtageren til den ansvarlige myndighed, skal underbygges af fakturaer eller bilag med tilsvarende bevisværdi, undtagen støtteformer, der er omhandlet i artikel 18, stk. 1, litra b), c) og d). Ved disse støtteformer skal de beløb, der er omfattet af betalingsanmodningen uanset stk. 3 være de omkostninger, som støttemodtageren har fået godtgjort af den ansvarlige myndighed. 5. Nettoindtægter, der genereres direkte ved gennemførelsen af et projekt, og som der ikke er taget hensyn til i forbindelse med projektets godkendelse, fratrækkes projektets støtteberettigede udgifter i den endelige betalingsanmodning, som støttemodtageren indgiver. Artikel 18 Støtteberettigede udgifter 1. Støtteberettigede udgifter kan godtgøres ved: (a) refusion af faktisk påløbne og betalte støtteberettigede udgifter samt eventuel afskrivning (b) standardsatser for enhedsomkostninger (c) faste beløb (d) finansiering efter en fast takst, som fastsættes ved anvendelse af en procentsats på en eller flere nærmere afgrænsede udgiftskategorier. 2. De muligheder, der er omhandlet i stk. 1, kan kombineres, hvis de hver især dækker en forskellig udgiftskategori, eller hvis de anvendes til forskellige projekter, der udgør en del af en foranstaltning, eller til flere på hinanden følgende faser af en foranstaltning. 3. Hvis et projekt gennemføres udelukkende gennem indkøb af bygge- og anlægsarbejder, varer eller tjenesteydelser, finder kun stk. 1, litra a), anvendelse. 4. De beløb, der er omhandlet i stk. 1, litra b), c) og d), fastlægges på forhånd på en af følgende måder ved hjælp af: (a) en rimelig, afbalanceret og kontrollerbar beregningsmetode baseret på: i) statistiske data eller andre objektive oplysninger eller ii) verificerede historiske data for individuelle støttemodtagere eller anvendelse af deres sædvanlige praksis for omkostningsberegning (b) metoder og tilsvarende standardsatser for enhedsomkostninger, faste beløb og faste takster, der gælder i EU-politikker for lignende typer foranstaltninger/projekter og støttemodtagere (c) metoder og tilsvarende standardsatser for enhedsomkostninger, faste beløb og faste takster, der anvendes under ordninger for tilskud, som finansieres fuldt ud af medlemsstaten for lignende typer foranstaltninger/projekter og støttemodtagere. 5. Det dokument, der fastlægger støttebetingelserne for hver foranstaltning/hvert projekt, skal foreskrive, hvilken metode der skal anvendes til at fastlægge foranstaltningens omkostninger og betingelserne for udbetaling af tilskuddet. 6. Hvis gennemførelsen af et projekt giver anledning til indirekte omkostninger, kan de beregnes som en fast takst på en af følgende måder: (a) en fast takst på op til 20 % af de støtteberettigede direkte omkostninger, hvis taksten beregnes på grundlag af en rimelig, afbalanceret og kontrollerbar beregningsmetode eller en metode, der anvendes ved ordninger for tilskud, som finansieres fuldt ud af medlemsstaten for lignende typer foranstaltninger/projekter eller støttemodtagere (b) en fast takst på op til 15 % af de støtteberettigede direkte personaleudgifter eller (c) en fast takst for de støtteberettigede direkte udgifter baseret på eksisterende metoder og tilsvarende takster, der gælder i EU-politikker for lignende typer foranstaltninger/projekter og støttemodtagere. 7. Tilskud, hvortil støtten fra EU-budgettet ikke overstiger 50 000 EUR, har form af faste beløb eller standardsatser for enhedsomkostninger. 8. Ved tilskud, hvortil bidraget fra EU-budgettet ikke overstiger 100 000 EUR. kan finansiering efter fast takst, standardsatser for enhedsomkostninger og faste beløb, jf. stk. 4, beregnes for det enkelte projekt med henvisning til et budgetudkast, som den kompetente myndighed forudgående har godkendt. 9. Afskrivningsomkostninger kan betragtes som støtteberettigede, når følgende betingelser er opfyldt: (a) udgifterne er støtteberettigede i overensstemmelse med det nationale programs regler for støtteberettigelse (b) udgifterne er behørigt dokumenteret ved hjælp af bilag med bevisværdi svarende til fakturaer, når de refunderes i den form, der er omhandlet i stk. 1, litra a). (c) omkostningerne udelukkende vedrører projektets støtteperiode (d) støtte fra EU-budgettet ikke har bidraget til erhvervelsen af de afskrevne aktiver. Artikel 19 Udgifter, der ikke er støtteberettigede Følgende udgifter er ikke berettigede til bidrag fra EU-budgettet i medfør af særforordningerne: (a) renter af gæld (b) køb af ubebygget jord (c) køb af bebygget jord, hvis jorden er nødvendig for gennemførelsen af projektet, af det beløb, der overstiger 10 % af projektets samlede støtteberettigede omkostninger (d) moms. Momsbeløb er dog støtteberettigede, når de ikke kan blive tilbagebetalt i henhold til national momslovgivning og betales af en anden støttemodtagere end den ikke-afgiftspligtige person, som defineret i artikel 13, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2006/112/EF, forudsat at de pågældende momsbeløb ikke er afholdt i forbindelse med levering af infrastruktur. Artikel 20 Teknisk bistand på medlemsstaternes initiativ 1. På en medlemsstats initiativ kan særforordningerne for hvert nationalt program finansiere forberedende foranstaltninger, foranstaltninger vedrørende forvaltning, overvågning, evaluering, information, kontrol og revision, og foranstaltninger, der skal styrke den administrative kapacitet med henblik på gennemførelsen af denne forordning og særforordningerne. 2. Sådanne foranstaltninger kan omfatte: (a) udgifter til forberedelse, udvælgelse, bedømmelse, forvaltning og overvågning af foranstaltninger eller projekter (b) udgifter i forbindelse med revision og kontrol på stedet af foranstaltninger eller projekter (c) udgifter til evaluering af foranstaltninger eller projekter (d) udgifter til oplysning, videreformidling og åbenhed i forbindelse med foranstaltninger eller projekter (e) udgifter til erhvervelse, installering og vedligeholdelse af computersystemer til styring, overvågning og evaluering af denne forordning og særforordningerne (f) udgifter til overvågningsudvalgenes og underudvalgenes møder vedrørende foranstaltningernes gennemførelse; disse udgifter kan også omfatte omkostninger vedrørende eksperter og andre deltagere i disse udvalg, herunder deltagere fra tredjelande, hvis disse personers tilstedeværelse er nødvendig for at sikre en effektiv gennemførelse af foranstaltningerne eller projekterne (g) udgifter til at styrke den administrative kapacitet til gennemførelse af denne forordning og særforordningerne. 3. Medlemsstaterne kan anvende bevillingerne til at støtte foranstaltninger til at mindske administrative byrder for støttemodtagerne, herunder elektroniske dataudvekslingssystemer, og foranstaltninger til at styrke kapaciteten hos medlemsstaternes myndigheder og støttemodtagerne til at forvalte og anvende den støtte, der ydes i medfør særforordningerne. 4. Foranstaltningerne kan vedrøre de forudgående og de kommende finansielle rammer. Afsnit 2 Forvaltning og kontrol Artikel 21 Generelle principper for forvaltnings- og kontrolsystemer Forvaltnings- og kontrolsystemer skal omfatte: (a) en beskrivelse af hvilke funktioner der udføres af de enkelte forvaltnings- og kontrolorganer, og hvordan de fordeles inden for hvert organ (b) overholdelse af princippet om adskillelse af funktioner mellem og inden for sådanne organer (c) procedurer til at sikre, at de anmeldte udgifter er korrekte og formelt rigtige (d) edb-systemer til regnskabsføring, lagring og overførsel af finansielle data og data om indikatorer med henblik på overvågning og rapportering (e) rapporterings- og overvågningssystemer, hvis den ansvarlige myndighed uddelegerer udførelsen af opgaver til et andet organ (f) ordninger for revision af rapporterings- og overvågningssystemernes funktionsmåde (g) systemer og procedurer til sikring af et passende revisionsspor (h) forebyggelse, afsløring og korrektion af uregelmæssigheder, herunder svig, og inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb, inkl. eventuelle renter. Artikel 22 Medlemsstaternes ansvar 1. Medlemsstaterne opfylder deres forvaltnings-, kontrol- og revisionsforpligtelser og påtager sig det deraf følgende ansvar som fastsat i reglerne om delt forvaltning i finansforordningen og denne forordning. I overensstemmelse med princippet om delt forvaltning har medlemsstaterne ansvaret for forvaltningen og kontrollen af programmerne. 2. Medlemsstaterne sikrer, at deres forvaltnings- og kontrolsystemer for programmerne indføres i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning, og at systemerne fungerer effektivt. 3. Medlemsstaterne tildeler de ressourcer, som er nødvendige for, at det enkelte organ kan udføre sine opgaver i hele programmeringsperioden. 4. Medlemsstaterne indfører regler og procedurer for udvælgelsen og gennemførelsen af projekter i overensstemmelse med denne forordning. 5. Al officiel udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne og Kommissionen foregår ved brug af et elektronisk dataudvekslingssystem, som Kommissionen har indført. Artikel 23 Udpegede myndigheder 1. Hver medlemsstat udpeger med henblik på gennemførelsen af sit nationale program følgende organer: a) en godkendelsesmyndig som fastlagt i artikel [56] i finansforordningen b) en godkendt ansvarlig myndighed: et offentligt organ i medlemsstaten, som skal have eneansvaret for, at det nationale program forvaltes og kontrolleres korrekt, og som skal varetage al kommunikation med Kommissionen c) en revisionsmyndighed: en national offentlig myndighed eller et nationalt offentligt organ, der arbejder uafhængigt af den ansvarlige myndighed og godkendelsesmyndigheden, og som har ansvaret for at efterprøve, at forvaltnings- og kontrolsystemet fungerer effektivt d) om nødvendigt en myndighed, til hvilken der uddelegeres opgaver: et offentligt eller privat organ, som varetager visse af den ansvarlige myndigheds opgaver på dennes ansvar. 2. Hver medlemsstat fastsætter regler for sine forbindelser til de myndigheder, der er omhandlet i stk. 1, og for deres forbindelser til Kommissionen. Artikel 24 Godkendelse af ansvarlige myndigheder 1. I overensstemmelse med artikel [56, stk. 3], i finansforordningen skal hver ansvarlig myndighed med ansvar for forvaltning og kontrol af udgifterne i medfør af denne forordning være godkendt ved en formel afgørelse udstedt af en godkendelsesmyndighed på ministerplan. 2. Godkendelsen gives, forudsat at organet opfylder de godkendelsesbetingelser vedrørende interne forhold, kontrolaktiviteter, information, kommunikation og overvågning, der er fastsat i eller på grundlag af denne forordning. 3. Godkendelsen baseres på en udtalelse fra et uafhængigt revisionsorgan, som vurderer, om den ansvarlige myndighed opfylder godkendelseskriterierne. Det uafhængige revisionsorgan udfører sit arbejde i overensstemmelse med internationalt anerkendte revisionsstandarder. 4. Godkendelsesmyndigheden fører tilsyn med den godkendte ansvarlige myndighed og trækker godkendelsen tilbage ved en formel afgørelse, hvis et eller flere af godkendelseskriterierne ikke længere er opfyldt, medmindre den ansvarlige myndighed træffer de fornødne korrigerende foranstaltninger inden for en undersøgelsesperiode, som fastlægges af godkendelsesmyndigheden på grundlag af problemets omfang. Godkendelsesmyndigheden underretter straks Kommissionen om fastsættelsen af en undersøgelsesperiode for en godkendt ansvarlig myndighed og om en eventuel afgørelse om tilbagetrækning af godkendelsen. 5. For at sikre, at systemet fungerer godt, har Kommissionen beføjelse til at vedtage delegerede retsakter efter proceduren, der er omhandlet i artikel 54, med hensyn til: (a) minimumsbetingelser for godkendelse af de ansvarlige myndigheder med hensyn til interne forhold, kontrolaktiviteter, information og kommunikation og overvågning samt regler om proceduren for godkendelse og tilbagetrækning af godkendelser (b) regler for overvågning og proceduren for fornyet undersøgelse af godkendelsen af de ansvarlige myndigheder (c) de ansvarlige myndigheders forpligtelser med hensyn til offentlig indgriben samt indholdet af deres forvaltnings- og kontrolansvar. Artikel 25 Generelle principper for de ansvarlige myndigheders kontrol 1. De ansvarlige myndigheder foretager en systematisk administrativ kontrol af alle betalingsanmodninger fra støttemodtagere og supplerer den med kontrol på stedet af de udgifter, der vedrører de endelige betalingsanmodninger fra de støttemodtagere, der er angivet i årsregnskaberne, for at opnå tilstrækkelig sikkerhed. 2. Med hensyn til kontrol på stedet udtager den ansvarlige myndighed sin kontrolprøve fra hele gruppen af støttemodtagere, herunder eventuelt en vilkårlig del og en risikobaseret del for at sikre en repræsentativ fejlprocent og et minimum af konfidensniveau, samtidig med at de største fejl afsløres. 3. Den ansvarlige myndighed udarbejder en kontrolrapport om hvert kontrolbesøg på stedet. 4. Hvis de konstaterede problemer ser ud til at være af systemisk art og derfor indebærer risici for andre projekter, sikrer den ansvarlige myndighed, at der foretages en yderligere undersøgelse, herunder om nødvendigt ekstra kontrol, for at fastlægge problemernes omfang, og om fejlprocenten ligger over væsentlighedstærsklen. Den ansvarlige myndighed træffer de nødvendige forebyggende og korrigerende foranstaltninger og meddeler disse i den sammenfattende rapport, jf. artikel 39, stk. 1, litra c). 5. Kommissionen vedtager ved hjælp af gennemførelsesretsakter de nødvendige regler for at opnå en ensartet anvendelse af denne artikel. Disse regler kan især vedrøre: (a) reglerne om den administrative kontrol og kontrol på stedet, som medlemsstaterne foretager for at overholde de forpligtelser og regler om støtteberettigelse, der følger af anvendelsen af denne forordning og af særforordningerne (b) reglerne om det minimumsniveau af kontrol på stedet, der er nødvendigt for at sikre en effektiv risikostyring, samt om de betingelser, hvorunder medlemsstaterne skal øge en sådan kontrol eller reducere den, såfremt forvaltnings- og kontrolsystemerne er fungerer godt, og fejlprocenterne er på et acceptabelt niveau (c) reglerne om og metoderne for rapportering om den kontrol, der foretages og resultaterne heraf. Disse gennemførelsesretsakter vedtages af Kommissionen efter undersøgelsesproceduren, jf. i artikel 55, stk. 3. Artikel 26 Betalinger til støttemodtagere De ansvarlige myndigheder sikrer, at støttemodtagerne modtager det samlede beløb af den offentlige støtte så hurtigt som muligt og fuldt ud. Der foretages ikke fradrag eller tilbageholdelse af noget beløb, og der pålægges ikke nogen specifik afgift eller andre afgifter med tilsvarende virkning, der kan nedsætte beløbene til støttemodtagerne. Artikel 27 Revisionsmyndighedens opgaver 1. Revisionsmyndigheden sikrer, at der foretages revision af forvaltnings- og kontrolsystemerne af et passende udsnit af udgifterne i årsregnskaberne. Kommissionen får beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med proceduren i artikel 54 vedrørende revisionsmyndighedernes status og de betingelser, som deres revisioner skal opfylde. 2. Hvis revisionerne foretages af et andet organ end revisionsmyndigheden, sikrer revisionsmyndigheden, at de pågældende organer arbejder uafhængigt. 3. Revisionsmyndigheden sikrer, at revisionen tager højde for internationalt anerkendte revisionsstandarder. Artikel 28 Samarbejde med revisionsmyndigheder 1. Kommissionen samarbejder med revisionsmyndighederne for at samordne deres respektive revisionsplaner og -metoder og udveksler omgående resultaterne af de revisioner, der er foretaget af forvaltnings- og kontrolsystemerne. 2. Kommissionen og revisionsmyndighederne mødes regelmæssigt og mindst én gang om året, medmindre andet er aftalt, for at gennemgå den årlige kontrolrapport og udtalelsen og for at udveksle synspunkter om spørgsmål vedrørende forbedring af forvaltnings- og kontrolsystemerne. Artikel 29 Kommissionens kontrol og revision 1. Kommissionen vurderer på grundlag af de foreliggende oplysninger, herunder godkendelsesproceduren, de årlige forvaltningserklæringer, de årlige kontrolrapporter, den årlige revisionsudtalelse og de årlige gennemførelsesrapporter og revisioner, som udarbejdes af nationale organer og EU-organer, om medlemsstaterne har indført forvaltnings- og kontrolsystemer, der er i overensstemmelse med denne forordning og særforordningerne, og om disse systemer fungerer effektivt under gennemførelsen af de nationale programmer. 2. Uden at dette berører medlemsstaternes revisioner, kan tjenestemænd ved Kommissionen eller bemyndigede kommissionsrepræsentanter foretage revisioner eller kontrol på stedet efter at have givet et passende varsel herom. Medlemsstatens embedsmænd eller bemyndigede repræsentanter kan deltage i sådanne revisioner eller kontrolbesøg. 3. Revision og kontrol kan bl.a. omfatte: (a) en undersøgelse af, om forvaltnings- og kontrolsystemerne i et nationalt program eller en del heraf fungerer effektivt (b) en undersøgelse af, om den administrative praksis er i overensstemmelse med EU-regler (c) en undersøgelse af, om de nødvendige bilag findes, og om de hænger sammen med de foranstaltninger, der er ydet støtte til i de nationale programmer (d) en undersøgelse af på hvilke betingelser foranstaltningerne er truffet og kontrolleret (e) en vurdering af, om der foretages en sund økonomisk forvaltning af foranstaltningerne og/eller af det nationale program. 4. Kommissionens tjenestemænd eller bemyndigede kommissionsrepræsentanter, der har den behørige beføjelse til at foretage revision på stedet, skal have adgang til alle fortegnelser, dokumenter og metadata, uanset hvilket medium de er lagret på, vedrørende udgifter eller forvaltnings- og kontrolsystemer. Medlemsstaterne udleverer genparter af disse fortegnelser, dokumenter og metadata til Kommissionen efter anmodning. De beføjelser, der er fastsat i dette stykke, berører ikke anvendelsen af nationale bestemmelser, ifølge hvilke visse handlinger er forbeholdt myndighedspersoner, der er specifikt udpeget efter national lov. Kommissionens tjenestemænd eller bemyndigede kommissionsrepræsentanter deltager bl.a. ikke i besøg på privat bopæl eller formel udspørgen af personer inden for rammerne af national lovgivning. De skal dog have adgang til de oplysninger, der tilvejebringes. 5. På anmodning af Kommissionen og med den pågældende medlemsstats samtykke foretager medlemsstatens kompetente myndigheder supplerende kontrol eller undersøgelser af foranstaltninger, der er omfattet af denne forordning. Ansatte i Kommissionen eller personer, der er bemyndiget af denne, kan deltage i sådan kontrol. For at forbedre kontrollen kan Kommissionen med de pågældende medlemsstaters samtykke lade disse medlemsstaters myndigheder deltage i bestemte kontroller eller undersøgelser. 6. Kommissionen kan kræve, at en medlemsstat træffer de fornødne foranstaltninger til at sikre, at dens forvaltnings- og kontrolsystemer fungerer effektivt, eller at udgifterne er korrekte, i overensstemmelse med de gældende regler. Afsnit 3 Økonomisk forvaltning Artikel 30 Budgetforpligtelser 1. Unionens budgetforpligtelser i forbindelse med de enkelte nationale programmer indgås i årlige rater i perioden fra den 1. januar 2014 til den 31. december 2020. 2. Kommissionens afgørelse om godkendelse af et nationalt program udgør finansieringsafgørelsen, jf. finansforordningens artikel [81, stk. 2], og når den er meddelt den pågældende medlemsstat, udgør den en retlig forpligtelse i finansforordningens forstand. 3. For hvert program følger budgetforpligtelsen for første rate efter Kommissionens godkendelse af det nationale program. 4. Budgetforpligtelserne vedrørende de efterfølgende rater indgås af Kommissionen inden den 1. maj hvert år på grundlag af den afgørelse, der er omhandlet i stk. 2, undtagen hvis finansforordningens artikel [13] finder anvendelse. Artikel 31 Fælles regler for betalinger 1. Kommissionens betalinger af bidraget fra EU-budgettet til det enkelte nationale program foretages i overensstemmelse med budgetbevillingerne, forudsat at der er midler til rådighed. Hver betaling konteres den tidligst indgåede budgetmæssige forpligtelse. 2. Betalingerne tager form af forfinansiering, betaling af den årlige saldo og betaling af den endelige saldo. 3. Artikel [87] i finansforordningen finder anvendelse. Artikel 32 Akkumulering af første forfinansiering og årlig saldo 1. Det samlede beløb af betalinger af første forfinansiering og den årlige saldo må ikke overstige 95 % af bidraget fra EU-budgettet til det nationale program. 2. Når loftet på 95 % er nået, fortsætter medlemsstaterne med at sende betalingsanmodninger til Kommissionen. Artikel 33 Ordning for første forfinansiering 1. Når Kommissionen har truffet afgørelse om godkendelse af programmet, betaler den et første forfinansieringsbeløb for hele programmeringsperioden. Dette skal udgøre 4 % af bidraget fra EU-budgettet til det pågældende nationale program. Det kan deles i to trancher, afhængigt af om de nødvendige budgetmidler er til rådighed. 2. Hvis et nationalt program godkendes i 2015 eller senere, udbetales raterne i det år, der følger efter godkendelsen. 3. Forfinansieringen må kun anvendes til at foretage betalinger til støttemodtagere, som gennemfører det nationale program. Den stilles straks til rådighed til dette formål for den ansvarlige myndighed. 4. Det samlede beløb, der er udbetalt som forfinansiering, tilbagebetales til Kommissionen, hvis der ikke er fremsendt nogen udgiftsanmeldelse, jf. artikel 39, inden for 24 måneder efter, at Kommissionen udbetalte første tranche af det første forfinansieringsbeløb. 5. De renter, der påløber første forfinansiering, anvendes til det pågældende nationale program og fratrækkes de offentlige udgifter, som er angivet i den endelige udgiftsanmeldelse. 6. Det beløb, der er udbetalt som første forfinansiering, skal være udlignet fuldstændigt i Kommissionens regnskab, jf. artikel 36, senest når programmet afsluttes. Artikel 34 Definition af regnskabsåret I denne forordning omfatter regnskabsåret udgifter, der er betalt, og indtægter, der er modtaget og bogført i den ansvarlige myndigheds regnskab i perioden, der starter den 16. oktober i år "n-1" og slutter den 15. oktober i år "n". Artikel 35 Betaling af årlig saldo 1. Kommissionen betaler den årlige saldo, forudsat at midlerne er til rådighed, på grundlag af den gældende finansieringsplan, årsregnskabet for det tilsvarende regnskabsår for det nationale program og den tilhørende afgørelse om regnskabsafslutning. 2. Årsregnskabet omfatter de betalinger, som den ansvarlige myndighed har foretaget i løbet af det regnskabsår, hvori kontrolkravene i artikel 25 er blevet opfyldt. 3. Den årlige saldo betales senest seks måneder efter, at Kommissionen har konstateret, at de oplysninger og dokumenter, der er omhandlet i artikel 39, stk. 1, og artikel 49 er tilfredsstillende, og det seneste årsregnskab er blevet afsluttet. Artikel 36 Afslutning af programmet 1. Medlemsstaterne fremlægger senest den 31. december 2023 følgende dokumenter: (a) de oplysninger, der kræves for det seneste årsregnskab i overensstemmelse med artikel 39, stk. 1 (b) en anmodning om udbetaling af den endelige saldo og (c) den endelige gennemførelsesrapport for det nationale program, jf. artikel 49, stk. 1. 2. De betalinger, den ansvarlige myndighed foretager fra den 16. oktober 2022 til den 30. juni 2023, inkluderes i det sidste årsregnskab. 3. Når Kommissionen har gennemgået dokumenterne i stk. 1, betaler den, forudsat at midlerne er til rådighed, den endelige saldo på grundlag af den gældende finansieringsplan, det sidste årsregnskab og den tilhørende afgørelse om regnskabsafslutning. 4. Den endelige saldo udbetales senest tre måneder efter datoen for regnskabsafslutningen for det sidste regnskabsår eller senest en måned efter datoen for godkendelsen af den endelige gennemførelsesrapport. De beløb, der stadig er forpligtede efter, at saldoen er betalt, skal frigøres af Kommissionen inden for en periode på seks måneder, jf. dog artikel 47. Artikel 37 Afbrydelse af betalingsperioden 1. Den betalingsperiode, der følger efter en betalingsanmodning, kan afbrydes af den ved delegation bemyndigede anvisningsberettigede som omhandlet i finansforordningen i en periode på højst ni måneder, når mindst en af følgende betingelser er opfyldt: (a) der ifølge oplysninger fra et nationalt revisionsorgan eller et EU-revisionsorgan er begrundet mistanke om, at der er alvorlige mangler i forvaltnings- og kontrolsystemet (b) den ved delegation bemyndigede anvisningsberettigede skal foretage supplerende kontrol som følge af oplysninger, han modtager, og som gør ham opmærksom på, at der til udgifterne i en betalingsanmodning knytter sig en uregelmæssighed med alvorlige økonomiske konsekvenser (c) et eller flere af de dokumenter, der er omhandlet i artikel 39, stk. 1, ikke er blevet indgivet. 2. Den ved delegation bemyndigede anvisningsberettigede kan begrænse afbrydelsen til kun at omfatte den del af udgifterne, som er omfattet af den betalingsanmodning, der er berørt af de i stk. 1 omhandlede elementer. Den ved delegation bemyndigede anvisningsberettigede underretter straks medlemsstaten og den ansvarlige myndighed om årsagen til afbrydelsen og beder dem rette op på situationen. Afbrydelsen bringes til ophør af den ved delegation bemyndigede anvisningsberettigede, så snart de fornødne foranstaltninger er truffet. Artikel 37a Suspension af betalinger 1. Kommissionen kan suspendere hele eller en del af den årlige saldo, hvis: (a) der er konstateret en væsentlig mangel ved forvaltnings- og kontrolsystemet for programmet, som berører pålideligheden af proceduren for godkendelse af betalinger, og der ikke er truffet korrigerende foranstaltninger på dette punkt, eller (b) udgifterne i en godkendt udgiftsanmeldelse er forbundet med en alvorlig uregelmæssighed, som ikke er korrigeret, eller (c) en medlemsstat i alvorlig grad har misligholdt sine forpligtelser i medfør af artikel 22, stk. 1 og 2. 2. Kommissionen kan beslutte at suspendere hele eller dele af den årlige saldo efter at have givet medlemsstaten mulighed for at fremsætte bemærkninger inden for en frist på to måneder. 3. Kommissionen bringer suspensionen af hele eller en del af den årlige saldo til ophør, når medlemsstaten har truffet de nødvendige foranstaltninger, som gør det muligt at ophæve suspensionen. Hvis medlemsstaten ikke træffer de nødvendige foranstaltninger, kan Kommissionen træffe beslutning om at annullere hele eller en del af EU-bidraget til det operationelle program, jf. artikel 42. Artikel 38 Anvendelse af euroen 1. Beløb i de programmer, som medlemsstaterne indgiver, samt beløb i udgiftsoverslag, udgiftsoversigter, betalingsanmodninger, årsregnskaber og i de årlige og endelige gennemførelsesrapporter udtrykkes i euro. 2. De medlemsstater, der ikke har indført euroen som national valuta på datoen for betalingsanmodningen, omregner udgifterne i national valuta til euro. Beløbet omregnes til euro til Kommissionens månedlige regnskabsvekselkurs for den måned, hvor udgifterne er registreret i det regnskab, som den ansvarlige myndighed for det nationale program fører. Kommissionen offentliggør hver måned denne kurs elektronisk. 3. Når en medlemsstat indfører euroen som national valuta, finder omregningsproceduren i stk. 2 fortsat anvendelse på alle udgifter, der er opført i den ansvarlige myndigheds regnskaber inden ikrafttrædelsesdatoen for den faste omregningskurs mellem den nationale valuta og euroen. Afsnit 4 Regnskabsafslutning og finansielle korrektioner Artikel 39 Fremlæggelse af oplysninger 1. Senest den 1. februar i året efter afslutningen af et regnskabsår forelægger medlemsstaten Kommissionen følgende dokumenter og oplysninger i overensstemmelse med artikel [56] i finansforordningen: (a) den ansvarlige myndigheds årsregnskab (b) forvaltningserklæringen om, at årsregnskaberne er fuldstændige, nøjagtige og pålidelige, at de interne kontrolsystemer fungerer korrekt, at de underliggende transaktioner er lovlige og formelt rigtige, og at princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning overholdes (c) en sammenfattende rapport om alle foreliggende revisioner og udførte kontroller, herunder en analyse af systematiske eller tilbagevendende svagheder samt de korrigerende foranstaltninger, der er truffet eller planlagt (d) en revisionserklæring fra den ansvarlige myndighed vedrørende forvaltningserklæringen, som dækker alle dens dele, ledsaget af en kontrolrapport med angivelse af resultaterne af de revisioner, der er foretaget vedrørende det regnskabsår, der er omfattet af erklæringen. 2. Efter anmodning fra Kommissionen skal medlemsstaten give Kommissionen yderligere oplysninger. Hvis en medlemsstat ikke forelægger de ønskede oplysninger inden for den frist, der er fastsat af Kommissionen, kan Kommissionen træffe sin afgørelse om regnskabsafslutningen på grundlag af de oplysninger, den er i besiddelse af. 3. De dokumenter, der er nævnt i stk. 1, skal tjene som anmodning om betaling af den årlige balance. 4. De dokumenter, der er anført i stk. 1, udarbejdes efter de modeller, Kommissionen har vedtaget ved hjælp af gennemførelsesretsakter. Disse gennemførelsesretsakter vedtages af Kommissionen efter den rådgivningsprocedure, der henvises til i artikel 55, stk. 2. Artikel 40 Årlig regnskabsafslutning 1. Inden den 30. april i året efter regnskabsåret træffer Kommissionen afgørelse om regnskabsafslutningen for hvert nationalt program. I afgørelsen om regnskabsafslutning vurderes det, om de forelagte årsregnskaber er fuldstændige, nøjagtige og pålidelige, hvilket dog er ikke til hinder for eventuelle senere finansielle korrektioner. 2. Ved hjælp af gennemførelsesretsakter fastlægger Kommissionen regler for gennemførelsen af den årlige regnskabsafslutning med hensyn til, hvilke foranstaltninger der skal træffes i forbindelse med vedtagelse af afgørelsen og dens gennemførelse, herunder udvekslingen af oplysninger mellem Kommissionen og medlemsstaterne, og de frister, der skal overholdes. Disse gennemførelsesretsakter vedtages efter undersøgelsesproceduren i artikel 55, stk. 3. Artikel 41 Medlemsstaternes finansielle korrektioner Medlemsstaterne foretager finansielle korrektioner, hvis der konstateres uregelmæssigheder eller forsømmelighed i de nationale programmer, ved at aflyse hele eller dele af bidraget fra det pågældende EU-budget. Medlemsstaterne tager hensyn til uregelmæssighedernes art og betydning og det økonomiske tab for EU-budgettet og foretager en forholdsmæssig korrektion. Beløb, der annulleres, og beløb, der inddrives, samt renter heraf, genanvendes til det pågældende nationale program, med undtagelse af de beløb, der skyldes uregelmæssigheder, som Revisionsretten og Kommissionens tjenestegrene, herunder OLAF, har påpeget. Når det nationale program er afsluttet, refunderer medlemsstaten de beløb, der er inddrevet, til EU-budgettet. Artikel 42 Kommissionens efterprøvende regnskabsafslutning og finansielle korrektioner 1. Kommissionen foretager finansielle korrektioner ved at annullere hele eller dele af EU-bidraget til et nationalt program og foretage inddrivelse fra medlemsstaten for at udelukke udgifter, som overtræder gældende EU-ret og national ret, fra EU-finansiering, idet dette også omfatter mangler ved medlemsstaterne forvaltnings- og kontrolsystemer, som Kommissionen eller Revisionsretten har konstateret. 2. En overtrædelse af gældende EU-ret eller national ret medfører kun en finansiel korrektion, hvis en af følgende be