28. 3. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 80/1 
II 
(Forberedende retsakter) 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
Udtalelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet vedrørende De Forenede Nationers 
konvention om betingelserne for registrering af skibe — forslag til Rådets afgørelse 
vedrørende medlemsstaternes fælles stillingtagen i forbindelse med undertegnelsen og 
ratificeringen af De Forenede Nationers konvention om betingelserne for registrering af skibe 
(88/C 80/01) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 12. oktober 1987 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 84 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om ovennævnte 
forslag. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for transport og kommunikation, som 
udpegede F.J. Whitworth til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 13. januar 1988 på 
grundlag af ordførerens rapport. 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 252. plenarforsamling (mødet den 27. januar 
1988), med stort flertal og en stemme hverken for eller imod, følgende udtalelse: 
1. Indledning og baggrund 
1.1. De Forenede Nationers konvention om betingelser­
ne for registrering af skibe har haft en langvarig og 
kompliceret tilblivelse. Konventionen blev i februar 1986 
enstemmigt vedtaget på en FN-ministerkonference efter en 
række forudgående detaljerede forhandlinger (af en samlet 
varighed på 19 uger), som begyndte i 1982. Målet var 
fastlæggelse af en international lovgivning, som kunne 
sikre og styrke »reel forbindelse mellem en stat og de skibe, 
som sejler under den pågældende stats flag«, således at 
flagstaten fik mulighed for »en effektiv udøvelse af sin 
domsmyndighed og kontrol af disse skibe med hensyn til 
identifikation af skibsejere og rederier og disses regnskaber 
samt med hensyn til administrative, tekniske, økonomiske 
og sociale spørgsmål«. Konventionen er gældende for alle 
søgående skibe, på over 500 brt., som benyttes i den 
internationale trafik. 
1.2. De vigtigste bestemmelser i konventionen har i 
korte træk følgende formål: 
a) Fastlæggelse af de nationale søfartsmyndigheders 
ansvar i en række spørgsmål vedrørende domsmyndig­
hed og kontrol af skibe, som er registreret i flagstaten; 
b) Krav om vedvarende ajourføring af et nationalt 
skibsregister og dokumentation vedrørende identitet, 
for så vidt angår ejer, bruger eller andre regnskabsplig-
tige personer; c) Nærmere fastlæggelse af det omfang, i hvilket der bør 
kræves deltagelse af statsborgere som ejere og/eller 
besætning; 
d) Definition af flagstatens rolle, herunder omfanget af 
statsborgeres deltagelse, m.h.t. ledelse af rederier og 
skibe; 
e) Udarbejdelsen af andre mere detaljerede bestemmelser 
vedrørende de betingelser, på hvilke skibe kan chartres 
bareboat til fællesforetagender mellem rederier fra 
forskellige lande og vedrørende beskyttelse af de 
arbejdskraftleverende landes interesser. 
1.3. Konventionen var åben for undertegnelse fra 1. maj 
1986 til udgangen af april 1987 og er nu kun åben for 
tiltrædelse. Den vil træde i kraft 12 måneder efter den dato, 
hvor den er tiltrådt af mindst 40 stater med en samlet 
tonnage, som mindst udgor 25 % af verdenstonnagen. 
Hidtil har kun 12 lande, som tegner sig for 6,7 % af 
verdenstonnagen, tilkendegivet at ville tiltræde konventio­
nen, og der er ingen EF-lande blandt disse. 
1.4. Det afgørende i Fællesskabets holdning under 
forhandlingerne i Geneve var Kommissionens krav om at få 
indføjet en passus, der skulle sikre forenelighed mellem 
Rom-traktatens bestemmelser om fri bevægelighed for 
Nr. C 80/2 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 3. 88 
arbejdskraft og kapital og konventionens artikel 8 og 9 (om 
ejendomsret og bemanding). Både de øvrige politiske 
grupper på FN-konferencen og visse ikke-medlemsstater i 
OECD-gruppen fandt dette forslag uacceptabelt. Desuden 
var der på det tidspunkt et antal medlemsstater, der selv 
betragtede Kommissionens forslag som unødvendigt, 
forudsat en foreslået artikel, der udelukkede alle forbehold, 
blev fjernet fra konventionen. Det opnåedes til sidst. Efter 
megen debat mellem Kommissionen og medlemsstaterne 
nåede man til enighed om, at medlemsstaterne kunne 
underskrive den diplomatiske konferences slutakt, uden at 
der blev indsat en EF-passus; det land, der havde 
Fællesskabets formandskab, skulle blot på det afsluttende 
møde fremsætte en erklæring om, at medlemsstaterne kun 
kunne tiltræde konventionen, for så vidt den stemte 
overens med deres forpligtelser i henhold til Rom­
traktaten. Dette skete også. 
2. Det foreliggende forslag 
2.1. Som nævnt i Kommissionens meddelelse af 25. sep­
tember 1986, pkt. 3, sendte Kommissionen umiddelbart 
efter Konventionens vedtagelse en skrivelse til medlemssta­
terne, hvori den gentog sit synspunkt, at »det ville være i 
modstrid med medlemsstaternes forpligtelser i henhold til 
EØF-traktaten, hvis de undertegnede eller ratificerede 
konventionen uden et passende forbehold«. I meddelelsen 
forklares dernæst problemet vedrørende uforeneligheden 
mellem artikel 8 (ejendomsret), artikel 9 (bemanding), 
artikel 10 (flagstatens rolle i forbindelse med driften) og 
bestemte artikler i Traktaten. Kommissionen konkluderer, 
at medlemsstaterne kun kan overholde deres forpligtelser i 
henhold til EF-lovgivningen, hvis de fremsætter et fælles 
forbehold i forbindelse med undertegnelse og ratifikation. 
Kommissionen overvejer risikoen for indsigelse fra andre 
signatarstater, men finder den dels ikke særlig stor, dels 
umulig at undgå. 
2.2. Følgelig foreslår Kommissionen, at medlemsstater­
ne i forbindelse med undertegnelsen og ratificeringen af 
konventionen fremsætter følgende forbehold: 
»(Den pågældende medlemsstat) anvender artikel 8, 9 
og 10 i overensstemmelse med dens forpligtelser i 
henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske 
Økonomiske Fællesskab, særlig de forpligtelser, der 
påhviler den vedrørende ligebehandling af statsborgere 
fra Fællesskabets medlemsstater.« 
2.3. Det er vigtigt at bemærke, at Kommissionen 
åbenbart ikke søger at rådgive om andre aspekter af 
konventionen eller tage stilling til, om de enkelte 
medlemsstater bør undertegne og ratificere den. Det eneste spørgsmål, der kommer på tale, er om — og i givet fald i 
hvilken form — et fælles forbehold er nødvendigt. 
3. Generelle bemærkninger 
3.1. ØSU mener imidlertid, at problemet bør anskues på 
baggrund af afsnittet om åbne registre i udtalelsen om 
Kommissionens memorandum »Fremskridt henimod en 
fælles transportpolitik — Transport ad søvejen«, der blev 
vedtaget på den 237. plenarforsamling den 21. maj 1986. 
Det relevante afsnit i udtalelsen lyder: 
»ØSU erkender, at bekvemmelighedsflag og substan­
dardskibe ikke nødvendigvis er synonyme, og mener, at 
alle skibe, uanset flag, bør underkastes et strengere 
havnestatstilsyn. ØSU mener, at det er vigtigt med 
større gennemsigtighed og øget mulighed for ansvarpla­
cering, for så vidt angår ejerforhold, samt at forbindelse 
mellem flagstat og skib knyttes tættere, således at 
flagstaten sættes i stand til at identificere ejeren og det 
finansielle ansvar og til at forbedre gennemførelsen af 
internationale aftaler om sikkerhed og sociale standar­
der. 
ØSU bemærker, at De Forenede Nationer for nylig har 
vedtaget en konvention indeholdende detaljerede 
forskrifter med hensyn til skibsregistrering, som i et vist 
omfang går i samme retning« (J) 
3.2. ØSU finder det ikke nødvendigt i forbindelse med 
det foreliggende forslag til Rådets afgørelse at fælde dom 
om, hvorvidt konventionens indhold lever op til de 
kriterier, der er opstillet i ovennævnte udtalelse. Det 
konstaterer, at spørgsmålet om tiltrædelse afgøres af de 
enkelte medlemsstater. Det er imidlertid ikke bekendt med, 
at nogen inden for Fællesskabet har udtrykt den mindste 
begejstring for tiltrædelse af konventionen, og det 
konstaterer, at i det mindste visse kredse betragter 
konventionens foranstaltninger til styrkelse af båndene 
mellem flagstaten og dets registrerede skibe som utilstræk­
kelige. 
3.3. Imidlertid stemmer konventionens målsætninger 
stort set overens med, hvad ØSU gav udtryk for i 1986, og 
længere kunne de forskellige parter på FN-konferencen 
ikke nå efter fire års diskussioner, forhandlinger og 
kompromisser. 
(l) EFT nr. C 207 af 18. 8. 1986, s. 31. 
28. 3. 88 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 80/3 
4. Særlige bemærkninger 
4.1. Årsagen til Kommissionens forslag om et fælles 
forbehold er, at den mener, at bestemmelserne i konventio­
nens artikel 8, 9 og 10 (om henholdsvis ejendomsret, 
bemanding og flagstatens rolle i forbindelse med driften) er 
uforenelige med Traktatens bestemmelser om ikke-
diskriminering på grundlag af nationalitet (artikel 7), om 
arbejdskraftens frie bevægelighed (artikel 48-51), om 
etableringsretten (artikel 52-58) og om kapitalens frie 
bevægelighed (artikel 67 - 73). 
4.2. Disse bestemmelser er af fundamental betydning for 
selve idéen bag Fællesmarkedet, og det er derfor vigtigt, at 
der værnes om dem. 
4.3. Det bemærkes i forbigående, at uforeneligheds-
problemet ikke ville være opstået, hvis Fællesskabet 
allerede havde haft et instrument vedrørende registrerings-
spørgsmål. 
4.4. Imidlertid kan det hævdes, at der slet ikke foreligger 
eller ikke behøver at foreligge uforenelighed. Det kunne 
være tilfældet, hvis på den ene side bestemmelserne om 
nationalitet i medlemsstaternes lovgivning på de felter, der 
dækkes af disse artikler i konventionen, var tilstrækkeligt 
brede til at kunne forenes med de relevante artikler i 
Traktaten, og hvis på den anden side konventionens 
bestemmelser om nationalitet og etablering legitimt kan 
anvendes på en måde, der ikke strider mod Traktatens 
artikler. Det første punkt er medlemsstaternes sag, og hvad 
det andet angår, påpeger Kommissionen i meddelelsens 
pkt. 7, at konventionens artikel 8, 9 og 10 kan anvendes i 
overensstemmelse med EF-lovgivningen (selv om Kommis­
sionen mener, at det forudsætter et forbehold). 
4.5. ØSU kan ikke se, at det er logisk, når Kommissio­
nen på den ene side hævder, at en international konvention 
kan anvendes på en måde, som er forenelig med EF-
lovgivningen, men at det på den anden side ville være — 
tilsyneladende eller på anden måde — uforeneligt med EF-
lovgivningen at gøre dette. 
4.6. Et videregående, men ikke mindre relevant spørgs­
mål i denne forbindelse er de eventuelle følgevirkninger 
uden for Fællesskabet af et fælles forbehold eller en eller 
anden form for erklæring fremsat af medlemsstaterne i 
forbindelse med tiltrædelsen af konventionen. Kommissio­
nen indrømmer i meddelelsens pkt. 11, at der er en risiko 
for indsigelse. I betragtning af, at andre grupper på FN-
konferencen afviste en passus, der fremhævede Fællesska­bets særlige situation, er indvendinger mod et fælles 
forbehold på ingen måde usandsynlige. ØSU finder, det 
ville være uheldigt, om Fællesskabet bragte sig i en 
situation, hvor andre stater rejste indvendinger mod dets 
stilling til konventionen, hvorfor dette så vidt muligt bør 
undgås. Hvis det på den anden side skulle blive besluttet, at 
et forbehold er nødvendigt, kunne det være hensigtmæs-
sigt, at man via diplomatiske kontakter til tredjelande 
undersøgte, om der er sandsynlighed for indvendinger. 
4.7. Kommissionen har oplyst, at nogle medlemsstater 
under drøftelserne af forslaget i Ministerrådets arbejds­
gruppe vedrørende transport har givet udtryk for en vis 
skepsis over for det fælles forbehold og har foreslået, at det 
ville være tilstrækkeligt, om Rådet fremsatte en erklæring 
— ikke nødvendigvis på tiltrædelsestidspunktet — om, at 
medlemsstaterne vil anvende konventionen i overensstem­
melse med deres forpligtelser i henhold til Traktaten. Dette 
ville være helt på linje med erklæringen på FN-konferen-
cens afsluttende møde. 
Desuden kan Kommissionen give medlemsstaterne en form 
for retningslinjer, hvis den ikke er tilfreds med, at de selv 
bestemmer, hvordan de vil efterleve konventionen. 
5. Konklusioner 
5.1. Selv om konventionen til en vis grad opfylder det 
ønske om åbne registre, som ØSU fremsatte i 1986, er der 
delte meninger om nogle af de vigtigere bestemmelsers 
hensigtsmæssighed. 
5.2. Det det drejer sig om i Kommissionens meddelelse 
— uforenelighed mellem konventionen og Traktaten, og 
det eventuelle behov for et formelt fælles forbehold — er i 
hovedsagen problemer af ret snæver juridisk art. De må til 
syvende og sidst afgøres ud fra juridiske synspunkter, og 
det er vigtigt, at Kommissionen når frem til en definitiv 
holdning på dette punkt. Dog er uforeneligheden tvivlsom, 
og risikoen for indvendiger mod et forbehold fra Fællesska­
bets side åbenbar. 
5.3. Desuden finder ØSU, at der er en vis uoverensstem­
melse mellem Kommissionens vedvarende krav om et fælles 
forbehold og det faktum, at medlemsstaterne enstemmigt 
støttede vedtagelsen af konventionen i 1986 uden indføjelse 
af nogen fælles klausul. 
Nr. C 80/4 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 3. 88 
5.4. Hvad selve hovedsagen angår, kan der ikke være forbehold desangående bør imidlertid ikke udtrykkes 
tvivl om, at alle medlemsstater, der tiltræder konventionen, stærkere end nødvendigt for at fastslå denne overordnede 
må anvende dens bestemmelser på en måde, der er forenelig forpligtelse, og bør kun have til formål at fastslå den. 
med deres forpligtelser i henhold til Traktaten. Et eventuelt 
Bruxelles, den 27. januar 1988. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg 
Udtalelse om forslag til Rådets direktiv om niende ændring af direktiv 73/241/EØF om 
tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om kakao- og chokoladevarer bestemt til 
konsum (J) 
(88/C 80/02) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 15. januar 1988 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 100 A at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om 
ovennævnte forslag. 
Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's sektion for landbrug og fiskeri, som udpegede 
Kenneth J. Gardner til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. januar 1988. 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 252. plenarforsamling, den 27. januar 1988, 
enstemmigt følgende udtalelse: 
1. ØSU godkender forslaget. 
2. ØSU betragter det som en midlertidig foranstaltning, som skal sikre, at »Chocolate a la Taza« 
og »Chocolate Familiar a la Taza« fortsat kan markedsføres i Spanien. 
3. Kommissionen bør hurtigst muligt vedtage en permanent ordning. 
4. Produktet må opfylde bestemmelserne i mærkningsdirektivet 79/112/EØF, navnlig med 
hensyn til ingredienslisten, den korrekte betegnelse i andre lande og anvendelsesbetingelserne. 
Bruxelles, den 27. januar 1988. 
Alfons MARGOT 
Formand for 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg 
0) EFT nr. C 16 af 21. 1. 1988, s. 11.