Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af vold mod kvinder og vold i hjemmet

(COM(2022) 105 final)

(2022/C 443/13)

Ordfører: José Antonio MORENO DÍAZ Medordfører: Ody NEISINGH

Anmodning om udtalelse Kommissionen, 2.5./2022 Retsgrundlag Artikel 304 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde Kompetence Sektionen for Beskæftigelse, Sociale Spørgsmål og Unionsborgerskab Vedtaget i sektionen 22.6.2022 Vedtaget på plenarforsamlingen 13.7.2022 Plenarforsamling nr. 571 Resultat af afstemningen (for/imod/hverken for eller imod) 200/7/7

1. Konklusioner og anbefalinger

1.1. Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) bifalder den innovative tilgang i direktivet om bekæmpelse af vold mod kvinder med sit tværfaglige fokus, som samfundet i vidt omfang har efterspurgt.

1.2. I betragtning af omfanget og udbredelsen af de mange former for vold, som kvinder udsættes for, er det desuden nødvendigt, at politikkerne til bekæmpelse heraf ikke er neutrale politikker, men at de udvikles ud fra et klart og utvetydigt kønsperspektiv og udformes på en måde, der gør det lettere at forstå, at de er nødvendige og skal være effektive.

1.3. EØSU vil gerne tilføje, at det er vigtigt og presserende at fremme ratificeringen af ILO-konvention nr. 190 om vold og chikane og Istanbulkonventionen i alle de medlemsstater, der endnu ikke har gjort det, og det samme gælder EU selv.

1.4. EØSU mener, at alle former for vold mod kvinder bør være omfattet af dette direktiv. Det gælder bl.a. institutionel vold, seksuel og reproduktiv udnyttelse, mobning på arbejdspladsen, kønsbaseret vold i familien, påtvungen forgiftning, chikane på gaden, seksuel chikane på grund af køn samt tvangssterilisering af kvinder med handicap.

1.5. Efter EØSU's opfattelse bør man vælge at medtage vold mod kvinder som en af de former for grænseoverskridende kriminalitet, der er nævnt i EUF-traktatens artikel 83, stk. 1.

1.6. EØSU mener, at der inden for rammerne af den sociale dialog og de kollektive overenskomstforhandlinger bør træffes konkrete foranstaltninger med henblik på at sikre, at kvinder, der er ofre for vold, kan beholde deres job, og at ofre, som står uden arbejde, kommer i beskæftigelse.

1.7. På linje med Europa-Parlamentet og i tråd med FN-konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination imod kvinder (CEDAW) mener EØSU, at udtrykket »kvinder i prostitution« bør anvendes i stedet for begrebet »sexarbejdere«.

1.8. Udvalget mener, at de skærpende omstændigheder bør omfatte aspekter som f.eks., at der har foreligget en tidligere trussel mod offeret eller offerets følelsesmæssige eller familiemæssige omgivelser, og hvis formålet er personlig berigelse.

1.9. Der bør også være særlig opmærksomhed omkring kvinder og piger fra etniske og/eller kulturelle mindretal (som f.eks. romaer), indvandrerkvinder (især dem der befinder sig i en irregulær administrativ situation) samt flygtningepiger og -kvinder på flugt fra krig.

1.10. EØSU opfordrer også til, at der tages særligt hensyn til kvinder med handicap, som er mere udsat for kønsrelaterede angreb netop på grund af deres handicap.

1.11. I forbindelse med cybermobning mener udvalget, at manglende samtykke og offentlig deling i sig selv bør udgøre cybermobning.

1.12. Udvalget mener ikke alene, at ofre bør henvises til støttetjenester rettidigt og koordineret, men også at det bør betragtes som en hastende prioritet.

1.13. EØSU opfordrer Kommissionen til at medtage sundhedstjenester, herunder seksuelle og reproduktive sundhedstjenester, på listen over væsentlige støttetjenester for ofrene og til at opfordre alle EU's medlemsstater til hurtigst muligt at fjerne alle hindringer for adgangen til nødprævention og fri svangerskabsafbrydelse efter en voldtægt.

1.14. Udvalget slår til lyd for, at hasteafgørelser om tilhold og beskyttelse til sikring af ofrenes fysiske og psykiske integritet nødvendigvis må omfatte foranstaltninger, der forhindrer gerningsmanden i at chikanere eller nærme sig offeret fysisk.

1.15. EØSU mener, at alle støttemekanismer og -foranstaltninger udtrykkeligt bør være tilgængelige og gratis for ofre for seksuel vold.

1.16. Udvalget gør opmærksom på den begrænsning, der består i, at de rådgivnings- og omsorgstjenester, der anvendes i forbindelse med seksuel chikane på arbejdspladsen, kun er eksterne, og at betydningen af den sociale dialog, kollektive forhandlinger og den nødvendige inddragelse af og forhandling med de sociale aktører ikke er medtaget.

1.17. I betragtning af den rolle, som uddannelse spiller for dannelsen af kønsroller og stereotyper, bør dens forebyggende rolle (navnlig gennem omfattende seksualundervisning) projiceres ud på alle uddannelsesstadier, og man bør i det institutionelle samarbejde udtrykkeligt inddrage uddannelsesmiljøet, civilsamfundets organisationer (navnlig feministiske sammenslutninger), arbejdsmarkedets parter og de berørte samfund.

1.18. Udvalget mener, at barnets tarv bør gå forud for samværet, når der er begrundet tvivl om muligheden for at garantere en sikker kontakt både fysisk og følelsesmæssigt.

1.19. Udvalget glæder sig over, at lemlæstelse af kvindelige kønsorganer er medtaget i direktivet som en specifik lovovertrædelse.

1.20. EØSU mener, at bredere krænkelser af seksuel og reproduktiv sundhed og rettigheder også bør behandles som vold mod kvinder, f.eks. gynækologisk og obstetrisk vold, tvungen graviditet og nægtelse af abortbehandling. EØSU bemærker også med bekymring, at definitionen af vold mod kvinder ikke omfatter de eksisterende begrænsninger af den frie og sikre frivillige svangerskabsafbrydelse samt chikane af kvinder, der frit vælger denne mulighed, især når det sker i nærheden af klinikker.

1.21. Udvalget bemærker med bekymring, at der ikke nævnes noget om, at forældreløse børn af kvinder, der var ofre for vold skal have mulighed for at udvikle et godt liv i frihed og ligestilling.

1.22. EØSU er dybt bekymret over, at den ekstreme højrefløj har gjort det til et mål at bekæmpe forslagene om ligestilling mellem kønnene, og især over den systematiske fornægtelse af strukturel vold, som kvinder udsættes for, blot fordi de er kvinder. Denne fornægtelse er ikke blot til skade for det ligeværdige samliv mellem mænd og kvinder, men er også et angreb på de værdier og principper, der er nedfældet i artikel 2 i EU-traktaten.

1.23. Udvalget anbefaler, at direktivet kommer til at omfatte en økonomisk rapport, som gør det muligt at sikre, at der er tilstrækkelige offentlige midler til rådighed til at sikre, at de vedtagne foranstaltninger også rent faktisk bliver ført ud i livet.

2. Generelle bemærkninger

2.1. Vold mod kvinder er det ultimative udtryk for diskrimination mod kvinder. Det er en kontrolmekanisme, hvis oprindelse er uligheden mellem kvinder og mænd, og som igen fastholder og nærer uligheden.

2.2. EØSU er dybt bekymret over, at den ekstreme højrefløj har gjort det til et mål at bekæmpe forslagene om ligestilling mellem kønnene, og især over den systematiske fornægtelse af strukturel vold, som kvinder udsættes for, blot fordi de er kvinder. Denne fornægtelse er ikke blot til skade for det ligeværdige samliv mellem mænd og kvinder, men er også et angreb på de værdier og principper, der er nedfældet i artikel 2 i EU-traktaten.

2.3. Den europæiske strategi for ligestilling mellem mænd og kvinder 2020-2025 har blandt sine hovedmål at sætte en stopper for kønsbaseret vold. Den har bl.a. også til formål at bekæmpe kønsstereotyper, fjerne lønforskellen i forbindelse med beskæftigelse og plejeopgaver, opnå lige deltagelse i de forskellige økonomiske sektorer og skabe balance mellem kvinder og mænd med hensyn til beslutningstagning og politisk aktivitet.

2.4. Vold mod kvinder og piger er en af de mest vedholdende former for kønsdiskrimination og en krænkelse af menneskerettighederne. I EU undgår halvdelen af alle kvinder (53 %) visse steder eller situationer af frygt for at blive udsat for fysiske eller seksuelle overgreb ( 1 ) , og en tredjedel af kvinderne (33 %) rapporterer, at de har været udsat for fysisk eller seksuel vold.

2.5. I betragtning af omfanget og udbredelsen af de mange former for vold, som kvinder udsættes for, er det desuden nødvendigt, at politikkerne til bekæmpelse heraf ikke er neutrale politikker, men at de udvikles ud fra et klart og utvetydigt kønsperspektiv og udformes på en måde, der gør det lettere at forstå, at de er nødvendige og skal være effektive.

2.6. Kvinder risikerer hver dag at blive udsat for vold på arbejdspladsen, især i transportsektoren (63 % af kvinderne rapporterer, at de har været udsat for mindst én voldshandling for nylig) ( 2 ) og i service- og salgssektoren ( 3 )

2.7. Volden i hjemmet er også steget som følge af de nedlukningsforanstaltninger, der blev indført for at dæmme op for sundhedskrisen som følge af covid-19-pandemien ( 4 )

2.8. EØSU bifalder, at direktivforslaget har til formål at forebygge og bekæmpe vold mod kvinder og vold i hjemmet for derigennem at sikre et højt sikkerhedsniveau og fuld udøvelse af de grundlæggende rettigheder, herunder retten til ligebehandling og ikkediskrimination. Selv om vi mener, at den strafferetlige tilgang i kampen mod vold mod kvinder er nødvendig, bør den nødvendigvis også ledsages af en helhedsorienteret og samlet tilgang til at forebygge, bekæmpe og udrydde kønsbaseret vold.

3. Særlige bemærkninger

3.1. EØSU bifalder den innovative tilgang i direktivet om bekæmpelse af vold mod kvinder med sit tværfaglige fokus. Udvalget påpeger imidlertid, at der er behov for at iværksætte protokoller, oplysningskampagner og uddannelse af fagfolk for at undgå både institutionel vold, og at ofre får skylden for eksterne faktorer, der ikke har noget med voldshandlingen at gøre, f.eks. offerets udseende eller holdning, status, oprindelse eller andre karakteristika eller situationer.

3.2. Selv om EØSU i denne forbindelse bifalder den begrebsmæssige og strafferetlige afklaring, der opnås ved at medtage definitioner af visse former for vold mod kvinder i direktivet, er det vigtigt, at forslaget omhandler alle former for kønsbaseret vold mod kvinder og indeholder en generel definition af kønsbaseret vold som den, der er indeholdt i artikel 1 og 2 i FN's erklæring om afskaffelse af vold mod kvinder fra 1993 og artikel 3 i Istanbulkonventionen.

3.3. EØSU mener, at man burde have valgt at medtage vold mod kvinder som en af de former for »grænseoverskridende kriminalitet«, der er nævnt i EUF-traktatens artikel 83, stk. 1.

3.4. EØSU bifalder, at voldtægt kriminaliseres alene på grundlag af manglende samtykke, uden at der kræves brug af magt eller trusler, for at forholdet kan retsforfølges. Denne juridiske definition inkorporerer denne lovovertrædelse i overensstemmelse med Istanbulkonventionen: dette begreb bør også anvendes på nye former for voldtægt som f.eks. den såkaldte »påtvungne forgiftning«.

3.5. Udvalget anerkender vigtigheden af at indarbejde særlige foranstaltninger til beskyttelse af ofre for kønsbaseret vold i familien og deres adgang til domstolene. EØSU opfordrer imidlertid til, at denne form for vold medtages blandt de lovovertrædelser, der defineres i direktivet, og at der fastlægges en fælles ramme for sanktioner, skærpende omstændigheder, jurisdiktion og forældelsesfrister.

3.6. Mere end halvdelen af de europæiske kvinder siger, at de på et tidspunkt har været udsat for seksuel chikane (55 %) ( 5 ) , og EØSU mener derfor ikke, at direktivet kan ignorere denne form for vold mod kvinder, hverken i den foreslåede definition eller i forhold til sanktioner, skærpende omstændigheder, jurisdiktion og forældelsesfrister ( 6 )

3.7. En tredjedel af de kvinder, der har været udsat for seksuel chikane, har oplevet det på arbejdspladsen ( 7 ) . EØSU mener derfor, det er nødvendigt, at direktivet omhandler denne form for vold samt arbejdsgivernes gennemførelse og ajourføring af konkrete foranstaltninger til bekæmpelse af seksuel og kønsbaseret chikane på arbejdspladsen, herunder cybervold og cybermobning ( 8 ) . EØSU opfordrer derfor til, at mobning på arbejdspladsen gøres til en strafbar handling.

3.8. Stedfortrædervold, som kvinder udsættes for gennem vold mod personer i deres emotionelle eller familiemæssige miljø med det formål at angribe dem følelsesmæssigt, udøves især mod deres sønner og døtre. EØSU mener, at barnets tarv bør gå forud for samværet, når der er begrundet tvivl om, hvorvidt det er muligt at garantere en sikker kontakt med barnet både fysisk og følelsesmæssigt.

3.9. I betragtning af at økonomisk uafhængighed er et væsentligt element i styrkelsen og rehabiliteringen af ofre for vold i hjemmet, bemærker EØSU med bekymring, at der ikke er nogen konkrete foranstaltninger inden for rammerne af den sociale dialog og de kollektive forhandlinger, der har til formål at sikre, at disse ofre kan beholde deres job, og at ofre, som står uden arbejde, kommer i beskæftigelse.

3.10. EØSU er opmærksom på resultaterne af Europa-Parlamentets betænkning om seksuel udnyttelse og prostitution og konsekvenserne deraf for ligestillingen mellem kønnene ( 9 ) , jf. artikel 6 i konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination mod kvinder (CEDAW) og den generelle henstilling nr. 38 fra FN's Komité for Afskaffelse af Diskrimination mod Kvinder af 6. november 2020 om handel med kvinder og piger i forbindelse med global migration, og mener, at det er hensigtsmæssigt at omtale dem som »kvinder i prostitution« og ikke som »sexarbejdere«.

3.11. I Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/36/EU ( 10 ) anses offerets samtykke for at være ugyldigt, når der er tale om trussel, brug af magt, tvang, misbrug af magt eller af en sårbar stilling eller om at give eller modtage betaling eller fordele for at opnå samtykke. EØSU mener, at alfonseri eller udbytte af seksuel udnyttelse af andre bør være omfattet af de sanktioner, der er fastsat i direktivets kapitel 2, som omhandler »lovovertrædelser i forbindelse med seksuel udnyttelse«.

3.12. EØSU deler den bekymring, som FN's Menneskerettighedsråds særlige rapportør ( 11 ) har givet udtryk for over stigningen i antallet af surrogatmødre. Ligesom Europa-Parlamentet ( 12 ) betragter EØSU det som en form for reproduktiv udnyttelse, der krænker kvinders værdighed. Udvalget mener derfor, at denne praksis — når der er tale om en juridisk transaktion, som indebærer fortjeneste eller fordele for mindst én af parterne, herunder markedsføring — bør betragtes som en form for vold mod kvinder og på samme niveau som seksuel udnyttelse (og derfor bør medtages i kapitel 2 og artikel 1).

3.13. Vold mod kvinder er den mest udbredte menneskerettighedskrænkelse i EU, men den er mere udbredt blandt kvinder og piger i udsatte situationer, og der bør tages særligt hensyn til kvinder og piger fra etniske og/eller kulturelle mindretal som f.eks. romaer.

3.14. EØSU støtter alle passende lovgivningsmæssige foranstaltninger til beskyttelse af kvinder med handicap mod alle former for udnyttelse, vold og misbrug, herunder kønsbaserede aspekter, samt passende foranstaltninger til forebyggelse heraf, navnlig passende former for kønsrelateret bistand og støtte til kvinder med handicap. EØSU støtter i den forbindelse, at alle faciliteter og programmer, der er udformet til gavn for kvinder med handicap, overvåges effektivt af uafhængige myndigheder.

3.15. EØSU støtter også alle passende foranstaltninger til fremme af fysisk, kognitiv og psykologisk genoptræning, rehabilitering og social reintegration af kvinder med handicap, der er ofre for en hvilken som helst form for vold eller misbrug, herunder gennem tilvejebringelse af beskyttelsestjenester, og opfordrer til, at der tages særligt hensyn til kvinder med handicap, som er mere udsat for vold på grund af køn og på grund af deres handicap (tvangssterilisationer, juridisk umyndiggørelse iværksat af familiemedlemmer).

3.16. Indvandrerkvinder bør, især hvis de befinder sig i en irregulær administrativ situation, beskyttes ved straks at få tildelt en selvstændig og midlertidig opholdstilladelse, når de indgiver en anmeldelse ( 13 ) . Hvis en sådan situation med manglende lovlig dokumentation afsløres i løbet af processen, bør de kompetente migrationsmyndigheder desuden ikke underrettes.

3.17. EØSU glæder sig over, at cyberstalking og deling uden samtykke af intimt eller manipuleret materiale medtages som former for vold mod kvinder og piger, men er bekymret over kravet om, at et sådant forhold for at kunne anses for strafbart skal indebære, at materialet er blevet gjort tilgængeligt for en »lang række brugere«. Der er tale om et upræcist, udefinerbart og meget værdiladet krav, som til gengæld ikke tager hensyn til den reelle skade på offerets omdømme, som nogle gange er større, hvis der kun deles med personer i kvindens nærmeste sociale, familiemæssige eller arbejdsmæssige miljø. Udvalget mener, at manglende samtykke og offentlig deling i sig selv bør betegnes som cybermobning, uden at det skal vurderes, om materialet er blevet delt med en lang række brugere, eller om det tværtimod er blevet delt med mange eller relativt mange (artikel 7, litra a) og b), artikel 8, litra c), og artikel 9, litra a)).

3.18. Den udbredte brug af internettet og de sociale medier gør udvekslingen uden samtykke af seksuelt eksplicit materiale hyppigere, mere effektfuld og derfor mere skadelig for ofrene. Udvalget er bekymret over omfanget af denne praksis og mener, at straffene og forældelsesfristerne for sådanne lovovertrædelser (artikel 7) bør svare til dem, der er fastsat i artikel 12 og 15 for cyberstalking (artikel 8).

3.19. EØSU ser positivt på, at de myndigheder, der er ansvarlige for at modtage og videreformidle anmeldelser af lovovertrædelser, der er omfattet af direktivet, vil få en særlig uddannelse, men mener, at der desuden bør fastsættes særlige foranstaltninger til overvågning og evaluering af systemets effektivitet samt en bestemmelse om konkrete sanktioner i tilfælde af, at de kompetente myndigheder ikke overholder princippet om rettidig omhu (artikel 37, stk. 6).

3.20. Udvalget glæder sig over kravet om »tilstrækkelig« ekspertise hos personer, enheder og tjenester, der efterforsker og retsforfølger vold mod kvinder og piger, navnlig retsembedsmænd, domstolsmyndigheder og -personale, dommere, anklagere, advokater, støttepersoner for ofre og tjenester for genoprettende retfærdighed, plejepersonale, sociale og uddannelsesmæssige tjenester og andet relevant personale, som kan komme i kontakt med udsatte grupper eller ofre. EØSU advarer dog om den subjektivitet, der kan være forbundet med opfattelsen af, om erfaringerne er tilstrækkelige eller utilstrækkelige. Da en af de største fejl i forbindelse med indgreb på dette område netop er manglende uddannelse og bevidsthed hos de involverede aktører, anbefaler EØSU, at der stilles krav om nærmere bestemt uddannelse, ikke kun for de fagpersoner, der behandler anmeldelser eller er i kontakt med ofrene, men også for dem, der deltager i efterforskningen eller retsforfølgningen, jf. kapitel 3 (artikel 17, stk. 1).

3.21. Hurtig behandling af ofrene er afgørende for, at de kan få passende erstatning, rehabilitering og genopretning. EØSU mener derfor ikke alene, at ofre bør henvises til støttetjenester rettidigt og koordineret, men at det også bør betragtes som en hastende prioritet (artikel 20, stk. 2).

3.22. EØSU bifalder de foreslåede foranstaltninger, der skal sikre, at ofrene har adgang til integrerede, skræddersyede, generelle og specialiserede støttetjenester, der opfylder deres specifikke behov. Udvalget beklager imidlertid, at listen over den specialiserede støtte, som medlemsstaterne skal yde ofrene (artikel 27, stk. 1), kun omhandler støtte i den juridiske fase eller i efterforsknings- og retsprocessen og ikke nævner adgang til sundhedstjenester, herunder seksuelle og reproduktive sundhedstjenester, som afgørende for ofrene. EØSU bemærker endvidere med stor bekymring, at der ikke er nogen specifik omtale af seksuelle og reproduktive sundhedstjenester, herunder nødprævention og abort, som ikke blot er væsentlige, men også nødvendige støttetjenester, som ofre for seksuel vold bør have adgang til (artikel 28). Ifølge FN og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol kan det at blive tvunget til at gennemføre en graviditet som følge af voldtægt udgøre en alvorlig form for grusom, umenneskelig og nedværdigende vold. EØSU opfordrer Kommissionen til at medtage sundhedstjenester, herunder seksuelle og reproduktive sundhedstjenester, på listen over væsentlige støttetjenester for ofrene og til at opfordre alle EU's medlemsstater til hurtigst muligt at fjerne alle hindringer for adgangen til nødprævention og fri svangerskabsafbrydelse efter en voldtægt.

3.23. Fordrevne kvinder og kvinder, der flygter fra konflikter, har øget risiko for kønsbaseret vold. Seksuel vold bruges ofte som et krigsvåben, og kvinder og piger har større risiko for at blive handlet og seksuelt udnyttet. EØSU understreger, at støtte, beskyttelse og adgang til væsentlige sundhedstjenester, såsom psykologisk traumebehandling og adgang til seksuelle og reproduktive tjenester, herunder nødprævention og abortbehandling, er af største betydning og bør tilbydes i alle europæiske lande.

3.24. Udvalget slår til lyd for, at hasteafgørelser om tilhold og beskyttelse til sikring af ofrenes fysiske og psykiske integritet nødvendigvis må omfatte foranstaltninger, der forhindrer gerningsmanden i at chikanere eller nærme sig offeret fysisk. Dette gælder ikke kun for tilhold eller forbud mod adgang til hjemmet eller arbejdspladsen (artikel 21, stk. 1), men også for det offentlige rum generelt, herunder i tilfælde, hvor gerningsmandens eller den mistænktes adfærd må betragtes som farlig, hvis han kommer i nærheden af offeret (artikel 21, stk. 2).

3.25. EØSU konstaterer med tilfredshed, at der skal være frie og gratis telefonhjælpelinjer til rådighed for ofrene og specialiseret behandling i krisecentre af ofre for seksuel vold, men mener, at fri og gratis tilgængelighed også udtrykkeligt bør indgå i alle støttemekanismer og -foranstaltninger for ofre for seksuel vold, i forebyggende foranstaltninger til oplysning om deres rettigheder samt i procedurer for erstatning og godtgørelse.

3.26. Udvalget bifalder inddragelsen af specialiseret støtte i tilfælde af seksuel chikane på arbejdspladsen og henstillingen om, at der skal træffes nationale forebyggende foranstaltninger, men gør opmærksom på, at det er en begrænsning, at de planlagte rådgivnings- og omsorgstjenester kun er eksterne (artikel 30), og at der intet nævnes om betydningen af social dialog, kollektive forhandlinger og den nødvendige inddragelse af og forhandling med arbejdsmarkedets parter, navnlig fagforeningerne som legitime repræsentanter for arbejdstagernes interesser og rettigheder. Udvalget noterer sig også med bekymring og overraskelse, at man overvejer »mægling« i forbindelse med denne form for vold mod kvinder.

3.27. EØSU mener i den forbindelse, at det er vigtigt og presserende at fremme ratificeringen af ILO-konvention nr. 190 om vold og chikane og Istanbulkonventionen i alle de medlemsstater, der endnu ikke har gjort det, og det samme gælder EU selv.

3.28. Udvalget glæder sig over, at der skal indarbejdes forebyggende foranstaltninger mod kønsbaseret vold i undervisningen, herunder gennem styrkelse af den integrerede seksualundervisning. Men i betragtning af den rolle, som uddannelse spiller for dannelsen af kønsroller og stereotyper, bør dette mandat imidlertid gælde for alle uddannelsesstadier uden undtagelse, og udtrykkeligt inddrage uddannelsesmiljøet, civilsamfundets organisationer (navnlig feministiske sammenslutninger), arbejdsmarkedets parter samt de berørte lokalsamfund i det institutionelle samarbejde (artikel 36, stk. 2).

3.29. EØSU bifalder også medlemsstaternes samarbejde og koordinering af dataindsamling og forskning i årsagerne til, udbredelsen af og virkningerne af vold mod kvinder. Udvalget er dog skeptisk over for, om det reelt er en forpligtelse eller blot en simpel opfordring til handling, som ligger i formuleringen »støtter« i artikel 44, stk. 7. EØSU mener, at det ville være langt mere effektivt og ambitiøst at kræve vedtagelse af specifikke, konkrete foranstaltninger inden for en bestemt frist (artikel 44, stk. 7).

3.30. På grund af de migrationsdiasporaer, der findes i de forskellige EU-værtslande, er det nødvendigt at tage højde for de former for vold mod kvinder og piger, der er en del af de respektive oprindelsessamfunds kulturelle normer. Udvalget glæder sig derfor over, at lemlæstelse af kvindelige kønsorganer er medtaget i direktivet som en specifik lovovertrædelse, men advarer om, at det er nødvendigt at udvise stor forsigtighed for at sikre, at oplysnings- og forebyggelseskampagner undgår stigmatisering af kvinder, der tilhører sådanne samfund, og at hensynet til de kulturelle aspekter, der er omhandlet i artikel 37, stk. 2, vedrørende identifikation af konsekvenserne, også anvendes i forebyggelseskampagner. Udvalget mener, at et væsentligt aspekt i denne henseende er at arbejde med og tage udgangspunkt i referencegrupperne selv for at forebygge og afmontere de kulturelle betydninger af denne praksis (artikel 36, stk. 6) ( 14 )

3.31. EØSU bifalder anerkendelsen af, at tvangsaborter og tvangssterilisering udgør særlige former for vold. De bredere krænkelser af seksuel og reproduktiv sundhed og rettigheder bør imidlertid også behandles som vold mod kvinder. Det gælder f.eks. gynækologisk og obstetrisk vold, tvungen graviditet og nægtelse af abortbehandling. EØSU bemærker med bekymring, at definitionen af vold mod kvinder ikke omfatter de eksisterende begrænsninger af den frie og sikre frivillige svangerskabsafbrydelse samt chikane af kvinder, der frit vælger denne mulighed, især når det sker i nærheden af klinikker.

3.32. Udvalget konstaterer med bekymring, at der ikke nævnes noget om, at forældreløse børn af kvinder, der var ofre for vold, skal have mulighed for at udvikle et godt liv i frihed og ligestilling. Dette forudsætter nødvendigvis, at de kan overvinde deres særlige sårbarhed, som skyldes den voldsomme situation, de har været udsat for — og som er så meget desto værre, hvis deres mor er blevet dræbt — og få afhjulpet denne. I sidstnævnte tilfælde er det vigtigt at lette adgangen til civilretlig erstatning for de begåede forbrydelser og at fremskynde arveprocessen efter forbrydelsen, så de hurtigst muligt kan få adgang til deres ejendoms- og arverettigheder ( 15 )

3.33. Udvalget beklager, at der ikke er fremlagt nogen økonomisk rapport sammen med direktivet, og at den offentlige finansiering heraf og af de tjenesteydelser og foranstaltninger, der foreslås heri, derfor ikke er sikret.

Bruxelles, den 13. juli 2022. Christa SCHWENG Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) FRA (2014), Vold mod kvinder: en EU-undersøgelse.

(2) ETF (2019), Time's Up for Violence Against Women.

(3) Eurofound (2017), 6th European Working Condition Survey.

(4) Kommissionen (2021), 2021 report on gender equality in the EU.

(5) Undersøgelse af en stikprøve på 42 000 kvinder. Kilde: Vold mod kvinder: en EU-undersøgelse, Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder, 2014.

(6) Opfølgning på de forpligtelser, der blev vedtaget på Europa-Parlamentets Me Too-dage i februar 2019, hvor kandidater til valget i maj blev opfordret til at forpligte sig til specifikt at bekæmpe seksuel chikane.

(7) Undersøgelse af en stikprøve på 42 000 kvinder. Kilde: Vold mod kvinder: en EU-undersøgelse, Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder, 2014.

(8) I den henseende henvises der som en god praksis i Spanien til artikel 48 i organisk lov nr. 3/2007 af 22. marts om effektiv ligestilling mellem kvinder og mænd.

(9) Europa-Parlamentets betænkning om seksuel udnyttelse og prostitution og konsekvenserne deraf for ligestillingen mellem kønnene (2013/2103(INI)). Udvalget om Kvinders Rettigheder og Ligestilling. Ordfører: Mary Honeyball. A7-0071/2014. 3.2.2014. Se også Europa-Parlamentets beslutning af 10. februar 2021 om gennemførelsen af direktiv 2011/36/EU om forebyggelse og bekæmpelse af menneskehandel og beskyttelse af ofrene herfor (2020/2029(INI)).

(10) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/36/EU af 5. april 2011 om forebyggelse og bekæmpelse af menneskehandel og beskyttelse af ofrene herfor, og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2002/629/RIA (EUT L 101 af 15.4.2011, s. 1).

(11) De Forenede Nationer. Menneskerettighedsrådet. Rapport fra den særlige rapportør om salg og seksuel udnyttelse af børn, herunder børneprostitution, børnepornografi og andet materiale om seksuelt misbrug af børn. A/HRC/37/60. Menneskerettighedsrådet, 37. samling. 26. februar til 23. marts 2018.

(12) Som anbefalet i Europa-Parlamentets beslutning af 17. december 2015 om årsberetning om menneskerettigheder og demokrati i verden 2014 og Den Europæiske Unions politik på området, 2015/2229(INI), hvori surrogatmoderskab fordømmes som krænkende for »den menneskelige værdighed for kvinden, da hendes krop og dens forplantningsfunktion bruges som en vare«, opfordres til en hurtig revision af lovligheden af denne praksis under de forskellige menneskerettighedsinstrumenter, og der opfordres til at forbyde en praksis, »som indebærer reproduktiv udnyttelse og anvendelse af det menneskelige legeme med henblik på at opnå økonomisk eller andre former for fortjeneste, navnlig i tilfælde af udsatte kvinder i udviklingslandene«.

(13) På dette område er den spanske immigrationslovgivning god praksis (artikel 31a i organisk lov nr. 4/2000).

(14) Det tværsektorielle akademiske program til forebyggelse og bekæmpelse af omskæring af kvinders kønsorganer (FGM/C). Kommissionen 2016-2018.

(15) I den forbindelse anses organisk lov nr. 2/2022 af 21. marts om forbedring af beskyttelsen af forældreløse børn, der er ofre for kønsbaseret vold for at være god praksis i Spanien.