MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET - Udkast til Fælles Rapport om Beskæftigelsen 2002 {SEC(2002) 1204}

INDLEDNING

I afsnit VIII i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fastlægges principper og procedurer for udvikling af en samordnet strategi for beskæftigelsen. Artikel 128 indeholder oplysninger om den specifikke procedure for formuleringen af en sådan strategi, herunder årlige retningslinjer for beskæftigelsen, eventuelle henstillinger til medlemsstaterne og en fælles rapport fra Rådet og Kommissionen til Det Europæiske Råd om beskæftigelsessituationen i Fællesskabet og om gennemførelsen af retningslinjerne. Hver medlemsstat skal fremsende en årsrapport til Rådet og Kommissionen om de vigtigste foranstaltninger, den har truffet til at gennemføre sin beskæftigelsespolitik på baggrund af retningslinjerne for beskæftigelsen. Den europæiske beskæftigelsesstrategi er udviklet i henhold til ovenstående institutionelle rammer og er et vigtigt bidrag til EU's bredere politiske dagsorden, der blev defineret på topmødet i Lissabon og på de efterfølgende Europæiske Råd.

Denne fælles rapport om beskæftigelsen giver et overblik over beskæftigelsessituationen og en politisk vurdering af de fremskridt, medlemsstaterne har gjort med gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne for 2001 [1]. Der sættes også fokus på de resterende udfordringer for medlemsstaterne.

[1] Rådets afgørelse om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik for 2002 (2002/178/EF); EFT L 60 af 1.3.2002, s. 70.

Den fælles rapport indeholder både en analyse af fremskridtene i hele EU under de vigtigste vedtagne mål og retningslinjer og en kort oversigt for hvert land. Fælles nøgleindikatorer understøtter analysen og opsummeres i bilagene.

En mere detaljeret analyse af den seneste udvikling under hver retningslinje og for hver medlemsstat er indeholdt i et bilag fra Kommissionens tjenestegrene [2].

[2] SEC(2002) 1204.

INDHOLDSFORTEGNELSE

INDLEDNING

Resumé

1. Den politiske og økonomiske baggrund

2. Gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjer og henstillinger for 2001: vurdering af resultater og politikker i EU

2.1. De overordnede politiske rammer: afspejling af de horisontale mål i retningslinjerne for 2002

2.2. Vurdering af fremskridt under de fire søjler i retningslinjerne for 2001

2.2.1. Beskæftigelsesegnethed

2.2.2. Iværksætterkultur

2.2.3. Tilpasningsevne

2.2.4. Lige muligheder

3. Gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjer og henstillinger for 2002: Vurdering af resultater og politikker i de enkelte medlemsstater

BELGIEN

DANMARK

TYSKLAND

GRÆKENLAND

SPANIEN

FRANKRIG

IRLAND

ITALIEN

LUXEMBOURG

NEDERLANDENE

ØSTRIG

PORTUGAL

FINLAND

SVERIGE

DET FORENEDE KONGERIGE

4. Vejen frem

Bilag 1: Oversigt over resultater og nøgleindikatorer for 2001

Bilag 2: Oversigt over fælles vedtagne indikatorer for forebyggelse og aktivering for 2000 og 2001

Bilag 3: Indikatorer: kilder og definitioner

Resumé

Efter fem års gennemførelse står den europæiske beskæftigelsesstrategi nu ved en skillevej. Strategien blev lanceret i 1997 med bekæmpelse af arbejdsløsheden øverst på dagsordenen, men fokus er gradvist skiftet med henblik på at støtte de bredere forpligtelser i Lissabon-strategien, der sigter mod at skabe flere og bedre arbejdspladser i et samfund med plads til alle. Det centrale i strategien er nu at opfylde de vedtagne beskæftigelsesmål og øge deltagelsen i arbejdsstyrken. Der er på EU-plan blevet gennemført en omfattende evaluering af denne første periode, og resultaterne er opmuntrende.

EU's beskæftigelsesresultater i 2001 skal ses på baggrund af en kraftig forværring af det økonomiske klima, idet væksten i BNP blev halveret sammenholdt med 2000, og der hersker alvorlig usikkerhed om fremtiden. På trods af disse mindre gunstige betingelser er resultaterne både for beskæftigelsen (+0,6 %) og ledigheden (-0,6 %) blevet stadigt bedre, om end det går langsommere. Selv om femårsevalueringen af den europæiske beskæftigelsesstrategi tydede på strukturelle forbedringer på EU's arbejdsmarked, er der stadig alvorlige svagheder i forbindelse med arbejdsløshedsniveau, deltagelse, beskæftigelsesfrekvenser, kønsskævhed, beskæftigelseskvalitet, produktivitetsvækst og regionale forskelle. Det haster med at afhjælpe disse svagheder for at forberede EU's arbejdsmarked på de kommende udfordringer.

De nationale handlingsplaner er generelt blevet mere klare og hænger bedre sammen. Dog virker anvendelsen af nationale mål, rapporteringen om foranstaltningernes virkninger på arbejdsmarkedet, budgetinformationen, dokumentationen for anvendelse af strukturfondene til støtte for den europæiske beskæftigelsesstrategi og inddragelsen af centrale berørte parter klart utilstrækkelig.

Indsatsen for at opfylde de horisontale mål er forbedret sammenlignet med sidste år, især foranstaltningerne for at øge beskæftigelsesfrekvenserne. Selv om der er sket opmuntrende fremskridt mod EU's samlede mål og målene for kvinder, der blev fastsat i Lissabon og Stockholm, vil det kræve en særlig indsats at nå de samlede mål for 2010 i de medlemsstater, der endnu ikke har bidraget nok til den samlede forbedring i beskæftigelsen. Det giver anledning til alvorlig bekymring, at der stadig er meget langt fra den nuværende situation til målet om en beskæftigelsesfrekvens på 50 % for ældre arbejdstagere, og det er afgørende, at der fokuseres mere på kønsdimensionen i aldringsproblemet. Spørgsmålet om kvalitet i arbejdet behandles stadig kun spredt, idet der i vid udstrækning fokuseres på aspekter som jobfleksibilitet, arbejdsmiljø og uddannelse, mens der ikke er tilstrækkelig opmærksomhed om andre dimensioner, såsom kvaliteten af jobbets indhold og kvaliteten i den sociale dialog. Det går fremad med at udvikle strategier for livslang læring, og alle medlemsstater har nu lagt grunden til helhedsstrategier, skønt det vil tage tid at gennemføre dem fuldt ud. Der kan også konstateres visse fremskridt med at få disse strategier til at hænge bedre sammen, om end det sker langsommere, især er der ikke opstillet helhedsstrategier for overgangene mellem uddannelsessystemerne og arbejdsmarkedet. Et stigende antal medlemsstater fastsætter mål for uddannelsesdeltagelse og -resultater, og den stigning i udgifterne til menneskelige ressourcer, som kan ses i de fleste medlemsstater, vidner om et styrket engagement, selv om der fortsat mangler nationale investeringsmål. De stadigt større forskelle mellem lavt- og højtuddannede og ældre og yngre aldersgruppers udnyttelse af uddannelsesmulighederne giver anledning til alvorlig bekymring.

I de fleste medlemsstater har arbejdsmarkedets parter i år spillet en større rolle med de nationale handlingsplaner, selv om arbejdsmarkedets parter generelt ikke har gjort store fremskridt med deres egen proces med at gennemføre den europæiske beskæftigelsesstrategi. Den sociale dialog på EU-plan har medført en række vigtige initiativer. Her kan blandt andet nævnes en fælles erklæring fra de europæiske arbejdsmarkedsparter til Det Europæiske Råd i Laeken, hvori de understregede behovet for at videreudvikle den uafhængige sociale dialog, den planlagte fremlæggelse af et flerårigt arbejdsprogram for arbejdsmarkedets parter og arbejdsmarkedets parters rammer for en indsats for udvikling af færdigheder og kompetencer, som blev forelagt på topmødet i Barcelona. Til trods herfor mangler arbejdsmarkedets parter stadig at udvikle en måde, hvorpå de kan bidrage til strategien på en mere synlig og sammenhængende måde.

De nationale handlingsplaner afspejler et bedre policy-mix, hvor der lægges mere vægt på søjlerne for lige muligheder og iværksætterkultur sammenlignet med de foregående år. De regionale forskelle er fortsat et alvorligt problem. Anvendelsen af indikatorer baseret på nationale kilder er ujævn, og der er særlige svagheder i forbindelse med dårligt stillede grupper, overgang til beskæftigelse, pasningsmuligheder (indikatorer for jobkvalitet), flaskehalse og mobilitet på arbejdsmarkedet samt aktiveringspolitikkernes effektivitet.

Under søjlen for beskæftigelsesegnethed har medlemsstaterne arbejdet på at konsolidere og forbedre foranstaltningernes kvalitet og dækning. Der er nu etableret forebyggende strategier i de fleste medlemsstater, og de skræddersys bedre til den enkeltes behov. De vidtrækkende reformer af arbejdsformidlingerne fortsætter, idet der er en klar tendens i retning af et blandet offentligt/privat arbejdsformidlingsmarked. Generelt var langt over de 20 % af de ledige, som var målet, omfattet af aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger. Det ser ud til, at der lægges større vægt på grundlæggende færdigheder, især læse- og skrivefærdigheder for voksne. De vigtigste mål for internetbaseret undervisning er tæt på at blive opfyldt. Der er kommet større opmærksomhed om langsigtet forebyggelse og bekæmpelse af flaskehalse. Der er ved at blive iværksat mere integrerede politikker til bekæmpelse af udstødelse, og der udvikles større synergi mellem de nationale beskæftigelseshandlingsplaner og de nationale handlingsplaner til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse.

På den anden side har kun fem medlemsstater indtil nu gennemført den forebyggende strategi med så megen succes, at de har nedbragt tilgangen til langtidsledighed betydeligt. Der er også generelt behov for at forbedre informationen om aktiveringsforanstaltningernes effektivitet. Antallet af unge, der forlader skolen uden eksamen, falder kun meget gradvist, og det er tvivlsomt, om det fælles mål om at halvere antallet inden 2010 kan nås. Kun få medlemsstater viderefører omfattende beskæftigelsesfremmende skatte- og understøttelsesreformer, og der er ikke lagt tilstrækkelig vægt på at sikre samspillet mellem skatte- og understøttelsessystemerne. Der mangler i vid udstrækning nationale strategier for forlængelse af den erhvervsaktive alder, og der bliver ikke i tilstrækkelig grad gjort noget for at styrke arbejdsevnen og indføre incitamenter for arbejdsgiverne til at ansætte eller fastholde især ældre arbejdstagere i beskæftigelse. I forbindelse med social integration forsømmes foranstaltninger for efterspørgselssiden, såsom ikke-forskelsbehandling, og antallet af medlemsstater, der fastsætter særlige nationale mål, er fortsat meget lavt. Et flertal af medlemsstaterne har undladt at anvende de beskæftigelsesindikatorer, som blev vedtaget i fællesskab på dette område, hvilket har gjort det vanskeligt at analysere de relevante politiske foranstaltninger.

De fleste nationale handlingsplaner gav foranstaltninger under søjlen for iværksætterkultur en højere profil end i de foregående år, selv om den generelle økonomiske afmatning i 2001 påvirkede beskæftigelsesvæksten negativt i små virksomheder, i servicesektoren og inden for selvstændig virksomhed. Der blev lagt særlig vægt på foranstaltninger til at gøre registreringen af virksomheder lettere, støtte selvstændig virksomhed og udvikle en iværksætterkultur, især blandt kvinder. Der blev taget nye initiativer for at skabe jobmuligheder inden for videnbaserede tjenesteydelser og i miljøsektoren. De fleste medlemsstater gennemførte eller bebudede nye initiativer til at bekæmpe sort arbejde. På trods af denne positive udvikling er der brug for mere målrettet støtte for at gøre iværksætterkultur til en drivkraft for vækst og beskæftigelse. Det ser ud, som om det er nødvendigt med en øget indsats for at fremme etableringen af egen virksomhed, især gennem bedre adgang til finansiering. Tendensen til stigende skat på arbejde er vendt, men skatterne på arbejde er fortsat høje selv for lavtlønnede arbejdstagere, og opmærksomheden om socialbidragenes indvirkninger på beskæftigelsen er utilstrækkelig.

Udviklingen af den europæiske beskæftigelsesstrategis geografiske dimension er gået ind i en konsolideringsfase. Fire medlemsstater har ud over de nationale handlingsplaner udarbejdet regionale handlingsplaner. De territoriale beskæftigelsespagter er fortsat vigtige i nogle få medlemsstater, men der kan stadig gøres meget for at udvikle partnerskabsstrategien på lokalt plan.

Under søjlen for tilpasningsevne søger man i en række medlemsstater at skabe en større balance mellem fleksibilitet og tryghed i beskæftigelsesforholdene. Tendensen hen imod øget fleksibilitet i arbejdstid og arbejdstilrettelæggelse fortsætter, og der er ved at blive truffet foranstaltninger til at sikre ligebehandling af arbejdstagere, der er ansat i henhold til forskellige arbejdsaftaler. Der rapporteres også om forbedringer i forbindelse med arbejdsmiljøet. Der er interessante initiativer i forbindelse med arbejdstilrettelæggelse, som fortjener en større udbredelse. Arbejdsmarkedets parter spiller en stadigt større rolle for fremme af livslang læring på arbejdspladsen, men deres aktioner er fortsat ikke tilstrækkeligt synlige, hvilket til dels kan skyldes den ustrukturerede rapportering. Der gøres i et vist omfang fremskridt i retning af at opfylde målet om, at alle arbejdstagere skal have IKT-kompetence inden udgangen af 2003. Det er dog nødvendigt med flere oplysninger om foranstaltninger til at fremme arbejdstagernes viden om IKT for at kunne vurdere fremskridtene mere nøjagtigt.

Under søjlen for lige muligheder er der sket tydelige fremskridt med hensyn til at nå målene for kvinders beskæftigelsesfrekvens, selv om nogle få lande stadig er bagud, og der er behov for en større indsats for at fastholde kvinder på arbejdsmarkedet i længere tid. Det er gået fremad med at integrere ligestillingsaspektet i alle politikker og aktioner, men processen er ikke afsluttet. Skønt der er taget initiativer til at mindske lønforskellen mellem mænd og kvinder ved at tage hånd om de underliggende årsager hertil, gøres der stadig ikke nok, og arbejdsmarkedets parter udviser ikke tilstrækkeligt engagement i dette spørgsmål. Der arbejdes stadig på at nedbryde kønsopdelingen af arbejdsmarkedet, især i lande med en høj grad af kønsopdeling, men det er vanskeligt at vurdere resultaterne på kort sigt. Foranstaltningerne for at forene arbejds- og familieliv er blevet styrket, men der er stadig ikke tilstrækkeligt mange billige børnepasningsmuligheder af høj kvalitet til, at de mål, Det Europæiske Råd fastlagde i Barcelona, kan nås. Orlovsordningerne er blevet udvidet i mange medlemsstater, men det er kun få lande, som specifikt opfordrer mænd til at tage forældreorlov.

Vurderingen af de nationale beskæftigelsesresultater og -politikker i 2001 bekræfter de vigtigste resultater af evalueringen af perioden 1997-2001 og giver et stærkere grundlag for at udforme næste generation af den europæiske beskæftigelsesstrategi. Selv om strukturreformerne af arbejdsmarkedet har givet gode resultater indtil nu, er der stadig store svagheder. Stillet over for den igangværende økonomiske afmatning bør medlemsstaterne gøre en ekstra indsats for at gennemføre strukturreformer, herunder på arbejdsmarkederne, for at støtte arbejdstagernes og virksomhedernes tilpasning til ændringer. Der er allerede bred enighed om en række elementer til en effektiv ny europæisk beskæftigelsesstrategi, hvor der også fokuseres på Lissabon-målene, en stabil strategi på mellemlang sigt, et mindre antal retningslinjer, som sigter mere på de resultater, der skal nås, og en forbedret koordinering med andre relevante processer, især de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.

På baggrund af de tilbageværende svagheder skal den fremtidige generation af retningslinjer eksplicit indeholde følgende tre centrale prioriteter: forhøjelse af beskæftigelses- og deltagelsesfrekvenserne, forbedring af kvalitet og produktivitet på arbejdspladsen og fremme af et rummeligt arbejdsmarked. På disse tre områder skal der stadig ske mange fremskridt, hvis de overordnede mål for Lissabon-strategien skal nås.

1. DEN POLITISKE OG ØKONOMISKE BAGGRUND

Den europæiske beskæftigelsesstrategi ved en skillevej efter 5 år

Siden den europæiske beskæftigelsesstrategi blev lanceret på Luxembourg-topmødet om beskæftigelse i 1997, er der foretaget en række ændringer i den for at tage højde for udviklingen i den politiske og økonomiske situation. Efter midtvejsevalueringen af de første tre års gennemførelse blev beskæftigelsesstrategien styrket på Det Europæiske Råd i Lissabon (2000) og integreret i en bredere politisk dagsorden med det formål at gøre Den Europæiske Union til den mest dynamiske og konkurrencedygtige videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en holdbar økonomisk vækst og samtidig flere og bedre job og større social samhørighed.

Det Europæiske Råd i Lissabon vedtog målet om inden 2010 at nå en gennemsnitlig beskæftigelsesfrekvens i EU så tæt som muligt på 70 % i alt og på over 60 % for kvinder. Det Europæiske Råd definerede en samlet strategi med henblik på at forberede overgangen til en videnbaseret økonomi, modernisere den europæiske sociale model og fastholde de positive vækstperspektiver.

Det Europæiske Råd i Nice i december 2000 indførte kvalitet som en ledetråd for den socialpolitiske dagsorden og satte især kvalitet i arbejdet som et vigtigt mål for den europæiske beskæftigelsesstrategi. Rådet understregede, at kvalitetsspørgsmålet har flere dimensioner både i forbindelse med jobbets art og det overordnede arbejdsmarked, og erklærede, at kvaliteten skulle fremmes gennem aktioner på tværs af alle søjler.

Det Europæiske Råd i Stockholm i 2001 bekræftede EU's og medlemsstaternes forpligtelse til at nå målet om fuld beskæftigelse og fastsatte midlertidige mål for beskæftigelsen for 2005 på 67 % i alt og 57 % for kvinder samt et mål for beskæftigelsen blandt ældre arbejdstagere (55 til 64 år) på 50 % i 2010. Som svar på kravet fra Rådet i Stockholm undersøgte Kommissionen og Rådet i fællesskab, hvilke betingelser der skulle opfyldes for at øge deltagelsen i arbejdsstyrken i EU, og fremsendte forslag i overensstemmelse hermed til Det Europæiske Råd i Barcelona [3].

[3] Forøgelse af arbejdsmarkedsdeltagelsen og fremme af aktiv aldring, Rådets dokument nr. 6707 af 8. marts 2002, vedtaget på grundlag af KOM(2002)9 endelig af 24.1.2002.

Det Økonomiske Råd i Göteborg supplerede ovenstående politiske forpligtelse med en strategi for bæredygtig udvikling og tilføjede miljødimensionen i Lissabon-strategien i erkendelse af, at miljø, økonomisk vækst og beskæftigelse hænger sammen.

Det Europæiske Råd i Barcelona i marts 2002 udpegede "Aktive politikker for fuld beskæftigelse: flere og bedre job" som et af tre områder, der kræver en særlig indsats. Rådet understregede, at fuld beskæftigelse i EU er et kernepunkt i Lissabon-strategien og udgør en væsentlig målsætning for økonomi-, social- og arbejdsmarkedspolitikkerne. I den forbindelse opfordrede Det Europæiske Råd til en styrkelse af beskæftigelsesstrategien, og der blev udstukket retningslinjer for den europæiske beskæftigelsesstrategi fremover. Rådet så positivt på Kommissionens aktionsplan om kvalifikationer og mobilitet, der blev fulgt op af en resolution fra Rådet [4].

[4] 9614/02, 3.6.2002.

Denne fælles rapport om beskæftigelsen giver en oversigt over, hvilke fremskridt der er gjort i 2001 - en vigtig milepæl, eftersom det år var det femte år, den europæiske beskæftigelsesstrategi blev gennemført. Kommissionens tjenestegrene og medlemsstaterne har i fællesskab gennemført en evaluering [5] af strategiens virkninger mellem 1997 og 2001 for at forberede den fremtidige udvikling af den europæiske beskæftigelsesstrategi.

[5] KOM(2002)416 af 17.7.2002.

En mindre gunstig økonomisk situation i 2001: den europæiske beskæftigelsesstrategi på prøve

I stærk modsætning til det positive klima i 2000, hvor vi oplevede den største vækst i beskæftigelsen i ti år, var første halvdel af 2001 præget af en økonomisk usikkerhed, som blev efterfulgt af en generel afmatning efter begivenhederne den 11. september.

Mellem 2000 og 2001 skete der et drastisk fald i væksten i BNP og væksten i arbejdsproduktiviteten fra henholdsvis 3,3 % til 1,6 % og fra 1,6 % til 0,3 %. Mellem første og anden halvdel af 2001 skete der en nedgang i væksten i beskæftigelsen fra 1,5 % til 1 %. Den økonomiske afmatning, der oprindelig blev anset for at være kortvarig, ser ud til at have bidt sig fast. Det økonomiske opsving har ikke fået fat og ventes ikke før 2003, og der er sket en stigning i antallet af større afskedigelsesrunder inden for eurozonen. De offentlige finanser er blevet yderligere forbedret, idet flere medlemsstater har opnået eller opretholdt sunde budgetstillinger. I den nuværende periode med svag vækst er de budgetmæssige rammer imidlertid stramme, og der sættes spørgsmålstegn ved troværdigheden, idet visse medlemsstater ikke i fuldt omfang har kunnet opfylde de budgetmæssige forpligtelser i henhold til stabilitets- og vækstpagten. Inflationen steg fra 2,1 % i 2000 til 3,4 % i maj 2001 og faldt efterfølgende til 2 % inden årets slutning og ventes at stige til 2,2 % i 2002.

Langsommere forbedring af beskæftigelsesresultaterne...

Vurderingen af resultaterne skal ses på baggrund af den ovennævnte forværring i det økonomiske klima. Skønt beskæftigelsen kun steg marginalt (fra 63,3 % i 2000 til 63,9 % i 2001, hvilket øgede det samlede antal mennesker i beskæftigelse med 2,06 mio.), er EU-målet stadig inden for rækkevidde, men det vil kræve særlige og vedholdende bestræbelser at nå det. Den samlede ledighed faldt med 0,6 % sammenlignet med begyndelsesniveauet i 2001, men frekvensen steg lidt i løbet af de første par måneder af 2002 (fra 7,4 % til 7,6 %). Alt i alt faldt ledigheden for unge og langtidsledige i 2001, idet det højeste fald noteres for kvinder.

Siden 1997 er forskellene i mænds og kvinders beskæftigelse langsomt blevet nedbragt med næsten 2 procentpoint til en beskæftigelsesfrekvens for kvinder på 54,9 %, hvilket ikke er så langt fra EU-målet. Beskæftigelsen for ældre arbejdstagere steg til 38,5 % i 2001 (37,7 % i 2000), men den ligger stadig meget langt fra EU-målet på 50 % inden 2010.

... i forbindelse med strukturelle ændringer på de europæiske arbejdsmarkeder

I de seneste år er EU's beskæftigelsesresultater blevet synligt forbedret, idet der er oprettet over 10 mio. nye job siden 1997 (heraf er 6 mio. blevet besat af kvinder), og der er blevet 4 mio. færre ledige, mens den erhvervsaktive befolkning fortsat er vokset med 5 mio. mennesker. Evalueringen af den europæiske beskæftigelsesstrategi bekræfter, at disse forbedringer er strukturelle, idet strukturarbejdsløsheden er blevet mindre, og der er indført et mere beskæftigelsesintensivt økonomisk vækstmønster og en hurtigere reaktion fra arbejdsmarkedet på økonomiske og sociale forandringer [6]. Gennemførelsen af de strukturelle arbejdsmarkedsreformer banede vejen for disse forbedringer. De alt i alt gode resultater i 90'erne tyder på, at stigningen i beskæftigelsen og faldet i ledigheden er holdbare og af strukturel karakter. Disse positive resultater kan ikke forklares ved konjunkturbestemte forbedringer alene. Siden 1997 er faldet i strukturarbejdsløsheden gået hurtigere og har været ledsaget af en intensiv jobskabelse. Den europæiske beskæftigelsesstrategi skabte betingelserne for, at disse forbedringer kunne blive varige gennem forpligtelsen til at udnytte det potentielle arbejdskraftudbud fuldt ud med flere og bedre job. Arbejdsmarkedets parter ydede også et vigtigt bidrag til de forbedrede beskæftigelsesresultater, især ved at videreføre beskæftigelsesfremmende lønaftaler.

[6] "Status over fem år med den europæiske beskæftigelsesstrategi", KOM(2002) 416 - Employment in Europe 2002.

Der skal gøres noget ved de resterende strukturelle svagheder

Selv om der er gjort fremskridt, er der stadig en række strukturelle svagheder:

- Det fortsat høje ledigheds- og langtidsledighedsniveau skal nedbringes yderligere med henblik på at få skabt et rummeligt arbejdsmarked; arbejdsmarkedernes rummelighed skal udvikles bedre; på trods af de fremskridt, der er gjort, er beskæftigelsessituationen for de dårligt stillede stadig svag. Dette kræver mere skræddersyede foranstaltninger, helhedsstrategier, der både omfatter udbuds- og efterspørgselssiden samt en tæt forbindelse med de bredere politikker til bekæmpelse af social udstødelse;

- Der er brug for et vedvarende engagement for at nå EU's mål for beskæftigelsen, især målet for ældre arbejdstagere. I den fælles rapport [7] om forøgelse af arbejdsmarkedsdeltagelsen blev de nødvendige stigninger i beskæftigelsen mellem 2002 og 2010 anslået til 15,4 mio., heraf 9,6 mio. for kvinder og 7,4 mio. for ældre;

[7] "Forøgelse af arbejdsmarkedsdeltagelsen og fremme af aktiv aldring", Rådets dokument nr. 6707 af 8. marts 2002, vedtaget på grundlag af KOM(2002)9 endelig af, 24.1.2002.

- Forskellene i produktivitet mellem USA og EU bliver stadig større, men er langt mere udtalte for arbejdsproduktivitet pr. person i beskæftigelse end for arbejdsproduktivitet pr. arbejdstime, for sidstnævnte ventes endog et let fald [8]. Som anført i Kommissionens nylige meddelelse "Produktivitet: nøglen til konkurrenceevne for EU's økonomier og virksomheder" [9] beror produktivitetsvækst på kvaliteten af den fysiske kapital, forbedringer af arbejdsstyrkens kvalifikationer, teknologiske fremskridt og nye former for organisering af disse produktionsfaktorer. Den positive forbindelse mellem jobkvalitet og produktivitet bør også udnyttes for at afhjælpe den forskel, men der har endnu ikke været opmærksomhed nok omkring beskæftigelsens kvalitet. Her er der kun sket tydelige fremskridt med hensyn til deltagelse i uddannelse og forskelle mellem mænds og kvinders beskæftigelse, mens der på andre områder mangler meget endnu; og

[8] Mens arbejdsproduktiviteten (BNP i KKS pr. beskæftiget person) i USA var 116,1 i 1997 (EU-15 = 100), steg den til 117,5 i 2000 (prognose for 2001: 117,7); de respektive tal for arbejdsproduktivitet i KKS pr. arbejdstime var 102,6 i 1997 og 103,2 i 2000 (prognose for 2001: 103,0).

[9] KOM(2002) 262 endelig.

- Regionale forskelle både i beskæftigelse og ledighed er stadig et problem i flere medlemsstater.

Det er afgørende at videreføre reformerne til afhjælpning af disse svagheder i den kommende periode, således at EU's arbejdsmarked på mellemlang sigt kan klare udfordringerne i form af demografiske tendenser, nye flaskehalse, igangværende økonomisk og social omstrukturering, globalisering og udvidelse.

Figur 1: Oversigt over resultater for beskæftigelse og ledighed i EU, 1997 og 2001.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Afsnit 3 indeholder diamantgrafer for hver medlemsstat.

1.

2. GENNEMFØRELSE AF BESKÆFTIGELSESRETNINGSLINJER OG HENSTILLINGER FOR 2001: VURDERING AF RESULTATER OG POLITIKKER I EU

Det blev besluttet at bevare så megen stabilitet som muligt i retningslinjerne for beskæftigelsen for 2002 både for at sikre den nødvendige tid til at gennemføre de betydelige ændringer, som blev indført i beskæftigelsesretningslinjerne for 2001 efter midtvejsevalueringen og Det Europæiske Råd i Lissabon, og fordi strategien skulle revideres i 2003 på grundlag af evalueringen af de første fem års erfaringer. Kun to vigtige nye elementer blev indført vedrørende henholdsvis tilpasning af beskæftigelsesmålene for at inddrage de mål, der blev fastsat på Det Europæiske Råd i Stockholm, og indførelse af et nyt tværgående mål om kvalitet i arbejdet efter den intense politiske debat på EU-plan om de forskellige dimensioner af kvaliteten i arbejdet, der kulminerede med, at Det Europæiske Råd i Laeken vedtog en liste over indikatorer i december 2001.

De nationale handlingsplaner for 2002

Med de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen for 2002 fortsætter tendenserne mod øget klarhed og større helhed i præsentationen af medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker. De viser også en mere afbalanceret dækning i policy-mixet over de fire søjler i den europæiske beskæftigelsesstrategi. De fleste medlemsstater er fortsat tilbageholdende med at følge opfordringen i retningslinjerne til at fastsætte nationale mål. Skønt medlemsstaterne har udviklet mange beskæftigelsesforanstaltninger, mangler der generelt en vurdering af, hvordan de virker. Politikkernes budgetmæssige dimension (især strukturfondenes bidrag) bør også være mere gennemsigtig. Til trods for en samlet forbedring i de indsendte oplysninger, er det stadig ikke let at se, i hvilken udstrækning medlemsstaterne har brugt strukturfondene til at støtte deres aktiviteter under de fire søjler. Dette er ikke blot vanskeligt med hensyn til kvantitative aspekter, men også i forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt fondene er blevet brugt strategisk til at skabe en værditilvækst (for eksempel til at udforske nye aktive arbejdsmarkedspolitikker ud over de traditionelle nationale politikker og procedurer). Der er behov for, at man bliver langt mere opmærksom på strukturfondenes nye funktion som støtte for den europæiske beskæftigelsesstrategis mål, som blev indført med revisionen af forordningerne i 1999. Arbejdsmarkedets parter bliver stadigt mere involverede i processen med at forberede de nationale handlingsplaner, men ofte er deres rolle i forbindelse med gennemførelse og opfølgning stadig ikke synlig. Inddragelsen af øvrige potentielle interessenter, såsom de regionale og lokale niveauer og repræsentanter for det civile samfund, er ikke blevet forbedret.

I overensstemmelse med Lissabon-strategien er spørgsmål om det videnbaserede samfund blevet et centralt element i alle søjler. Ud over de betydelige bestræbelser, der er iværksat i forbindelse med søjlen for beskæftigelsesegnethed, er der også inden for søjlen for iværksætterkultur klart større opmærksomhed om IKT i de nationale handlingsplaner for 2002.

Opmuntrende, men ujævne, reaktioner på henstillingerne

Nedenstående tabel viser, at reaktionen på de politiske henstillinger for 2002 varierer landene imellem.

De fleste medlemsstater har indført eller bebudet politiske initiativer som reaktion på henstillingerne vedrørende forebyggelse og aktivering, udbud af arbejdskraft, livslang læring, skattetryk på arbejdskraft, regionale ubalancer og policy-mix.

Henstillingerne vedrørende ældre og vandrende arbejdstagere har generelt ikke udløst politiske ændringer i tilstrækkeligt omfang.

Der er store forskelle på medlemsstaternes reaktioner på henstillingerne om lige muligheder. I de fleste tilfælde er der truffet politiske beslutninger, men de mangler at blive gennemført. For så vidt angår Tyskland, Østrig og Finland (lønforskel); Grækenland, Spanien og Italien (integration af ligestillingsaspektet); Luxembourg og Portugal (kønsopdeling af arbejdsmarkedet), er der kun indført marginale eller ingen politiske ændringer.

Reaktionen på henstillingerne vedrørende arbejdsmarkedets parter er generelt også svag. Især Grækenland og Portugal har behov for at indføre og gennemføre politiske ændringer, og Østrig, Italien og Spanien bør stræbe efter at få partnerskabet med arbejdsmarkedets parter tilbage på sporet.

Tabel 1: Medlemsstaternes reaktion på henstillingerne for 2002, fordelt på tema

>TABELPOSITION>

blank = ingen henstilling; + = betydelig politisk ændring; +/- = politisk ændring indført, virkning kan endnu ikke påvises; - = marginal eller ingen politisk ændring.

2.1. De overordnede politiske rammer: afspejling af de horisontale mål i retningslinjerne for 2002

De nye horisontale mål i retningslinjerne for 2002, som afspejler Lissabon-topmødets ønske om at nå fuld beskæftigelse i et videnbaseret samfund, danner de overordnede politiske rammer for gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsesstrategi.

Tættere på Lissabon- og Stockholm-målene

Under det horisontale mål A opfordres medlemsstaterne til at styrke beskæftigelsesmulighederne og skabe tilstrækkeligt incitament til at tage arbejde for således at øge beskæftigelsesfrekvensen i overensstemmelse med Lissabon- og Stockholm-målene. De nationale handlingsplaner viser, at der fortsat sker fremskridt på trods af den økonomiske afmatning. Relativt set er der stadig forskelle mellem medlemsstaternes situationer, men EU's samlede frekvens ligger på lige over 3 procentpoint fra målet på 67 % for 2005, og beskæftigelsesfrekvensen for kvinder ligger lige over 2 procentpoint fra målet på 57 % for 2005. Frekvensen for ældre arbejdstagere er steget med næsten 1 procentpoint siden 2000, men ligger ikke desto mindre over 11 procentpoint fra målet på 50 % for 2010.

Fakta om beskæftigelsesfrekvenser (jf. tabel 2)

Mellem 2000 og 2001 steg den samlede beskæftigelsesfrekvens i EU til 63,9 % (+0,6 procentpoint), for kvinder til 54,9 % (+0,9 procentpoint) og for ældre arbejdstagere til 38,5 % (+0,8 procentpoint).

Der er betydelige forskelle på, hvor langt medlemsstaterne er nået, og hvor hurtigt forbedringen sker. De lande, der klarer sig bedst med beskæftigelsesfrekvenser på over 70 %, var som i det foregående år: Danmark, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige. De laveste frekvenser bliver igen registreret i Grækenland, Italien og Spanien.

Beskæftigelsesfrekvenserne er steget for alle aldersgrupper i 2001 med 0,4 procentpoint i gruppen af 15-24-årige og med 0,5 procentpoint i gruppen af 25-54-årige.

Mens forskellene på tværs af medlemsstaterne bliver mindre i aldersgruppen af 25-54-årige, ligger forskellene for unge og ældre arbejdstagere fast eller bliver større. De lave beskæftigelsesfrekvenser for unge afspejler en stigning i andelen af unge, der er i gang med videregående eller højere uddannelser.

På grundlag af de nuværende scenarier kan Lissabon-målene for den samlede beskæftigelsesfrekvens på 70 % kun nås, hvis de seneste strukturelle forbedringer i de europæiske arbejdsmarkeders funktionsmåde og stigningerne i kvinders deltagelse opretholdes og om nødvendigt styrkes frem til 2010. Beskæftigelsesresultaterne i de medlemsstater, der tidligere har bidraget relativt lidt, vil skulle forbedres betydeligt inden udgangen af tiåret, især i Grækenland og Italien blandt landene med et lavt beskæftigelsesniveau, Belgien og Frankrig i mellemgruppen og Østrig og Tyskland blandt de lande, der ligger over gennemsnittet, men under målet på 70 %.

Tabel 2: Beskæftigelsesfrekvenser

>TABELPOSITION>

Kilde: Eurostat, Arbejdsstyrkeundersøgelsen (QLFD).

Forskellene i beskæftigelsesfrekvenser inden for medlemsstaterne bliver gradvist mindre. Imidlertid er der stadig store forskelle mellem mænd og kvinder til trods for, at beskæftigelsesfrekvenserne for kvinder stiger hurtigere end den samlede frekvens. Når man ser på forandringerne over tid (1997 - 2001), er de vigtigste kilder til vækst forskellige, men kvinder har bidraget mest til den samlede vækst. Vækstraten for kvinders beskæftigelse har oversteget de samlede vækstrater i alle medlemsstater. Dog giver beskæftigelsesfrekvensen for ældre kvinder anledning til særlig bekymring (28,9 %, 9,6 procentpoint lavere end den samlede frekvens for aldersgruppen).

Det ser ud til, at medlemsstaterne indtager en mere strategisk holdning til problemet med at øge beskæftigelsesfrekvenserne ved at afdække arbejdskraftreserver og efterfølgende målrette foranstaltningerne mod de grupper, der har det største potentiale. Prioriteringen af dette problem afspejles i oprettelsen af nye institutioner (for eksempel "Equal Studies Unit" under ligestillingsmyndigheden, "Equality Authority", i Irland, en "Older Workers Task Force" i Nederlandene, "Cellule de consolidation de l'emploi" i Belgien). Kun nogle få medlemsstater gennemfører omfattende, beskæftigelsesfremmende reformer af skatte- og understøttelsessystemerne.

De nationale handlingsplaner viser, at alle medlemsstater anser ældre arbejdstagere for at være det vigtigste arbejdskraftpotentiale, og der gøres bestræbelser for enten at modvirke tidlig fratrædelse eller indføre incitamenter til at blive længere på arbejdsmarkedet og undertiden skabe rammer, der fremmer en gradvis tilbagetrækning fra arbejdslivet, hvor de to strategier kombineres. Der er imidlertid ikke iværksat foranstaltninger specielt rettet mod den lave beskæftigelsesfrekvens for kvinder i den kritiske aldersgruppe, og der mangler stadig at blive udviklet en kønsdimension i foranstaltningerne til at forlænge den erhvervsaktive alder. For ældre arbejdstagere som helhed kan der både konstateres en lav beskæftigelsesfrekvens og en moderat vækst i beskæftigelsen, som kun ligger lidt over den samlede vækstrate, hvilket sætter et alvorligt spørgsmålstegn ved EU's evne til at nå det fastsatte mål.

Tabel 3: Mål for beskæftigelsesfrekvensen i de nationale handlingsplaner for 2002

>TABELPOSITION>

Kvaliteten i arbejdet prioriteres endnu ikke tilstrækkeligt

Formålet med det horisontale mål B er at sikre, at medlemsstaternes politikker fører til en forbedring i jobkvaliteten. Generelt er der stadig en tendens til at behandle kvaliteten i arbejdet sporadisk, hvilket ikke afspejler, at der er mange dimensioner i det begreb, Europa-Kommissionen indførte i sin meddelelse fra juni 2001 [10]. De ti dimensioner for kvalitet i arbejdet, Kommissionen definerede, og Rådet brugte som grundlag for formuleringen af relevante indikatorer, dækkes ujævnt af medlemsstaternes politikker. Reaktionen på dette nye mål fokuserer kraftigt på de relative fordele ved forskellige kontraktlige forhold, især med hensyn til balancen mellem fleksibilitet og tryghed. Mens arbejdsmiljø, uddannelse og forening af familie- og arbejdsliv generelt også er godt dækket ind, er andre dimensioner, såsom kvaliteten af jobbets indhold eller kvaliteten af den sociale dialog, endnu ikke indarbejdet i en overordnet strategi for jobkvalitet.

[10] Beskæftigelse og sociale anliggender: investering i kvalitet, meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget, KOM(2001)313 endelig. Det Europæiske Råd (2001) "Indikatorer for kvalitet i arbejdet", rapport fra beskæftigelsesudvalget til Rådet, 14263/01.

Med hensyn til resultater kan der kun aflæses utvetydigt positive tendenser på nogle få områder (øget deltagelse i uddannelse og mindre forskelle i mænd og kvinders beskæftigelse). På andre områder er der tegn på stabilitet eller stagnation, hvilket delvis skyldes ændrede vilkår, for eksempel den seneste lave stigning i arbejdsproduktiviteten som følge af den konjunkturbetingede afmatning i 2001. Der er endnu ikke tilgængelige data, så der kan foretages en tilbundsgående, omfattende vurdering af udviklingen over tid, især eftersom der for visse af indikatorerne ikke foreligger nogen tidsrækker.

Tabel 4: Vigtigste fakta om kvalitet i arbejdet

Kvalitet i arbejdet: dimensioner og indikatorer // Vigtigste fakta (baseret på seneste tilgængelige data)

Kvaliteten af jobbets indhold

Indikatorer: Overgang mellem manglende beskæftigelse og beskæftigelse og mellem job. // Overgangen fra tidsbegrænsede til tidsubegrænsede kontrakter er ikke automatisk: kun 34 % af dem, der havde en tidsbegrænset ansættelse i 1997, var blevet fastansat i 1998, og 24 % blev ledige, mens 92 % af de fastansatte blev i det faste ansættelsesforhold. Kun 11 % af de ikke-beskæftigede personer i 1997 blev ansat i en tidsbegrænset stilling eller på deltid i 1998. Sammenlignet med ledighed mindsker et tidsbegrænset job sandsynligheden for, at personen har trukket sig tilbage fra arbejdsstyrken eller er ledig efter to år med ca. 2/3 og øger sandsynligheden for, at den pågældende har fået et kvalitetsjob inden for to år med faktor på over 3.

Færdigheder, livslang uddannelse og karriereudvikling

Indikator: % af den voksne befolkning, der deltager i uddannelse. // Betydelig stigning i deltagelsesfrekvensen for gruppen af 25-64-årige (fra 5,8 % i 1997 til 8,4 % i 2001). Den er højere for kvinder (9 %) end for mænd (8 %) og meget lav for gruppen af 55-64-årige (3 %) og for personer med et lavt uddannelses- eller færdighedsniveau (2 %). Bedste frekvenser i 2001: Det Forenede Kongerige, Sverige, Finland, Danmark og Nederlandene.

Ligestilling mellem mænd og kvinder

Indikatorer: forholdet mellem kvinders og mænds bruttotimeløn; forskelle mellem mænds og kvinders beskæftigelses- og ledighedsfrekvenser. // Lønforskellene mellem mænd og kvinder er stadig høje: 16,2 procentpoint i 1998 (23,7 procentpoint i den private sektor). Største forskelle: Det Forenede Kongerige, Østrig, Nederlandene, Tyskland og Irland.

Stor forskel i mænds og kvinders beskæftigelse (18 procentpoint i 2001). Den var størst i Grækenland, Spanien, Italien, Luxembourg og Irland.

Forskel i mænds og kvinders ledighed: 2,3 procentpoint i 2001 med betydelige forskelle landene imellem (største forskel: Grækenland, Spanien, Italien og Frankrig).

Arbejdsmiljø

Indikator: antal arbejdsulykker pr. 100 000 beskæftigede. // Høj ulykkesfrekvens: Der skete i EU som helhed 4,87 mio. ulykker med over 3 dages fravær fra arbejde i 2001. Den er steget i de seneste år i nogle af medlemsstaterne (SV, DK, UK, NL, BE, LUX, PT, ES).

Fleksibilitet og tryghed

Indikator: % af de ansatte, der arbejder på deltid med tidsbegrænsede kontrakter. // Deltidsbeskæftigelse: 17,9 % i 2001 som EU-gennemsnit, hvoraf ca. 80 % er på deltid frivilligt. Højeste frekvenser: Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Danmark. Laveste frekvenser: Grækenland, Italien og Spanien. Betydelige kønsforskelle i deltidsfrekvenserne (en tredjedel af kvinderne mod 6 % af mændene).

13,4 % af de ansatte arbejdede i 2001 i henhold til tidsbegrænsede kontrakter. Højeste frekvenser: Spanien og Portugal.

Integration og adgang til arbejdsmarkedet

Indikator: overgange mellem beskæftigelse, ledighed og tilbagetrækning fra arbejdsstyrken. // Relativt dårlige resultater for overgange fra ledighed til beskæftigelse: kun 30 % af dem, der var ledige i 1997, havde fundet et job i 1998. Resultaterne er bedre i Danmark, Grækenland, Spanien, Portugal, Østrig og Det Forenede Kongerige.

Arbejdets organisering og balancen mellem arbejdsliv og privatliv

Indikator: beskæftigelsesfrekvenser med eller uden børn i alderen 0-6 år. // Det påvirker kvinders beskæftigelsesfrekvenser negativt at have børn. Det påvirker mænds beskæftigelsesfrekvenser positivt at have børn. Den gennemsnitlige beskæftigelsesfrekvens i 2001 for kvinder med et barn i alderen 0-6 år var 12,4 procentpoint under frekvensen for kvinder uden børn. Det tilsvarende tal for mænd var 9,5 procentpoint højere frekvenser med et barn end uden.

Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og arbejdstagernes medbestemmelse

Indikatorer: antal tabte arbejdsdage og % af arbejdstagerne, der er omfattet af kollektive overenskomster. // De kollektive overenskomsters dækning: højest (over 90 %) i 2000 i Østrig, Belgien, Frankrig og Finland og lavest i Det Forenede Kongerige. Det højeste antal arbejdsdage, der blev tabt på grund af strejker i 2000, var i Spanien, Frankrig, Danmark og Finland og de laveste i Østrig, Nederlandene, Luxembourg, Sverige og Tyskland.

Diversificering og ikke-forskelsbehandling

Indikatorer: beskæftigelsesfrekvens for de 55-64-årige. // Beskæftigelsesfrekvens for de 55-64-årige: 38,5 % i 2001. Laveste frekvenser: Belgien, Luxembourg, Italien, Østrig og Frankrig. Højeste frekvenser: Danmark, Portugal, Det Forenede Kongerige og Sverige.

Samlede økonomiske resultater og produktivitet

Indikator: Vækst i arbejdsproduktivitet. // Fald i den gennemsnitlige vækst i arbejdsproduktiviteten pr. arbejdstime: fra 1,6 % i 2000 til 0,3 % i 2001. Den var negativ i Belgien, Finland, Frankrig.

Bedre udviklede strategier for livslang uddannelse

Der er gjort visse lovende fremskridt med almen uddannelse og livslang uddannelse, som er omfattet af det horisontale mål C. Siden 1997 er der sket en gradvis stigning i andelen af den voksne befolkning, som deltager i uddannelse, og alle medlemsstater er ved at udforme deres uddannelsessystemer på en mere sammenhængende måde, så de dækker hele livsforløbet. Livslang uddannelse opfattes ikke blot som en måde, hvorpå arbejdstageres beskæftigelsesegnethed og arbejdsstyrkens tilpasningsevne kan forbedres, men også som et politisk instrument til at øge både udbudet af arbejdskraft og deltagelsen af grupper, der er underrepræsenteret på arbejdsmarkedet, og til bekæmpe social udstødelse. Imidlertid er livslang uddannelse stadig langt fra en realitet for alle, og der er tegn på en voksende kløft i udnyttelsen af uddannelsesmulighederne mellem personer med begrænsede kvalifikationer og højere uddannede og mellem yngre og ældre aldersgrupper. Det er derfor nødvendigt at videreføre foranstaltninger til at udvide adgangen og øge deltagelsesniveauet med særlig henblik på de voksne, der er mindst tilbøjelige til at uddanne sig, eller som har mindst mulighed for det.

De henstillinger, der i de sidste to år er udstedt til de fleste af medlemsstaterne om udvikling af strategier for livslang uddannelse, har resulteret i en forbedring af de samlede resultater, idet de mest synlige fremskridt er blevet gjort i nogle af de medlemsstater, som tidligere havde de mindst udviklede helhedsstrategier (jf. tabel 5). Sidste års vurdering var, at halvdelen af medlemsstaterne havde sammenhængende helhedsstrategier, mens det i år er sådan, at alle nu har lagt grunden til helhedsstrategier, der dækker hele læringsspektret - fra den obligatoriske undervisning til arbejdspladspraktik og initiativer i retning af bedre anerkendelse og validering af ikke-formel læring. Der kan også konstateres sporadiske fremskridt med at forbedre sammenhængen i strategierne for livslang uddannelse, om end det sker langsommere, eftersom det kræver mere vidtrækkende reformer af ordninger og praksis. Der indgås i mange medlemsstater institutionelle aftaler for at forbedre samarbejdet mellem de forskellige involverede ministerier, men spørgsmålet om, hvordan man bedst kan lette overgangene mellem uddannelsessystemer og mellem uddannelsessystemer og arbejdsmarked, behandles endnu ikke under ét. Der er også behov for at forbedre kvaliteten af tilbudene om livslang uddannelse og deres arbejdsmarkedsmæssige relevans.

På trods af at medlemsstaterne igen har undladt at fastsætte mål for investering i menneskelig kapital, er de offentlige udgifter til menneskelige ressourcer generelt steget, og der er ligeledes øgede tegn på et fælles ansvar for finansieringen, blandt andet i kraft af en stigning i virksomhedernes udgifter til efter- og videreuddannelse. Imidlertid må en stigning i de samlede offentlige og private investeringer kombineres med en omfordeling af ressourcer på tværs af hele uddannelsesspektret og med en videreudvikling af skattemæssige og andre incitamenter til læring. Endvidere må investeringer i uddannelse ledsages af en evaluering af uddannelsessystemernes og erhvervsuddannelsesprogrammernes effektivitet og, om nødvendigt, foranstaltninger til at forbedre det.

Den hastighed, hvormed ændringerne finder sted nu og i fremtiden, vil kræve en øget indsats fra regeringer, virksomheder, enkeltpersoner, arbejdsmarkedets parter og Kommissionen, der både skal højne kvaliteten og niveauet i investeringerne i menneskelige ressourcer og skabe en kulturel forandring for at fremme igangværende investeringer i mennesker over et helt livsforløb.

Tabel 5: Medlemsstaternes holdninger til udvikling af strategier for livslang uddannelse

>TABELPOSITION>

Noter:

P Passende. "Passende" betyder, at et bestemt kriterium har fået en passende prioritering både i medlemsstatens strategi og i konkrete foranstaltninger.

D Delvis. "Delvis" betyder, at kriteriet får en vis opmærksomhed både i strategien og i foranstaltningerne, eller at det får en passende prioritering i strategi eller foranstaltninger.

U Utilstrækkelig. "Utilstrækkelig" betyder, at det bestemte kriterium hverken optræder i strategien eller foranstaltningerne eller får en vis opmærksomhed i strategi eller foranstaltninger.

Bogstaver med fed i grå rubrik betyder ændringer i forhold til sidste år.

+ betyder forbedringer i forhold til sidste år.

Stærkere rolle for arbejdsmarkedets parter både nationalt og på EU-plan

Det horisontale mål D fremhæver betydningen af overordnede partnerskaber med arbejdsmarkedets parter. De nationale handlingsplaner for 2002 viser, at arbejdsmarkedets parter i et flertal af medlemsstater er stærkere involveret i de nationale handlingsplaner. De mest udviklede partnerskaber findes stadig i Irland, Belgien, Luxembourg, Portugal, Finland og, i mindre grad, i Nederlandene, Grækenland og Tyskland. I andre medlemsstater som Danmark og Sverige spiller arbejdsmarkedets parter selv en vigtig rolle med at gennemføre de retningslinjer, der er specielt opstillet for dem. Selv om der opstod spændinger mellem regeringerne og især fagforeningerne i Italien, Østrig og Spanien, som skabte en mindre gunstig situation for samarbejdsprocessen med den nationale handlingsplan, er der alligevel indgået bilaterale eller trilaterale aftaler om en række vigtige spørgsmål, der er behandlet i retningslinjerne. I Spanien er forholdene dog blevet bedre for nylig. Arbejdsmarkedets parters bidrag vedrørte hovedsagelig jobkvalitet, livslang uddannelse, ældres øgede arbejdsmarkedsdeltagelse og fremme af ligestilling mellem kønnene. I sidstnævnte tilfælde er der dog behov for at prioritere dette område højere, og de konkrete foranstaltninger må styrkes.

Den styrkede dialog mellem arbejdsmarkedets parter på EU-plan har ført til flere initiativer, der har bidraget til at videreføre den europæiske beskæftigelsesstrategi på en række områder. For eksempel rapporten om det fremtidige forhold mellem arbejdsgivere og arbejdstagere i Europa, en fælles erklæring fra de europæiske arbejdsmarkedsparter til Det Europæiske Råd i Laeken, hvori det understreges, at det er nødvendigt at videreudvikle den uafhængige sociale dialog, den planlagte forelæggelse i efteråret 2002 af et flerårigt arbejdsprogram udarbejdet af arbejdsmarkedets parter, arbejdsmarkedets parters rammer for en indsats for udvikling af færdigheder og kompetencer, der blev sendt til topmødet i Barcelona, og en aftale om fjernarbejde underskrevet af de europæiske arbejdsmarkedsparter.

Et mere afbalanceret policy-mix, men regionale forskelle er fortsat et alvorligt problem

Under det horisontale mål E tilskyndes medlemsstaterne til at respektere, at retningslinjerne hænger nøje sammen og har samme værdi i alle fire søjler, og til at tage passende hensyn til den regionale dimension. Sammenlignet med tidligere år er der lagt mere vægt på søjlerne for lige muligheder og iværksætterkultur, hvilket har genoprettet balancen noget, selv om der stadig er størst fokus på søjlen for beskæftigelsesegnethed. I forbindelse med dækningen af søjlen for tilpasningsevne, er der tendens til at underrapportere arbejdsmarkedets parters indsats. Den nye balance i policy-mixet er særlig synlig i Spanien, Østrig, Luxembourg og Irland.

Belgien, Tyskland, Spanien, Italien og Finland er hårdest ramt af regionale forskelle. Forskellene er generelt mere udtalte for ledighed (målt i variationskoefficienten [11]) end for beskæftigelse. Flere medlemsstater oplevede en forværring (Tyskland, Grækenland, Nederlandene, Østrig og Det Forenede Kongerige) af ledigheden end af beskæftigelsen (Tyskland, Østrig og Finland). Tyskland og Østrig er de eneste medlemsstater, hvor forskellene bliver større både for beskæftigelse og ledighed (skønt den i Østrig stadig er på et meget lavt niveau). Medlemsstaternes prioritering af dette problem svinger meget fra én medlemsstat til en anden. Alle er dog fortsat mere opmærksomme på beskæftigelsesforanstaltningernes territoriale dimension og behovet for at udforme politikker og instrumenter på en sådan måde, at de fremmer en fleksibel tilpasning til særlige behov på regionalt og, i visse tilfælde, også på lokalt plan.

[11] Variationskoefficienten fås ved at dividere standardafvigelsen med den gennemsnitsvægtede middelværdi (vægtet gennemsnit for beskæftigelses-/ledighedsfrekvensen i et land).

Figur 2: Beskæftigelsesfrekvenser i NUTS2-regioner i 2001 (% af befolkningen i alderen 15-64 år)

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Arbejdsstyrkeundersøgelsen i NUTS2-niveau, Eurostat. Danmark og IRL NUTS3 fra de nationale arbejdsstyrkeundersøgelser [12]

[12] Data for Irland: Central Statistics Office Ireland. Beskæftigelse fra Quarterly National Household Survey. Den erhvervsaktive befolkning fra 'Population and Migration Estimates April 2001'.

Forbedret overvågning, men behov for mere udvikling af en række nationale kilder

Under det horisontale mål F fremhæves betydningen af at styrke indikatorer til at evaluere fremskridt under alle fire søjler. Der er i de fleste medlemsstater gjort betydelige fremskridt med at udvikle og bruge fælles indikatorer, der skal anføres i de nationale handlingsplaner, især om forebyggelse og aktivering.

Situationen er utilfredsstillende med hensyn til flere indikatorer, der er baseret på nationale kilder, som er nødvendige for at overvåge fremskridt med jobkvaliteten. Der mangler således fælles indikatorer for dårligt stillede grupper (etniske minoriteter, vandrende arbejdstagere og handicappede), og kun tre medlemsstater har opgivet indikatorer for overgange mellem manglende beskæftigelse og beskæftigelse. Der er indsendt flere data om børnepasningsmuligheder og visse data om pasningsmuligheder for andre omsorgskrævende personer, selv om de stadig mangler for mange medlemsstater, og i de fleste tilfælde er de kun delvis i overensstemmelse med de vedtagne indikatorer.

De fleste medlemsstater har ikke indsendt de oplysninger, der er nødvendige for at vurdere flaskehalse på arbejdsmarkedet og arbejdsmarkedsforanstaltningernes virkninger på beskæftigelsen i form af effektiv integration på arbejdsmarkedet.

2.2. Vurdering af fremskridt under de fire søjler i retningslinjerne for 2001

2.2.1. Beskæftigelsesegnethed

De seneste stigninger i ledigheden og den udbredte omstrukturering af virksomheder kombineret med nye flaskehalse understreger relevansen af begrebet beskæftigelsesegnethed. Da den europæiske beskæftigelsesstrategi blev lanceret, blev beskæftigelsesegnethed især betragtet som et middel til at hjælpe ledige tilbage i arbejde, men begrebet har gradvist udviklet sig til en bredere strategi, der dækker hele livsforløbet og er afgørende for at fremme tilpasning til forandring. Hvis beskæftigelsesfrekvenserne skal øges til de ambitiøse mål, der blev fastsat i Lissabon og Stockholm, kræves der ikke blot foranstaltninger til at forebygge og bekæmpe arbejdsløsheden, men også til at mobilisere det uudnyttede potentiale til at øge deltagelsen på arbejdsmarkedet. I den forbindelse er det særlig vigtigt at forebygge, at unge går tidligt ud af skolen, at øge adgangen til et rummeligt arbejdsmarked, styrke arbejdstagernes evne til at forblive erhvervsaktive, reformere skatte- og understøttelsessystemerne, så de virker mere fremmende for beskæftigelsen, fremme stadig ajourføring af færdigheder og afhjælpe flaskehalse.

Således har medlemsstaterne i 2001 bestræbt sig på at konsolidere og forbedre effektiviteten af foranstaltningerne under denne søjle gennem den bredere strategi.

Fakta om ledighed

Ledigheden faldt i 2001, både blandt unge og voksne. Den samlede ledighedsfrekvens faldt fra 7,9 % i 2000 til 7,4 % i 2001 og for kvinder fra 9,7 % til 8,7 %. Ungdomsarbejdsløshedsprocenten faldt fra 7,4 % til 7,1 % [13]. Imidlertid steg den samlede ledighedsfrekvens igen i løbet af de første fire måneder af 2002 til 7,6%.

[13] Ungdomsarbejdsløshedsprocenten er det samlede antal unge ledige (15 - 24 år) som en andel af den samlede befolkning i den pågældende aldersgruppe.

Den samlede langtidsledighedsfrekvens faldt mere end den samlede ledighedsfrekvens; fra 3,7 % i 2000 til 3,3 % i 2001. For kvinder faldt den med 0,5 procentpoint, fra 4,4 % til 3,9 %. Der er store udsving medlemsstaterne imellem med frekvenser på under 1 % i Østrig, Danmark, Luxembourg og Nederlandene og over 5 % i Grækenland, Spanien og Italien.

De langtidslediges andel af samtlige ledige faldt fra 46 % i 2000 til 42 % i 2001.

Tilgangen til langtidsledighed svinger også betydeligt fra 2,1 % i Sverige til 36,2 % i Belgien for unge og fra 0,6 % i Østrig til 23 % i Nederlandene for voksne. Frekvensen for kvinders tilgang til langtidsledighed er højere end for mænds i alle medlemsstater med undtagelse af Danmark, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige.

Siden den europæiske beskæftigelsesstrategi blev iværksat, har de centrale vejledende principper været at fremme et skifte fra passive til aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger og fra en afhjælpende til en forebyggende strategi i ledighedsbekæmpelsen. Der blev fastsat to mål på topmødet i Luxembourg: a) inden 2002 at tilbyde alle ledige en ny start før 6 måneders ledighed for unge og før 12 måneders ledighed for voksne og b) at sikre, at mindst 20 % af de ledige er omfattet af aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger. Disse mål har haft en blandet succes.

Flere aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger ...

Alle medlemsstater undtagen Det Forenede Kongerige havde allerede mere end opfyldt aktiveringsmålet på 20 % i 2000, og gennemsnittet i 2001 for de tre medlemsstater, der var nået længst, var på 51 %. Aktiveringsfrekvenserne er fortsat steget. Det er det samlede resultat af det faldende antal registrerede ledige og det øgede antal personer, der var omfattet af aktive foranstaltninger. Endvidere er andelen af udgifter til aktive foranstaltninger steget i forhold til de samlede udgifter til arbejdsmarkedspolitikken, hvilket afspejler, at der fortsat lægges vægt på aktivering.

Uddannelse er det mest udbredte middel til at integrere ledige på arbejdsmarkedet. . Over halvdelen af den generelle stigning i de aktive foranstaltninger skyldes en stigning i antallet af uddannelsesinitiativer. Disse initiativer sigter mod at bekæmpe manglen på kvalifikationer, og tendensen mod at samarbejde med arbejdsgiverne om at udvikle foranstaltninger er blevet konsolideret, således at foranstaltningerne bliver gradvist mere styret af efterspørgslen.

Fakta om aktivering

Alle medlemsstater undtagen Det Forenede Kongerige er nået over målet på 20 %. De tre medlemsstater med de højeste aktiveringsfrekvenser er Sverige (60 %), Belgien (50 %) og Irland (38 %).

Sammenlignet med 2000 steg aktiveringsfrekvensen i Østrig, Belgien, Danmark, Spanien, Irland, Italien, Luxembourg, Portugal og Sverige. Frekvensen forblev uforandret i Tyskland og faldt i Finland og i Nederlandene.

Antallet af deltagere i alle aktive foranstaltninger steg med 7 % sammenlignet med 2000. I Østrig, Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Italien, Luxembourg, Portugal og Sverige var stigningen på 8 %. Der skete et fald i Finland og Nederlandene.

Mellem 1999 og 2000 steg andelen af udgifter til aktive foranstaltninger ud af de samlede udgifter til arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger i de fleste medlemsstater (undtagen Danmark og Portugal). De højeste andele findes i Irland, Sverige og Danmark, mens Det Forenede Kongerige, Portugal og Østrig har de laveste. Imidlertid faldt udgifterne til aktive foranstaltninger under arbejdsmarkedspolitikken i forhold til BNP lidt i 2000, gennemsnitligt 0,9 % i EU. Tre lande har andele på over 1 % (Danmark, Sverige og Belgien). Det Forenede Kongerige, Grækenland og Portugal har de laveste udgifter.

Uddannelsesforanstaltningerne udgør ca. halvdelen af de samlede foranstaltninger, der er iværksat, og generelt steg antallet af deltagere i uddannelsesforanstaltninger med 4 %. I Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Luxembourg, Østrig og Portugal var stigningen på ca. 6 %. I Irland, Finland og Sverige var der et fald.

Af de syv medlemsstater (Østrig, Belgien, Danmark, Finland, Sverige, Spanien, Tyskland), der oplyste aktiveringsfrekvenser for henholdsvis mænd og kvinder, var aktiveringsfrekvensen for kvinder i fem (Østrig, Belgien, Danmark, Finland, Sverige) højere end for mænd.

... men der skal lægges mere vægt på forebyggelse ...

Målet om forebyggelse er i mindre tilfredsstillende grad opfyldt. De vedtagne indikatorer til at måle fremskridt vedrører både gennemførelse af foranstaltninger for en tidlig indsats (i hvilken grad ledige unge og voksne får individuelle handlingsplaner, før de når 6 og 12 måneders ledighed) og opnåelse af resultater (i hvilken grad tilgangen til langtidsledighed reduceres). Skønt de fleste medlemsstater har iværksat en forebyggende indsats, er den ikke altid effektiv, hvilket ses af, at de ledighedstruede ikke dækkes i tilstrækkeligt omfang (jf. bilag 2: indsatsindikator) eller af høje afvigelsesindikatorer (jf. også bilag 2). På det grundlag kan kun fem medlemsstater - Østrig, Sverige, Finland, Det Forenede Kongerige og Nederlandene (for unge ledige) - siges at opfylde målet fuldt ud. Den seneste stigning i ledigheden gør det endnu vigtigere at forbedre resultaterne af de forebyggende foranstaltninger.

Fakta om forebyggelse

Østrig, Sverige, Finland, Det Forenede Kongerige og Nederlandene (sidstnævnte for unge, men ikke for voksne) har tilfredsstillende resultater både for tidlig indsats og nedbringelse af tilgangen til langtidsledighed.

Italien og Grækenland er stadig ved at tilpasse deres strukturer, så de kan gribe ind i tide og systematisk tilbyde individuelle handlingsplaner.

Det er lykkedes Danmark, Irland, Spanien og Frankrig at bremse tilgangen til langtidsledighed (fordi deres arbejdsmarkeder er tilstrækkeligt stærke til, at de fleste ledige kan finde beskæftigelse på eget initiativ i løbet af de første måneders ledighed), men en stor del af de ledige er stadig ikke omfattet af tidlige indsatsforanstaltninger.

Tyskland, Luxembourg, Portugal og Belgien har øget antallet af ledige, der er omfattet af forebyggende foranstaltninger, men har ikke bremset tilgangen til langtidsledighed væsentligt.

... og effektivitet

Generelt ved man ikke nok om aktiveringsforanstaltningernes effektivitet med hensyn til bæredygtig integration i et normalt job og deres relative effektivitet. Der er behov for større opmærksomhed om de kvalitative aspekter, især overvågning af, at der sker en vedvarende integration i et reelt job. De samme syv lande som sidste år (Østrig, Danmark, Tyskland, Spanien, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige) oplyser enten antal personer, der vender tilbage til ledighed, eller tilgang til beskæftigelse efter deltagelse i en aktiv foranstaltning. Det ser ud til, at antallet af personer, der vender tilbage til ledighed, svinger fra 19 % til 45 % (efter 3 måneder) og fra 29 % til 61 % (efter 6 måneder). Tilgangen til beskæftigelse efter deltagelse i en foranstaltning svinger fra 50 % (efter 6 måneder) til 67 % (efter et år). De foreliggende evalueringsdata [14] tyder på, at det øger succesraten at kombinere uddannelse med andre foranstaltninger, såsom erhvervserfaring. Erfaringerne har også vist, at individuelle aktive foranstaltninger er afgørende, selv om forskellige sammenhænge fører til forskelle i foranstaltningernes effektivitet. Kravene til aktivering skal fokusere på resultater frem for antal aktiverede i foretrukne typer af foranstaltninger, idet der både skal tages hensyn til den enkeltes særlige forhold og til arbejdsmarkedsforholdene.

[14] Især på grundlag af evalueringen af den europæiske beskæftigelsesstrategi, der blev afsluttet i 2002, jf. http://europa.eu.int/comm/employment_social/empl&esf/ees.

De nuværende forebyggelsesindikatorer fanger ikke forskellene i den anvendte strategis kvalitet. Evalueringen af beskæftigelsesstrategiens virkninger har vist, at medlemsstaterne har fortolket "en ny start" meget forskelligt, lige fra en samtale til en specifik aktiv arbejdsmarkedsforanstaltning, over individuelle handlingsplaner af varierende dybde og kvalitet. Forebyggelse opfattes ofte som tidlig aktivering af jobsøgende i stedet for tidlig afdækning af behov for at forebygge, at personen bliver langtidsledig, hvilket gør det vanskeligt at skelne klart mellem forebyggelse og aktivering. Det er også problematisk at foretage sammenligninger mellem landene på grund af forskelle i den måde, hvorpå afbrydelser i ledigheden for at deltage i en aktiv foranstaltning behandles.

Det kraftige fokus på de kvantitative mål i overvågningsprocessen for både aktivering og forebyggelse har virket effektivt med hensyn til at omlægge prioriteterne i overensstemmelse med retningslinjerne, men kan, uden at det var meningen, have bidraget til en relativ forsømmelse af effektivitetsdimensionen. Evalueringen af den europæiske beskæftigelsesstrategi tyder på, at det er afgørende at give den rette person det rette tilbud på det rette tidspunkt baseret på en tidlig behovsanalyse.

Arbejdsformidlingernes centrale rolle

Effektiviteten afhænger i høj grad af det enkelte lands økonomiske baggrund og især af arbejdsformidlingernes effektivitet. Evalueringen af virkningerne bekræftede, at aktiverings- og forebyggelsesstrategien har udløst en omfattende tilpasning af de offentlige arbejdsformidlingers arbejde. Udviklingen fortsætter i retning af en mere partnerskabspræget strategi, hvor de offentlige arbejdsformidlinger i stigende grad spiller en vigtig integrerende rolle i et bredere privat og offentligt formidlingssystem. I 2001 kan der i flere medlemsstater (Italien, Østrig, Tyskland, Belgien, Danmark og Nederlandene) aflæses en klar tendens i retning af et blandet marked med offentlige og private arbejdsformidlinger. Flere medlemsstater er yderligere i gang med at liberalisere reglerne om private arbejdsformidlinger, herunder vikarbureauer (Italien, Østrig, Tyskland, Belgien). Andre (Tyskland, Danmark og Nederlandene) er ved at indføre procedurer, så private arbejdsformidlinger kan deltage i gennemførelsen af offentlige arbejdsformidlingsprogrammer, og nogle investerer i stigende grad i flere og bedre serviceydelser til virksomheder (Det Forenede Kongerige, Finland, Nederlandene). Næsten alle medlemsstater bruger informations- og kommunikationsteknologier til at udvide elektroniske selvbetjeningsfaciliteter betydeligt, og mange medlemsstater fortsætter udviklingen med at styrke tjenesterne på regionalt eller lokalt plan (Frankrig, Spanien, Grækenland og Italien). Imidlertid er der behov for at videreføre reformen af de institutionelle strukturer til at gennemføre den aktive arbejdsmarkedspolitik og omlægge de komplekse arbejdsformidlingsmetoder.

Skattenedsættelser og bedre samspil mellem skat og understøttelse

I 2001 nedsatte de fleste medlemsstater skatterne på arbejdsindkomst yderligere (personlige indkomstskatter plus arbejdstagernes sociale bidrag) især for personer i den lavere ende af lønskalaen, men skattelettelserne blev ikke altid målrettet præcist mod lavtlønnede arbejdstagere. Andre har iværksat skattereformer ved at indføre beskedne generelle skattenedsættelser. Et lille, men voksende, antal medlemsstater (Belgien, Frankrig, Nederlandene, Det Forenede Kongerige, Danmark) er begyndt at se på samspillet mellem skatte- og understøttelsesordningerne. Det er nu alment anerkendt, at det hurtige bortfald af ydelser, når en ledig får en arbejdsindtægt, er en væsentlig hindring for at søge beskæftigelse, og medlemsstaterne gennemførte en række forskellige foranstaltninger for at gøre noget ved det problem. Der er imidlertid behov for en mere effektiv håndhævelse af kriterierne for berettigelse til understøttelse og et bedre samspil med de aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger, og der skal lægges mere vægt på den måde, hvorpå ydelsessystemerne administreres. Dette vil kunne mindske de negative incitamenter til at tage arbejde, samtidig med at der bevares en passende social beskyttelse for de ledige.

Incitamenterne til at tage arbejde er forbedret gennem øget brug af beskæftigelsesbetingede ydelser. Flere medlemsstater (Det Forenede Kongerige, Irland, Finland, Frankrig, Belgien, Italien og Nederlandene) udvider anvendelsen af skattefradragsordninger for personer i beskæftigelse. Nogle medlemsstater har gennemført målrettede foranstaltninger i forbindelse med ændringer i mindstelønnen og børnetilskudsstrukturen (Det Forenede Kongerige, Irland, Østrig, Sverige) eller kombinerer understøttelse med deltidsarbejde og uddannelse (Sverige, Danmark, Portugal, Østrig). Medlemsstaterne gør imidlertid ikke noget ved de eventuelle kønsbetingede virkninger af skatte- og understøttelsesreformerne.

Forlængelse af den erhvervsaktive alder: der er behov for en helhedsstrategi

Ud over det mål, der blev vedtaget i Stockholm, om at øge beskæftigelsesfrekvensen for ældre arbejdstagere til 50 % inden 2010, opfordrede Det Europæiske Råd i Barcelona til gradvist at forhøje den faktiske gennemsnitsalder for, hvornår folk forlader arbejdsmarkedet, med omkring fem år inden udgangen af 2010.

Fakta om ældre arbejdstagere

Beskæftigelsesfrekvensen for aldersgruppen af 55-64-årige var på 38,5 % i 2001 sammenlignet med 74,7 % for de 45-54-årige, 77,1 % for de 25-54-årige og 40,7 % for de 15-24-årige.

Den lovfæstede pensionsalder er blevet sat op i Finland, Danmark og Sverige, og aldersgrænsen for kvinder er blevet bragt på linje med mænds i Belgien, Tyskland, Det Forenede Kongerige og Portugal. Imidlertid er den faktiske gennemsnitsalder for, hvornår folk forlader arbejdsmarkedet i EU, stadig lav undtagen i nogle få lande, hvor den er steget, såsom Finland.

Niveauet for de 55-64-åriges deltagelse i almen uddannelse og erhvervsuddannelse var 3 % i 2001 sammenholdt med 8,4 % for den voksne befolkning i den erhvervsaktive alder. Sverige, Det Forenede Kongerige, Danmark og Finland har de bedste resultater med en gennemsnitlig deltagelsesfrekvens for ældre arbejdstagere på 10,9 %.

Alle medlemsstater har gjort en større indsats for at fremme spørgsmålet om ældre arbejdstagere i 2001 og er i gang med at gennemføre en bred vifte af foranstaltninger.

Nogle få medlemsstater (Finland, Danmark, Det Forenede Kongerige og Sverige) har udviklet fuldstændige nationale strategier for forlængelse af den erhvervsaktive alder. De fleste støtter efteruddannelse og omskoling af ældre arbejdstagere og/eller ledige. Flere medlemsstater støtter mere fleksible arbejdsaftaler og et forbedret arbejdsmiljø, herunder sundhedsinitiativer på arbejdspladsen. Nogle gennemfører oplysningskampagner for at tilskynde arbejdsgiverne til at indtage en mere positiv holdning over for ældre arbejdstageres potentiale, men ændringer af denne type kræver en vedvarende indsats over længere tid.

Der gøres bestræbelser for at modvirke tidlig fratrædelse eller indføre økonomiske og andre incitamenter til at blive længere på arbejdsmarkedet, skønt der ikke gøres meget for at fremme fleksible arbejdsformer, hvor gradvis pensionering kombineres med deltidsarbejde. Alt i alt koncentrerer medlemsstaterne sig om at reformere understøttelsesreglerne og er mindre opmærksomme på at forbedre arbejdsbetingelserne eller skabe effektive incitamenter til, at arbejdsgiverne fastholder eller ansætter ældre arbejdstagere. Tendensen går i retning af at dække en bredere aldersgruppe end de 55-64-årige og fokusere på ældre arbejdstagere i beskæftigelse i stedet for de ledige (med undtagelse af Det Forenede Kongerige, Danmark, Grækenland, Østrig og Belgien).

Den fortsat lave beskæftigelsesfrekvens for ældre arbejdstagere sammen med tendensen til at blive ved med at benytte tidlige pensioneringsordninger, som det ses i visse medlemsstater, giver grund til virkelig bekymring. Der er også risiko for en substitutionseffekt mellem forskellige dele af socialsikringssystemerne, såsom pension og invaliditet.

På grundlag af de aktuelle beskæftigelsesscenarier vil det ikke være muligt at nå EU's beskæftigelsesmål for ældre arbejdstagere, med mindre medlemsstaterne udformer og gennemfører helhedsstrategier for forlængelse af den erhvervsaktive alder. I Kommissionens rapport om "Forøgelse af arbejdsmarkedsdeltagelsen og fremme af aktiv aldring" [15] skitseredes elementer til en sådan helhedsstrategi baseret på en strategi, der omfatter hele livet. I forbindelse med fire mål (flere job og større kvalitet i arbejdet, arbejde skal kunne betale sig, tilvejebringelse af højere og fleksible kvalifikationer på arbejdspladsen, og at arbejde skal være en reel mulighed for alle) blev der indkredset fem prioriterede foranstaltninger: beholde arbejdstagerne længere på arbejdsmarkedet, gennemgå skatte- og understøttelsessystemerne, fjerne forskelle mellem kvinder og mænd med hensyn til løn og adgang til arbejdsmarkedet, fremme arbejdsmarkedsdeltagelsen blandt personer med plejeansvar og nedbringe antallet af personer, som forlader uddannelsessystemet uden eksamen. Når de enkelte foranstaltninger udvikles og gennemføres, skal der også tages bedre hensyn til kønsdimensionen i forbindelse med forlængelse af den erhvervsaktive alder. Arbejdsmarkedets parters aktive støtte og bidrag er afgørende for foranstaltningernes succes.

[15] KOM(2002)9 endelig af 24.1.2002.

Støtte til fremskridt for politikker til fremme af livslang læring

Fakta om livslang læring

Det er gået langsommere med de uddannelsesmæssige resultater, idet den voksne befolkning (25-64 år) med en uddannelse på mindst sekundærniveau kun voksede med 0,2 % i 2001 til 63,8 % sammenlignet med en stigning på 1,2 % i 2000. Tallet for kvinder er generelt steget hurtigere end for mænd, og kønsforskellen er blevet mindsket til lidt over 5 procentpoint.

Den voksne befolknings deltagelse i almen uddannelse og erhvervsuddannelse er fortsat lav og har ligget stabilt på 8,4 %. Der er store forskelle mellem de forskellige aldersgrupper og uddannelsesniveauer. Der er en næsten fem gange større sandsynlighed for, at de 25-34-årige deltager i almen uddannelse og erhvervsuddannelse end de 55-64-årige, og det er over seks gange mindre sandsynligt, at lavtuddannede deltager end højtuddannede. Kvinder deltager mere end mænd (9 % sammenlignet med 7,9 %).

Frafaldet i skolen [16] (antallet af 18-24-årige, der forlader uddannelsessystemet uden eksamen med grundskoleniveau II/10. klasse eller derunder) faldt kun marginalt fra 19,7 % i 2000 til 19,4 % i 2001. Tallet er vedvarende højt, især i Portugal (over 45 %) og i Spanien og Italien (over 25 %). Gennemsnittet for mænd i EU er betydeligt højere end for kvinder (21,9 % mod 16,8 %).

[16] Det Forenede Kongerige indgår ikke i EU-gennemsnittet på grund af manglende sammenlignelige data. For Irland efter 1997 er brugt resultaterne for det år. Dataene for Sverige kan ikke sammenlignes mellem 2000 og 2001 på grund af ændringer i udformningen af undersøgelsen. For Frankrig indsamles oplysningen kun, hvis uddannelsen er i gang på undersøgelsesdagen.

Internetbaseret undervisning: I 2002 havde gennemsnitligt 93 % på alle uddannelsesniveauer adgang til Internettet i EU mod 89 % i 2001. I samme periode steg frekvensen for gymnasieskoler fra 96 % til 98 % og fra 84 % til 90 % for grundskoler. Antallet af elever pr. computer med internetadgang faldt fra 15 i 2000 til 10 i 2002. I 2002 brugte 74 % af lærerne på grundskoleniveau og 65 % af lærerne på sekundærniveau i ikke-computerrelaterede fag regelmæssigt computere i klasseværelset, selv om 40 % af lærerne på grundskoleniveau og 47 % af lærerne på sekundærniveau ikke havde fået nogen IKT-relateret uddannelse.

De nye flaskehalse og manglen på kvalifikationer har understreget betydningen af kompetenceudvikling hele livet igennem og har tilskyndet medlemsstaterne til at styrke deres politikker til fremme af livslang læring. Der lægges øget vægt på grundlæggende færdigheder, og forbedring af voksnes læse- og skrivefærdigheder er blevet et særligt prioriteret område i nogle medlemsstater. Arbejdsmarkedets parter spiller i alle medlemsstater en stadigt vigtigere og mere vidtrækkende rolle i forbindelse med livslang læring. Der er iværksat mange aktioner for at fremme en bedre overensstemmelse mellem uddannelsesudbudet og efterspørgslen fra arbejdsmarkedet, herunder foranstaltninger til at gøre grunduddannelsen mere erhvervsrelevant, udvide og reformere lærlingesystemet og, i nogle få medlemsstater, indføre mekanismer til bedre at forudse kvalifikationsbehov. Imidlertid er uddannelsestilbuddene fortsat styret af udbuddet, så systemernes reaktionsevne må styrkes yderligere, og der må tages mere hensyn til spørgsmålene om mobilitet.

Der kan i de fleste medlemsstater ses en stærkere regional dimension i politikken til fremme af livslang læring (som støttes gennem regionale udviklingsstrategier, uddannelsespartnerskaber og, i visse tilfælde, gennem øgede budgetter til regionale myndigheder), og mange har udvidet lokale uddannelsescentre for at bringe mulighederne tættere på folk. De fleste medlemsstater har styrket informations-, rådgivnings- og vejledningstjenesterne og er ved at udvikle økonomiske incitamenter til at tage imod uddannelsestilbud rettet mod både virksomheder og enkeltpersoner. Den fortsat lave deltagelse i almen uddannelse og erhvervsuddannelse og opbremsningen i opkvalificeringen af befolkningen understreger nødvendigheden af en vedvarende indsats. To tredjedele af medlemsstaterne har nu fastsat nationale mål for deltagelse og resultat. Der er imidlertid en tendens til at fokusere mere på de yngre aldersgrupper, og selv om det er vigtigt, skal der også gøres en indsats for at finde ud af, hvordan man bedre kan nå de ældre aldersgrupper, de lavtuddannede sårbare grupper, ansatte i SMV'er og personer med atypiske kontrakter. Der er ligeledes behov for at gøre en øget indsats for at fremme en bredere kultur, der sætter pris på læring.

Skønt der er gjort håndgribelige fremskridt med at udvikle nationale strategier for livslang læring, skal der lægges øget vægt på læring på arbejdspladsen og andre former for ikke-formel læring, dårligt stillede grupper, overvågningssystemer og bedre samordnede vejledningstjenester.

Antallet af personer, der forlader skolen uden eksamen, er gradvist faldet, men med den hastighed, hvormed fremskridtene sker, kan der sættes spørgsmålstegn ved, om det kan lade sig gøre at nå det fælles mål om at halvere antallet inden 2010. Det er særligt vanskeligt at løse problemet blandt mænd, og der er behov for en grundig analyse af situationen og en evaluering af foranstaltningernes effektivitet.

Medlemsstaterne har forstærket indsatsen for at fremme udvikling af IKT-færdigheder i almindelighed og internetbaseret undervisning i særdeleshed. Der gøres særlige bestræbelser for at give medlemmer af prioriterede grupper, herunder ældre arbejdstagere og ledige, grundlæggende IKT-færdigheder for at forebygge udviklingen af en digital kløft. IKT's store betydning i forbindelse med støtte til læring og undervisning styrkes. Internetbaseret undervisning anvendes ikke blot til at forbedre adgangen til læring, men også til at forbedre læreprocessens kvalitet. I forbindelse med de fælles mål for internetbaseret undervisning er de fleste medlemsstater tæt på at nå en internetadgang på 100 %, selv om grundskolernes fremskridt er lidt mindre. Antallet af elever pr. computer med internetadgang bliver stadigt bedre, men der er grund til bekymring over lærernes IKT-uddannelse, eftersom næsten halvdelen af alle lærere på sekundærniveauet stadig ikke har fået nogen uddannelse, selv om de i stigende grad bruger computere. Der er generelt ikke megen opmærksomhed om kønsdimensionen i livslang læring, især i forbindelse med internetbaseret undervisning.

Stærkere fokus på forebyggelse af flaskehalse

Fakta om erhvervsmæssig mobilitet

Mellem 1997 og 2001 steg ændringen i erhvervsstrukturen (anvendt som alternativ til erhvervsmæssig mobilitet) fra 1,9 % til 2,9 % [17]. Ændringen var størst i Danmark, Grækenland, Italien, Østrig, Sverige og Det Forenede Kongerige.

[17] Procenten er et resultat af en sammenlægning af alle de absolutte værdier i ændringerne i erhvervsstrukturen i medlemsstaterne, f.eks. 3% flere kontorfunktionærer, 2 % færre underordnede job osv. For Sverige foreligger der kun data for perioden 1998 - 2000 og for Finland kun for perioden 1998 - 2001.

Fakta om geografisk mobilitet

I 2001 skiftede 15,2 % af befolkningen opholdssted inden for EU (herunder inden for samme by) af erhvervsmæssige årsager [18]. Over gennemsnittet ligger Østrig (18,3 %), Tyskland (19,3 %), Frankrig (21,1 %) og Grækenland (17,1 %). Væsentligt under gennemsnittet ligger Belgien (9,3 %), Irland (10,9 %), Nederlandene (8,5 %) og Portugal (8,9 %).

[18] Baseret på resultaterne af Eurobarometer 54.2, februar 2001.

Antallet af personer, der skiftede opholdssted mellem regioner (i samme eller en anden medlemsstat) mellem 1997 og 2001 steg i EU som helhed fra 1,2 % til 1,4 %. Den højeste stigning skete i Frankrig og Østrig. Den største faldende tendens kan observeres i Italien (1,1 % til 0,6 %) og Belgien (1,2 % til 0,1 %). Stigningen for mænd (0,2 %) var noget højere end for kvinder (0,1 %).

Selv om de ændrede økonomiske forhold har mindsket de kortsigtede spændinger på arbejdsmarkedet, har medlemsstaterne gjort en større indsats for at bekæmpe flaskehalse end tidligere. De fleste medlemsstater er bevidste om, at økonomisk vækst i stigende grad vil være betinget af en mere aktiv styring af udbudet af arbejdskraft og har - også på baggrund af de demografiske ændringer - lagt vægt på at udvikle overvågningssystemer for bedre at afdække og analysere udviklingen på arbejdsmarkedet med henblik på at forebygge fremtidige flaskehalse. De understreger også behovet for styrkede aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger (især for dårligt stillede grupper) og uddannelsespolitikker.

I alle medlemsstater er erhvervsuddannelse for beskæftigede og ledige vigtige elementer i politikken til at nedbringe antallet af flaskehalse i særlige sektorer (især IKT, sundheds-, pleje- og uddannelsessektoren) og erhverv (tekniske medarbejdere på højere niveau). Medlemsstater, der kan forudse fortsatte eller endog større flaskehalse i de kommende år, søger at udvikle proaktive uddannelsesprogrammer, der i mange tilfælde forbindes med udviklingen af et helhedssystem for livslang læring. Det erkendes også, at der for at løse flaskehalsproblemer kræves mere end ansættelses- og uddannelsestiltag: der gennemføres en række foranstaltninger til at gøre den offentlige sektor mere attraktiv, og der gøres en indsats for at nedbringe fraværet. Kun ét land (Danmark) ser imidlertid en nedbrydning af kønsopdelingen på arbejdsmarkedet som et middel til at løse flaskehalsproblemet.

Politikker til fremme af geografisk mobilitet har også fået en mere fremtrædende plads i år. Nogle af disse politikker vedrører mobilitet mellem regioner inden for det nationale arbejdsmarked, som medlemsstaterne støtter med forskellige incitamenter (for eksempel i Tyskland, Frankrig, Spanien, Italien eller Belgien). Flere medlemsstater præsenterer indvandring af arbejdskraft som en del af løsningen på arbejdskraftmanglen og erkender således betydningen af et bedre integreret europæisk arbejdsmarked. Mange medlemsstater har truffet foranstaltninger til at forbedre deres arbejdsformidlingers evne til at sikre "jobmatching". De fleste er via EURES-nettet ved at udvikle elektroniske databaser over ledige job og CV'er.

Bedre integrationspolitikker, men der er behov for en styrkelse af foranstaltningerne på efterspørgselssiden

Som de foregående år betragter et flertal af medlemsstaterne integration på arbejdsmarkedet som den bedste måde til at fremme social integration. Det erkendes imidlertid i stigende grad, at dette ikke umiddelbart er en mulighed for alle dårligt stillede, og der lægges derfor vægt på en bredere vifte af supplerende foranstaltninger, der kan bidrage til social integration (bolig- og sundhedsforhold, saneringspolitikker for byer og landdistrikter). Indflydelsen fra integrationsprocessen er tydelig i udviklingen af denne mere globale strategi, og halvdelen af medlemsstaterne henviser i den forbindelse eksplicit til deres nationale handlingsplaner for social integration.

Forskellen mellem de samlede beskæftigelses- og ledighedsfrekvenser og frekvenserne for særlige grupper med overrepræsentation af dårligt stillede, såsom handicappede, etniske minoriteter eller indvandrere, er fortsat høj til trods for, at de fleste medlemsstater har forstærket de aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger. Dette understreger, at man ud over at styrke beskæftigelsesegnetheden og opfylde bredere sociale integrationsbehov skal gøre noget ved markedets efterspørgselsside for at bekæmpe forskelsbehandling af dårligt stillede personer. Der bliver truffet foranstaltninger i den retning, idet nogle medlemsstater rapporterer om initiativer, der kombinerer foranstaltninger til styrkelse af dårligt stilledes beskæftigelsesegnethed med øget vægt på at fremme deres ansættelse (bevidstgørelse og bekæmpelse af forskelsbehandling generelt). Disse aktioner må udvides og fortsættes. Disse bestræbelser understøttes af, at direktiverne om bekæmpelse af forskelsbehandling i henhold til artikel 13 omsættes til national lovgivning.

Evalueringen af, hvor effektive foranstaltningerne er til at integrere dårligt stillede personer på arbejdsmarkedet og forebygge forskelsbehandling, hæmmes alvorligt af forskelle i definitionen af grupperne og manglen på statistiske data.

2.2.2. Iværksætterkultur

Det er væsentligt at forbedre betingelserne for iværksætterkultur for at fremme bæredygtig vækst og jobskabelse. Søjlen for iværksætterkultur handler om at skabe gunstige betingelser, så der kan skabes nye arbejdspladser. Formålet er at gøre det lettere at skabe et gunstigt klima for etablering af nye virksomheder og virksomhedsvækst og at udnytte beskæftigelsespotentialet i vidensamfundet og servicesektoren effektivt. Der lægges vægt på en beskæftigelsesfremmende beskatning, som sammen med en bedre adgang til finansiering for nystartede virksomheder og virksomheder i de tidlige udviklingsfaser er afgørende for at fremme et gunstigt klima for iværksættere. Målet er også at stimulere indsatsen for beskæftigelsen på regionalt og lokalt plan.

Der er brug for en mere målrettet indsats for at gøre iværksætterkultur til en central drivkraft for vækst og beskæftigelse

Foranstaltningerne til at lette virksomhedernes administrative byrder er ikke udviklet tilstrækkeligt. Den politiske opmærksomhed er fokuseret på de komplekse og langvarige procedurer for registrering af virksomheder. Der er fokus på at forenkle registreringsprocedurerne, især ved at bruge IKT, og visse medlemsstater har sat kvantitative mål [19], for eksempel at halvere den tid og de udgifter, der er forbundet med at oprette en virksomhed (Spanien, Portugal), eller nedbringe den samlede administrative byrde med 25 % inden udgangen af den indeværende valgperiode (Belgien og Portugal). Der foretages kun en vurdering af lovgivningens virkning på erhvervslivet for den eksisterende lovgivning, mens de fleste medlemsstater (undtagen Det Forenede Kongerige, Sverige, Luxembourg og Danmark) ikke overvejer en forudgående evaluering af ny lovgivning. Trods det stigende antal "one-stop shops" i hele EU og fremskridt i retning af lovgivningsmæssige tiltag, som skal gøre det lettere at starte egen virksomhed, er der stadig plads til forbedringer i nogle medlemsstater. Adgang til finansiering er en afgørende faktor for etablering af nye virksomheder, især med hensyn til at fremme udbuddet af risikovillig kapital til etableringsfasen og de første stadier i virksomhedernes livscyklus, men dette område har ikke fået megen opmærksomhed.

[19] Jf. KOM(2002) 610.

Alle medlemsstater erkender den selvstændige beskæftigelses betydning for jobskabelsen. Sverige har endda sat et særligt mål for antallet af selvstændige. Imidlertid er der behov for en mere målrettet støtte for at udnytte potentialet for selvstændig beskæftigelse og tilskynde personer i beskæftigelse eller ledige til at blive selvstændige. De selvstændiges andel af det samlede antal beskæftigede faldt fra 14,9 % i 1997 til 14 % i 2001, og faldet var stærkere for mænd end for kvinder. Denne udvikling kunne blot være resultatet af en gradvis strukturel ændring, dvs. traditionelle sektorer, hvor selvstændig beskæftigelse er relativt udbredt, gør plads for nye sektorer, hvor selvstændig beskæftigelse er mindre udbredt. Kulturelle årsager og relativt store faktiske og formodede vanskeligheder ved at etablere en virksomhed synes i flere medlemsstater at afskrække folk fra at blive iværksættere. Skattetrykket på selvstændig beskæftigelse og mindre virksomheder ser ud til at være faldende, og der er truffet foranstaltninger til at fjerne skattetrykket fra potentielle selvstændige, og flere medlemsstater gør en samordnet, vedvarende indsats for at fremme iværksætterkultur blandt kvinder.

Den positive udvikling inden for iværksætteruddannelse må styrkes. De fleste medlemsstater har taget en bred vifte af initiativer til uddannelse af potentielle og eksisterende iværksættere. At fremme iværksætterkultur i uddannelsessystemet er en vigtig udvikling for at overvinde de kulturelle og holdningsmæssige blokeringer mod selvstændig beskæftigelse, men indsatsen må styrkes og struktureres, og der skal lægges vægt på uddannelse af lærere. Medlemsstaterne tilbyder forskellige uddannelsesmuligheder for iværksættere og potentielle iværksættere uden for og - i et vist omfang - inden for uddannelsessystemet. Disse muligheder er blevet udviklet af forskellige institutioner, erhvervsstøtteorganisationer og faglige organisationer, men de skal målrettes bedre mod brugernes behov, især med henblik på at finde kilder til økonomisk støtte, og der skal lægges mere vægt på uddannelsesmuligheder for kvinder og unge.

Til trods for at der er sket en afmatning i beskæftigelsesvæksten i servicesektoren, skal dens fulde potentiale udnyttes, idet der lægges særlig vægt på videnbaserede tjenesteydelser. Beskæftigelsen i servicesektoren steg fortsat i 2001 om end langsommere, gennemsnitligt 1 % i EU, hvilket ligger under den samlede vækst i beskæftigelsen (1,2 %). Vækstraten var højere for kvinder end for mænd i de fleste medlemsstater. Beskæftigelsesfrekvensen i servicesektoren steg i hele perioden 1997-2001 med næsten 4 procentpoint til 44,4 % i 2001. Denne frekvens er lidt højere for kvinder (45,6 %) end for mænd (43 %). Kun få medlemsstater har oplyst om deres indsats for at fjerne hindringer for etablering af tjenesteydelser (Danmark, Tyskland), men de fleste satser på investeringer i videnbaserede tjenesteydelser. Det drejer sig ikke blot om at støtte i etableringsfasen, men også om støtte til eksisterende virksomheder med henblik på at udvikle deres aktiviteter, stimulere innovation og skabe nye jobmuligheder. En række nye initiativer, som flere medlemsstater har støttet, sigter mod at skabe jobmuligheder inden for videnbaserede tjenesteydelser og på miljøområdet. Nogle medlemsstater har forstærket deres indsats for at øge beskæftigelsen i miljøsektoren (Østrig, Belgien, Danmark, Tyskland).

Der er sket visse fremskridt med at bekæmpe sort arbejde, men indsatsen må styrkes, og overvågningen og rapporteringen om gennemførelsen må forbedres. Medlemsstaterne bekæmper sort arbejde med generelle arbejdsmarkedsreformer. Deres indsats er koncentreret om: at forenkle procedurer for anmeldelse af nye job, øget tilsyn og kontrolkampagner, at kombinere jobincitamenter med sanktioner, herunder foranstaltninger til at bekæmpe skatte- og socialsikringssvindel, at nedsætte momsen inden for arbejdskraftintensive tjenesteydelser for at skabe mere lige konkurrence med de samme tjenesteydelser, som leveres gennem den uformelle økonomi og at udvikle lovgivning for at kontrollere indvandreres sorte eller illegale arbejde. De fleste medlemsstater har gennemført eller bebudet nye initiativer på disse områder (Det Forenede Kongerige, Portugal, Italien, Tyskland, Frankrig, Østrig, Belgien, Spanien, Nederlandene og Grækenland). Der er brug for at gøre mere og videreføre en samordnet indsats, som involverer alle berørte tjenestegrene i tæt samarbejde med arbejdsmarkedets parter.

Trods nedsættelser er skatten på arbejde stadig høj

Fakta om beskatningen i EU

Det samlede skattetryk i EU, målt som forholdet mellem det samlede indkomstskatteprovenu og BNP, steg fra 41,5 % i 1996 til 41,9 % i 1999 med en faldende tendens i 2001 lige under 1996-niveauet (41,3 %).

Den justerede implicitte skat [20] på arbejdskraft, som vedrører udviklingen i det samlede skattetryk på løn i EU, blev efter at have nået sit hidtil højeste niveau på 37,8 % i 1998 herefter reduceret med 1 procentpoint til ca. 36,8 % i 2001.

[20] Defineret som de samlede direkte og indirekte skatter på arbejdsindkomst (personlig indkomstskat plus lønskatter) plus arbejdsgiveres og arbejdstageres sociale sikringsbidrag som en procentdel af de samlede arbejdsomkostninger. Der er tale om et historisk, empirisk mål for det faktiske skattetryk på arbejdsindkomst, og det bygger derfor på de observerede samlede data om skatteprovenuer og indkomster.

Nedsættelsen af skattetrykket på lavtlønnede ser ud til at blive større. Der kan for perioden 1997-2001 observeres en gennemsnitlig skattenedsættelse på 3 procentpoint i EU til 37,8 % i 2001. Den gælder for alle medlemsstater, om end i varierende grad.

Det generelle skattemiljø bør fremme iværksættervirksomhed og tilskynde til risikotagning. Det samlede skattetryk steg i perioden 1996-1999. Derefter vendte tendensen i mange medlemsstater. Ikke desto mindre er skatten i flere af dem (Sverige, Danmark, Belgien, Finland, Frankrig og Østrig) stadig høj med over 45 % af BNP.

Der kan i alle medlemsstater konstateres en positiv udvikling i nedsættelsen af skatten på arbejde. De fleste medlemsstater har forpligtet sig til at opfylde målet om at nedbringe skattetrykket på arbejde, men har dog undladt at fastsætte nationale mål. Skattetrykket på arbejde målt som den justerede implicitte skat på arbejdskraft blev mellem 1996 og 2001 nedsat [21] i EU med 1 procentpoint til 36,8 % i 2001, især fordi de sociale sikringsbidrag blev sat ned. Nedsættelsen af skatterne på arbejde er mest synlig for de lavtlønnede (ca. 3 procentpoint) målt i skattekilen for en enlig arbejdstager, der tjener 67 % af en gennemsnitlig produktionsarbejders løn.

[21] Tallene for den implicitte skat er baseret på nationalregnskaberne og supplerende skøn fra medlemsstaterne (kilde: Kommissionens tjenestegrene GD TAXUD). "Skattekilen" på arbejdskraft måler forskellen mellem arbejdsgiverens lønomkostninger og arbejdstagerens nettoløn for en enlig arbejdstager, der tjener 67 % af en gennemsnitlig produktionsarbejders løn (kilde: OECD i samarbejde med medlemsstaterne). Dataene er baseret på skatteindekser, der er beregnet for hypotetiske husholdninger.

Figur 3: Den justerede implicitte skat på beskæftiget arbejdskraft

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Eurostat, opbygningen af skattesystemerne i EU, ajourført af Kommissionens tjenestegrene, GD TAXUD.

En sammenligning mellem medlemsstaterne giver et meget ujævnt billede, idet der er sket betydelige ændringer i sammensætningen af skattekilen på arbejde i de senere år. Irland og Italien har registreret de højeste nedskæringer i den samlede skattekile efterfulgt af Det Forenede Kongerige, Finland og Frankrig. I perioden 1997-2001 har de fleste medlemsstater nedsat skattekilen for lavtlønnede og/eller arbejdstagere med en gennemsnitsløn.

De fleste medlemsstater rapporterer om betydelige nedsættelser af den personlige indkomstskat og de sociale bidrag i 2001-2002 som led i deres skattereformer med henblik på at nedbringe skattetrykket på arbejdskraft (Frankrig, Nederlandene, Irland, Danmark, Finland, Sverige, Tyskland, Det Forenede Kongerige, Luxembourg og Belgien). En vigtig fremgangsmåde har været at nedsætte de lovpligtige indkomstskatteprocenter. Flere medlemsstater har samtidig forhøjet den skattefrie bundgrænse. De fleste medlemsstater prioriterer nedsættelser for lavtlønnede, f.eks. blev der indført særlige skattefradrag eller fradrag i beskatningsgrundlaget for arbejdsindtægter i mange medlemsstater (Belgien, Frankrig, Finland, Sverige, Irland, Det Forenede Kongerige og Nederlandene [22]). Disse instrumenter virker således, at skattenedsættelserne normalt gradvist indføres for lavtlønnede arbejdstagere og derefter nedtrappes for højere indkomster. Der blev også indført målrettede nedsættelser af socialsikringsbidrag (hovedsagelig arbejdsgiverbidragene), især for lavtlønnede, ved ansættelse af nye medarbejdere og langtidsledige, ved fastholdelse af ældre arbejdstagere i beskæftigelse og ansættelse af unge, der lige er gået ud af skolen (Belgien, Grækenland, Spanien, Frankrig, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Sverige, Danmark og Portugal).

[22] Nederlandene er undtagelsen, der bekræfter reglen om, at skattefradrag nedtrappes for højere indkomster.

Figur 4: Skatteprocent for en enlig, der tjener 67 % af en gennemsnitlig produktionsarbejders løn

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: OECD, "Taxing wages-taxes on wages and salaries, social security contributions for employees and their employers, child benefits" beregninger af Kommissionens tjenestegrene baseret på OECD's database 1996-2001.

I betragtning af at skattetrykket på arbejde i de fleste medlemsstater har været stadigt stigende siden begyndelsen af 1970'erne, er det et væsentligt resultat, at tendensen i skattetrykket på arbejde nu er vendt i de fleste medlemsstater. På trods af denne positive udvikling er skatten på arbejde dog stadig høj i en række medlemsstater, især sammenlignet med skatterne på arbejde i USA og Japan. Dette understreger behovet for at øge indsatsen for at nedbringe skattetrykket for de lavtlønnede og skabe balance i sammensætningen af de forskellige skatteforanstaltninger, idet der tages hensyn til arbejdsmarkedets særlige forhold.

Der er behov for at styrke de skattemæssige incitamenter til at øge investeringerne i menneskelige ressourcer. De skattereformer, medlemsstaterne har iværksat, skal ikke blot fremme jobskabelsen, men skal også fjerne økonomiske hindringer for uddannelse, både for virksomheden og den enkelte. Et stigende antal medlemsstater støtter investeringer i menneskelig kapital gennem skattefordele til virksomheder, der fremmer uddannelse (Spanien, Østrig, Nederlandene, Sverige, Det Forenede Kongerige). Nogle medlemsstater støtter ikke-skatterelaterede foranstaltninger til fremme af uddannelse for den enkelte eller virksomheden, omallokering af indtægterne fra de grønne afgifter til kvalifikationsudvikling for den enkelte eller nyskabende finansieringsmekanismer, der fokuserer på den enkelte, såsom "kvalifikationsbonus" i forbindelse med "kvalifikationsopsparingskonti" (Sverige) og skattefradrag (Det Forenede Kongerige).

Men i takt med at arbejdstagernes geografiske mobilitet øges, og tendensen til, at de oftere skifter arbejdsgiver, bliver mere udbredt, er virksomhederne mindre tilbøjelige til at iværksætte uddannelsesinitiativer.

Der gøres ikke særlige fremskridt med at omlægge skatter fra arbejdsindkomst til alternative kilder. Nogle medlemsstater (Danmark, Tyskland, Nederlandene, Sverige og Det Forenede Kongerige) har indført eller forhøjet de grønne afgifter, især energiafgifterne, primært for at opfylde miljømæssige mål i stedet for at opveje nedsættelserne i skatten på arbejde. Flere medlemsstater fortsætter med at gennemføre skattemæssige foranstaltninger, der kan bidrage til at flytte den (indirekte) skattebyrde væk fra arbejdskraftintensive tjenesteydelser ved at nedsætte momsen på disse tjenesteydelser (Belgien, Spanien, Frankrig, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal og Det Forenede Kongerige). Dette initiativ, der blev iværksat i 2000 for en 3-årig periode, skal forlænges endnu et år indtil 2003, så Kommissionen på grundlag af nationale rapporter kan vurdere, hvor effektivt det er, og give mulighed for at træffe beslutning om at udvide det til andre medlemsstater eller ophæve det.

Udviklingen af den europæiske beskæftigelsesstrategis geografiske dimension er gået ind i en konsolideringsfase

Lokale beskæftigelsesstrategier må udformes i overensstemmelse med de særlige lokale forhold. Medlemsstaterne er fortsat med at gennemføre de foranstaltninger og politiske ændringer, de tidligere havde iværksat, og kun få har truffet nye foranst