Forslag til Rådets direktiv om bevisbyrde i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn (96/C 332/10) KOM(96) 340 endelig udg. - 96/0196(PRT)

(Forelagt af Kommissionen den 20. september 1996)

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet som bilag til protokol (nr. 14) om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet som bilag til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 2, stk. 2,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg,

i henhold til fremgangsmåden i EF-traktatens artikel 189 C, i samarbejde med Europa-Parlamentet, og

ud fra følgende betragtninger:

På grundlag af protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, der er knyttet som bilag til traktaten, har medlemsstaterne, bortset fra Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, (i det følgende benævnt »medlemsstaterne«), som ønsker at gennemføre socialpagten af 1989, indgået en aftale om social- og arbejdsmarkedspolitikken;

i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder anerkendes det, at det er vigtigt at bekæmpe alle former for forskelsbehandling, herunder forskelsbehandling på grundlag af køn, hudfarve, race, religiøs, politisk eller anden overbevisning; Kommissionen vedtog den 13. december 1995 en meddelelse (1) om racisme, fremmedhad og antisemitisme;

ifølge punkt 16 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder vedrørende ligebehandling af mænd og kvinder skal der blandt andet »overalt, hvor det er nødvendigt, gøres en større indsats for at sikre gennemførelse af ligebehandling af mænd og kvinder, navnlig med hensyn til adgang til beskæftigelse, aflønning, arbejdsvilkår, social beskyttelse, undervisning og erhvervsuddannelse samt karrieremuligheder«;

selv om der har været bred konsensus mellem hovedparten af medlemsstaterne, har Rådet ikke være i stand til at træffe afgørelse om forslaget til direktiv om bevisbyrde med hensyn til aflønning og lige behandling af mænd og kvinder (2);

Europa-Parlamentet har i sin beslutning fra januar 1994 om hvidbogen om europæisk social- og arbejdsmarkedspolitik (3) anmodet Kommissionen om at forelægge et forslag til direktiv om bevisbyrde;

Kommissionen har i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, i aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken konsulteret arbejdsmarkedets parter om de mulige retningslinjer for en fællesskabsindsats for så vidt angår bevisbyrden i tilfælde af forskelsbehandling på grundlag af køn;

Kommissionen mente efter denne konsultation, at en fælleskabsindsats var hensigtsmæssig, og konsulterede på ny arbejdsmarkedets parter på fællesskabsniveau om indholdet af det påtænkte forslag i overensstemmelse med artikel 3, stk. 3, i den pågældende aftale, og de afgav deres udtalelse til Kommissionen;

efter afslutningen af den anden konsultation informerede nævnte sociale parter ikke Kommissionen om deres ønske om at indlede en proces, som kunne føre til indgåelsen af en aftale, som det er fastsat i artikel 4 i den pågældende aftale;

ifølge artikel 1 i aftalen har Fællesskabet og medlemsstaterne som mål en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene; den praktiske gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder bidrager til realiseringen af dette mål;

princippet om ligebehandling omhandles i EF-traktatens artikel 119 og i Rådets direktiv 75/117/EØF (4) om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, Rådets direktiv 76/207/EØF (5) om adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, Rådets direktiv 86/613/EØF (6) om selvstændige erhverv, herunder landbrugserhverv, samt i forbindelse med graviditet og barsel, Rådets direktiv 79/7/EØF (7) om social sikring og Rådets direktiv 86/378/EØF (8) erhvervstilknyttede sikringsordninger;

Rådets direktiv 92/85/EØF (9) om sikkerhed og sundhed under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, bidrager også til den faktiske gennemførelse af ligebehandling af mænd og kvinder; direktiv 92/85/EØF bør ikke skade de øvrige direktiver for så vidt angår ligebehandling; derfor bør de af direktiv 92/85/EØF omfattede kvindelige arbejdstagere under samme vilkår omfattes af ændringer af reglerne om bevisbyrde;

en sagsøger ville ikke have nogen som helst reel mulighed for at få håndhævet ligestillingsprincippet ved de nationale domstole, hvis det at forelægge bevis for en formodning om forskelsbehandling ikke havde til følge, at sagsøgte har bevisbyrden for, at den pågældende praksis i virkeligheden ikke er diskriminerende;

De Europæiske Fællesskabers Domstol har afgjort, at bevisbyrdefordelingen er gældende, så snart der er en tilsyneladende forskelsbehandling, og at en effektiv gennemførelse af ligestillingsprincippet i de tilfælde, hvor denne situation godtgøres, kræver, at bevisbyrden pålægges sagsøgte (10);

beviset for forskelsbehandling er så meget vanskeligere at fremføre, når der er tale om indirekte forskelsbehandling; det er derfor vigtigt at præcisere definitionen heraf;

da målene for en ændring af bevisbyrdefordelingen ikke i tilstrækkeligt omfang er nået på medlemsstatsplan, skal de i henhold til nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet, der omhandles i EF-traktatens artikel 3 B, søges opnået på fællesskabsplan; dette direktiv indskrænker sig til at fastsætte minimumsforskrifter og går ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

KAPITEL I ALMINDELIGE BESTEMMELSER

Artikel 1

Formål

Formålet med dette direktiv er at sikre, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet til gennemførelse af ligebehandlingsprincippet, gøres mere effektive, og at en person, som føler sig krænket, fordi ligestillingsprincippet ikke er anvendt for hans eller hendes vedkommende, har mulighed for at gøre sin ret gældende via domstolene efter eventuelt at have forelagt sagen for andre kompetente instanser.

Artikel 2

Definitioner

1. I dette direktiv forstås ved ligebehandling, at der ikke finder forskelsbehandling sted på grund af køn, hverken direkte eller indirekte, navnlig under henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling.

2. Ifølge det i stk. 1 omhandlede ligebehandlingsprincip er der tale om indirekte forskelsbehandling, når en beslutning, et kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er neutral, berører et betydeligt større antal personer af det ene køn end af det andet, navnlig under henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, medmindre formålet med anvendelsen af den pågældende beslutning, kriterium eller praksis er objektivt begrundet, og at de midler, der anvendes for at nå dette mål, er rimelige og nødvendige.

Artikel 3

Anvendelsesområde

1. Dette direktiv finder anvendelse på:

a) situationer omfattet af fællesskabsbestemmelser: EF-traktatens artikel 119 og direktiv 75/117/EØF, 76/207/EØF, 79/7/EØF, 86/378/EØF, 86/613/EØF og 92/85/EØF

b) situationer omfattet af fællesskabsbestemmelser på dette område, som måtte vedtages senere, og som ikke udtrykkeligt udelukker anvendelsen heraf

c) enhver civil eller administrativ procedure, som giver mulighed for sagsanlæg ifølge national ret under anvendelse af de under litra a) og b) omtalte bestemmelser.

2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på strafferetsprocedurer, medmindre medlemsstatene bestemmer det anderledes.

KAPITEL II SÆRLIGE BESTEMMELSER

Artikel 4

Bevisbyrde

1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger i overensstemmelse med deres nationale retssystemer, således at:

a) når en person, der anser sig for at være krænket som følge af manglende overholdelse af ligebehandlingsprincippet, over for en domstol eller en anden kompetent instans kan fremføre de faktiske forhold, som giver anledning til at formode, at der er tale om forskelsbehandling, er det sagsøgte, der har bevisbyrden for, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket

b) det er sagsøgte, når han anvender en ugennemsigtig ordning eller træffer en ugennemsigtig beslutning, der har bevisbyrden for, at den tilsyneladende forskelsbehandling er begrundet i objektive faktorer, og at der på ingen måde er tale om forskelsbehandling på grundlag af køn

c) sagsøgeren ikke skal bevise, at sagsøgte har begået fejl med henblik på at kunne påstå overtrædelse af forbuddet mod enhver form for forskelsbehandling på grundlag af køn

2. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører en bevisførelse, der er mere favorabel over for sagsøgeren.

Artikel 5

Procedurer

Medlemsstaterne indfører i deres interne retsorden de nødvendige foranstaltninger, således at:

a) domstolene og de øvrige kompetente instanser kan træffe bestemmelse om yderligere bevisoptagelse for at sikre en effektiv behandling af alle klager om forskelsbehandling

b) de berørte parter kan disponere over alle væsentlige oplysninger, som modparten er i besiddelse af, eller som logisk kan formodes at være i dennes besiddelse, og som er nødvendige for at kunne gøre deres ret gældende. En part er kun forpligtet til at give de oplysninger, som ikke i alvorlig grad kan skade samme parts interesser af grunde, som ligger uden for det pågældende søgsmål.

KAPITEL III AFSLUTTENDE BESTEMMELSER

Artikel 6

Oplysninger

Medlemsstaterne sørger for, at alle berørte personer får oplysning om de foranstaltninger, der træffes til gennemførelse af dette direktiv, samt om allerede gældende bestemmelser på området på en hensigtsmæssig måde som f.eks. gennem information på arbejdspladsen.

Artikel 7

Bevaring af beskyttelsesniveauet

Gennemførelsen af bestemmelserne i dette direktiv er under ingen omstændigheder en tilstrækkelig begrundelse til at retfærdiggøre er nedsættelse af det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagere på det område, der er dækket af direktivet, uden at dette indskrænker medlemsstaternes ret til under hensyn til situationens udvikling at indføre love, administrative bestemmelser eller kontraktforhold, som er forskellige fra dem, der er gældende på det tidspunkt, direktivet bliver meddelt, forudsat at de minimumskrav, der er fastsat i dette direktiv, overholdes.

Artikel 8

Gennemførelse

Medlemsstaterne vedtager de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv senest den 1. januar 2001. De underretter straks Kommissionen herom.

Når medlemsstaterne vedtager disse love og administrative bestemmelser, skal de indeholde en henvisning til dette direktiv, eller de skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for denne henvisning fastsættes af medlemsstaterne.

Artikel 9

Meddelelse

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

(1) KOM(95) 653 endelig udg.

(2) EFT nr. C 176 af 5. 7. 1988, s. 5.

(3) EFT nr. C 43 af 20. 2. 1995, s. 63.

(4) EFT nr. L 45 af 19. 2. 1975, s. 19.

(5) EFT nr. L 39 af 14. 2. 1976, s. 40.

(6) EFT nr. L 359 af 19. 12. 1986, s. 56.

(7) EFT nr. L 6 af 10. 1. 1979, s. 24.

(8) EFT nr. L 225 af 12. 8. 1986, s. 40.

(9) EFT nr. L 348 af 28. 11. 1992, s. 1.

(10) Sag C-109/88 Danfoss, dom af 17. 10. 1989, Sml. 1989, s. 3199 (præmis 16).

Sag C-318/86 Kommissionen mod Frankrig, dom af 30. 6. 1988, Sml. 1988, s. 3559 (præmis 27).

Sag C-127/92 Enderby, dom af 27. 10. 1993, Sml. 1993, s. I-5535 (præmis 13 og 14).

Sag C-400/93 Royal Copenhagen, dom af 31. 5. 1995, Sml. 1995, s. I-1275 (præmis 24).