EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 4.4.2019 SWD(2019) 111 final ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE Revision af gennemførelsen af miljøreglerne 2019: Politisk baggrund























Ledsagedokument til MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET, RÅDET, DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG OG REGIONSUDVALGET EU-revisionen af gennemførelsen af miljøreglerne 2019:

Et Europa, der beskytter sine borgere og forbedrer deres livskvalitet {COM(2019) 149 final} - {SWD(2019) 112 final} - {SWD(2019) 113 final} - {SWD(2019) 114 final} - {SWD(2019) 115 final} - {SWD(2019) 116 final} - {SWD(2019) 117 final} - {SWD(2019) 118 final} - {SWD(2019) 119 final} - {SWD(2019) 120 final} - {SWD(2019) 121 final} - {SWD(2019) 122 final} - {SWD(2019) 123 final} - {SWD(2019) 124 final} - {SWD(2019) 125 final} - {SWD(2019) 126 final} - {SWD(2019) 127 final} - {SWD(2019) 128 final} - {SWD(2019) 129 final} - {SWD(2019) 130 final} - {SWD(2019) 131 final} - {SWD(2019) 132 final} - {SWD(2019) 133 final} - {SWD(2019) 134 final} - {SWD(2019) 135 final} - {SWD(2019) 136 final} - {SWD(2019) 137 final} - {SWD(2019) 138 final} - {SWD(2019) 139 final}



Politisk baggrund — Revision af gennemførelsen af miljøreglerne 2019 I.Revisionen af gennemførelsen af miljøreglerne Revisionen af gennemførelsen af miljøreglerne i 2019 er anden udgave af en regelmæssig cyklus af analyse, dialog og samarbejde, der første gang blev bebudet i 2016 med henblik på at forbedre gennemførelsen af den eksisterende EU-miljøpolitik og -lovgivning. Den første meddelelse om revision af gennemførelsen af miljøreglerne (EIR) og rækken af 28 landerapporter blev offentliggjort i februar 2017 , og det nuværende sæt af rapporter udgør 2019-pakken. Rapporterne har til formål at sætte gang i debatten om de fælles miljøudfordringer i EU og om de mest effektive metoder til at afhjælpe de mest presserende mangler i gennemførelsen i medlemsstaterne. De bygger på detaljerede sektorspecifikke gennemførelsesrapporter, som Kommissionen har indsamlet eller udsendt i henhold til specifik miljølovgivning, ud over rapporterne om miljøsituationen og andre rapporter fra Det Europæiske Miljøagentur. Disse EIR-rapporter vil ikke erstatte de specifikke retlige instrumenter og den dialog, der skal sikre overholdelse af bindende EU-regler. Rapporterne følger i store træk strukturen i det 7. miljøhandlingsprogram og henviser til 2030-dagsordenen for bæredygtig udvikling og de dertil knyttede mål for bæredygtig udvikling (SDG) , i det omfang de afspejler forpligtelserne og de politiske målsætninger i EU's miljølovgivning. Der tages blandt de vigtigste udfordringer, der er påpeget, hensyn til faktorer såsom indvirkningen på borgernes livskvalitet, de hidtidige fremskridt med hensyn til opfyldelse af EU's miljømål og de ressourcemæssige konsekvenser. Meddelelsen "Revision af gennemførelsen af miljøreglerne 2019: Et Europa, der beskytter sine borgere og forbedrer deres livskvalitet" ledsager landerapporterne. I den fremhæves de fælles udfordringer, og der drages foreløbige konklusioner om mulige grundlæggende årsager til medlemsstaternes dårlige resultater. På baggrund heraf foreslås strukturelle metoder til at opnå bedre resultater ud over de specifikke prioriterede foranstaltninger, der indgår i landerapporterne. For overskuelighedens skyld indeholder meddelelsen et bilag med de foreslåede foranstaltninger for hver medlemsstat. En vigtig måde at forbedre resultaterne på er at udvikle miljømyndighedernes kapacitet, navnlig deres personales færdigheder og ekspertise. Til støtte for revisionen af gennemførelsen af miljøreglerne oprettede Kommissionen TAIEX-EIR-peer-to-peer-programmet for at lette kollegial udveksling mellem medarbejdere i miljømyndighederne, så de kan drage direkte fordel af god praksis i andre lande og regioner. Peer-to-peer-programmet er et praktisk værktøj, der yder skræddersyet støtte til myndigheder i medlemsstaterne, som gennemfører miljøpolitikken og -lovgivningen. Kommissionen har med succes anvendt dette TAIEX-instrument i mere end 20 år inden for udvidelses- og naboskabspolitikken og på det seneste med bistand til samhørighedspolitikken gennem "TAIEX REGIO-peer-to-peer-programmet". Med de 20 miljøprojekter, der blev gennemført i det første år, hvor instrumentet blev anvendt (2018), og eftersom alle medlemsstater har været involveret, opfylder dette værktøj behovet for supplerende instrumenter med henblik på at forbedre gennemførelsesorganernes ekspertise gennem udveksling af deres erfaringer. Revisionen af gennemførelsen af EU's miljøregler adskiller sig fra OECD's gennemgang af resultaterne af miljøpolitikken ved, at den vurderer gennemførelsen af de vigtigste krav i EU's miljølovgivning og -politikker i hver EU-medlemsstat hvert andet år. Dette resulterer i relativt kortfattede rapporter, der giver en oversigt over de fremskridt, der er gjort med hensyn til gennemførelsen og sammenligneligheden på EU-plan. Politisk baggrund EIR-rapporterne henvender sig ikke kun til miljøeksperter, men også til andre myndigheder og den brede offentlighed, og derfor kan det være nyttigt at forklare den politiske kontekst for at forstå de landespecifikke oplysninger i rapporterne. Med henblik på kortfattede EIR-landerapporter for 2019 indeholder dette baggrundsdokument dog nogle generelle oplysninger om de enkelte tematiske sektorer i stedet for at disse angives i de enkelte rapporter. De generelle EU-mål og relevante mål for bæredygtig udvikling er angivet i de blå bokse. Hvert afsnit indeholder også links i fodnoterne til de websteder, hvor der findes detaljerede oplysninger. Der findes mere detaljerede baggrundsoplysninger om EU's miljøpolitik og -lovgivning på Europa-webstedet . Hver landerapport kortlægger de vigtigste udfordringer i forbindelse med gennemførelsen af EU's miljøpolitik og -lovgivning samt god praksis, herunder hvor der findes ekspertise i det pågældende land. Overordnet set har EU's miljømyndigheder på alle niveauer et betydeligt potentiale til at forbedre deres resultater ved at lære af hinanden. II.Tematiske områder 1.Omstilling af EU til en cirkulær, ressourceeffektiv, grøn og konkurrencedygtig lavemissionsøkonomi Foranstaltninger med henblik på imod en cirkulær økonomi I handlingsplanen for den cirkulære økonomi fremhæves behovet for at bevæge sig i retning af en livscyklusbaseret "cirkulær" økonomi, hvor ressourcerne så vidt muligt genbruges, og hvor restaffaldet bringes tæt på nul. Dette kan fremmes ved at udvikle og give adgang til innovative finansielle instrumenter og finansiere miljøinnovation. Tre af målene for bæredygtig udvikling står i forbindelse med pakken om cirkulær økonomi. Mål 8 for bæredygtig udvikling fremmer vedvarende, inklusiv og bæredygtig økonomisk vækst. Mål 9 for bæredygtig udvikling fremhæver behovet for at opbygge robust infrastruktur, fremme inklusiv og bæredygtig industrialisering og understøtte innovation. Mål 12 for bæredygtig udvikling opfordrer landene til at opnå bæredygtig forvaltning og effektiv udnyttelse af naturressourcerne inden 2030. Omstillingen af vores lineære økonomi til en cirkulær økonomi er en mulighed for at gøre den mere bæredygtig og konkurrencedygtig. Dette skift vil fremme investeringer og skabe både kort- og langsigtede fordele for økonomien, miljøet og borgerne.

Efter vedtagelsen af handlingsplanen for den cirkulære økonomi i 2015 og oprettelsen af en tilknyttet interessentplatform i 2017 vedtog Kommissionen i januar 2018 en ny pakke af delresultater, der skal leveres . Den omfattede yderligere initiativer som f.eks. i) en EU-strategi for plast, ii) en meddelelse om, hvordan samspillet mellem kemikalie-, produkt- og affaldslovgivningen skal håndteres, iii) en rapport om kritiske råstoffer, og iv) en ramme for overvågning af fremskridt hen imod en cirkulær økonomi . Fremme af den cirkulære økonomi er også blevet en tilbagevendende prioritet i den årlige vækstundersøgelse inden for rammerne af det europæiske semester siden 2016. Overvågningsrammen følger nogle vigtige tendenser og mønstre for at forstå, hvordan de forskellige elementer i den cirkulære økonomi udvikler sig. Rammen består af ti nøgleindikatorer, der dækker hver fase, f.eks. produktion, forbrug, affaldshåndtering og sekundære råstoffer, samt økonomiske aspekter såsom investeringer, beskæftigelse, bruttoværditilvækst og innovation. SMV'er og ressourceeffektivitet SMV'er kan gøre miljøudfordringer til nye muligheder, f.eks. ved at træffe ressourceeffektivitetsforanstaltninger, opnå offentlig støtte og tilbyde grønne produkter og tjenesteydelser. SMV-præstationsmålingen er et af de vigtigste værktøjer, som Kommissionen benytter til at overvåge og vurdere SMV'ers fremskridt med hensyn til ressourceeffektivitet og andre miljøindikatorer. Miljøinnovation Den resultattavle for miljøinnovation , som Miljøinnovationsobservatoriet har udviklet for Kommissionen, giver et overblik over EU-medlemsstaternes resultater med hensyn til økoinnovation på fem områder, nemlig miljøinnovationsinput, miljøinnovationsaktiviteter, miljøinnovationsresultater, resultater vedrørende ressourceeffektivitet og socioøkonomiske resultater. Affaldshåndtering Omdannelse af affald til en ressource understøttes af: i) fuldstændig gennemførelse af EU's affaldslovgivning, der omfatter affaldshierarkiet, nødvendigheden af at sikre særskilt indsamling af affald, målene for, hvordan man får affald væk fra deponering osv. ii) reduktion af den samlede affaldsproduktion og af affaldsproduktionen pr. indbygger i absolutte tal iii) begrænsning af energimæssig udnyttelse til ikkegenanvendelige materialer og udfasning af deponering af genanvendeligt eller genvindeligt affald. Mål 12 for bæredygtig udvikling, der er nævnt ovenfor, støtter tiltag inden for affaldshåndtering. EU's tilgang til affaldshåndtering er baseret på det "affaldshierarki", der er defineret i affaldsrammedirektivet. Heri er fastsat en prioriteringsrækkefølge i forbindelse med udformningen af affaldspolitikken. Hierarkiet er som følger: forebyggelse, (forberedelse med henblik på) genbrug, genanvendelse, nyttiggørelse og, som den mindst foretrukne løsning, bortskaffelse (herunder deponering og forbrænding uden energiudnyttelse). Fremskridtene med hensyn til at nå målene for genanvendelse og reduktion af deponering samt vedtagelse af passende affaldsforvaltningsplaner/affaldsforebyggelsesprogrammer er fortsat det vigtigste middel til måling af medlemsstaternes resultater tillige med indikatorer for affaldsproduktion og typer af affaldsbehandling. Medlovgivernes vedtagelse af ændringerne til affaldslovgivningen og det nylige forslag om at mindske visse plasttypers indvirkning på miljøet er et eksempel på de kombinerede bestræbelser på EU-plan for at støtte den cirkulære økonomi og forbedre affaldshåndteringen. I overensstemmelse med anvendelsesområdet for revision af gennemførelsen af miljøreglerne fokuserer denne rapport imidlertid på de kommende genanvendelsesmål (50 % inden 2020) og på håndtering af kommunalt affald generelt. Gennemførelsen af de nye regler og mål vil blive vurderet i de følgende cyklusser for revision af gennemførelsen af miljøreglerne. Klimaforandringer EU har forpligtet sig til at gennemføre ambitiøse klimaforanstaltninger både internationalt og i EU og ratificerede klimaaftalen fra Paris den 5. oktober 2016. EU's mål er at reducere drivhusgasemissionerne med 20 % inden 2020 og med mindst 40 % inden 2030 i forhold til 1990. Som et langsigtet mål sigter EU mod at reducere sine emissioner med 80-95 % inden 2050 som led i den indsats, der kræves af de udviklede lande som gruppe betragtet. Tilpasning til de negative virkninger af klimaændringer er afgørende for at afbøde de allerede synlige virkninger og forbedre beredskabet og modstandsdygtigheden over for fremtidige virkninger. Mål 13 for bæredygtig udvikling har til formål at opfylde forpligtelsen i De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og gennemføre Den Grønne Klimafond. Det sigter mod at styrke landenes modstandsdygtighed og kapacitet til at tilpasse sig klimarelaterede farer og naturkatastrofer. EU har indført den nødvendige lovgivning for at opfylde EU's klimamål for 2020 og 2030. EU's emissionshandelssystem (EU ETS) omfatter alle store udledere af drivhusgasser i industri-, energi- og luftfartssektoren i EU. Dette system er en hovedhjørnesten i EU's politik til bekæmpelse af klimaændringer og et vigtigt værktøj til at reducere drivhusgasemissionerne på en omkostningseffektiv måde. EU ETS finder anvendelse i alle medlemsstater og har en meget høj overholdelsesgrad. Hvert år dækker anlæggene ca. 99 % af deres emissioner med det krævede antal kvoter. De kompetente myndigheder foretager forskellige overensstemmelseskontroller af de årlige emissionsrapporter, der indsendes af anlæggene. For emissioner, der ikke er omfattet af EU ETS, har medlemsstaterne bindende nationale mål i henhold til lovgivningen om indsatsfordeling .

Alle EU-lande er forpligtet til at overvåge deres emissioner i henhold til EU's mekanisme for overvågning af drivhusgasser, der fastsætter EU's egne interne rapporteringsregler baseret på internationalt aftalte forpligtelser. Selv om alle medlemsstaterne har opfyldt rapporteringskravene, arbejdes der stadig på at gøre rapporteringen mere fuldstændig og rettidig. Gennemsigtig og koordineret planlægning vil hjælpe EU med at nå målene for 2030 og frem. Medlemsstaterne er nu i færd med at udarbejde integrerede nationale energi- og klimaplaner og langsigtede klima- og energistrategier. De første nationale energi- og klimaplaner vil dække perioden fra 2021 til 2030 og vil være baseret på en løbende forvaltningsproces mellem medlemsstaterne og Kommissionen. I overensstemmelse med Parisaftalen skal EU og medlemsstaterne inden 2020 også udarbejde klimastrategier for midten af århundredet. EU's sektorspecifikke klimalovgivning er vedtaget for at tilskynde til reduktion af emissionerne fra transportsektoren og søfartssektoren og fra fluorholdige gasser, der anvendes i produkter. Transport tegner sig for næsten en fjerdedel af Europas drivhusgasemissioner og er den vigtigste årsag til luftforurening i byerne. Transportsektoren har ikke oplevet det samme konstante fald i drivhusgasemissionerne som andre sektorer siden 1990. EU-lovgivningen fastsætter bindende mål for CO2-emissioner for nye biler og varevogne for 2020/2021 gældende for hele bilparken. På grundlag heraf beregnes et specifikt emissionsmål for hver fabrikant. Hvis fabrikanterne overskrider deres mål, skal de betale en afgift for emissionsoverskridelsen. Derfor skal medlemsstaterne hvert år overvåge og indberette CO2-emissionsdata for alle registreringer af nye køretøjer til Det Europæiske Miljøagentur. EU-lovgivningen kræver også, at medlemsstaterne sikrer, at forbrugerne får relevante oplysninger , herunder et mærke med bilens brændstofeffektivitet og udledning af CO2, for at tilskynde dem til at benytte mere effektive køretøjer. Brændstofkvalitet er et andet vigtigt element i reduktionen af drivhusgasemissioner fra transport. EU's lovgivning kræver, at drivhusgasintensiteten af brændstoffer til køretøjer skal nedbringes med op til 10 % inden 2020. Fra 2018 skal store skibe, der anløber EU-havne, overvåge og indberette deres behørigt verificerede årlige emissioner og andre relevante oplysninger. De første overvågningsrapporter skal være Kommissionen i hænde senest den 30. april 2019. EU har vedtaget en række retsakter med henblik på at kontrollere emissioner af fluorholdige drivhusgasser (F-gasser), herunder hydrofluorcarboner (HFC). Direktivet om mobile luftkonditioneringsanlæg gælder for luftkonditioneringsanlæg, der anvendes i små motorkøretøjer, og forordningen om fluorholdige drivhusgasser omfatter alle centrale anvendelser, hvor der anvendes F-gasser, som gradvist reducerer mængden af hydrofluorcarboner, der kan bringes i omsætning i EU, for at begrænse deres indvirkning på klimaet. Takket være den nye forordning om fluorholdige drivhusgasser forventes EU's emissioner af F-gasser at blive reduceret med to tredjedele inden 2030 i forhold til 2014-niveauet. Forordningen gælder umiddelbart i alle medlemsstater. Medlemsstaterne skulle gennemføre uddannelses- og autorisationsprogrammer og regler for sanktioner og underrette Kommissionen herom inden 2017. En anden EU-retsakt fastsætter regnskabsregler for emissioner og optag af drivhusgasser fra arealanvendelse, ændringer i arealanvendelse og skovbrug som et første skridt i retning af at medtage disse aktiviteter i EU's emissionsreduktionsforpligtelse. EU's strategi for tilpasning til klimaændringer , der blev vedtaget i 2013, har til formål at gøre Europa mere klimaresistent ved at fremme positive foranstaltninger fra medlemsstaternes side, en mere velinformeret beslutningstagning og tilskyndelse til tilpasning i de vigtigste sårbare sektorer. Strategien opstiller en sammenhængende og velkoordineret tilgang til forbedring af beredskabet og kapaciteten på alle forvaltningsniveauer til at reagere på virkningerne af klimaændringerne.

2.Beskytte, bevare og forbedre naturkapitalen Natur og biodiversitet EU's biodiversitetsstrategi har til formål at standse tabet af biodiversitet i EU inden 2020. Det kræver fuldstændig gennemførelse af fugledirektivet og habitatdirektivet at opnå en gunstig bevaringsstatus for beskyttede arter og naturtyper. Det kræver også, at landbrugs- og skovbrugssektoren bidrager til at bevare og forbedre biodiversiteten. Mål 15 for bæredygtig udvikling kræver, at landene skal beskytte, genoprette og støtte bæredygtig brug af økosystemer på land, forvalte skove på en bæredygtig måde, bekæmpe ørkendannelse, standse tab af biodiversitet og standse og vende jordforringelse. EU's habitatdirektiv fra 1992 og fugledirektiv fra 1979 er hovedhjørnestenen i den europæiske lovgivning, der har til formål at bevare EU's dyreliv. Natura 2000, der er det største koordinerede net af beskyttede områder i verden, er et af de vigtigste instrumenter til at gennemføre direktivernes mål og sikre den langsigtede beskyttelse, bevarelse og overlevelse af Europas mest værdifulde og truede arter og naturtyper og de økosystemer, de understøtter. Fugledirektivet og habitatdirektivet kræver, at medlemsstaterne etablerer et sammenhængende nationalt net af Natura 2000-lokaliteter. Kommissionen vurderer overholdelsen af dette krav individuelt for hver art og naturtype, der findes på medlemsstaternes nationale område. Den seneste ajourføring af denne vurdering blev foretaget af Kommissionen med bistand fra Det Europæiske Miljøagentur. En vigtig milepæl i opfyldelsen af direktivernes mål er den nationale udpegelse af Natura 2000-lokaliteter som særlige bevaringsområder i henhold til habitatdirektivet og som særligt beskyttede områder i henhold til fugledirektivet . Nøgleindikatorer til måling af medlemsstaternes resultater er deres fremskridt med hensyn til: i) udvælgelse af de bedst egnede lokaliteter til etablering af et sammenhængende Natura 2000-net, ii) retlig udpegning af lokaliteten på nationalt plan, og iii) opretholdelse eller forbedring af bevaringsstatus for arter og habitater af betydning for EU. Efter en grundig evaluering af EU's naturbeskyttelseslovgivning vedtog Europa-Kommissionen i april 2017 en handlingsplan for at forbedre dens gennemførelse og øge dens bidrag til opfyldelsen af EU's biodiversitetsmål for 2020. I EU's handlingsplan for naturen, mennesket og økonomien er der foreslået 15 konkrete foranstaltninger, der skal gennemføres mellem 2017 og 2019. Bevarelse og genetablering af økosystemer og økosystemtjenester EU's biodiversitetsstrategi har til formål at bevare og genetablere økosystemer og økosystemtjenester ved at medtage grøn infrastruktur i fysisk planlægning og genetablere mindst 15 % af de forringede økosystemer inden 2020. EU's strategi for grøn infrastruktur fremmer integreringen af grøn infrastruktur i hertil knyttede planer og programmer. Grøn infrastruktur skaber økologiske, økonomiske og sociale fordele ved at tilbyde naturlige løsninger, der bidrager til at overvinde fragmenteringen af levesteder og bevare eller genetablere økologisk konnektivitet. Den forbedrer økosystemernes modstandsdygtighed og sikrer dermed fortsat levering af økosystemtjenester. Endelig hjælper den folk med at forstå fordelene ved naturen og kan også bidrage til at mobilisere de investeringer, der vil gøre det muligt at udnytte disse fordele bedst muligt.

Vurdering af naturkapital EU's biodiversitetsstrategi opfordrer medlemsstaterne til at kortlægge og vurdere økosystemernes og økosystemtjenesternes tilstand på deres nationale områder inden 2014, vurdere den økonomiske værdi af sådanne tjenester og integrere disse værdier i regnskabs- og rapporteringssystemer på EU-plan og nationalt plan senest i 2020. Erhvervs- og biodiversitetsplatforme, netværk og praksisfællesskaber er vigtige værktøjer til at fremme og lette vurderinger af naturkapital blandt virksomheder og leverandører af finansielle tjenesteydelser, f.eks. via naturkapitalkoalitionens protokol . Vurderingerne bidrager til EU's biodiversitetsstrategi ved at hjælpe private virksomheder med bedre at forstå og værdsætte både deres indvirkning på og deres afhængighed af naturen. Der er etableret biodiversitetsplatforme på EU-plan og i en række medlemsstater.

Invasive ikkehjemmehørende arter Inden for rammerne af EU's biodiversitetsstrategi skal følgende mål nås inden 2020: i) identifikation af invasive ikkehjemmehørende arter ii) kontrol med eller udryddelse af prioriterede arter iii) fastlæggelse af metoder, der skal forhindre, at nye invasive arter forstyrrer den europæiske biodiversitet. Dette understøttes af forordningen om invasive ikkehjemmehørende arter, der trådte i kraft den 1. januar 2015. Invasive ikkehjemmehørende arter er dyr og planter, der indføres utilsigtet eller bevidst i et naturligt miljø, hvor de normalt ikke findes, med potentielt alvorlige negative følger for det nye miljø. De udgør en stor trussel mod hjemmehørende planter og dyr i Europa og forårsager hvert år skader for milliarder af euro for EU's økonomi. Forordningen om invasive ikkehjemmehørende arter indeholder en procedure for identifikation af invasive ikkehjemmehørende arter, som er problematiske på EU-plan , samt passende foranstaltninger, der skal træffes for sådanne arter i hele EU. Disse foranstaltninger vedrører forebyggelse, tidlig opdagelse og hurtig udryddelse og håndtering. Både medlemsstaterne og Europa-Kommissionen kan foreslå arter, der skal optages på listen, på grundlag af risikovurderinger. Jordbundsbeskyttelse EU's tematiske jordbundsstrategi understreger nødvendigheden af at sikre en bæredygtig anvendelse af jordbunden. Dette indebærer forebyggelse af yderligere forringelse af jordbunden og bevarelse af dens funktioner samt genopretning af forringet jordbund. I køreplanen for et ressourceeffektivt Europa fra 2011 hedder det, at EU's politikker inden 2020 skal tage højde for deres direkte og indirekte indvirkning på arealanvendelsen. Mål 15 for bæredygtig udvikling kræver, at landene bekæmper ørkendannelse, genopretter forringet land og jord, herunder land påvirket af ørkendannelse, tørke og oversvømmelse, og forsøger at opnå en jordforringelsesneutral verden inden 2030. Jordbunden er en vigtig ressource for livet og økonomien. Den sikrer fødevarer, fibre og biomasse til vedvarende energi, kulstofbinding, vandrensning og oversvømmelsesregulering, råmaterialer, byggematerialer og mere. Jordbunden er en skrøbelig, begrænset ressource, og den forværres i stigende grad i EU. De nuværende mønstre for arealanvendelse øger også fragmenteringen af levesteder. Jordbundsbeskyttelse er indirekte omfattet af EU's politikker på områder som landbrug, vand, affald, kemikalier og forebyggelse af industriforurening. Jorderosion er en naturlig proces, der kan forværres af menneskelige aktiviteter såsom uhensigtsmæssig landbrugspraksis, skovrydning, skovbrande eller byggeri. Jordens indhold af organisk materiale spiller en vigtig rolle i kulstofkredsløbet og i klimaændringerne. Næst efter oceanerne er jordbunden den vigtigste kilde til absorption af kulstof i verden. Jordbundens organiske forbindelser, der giver næringsstoffer til planter og forbedrer tilgængeligheden af vand, er en vigtig indikator for jordbundens sundhed og biodiversitet. De vigtigste menneskeskabte faktorer for nedgangen i indholdet af organisk kulstof i jordbunden er ændringer i arealanvendelsen (navnlig omlægning af græsarealer til dyrkede arealer og skovrydning), dræning og tab af vådområder og skadelig landbrugspraksis. Et tab af organisk materiale i jordbunden kan øge risikoen for erosion og føre til et fald i jordens struktur og kvalitet. I februar 2017 offentliggjorde Kommissionen en ajourført oversigt over og en vurdering af de politiske instrumenter til beskyttelse af jordbunden i EU-landene i tæt samarbejde med de jordbundseksperter, som medlemsstaterne har udpeget. EU's finansieringsinstrumenter kan spille en vigtig rolle i forbindelse med beskyttelse af jordbunden. Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne kan bidrage til at øge jordbundens indhold af organiske stoffer og mindske jorderosion, mens Den Europæiske Fond for Regionaludvikling kan støtte rehabiliteringen af industriområder og forurenede arealer. Beskyttelse af havmiljøet

EU's politik og lovgivning vedrørende kyst- og havområder kræver, at indvirkningen af presset på de marine farvande skal reduceres inden 2020 med henblik på at opnå eller bevare en god miljøtilstand og sikre, at kystzonerne forvaltes på en bæredygtig måde. Mål 14 for bæredygtig udvikling kræver, at landene bevarer og sikrer bæredygtig brug af oceanerne, havene og de marine ressourcer for at sikre en bæredygtig udvikling. Havstrategirammedirektivet har til formål at opnå en god miljøtilstand i EU's havområder inden 2020. Med henblik herpå skal medlemsstaterne udvikle en havstrategi for deres havområder og samarbejde med de EU-lande, der deler den samme hav(sub)region. Direktivet om maritim fysisk planlægning og EU's henstilling fra 2002 om gennemførelse af integreret kystzoneforvaltning i Europa førte til Rådets afgørelse 2010/631/EU , hvormed der blev indført en ramme for denne type planlægning. Desuden danner det igangværende arbejde i kystområderne, der blev påbegyndt med vandrammedirektivet , grundlag for anvendelsen af det maritime rum, herunder kystområderne, for at sikre, at menneskelige aktiviteter på havet finder sted på en effektiv, sikker, klimarobust og bæredygtig måde. 3.Sikre borgernes sundhed og livskvalitet Luftkvalitet EU's politik og lovgivning vedrørende ren luft kræver en betydelig forbedring af luftkvaliteten i EU og bringer EU tættere på den kvalitet, der anbefales af Verdenssundhedsorganisationen. Luftforurening og dens indvirkning på menneskers sundhed, økosystemer og biodiversitet bør reduceres yderligere med det langsigtede mål ikke at overskride kritiske belastninger og niveauer. Dette kræver en styrkelse af indsatsen for at opnå fuld overensstemmelse med EU's lovgivning om luftkvalitet og fastlæggelse af strategiske mål og foranstaltninger efter 2020. EU har udviklet et omfattende lovgivningskompleks om luftkvalitet , hvormed der indføres sundhedsbaserede normer og målsætninger for en række luftforurenende stoffer. Som led heri skal medlemsstaterne sikre, at ajourførte oplysninger om luftens koncentrationer af forskellige luftforurenende stoffer i deres område rutinemæssigt indberettes til Kommissionen og gøres tilgængelige for offentligheden. Endvidere indeholder direktivet om nationale emissionslofter mål for nedbringelse af emissionerne af de vigtigste forurenende stoffer på nationalt plan. Luftkvaliteten er generelt blevet bedre i Den Europæiske Union (EU) i de seneste årtier takket være EU's luftkvalitetspolitikker, der har formået at dæmme op for en række forurenende stoffer. I de fleste medlemsstater er overskrides grænserne for forurening dog stadig i høj grad for mindst et skadeligt luftforurenende stof eller flere. Situationen er særlig alvorlig i byområderne, hvor størstedelen af europæere er bosat. Dette påvirker direkte deres sundhed og livskvalitet og forårsager alvorlige sygdomme som astma, hjerte-kar-sygdomme og lungekræft. Luftforurening er fortsat den største miljøbetingede årsag til for tidlig død i EU, hvor det skønnes, at mere end 400 000 for tidlige dødsfald forekommer pr. år . Dette er også dyrt for samfundet, der skønsmæssigt afholder samlede eksterne sundhedsrelaterede omkostninger i størrelsesordenen 330-940 mia. EUR om året . Programmet Ren luft i Europa (COM(2013) 918) bekræftede den overordnede strategiske målsætning om at sikre fuld overensstemmelse med de gældende luftkvalitetsnormer i hele EU så hurtigt som muligt. Der er blevet ydet støtte og vejledning til medlemsstaterne om regelefterlevelse inden for rammerne af den foregående revision af gennemførelsen af miljøreglerne, dialogerne om ren luft og forummet for ren luft, ekspertudvalget/ekspertgruppen om luftkvalitet og i forbindelse med finansieringsmuligheder (Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Samhørighedsfonden, LIFE-programmerne) og programmet for samarbejde med dommere. Industriemissioner De vigtigste mål i EU's politik for industriemissioner er at: i) beskytte luft, vand og jord ii) forebygge og håndtere affald iii) forbedre energi- og ressourceeffektivitet iv) rense forurenede grunde. For at opnå dette har EU anlagt en integreret tilgang til forebyggelse og kontrol af rutinemæssige og utilsigtede industrielle emissioner. Hovedhjørnestenen i politikken er direktivet om industrielle emissioner . Industrielle aktiviteter er vigtige for den økonomiske udvikling, men de kan have en betydelig skadelig indvirkning på miljøet.

EU-retten og navnlig direktivet om industrielle emissioner har til formål at forebygge og reducere skadelige industrielle emissioner ved kilden gennem et godkendelsessystem for store anlæg baseret på anvendelsen af de bedste tilgængelige teknikker, som er energi- og ressourceeffektive. Det omfatter også skærpede emissionsgrænseværdier for fyringsanlæg og tidsbegrænsning af en række fleksible ordninger for overholdelse af grænseværdierne samt en avanceret inspektionsordning, der kræver risikobaserede planer og programmer. De industrisektorer, der er kendt for at være ansvarlige for den største belastning af miljøet med hensyn til emissioner af luftforurenende stoffer, er i) energisektoren, ii) metalsektoren, og iii) "andre aktiviteter" (primært intensiv fjerkræavl eller svineavl og overfladebehandling). Støj Direktivet om ekstern støj indeholder en fælles tilgang til at undgå, forebygge og mindske de skadelige virkninger af eksponering for ekstern støj. Overdreven støj, f.eks. fra fly, jernbaner og veje, er en vigtig årsag til dårligt helbred . Støj kan forårsage hjerte-kar-sygdomme, herunder iskæmiske hjertelidelser og slagtilfælde, og kan føre til for tidlig død. Støj kan også afbryde søvnen og have forstyrrende virkninger for det endokrine system, give folk gener og mindske børns indlæringsevne. I EU er én ud af fire borgere eksponeret for støj på et niveau, der er skadeligt for deres helbred. Ifølge en foreløbig vurdering udgør antallet af for tidlige dødsfald mindst 16 600 om året . For at afhjælpe dette kræver EU-lovgivningen, selv om den ikke fastsætter grænseværdier for støj, at eksponeringen for ekstern støj vurderes og kortlægges for at sikre, at oplysninger om støj og dens virkninger gøres tilgængelige for offentligheden. Medlemsstaterne har også været nødt til at vedtage handlingsplaner for at forebygge eller reducere ekstern støj og bevare miljøer, hvor støjniveauet er godt. En første analyse udarbejdet af Det Europæiske Miljøagentur viser, at eksponeringen for støj i byerne kun er faldet i 60 % af tilfældene mellem 2007 og 2012. Vandkvalitet og forvaltning af vandressourcer EU's lovgivning og politik kræver, at virkningen af presset på overgangsvande, kystvande og ferskvand (herunder overfladevand og grundvand) reduceres betydeligt. Opnåelse, bevarelse eller forbedring af en god tilstand for vandområder som fastsat i vandrammedirektivet vil sikre, at EU-borgerne drager fordel af drikke- og badevand, der er sikkert og af god kvalitet. Det vil endvidere sikre, at næringsstofkredsløbet (kvælstof og fosfor) forvaltes på en mere bæredygtig og ressourceeffektiv måde. Mål 6 for bæredygtig udvikling kræver, at landene sikrer adgang til vand og sanitet for alle gennem integreret forvaltning af vandressourcer. De overordnede mål for EU's vandpolitik og -lovgivning er at beskytte EU's vandressourcer, beskytte menneskers sundhed og mindske følgerne af oversvømmelser. Med den eksisterende EU-lovgivning om vand er der blevet indført en beskyttende ramme for at sikre høje standarder for alle vandområder i EU, og den tager fat på bestemte forureningskilder (f.eks. fra landbrug, byområder og industrielle aktiviteter). Den kræver også, at de forventede virkninger af klimaændringerne integreres i de tilsvarende planlægningsinstrumenter (f.eks. vandområdeplaner og risikostyringsplaner for oversvømmelser). Vandområdeplaner kan sammen med de nye risikostyringsplaner for oversvømmelser, der kræves i henhold til henholdsvis vandrammedirektivet og oversvømmelsesdirektivet, beskytte og forbedre vandmiljøet og sikre en bæredygtig anvendelse af vand i EU. Dette omfatter overfladeferskvand såsom søer og floder, grundvand, flodmundinger og kystnære farvande op til én sømil. Kemikalier EU tilstræber at sikre, at kemikalier senest i 2020 fremstilles og anvendes på en måde, der minimerer alle væsentlige skadelige virkninger på menneskers sundhed og miljøet. Mål 3.9 for bæredygtig udvikling sigter mod at reducere antallet af dødsfald og sygdomme forårsaget af farlige kemikalier og af luft-, vand- og jordforurening og kontaminering inden 2030. Eksponeringen for farlige kemikalier kan skade miljøet og menneskers sundhed i alvorlig grad. Miljømæssigt forsvarlig forvaltning og sikker anvendelse af kemikalier er hovedformålet med EU's kemikalielovgivning. Der er også et mål for det indre marked, idet lovgivningen sikrer den frie bevægelighed for stoffer i det indre marked, samtidig med at konkurrenceevne og innovation øges. Mindskelse af de skadelige virkninger af kemikalier er også en integreret del af EU's politik og lovgivning om vandforvaltning, luftkvalitet og affaldsforvaltning. Den horisontale lovgivning om kemikalier (REACH-forordningen , forordningen om klassificering, mærkning og emballering (CLP) og lovgivningen om biocidholdige produkter og plantebeskyttelsesmidler ) indeholder hele EU's basisbeskyttelse af menneskers sundhed og miljøet og sikrer stabilitet og forudsigelighed for de økonomiske aktører. Medlemsstaterne anvender REACH-forordningen og CLP-forordningen direkte og skal aflægge rapport om gennemførelsen hvert femte år. I 2016 offentliggjorde Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) en rapport om REACH-forordningen og CLP-forordningen , men der findes endnu ikke noget omfattende og repræsentativt overblik over, hvordan disse love er blevet gennemført i de enkelte medlemsstater. De fleste medlemsstater gennemfører som led i deres håndhævelsesaktiviteter, der stadig er under udvikling, oplysningsaktiviteter og fremmer anvendelsen af alternative forsøgsmetoder (i stedet for dyreforsøg). Medlemsstaterne udveksler erfaringer inden for ECHA's håndhævelsesforum .

Forummet koordinerer forskellige håndhævelsesinitiativer såsom de REACH-EN-FORCE (REF)-projekter, der har til formål at harmonisere håndhævelsen i hver medlemsstat og kontrollere industriens aktuelle overholdelse af bestemte forpligtelser. Der er i REACH-forordningen, forordningen om biocidholdige produkter og forordningen om plantebeskyttelsesmidler medtaget en række retlige bestemmelser, som omfatter hormonforstyrrende kemikalier. Kriterier for identifikation af hormonforstyrrende stoffer er medtaget både i forordningen om plantebeskyttelsesmidler og i forordningen om biocidholdige produkter og trådte i kraft i 2017. I henhold til Rotterdamkonventionen er kemikalier, der er omfattet af forordningen om forudgående informeret samtykke (PIC) , også omfattet af aktiviteterne i ECHA's håndhævelsesforum. Begrænsning af produktion, eksport, import, sikker håndtering og miljørigtig bortskaffelse af persistente organiske miljøgifte er reguleret ved POP-forordningen . Gøre byerne mere bæredygtige EU's politik for bymiljøet tilskynder byerne til at indføre politikker for bæredygtig byplanlægning og -design. Disse bør omfatte innovative tilgange til offentlig transport og mobilitet i byerne, klimatilpasning og modstandsdygtighed over for klimaændringer, bæredygtige bygninger, energieffektivitet, social inklusion, sundhed og velfærd for borgerne og bevarelse af biodiversitet i byerne. Mål 11 for bæredygtig udvikling sigter mod at gøre byer og menneskelige bosættelser inkluderende, sikre, robuste og bæredygtige. Ca. 75 % af EU's befolkning bor i byområder. Byområder udgør særlige udfordringer for miljøet og menneskers sundhed, men de skaber også muligheder og effektivitetsgevinster i brugen af ressourcer. Medlemsstaterne, EU-institutionerne, byer og interessenter har udarbejdet "EU's dagsorden for byerne" (der omfatter initiativet vedrørende intelligente byer) for at løse disse problemer samlet, herunder deres sammenhæng med sociale og økonomiske udfordringer. Under denne dagsorden for byerne vil der blive oprettet 12 partnerskaber for de identificerede bymæssige udfordringer, der omfatter luftkvalitet og boliger, mobilitet i byerne, energiomstilling, klimatilpasning og bæredygtig anvendelse af jord og naturbaserede løsninger. I denne forbindelse lancerede Europa-Kommissionen i forbindelse med Den Grønne Uge i 2018 et nyt frivilligt værktøj for byer til vurdering og benchmarking af deres miljøpræstationer for de indikatorer, der er omfattet af prisen som Europas miljøhovedstad (se nedenfor). "Green City Tool" omfatter også rådgivning og eksempler på god praksis for grønnere byer. EU opfordrer byerne til at blive grønnere og udbrede et positivt eksempel gennem priser og finansiering. Eksempler herpå er EU's pris som Europas miljøhovedstad for byer med mere end 100 000 indbyggere og EU's Green Leaf-initiativ for byer med mellem 20 000 og 100 000 indbyggere. Gennem borgmesterpagten tilskynder EU til lokale tiltag til imødegåelse af og tilpasning til klimaændringer og energieffektivitet. Siden dens lancering i 2008 har mere end 7 300 lokale myndigheder i EU tilkendegivet, at de har til hensigt at reducere deres drivhusgasemissioner. I alt 891 underskrivere i EU har erklæret, at de har til hensigt at udvikle strategier for tilpasning til klimaændringer. Gennem sit forskningsrammeprogram, Horisont 2020, investerer EU over 200 mio. EUR frem til 2020 i udvikling og demonstration af naturbaserede løsninger i byområder. Desuden støtter EFRU foranstaltninger inden for rammerne af Urban Innovative Actions, der gennemføres i perioden 2014-2020 for at afprøve nye og udokumenterede løsninger på bymæssige udfordringer. Initiativet under Urban Innovative Actions råder over et samlet EFRU-budget på 372 mio. EUR for denne periode.



III. Understøttende ramme: Gennemførelsesværktøjer 4.Grønne afgifter, grønne offentlige indkøb, miljøfinansiering og -investeringer Grønne afgifter og miljøskadelige støtteordninger Finansielle incitamenter, beskatning og andre økonomiske instrumenter er effektive måder til at opfylde miljøpolitiske mål. Handlingsplanen for den cirkulære økonomi tilskynder til anvendelse af dem. Miljøskadelige tilskud overvåges inden for rammerne af det europæiske semester og styringsprocessen for energiunionen. Beskatning af forurening og ressourceforbrug tilskynder forbrugerne til at træffe socialt og miljømæssigt gavnlige valg. Det skaber også budgetindtægter. Skattesystemer, der fokuserer på mere forurenende teknologier, skaber lavere skatteindtægter og højere udgifter til sundhedspleje og oprydning. Grønne offentlige indkøb

EU's politikker for grønne offentlige indkøb tilskynder medlemsstaterne til at tage yderligere skridt til at anvende kriterier for grønne indkøb på mindst 50 % af de offentlige udbud. Europa-Kommissionen bidrager til at øge anvendelsen af offentlige indkøb som et strategisk værktøj til støtte for miljøbeskyttelse. Grønne offentlige indkøb tilskynder de offentlige myndigheder til at købe varer og tjenesteydelser, der har mindre miljøpåvirkning gennem hele deres levetid, sammenlignet med tilsvarende varer og tjenesteydelser, som ellers ville blive indkøbt. Offentlige indkøb repræsenterer en købekraft på ca. 1,8 bio. EUR i EU (ca. 14 % af BNP). En væsentlig del af disse midler går til sektorer med stor miljøpåvirkning som f.eks. bygge- og anlægssektoren eller transportsektoren. Derfor kan grønne offentlige indkøb bidrage væsentligt til at mindske de offentlige udgifters negative miljøpåvirkning og til at støtte bæredygtige innovative virksomheder. Kommissionen har foreslået EU's kriterier for grønne indkøb .

Miljøfinansiering og -investeringer De europæiske struktur- og investeringsfondes (ESI-fondene) regler forpligter medlemsstaterne til at fremme miljø og klima i deres finansieringsstrategier og programmer for økonomisk, social og territorial samhørighed, udvikling af landdistrikter og havpolitik. Gennemførelse af målene for bæredygtighed kræver mobilisering af offentlige og private finansieringskilder. Kommissionen vedtog i marts 2018 en handlingsplan for finansiering af bæredygtig vækst . For at miljømålene kan blive opfyldt og integreret i andre politikområder, er det afgørende, at der gøres god brug af de europæiske struktur- og investeringsfonde , ikke kun gennem passende planlægning, men også når der skal afholdes udgifter. Investeringsplanen for Europa ("Junckerplanen") støtter også projekter inden for miljø og ressourceeffektivitet, nemlig gennem Den Europæiske Fond for Strategiske Investeringer (EFSI), der udgør en første garanti mod tab, som giver EIB mulighed for at investere i flere, ofte mere risikobetonede projekter. Life+ kan yde finansiel støtte til forberedelse af udvikling af innovative projekter på miljøområdet og tilvejebringelse af den nødvendige private og offentlige finansiering.



5.Styrke miljøforvaltningen Mål 16 for bæredygtig udvikling har til formål at give adgang til domstolsprøvelse og opbygge effektive, ansvarlige og inkluderende institutioner på alle niveauer. Mål 17 for bæredygtig udvikling har til formål at forbedre gennemførelsen, koordineringen af og sammenhængen mellem politikker, fremme videnskab, teknologi og innovation, etablere partnerskaber og udvikle målinger af fremskridt. I den meddelelse, der ledsagede EIR-landerapporterne for 2017, identificerede Kommissionen fem underliggende årsager til udfordringerne i forbindelse med gennemførelsen i EU's medlemsstater: 1.ineffektiv koordinering mellem lokale, regionale og nationale myndigheder 2.mangel på administrativ kapacitet og utilstrækkelig finansiering 3.mangel på viden og data 4.utilstrækkelige mekanismer til sikring af regeloverholdelse 5.manglende integration og politisk sammenhæng. Disse behandles i hver landerapport side om side med de retlige krav vedrørende miljøforvaltning. Kommissionen vedtog en meddelelse om "EU-tiltag, der skal forbedre overholdelsen af miljøbestemmelser og forvaltningen af miljøet" og oprettede en samarbejdsplatform (Forummet for Overholdelse af Miljøbestemmelser og Forvaltning af Miljøet), hvor medlemsstaterne kan samarbejde om at tackle disse tværgående udfordringer. Kommissionen iværksatte også et projekt om "udvikling af en vurderingsramme for miljøforvaltning". Den dokumentation, der blev indsamlet i forbindelse med dette projekt, er bl.a. blevet brugt til at underbygge dette afsnit under "Baggrund." Information, offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse Borgerne kan beskytte miljøet mere effektivt, hvis de kan basere sig på de tre søjler i Århuskonventionen:

i) adgang til oplysninger ii) offentlig deltagelse i beslutningsprocesser iii) adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet. Det er af afgørende betydning for de offentlige myndigheder, offentligheden og erhvervslivet, at miljøoplysninger deles effektivt . Offentlig deltagelse giver myndighederne mulighed for at træffe beslutninger, som tager hensyn til almenhedens interesse. Adgang til klage og domstolsprøvelse er et sæt garantier, der gør det muligt for borgere og NGO'er at benytte nationale domstole til at beskytte miljøet. Det omfatter også retten til at anlægge retssager ("søgsmålskompetence"). Borgerne kan spille en mere effektiv rolle i miljøbeskyttelsen, hvis de kan basere sig på de tre søjler i Århuskonventionen, der er beskrevet ovenfor. En større inddragelse af offentligheden vil ligeledes bidrage til at forbedre accepten af og sammenhængen mellem forskellige udviklingsprojekter og dermed til at forbedre erhvervsklimaet og det sociale miljø. Miljøoplysninger Det er nyttigt for de offentlige myndigheder, offentligheden og virksomhederne, at miljøoplysninger deles effektivt. Virksomheder og de offentlige myndigheder bør derfor udarbejde rapporter om deres miljørelaterede aktiviteter og aktivt formidle oplysninger til offentligheden, hvilket i stigende grad bør ske via elektroniske midler. Offentlig deltagelse Offentlighedens deltagelse i beslutningsprocessen er vigtig for at sikre, at den relevante myndighed træffer sin afgørelse på det bedst mulige grundlag. Adgang til klage og domstolsprøvelse Adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet indebærer et sæt garantier, der gør det muligt for borgere og borgersammenslutninger at indbringe den relevante offentlige forvaltnings handlinger eller undladelser for retten. Det er et værktøj til decentraliseret gennemførelse af EU's miljølovgivning. I den første runde af revisionen af gennemførelsen af miljøreglerne fokuserede vurderingen på søgsmålskompetence (dvs. en parts evne til at påvise tilstrækkelig forbindelse til og skade som følge af den anfægtede lov eller foranstaltning), hvilket er afgørende for adgang til klage og domstolsprøvelse og de dermed forbundne omkostninger. Derudover blev tilgængeligheden af praktiske oplysninger for offentligheden for første gang systematisk analyseret i forbindelse med vurderingen. Denne revision af gennemførelsen af miljøreglerne kommer nærmere ind på, hvor godt medlemsstaterne oplyser offentligheden om retten til adgang til klage og domstolsprøvelse, og på søgsmålskompetence og andre større hindringer for at indbringe sager om natur- og luftforurening for en domstol.

Sikring af regeloverholdelse Sikring af overholdelse af miljøbestemmelser omfatter alt det arbejde, der udføres af de offentlige myndigheder for at sikre, at virksomheder, landbrugere og andre opfylder deres forpligtelser til at beskytte vand, luft og naturen og håndtere affald. Det omfatter støtteforanstaltninger fra myndighedernes side, f.eks.: i) fremme af regeloverholdelse ii) inspektioner og andre kontroller, de foretager, dvs. overvågning af, om kravene er overholdt iii) de skridt, de tager for at bringe overtrædelser til ophør, pålægge sanktioner og kræve skadeserstatning, dvs. håndhævelse. Borgervidenskab og klager fra borgerne gør det muligt for myndighederne at målrette deres indsats bedre. Miljøansvar sikrer, at forureneren betaler for at afhjælpe eventuelle skader. Overholdelsesforpligtelserne kan have form af forbud, generelle bindende regler, tilladelser og andre foranstaltninger, der er truffet for at beskytte miljøet, folkesundheden og samfundets langsigtede ressourcebehov. Dette er forklaret i meddelelsen "EU-tiltag, der skal forbedre overholdelsen af miljøbestemmelser og forvaltningen af miljøet" . Fremme og overvågning af regeloverholdelse

Overholdelse af miljøbestemmelser beskriver alle de måder, hvorpå de offentlige myndigheder fremmer, overvåger og håndhæver overholdelsen af følgende definitioner: ·fremme midler, der gør det nemmere for virksomheder og andre at overholde reglerne ·overvåge midler ved hjælp af inspektioner og andre kontroller til at indsamle oplysninger om overholdelsesgraden og tilvejebringe solid dokumentation for håndhævelse ·håndhæve metoder til at stoppe dem, der tilsidesætter reglerne, pålægge dem sanktioner og forpligte dem til at afhjælpe skaden. Foranstaltninger til fremme af regeloverholdelse omfatter oplysningskampagner, vejledning og rådgivning. Overvågning omfatter rutinemæssige miljøinspektioner, politiundersøgelser og miljørevisioner foretaget af offentlige revisionsorganer. Det omfatter også behandling af klager fra offentligheden. Håndhævelse omfatter revisionsanbefalinger, officielle advarsler, forbud, administrative bøder, strafferetlig forfølgning og krav om afhjælpende foranstaltninger. Foranstaltningerne kan variere alt efter, hvad der fungerer bedst. Borgervidenskab og klagebehandling Der findes to typer af klagebehandling, nemlig i) klager til offentlige myndigheder om miljøproblemer, som myndighederne bliver anmodet om at behandle, og ii) klager over de offentlige myndigheders påståede manglende udførelse af miljømæssige opgaver, der ofte indgives til den nationale ombudsmand. Gennemsigtighed, inddragelse af borgerne, tilgængelighed og enkelhed, fortrolighed, uafhængighed og ansvarlighed er de vigtigste spørgsmål, der behandles i dette afsnit. Håndhævelse Miljøkriminalitet omfatter handlinger, der er i strid med miljølovgivningen og forårsager betydelig skade på eller risiko for miljøet og menneskers sundhed. De mest kendte eksempler på miljøkriminalitet er: i) ulovlig emission eller udledning af stoffer til luft, vand eller jord, ii) ulovlig handel med vilde dyr og planter, iii) ulovlig handel med ozonnedbrydende stoffer, og iv) ulovlig overførsel eller dumpning af affald. Direktiv 2008/99/EF om strafferetlig beskyttelse af miljøet indeholder en liste over miljøkriminalitet, som alle medlemsstater skal betragte som lovovertrædelser, hvis de begås forsætligt eller ved grov uagtsomhed. Endvidere er håndhævelsesorganernes integritet afgørende for at sikre en korrekt miljøforvaltning og undgå miljørelateret kriminalitet. Screening af og tilsyn med personalet og belønning af eksemplarisk adfærd er kun nogle af de mulige foranstaltninger til at løse disse problemer. Miljøansvar I Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF om miljøansvar fastlægges der en ramme baseret på princippet om, at forureneren betaler, for at forebygge og afhjælpe miljøskader. Der var ingen nye rapporter om miljøansvarsdirektivet til rådighed ved den anden cyklus for revision af gennemførelsen af miljøreglerne, men der finder en indsamling af dokumentation sted som led i det flerårige arbejdsprogram med medlemsstaterne. Miljøforvaltningens effektivitet De, der er involveret i gennemførelsen af miljølovgivningen på EU-plan og på nationalt, regionalt og lokalt plan, skal råde over den viden, de værktøjer og den kapacitet, der er nødvendig for at sikre, at lovgivningen og forvaltningen af håndhævelsesprocessen giver de tilsigtede fordele. Administrativ kapacitet og kvalitet Det er afgørende, at medarbejdere på alle niveauer i den relevante offentlige forvaltning har de evner, færdigheder og ressourcer samt den uddannelse, der kræves, for at de kan udføre deres opgaver og samarbejde og koordinere deres indsats effektivt med hinanden inden for et system med flere myndighedsniveauer. Koordinering og integration Miljøintegration indebærer sikring af, at miljøhensyn fuldt ud indgår i beslutninger og aktiviteter i andre sektorer. Bæredygtig udvikling kræver, at der lægges fornyet vægt på at koordinere og integrere politikker.