KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 30.io.i996 
KOM(96) 488 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET 
FISKERIAFTALER 
Den nuværende situation og fremtidsudsigterne 

INDLEDNING 
Rådets resolution af 3. november 19761 indeholder grundlaget for indgåelsen af fiskeriaftaler. 
Efter tyve års erfaring mener Kommissionen, at det vil være hensigtsmæssigt at tage den 
eksterne fiskeripolitik op til ny overvejelse2. 
AFSNIT I 
!•! Udviklingen i fiskeriaftalerne 1977-1996 
Fællesskabets politik vedrørende fiskeriaftaler grundlagdes officielt ved Rådets resolution af 
3. november 1976 om en udvidelse til 200 sømil af medlemsstaternes fiskerizoner ved deres 
kyststrækninger til det nordlige Atlanterhav og deres Nordsøkyster fra den 1. januar 1977. 
Denne beslutning blev truffet for at beskytte Fællesskabets interesser over for en række lande, 
som ved ensidige erklæringer udvidede deres højhedsområde til 200 sømil fra deres kyster, 
hvilket indebar en risiko for en afbrydelse af EU-fartøjernes traditionelle fiskeri. I resolutionen 
anførtes det dels, at tredjelandsfartøjers fiskeri i farvande inden for Fællesskabets 200-
sømilezone skulle reguleres ved aftaler mellem Fællesskabet og de pågældende tredjelande, 
og dels, at bevarelsen af bestående fiskerirettigheder og opnåelsen af nye rettigheder for 
Fællesskabets fiskere i tredjelandsfarvande skulle sikres ved hensigtsmæssige EU-fiskeriaftaler. 
Denne politik med fiskeriaftaler var nødvendig for at beskytte en væsentlig del af 
fiskerisektoren, som sikrer en væsentlig erhvervsaktivitet - og dermed beskæftigelse - i 
Fællesskabet i al almindelighed og i de kystregioner, der hovedsageligt er afhængige af 
fiskerisektoren, i særdeleshed. Desuden bidrager denne politik væsentligt til at sikre, at EU-
markedet forsynes med fiskerivarer. 
Fællesskabets fiskeriaftaler, der oprindeligt var begrænset til Nordsøen, er siden blevet udvidet 
til at omfatte andre farvande. På nuværende tidspunkt har Fællesskabet indgået 26 aftaler, 15 
med lande i Afrika og Det Indiske Ocean, 10 med nordatlantiske lande, herunder 5 i 
Østersøområdet, og en med et latinamerikansk land. 
Siden indførelsen af EU-fiskeriaftaler har der været en stadig udvikling i deres art og omfang. 
Udvidelsen i 1986 med Spanien og Portugal, som havde deres egne fiskeriaftaler, og senere 
med Sverige og Finland, var en vigtig faktor for udviklingen af Fællesskabets fiskeriaftaler. 
For de aftaler, der indebærer finansielle omkostninger for Fællesskabet, er budgettet for de 
EFTnr. C 105 af 7.5.1981. 
Denne meddelelse suppleres af det arbejdsdokument om fiskeriaftaler, som Kommissionens 
tjenestegrene udarbejdede til Europa-Parlamentets fiskeriseminar i Quimper den 13.-14. maj 1996. 
internationale fiskeriaftaler blevet forøget fra 6 mio. ECU i 1981 til 280 mio. ECU i 1996, 
og de tilsvarende fiskerimuligheder er blevet forøget fra 13 900 BRT til 132 000 BRT (plus 
den yderligere kvote på 136 600 tons i Grønland). 
Kommissionen har desuden af Rådet fået mandat til at forhandle nye aftaler med 
latinamerikanske, afrikanske og andre lande3. 
1.2 Aftalernes art 
Forskellige typer fiskeriaftaler 
Der findes ikke en enkelt "aftaletype". De individuelle aftalers karakter afspejler navnlig de 
respektive aftalepartneres mål og økonomiske interesser. Da aftalen med Argentina, der 
omfatter fremme af fællesforetagender og blandede selskaber, blev indgået i maj 1994, blev 
den betragtet som en "andengenerationsaftale", og alle tidligere indgåede aftaler blev betegnet 
som "traditionelle aftaler" eller "førstegenerationsaftaler". 
Fællesskabet har i forbindelse med sin eksterne fiskeripolitik med sine aftalepartnere indgået 
en række aftaler af forskellige typer. De omfatter: 
gensidige aftaler, ifølge hvilke Fællesskabet indrømmer aftalepartnerne 
fiskerimuligheder i medlemsstaternes farvande mod tilsvarende muligheder for EU-
fartøjer i deres farvande (Norge, Færøerne, Island og Østersørepublikkerne) 
aftaler om EU-fartøjers adgang til at fiske efter overskydende fiskeforekomster i et 
tredjelands farvande (USA4, Canada5) 
aftaler om EU-fartøjers adgang til fiskeressourcer til gengæld for finansielle 
godtgørelser (AVS-lande i Afrika og Det Indiske Ocean samt Marokko i visse 
henseender) 
aftaler om adgang til fiskeressourcer gennem ordninger med licenser og blandede 
selskaber til gengæld for finansielle godtgørelser og adgang til markedet (Grønland) 
endelig aftalen med Argentina om oprettelse af fællesforetagender og blandede 
selskaber. 
Forhandlingsmandater for nye aftaler: 
Latinamerika: Chile, Peru, Ecuador, Colombia, Venezuela, Uruguay 
Afrika: Gabon, Sydafrika, Mocambique, Namibia 
Andre områder: Polen, Rusland og USA. 
Udløb ved udgangen af 1993. 
Canada har endnu ikke ratificeret 1992-aftalen. 
Hver af disse modeller har sin egen særlige begrundelse og kan bl.a. forklares ud fra tidligere 
fiskerimønstre og -aftaler, udviklingsniveauet for fiskerisektoren i parmerlandene eller 
tilstedeværelsen af fælles fiskebestande, der forekommer i Fællesskabets og tredjelandets 
fiskerizoner. 
Rådets vedtagelse af et forhandlingsmandat for de latinamerikanske lande i oktober 1990 var 
tegnet på den første væsentlige ændring i Fællesskabets politik med hensyn til fiskeriaftalerne, 
idet der herved blev taget hensyn til de potentielle kommercielle muligheder i lande med en 
allerede udviklet fiskerisektor. Den væsentligste nyskabelse ved denne fremgangsmåde var, 
at adgangen til fiskeri i tredjelandenes farvande baseredes på oprettelsen af fællesforetagender 
og blandede selskaber i fiskerisektoren med deltagelse af EU-redere og fiskeriinteresser i 
tredjelandet. 
1.3 Grundprincipper 
Fiskeriaftalerne forhandles i overensstemmelse med retningslinjer, der fastlægges i de 
forhandlingsdirektiver, som Rådet vedtager. Forhandlingerne baseres navnlig på principperne 
i FN's havretskonvention, og for så vidt angår AVS-staterne, skal de også være i 
overensstemmelse med AVS/EU-konventionen. Der tages hensyn til kyststaternes og 
Fællesskabets rettigheder og forpligtelser og specielt til behovet for samarbejde i den 
internationale sammenhæng. Et væsentligt mål er at sikre bevarelsen og en rationel og 
bæredygtig udnyttelse af de pågældende fiskeressourcer. 
Hvad angår fiskeri af overskydende fiskeforekomster i forhold til kyststaternes behov og 
fangstkapacitet er hovedretningslinjerne for aftalerne de relevante bestemmelser i artikel 62 
i De Forenede Nationers havretskonvention (UNCLOS) og i AVS/EU Lomé-konventionen. 
Fiskeriaftalerne har fra første færd været kommercielle, nemlig om tilvejebringelse af 
fiskerimuligheder for EU-flåden, enten mod at indrømme aftalepartnerne andre 
fiskerimuligheder eller som modydelse for finansielle bidrag. Denne kommercielle karakter 
tilsidesætter imidlertid på ingen måde Fællesskabets forpligtelser med hensyn til bevarelse af 
ressourcerne i aftalepartnernes farvande, hvilket fremgår af de fiskeriniveauer og -betingelser, 
kontrolordninger m.v., der er fastsat i aftalerne. 
For AVS-staternes vedkommende er fiskeriaftalerne et særligt element i den samlede 
EU-politik med hensyn til disse lande. I henhold til EF-traktatens artikel 130 V skal dette 
element naturligvis være i overensstemmelse med Fællesskabets udviklingspolitik, således som 
denne er fastlagt i AVS/EU-konventionen. Selv om EU's mål med aftalerne ikke er at udvikle 
den nationale fiskerisektor i partnerlandene, herunder det ikke-industrialiserede fiskeri, må 
Fællesskabet derfor alligevel sikre sig, at aftalen ikke begrænser udviklingen eller 
bæredygtigheden for denne sektor. 
Aftalerne med AVS-landene har imidlertid deres eget særpræg, idet de ikke er baseret på 
udviklingsmål. Det kommercielle begreb må i dette tilfælde forstås som en definition af 
gensidige indrømmelser fra begge parter eller med andre ord en ligevægt mellem, hvad 
Fællesskabet modtager i form af fiskerimuligheder, og hvad det betaler til det pågældende 
tredjeland. 
Den samlede indrømmelse består hovedsageligt af finansielle bidrag, som betales af 
Fællesskabet og af rederne i form af licensafgifter, men omfatter også "udviklingsprægede" 
aktioner, der støttes af rederne, såsom forhyring af AVS-statsborgere, forpligtelser til landing 
af fangster, observatører om bord på fartøjer o s v., som tredjelandet specielt har anmodet om 
ved forhandlingerne. 
I forbindelse med en kommerciel transaktion er tredjelandet fuldstændigt frit stillet med 
hensyn til den endelige anvendelse af den finansielle godtgørelse i henhold til aftalen. Normalt 
går størstedelen af godtgørelsen til statskassen, medens en del afsættes til særlige 
foranstaltninger i den nationale fiskerisektor, forskning vedrørende bestande, uddannelse i 
fiskerisektoren og kontroltjenester m.v. De videnskabelige og uddannelsesmæssige 
programmer har haft en meget positiv indflydelse i de pågældende sektorer i de fleste 
partnerlande. Disse programmer har gjort det muligt for partnerlandene at uddanne og omskole 
en lang række af deres statsborgere inden for forskellige dele af fiskerisektoren, f.eks. fiskere, 
observatører, videnskabsmænd, økonomer og specialister i forarbejdningsindustrien. En 
velkommen fornyelse i forbindelse med fordelingen af midlerne er, at det i den nye aftale med 
Marokko er fastsat, at 30% af den samlede finansiering skal afsættes til udvikling af den 
marokkanske fiskerisektor i aftalens fireårige løbetid. 
Desuden lægges der nu i aftalerne større vægt på at fremme en effektiv kontrol i fiskeriet 
gennem observatør- og kontrolprogrammer, finansiering af kontrolinfrastrukturen i 
partnerlandene og etablering i medlemsstaterne af særlige inspektionsprogrammer for fartøjer, 
der driver fiskeri i henhold til aftalerne. 
AFSNIT II 
FISKERIAFTALERNES FUNKTION 
Generelle mål 
De mål for fiskeriaftalerne, der er fastlagt i de af Rådet vedtagne forhandlingsdirektiver, har 
sikret, at fiskeriaftalerne er af afgørende betydning for EU's fælles fiskeripolitik. Disse mål 
vedrører navnlig den direkte og indirekte beskæftigelse i forbindelse med fiskeriet, omfanget 
og stabiliteten i de fiskerimuligheder, der er til rådighed for EU-flåden, forsyningen af 
Fællesskabets marked med fisk og fiskerivarer og aftalernes rolle i strukturpolitikken for den 
samlede EU-flåde. Aftalernes virkninger såvel for Fællesskabet som for aftalepartnerne kan 
tages op til fornyet overvejelse med hensyn til disse mål. 
2.1 Socioøkonomiske forhold 
En af de vigtigste begrundelser for aftalerne er stadig den socioøkonomiske. Ved at fastholde 
eller udvide flådens fiskerimuligheder i tredjelandsfarvande opretholder aftalerne den direkte 
beskæftigelse på fiskerfartøjerne og den indirekte beskæftigelse på forarbejdningsanlæggene 
og de dertil knyttede industrier på landjorden i Fællesskabet. Aftalernes fortsatte eksistens er 
derfor af afgørende betydning for de kystsamfund, der er afhængige af fiskerisektoren, da 
disse samfund normalt er beliggende i økonomisk dårligt stillede regioner, hvor der kun er 
få eller måske slet ingen alternative beskæftigelsesmuligheder. 
Skønsmæssigt 20 000 personer fra Fællesskabet har direkte beskæftigelse på de 1 300 
fiskerfartøjer, der driver fiskeri under fiskeriaftalerne. Ud fra et forsigtigt skøn og på grundlag 
af regionale socioøkonomiske undersøgelser anslås det, at et job på havet skaber et job i land. 
Derfor kommer hertil yderligere ca. 20 000 personer, som er beskæftiget i fiskerisektoren og 
i tjenester med direkte tilknytning til aftalerne. Denne betydning illustreres bedst ved aftalen 
med Marokko, som i sig selv medfører en direkte beskæftigelse af 8 000 fiskere på fartøjerne. 
Det er ikke kun i EU, at der skabes og/eller opretholdes arbejdspladser i tilknytning til 
fiskeriaftalerne, idet aftalerne også skaber beskæftigelsesmuligheder i AVS-partnerlandenes 
fiskerisektorer. Ifølge aftalerne skal der beskæftiges lokale fiskere om bord på EU-
fiskerfartøjerne, og antallet afhænger af det pågældende fartøjs størrelse. Desuden placeres der 
observatører om bord på fartøjerne, og EU-fartøjernes behov for reparationer, forsyninger og 
andre tjenesteydelser skaber yderligere beskæftigelse i aftalepartnernes havne. Aftalepartnernes 
forskningsinstitutter og kontroltjenester drager også fordel af en yderligere beskæftigelse som 
en direkte følge af aftalerne. I de tilfælde, hvor EU-fartøj erne ifølge aftalerne er forpligtede 
til at lande fangster i partnerlandene, bidrager dette også til beskæftigelsen i 
fiskeforarbejdningsindustrien i disse lande. 
2.2 Marketer 
Et andet vigtigt mål for Fællesskabets aftaler er forsyningen af EU-markedet med fiskerivarer 
fra EU-kilder. EU-markedet er det vigtigste fiskemarked i verden med over 9 mio. tons i 
1993. Samme år udgjorde importværdien 7 mia. ECU og importmængden 3,6 mio. tons. 
Beløbsmæssigt var dette mere end produktionen inden for Fællesskabet, som androg 6 mia. 
ECU for 6,7 mio. tons. 
I denne sammenhæng er det vigtigt at anvende og udvikle de instrumenter, som kan sikre, at 
der fortsat tilføres EU-markedet fiskerivarer fra EU-kilder i samme forhold som tidligere. 
Fiskeriaftalerne kombineret med EU-fangster i internationale farvande tegner sig for ca. 25% 
af Fællesskabets samlede produktion. De er derfor et vigtigt middel til at sikre forsyningerne 
til EU-markedet og til at reducere handelsunderskuddet for fiskerivarer. 
Det skal understreges, at dette underskud er steget kraftigt i de senere år, specielt fra 1988 til 
1990, og at det nu udgør 54% af værdien af EU's markedsbehov. Denne tendens kan forklares 
ved markedets udvidelse som følge af Spaniens og Portugals tiltrædelse i 1986 og den stærke 
stigning i efterspørgslen efter fiskerivarer, hvor forbruget pr. indbygger er steget fra 15 kg til 
22 kg i perioden 1983-1990. 
Fiskeforarbejdningsindustrien i EU beskæftiger 110 000 personer fordelt på 2 500 til 3 000 
virksomheder. Spørgsmålet vedrørende forsyningen af EU-markedet fra EU-kilder er derfor 
af stor betydning for at undgå at blive alt for afhængig af import fra tredjelande, hvad 
råvareforsyningen angår. 
Fællesskabet har via sin fiskeri- og udviklingspolitik ensidigt indført særlige 
præferenceordninger for import af fiskerivarer fra AVS-landene, Marokko og Grønland. Disse 
indrømmelser giver nogle af EU's fiskeripartnere betydelige markedsfordele, da fiskerivarer 
fra AVS-landene indføres toldfrit til EU, og da de fleste marokkanske fiskerivarer nyder godt 
af en tilsvarende fordel. Desuden blev der i forbindelse med aftalerne med Argentina og 
Grønland givet toldindrømmelser for fiskerivarer af interesse for disse lande, selv om dette 
skete i form af generelle bestemmelser. I takt med den stadige nedbringelse af verdens 
toldbarrierer som følge af Uruguay-runden vil verdensmarkederne imidlertid blive stadig mere 
åbne, og på EU-markedet vil udenlandske konkurrenter blive i stand til at konkurrere med et 
omkostningsniveau, der i visse tilfælde er lavere end deres EU-konkurrenters. 
Nogle af fiskeriaftalerne omhandler frivillige eller obligatoriske landinger af fangster fra EU-
fartøjer i havnene i de lande, hvor EU-flåden driver fiskeri. Både obligatoriske og frivillige 
landinger skaber øget økonomisk aktivitet og beskæftigelse i disse lande. Desuden landes der 
arter af høj kvalitet, som enten kan anvendes til forarbejdning og efterfølgende eksport elier 
udbydes på det lokale marked. 
2.3 Fiskeressourcer 
En fælles forpligtelse til bevarelse og rationel forvaltning af fiskeressourcerne er et afgørende 
element i aftalerne. I overensstemmelse med folkeretten og UNCLOS er det partnerlandet og 
ikke Fællesskabet, der fastslår, om der er overskydende bestande, og som i overensstemmelse 
hermed bestemmer omfanget af de fiskerimuligheder, der kan tilbydes, og de betingelser for 
fiskeri, der gælder for de forskellige flåder, herunder EU-flåden. Kyststaterne er ansvarlige 
for vurderingen af bestandenes tilstand, og da EU-fiskeriaftalerne aktivt tilskynder til 
forskning vedrørende bestandene, er forhandlingerne om fornyelse af fiskeriaftaler baseret på 
forskningsdata, der ofte er indsamlet under programmer finansieret af Fællesskabet. Når 
fangstraterne i de senere år i forbindelse med visse aftaler har vist, at der var problemer med 
bestemte fiskebestande, har Fællesskabet unilateralt søgt at reducere sine fiskerimuligheder 
med henblik på at sikre sådanne bestande. 
Ved fastlæggelsen af de fiskeriområder, inden for hvilke EU-flåden driver fiskeri, har man 
forsøgt at udelukke sammenfald med det ikke-industrielle fiskeri i de pågældende lande, og 
hvor et land har en industriflåde, er der ved omfanget af de fiskerimuligheder, der tilbydes 
Fællesskabet, taget hensyn til dennes behov. De fleste af de AVS-lande, med hvilke 
Fællesskabet har indgået fiskeriaftaler, råder imidlertid ikke over nogen væsentlig 
industriflåde. EU-fiskerne fanger således ressourcer, som ellers ville forblive uudnyttede, eller 
som ville blive taget af fartøjer fra andre lande, ofte ulovligt. I begge tilfælde ville AVS-
landet ikke have nogen fordel heraf. 
EU-flådens tilstedeværelse er i modsætning til, hvad der gælder for fartøjer fra andre lande, 
undergivet veldefinerede regler og i AVS-landene undergivet klare licensprocedurer med 
kontrolforanstaltninger vedrørende EU-flådens aktiviteter, placering af observatører om bord 
på fartøjerne og inspektioner på havet og i havnene. EU-fartøj erne er forpligtede til at 
overholde de tekniske betingelser, der er fastlagt i aftalerne, bl.a. vedrørende tilladte 
fiskerizoner, redskaber og maskestørrelser. 
Kommissionen har i stadig stigende grad sat sig det mål at gennemføre foranstaltninger såvel 
i AVS-partnerlandenes farvande som inden for Fællesskabet med henblik på at sikre, at de 
bevarelsesforanstaltninger og tekniske foranstaltninger, der omhyggeligt er fastlagt ved 
forhandlingerne, overholdes af de pågældende EU-fartøj er. I dette øjemed giver aftalerne 
mulighed for finansiering, der kan sætte tredjelandet i stand til at styrke sine kontroltjenester, 
og nye kontrolsystemer (satellit) vil give mulighed for en øget og mere nøjagtig overvågning. 
Dette instrument skulle sammen med observatørerne om bord på fartøjerne kunne medføre en 
væsentlig forbedring af kontrolsystemerne. Tilsvarende har medlemsstaterne udviklet særlige 
inspektionsprogrammer for kontrol med fartøjer, der driver fiskeri under bestemte aftaler, og 
der er etableret et administrativt samarbejde med kontroltjenesterne i partnerlandene. 
2.4 Vdnyrie'sen ?f fiskeriaftalerne 
Fiskeriaftalerne forhandles med heiiblik på at give EU-flåden potentiel adgang til en række 
landes farvande. Udnyttelsesgraden vil være forskellig fra den ene aftale til den anden, og 
dette aspekt kan ses fra to forskellige synsvinkler, nemlig fiskerimuligheder og 
fangstmængder. 
De i en given fiskeriaftale fastsatte fiskerimuligheder afhænger af mange faktorer, navnlig 
aftalepartnernes fiskeripolitik, fiskeressourcernes tilstand og de fiskerimuligheder, som 
medlemsstaterne ønsker for deres fartøjer. Ved en vurdering af, hvorledes disse 
fiskerimuligheder udnyttes, bør der tages hensyn til de pågældende flåders målarter. I den 
forbindelse er der to forskellige situationer. For det første fastsættes fiskerimulighederne i 
forbindelse med tun- og sværdfisk som et antal fiskerfartøjer, der har tilladelse til at fiske. Da 
det her drejer sig om stærkt vandrende arter, ansøger rederne normalt om licens for at kunne 
fiske i hele det område, hvor arterne vandrer. I modsætning hertil er bundfiskeri i aftalerne 
baseret på en anden parameter, nemlig den tilladte bruttoregistertonnage for EU-fartøj er i 
aftalepartnernes farvande på et givet tidspunkt. 
Det er klart, at udnyttelsen af fiskerimulighederne vil variere i aftalens løbetid, afhængigt af 
en række faktorer såsom licensafgifternes størrelse, fangstraterne, markedspriserne for arterne, 
vejr- og havforhold osv. Det skal bemærkes, at medlemsstaterne og rederne ikke skal betale 
nogen bod, hvis de ikke fuldt udnytter de tilbudte fiskerimuligheder i aftalens løbetid, navnlig 
fordi rederne sædvanligvis betaler deres licenser kvartalsvis. 
Den anden synsvinkel er udbyttet af selve fiskeriaktiviteterne, med andre ord hvor meget der 
fanges af de EU-fartøj er, som fisker i henhold til fiskeriaftalerne. Kommissionen forsøgte i 
mange år at få medlemsstaterne til at fremsende fangstmeddelelserne fra fartøjer, der fiskede 
i de af EU-aftalerne omfattede farvande, navnlig AVS-landenes farvande. I 1987 vedtog 
Kommissionen en forordning (3151/87) herom. I 1989 blev forordningen annulleret af 
Domstolen. Det var først i 1993, at en ny kontrolforordning (2847/93) forpligtede 
medlemsstaterne til at føre kontrol med deres fiskerfartøjers aktiviteter, specielt i 
partnerlandene. Det betyder, at der først i de senere år har foreligget regelmæssige oplysninger 
om disse aktiviteter, og Kommissionen er af den opfattelse, at der er behov for en yderligere 
forbedring, hvad angår nøjagtigheden og regelmæssigheden i rapporteringen af fangster fra 
EU-fartøj er, der fisker i henhold til sådanne aftaler. 
For EU-flådens fangster af tun er situationen en anden, da der her findes en særskilt 
fangstrapporteringsordning som følge af, at dette fiskeri foregår i såvel internationalt farvand 
som i aftalepartnernes farvande, idet fartøjerne følger arterne under deres vandring Hvert 
tunfiskerfartøj udfylder en daglig fangstrapport, som sendes til det nationale videnskabelige 
institut i den medlemsstat, hvor fartøjet er hjemmehørende. Kommissionen modtager en årlig 
fangstopgørelse for hvert fartøj. Det er på grundlag af demie opgørelse, at udbetalingerne til 
partnerlandene finder sted for den andel af fartøjets fangst, der er taget i det pågældende lands 
farvande. 
2.5 Fiskerflåder 
Fiskeri i tredjelandsfarvande i henhold til aftalerne bidrager til at reducere fangstpresset på 
bestandene i EU-farvandene. 1 000 fartøjer deltager i fiskeriet i henhold til aftalerne med 
Marokko og AVS-landene, og yderligere 300 fartøjer fisker gennemsnitligt i henhold til de 
øvrige aftaler med Norge, Grønland osv. EU-flådens mangeårige tilstedeværelse i 
partnerlandenes farvande i henhold til aftalerne af første generation har vist disse lande, hvilke 
udviklingsmuligheder deres egne fiskerflåder har med hensyn til fangsten af deres ressourcer. 
Der har således været tale om en overførsel af knowhow og erfaring. Denne udvikling har 
somme tider ført til en reduktion af de fiskerimuligheder, der er til rådighed for EU-flåden i 
visse farvande. 
Aftalerne af anden generation med oprettelse af fællesforetagender og blandede selskaber har 
betydning for Fællesskabets flåderelaterede strukturpolitik, da fiskerfartøjerne i tilfælde af 
fællesforetagender definitivt overføres fra EU-flåden til de pågældende partnerlandes flåder. 
Under sådanne ordninger moderniserer aftalepartnerne deres fiskerflåder, samtidig med at der 
opnås en tilsvarende reduktion af EU-flåden. Når der i forbindelse med bestande, som ikke 
er overskudsbestande, oprettes et fællesforetagende, erstatter det overførte EU-fartøj et 
eksisterende fartøj i fiskeriet, så der ikke sker nogen forøgelse af fiskeriindsatsen. 
Det skal bemærkes, at EU-fartøjerne normalt i forbindelse med aftalerne med AVS-lande 
gives adgang til ressourcer, hvor der i forhold til den nationale flådes fangstkapacitet er et 
overskud, som ellers ville forblive uudnyttet eller blive udnyttet af konkurrerende højsøflåder, 
navnlig asiatiske. 
Det er klart, at flåderne i mange af verdens udviklede fiskerinationer er præget af problemet 
med overkapacitet, dvs. for mange fartøjer i forhold til de disponible fiskeressourcer. Der 
gøres bestræbelser på at reducere størrelsen af disse flåder, og denne proces vil uden tvivl 
fortsætte, ikke blot i Fællesskabet, men i hele verden. Den overskydende fiskerikapacitet truer 
på lang sigt den bæredygtige udnyttelse af bestandene og skaber store problemer for flådernes 
økonomiske bæredygtighed. Den fremtidige udvikling af fiskerisektoren er afhængig af en 
reduktion af flådestørrelserne til et niveau, hvor fiskeriindsatsen højst svarer til det maksimale 
bæredygtige udbytte af fiskeressourcerne. Denne tendens sammenholdt med udvidelsen af 
visse udviklingslandes flåder er af betydning for Fællesskabets fiskeripolitik og for 
fiskeriaftalerne. 
10 
AFSNIT III 
Fremtidsudsigter 
Der er ved at udvikle sig nye internationale rammebestemmelser for fiskeriet på verdensplan 
i form af FN's havretskonvention, FN's aftale om fælles fiskebestande og stærkt vandrende 
fiskebestande samt den retligt uforpligtende FAO-adfærdskodeks for ansvarligt fiskeri. 
Fællesskabet har i væsentlig grad deltaget i arbejdet med udarbejdelsen af ovennævnte 
instrumenter, det er derfor som ansvarlig "fiskerination" også nødt til at være aktiv og 
konstruktiv i gennemførelsesfasen. 
Fællesskabets fiskeriaftaler kan ikke forblive upåvirkede af denne udvikling. Hvis det 
instrument, der har været et afgørende element i den fælles fiskeripolitik, skal være effektivt, 
er det nødt til at kunne tilpasses den nye situation og retsorden på internationalt plan. 
Offentligheden vil fortsat holde et vågent øje med fiskerisektoren, og dette vil også gælde 
fiskeriaftalerne. Disse aftaler må være ansvarlige, hvad angår fangstmetoderne, og være udtryk 
for en afbalanceret hensyntagen til begge parters interesser, og dette må klart fremgå. 
Forskellige faktorer vil imidlertid påvirke den fremtidige udvikling med hensyn til 
fiskeriaftalerne. 
For det første vil omfanget af de disponible budgetbevillinger være afgørende for, hvorledes 
politikken på dette område vil udvikle sig. I øjeblikket er budgetsituationen den, at 
omkostningerne ved de bestående aftaler kun åbner begrænsede muligheder for forhandling 
af nye aftaler og faktisk kan virke hæmmende for genforhandlingen af andre i fremtiden. For 
det andet kan nye internationale retningslinjer og strategier for forvaltningen med henblik på 
en bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne og partnerlandenes udvikling af deres egne 
fiskerisektorer (flåder, forarbejdningsfaciliteter og havne) føre til, at de fiskerimuligheder, der 
er til rådighed for EU-flåden, reduceres. 
Kommissionen finder, at politikken vedrørende fiskeriaftalerne på kort til mellemlang sigt må 
differentieres i forhold til de forskellige fiskerisituationer omkring de nuværende aftaler. 
For det første udgør de aftaler, der omfatter gensidig udveksling af kvoter og i visse tilfælde 
fælles forvaltning af bestande, et hovedelement i forvaltningen af den fælles fiskeripolitik. I 
betragtning heraf og af det forhold, at udvekslingen af kvoterne er afbalanceret, finder 
Kommissionen, at disse aftaler bør opretholdes. 
For det andet er Kommissionen, hvad angår den mulige indgåelse af aftaler med nye 
aftalepartnere, af den opfattelse, at sådanne aftaler i det væsentlige vil blive baseret på den 
model, der er anvendt i aftalerne af anden generation, med fremme af fællesforetagender og 
blandede selskaber, og afhængigt af parternes gensidige interesser kunne denne model også 
anvendes ved en eventuel fornyelse af bestående aftaler. Aftalen med Argentina har vist 
fordelene ved denne model, navnlig for aftalepartnere med en udviklet fiskerisektor som i 
Latinamerika, det sydlige Afrika og New Zealand. Det forhold, at der lægges vægt på at 
fremme et partnerskab mellem Fællesskabet og aftalepartnerne, som ikke blot er begrænset 
til selve fiskeriet, er udtryk for en erkendelse af, at et bæredygtigt og gensidigt fordelagtigt 
11 
samarbejde inden for fiskeriet på lang sigt må baseres på en stærkere integrering af de 
respektive fiskerisektorer. 
Endelig er der de aftaler, der indebærer finansielle omkostninger for Fællesskabet, navnlig 
aftalerne med Marokko, Grønland og AVS-stateme. Disse aftalers politiske, sociale og 
økonomiske betydning for Fællesskabet, hvad angår beskæftigelse, forsyning af markedet os v., 
er allerede blevet beskrevet i afsnit II. 
Den budgetmæssige situation vedrørende fiskeriaftalerne under den fælles fiskeripolitik kan 
imidlertid få betydning for indgåelsen af nye aftaler og også for videreførelsen af bestående 
aftaler. Denne økonomiske realitet er i dag af en sådan karakter, at den i givet fald vil kunne 
skabe tvivl om, hvorvidt visse aftaler skal opretholdes, eller om man i stedet skal koncentrere 
Fællesskabets økonomiske bestræbelser om at udvikle de aftaler, der anses for at være de mest 
interessante, fordi de er de mest attraktive for Fællesskabets redere. 
Udnyttelsesgraden for aftalerne, hvad angår de til rederne udstedte licenser, er en væsentlig 
indikator i så henseende. Den viser blandt andet, at visse aftaler, der systematisk kun udnyttes 
i ringe grad, er af begrænset interesse for Fællesskabets fiskere. 
På kort og mellemlang sigt bør Kommissionen derfor overveje flere forskellige muligheder: 
a) At fremskynde reduktionen af den del af EU-flåden, der driver fiskeri i farvande uden 
for Fællesskabet. 
En sådan indsats forudsætter midler til absorbering af de pågældende fartøjer, som 
ikke blot kan lades alene med problemerne, når de udgår af flåden. Der ville således 
i forhold til de finansielle midler, der allerede er planlagt i forbindelse med 
strukturforanstaltningerne, være behov for yderligere midler til omstilling eller 
ophugning af fartøjer og til at begrænse risikoen for sådanne fartøjers tilbagevenden 
til Fællesskabets farvande, hvor det også er nødvendigt at fjerne den nuværende 
overkapacitet. 
På den anden side ville en sådan reduktion utvivlsomt medføre en større afhængighed 
for Fællesskabet med hensyn til forsyningen med fiskerivarer, som allerede nu 
andrager mere end 54 %, ligesom den ville have meget betydelige negative følger for 
beskæftigelsen, navnlig i Fællesskabets fiskeriafhængige kystområder, som allerede nu 
har store beskæftigelsesproblemer. 
b) At give afkald på de mindst "attraktive" aftaler, der er af beskeden interesse for 
sektoren. 
Der er bestemte aftaler, der klart må tilskrives denne kategori, og der kunne på denne 
måde opnås besparelser, som kunne anvendes til andre aftaler, der økonomisk og 
socialt tydeligvis er mere rentable. Ved en vurdering heraf må der imidlertid ikke ses 
bort fra visse parametre, som det er umuligt at sætte tal på, f.eks. arten af de 
etablerede forbindelser mellem Fællesskabet og det eller de pågældende tredjelande 
og sammenhængen i vores politik for forvaltningen af og kontrollen med det 
fjernfiskeri, der udøves af EU-fiskerfartøjer. 
12 
c) At koncentrere de finansielle bestræbelser om de mest attraktive aftaler. 
Denne mulighed, der er i tråd med den foregående, indebærer forhandlinger om de 
finansielle vilkår i de aftaler, der skal genforhandles, med henblik på systematisk at 
bringe dem i overensstemmelse med sektorens reelle interesser. Dette ville betyde, at 
Fællesskabets finansielle forpligtelser i fremtidige aftaler ville blive begrænset til de 
finansielle godtgørelser og således udelukke finansiering af alle andre aktioner. Det 
ønskede resultat vil derfor også være at omfordele de nuværende finansielle midler på 
en sådan måde, at de koncentreres om de bestående eller fremtidige aftaler, der giver 
de bedste muligheder. 
d) At ændre den nuværende fordeling af omkostningerne ved fiskeriaftalerne. 
I øjeblikket bærer Fællesskabet hovedparten af omkostningerne ved fiskeriaftalerne. 
Denne mulighed ville indebære, at rederne og/eller medlemsstaterne skulle bære en 
større del af omkostningerne ved aftalerne. En sådan tilpasning kunne foruden de 
finansielle virkninger have til følge, at udnyttelsesgraden for visse fiskeriaftaler blev 
forøget. 
13 

ISSN 0254-1459 
KOM(96) 488 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 03 11 
Katalognummer : CB-CO-96-496-DA-C 
ISBN 92-78-09791-8 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
H