Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om en fælles EU-købelov /* KOM/2011/0635 endelig - 2011/0284 (COD) */





BEGRUNDELSE 1. BAGGRUND FOR FORSLAGET · Forslagets begrundelse og formål Forskelle mellem medlemsstaternes aftaleret skaber hindringer for erhvervsdrivende og forbrugere, som ønsker at give sig i kast med grænseoverskridende handel i det indre marked. De hindringer, der skyldes disse forskelle, får erhvervsdrivende, navnlig små og mellemstore virksomheder, til at afholde sig fra at indlade sig på grænseoverskridende handel eller udvide aktiviteterne til nye markeder i andre medlemsstater. Forbrugerne hindres i at få adgang til produkter, der udbydes af erhvervsdrivende i andre medlemsstater. På nuværende tidspunkt er det kun én ud af ti EU-erhvervsdrivende involveret i salg af varer, der eksporterer inden for Unionen, og hovedparten af disse eksporterer kun til nogle få medlemsstater. Aftaleretlige hindringer er én af de væsentlige faktorer, der bidrager til denne situation. Undersøgelser[1] viser, at de erhvervsdrivende blandt de mange hindringer for grænseoverskridende handel, herunder afgiftsbestemmelser, administrative krav, vanskeligheder med hensyn til levering, sprog og kultur, har angivet, at de anser de aftaleretlige hindringer for at være en af de væsentligste. Behovet for, at de erhvervsdrivende tilpasser sig de forskellige nationale aftaleretlige bestemmelser, som i givet fald gælder i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, gør grænseoverskridende handel mere kompleks og dyrere i forhold til indenlandsk handel, både for transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere og transaktioner mellem erhvervsdrivende. I forhold til indenlandsk handel opstår der normalt ekstra transaktionsomkostninger for erhvervsdrivende i grænseoverskridende situationer. De omfatter problemet med at få kendskab til bestemmelserne i den udenlandske aftaleret, der finder anvendelse, få juridisk rådgivning, forhandle lovvalg ved transaktioner mellem erhvervsdrivende, og tilpasse aftaler til kravene i forbrugerlovgivningen i transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere. I grænseoverskridende transaktioner mellem en virksomhed og en forbruger har aftaleretlige transaktionsomkostninger og juridiske hindringer som følge af forskellene på de forskellige nationale forbrugerpræceptive regler stor betydning. I henhold til artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I)[2] skal en erhvervsdrivende, når vedkommende retter sin virksomhed mod forbrugere i en anden medlemsstat, overholde aftaleretten i den pågældende medlemsstat. I tilfælde, hvor parterne har valgt, at en anden lov skal finde anvendelse, eller hvor de bindende forbrugerbeskyttelsesbestemmelser i forbrugerens medlemsstat giver et højere beskyttelsesniveau, skal disse bindende forbrugerretlige regler overholdes. De erhvervsdrivende skal derfor på forhånd finde ud af, om loven i den medlemsstat, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, giver et højere beskyttelsesniveau, og sikre, at deres aftaler er i overensstemmelse med kravene heri. Den eksisterende harmonisering af forbrugerlovgivningen på EU-plan har resulteret i en vis tilnærmelse på nogle områder, men forskellene mellem medlemsstaternes bestemmelser er fortsat betydelige. I forbindelse med e‑handelstransaktioner skal de erhvervsdrivende afholde yderligere aftaleretlige omkostninger, som skyldes behovet for at tilpasse virksomhedens websted til lovkravene i hver medlemsstat, som de retter deres virksomhed mod. I grænseoverskridende transaktioner mellem erhvervsdrivende er parterne ikke underlagt de samme begrænsninger med hensyn til lovvalg. De økonomiske virkninger af at forhandle og anvende en udenlandsk lovgivning er imidlertid også betydelige. Omkostningerne som følge af transaktioner med forskellige nationale lovgivninger er byrdefulde navnlig for små og mellemstore virksomheder. I deres forbindelser med større virksomheder er små og mellemstore virksomheder generelt nødt til at anvende lovgivningen i deres forretningspartners land og afholde de omkostninger, der er forbundet med at få kendskab til indholdet af den udenlandske lovgivning, der gælder for aftalen, og efterleve den. I aftaler mellem små og mellemstore virksomheder er behovet for at forhandle lovvalg en betydelig hindring for den grænseoverskridende handel. For begge aftaletyper (mellem erhvervsdrivende og mellem erhvervsdrivende og forbrugere) kan disse ekstra transaktionsomkostninger for små og mellemstore virksomheder endog være uforholdsmæssige i forhold til transaktionens værdi. Sådanne yderligere transaktionsomkostninger stiger i takt med det antal medlemsstater, som en erhvervsdrivende handler med. Jo flere lande, de eksporterer til, jo større betydning tillægger de således aftaleretlige forskelle som en handelshindring. Små og mellemstore virksomheder er navnlig ugunstigt stillet: jo mindre en virksomheds omsætning er, desto større andel tegner transaktionsomkostningerne sig for. De erhvervsdrivende oplever også en større lovgivningsmæssig kompleksitet i forbindelse med grænseoverskridende handel i sammenligning med indenlandsk handel, da de ofte er nødt til have med flere nationale aftaleretlige regelsæt at gøre, der har forskelligt indhold. Det gør det mere kompliceret at drive handel på tværs af landegrænserne, hvis man skal indrette sig efter fremmed ret. De erhvervsdrivende placerede problemet med at få kendskab til bestemmelserne i fremmed aftaleret på førstepladsen blandt hindringerne for transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere og på tredjepladsen for transaktioner mellem erhvervsdrivende[3]. Der er flere juridiske komplikationer ved handel med et land, hvis retssystem er grundlæggende anderledes, mens det empirisk er blevet påvist, at bilateral handel mellem lande, der har et retssystem med en fælles oprindelse, er langt mere omfattende end handelen mellem to lande, der ikke har det til fælles[4]. Forskellene mellem de aftaleretlige bestemmelser og de ekstra transaktionsomkostninger og den kompleksitet, de skaber i grænseoverskridende transaktioner, får således et stort antal erhvervsdrivende, navnlig små og mellemstore virksomheder, til at afholde sig fra at udvide aktiviteterne til andre medlemsstaters markeder. Disse forskelle fører også til en begrænsning af konkurrencen i det indre marked. Værdien af den mistede handel hvert år mellem medlemsstater som følge af forskelle mellem de aftaleretlige bestemmelser udgør i sig selv tocifrede milliardbeløb i euro. De forpassede muligheder for grænseoverskridende handel har også negative virkninger for de europæiske forbrugere. Mindre grænseoverskridende handel resulterer i mindre import og mindre konkurrencedygtighed mellem de erhvervsdrivende. Dette kan føre til et mere begrænset produktudvalg til en højere pris på forbrugermarkedet. Selv om indkøb på tværs af grænserne kunne medføre betydelige økonomiske fordele i form af et større og bedre udbud, foretager hovedparten af de europæiske forbrugere kun deres indkøb på hjemmemarkedet. Én af de vigtige grunde til denne situation er, at forbrugerne på grund af forskellene mellem de nationale lovgivninger ofte er usikre på deres rettigheder i grænseoverskridende situationer. F.eks. er en af deres væsentlige betænkeligheder spørgsmålet om, hvilke muligheder de har, hvis et produkt, der er købt i en anden medlemsstat, er behæftet med mangler. Mange forbrugere afholder sig derfor fra at foretage indkøb uden for hjemmemarkedet. De går glip af muligheder i det indre marked, da der ofte kan findes bedre tilbud med hensyn til kvalitet og pris i en anden medlemsstat. E-handel gør det lettere at søge efter tilbud og sammenligne priser og andre vilkår, uanset hvor en erhvervsdrivende er etableret. Når forbrugere forsøger at afgive ordrer hos en virksomhed fra en anden medlemsstat, oplever de imidlertid ofte den forretningspraksis, at virksomheden nægter salg, hvilket ofte skyldes forskelle mellem de aftaleretlige bestemmelser. Det generelle mål med forslaget er at forbedre det indre markeds oprettelse og funktion ved at lette udvidelsen af den grænseoverskridende handel for erhvervslivet og forbrugernes grænseoverskridende indkøb. Dette mål kan nås ved at give mulighed for at vælge et selvstændigt, ensartet sæt aftaleretlige regler, herunder regler om forbrugerbeskyttelse, den fælles EU-købelov, som skal anses for en alternativ aftaleretlig ordning inden for den enkelte medlemsstats nationale ret. De erhvervsdrivende bør kunne anvende den fælles EU-købelov på alle deres handler inden for Den Europæiske Union i stedet for at skulle tilpasse sig forskellige nationale aftaleretlige regler, for så vidt som den anden part i aftalen er enig heri. Den fælles EU-købelov bør dække hele aftalens livscyklus og således omfatte de fleste områder, der er relevante ved indgåelse af aftaler på tværs af landegrænserne. På den måde ville de erhvervsdrivende kun være nødt til at gøre sig bekendt med andre medlemsstaters nationale regler, for så vidt angår visse langt mindre vigtige spørgsmål, som ikke er reguleret i den fælles EU-købelov. I handel mellem erhvervsdrivende og forbrugere ville der ikke længere være behov for at finde ud af, hvilke regler om forbrugerbeskyttelse der er præceptive i forbrugerens retssystem, for den fælles EU-købelov ville indeholde fuldt ud harmoniserede regler om forbrugerbeskyttelse, der sikrer en høj beskyttelsesstandard overalt i Den Europæiske Union. I handel mellem erhvervsdrivende på tværs af landegrænserne kunne forhandlingerne om lovvalg forløbe mere gnidningsløst, eftersom de kontraherende parter ville have mulighed for at aftale, at den fælles EU-købelov – som de begge har lige god adgang til – skulle anvendes på deres kontraktforhold. Som en direkte følge heraf kunne de erhvervsdrivende spare de ekstra aftaleretlige transaktionsomkostninger og operere inden for mindre komplekse lovgivningsmæssige rammer i forbindelse med den grænseoverskridende handel på grundlag af et fælles sæt regler i Den Europæiske Union. De erhvervsdrivende vil således bedre kunne udnytte fordelene ved det indre marked ved at udvide deres handel på tværs af grænserne, og som følge heraf vil konkurrencen i det indre marked stige. Forbrugerne vil få gavn af bedre adgang til tilbud i hele Den Europæiske Union til lavere priser og opleve færre situationer, hvor den erhvervsdrivende ikke ønsker at sælge til dem. De vil også få større sikkerhed med hensyn til deres rettigheder, når de køber ind på tværs af grænserne, på grundlag af et fælles sæt bindende regler, som sikrer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau. Generel baggrund Ved sin meddelelse fra 2001[5] iværksatte Kommissionen en omfattende offentlig høring om de fragmenterede retlige rammer på aftalerettens område og de negative følger heraf for den grænseoverskridende handel. I juli 2010 indledte Kommissionen en offentlig høring med offentliggørelsen af en grønbog "om løsningsmodeller for indførelse af en europæisk aftaleret for forbrugerne og erhvervslivet"[6] (grønbogen), som fastlagde forskellige løsningsmodeller for, hvordan man kan styrke det indre marked gennem fremskridt på det europæiske aftaleretlige område. Som svar på grønbogen vedtog Europa-Parlamentet den 8. juni 2011 en beslutning, hvori det gav udtryk for kraftig støtte til et instrument, som vil forbedre det indre markeds oprettelse og funktion og give fordele for erhvervsdrivende, forbrugere og medlemsstaternes retssystemer. Kommissionen erkender i sin meddelelse "Europa 2020"[7], at det er nødvendigt at gøre det nemmere og billigere for erhvervslivet og forbrugerne at indgå kontrakter med partnere i andre medlemsstater, bl.a. ved at arbejde videre med en frivillig europæisk aftaleret. Ifølge den digitale dagsorden for Europa[8] skal der indføres et frivilligt europæisk aftaleretligt instrument for at rette op på den fragmenterede aftaleret og øge forbrugernes tillid til e‑handel. · Gældende bestemmelser på det område, som forslaget vedrører Der er betydelige forskelle mellem medlemsstaternes aftaleret. EU begyndte oprindeligt at regulere på det aftaleretlige område ved hjælp af minimumsharmoniseringsdirektiver, der blev vedtaget inden for forbrugerbeskyttelsesret. Tilgangen med minimumsharmonisering betød, at medlemsstaterne havde mulighed for at beholde eller indføre strengere obligatoriske krav end kravene i EU-retten. I praksis er denne tilgang resulteret i divergerende løsninger i medlemsstaterne, endog på områder, der var harmoniseret på EU-plan. I modsætning hertil harmoniserer det nyligt vedtagne direktiv om forbrugerrettigheder fuldt ud områder såsom de oplysninger, der skal gives forbrugerne forud for indgåelsen af aftaler, forbrugernes fortrydelsesret i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted samt visse aspekter af levering af varer og risikoens overgang. Med hensyn til forholdet mellem erhvervsdrivende har Unionen foretaget regulering inden for bekæmpelse af forsinket betaling ved at fastsætte regler om minimumsrentesatser. På internationalt plan gælder Wienerkonventionen om aftaler om internationale køb (herefter "Wienerkonventionen") automatisk, når parterne ikke har valgt at anvende en anden ret. Wienerkonventionen regulerer visse aspekter i aftaler om køb, men vigtige spørgsmål er ikke omfattet af dens anvendelsesområde, f.eks. mangler ved samtykke, urimelige aftalevilkår og forældelse. Der er yderligere begrænsninger for anvendelsen heraf, da ikke alle medlemsstater har undertegnet Wienerkonventionen[9], og der findes ingen ordning, som kan sikre en ensartet fortolkning heraf. Nogle EU-bestemmelser er relevante for både forholdet mellem erhvervsdrivende og forbrugere og forholdet mellem erhvervsdrivende. Direktivet om e-handel[10] indeholder regler om gyldigheden af kontrakter, der er indgået elektronisk, og om visse krav forud for aftaleindgåelsen. På det internationalprivatretlige område har Unionen vedtaget en række retsakter om lovvalg, navnlig Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I)[11], og for så vidt angår forpligtelser til at give oplysninger forud for kontrakters indgåelse, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen)[12]. Den første af disse retsakter indeholder regler for at afgøre, hvilken ret der skal finde anvendelse i forbindelse med kontraktlige forpligtelser, og den anden i forbindelse med forpligtelser uden for kontrakt, herunder forpligtelser, der er opstået som følge af erklæringer forud for aftalens indgåelse. Rom I- og Rom II-forordningen vil fortsat finde anvendelse og vil ikke blive berørt af forslaget. Der vil stadig være behov for at afgøre, hvilken ret der finder anvendelse på aftaler på tværs af landegrænserne. Det vil ske ved almindelig anvendelse af Rom I-forordningen. Det kan afgøres af parterne selv (artikel 3 i Rom I-forordningen), og hvis de ikke gør det, vil det blive afgjort på grundlag af de almindelige regler i artikel 4 i Rom I-forordningen. For så vidt angår forbrugeraftaler er den ret, der skal finde anvendelse, når parterne ikke har valgt gældende ret, på betingelserne i artikel 6, stk. 1, i Rom I-forordningen retten på det sted, hvor forbrugeren har sædvanligt opholdssted. Den fælles EU-købelov vil være en alternativ aftaleretlig ordning i national ret i hver medlemsstat. Når parterne er blevet enige om at anvende den fælles EU-købelov, vil dens regler være de eneste nationale regler, der finder anvendelse på spørgsmål, den regulerer. Når et spørgsmål falder ind under den fælles EU-købelovs anvendelsesområde, er der således ikke mulighed for at anvende andre nationale regler. Aftalen om at anvende den fælles EU-købelov er et valg mellem to forskellige køberetlige regelsæt inden for samme nationale ret og udgør derfor ikke - og må ikke forveksles med - det tidligere lovvalg i betydningen i de internationalprivatretlige regler. Da den fælles EU-købelov ikke vil dække alle aspekter af en aftale (f.eks. ulovlige aftaler, bemyndigelse etc.) vil de gældende regler i medlemsstaternes civilretlige reger, der finder anvendelse på aftalen, stadig regulere disse resterende spørgsmål. Ved sædvanlig anvendelse af Rom I-forordningen er der dog begrænsninger i lovvalget med hensyn til handel mellem erhvervsdrivende og forbrugere. Hvis parterne i forbindelse med handel mellem erhvervsdrivende og forbrugere vælger en anden medlemsstats ret end forbrugerens, kan dette valg på de i artikel 6, stk. 1, i Rom I-forordningen fastsatte betingelser ikke medføre, at forbrugeren mister den beskyttelse, der tilkommer ham efter de ufravigelige regler i loven, hvor han har sædvanligt opholdssted (artikel 6, stk. 2, i Rom I-forordningen). Sidstnævnte bestemmelse kan dog ikke få nogen praktisk betydning, hvis parterne inden for den nationale ret, der finder anvendelse, har valgt den fælles EU-købelov. Grunden hertil er, at bestemmelserne i den fælles EU-købelov i det land, hvis ret er valgt, er nøjagtig de samme som bestemmelserne i den fælles EU-købelov i forbrugerens land. Niveauet for de ufravigelige forbrugerbeskyttelsesregler i forbrugerens land er derfor ikke højere, og forbrugeren mister ikke lovens beskyttelse der, hvor han har sædvanligt opholdssted. · Overensstemmelse med andre EU-politikker og -mål Dette forslag er i overensstemmelse med målet om at opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, da det indeholder visse bindende forbrugerbeskyttelsesregler, som parterne ikke kan fravige til skade for forbrugeren. Endvidere giver de bindende regler en tilsvarende eller højere beskyttelse end den gældende EU-ret. Forslaget er også i overensstemmelse med EU's politik med hensyn til at hjælpe små og mellemstore virksomheder til bedre at udnytte de muligheder, som det indre marked giver. Den fælles EU-købelov kan vælges i aftaler mellem erhvervsdrivende, hvor mindst en af dem er en lille eller mellemstor virksomhed, på linje med Kommissionens henstilling 2003/361[13] om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder og under hensyn til den fremtidige udvikling. Endelig er forslaget i overensstemmelse med Unionens internationale handelspolitik, idet det ikke diskriminerer mod parter fra tredjelande, som også kan vælge at anvende den fælles EU-købelov, så længe den ene aftalepart er etableret i en medlemsstat. Dette forslag foregriber ikke Kommissionens fremtidige initiativer med hensyn til ansvar for tilsidesættelse af traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, f.eks. med hensyn til konkurrencereglerne. 2. RESULTATER AF HØRINGER AF INTERESSEREDE PARTER OG KONSEKVENSANALYSER · Høring af interesserede parter Med offentliggørelsen af grønbogen indledte Kommissionen en omfattende offentlig høring, som blev afsluttet den 31. januar 2011. Som reaktion på høringen i forbindelse med grønbogen modtog Kommissionen 320 svar fra alle kategorier af interessenter fra hele Unionen. Mange respondenter fandt løsningsmodel 1 (offentliggørelse af ekspertgruppens resultater) og løsningsmodel 2 (en "værktøjskasse" for de lovgivende myndigheder i Unionen) hensigtsmæssige. Løsningsmodel 4 (et frivilligt europæisk retligt instrument) blev støttet enten alene eller sammen med en "værktøjskasse" af flere medlemsstater og andre interessenter under forudsætning af, at den opfyldte visse betingelser, såsom et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og klare og brugervenlige bestemmelser. En af de væsentligste betænkeligheder i interessenternes reaktioner på grønbogen var den manglende klarhed med hensyn til det materielle indhold af et muligt europæisk aftaleretligt instrument. Kommissionen tog dette spørgsmål op ved at give interessenterne mulighed for at kommentere den gennemførlighedsundersøgelse, som ekspertgruppen for europæisk aftaleret har foretaget. I reaktionerne på grønbogen blev der også udtrykt præferencer med hensyn til instrumentets materielle anvendelsesområde. Som følge heraf har forslaget fokus på aftaler om salg af varer. Ved en afgørelse af 26. april 2010[14] oprettede Kommissionen ekspertgruppen for europæisk aftaleret. Denne gruppe fik til opgave at foretage en gennemførlighedsundersøgelse vedrørende et muligt fremtidigt europæisk aftaleretligt instrument, som omfatter de væsentligste aspekter, der gør sig gældende i praksis i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner. En gruppe af vigtige interessenter (virksomheder og forbrugerorganisationer, repræsentanter for bank- og forsikringssektorerne og de juridiske erhverv advokater og notarer) blev oprettet i september 2010 med henblik på at give ekspertgruppen praktisk input om brugervenligheden af de regler, der er udarbejdet til gennemførlighedsundersøgelsen. Gennemførlighedsundersøgelsen blev offentliggjort den 3. maj 2011, og en uformel høring var åben indtil den 1. juli 2011. · Konsekvensanalyse Konsekvensanalysen omfattede en vurdering af de syv løsningsmodeller i grønbogen; konsekvensanalyserapporten indeholder den fulde beskrivelse og analyse af disse løsningsmodeller. Løsningsmodellerne var: basisscenariet (ingen ændring af politikken), en "værktøjskasse" for de lovgivende myndigheder, en henstilling om en fælles EU-købelov, en forordning om indførelse af en valgfri fælles EU-købelov, et direktiv (fuldstændig harmonisering eller minimumsharmonisering) om en lovpligtig fælles EU-købelov, en forordning om indførelse af europæisk aftaleret og en forordning om indførelse af en europæisk civillov. Ved en komparativ analyse af konsekvenserne af disse løsningsmodeller konkluderedes det i konsekvensanalyserapporten, at løsningsmodellerne i form af en frivillig ensartet aftaleretlig ordning, et direktiv til fuldstændig harmonisering og en forordning om indførelse af en lovpligtig ensartet aftaleretlig ordning ville opfylde de politiske mål. Selv om de to sidste løsningsmodeller ville reducere de erhvervsdrivendes transaktionsomkostninger væsentligt og give dem, der ønsker at handle på tværs af grænserne, mindre komplekse lovgivningsmæssige rammer, ville disse løsningsmodeller imidlertid også indebære en betydelig byrde for de erhvervsdrivende, da de, der kun handler på nationalt plan, også vil skulle tilpasse sig nye bestemmelser. De omkostninger, der er forbundet med at sætte sig ind i en sådan ny obligatorisk lovgivning, ville navnlig være betydelige i sammenligning med en frivillig ensartet aftaleretlig ordning, da de vil have konsekvenser for alle erhvervsdrivende. En frivillig ensartet aftaleretlig ordning ville så derimod kun give engangsomkostninger for de erhvervsdrivende, der måtte ønske at bruge den i deres handel på tværs af landegrænserne. Indførelsen af en frivillig ensartet aftaleretlig ordning blev derfor anset for at være det mest hensigtsmæssige tiltag, da det ville reducere transaktionsomkostningerne for erhvervsdrivende, der eksporterer til flere medlemsstater, og give forbrugerne et større produktudvalg til en lavere pris. Det ville også samtidig øge forbrugerbeskyttelsesniveauet for forbrugere, som køber ind på tværs af en grænse, og derved skabe tillid, da de vil opleve de samme rettigheder i hele Unionen. 3. FORSLAGETS JURIDISKE INDHOLD · Resumé af forslaget Der skal i henhold til forslaget indføres en fælles EU-købelov. Det harmoniserer medlemsstaternes nationale aftalelove ikke ved at kræve ændringer i de allerede gældende nationale aftalelove, men ved inden for hver enkelt medlemsstats nationale ret at skabe en alternativ aftaleretlig ordning for aftaler omfattet af dets anvendelsesområde, der er den samme overalt i Den Europæiske Union, og som vil gælde ved siden af de allerede gældende nationale aftaleretlige regler. Den fælles EU-købelov vil finde anvendelse på frivillig basis efter en udtrykkelig aftale mellem parterne i en aftale over landegrænserne. · Retsgrundlag Forslaget har hjemmel i artikel 114 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF). Forslaget indeholder bestemmelser om et enkelt ensartet sæt af fuldt ud harmoniserede aftaleretlige regler, herunder regler om forbrugerbeskyttelse, i form af en fælles EU-købelov, som skal anses for en alternativ aftaleretlig ordning i hver medlemsstats nationale ret, som kan anvendes i handel på tværs af landegrænserne efter parternes gyldige overenskomst. Denne aftale indebærer ikke og må ikke forveksles med et lovvalg i internationalprivatretlig betydning. I stedet foretages dette valg inden for en national lovgivning, som finder anvendelse i overensstemmelse med de internationalprivatretlige regler. Denne løsning har til formål at sikre det indre markeds oprettelse og funktion. Den vil fjerne hindringer for udøvelsen af grundlæggende frihedsrettigheder, som skyldes forskelle mellem nationale bestemmelser, navnlig de ekstra transaktionsomkostninger og den lovgivningsmæssige kompleksitet, som erhvervsdrivende føler, de oplever, når de indgår grænseoverskridende transaktioner, og den manglende tillid til deres rettigheder, som forbrugere oplever, når de foretager indkøb i et andet EU-land – hvilket alt sammen indvirker direkte på det indre markeds oprettelse og funktion og begrænser konkurrencen. I henhold til artikel 114, stk. 3, i TEUF vil den fælles EU-købelov garantere et højt forbrugerbeskyttelsesniveau ved at fastsætte sit eget sæt bindende regler, der opretholder eller forbedrer det beskyttelsesniveau, som forbrugerne har på grundlag af EU's eksisterende forbrugerlovgivning. · Nærhedsprincippet Forslaget er i overensstemmelse med nærhedsprincippet i artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union (TEU). Forslagets mål – nemlig at forbedre betingelserne for det indre markeds funktion ved at stille et valgfrit ensartet sæt af aftaleretlige regler til rådighed – har en klar grænseoverskridende dimension og kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne inden for rammerne af deres nationale systemer. Så længe forskelle mellem de nationale aftaleretlige bestemmelser fortsat skaber betydelige ekstra transaktionsomkostninger ved grænseoverskridende transaktioner, kan målet om at gennemføre det indre marked ved at gøre det lettere for erhvervsdrivende at udvide deres grænseoverskridende handel og for forbrugere at foretage grænseoverskridende indkøb ikke nås fuldt ud. Ved at vedtage ukoordinerede foranstaltninger på nationalt plan vil medlemsstaterne ikke være i stand til at fjerne de ekstra transaktionsomkostninger og den lovgivningsmæssige kompleksitet, der skyldes forskelle mellem de nationale aftaleretlige bestemmelser, som de erhvervsdrivende oplever i forbindelse med den grænseoverskridende handel i EU. Forbrugerne vil fortsat opleve et begrænset udvalg og en begrænset adgang til produkter fra andre medlemsstater. De vil også mangle den tillid, der skabes på grundlag af et kendskab til deres rettigheder. Forslagets mål kan derfor bedre gennemføres på EU-plan, jf. nærhedsprincippet. EU har de bedste forudsætninger for at løse problemerne med lovgivningsmæssig fragmentering ved hjælp af en foranstaltning på det aftaleretlige område, som tilnærmer reglerne for grænseoverskridende transaktioner. Efterhånden som markedstendenserne udvikler sig og tilskynder medlemsstaterne til hver især at træffe foranstaltninger, f.eks. ved at regulere det nye marked for digitalt indhold, vil de lovgivningsmæssige forskelle, som medfører øgede transaktionsomkostninger og mangler i forbrugerbeskyttelsen, desuden sandsynligvis blive større. · Proportionalitetsprincippet Forslaget er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet i artikel 5 i TEU. Forslaget finder kun anvendelse på de aspekter, der udgør reelle problemer i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner, og omfatter ikke aspekter, der bedst behandles i national lovgivning. Med hensyn til det materielle anvendelsesområde indeholder forslaget bestemmelser, der regulerer parternes rettigheder og forpligtelser i aftalens løbetid, men det berører ikke f.eks. reglerne om repræsentation, som er mindre tilbøjelige til at blive omstridte. Med hensyn til territorialt anvendelsesområde omfatter forslaget grænseoverskridende situationer, hvor problemerne med ekstra transaktionsomkostninger og lovgivningsmæssig kompleksitet opstår. Endelig er forslagets personelle anvendelsesområde begrænset til transaktioner, hvor problemerne i forbindelse med det indre marked navnlig gør sig gældende, dvs. forholdet mellem erhvervsdrivende, når mindst én af parterne er en lille eller mellemstor virksomhed, og forholdet mellem erhvervsdrivende og forbrugere. Aftaler, der indgås mellem privatpersoner, og aftaler mellem erhvervsdrivende, hvor ingen af dem er en lille eller mellemstor virksomhed, er ikke omfattet, da der ikke er et påviseligt behov for tiltag for disse typer grænseoverskridende aftaler. Forordningen giver medlemsstaterne to valgmuligheder: De kan beslutte også at give parterne mulighed for at bruge den fælles EU-købelov på rent indenlandske forhold og på aftaler, der indgås af erhvervsdrivende, når ingen af dem er en lille eller mellemstor virksomhed. Forslaget er en forholdsmæssig foranstaltning sammenlignet med andre mulige løsninger, der er gennemgået, på grund af den fælles EU-købelovs valgfrie og frivillige karakter. Dette indebærer, at anvendelsen heraf forudsætter, at aftaleparterne er enige om det, og at begge anser det for nyttigt for en bestemt grænseoverskridende transaktion. Fordi den fælles EU‑købelov er et valgfrit regelsæt, der kun finder anvendelse i handel på tværs af landegrænserne, kan den sænke barriererne for handel på tværs af landegrænserne uden at gribe ind i dybt forankrede nationale retssystemer og –traditioner. Den fælles EU-købelov vil være en valgfri ordning ved siden af allerede gældende aftaleretlige regler og vil ikke erstatte dem. Den lovgivningsmæssige foranstaltning vil kun gå så vidt, som det er nødvendigt for at skabe flere muligheder for erhvervsdrivende og forbrugere på det indre marked. · Reguleringsmiddel/reguleringsform Det reguleringsmiddel, der er valgt til dette initiativ, er en forordning om en frivillig fælles EU-købelov. Et ikke-bindende reguleringsmiddel som f.eks. en "værktøjskasse" for de lovgivende myndigheder i EU eller en henstilling rettet til medlemsstaterne vil ikke nå målet om at forbedre det indre markeds oprettelse og funktion. Et direktiv eller en forordning, der erstatter den nationale lovgivning med en obligatorisk europæisk aftaleret, vil være for vidtgående, da det vil kræve, at indenlandske erhvervsdrivende, der ikke ønsker at sælge på tværs af grænserne, afholder omkostninger, som ikke opvejes af de omkostningsbesparelser, der kun opstår i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner. Desuden vil et direktiv, der fastsætter minimumsstandarder for en obligatorisk europæisk aftaleret, ikke være hensigtsmæssigt, da det ikke vil give den retssikkerhed og den ensartethed, der er nødvendig for at mindske transaktionsomkostningerne. 4. VIRKNINGER FOR BUDGETTET Efter vedtagelsen af forslaget vil Kommissionen oprette en database til udveksling af oplysninger om endelige domme, der henviser til den fælles EU-købelov eller andre af forordningens bestemmelser, samt relevante domme afsagt af Den Europæiske Unions Domstol. Omkostningerne i forbindelse med denne database må forventes at stige, efterhånden som der foreligger flere domme. Samtidig vil Kommissionen afholde uddannelseskurser for jurister, der anvender den fælles EU-købelov[15]. Disse omkostninger må forventes at falde med tiden, efterhånden som kendskabet til, hvordan den fælles EU-købelov fungerer, udbredes. 5. YDERLIGERE OPLYSNINGER · Forenkling Forslaget til en frivillig alternativ aftaleretlig ordning har den fordel, at det uden at erstatte den nationale aftaleret i medlemsstaterne giver parterne mulighed for at anvende ét fælles sæt aftaleretlige regler i EU. Dette selvstændige, ensartede regelsæt vil kunne give parterne en løsning på de mest udbredte problemer, der kan opstå i grænseoverskridende situationer i relation til aftaleretten. For erhvervsdrivende vil denne løsningsmodel derfor fjerne behovet for at skulle sætte sig ind i forskellige nationale love. For at hjælpe forbrugerne til at forstå deres rettigheder i den fælles EU-købelov vil de få udleveret en standardmeddelelse, som vil oplyse dem om deres rettigheder. Endelig vil forslaget kunne sikre EU-lovgivningens fremtidige sammenhæng på andre politikområder, hvor aftaleret bliver relevant. · Revision Forslaget indeholder bestemmelser om, at anvendelsen af den fælles EU-købelov og forordningens øvrige bestemmelser skal revideres fem år efter anvendelsesdatoen, navnlig under hensyntagen til, om der er behov for yderligere at udvide anvendelsesområdet for aftaler mellem erhvervsdrivende, og til markedsudviklingen og den teknologiske udvikling med hensyn til digitalt indhold samt til den fremtidige udvikling i gældende EU-ret. Til dette formål vil Kommissionen forelægge en rapport, om nødvendigt ledsaget af forslag til ændring af forordningen, for Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg. · Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde Den foreslåede forordning er EØS-relevant og bør derfor omfatte hele EØS-området. · Nærmere beskrivelse af forslaget Forslaget har tre hovedbestanddele: En forordning, bilag I til forordningen indeholdende de aftaleretlige regler (den fælles EU-købelov) og bilag II indeholdende en standardmeddelelse. A. Forordningen Artikel 1 fastlægger forordningens formål og genstand. Artikel 2 indeholder en liste over definitioner af udtryk, der anvendes i forordningen. Mens nogle definitioner allerede findes i den gældende EU-ret, er andre begreber defineret her for første gang. Artikel 3 forklarer de aftaleretlige reglers frivillige karakter i aftaler på tværs af landegrænserne om salg af varer, levering af digitalt indhold og levering af relaterede tjenesteydelser. Artikel 4 fastlægger forordningens territoriale anvendelsesområde, som er begrænset til aftaler på tværs af landegrænserne. Artikel 5 fastsætter det materielle anvendelsesområde for aftaler om køb af varer, om levering af digitalt indhold og om levering af relaterede tjenesteydelser, såsom installation og reparation. Artikel 6 udelukker aftaler med blandet formål og aftaler om salg på afbetaling fra anvendelsesområdet. Artikel 7 beskriver det personelle anvendelsesområde, som omfatter aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere og aftaler mellem erhvervsdrivende, hvor mindst en af parterne er en lille eller mellemstor virksomhed. Artikel 8 forklarer, at valget af den fælles EU-købelov kræver enighed mellem parterne. I aftaler mellem en virksomhed og en forbruger er valget af den fælles EU-købelov kun gyldigt, hvis forbrugerens samtykke gives i en udtrykkelig erklæring, som er adskilt fra den erklæring, der angiver tilsagnet om at indgå en aftale. Artikel 9 indeholder en række krav til oplysninger om den fælles EU-købelov i aftaler mellem en erhvervsdrivende og en forbruger. Navnlig skal forbrugeren modtage informationsmeddelelsen i bilag II. Artikel 10 kræver, at medlemsstaterne sikrer, at der findes sanktioner for de erhvervsdrivendes tilsidesættelse af pligten til at overholde de særlige krav i artikel 8 og 9. Artikel 11 forklarer, at et gyldigt valg af den fælles EU-købelov indebærer, at dette er de eneste regler, der finder anvendelse på de spørgsmål, som den regulerer, og at andre nationale regler derfor ikke finder anvendelse på de spørgsmål, der er omfattet af dens anvendelsesområde. Valget af den fælles EU-købelov har tilbagevirkende kraft, så det omfatter overholdelse af pligten til at give oplysninger forud for aftaleindgåelsen og beføjelser ved manglende overholdelse heraf. Artikel 12 gør det klart, at forordningen ikke berører oplysningsforpligtelserne i direktiv 2006/123/EF om tjenesteydelser i det indre marked[16]. Artikel 13 giver medlemsstaterne den mulighed at vedtage lovgivning, der giver parterne mulighed for at anvende den fælles EU-købelov på rent indenlandske forhold og på aftaler mellem erhvervsdrivende, når ingen af dem er en lille eller mellemstor virksomhed. Artikel 14 fastlægger, at medlemsstaterne skal give oplysninger om endelige domme afsagt af deres retsinstanser, som fortolker bestemmelserne i den fælles EU-købelov eller forordningens øvrige bestemmelser. Kommissionen vil oprette en database over disse domme. Artikel 15 indeholder en bestemmelse om revision. Artikel 16 fastsætter, at forordningen skal træde i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende. B. Bilag I Bilag I indeholder den fælles EU-købelov. Del I "Indledende bestemmelser" indeholder de generelle aftaleretlige principper, som alle parter skal overholde i deres transaktioner, såsom om god tro og redelig handlemåde. Princippet om aftalefrihed sikrer også parterne, at de kan fravige reglerne i den fælles EU‑købelov, medmindre der udtrykkeligt er tale om bindende regler, f.eks. forbrugerbeskyttelsesregler. Del II "Indgåelse af en bindende aftale" indeholder bestemmelser om parternes ret til at modtage væsentlige oplysninger forud for aftaleindgåelsen og regler om, hvordan aftaler indgås mellem to parter. Denne del indeholder også særlige bestemmelser, som giver forbrugerne ret til at fortryde aftaler vedrørende fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted. Endelig indeholder den bestemmelser om, hvornår en part ikke er bundet af en aftale på grund af vildfarelse, svig, trusler eller ubillig udnyttelse. Del III "Vurdering af aftalens indhold" indeholder generelle bestemmelser om, hvordan aftalevilkår skal fortolkes i tvivlstilfælde. Heri indgår også regler om aftalers indhold og retsvirkninger og om, hvilke aftalevilkår der kan være ubillige og derfor er ugyldige. Del IV "Forpligtelser samt misligholdelsesbeføjelser for parter i en købsaftale" ser nærmere på de særlige regler vedrørende købsaftaler og aftaler om levering af digitalt indhold, som omfatter sælgerens og køberens forpligtelser. Denne del indeholder også regler om beføjelser ved køberes og sælgeres manglende opfyldelse. Del V "Forpligtelser og misligholdelsesbeføjelser for parterne i aftaler om relaterede tjenesteydelser" vedrører tilfælde, hvor en sælger, i nær tilknytning til en aftale om køb af varer eller levering af digitalt indhold, leverer visse tjenesteydelser såsom installation, reparation eller vedligeholdelse. I denne del forklares, hvilke særlige regler der gælder i en sådan situation, navnlig hvilke rettigheder og forpligtelser parterne har i henhold til sådanne aftaler. Del VI "Erstatning og renter" indeholder supplerende fælles regler om erstatning for tab og om morarenter. Del VII "Genoprettelse" redegør for de regler, der gælder for, hvad der skal tilbageleveres, hvis en part giver meddelelse om ikke at være bundet af en aftale eller bringer aftalen til ophør. Del VIII "Forældelse" regulerer retsvirkningerne af, at den tid, hvor rettigheder kan gøres gældende i henhold til en aftale, udløber. Tillæg 1 indeholder en standardvejledning om fortrydelsesret, som den erhvervsdrivende skal give forbrugeren, inden der indgås en aftale om fjernsalg eller en aftale indgået uden for fast forretningssted, og tillæg 2 indeholder en standardfortrydelsesformular. C. Bilag II Bilag II indeholder den standardmeddelelse om den fælles EU-købelov, som den erhvervsdrivende skal give forbrugeren, inden der indgås en aftale om at anvende den fælles EU-købelov. 2011/0284 (COD) Forslag til EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS FORORDNING om en fælles EU-købelov EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR — under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 114, under henvisning til forslag fra Europa-Kommissionen, efter fremsendelse af udkast til lovgivningsmæssig retsakt til de nationale parlamenter, under henvisning til udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg[17], under henvisning til udtalelse fra Regionsudvalget[18], efter den almindelige lovgivningsprocedure, og ud fra følgende betragtninger: (1) Der er fortsat betydelige flaskehalse i forbindelse med økonomisk aktivitet på tværs af landegrænserne, der hindrer det indre marked i at udnytte sit fulde potentiale med hensyn til vækst og jobskabelse. På nuværende tidspunkt er det kun én ud af ti erhvervsdrivende i Unionen, der eksporterer inden for Unionen, og hovedparten af disse eksporterer kun til nogle få medlemsstater. Blandt de mange hindringer for handel på tværs af landegrænserne, herunder skatteregler, administrative krav, leveringsvanskeligheder, sprog og kultur, betragter de erhvervsdrivende vanskelighederne med at få kendskab til, hvad der gælder i udenlandsk aftaleret, som en af de største hindringer for transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere og transaktioner mellem erhvervsdrivende. Det fører også til ulemper for forbrugerne på grund af begrænset adgang til varer. De forskellige nationale aftaleretlige systemer hindrer således udøvelsen af de grundlæggende frihedsrettigheder, som f.eks. den frie udveksling af varer og tjenesteydelser, og er en hindring for det indre markeds funktion og fortsatte indførelse. De betyder også, at konkurrencen begrænses, navnlig på de mindre medlemsstaters markeder. (2) Aftaler er et uundværligt retligt værktøj for enhver økonomisk transaktion. Da erhvervsdrivende imidlertid skal identificere eller forhandle om gældende lov, tage stilling til bestemmelserne i en udenlandsk gældende lov, hvilket ofte involverer oversættelse, opnå juridisk bistand til at gøre sig bekendt med kravene i gældende lov og tilpasse deres kontrakter de forskellige nationale lovgivninger, der finder anvendelse i handel på tværs af landegrænserne, er handel på tværs af grænserne mere kompleks og dyrere end national handel. Aftaleretlige hindringer er således en vigtig faktor, der afskrækker et betydeligt antal eksportorienterede erhvervsdrivende fra at påbegynde handel på tværs af landegrænserne eller udvide deres virksomhed til flere medlemsstater. Dette har navnlig afskrækkende virkninger for små og mellemstore virksomheder, for hvilke omkostningerne ved at operere på flere udenlandske markeder ofte er høje i forhold til deres omsætning. Som følge heraf går erhvervsdrivende glip af omkostningsbesparelser, som de kunne opnå, hvis det var muligt at markedsføre varer og tjenester på basis af en ensartet aftaleret for al handel på tværs af landegrænserne, og i forbindelse med e-handel et enkelt website. (3) Aftaleretlige transaktionsomkostninger, som har vist sig at være af et betydeligt omfang, og retlige hindringer som følge af forskellene på de nationale ufravigelige forbrugerbeskyttelsesregler, har direkte virkninger for det indre markeds funktion i forhold til transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere. I medfør af artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (forordning (EF) nr. 593/2008)[19] gælder det, at når en erhvervsdrivende retter sin virksomhed mod forbrugere i en anden medlemsstat, vil forbrugerbeskyttelsesbestemmelser i det land, hvor forbrugeren har sædvanligt opholdssted, som sikrer et højere beskyttelsesniveau, og som i henhold til loven ikke kan fraviges ved aftale, finde anvendelse, også selvom parterne har aftalt et andet lovvalg. Erhvervsdrivende skal derfor i forvejen vide, om loven i det land, hvor forbrugeren har sædvanligt opholdssted, giver en højere beskyttelse, og sikre sig, at deres aftale opfylder disse krav. I relation til e-handel gælder det endvidere, at virksomhedernes websites skal tilpasses, så det fremgår, at ufravigelige krav i gældende udenlandsk lov om forbrugeraftaler medfører yderligere omkostninger. Den nuværende harmonisering af forbrugerret på EU-plan har medført en vis tilnærmelse på nogle områder. Forskellene mellem gældende lov i medlemsstaterne er imidlertid fortsat væsentlige; den nuværende harmonisering giver medlemsstaterne stor frihed til at vælge, hvordan EU-lovgivningens krav skal opfyldes, og hvilket forbrugerbeskyttelsesniveau der skal indføres. (4) De aftaleretlige hindringer, der afholder erhvervsdrivende fra i fuldt omfang at udnytte det indre markeds potentiale, skader også forbrugerne. Mindre handel på tværs af landegrænserne resulterer i mindre import og mindre konkurrence. Forbrugerne kan blive stillet dårligere i form af et begrænset udbud af varer til højere priser, både fordi der er færre udenlandske erhvervsdrivende, der direkte udbyder deres varer og tjenesteydelser til dem, og indirekte som en følge af begrænsninger i handel på tværs af landegrænserne mellem erhvervsdrivende i grossistleddet. Handel på tværs af landegrænserne kan medføre betydelige økonomiske fordele i form af et større og bedre udbud, men mange forbrugere er også tøvende over for at handle i andre lande på grund af usikkerheden om deres rettigheder. Nogle af de vigtigste spørgsmål, som forbrugerne stiller sig, vedrører aftaleret, f.eks. om de er omfattet af tilstrækkelig beskyttelse, hvis de indkøbte varer viser sig at være defekte. Som følge heraf foretrækker mange forbrugere at handle i hjemlandet, selv om det betyder, at de har færre valgmuligheder og betaler højere priser. (5) Forbrugere, som vil drage fordel af prisforskellene mellem medlemsstaterne, ved at købe hos en erhvervsdrivende i en anden medlemsstat, hindres ofte i at foretage et sådant køb, fordi den erhvervsdrivende nægter at sælge. E-handel har i betydelig grad bidraget til at lette søgningen efter tilbud og sammenligningen af priser og andre betingelser, uanset hvor den erhvervsdrivende er etableret, men ordrer fra udenlandske forbrugere afvises ofte af erhvervsdrivende, som ikke ønsker at handle på tværs af landegrænserne. (6) Forskelle i medlemsstaternes aftaleret udgør derfor hindringer, der afskærer forbrugere og erhvervsdrivende fra at udnytte fordelene ved det indre marked. Disse aftaleretlige hindringer kunne nedbringes betydeligt, hvis aftaler kunne baseres på et ensartet aftaleretligt regelsæt, uanset hvor parterne er etableret. Et sådant ensartet aftaleretligt regelsæt bør dække hele aftalens varighed og således dække de områder, der er vigtigst, når der indgås aftaler. Det bør også omfatte fuldt ud harmoniserede bestemmelser om forbrugerbeskyttelse. (7) Forskellene mellem medlemsstaternes aftaleret og følgerne for handel på tværs af landegrænserne begrænser ligeledes konkurrencen. Begrænset handel på tværs af landegrænserne betyder mindre konkurrence og således færre incitamenter for de erhvervsdrivende til at blive mere innovative og forbedre kvaliteten af deres produkter eller sænke priserne. Navnlig i små medlemsstater med et begrænset antal indenlandske konkurrenter kan en udenlandsk erhvervsdrivendes beslutning om at afholde sig fra at handle på disse markeder med henvisning til omkostninger og kompleksitet begrænse konkurrencen, hvilket i betydelig grad kan påvirke udvalg og prisniveau for de udbudte varer. Endvidere kan hindringer for handel på tværs af landegrænserne skade konkurrencen mellem små, mellemstore og større virksomheder. På grund af transaktionsomkostningernes betydelige vægt i forhold til omsætningen er det meget mere sandsynligt, at små og mellemstore virksomheder afstår fra at træde ind på et udenlandsk marked end en større konkurrent. (8) For at overvinde disse aftaleretlige hindringer bør parterne have mulighed for at bestemme, at deres aftaler reguleres af et ensartet aftaleretligt regelsæt med samme betydning og fortolkning i alle medlemsstater, en fælles EU-købelov. Den fælles EU-købelov bør være et alternativ, der giver parterne flere valgmuligheder, og som kan bruges når som helst, den anses for at kunne være til nytte for at lette handel på tværs af landegrænserne og undgå transaktions- og alternativomkostninger samt andre aftaleretlige hindringer for handel på tværs af landegrænserne. Den bør kun danne udgangspunkt for et aftaleforhold, hvis parterne sammen beslutter det. (9) Denne forordning indfører en fælles EU-købelov. Den harmoniserer medlemsstaternes aftaleret ikke ved at kræve ændringer af den allerede gældende nationale aftaleret, men ved i hver medlemsstats nationale ret at skabe endnu en aftaleretlig ordning for aftaler, der henhører under dens anvendelsesområde. Denne anden ordning bør være identisk i hele Unionen og bestå sideløbende med de allerede gældende nationale aftaleretlige regler. Den fælles EU-købelov bør finde anvendelse på frivillig basis, på grundlag af parternes udtrykkelige fælles overenskomst, for en grænseoverskridende aftale. (10) Den fælles overenskomst om at anvende den fælles EU-købelov bør bygge på valgfrihed inden for rammerne af den respektive nationale lovgivning, som finder anvendelse i medfør af forordning (EF) nr. 593/2008, eller hvad angår forpligtelserne til at give oplysninger inden aftalens indgåelse, i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (forordning (EF) nr. 864/2007)[20], eller andre relevante lovvalgsregler. Den fælles overenskomst om at anvende den fælles EU-købelov bør derfor ikke sidestilles eller sammenblandes med lovvalg ifølge disse lovvalgsregler og berører ikke anvendelsen af disse. Denne forordning vil derfor ikke berøre allerede eksisterende lovvalgsregler. (11) En fælles EU-købelov bør omfatte et fuldstændigt sæt af fuldt harmoniserede, ufravigelige forbrugerbeskyttelsesregler. I overensstemmelse med traktatens artikel 114, stk. 3, bør disse regler sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau for at styrke forbrugernes tillid til den fælles EU-købelov og således give forbrugerne et incitament til at indgå aftaler på tværs af landegrænserne på dette grundlag. Reglerne bør bevare eller forbedre det beskyttelsesniveau, som forbrugerne er omfattet af ifølge Unionens forbrugerlovgivning. (12) Da den fælles EU-købelov indeholder et fuldstændigt sæt af fuldt harmoniserede, ufravigelige forbrugerbeskyttelsesregler, vil der ikke være forskelle mellem medlemsstaternes lovgivning på dette område, når parterne har valgt at anvende den fælles EU-købelov. Artikel 6, stk. 2, i forordning (EF) nr. 593/2008, som omhandler det forhold, at forbrugerbeskyttelsesniveauet er forskelligt i medlemsstaterne, får derfor ikke praktisk betydning på de områder, der er omfattet af den fælles EU-købelov. (13) Den fælles EU-købelov bør kunne anvendes på aftaler på tværs af landegrænserne, eftersom det er i den forbindelse, at forskellene mellem de nationale regler fører til kompleksitet og yderligere omkostninger og afskrækker parterne fra at indgå aftaleforhold. I aftaler mellem erhvervsdrivende bør en aftales grænseoverskridende karakter vurderes på grundlag af parternes sædvanlige opholdssted. I aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere bør kriteriet om aftalens grænseoverskridende karakter være opfyldt, når enten den af forbrugeren angivne almindelige adresse, adressen for levering af varen eller den af forbrugeren angivne faktureringsadresse er beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor den erhvervsdrivende har sædvanligt opholdssted. (14) Anvendelsen af den fælles EU-købelov bør ikke begrænses til handel på tværs af landegrænserne, der kun involverer medlemsstater, men bør også kunne anvendes til at fremme samhandelen mellem medlemsstater og tredjelande. Når der er involveret forbrugere fra tredjelande, bør den fælles overenskomst om at anvende den fælles EU-købelov, som for dem betyder valg af en udenlandsk lov, omfattes af de gældende lovvalgsregler. (15) Erhvervsdrivende, der både udfører transaktioner på hjemmemarkedet og transaktioner på tværs af grænserne, kan også finde det nyttigt at kunne anvende en standardkontrakt for alle deres transaktioner. Medlemsstaterne bør derfor frit kunne beslutte at anvende den fælles EU-købelov i en rent national sammenhæng. (16) Den fælles EU-købelov bør bl.a. kunne anvendes ved aftaler om salg af løsøre, herunder når varerne skal fremstilles eller produceres, da det er den aftaletype, som har det største potentiale til at bidrage til vækst i handel på tværs af landegrænserne, navnlig inden for e-handel. (17) For at afspejle den digitale økonomis stigende betydning bør anvendelsesområdet for den fælles EU-købelov også dække aftaler om levering af digitalt indhold. Overførslen af digitalt indhold med henblik på lagring, behandling eller adgang og gentagen brug, som f.eks. downloading af musik, har været hastigt stigende og har stort potentiale for yderligere vækst, men området er fortsat præget af en betydelig retlig opsplitning og usikkerhed. Den fælles EU-købelov bør derfor dække levering af digitalt indhold, uanset om indholdet leveres på et fysisk medium. (18) Ofte leveres digitalt indhold ikke mod betaling, men i kombination med varer eller tjenesteydelser, der betales for, og der indgår ikke-økonomiske aspekter, som f.eks. at give adgang til personoplysninger, eller leveres gratis i forbindelse med en markedsføringsstrategi baseret på en formodning om, at forbrugeren vil købe yderligere eller et mere sofistikeret digitalt indhold senere. I betragtning af denne særlige markedsstruktur og det forhold, at defekt digitalt indhold kan skade forbrugernes økonomiske interesser, bør muligheden for at anvende den fælles EU-købelov ikke afhænge af, om der faktisk betales for det omhandlede specifikke digitale indhold. (19) For at den fælles EU-købelov kan skabe størst mulig merværdi bør dens materielle anvendelsesområde også omfatte visse tjenesteydelser, der leveres af sælger, som er direkte eller tæt knyttet til specifikke varer eller specifikt digitalt indhold, der leveres på grundlag af den fælles EU-købelov, og som i praksis ofte samtidig kombineres i samme eller en dertil knyttet aftale, typisk reparation, vedligeholdelse eller installation af varer eller digitalt indhold. (20) Den fælles EU-købelov bør ikke dække tilknyttede aftaler, hvorved køber erhverver varer eller får leveret en tjeneste fra tredjemand. Det ville være uhensigtsmæssigt, da tredjemand ikke indgår i de kontraherende parters aftale om at anvende reglerne i den fælles EU-købelov. En tilknyttet kontrakt med tredjemand bør reguleres af den respektive nationale lovgivning, som finder anvendelse i henhold til forordning (EF) nr. 593/2008 og forordning (EF) nr. 864/2007, eller andre relevante lovvalgsregler. (21) For på en målrettet og proportionel måde at løse de eksisterende problemer for det indre marked og konkurrencen bør det personelle anvendelsesområde for den fælles EU-købelov tage sigte på personer, der i dag afholder sig fra at handle i udlandet på grund af forskellene mellem de nationale aftaleretlige systemer med de deraf følgende skadelige følger for handelen på tværs af landegrænserne. Den bør derfor dække alle transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere og aftaler mellem erhvervsdrivende, når mindst en af parterne tilhører kategorien små og mellemstore virksomheder i henhold til Kommissionens henstilling 2003/361 af 6. maj 2003 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder[21]. Dette bør dog ikke berøre medlemsstaternes mulighed for at vedtage lovgivning, der gør det muligt at anvende den fælles EU-købelov på aftaler mellem erhvervsdrivende, som ikke tilhører kategorien små og mellemstore virksomheder. Under alle omstændigheder har de erhvervsdrivende fuld aftalefrihed i deres handel med andre erhvervsdrivende, og de tilskyndes til at lade sig inspirere af den fælles EU-købelov ved affattelsen af deres aftalevilkår. (22) Parterne i en aftale skal være enige om, at den fælles EU-købelov skal finde anvendelse. En sådan overenskomst bør være underkastet strenge krav i transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere. Da det i praksis i de fleste tilfælde vil være den erhvervsdrivende, som foreslår at anvende den fælles EU-købelov, skal forbrugerne være fuldt ud indforstået med, at de accepterer at anvende regler, som er anderledes end reglerne i deres egen gældende nationale lovgivning. Derfor bør forbrugerens samtykke til at anvende den fælles EU-købelov kun kunne påberåbes, hvis det foreligger i form af en udtrykkelig og separat erklæring i forhold til viljestilkendegivelsen om at indgå aftalen. Det bør derfor ikke være muligt at foreslå anvendelse af den fælles EU-købelov som en bestemmelse i den aftale, der skal indgås, og slet ikke som den erhvervsdrivendes generelle aftalevilkår. Den erhvervsdrivende bør bekræfte den fælles overenskomst om at anvende den fælles EU-købelov på et varigt medium. (23) Ud over at være et bevidst valg bør forbrugerens samtykke til at anvende den fælles EU-købelov også være et informeret valg. Den erhvervsdrivende bør derfor ikke blot henlede forbrugerens opmærksomhed på anvendelsen af den fælles EU-købelov, men også oplyse om dens karakteristika. For at gøre denne opgave lettere for de erhvervsdrivende og således undgå unødvendige administrative byrder og for at sikre et ensartet niveau og en ensartet kvalitet for de oplysninger, der formidles til forbrugerne, bør de erhvervsdrivende give forbrugerne den standardmeddelelse, der er foreskrevet i forordningen, og som findes på alle Unionens officielle sprog. Når det ikke er muligt at give forbrugeren denne standardmeddelelse, f.eks. i forbindelse med en telefonsamtale, og når den erhvervsdrivende har undladt at give standardmeddelelsen, bør aftalen om at anvende den fælles EU-købelov ikke være bindende for forbrugeren, før forbrugeren har modtaget standardmeddelelsen sammen med en bekræftelse af det aftalte og efterfølgende har givet sit samtykke. (24) For at undgå en selektiv anvendelse af visse aspekter i den fælles EU-købelov, som kunne forstyrre balancen mellem parternes rettigheder og forpligtelser og påvirke forbrugerbeskyttelsen i negativ retning, bør valget omfatte hele den fælles EU-købelov og ikke kun dele deraf. (25) I de tilfælde, hvor De Forenede Nationers konvention om aftaler om internationale køb skulle have været anvendt på en given aftale, bør valget af den fælles EU-købelov medføre en overenskomst mellem de kontraherende parter om at udelukke denne konvention. (26) Bestemmelserne i den fælles EU-købelov bør omfatte sådanne aftaleretlige spørgsmål, som er af praktisk relevans under hele varigheden af de aftaletyper, som falder ind under det materielle og personelle anvendelsesområde, navnlig aftaler indgået på nettet. Ud over parternes rettigheder og forpligtelser og misligholdelsesbeføjelser bør den fælles EU-købelov derfor indeholde bestemmelser om forpligtelser til at afgive oplysninger inden indgåelse af en aftale, under indgåelse af aftalen, herunder de formelle krav, fortrydelsesret, ophævelse som følge af vildfarelse, svig eller uretmæssig udnyttelse og følgerne af en sådan ophævelse, fortolkning, aftalens indhold og virkninger, vurdering og virkninger af ubillige aftalevilkår, genoprettelse, hvor en part ikke er bundet af aftalen, eller aftalen bringes til ophør, samt forældelse og tab af rettigheder. Den fælles EU-købelov bør fastslå, hvilke sanktionsmuligheder der er i tilfælde af misligholdelse af de forpligtelser og rettigheder, der følger af dens anvendelse. (27) Alle spørgsmål af aftalemæssig eller ikke-aftalemæssig karakter, som ikke behandles i den fælles EU-købelov, reguleres af de allerede gældende nationale bestemmelser ud over den fælles EU-købelov, der finder anvendelse i henhold til forordning (EF) nr. 593/2008 og forordning (EF) nr. 864/2007 eller andre relevante lovvalgsregler. Det drejer sig om status som juridisk person, en aftales ugyldighed som følge af manglende retsevne, ulovlig eller amoralsk handlemåde, bestemmelse af aftalens sprog, spørgsmål om forskelsbehandling, repræsentation, antal skyldnere og fordringshavere, debitor- og kreditorskifte, herunder overdragelse, modregning og fusion, ejendomsret, herunder overdragelse af ejerskab, intellektuel ejendomsret og erstatningsret. Endvidere falder spørgsmålet om, hvorvidt parallelle krav om erstatning i henhold til kontrakt og erstatning uden for kontrakt kan rejses sammen, uden for den fælles EU-købelovs anvendelsesområde. (28) Den fælles EU-købelov bør ikke regulere anliggender uden for det aftaleretlige område. Forordningen bør ikke berøre EU-lovgivning eller national lovgivning vedrørende disse anliggender. F.eks. bør oplysningspligt, som pålægges for at beskytte sundhed og sikkerhed eller af miljøårsager, falde uden for anvendelsesområdet for den fælles EU-købelov. Forordningen bør endvidere ikke berøre de oplysningskrav, der gælder ifølge Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked[22]. (29) Når parterne gyldigt har aftalt at anvende den fælles EU-købelov, bør de udelukkende anvende den fælles EU-købelov til at regulere spørgsmål, der falder ind under dens anvendelsesområde. Reglerne i den fælles EU-købelov bør fortolkes selvstændigt i overensstemmelse med de veletablerede principper for fortolkning af EU-lovgivning. Spørgsmål, der falder ind under den fælles EU-købelovs anvendelsesområde, men som ikke udtrykkeligt er reguleret i den, bør udelukkende afgøres ved fortolkning af dens regler, uden hensyn til anden ret. Den fælles EU-købelov bør fortolkes på grundlag af dens grundlæggende principper og mål og alle dens bestemmelser. (30) Den fælles EU-købelov bør bygge på princippet om aftalefrihed. Partsautonomien bør kun begrænses i det nødvendige omfang, og når det er absolut nødvendigt, navnlig af hensyn til forbrugerbeskyttelsen. Når en sådan nødvendighed foreligger, bør det klart anføres, at de omhandlede regler er ufravigelige. (31) Princippet om god tro og redelig handlemåde bør være vejledende for parternes samarbejde. Da nogle regler specifikt omhandler det generelle princip om god tro og redelig handlemåde, bør de have forrang for det generelle princip. Det generelle princip bør derfor ikke anvendes som et middel til at ændre parternes specifikke rettigheder og forpligtelser som fastsat i de specifikke regler. De konkrete krav, der følger af princippet om god tro og redelig handlemåde, bør bl.a. baseres på parternes relative ekspertiseniveau og bør derfor komme til udtryk på forskellig vis i transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere og transaktioner mellem erhvervsdrivende. I transaktioner mellem erhvervsdrivende bør god handelspraksis i den specifikke sektor være en relevant faktor i den forbindelse. (32) Den fælles EU-købelov bør tage sigte på at bevare en gyldig aftale, når det er muligt og hensigtsmæssigt i betragtning af parternes fælles legitime interesser. (33) Den fælles EU-købelov bør indeholde velafbalancerede løsninger, der tager højde for parternes legitime interesser, når det drejer sig om at bestemme og anvende de misligholdelsesbeføjelser, der gælder i tilfælde af misligholdelse af aftalen. I aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere bør misligholdelsesbeføjelserne afspejle det forhold, at mangler ved varer, digitalt indhold eller tjenesteydelser er omfattet af den erhvervsdrivendes ansvar. (34) For at fremme retssikkerheden ved at gøre EU-Domstolens og de nationale retsinstansers afgørelser om fortolkning af den fælles EU-købelov eller andre bestemmelser i denne forordning tilgængelig for offentligheden bør Kommissionen oprette en database med de relevante endelige afgørelser. Med henblik herpå bør medlemsstaterne sikre, at Kommissionen hurtigt får meddelelse om sådanne nationale afgørelser. (35) Den fælles EU-købelov og denne forordnings øvrige bestemmelser bør også revideres efter fem års anvendelse. Denne revision bør bl.a. tage hensyn til, om der er behov for yderligere at udvide anvendelsesområdet for aftaler mellem erhvervsdrivende, og til markedsudviklingen og den teknologiske udvikling med hensyn til digitalt indhold samt til den fremtidige udvikling i gældende EU-ret. (36) Da forordningens mål, nemlig at forbedre betingelserne for det indre markeds funktion ved at stille et ensartet sæt af aftaleretlige regler til rådighed, som kan bruges ved handel på tværs af grænserne i hele Unionen, ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor bedre kan gennemføres på EU-plan, kan Unionen vedtage foranstaltninger i overensstemmelse med nærhedsprincippet, jf. artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. (37) I denne forordning overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som bl.a. Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder anerkender, særlig artikel 16, 38 og 47 — VEDTAGET DENNE FORORDNING: Artikel 1 Formål og genstand 1. Formålet med denne forordning er at forbedre betingelserne for det indre markeds oprettelse og funktion ved at stille det ensartede sæt aftaleretlige regler i bilag I (herefter "den fælles EU-købelov") til rådighed. Reglerne kan bruges ved handel på tværs af landegrænserne til salg af varer, levering af digitalt indhold og levering af relaterede tjenesteydelser, når parterne i en aftale er enige om det. 2. Forordningen gør det muligt for de erhvervsdrivende at lægge et fælles regelsæt til grund og anvende de samme aftalevilkår i al deres handel på tværs af landegrænserne, så unødvendige omkostninger begrænses, og der gives en høj grad af retssikkerhed. 3. Med hensyn til aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere indeholder forordningen et omfattende regelsæt om forbrugerbeskyttelse, der skal sikre et højt beskyttelse­sniveau for forbrugerne, fremme forbrugernes tillid til det indre marked og tilskynde forbrugerne til at foretage indkøb på tværs af landegrænserne. Artikel 2 Definitioner I denne forordning forstås ved: a) "aftale": en kontrakt indgået med den hensigt at skabe forpligtelser eller andre retsvirkninger b) "god tro og redelig handlemåde": en adfærdsnorm, der er kendetegnet ved ærlighed, åbenhed og omsorg for de interesser, den anden part i den pågældende handel eller det pågældende forhold har c) "tab": økonomisk skade og ikke-økonomisk skade i form af svie og smerte, men ikke andre former for ikke-økonomisk skade, såsom forringelse af livskvalitet og tab af uforstyrret nydelse d) "standardvilkår i aftalen": aftalevilkår, der er blevet affattet på forhånd med henblik på en række handler med forskellige parter, og der ikke er individuelt forhandlet af parterne i betydningen i artikel 7 i den fælles EU-købelov e) "erhvervsdrivende": enhver fysisk eller juridisk person, der handler som led i sin virksomhed som handlende, håndværker, industridrivende eller udøver af et liberalt erhverv f) "forbruger": enhver fysisk person, der handler, uden at det er som led i den pågældendes virksomhed som handlende, håndværker, industridrivende eller udøver af et liberalt erhverv g) "erstatning": en sum penge, som en person kan have krav på til dækning af tab, personskade eller anden skade h) "vare": enhver løsøregenstand; det omfatter ikke: i) elektricitet og naturgas ii) vand og andre typer gas, medmindre det udbydes til salg i et afgrænset volumen eller en bestemt mængde i) "pris": penge, der skal betales som vederlag for salg af varer eller levering af digitalt indhold eller for en relateret tjenesteydelse j) "digitalt indhold": data, der er produceret og leveret i digital form, uanset om det sker i henhold til køberens specifikationer, herunder digitalt video-, lyd-, billed- eller tekstindhold,digitale spil, software og digitalt indhold, der gør det muligt at foretage en personlig tilpasning af eksisterende hardware eller software; det omfatter ikke: i) finansielle tjenesteydelser, herunder online-bankforretninger ii) juridisk og finansiel rådgivning, der gives i elektronisk form iii) elektroniske sundhedsydelser iv) elektroniske kommunikationstjenester og -netværk og tilhørende faciliteter og tjenesteydelser v) hasardspil vi) forbrugernes skabelse af nyt digitalt indhold og ændring af eksisterende digitalt indhold eller anden interaktion med det, andre brugere har skabt k) "købsaftale": enhver aftale, hvorved en erhvervsdrivende ("sælgeren") overdrager eller påtager sig at overdrage ejendomsretten af en vare til en anden person ("køberen"), og køberen betaler eller påtager sig at betale prisen herfor; det omfatter aftaler om levering af varer, der skal tilvirkes eller fremstilles, men ikke aftaler om køb på tvangsauktion eller køb, der på anden måde indebærer udøvelse af offentlig myndighed l) "aftale om forbrugerkøb": en købsaftale, hvor sælgeren er en erhversdrivende, og køberen er en forbruger m) "relateret tjenesteydelse": en tjenesteydelse vedrørende varer eller digitalt indhold, såsom installation, vedligeholdelse, reparation eller anden behandling, som sælgeren af varen eller leverandøren af det digitale indhold skal udføre i henhold til købsaftalen, aftalen om levering af digitalt indhold eller en særskilt aftale om en relateret tjenesteydelse, der er indgået samtidig med købsaftalen eller aftalen om levering af det digitale indhold; det omfatter ikke: i) transportydelser ii) uddannelsesydelser iii) hjælpetjenester i forbindelse med telekommunikation og iv) finansielle tjenesteydelser n) "tjenesteyder": en sælger af varer eller en leverandør af digitalt indhold, der påtager sig at levere en tjenesteydelse, der relaterer sig til de pågældende varer eller det pågældende digitale indhold, til en kunde o) "kunde": en køber af en relateret tjenesteydelse p) "aftale om fjernsalg": en aftale, der indgås mellem en erhvervsdrivende og en forbruger som led i en organiseret fjernsalgsordning, uden at både forbrugeren og den erhvervsdrivende eller, hvis den erhvervsdrivende er en juridisk person, en fysisk person, der repræsenterer den erhvervsdrivende, samtidig er fysisk tilstede, idet der til og med tidspunktet for aftalens indgåelse udelukkende anvendes en eller flere former for fjernkommunikationsteknikker q) "aftale indgået uden for fast forretningssted": en aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger i) der indgås, mens både forbrugeren og den erhvervsdrivende eller, hvis den erhvervsdrivende er en juridisk person, en fysisk person, der repræsenterer den erhvervsdrivende, samtidig er fysisk til stede, på et sted, som ikke er den erhvervsdrivendes faste forretningssted, eller som indgås på grundlag af et tilbud, som forbrugeren har afgivet under de samme omstændigheder, eller ii) der indgås på den erhvervsdrivendes faste forretningssted eller ved brug af en fjernkommunikationsteknik, umiddelbart efter at forbrugeren er blevet kontaktet personligt og individuelt på et sted, som ikke er den erhvervsdrivendes faste forretningssted, mens forbrugeren og den erhvervsdrivende eller, hvis den erhvervsdrivende er en juridisk person, en fysisk person, der repræsenterer den erhvervsdrivende, samtidig fysisk er til stede, eller iii) der indgås under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende eller, hvis den erhvervsdrivende er en juridisk person, af en fysisk person, der repræsenterer den erhvervsdrivende, med det formål at præsentere og sælge varen, levere digitalt indhold eller relaterede tjenesteydelser til forbrugeren r) "fast forretningssted": i) ethvert ubevægeligt detailforretningssted, hvor den erhvervsdrivende fast udøver sin aktivitet, eller ii) ethvert bevægeligt detailforretningssted, hvor den erhvervsdrivende udøver sin aktivitet på sædvanligt grundlag s) "handelsmæssig garanti": enhver forpligtelse, som den erhvervsdrivende eller producenten har påtaget sig over for forbrugeren ud over de lovmæssige forpligtelser i henhold til artikel 106 i tilfælde af mangler, til at tilbagebetale købesummen eller omlevere, reparere eller på anden måde servicere varen eller det digitale indhold, hvis den eller det ikke svarer til de specifikationer eller andre krav uden relation til mangler, som fremgår af garantierklæringen eller af de relevante reklamer på tidspunktet for eller forud for aftalens indgåelse t) "varigt medium": ethvert medium, som sætter en part i stand til at oplagre informationer rettet personligt til ham med mulighed for fremtidig anvendelse i en periode, som er passende med henblik på informationerne, og som gendanner de oplagrede informationer uændrede u) "offentlig auktion": en salgsmetode, hvor den erhvervsdrivende tilbyder varer eller digitalt indhold til forbrugeren, som selv er til stede under auktionen eller får mulighed herfor, gennem en gennemsigtig konkurrencebaseret budprocedure, som styres af en auktionsholder, og hvor den tilbudsgiver, hvis bud antages, er forpligtet til at købe varen eller det digitale indhold v) "ufravigelig regel": en bestemmelse, med hensyn til hvilken parterne ikke kan aftale, at den ikke skal finde anvendelse, eller at der skal gøres undtagelse fra den, eller at dens retsvirkninger skal ændres w) "fordringshaver": den, som har ret til, at en anden, skyldneren, opfylder en betalingsforpligtelse eller en anden form for forpligtelse x) "skyldner": den, som der påhviler en betalingsforpligtelse eller en anden form for forpligtelse over for den anden part, fordringshaveren y) "forpligtelse": en pligt til opfyldelse, som den ene part i et retsforhold har over for den anden. Artikel 3 Valgfrihed med hensyn til den fælles EU-købelov Parterne kan aftale, at den fælles EU-købelov skal gælde for aftaler, de indgår på tværs af landegrænserne om salg af varer eller levering af digitalt indhold eller om relaterede tjenesteydelser, inden for det territoriale, materielle og personelle anvendelsesområde, der er fastsat i artikel 4-7. Artikel 4 Aftaler, der indgås på tværs af landegrænserne 1. Den fælles EU-købelov kan anvendes på aftaler, der indgås på tværs af landegrænserne. 2. Ved anvendelsen af denne forordning er en aftale mellem erhvervsdrivende en aftale, der indgås på tværs af landegrænserne, hvis parterne har sædvanligt opholdssted i forskellige lande, hvoraf mindst det ene er en medlemsstat. 3. Ved anvendelsen af denne forordning er en aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger en aftale, der indgås på tværs af landegrænserne, hvis a) enten den adresse, forbrugeren har opgivet, adressen for levering af varen eller faktureringadressen er beliggende i et andet land end det, hvor den erhvervsdrivende har sædvanligt opholdssted, og b) mindst et af disse lande er en medlemsstat 4. Ved anvendelsen af denne forordning har selskaber, foreninger og andre juridiskepersoner sædvanligt opholdssted der, hvor de har deres hovedkontor. En erhvervsdrivende, der er en fysisk person, har sædvanligt opholdssted der, hvor den pågældende har sin hovedvirksomhed. 5. Er aftalen indgået som led i driften af en erhvervsdrivendes filial, agentur eller en lignende virksomhed, anses det sted, hvor filialen, agenturet eller den lignende virksomhed er beliggende, for at være det sædvanlige opholdssted. 6. Det relevante tidspunkt for afgørelsen af, om en aftale er en aftale, der indgås på tværs af landegrænserne, er det tidspunkt, hvor det blev aftalt at anvende den fælles EU-købelov. Artikel 5 Aftaler, som den fælles EU-købelov kan anvendes på Den fælles EU-købelov kan anvendes på: a) købsaftaler b) aftaler om levering af digitalt indhold, som brugeren, uanset om det skal leveres på et fysisk medium eller ej, kan lagre, behandle eller få adgang til og genbruge, uanset om det digitale indhold skal leveres mod betaling af en pris c) aftaler om relaterede tjenesteydelser, uanset om der er aftalt en særskilt pris for den relaterede tjenesteydelse. Artikel 6 Aftaler med et blandet formål og aftaler i forbindelse med forbrugerkredit ikke omfattet 1. Den fælles EU-købelov kan ikke anvendes på aftaler med et blandet formål, der vedrører andet end salg af varer, levering af digitalt indhold og levering af relaterede tjenesteydelser i betydningen i artikel 5. 2. Den fælles EU-købelov kan ikke anvendes på aftaler mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, når den erhvervsdrivende yder eller giver tilsagn om at yde forbrugeren kredit i form af henstand med betalingen, lån eller anden tilsvarende form for finansiel facilitet. Den fælles EU-købelov kan anvendes på aftaler mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, hvis der løbende leveres varer, digitalt indhold eller relaterede tjenesteydelser af samme art, og forbrugeren betaler for varerne, det digitale indhold eller de relaterede tjenesteydelser i rater, så længe de leveres. Artikel 7 Aftalens parter 1. Den fælles EU-købelov kan kun anvendes, hvis sælgeren af varen eller leverandøren af det digitale indhold er en erhvervsdrivende. Når alle parterne i en aftale er erhvervsdrivende, kan den fælles EU-købelov anvendes, hvis mindst en af parterne er en lille eller mellemstor virksomhed. 2. I denne forordning forstås ved lille eller mellemstor virksomhed erhvervsdrivende, som a) beskæftiger færre end 250 personer, og b) har en årlig omsætning på højst 50 mio. EUR eller en samlet årlig balance på højst 43 mio. EUR, eller for små eller mellemstore virksomheder, der har sædvanligt opholdssted i en medlemsstat, der ikke har euroen som valuta, eller i et tredjeland, et tilsvarende beløb i den pågældende medlemsstats eller det pågældende tredjelands valuta. Artikel 8 Aftale om anvendelse af den fælles EU-købelov 1. Det er en betingelse for anvendelse af den fælles EU-købelov, at parterne har aftalt dette. Det skal afgøres på grundlag af denne artikel, stk. 2 og 3, og artikel 9 samt de relevante bestemmelser i den fælles EU-købelov, om der foreligger en gyldig aftale herom. 2. I forholdet mellem en erhvervsdrivende og en forbruger er det kun gyldigt aftalt at anvende den fælles EU-købelov, hvis forbrugeren har samtykket heri i en udtrykkelig erklæring, der er adskilt fra erklæringen om enighed i at indgå selve aftalen. Den erhvervsdrivende giver forbrugeren en bekræftelse af aftalen om at anvende den fælles EU-købelov på et varigt medium. 3. forholdet mellem en erhvervsdrivende og en forbruger kan den fælles EU-købelov ikke vælges delvis, men kun i sin helhed. Artikel 9 Standardmeddelelse i aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere 1. Ud over forpligtelserne i den fælles EU-købelov til at give oplysninger inden aftalens indgåelse skal den erhvervsdrivende i forhold mellem erhvervsdrivende og forbrugere, inden det aftales at anvende den fælles EU-købelov, henlede forbrugerens opmærksomhed på, at det er hensigten at anvende den fælles EU-købelov, ved på et iøjnefaldende sted at give forbrugeren meddelelsen i bilag II. Hvis aftalen om at anvende den fælles EU-købelov indgås telefonisk eller ved hjælp af andre midler, der ikke giver mulighed for at give forbrugeren meddelelsen, eller hvis den erhvervsdrivende har undladt at give forbrugeren meddelelsen, er forbrugeren ikke bundet af aftalen, før den pågældende har modtaget bekræftelsen i artikel 8, stk. 2, sammen med meddelelsen og siden udtrykkeligt har givet sit samtykke til anvendelsen af den fælles EU-købelov. 2. Hvis meddelelsen i stk. 1 gives i elektronisk form, skal den indeholde et hyperlink til den fælles EU-købelov; i alle andre tilfælde skal den indeholde en angivelse af en webside, hvorigennem der er gratis adgang til den fælles EU-købelov. Artikel 10 Sanktioner for tilsidesættelse af særlige krav Medlemsstaterne fastsætter bestemmelser om sanktioner for erhvervsdrivendes overtrædelse af kravene i artikel 8 og 9 i forhold til forbrugere og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen heraf. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsernes grovhed og have afskrækkende virkning. Medlemsstaterne giver senest den [et år efter forordningens anvendelsesdato] Kommissionen meddelelse om disse bestemmelser og meddeler snarest muligt senere ændringer. Artikel 11 Konsekvenser af anvendelsen af den fælles EU-købelov Når parterne gyldigt har aftalt at anvende den fælles EU-købelov på en aftale, er det kun den fælles EU-købelov, der gælder for de forhold, dens regler vedrører. For så vidt som der faktisk blev indgået en aftale, gælder den fælles EU-købelov også for opfyldelse af forpligtelserne til at give oplysninger inden aftalens indgåelse og for beføjelser ved den anden parts undladelse af at opfylde dem. Artikel 12 Oplysningsforpligtelser i henhold til tjenesteydelsesdirektivet Denne forordning berører ikke de oplysningsforpligtelser, der er pålagt ved nationale love, som gennemfører bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked, og som supplerer oplysningsforpligtelserne i den fælles EU-købelov. Artikel 13 Medlemsstaternes valgmuligheder En medlemsstat kan beslutte, at parterne kan aftale, at den fælles EU-købelov skal finde anvendelse på a) aftaler, hvor de erhvervsdrivendes sædvanlige opholdssted eller, når aftalen indgås mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, den erhvervsdrivendes sædvanlige opholdssted, den adresse, forbrugeren har opgivet, adressen for levering af varen og faktureringadressen er beliggende i den pågældende medlemsstat, og/eller b) aftaler, hvor alle parterne er erhvervsdrivende, men ingen af dem er en lille eller mellemstor virksomhed i betydningen i artikel 7, stk. 2. Artikel 14 Meddelelse af domme om anvendelse af denne forordning 1. Medlemsstaterne sikrer, at endelige domme, som deres retsinstanser har afsagt om anvendelsen af reglerne i denne forordning, uden unødigt ophold meddeles Kommissionen. 2. Kommissionen opretter en ordning, der giver mulighed for at finde oplysninger om de i stk. 1 nævnte domme samt relevante domme fra Den Europæiske Unions Domstol. Der skal være offentlig adgang til ordningen. Artikel 15 Revision 1. Senest [fire år efter ikrafttrædelsen af denne forordning] fremsender medlemsstaterne oplysninger til Kommissionen om anvendelsen af forordningen, særlig om, i hvilket omfang den fælles EU-købelov er blevet accepteret, om, i hvilket omfang dens bestemmelser har givet anledning til retstvister, og om status med hensyn til forskellene på beskyttelsesniveauet for forbrugerne i den fælles EU-købelov og i national ret. Oplysningerne skal indeholde en omfattende oversigt over retspraksis ved de nationale retsinstanser for fortolkningen af bestemmelserne i den fælles EU-købelov. 2. Senest [fem år efter denne forordnings anvendelsesdato] fremlægger Kommissionen en detaljeret rapport for Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg, om hvordan forordningen fungerer, bl.a. under hensyntagen til, om der er behov for at udvide anvendelsesområdet for aftaler mellem erhvervsdrivende, og til markedsudviklingen og den teknologiske udvikling med hensyn til digitalt indhold samt til den fremtidige udvikling i gældende EU-ret. Artikel 16 Ikrafttrædelse og anvendelse 1. Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende. 2. Den finder anvendelse fra [6 måneder efter dens ikrafttrædelse]. Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat. Udfærdiget i Bruxelles, den [..]. På Europa-Parlamentets vegne På Rådets vegne Formand Formand BILAG I DEN FÆLLES EU-KØBELOV INDHOLDSFORTEGNELSE Del I Indledende bestemmelser........................................................................................ 6 Kapitel 1 Almindelige principper og anvendelse...................................................................... 6 Afdeling 1 Almindelige principper............................................................................................. 6 Afdeling 2 Anvendelse............................................................................................................. 6 Del II Indgåelse af en bindende aftale................................................................................ 6 Kapitel 2 Oplysninger forud for aftalens indgåelse................................................................... 6 Afdeling 1 Oplysninger, som erhvervsdrivende skal give inden indgåelsen af aftaler med forbrugere....................................................................................................... 6 Afdeling 2 Oplysninger, som en erhvervsdrivende skal give inden indgåelsen af en aftale med en anden erhvervsdrivende............................................................................... 6 Afdeling 3 Aftaler, der indgås med elektroniske midler.............................................................. 6 Afdeling 4 Pligt til at sikre, at oplysningerne er rigtige................................................................ 6 Afdeling 5 Den anden parts rettigheder ved tilsidesættelse af oplysningspligten........................... 6 Kapitel 3 Indgåelse af aftaler.................................................................................................. 6 Kapitel 4 Fortrydelsesret ved aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted mellem erhvervsdrivende og forbrugere............................................. 6 Kapitel 5 Mangler ved samtykket........................................................................................... 6 Del III Vurdering af aftalens indhold................................................................................... 6 Kapitel 6 Fortolkning............................................................................................................. 6 Kapitel 7 Indhold og retsvirkninger......................................................................................... 6 Kapitel 8 Ubillige aftalevilkår.................................................................................................. 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Ubillige aftalevilkår i aftaler mellem en erhvervsdrivende og en forbruger................... 6 Afdeling 3 Ubillige aftalevilkår i aftaler mellem erhvervsdrivende................................................ 6 Del IV Forpligtelser samt misligholdelsesbeføjelser for parter i en købsaftale eller en aftale om levering af digitalt indhold.......................................................................... 6 Kapitel 9 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Kapitel 10 Sælgerens forpligtelser............................................................................................ 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Resultater............................................................................................................... 6 Afdeling 3 Varens og det digitale indholds overensstemmelse med aftalen.................................. 6 Kapitel 11 Købers misligholdelsesbeføjelser............................................................................. 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Sælgers afhjælpning................................................................................................ 6 Afdeling 3 Krav om opfyldelse................................................................................................. 6 Afdeling 4 Tilbageholdelse af opfyldelsen af køberens forpligtelser............................................ 6 Afdeling 5 Aftalens ophør........................................................................................................ 6 Afdeling 6 Afslag i prisen......................................................................................................... 6 Afdeling 7 Krav om undersøgelse og meddelelse ved aftaler mellem erhvervsdrivende............... 6 Kapitel 12 Køberens forpligtelser............................................................................................. 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Betaling af prisen..................................................................................................... 6 Afdeling 3 Modtagelse af levering............................................................................................ 6 Kapitel 13 Sælgers misligholdelsesbeføjelser............................................................................. 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Krav om opfyldelse................................................................................................. 6 Afdeling 3 Tilbageholdelse af opfyldelsen af sælgerens forpligtelser........................................... 6 Afdeling 4 Aftalens ophør........................................................................................................ 6 Kapitel 14 Risikoens overgang................................................................................................. 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Risikoens overgang i aftaler om forbrugerkøb.......................................................... 6 Afdeling 3 Risikoens overgang i aftaler mellem erhvervsdrivende.................................................... 6 Del V Forpligtelser og misligholdelsesbeføjelser for parterne i aftaler om relaterede tjenesteydelser........................................................................................................ 6 Kapitel 15 Parternes forpligtelser og misligholdelsesbeføjelser................................................... 6 Afdeling 2 Tjenesteyderens forpligtelser................................................................................... 6 Afdeling 3 Kundens forpligtelser.............................................................................................. 6 Afdeling 4 Misligholdelsesbeføjelser......................................................................................... 6 Del V Erstatning og renter................................................................................................. 6 Kapitel 16 Erstatning og renter................................................................................................. 6 Afdeling 1 Erstatning................................................................................................................ 6 Afdeling 2 Renter ved forsinket betaling: Almindelige bestemmelser........................................... 6 Afdeling 3 Erhvervsdrivendes forsinkelse med betalingen.......................................................... 6 Del VII Genoprettelse......................................................................................................... 6 Kapitel 17 Genoprettelse......................................................................................................... 6 Del VIII Forældelse.............................................................................................................. 6 Kapitel 18 Forældelse.............................................................................................................. 6 Afdeling 1 Almindelige bestemmelser....................................................................................... 6 Afdeling 2 Forældelsesfrister og deres begyndelse.................................................................... 6 Afdeling 3 Forlængelse af forældelsesfrister.............................................................................. 6 Afdeling 4 Fornyelse af forældelsesfrister................................................................................. 6 Afdeling 5 Forældelsens retsvirkninger..................................................................................... 6 Afdeling 6 Ændring ved aftale.................................................................................................. 6 Tillæg 1.................................................................................................................................... 114 Tillæg 2.................................................................................................................................... 117 Del I Indledende bestemmelser Kapitel 1 Almindelige principper og anvendelse Afdeling 1 Almindelige principper Artikel 1 Aftalefrihed 1. Parterne kan frit indgå aftaler og bestemme indholdet heraf, medmindre gældende ufravigelige regler er til hinder herfor. 2. Parterne kan bestemme, at en hvilken som helst bestemmelse i den fælles EU-købelov ikke skal finde anvendelse, eller gøre undtagelse herfra eller ændre retsvirkningerne heraf, medmindre der er fastsat noget andet i disse bestemmelser. Artikel 2 God tro og redelig handlemåde 1. Parterne har pligt til at handle i god tro og i overensstemmelse med redelig handlemåde. 2. Tilsidesættelse af denne forpligtelse kan medføre, at den part, der tilsidesætter den, afskæres fra at udnytte eller påberåbe sig en rettighed, en beføjelse eller en indsigelse, som parten ellers ville have haft, eller at parten ifalder erstatningsansvar for tab, der derved forvoldes den anden part. 3. Parterne kan ikke bestemme, at denne artikel ikke skal finde anvendelse, eller gøre undtagelse fra eller ændre dens retsvirkninger. Artikel 3 Samarbejde Parterne har pligt til at samarbejde med hinanden i det omfang, det kan forventes med henblik på opfyldelse af deres forpligtelser i henhold til aftalen. Afdeling 2 Anvendelse Artikel 4 Fortolkning 1. Den fælles EU-købelov skal undergives en selvstændig fortolkning og skal fortolkes i overensstemmelse med dets formål og med de principper, der ligger til grund for den. 2. Spørgsmål, der henhører under den fælles EU-købelovs anvendelsesområde, men som ikke udtrykkeligt er reguleret i den, skal afgøres i overensstemmelse med de formål og principper, der ligger til grund for den, og i henhold til alle dens bestemmelser uden hensyn til den nationale ret, der ville finde anvendelse, hvis der ikke forelå en aftale om at anvende den fælles EU-købelov, og uden hensyn til anden ret. 3. Når der findes en generel regel og en speciel regel, der finder anvendelse på en konkret situation inden for anvendelsesområdet for den generelle regel, er det den specielle regel, der finder anvendelse i tilfælde af regelkonflikt. Artikel 5 Rimelighed 1. Om noget er rimeligt, skal vurderes på et objektivt grundlag under hensyn til aftalens art og formål, sagens konkrete omstændigheder og sædvane og praksis inden for det pågældende handelsområde eller erhverv. 2. Når der henvises til, hvad en person kan forvente, hvad der kan forventes af en person, eller hvad der kan forventes i en bestemt situation, forstås der derved, hvad der med rimelighed kan forventes. Artikel 6 Ingen formkrav Medmindre andet er fastsat i den fælles EU-købelov, gælder der ingen krav om, at en aftale, erklæring eller anden disposition, der er omfattet af den, skal affattes i eller dokumenteres i en bestemt form. Artikel 7 Aftalevilkår, der ikke er individuelt forhandlet 1. Et aftalevilkår er ikke blevet individuelt forhandlet, hvis det er indført af den ene part, og den anden part ikke har haft mulighed for at få indflydelse på dets indhold. 2. Hvis den ene part giver den anden part et valg mellem forskellige aftalevilkår, anses et vilkår ikke for at være blevet individuelt forhandlet, alene fordi den anden part har valgt det pågældende vilkår iblandt dem. 3. Hvis en part gør gældende, at et aftalevilkår, der indgår i standardvilkårene i aftalen, siden er blevet individuelt forhandlet, har denne part bevisbyrden for, at dette er tilfældet. 4. I en aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger har den erhvervsdrivende bevisbyrden for, at et aftalevilkår, den erhvervsdrivende har indsat, er blevet individuelt forhandlet. 5. I en aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger anses aftalevilkår, der er affattet af tredjemand, for at være indsat af den erhvervsdrivende, medmindre forbrugeren har indført dem i aftalen. Artikel 8 Aftalens ophør 1. Ved at "bringe en aftale til ophør" forstås, at parternes rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen bringes til ophør med undtagelse af de rettigheder og forpligtelser, der fremgår af aftalens bestemmelser om bilæggelse af tvister eller af andre aftalevilkår, der skal have virkning også efter aftalens ophør. 2. Pligten til betaling af skyldige beløb og erstatning for misligholdelse inden ophøret opretholdes. Når aftalen bringes til ophør på grund af misligholdelse eller anticiperet misligholdelse, har den part, der bringer aftalen til ophør, tillige ret til erstatning i stedet for den anden parts opfyldelse i fremtiden. 3. Retsvirkningerne af aftalens ophør for tilbagebetaling af prisen og tilbagelevering af varen eller det digitale indhold samt andre retsvirkninger til genoprettelse er nærmere fastsat i reglerne om genoprettelse i kapitel 17. Artikel 9 Aftaler med flere formål 1. Indeholder en aftale bestemmelser både om salg af varer eller levering af digitalt indhold og om udførelse af en relateret tjenesteydelse, finder reglerne i del IV anvendelse på parternes forpligtelser og misligholdelsesbeføjelser som sælger og køber af varen eller af det digitale indhold, og reglerne i del V finder anvendelse på parternes forpligtelser og misligholdelsesbeføjelser som tjenesteyder og kunde. 2. Når sælgerens og tjenesteyderens forpligtelser i henhold til en aftale omfattet af stk. 1 skal opfyldes i flere dele eller på anden måde kan opdeles, og der foreligger en grund til at bringe aftalen til ophør på grund af misligholdelse for så vidt angår en del, som en del af prisen kan henføres til, kan køberen og kunden kun bringe aftalen til ophør med hensyn til den pågældende del. 3. Stk. 2 finder ikke anvendelse, når køberen og kunden ikke kan forventes at acceptere opfyldelse af de øvrige dele, eller misligholdelsen er af en sådan art, at der er grund til at bringe aftalen til ophør i dens helhed 4. Når sælgerens og tjenesteyderens forpligtelser i henhold til aftalen ikke kan opdeles, eller der ikke kan henføres en del af prisen til den pågældende del af aftalen, kan køberen og kunden kun bringe aftalen til ophør, hvis misligholdelsen er af en sådan art, at der er grund til at bringe aftalen til ophør i dens helhed. Artikel 10 Meddelelse 1. Denne artikel finder anvendelse, når der i henhold til den fælles EU-købelov eller aftalen skal gives meddelelse uanset med hvilket formål. "Meddelelse" omfatter afgivelse af enhver erklæring, der skal have retsvirkninger eller skal videregive oplysninger med et retligt formål. 2. Der kan gives meddelelse ved brug af alle midler, der er egnede under hensyn til omstændighederne. 3. En meddelelse får virkning, når den når frem til den, den er rettet til, medmindre meddelelsen angiver at få virkning på et senere tidspunkt. 4. En meddelelse når frem til den, den er rettet til a) når den overgives til den, den er rettet til b) når den overgives til dennes forretningssted, eller hvis der ikke er et forretningssted, eller meddelelsen er rettet til en forbruger, da til det sted, hvor den pågældende har sædvanligt opholdssted c) når den, meddelelsen er rettet til, kan få adgang til meddelelsen, hvis den fremsendes ved hjælp af elektronisk post eller en anden form for individuel kommunikation, eller d) når den på anden måde gøres tilgængelig for den, den er rettet til, på et sådant sted og en sådan måde, at den pågældende kunne forventes at få adgang til den uden unødigt ophold. Meddelelsen er kommet frem til den, den er rettet til, når en af betingelserne i litra a), b), c) eller d) er opfyldt, og hvis flere opfyldes, da når den første er opfyldt. 5. En meddelelse har ingen virkning, hvis en tilbagekalde