it a KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 15.02.1996 
KOM(96) 46 endelig udg. 
BERETNING FOR EUROPA-PARLAMENTET 
OG RÅDET OM ANVENDELSEN AF 
DEN GENERELLE ORDNING FOR GENSIDIG 
ANERKENDELSE AF EKSAMENSBEVISER 
FOR VIDEREGÅENDE UDDANNELSE 
UDARBEJDET I OVERENSSTEMMELSE MED 
ARTIKEL 13 I DIREKTIV 89/48/EØF 
(Forelagt af Kommissionen) 
fmSR 

Artikel 13 i Rådets direktiv 89/48/EØF1 af 21. december 1988 om indførelse af en 
generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetence­
givende videregående uddannelser af mindst tre års varighed indeholder bestemmelse 
om, at Kommissionen inden den 4. januar 1996 for Europa-Parlamentet og Rådet skal 
aflægge en beretning om, hvorledes den generelle ordning for gensidig anerkendelse af 
eksamensbeviser for videregående uddannelse med dertil knyttet erhvervskompetence af 
mindst tre års varighed har fungeret. 
I beretningen skal Kommissionen fremlægge sine konklusioner vedrørende ændringer, 
der eventuelt kan foretages i den indførte ordning, og fremsætte forslag til forbedring 
af den nuværende ordning med det formål at lette den frie bevægelighed, 
etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser for de personer, som er 
omfattet af direktivet. 
EFT L 19 af 24.1.1989, s. 16. 
INDLEDNING 
Rådets direktiv 89/48/EØF om indførelse af en generel ordning for gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående 
uddannelser af mindst tre års varighed udgjorde en ændring uden fortilfælde i EF's 
metode til anerkendelse af erhvervskvalifikationer. Udfordringen til EF1 s politik på 
dette område, der ikke har ændret sig siden undertegnelsen af Rom-traktaten, går ud på 
at finde frem til en løsning af den uoverensstemmelse, der findes mellem de nationale 
uddannelsessystemer, hvis forskelligartethed vidner om og bevarer den nationale 
særegenhed på den ene side og den ret, enhver europæisk borger har til at udøve sit 
erhverv overalt i Unionen på den anden side. Uoverensstemmelsen går især på kravet 
om besiddelse af et kvalifikationsbevis for udøvelse af et lovreguleret erhverv, som 
fastsat under henvisning til det nationale uddannelsessystem i værtslandet. Den 
generelle ordning blev indført under hensyn til, at det i et enhedsmarked ikke længere 
er muligt at anvende sådanne nationale kriterier for at fastslå undervisnings- og 
uddannelseskvaliteten. 
Den generelle ordning bygger på en ganske simpel idé: det må formodes, at er man 
kvalificeret i en medlemsstat til at udøve et bestemt erhverv, må man have ret til at 
udøve samme erhverv over hele Unionen. Denne idé indebærer, at medlemsstaterne 
gensidigt stoler på, at undervisningen og uddannelsen andetsteds er i orden: for 
indvandreren betyder det, at vedkommendes eksamensbevis kan anerkendes i en 
hvilken som helst anden medlemsstat, bortset fra i de særlige tilfælde, hvor det af en 
nærmere undersøgelse fremgår, at der er væsentlige forskelle mellem den undervisning 
og den uddannelse, som kræves i værtslandet, i hvilket tilfælde det kan kræves af 
indvandreren, at han udligner forskellene i overensstemmelse med de ved direktiv 
89/48/EØF indførte mekanismer. Med andre ord kan værtslandet ikke længere kræve, 
at en indvandrer helt eller delvis gennemgår det pågældende medlemsstats 
uddannelsesforløb eller indstiller sig til de prøver, der giver adgang til det pågældende 
erhverv i medlemsstaten. 
Syv år efter vedtagelsen af direktivet ser det ud til, at den generelle ordning opfylder 
de forventninger, der var stillet til den. De problemer omkring dens gennemførelse og 
anvendelse, der er opstået, kunne forventes, omend det ikke bør skjules, at for enkelte 
indvandrere har disse problemer gjort anerkendelsesprocessen til en fortvivlende 
oplevelse. Nogle af problemerne er blevet løst efter drøftelse med medlemsstaterne i 
koordinationsgruppen; andre kan næppe løses uden en dom fra EF-Domstolen. I beret­
ningens hovedafsnit gøres der rede for vanskelighederne først i form af bemærkninger 
til de enkelte artikler i direktivet og dernæst i form af en gennemgang af dets 
virkninger for de vigtigste erhvervsgrene. 
I BAGGRUNDEN FOR LOVGIVNINGEN 
i) Oprindelsen til direktiv 89/48/EØF går helt tilbage til Det Europæiske Råd af 
25.-26. juni 1984 i Fontainebleau, hvor Rådet, på baggrund af at man fandt det 
uomgængelig nødvendigt at forsøge at opfylde de europæiske folks 
forventninger, blev opfordret til at indføre en generel ordning til sikring af 
ligestilling af eksamensbeviser fra højere læreanstalter med henblik på at 
gennemføre den faktiske etableringsfrihed inden for EF. 
ii) Kommissionens svar på denne anmodning var et direktivforslag, der blev 
oversendt til Rådet den 9. juli 1985, og som siden blev til direktiv 89/48/EØF. 
I begrundelsen2 forklarede Kommissionen, at den traditionelle metode til aner­
kendelse af eksamensbeviser (sektormetoden) går ud på, at der indføres 
harmoniserede betingelser, navnlig med hensyn til kvalifikationer, for adgang 
til at optage og udøve bestemte former for virksomhed. Først når sådanne 
betingelser er opfyldt, bliver den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, 
der er udstedt i de forskellige medlemsstater, mulig. Formålet med den nye 
vandrette metode var hurtigt og betingelsesløst at opfylde de umiddelbare krav, 
som stilles af de enkelte eksamensbevisindehavere, der ønsker at udøve deres 
erhverv i et andet land end det, de har fået deres uddannelse i. Ordningen 
byggede på gensidig tillid og uddannelsesniveauernes sammenlignelighed, men 
værtslandet havde i tilfælde af større strukturelle forskelle mellem 
uddannelsesforløbene ret til at kræve udligning. 
iii) Direktiv 89/48/EØF går fint i tråd med nærhedsprincippet. Det er stadig op til 
medlemsstaterne at fastlægge, om en form for erhvervsmæssig virksomhed skal 
reguleres eller ej, dvs. om udøvelse af det pågældende erhverv ifølge en lov 
eller administrativ bestemmelse skal gøres afhængig af besiddelse af en 
erhvervskvalifikation, og i påkommende tilfælde fastsætte uddannelsens niveau, 
opbygning og indhold. Som middel til at sikre fri bevægelighed for personer og 
anerkendelse af eksamensbeviser var direktivet en nyskabelse i EF-retten. 
Medens de tidligere vedtagne sektordirektiver krævede, at medlemsstaterne 
automatisk anerkendte eksamensbeviser, der var udstedt andetsteds inden for 
EF for en begrænset række klart definerede erhverv, har medlemsstaterne ifølge 
den generelle ordning pligt til inden for en lang række former for 
erhvervsmæssig virksomhed at indføre strukturer for individuel behandling af 
ansøgninger om anerkendelse ledsaget af passende rettergangsgarantier, og i 
påkommende tilfælde for de i direktivet omhandlede udligningsmekanismer, 
navnlig prøvetiden og egnethedsprøven. 
iv) Det er i begrundelsen for direktivforslaget påregnet, at den vandrette metode 
kunne udvides til at omfatte eksamensbeviser og erhvervskvalifikationer, der 
falder uden for direktiv 89/48/EØF. Den i artikel 13 omhandlede bestemmelse 
om ændringer kom med først og fremmest for at gøre det muligt at tage 
spørgsmålet i betragtning. Efter vedtagelsen af direktiv 89/48/EØF besluttede 
2 KOM(85) 359 endelig udg. 
Kommissionen imidlertid ret snart at udarbejde forslag til et andet direktiv, og 
den vandrette metode blev udvidet til at omfatte andre regulerede former for 
erhvervsmæssig virksomhed ved Rådets direktiv 92/5l/EØF"' af 18. juni 1992 
om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til 
supplering af direktiv 89/48/EØF. 
v) Efter vedtagelsen af direktiv 89/48/EØF, men før udløbet af gennemførelses­
fristen, afsagde Domstolen dom i sag C-340/89 Vlassopoulou4. I Domstolens 
dom bekræftes det, at uafhængigt af de direktiver, der med hjemmel i traktatens 
artikel 57 vedtages af Rådet og Europa-Parlamentet, skal traktatens artikel 52 
fortolkes således, at en medlemsstats myndigheder, som får forelagt en 
ansøgning om adgang til at optage og udøve et lovreguleret erhverv på en EF-
borger, der allerede har ret til at udøve et pågældende erhverv i sit hjemland, 
skal undersøge, i hvor høj grad den viden og de færdigheder, den pågældende 
har erhvervet i sit hjemland, svarer til dem, der kræves ifølge værtslandets 
bestemmelser; er eksamensbeviserne kun delvis i overensstemmelse, har de 
pågældende nationale myndigheder ret til at kræve, at den pågældende godtgør, 
at han har erhvervet den manglende viden og de manglende kundskaber. I 
forbindelse med undersøgelsen af indvandrerens eksamensbevis kan værtslandet 
tage hensyn til objektive forskelle med hensyn såvel til bestemmelserne om det 
pågældende erhverv i hjemlandet som til det virkefelt, erhvervet dækker. 
De kompetente myndigheder skal ligeledes vurdere, om den viden, der er 
erhvervet i værtslandet, enten under et studieforløb eller gennem praktisk 
erfaring, er tilstrækkelig til at godtgøre besiddelse af den viden, der manglede i 
grunduddannelsen. 
Den undersøgelse, der foretages for at fastslå om den viden og de kundskaber, 
der fremgår af det udenlandske eksamensbevis, og den viden og de kundskaber, 
der kræves ifølge værtslandets lovgivning, svarer til hinanden, skal opfylde 
kravene i EF-bestemmelserne om effektiv beskyttelse af de grundlæggende 
rettigheder. Enhver beslutning skal således begrundes og kunne indbringes for 
en national domstol5. 
Kommissionen anlægger den betragtning, at direktivet skal ses i lyset af denne 
dom: navnlig skal de kompetente myndigheder, når de behandler en indvandrers 
ansøgning om anerkendelse, tage hensyn ikke blot til indvandrerens eksamens­
bevis som omhandlet i direktivet, men også efterfølgende erhvervserfaring 
og -uddannelse. 
EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25. 
[1991] Sml. 1-2357. 
Vedrørende sidstnævnte punkt, se tidligere dom i sag 222/86 UNHCTEF mod Heylens [1987] 
Sml. 4097. 
vi) Anvendelsen af direktiv 89/48/EØF blev udvidet til at omfatte Det Europæiske 
Økonomiske Samarbejdsområde6 med virkning fra den 1. januar 1994, og direk­
tivet fandt anvendelse i de nye medlemsstater fra den 1. januar 1995. 
Medmindre andet er angivet, henviser de statistiske oplysninger i denne 
beretning, der er taget fra halvårsberetningerne fra medlemsstaterne, til EF med 
tolv medlemsstater. Hvor det har været muligt, er der dog medtaget oplysninger 
om direktivets gennemførelse og anvendelse i de tre nye medlemsstater. 
vii) Kommissionen har for nylig fremsat et nyt forslag7 til Europa-Parlamentets og 
Rådets direktiv med henblik på at lette den frie bevægelighed og den gensidige 
anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for 
erhvervsuddannelser, der ikke er omfattet af den generelle ordning. Hoved­
formålet med direktivet vil være at konsolidere de bestående direktiver om 
overgangsordninger, men det indebærer også en finpudsning af direktiverne om 
den generelle ordning. Der henvises hertil nedenfor under betegnelsen direktiv­
forslaget. 
viii) Som det kunne forudses har gennemførelsen og anvendelsen af 
direktiv 89/48/EØF ikke været uden vanskeligheder. Dog er udfordringen til 
medlemsstaterne og Kommissionen i vid udstrækning blevet taget op. 
Mindst 11 000 personer fik i henhold til direktiv 89/48/EØF anerkendt deres 
eksamensbeviser mellem den 4. januar 1991 og den 31. december 19948. Det 
skal imidlertid bemærkes, at henved 6 000 af samtlige eksamensbeviser blev 
anerkendt af en eneste medlemsstat - Det Forenede Kongerige9. Nogle af disse 
indvandringer ville utvivlsomt have fundet sted også uden den generelle 
ordning, enten i overensstemmelse med forudbestående nationale bestemmelser 
eller i henhold til bilaterale konventioner, men i mange tilfælde har direktivets 
vedtagelse for første gang forenklet eller muliggjort bevægelser mellem 
medlemsstaterne. Desuden har direktivet måske forbedret forholdene for 
indvandrere, der allerede havde slået sig ned i en anden medlemsstat: ved at få 
anerkendt deres eksamensbeviser har de kunnet forbedre deres 
beskæftigelsesudsigter eller opnå en bedre indplacering. 
ix) Det fremgår også af statistikkerne, at de fleste ansøgere har held med at opnå 
anerkendelse. Negative beslutninger udgør ca. 5% af det samlede antal ansøg­
ninger: meget få negative beslutninger er blevet indbragt for retten. 
x) Af udtalelser (i forbindelse med drøftelser med indvandrere og kompetente 
myndigheder) fremgår det, at de fleste bevægelser inden for EF sker af 
personlige årsager (f.eks. for at indgå ægteskab, eller i tilfælde af at en ægte­
fælle, der udøver et lovreguleret erhverv, følger sin partner). Den eneste betyd-
Bilag VII til EØS-aftalen. 
KOM 96 (22) af 8.2.1996. 
Dette er afgjort for lavt sat, eftersom oplysningerne fra medlemsstaterne er ufuldstændige. 
Navnlig skal det bemærkes, at 3 af medlemsstaterne endnu ikke har fremsendt statistikker for 
årene 1993/1994. 
Hvoraf størstedelen var lærereksamensbeviser. 
ningsfulde undtagelse herfra viser sig at være lærerindvandringen i Det 
Forenede Kongerige, der skyldes dette lands behov for lærere og andre 
medlemsstaters overskud heraf. Dette bekræfter Kommissionens erfaringer med 
sektordirektiverne: er der ikke noget akut overskud af fagfolk i en medlemsstat 
og/eller en stærk stigning i efterspørgslen andetsteds, udvikler der sig ikke 
betydelige arbejdskraftbevægelser. Eksemplet med lærer ind vandringen i Det 
Forenede Kongerige viser imidlertid, at den generelle ordning kan opfylde de 
sociale og økonomiske krav på det indre arbejdsmarked og således bidrage til 
nedsættelse af arbejdsløsheden. Det viser i øvrigt også, at sådanne behov kan 
have indflydelse på, hvorledes en medlemsstat anvender direktivet. Det er 
bemærkelsesværdigt, at anvendelsen af direktiv 89/48/EØF på lærere i Det 
Forenede Kongerige kun har givet anledning til få problemer; i andre 
medlemsstater, hvor der er overskud af lærere, har anvendelsen af direktivet 
medført en lang række klager. 
xi) Den øgede bevægelighed for studerende som følge af ERASMUS og 
SOKRATES-programmerne kan også virke som en tilskyndelse til større 
bevægelighed for erhvervsudøvere. Der er blandt tidligere ERASMUS 
studerende en vis bevægelighed, men programmets formål er at tilvejebringe en 
europæisk dimension til stuideprogrammer og mobile studerende vender tilbage 
til deres oprindelsesland efter at have tilbragt en anerkendt studieperiode i 
udlandet10. Det er således klart, at franske statsborgere gør stigende brug af 
deres ret til at studere i en anden medlemsstat (i dette tilfælde Belgien), hvis de 
er sikre på, at deres eksamensbevis vil give dem adgang til at optage og udøve 
de erhverv, de har valgt, når de vender tilbage efter endt studium. 
Adgangsbegrænsningen i Frankrig og mangelen på samme i Belgien er 
sandsynligvis hovedårsagen til denne tendens, og antallet af statsborgere, der 
vender hjem, særlig inden for sundhedserhvervene, vækker bekymring hos de 
franske myndigheder. Hertil kommer, at luxembourgske statsborgere nu vælger 
at studere i medlemsstater, hvis eksamensbeviser ikke var anerkendt ifølge de 
nationale bestemmelser fra tiden før direktivet. 
xii) Endelig er der noget, der tyder på, at direktiv 89/48/EØF har bevirket et vist 
sammenfald af undervisnings- og uddannelsesprogrammerne. Dette skyldes 
undertiden tiltag fra de enkelte læreanstalter, der søger at opfylde de 
studerendes behov ved at tilpasse deres læseplaner med henblik på at undgå, at 
det i andre medlemsstater bliver nødvendigt med udligningsmekanismer. I andre 
tilfælde er dette sket ved udarbejdelse af fælles programmer, som de 
europæiske erhvervsorganisationer11 har godkendt. Kommissionen ser gerne 
sådanne ordninger, under forudsætning af at de ikke har uønskede virkninger 
Der er også tegn på, at de ændringer i den nationale ret, der skyldes direktivet, har haft 
indvirkning på bevægeligheden for studerende. 
Jf. f.eks. s. 24, ingeniører. 
for ansøgninger om anerkendelse fra dem, der ikke opfylder de krav, der er 
aftalt i de fælles programmer. 
II GENNEMFØRELSE 
i) Der blev anvendt to metoder, som stod i modsætning til hinanden. Nogle 
medlemsstater gik ind for en lodret metode, idet de gennemførte direktivet 
erhverv for erhverv (A, F, EL, L, D, S); i andre blev der vedtaget en generel 
foranstaltning, der i nogle tilfælde blev suppleret med udførlige reguleringer for 
bestemte erhverv (I, IRL, FIN, UK, P, E, DK, NL, B)12. Gennemførelsen blev 
i nogle medlemsstater vanskeliggjort af, at beføjelserne til at lovregulere 
erhverv er delt mellem forbundsregeringen og staten eller regionalregeringerne 
(D, A, B, E). 
ii) Af de dengang tolv medlemsstater havde kun Irland vedtaget de nødvendige 
foranstaltninger inden den 4. januar 1991; de tre nye medlemsstater havde alle 
vedtaget gennemførelsesforanstaltninger inden for tiltrædelsesdatoen. Som følge 
af forsinkelserne i de øvrige medlemsstater blev der indledt en række overtræ­
delsesprocedurer; kun to af disse førte til en dom: sag C-365/93 Kommissionen 
mod Grækenland (dom af 23. marts 1995) og sag C-216/94 Kommissionen mod 
Belgien (dom af 13. juli 1995). I begge tilfælde fandt Domstolen, at den 
pågældende medlemsstat havde undladt at opfylde sine traktathjemlede forplig­
telser. På det tidspunkt, dommen blev afsagt, havde Grækenland truffet 
gennemførelsesforanstaltninger for en række erhverv, navnlig på 
sundhedsområdet og for advokater, og Belgien havde vedtaget en almen lov, 
der tillagde ministrene beføjelser til at træffe de nødvendige 
gennemførelsesforanstaltninger (sådanne var imidlertid ikke blevet truffet). 
iii) I en række andre medlemsstater er gennemførelsen stadig ufuldstændig, 
hovedsagelig fordi de nærmere bestemmelser om udligningsmekanismer for 
visse erhverv endnu ikke er vedtaget (f.eks. bestemmelserne vedrørende 
advokaterhvervet i Spanien. I nogle tilfælde er der eller vil der blive indledt 
overtrædelsesprocedurer. 
iv) Kommissionen anlægger den betragtning, at når der er tale om manglende, 
ufuldstændig eller utilbørlig gennemførelse, eller når direktivets bestemmelser 
ikke anvendes på rette vis af de nationale myndigheder, er artikel 3, som 
omhandler den grundlæggende anerkendelsesmekanisme, tilstrækkelig klar, 
nøjagtig og ubetinget til at have umiddelbar virkning. Med andre ord giver 
artikel 3 en ret til anerkendelse, som enkeltpersoner kan påberåbe sig 
umiddelbart over for nationale myndigheder, såvel administrative som retlige. 
Direktivets artikel 4, hvori der står, at medlemsstaterne under visse 
omstændigheder kan kræve udligningsforanstaltninger, hjemler en mulighed 
(medlemsstaterne skal ikke pålægge sådanne foranstaltninger), og er således 
En fuldstændig oversigt over gennemførelsesforanstaltninger findes i bilag 1. 
ikke en hindring for den umiddelbare virkning af artikel 3. Den umiddelbare 
virkning af artikel 3 indebærer imidlertid ikke, at indvandreren i de tilfælde, 
hvor direktivet er blevet ufuldkomment gennemført eller anvendt, automatisk 
har ret til at udøve sit erhverv i værtslandet. Kommissionen anlægger den 
betragtning, at under disse omstændigheder har indvandreren ret til fra den 
kompetente myndighed eller om fornødent fra en national domstol at opnå en 
beslutning, der bekræfter hans ret til at optage og udøve det pågældende 
erhverv i værtslandet. Det skal bemærkes, at den kendsgerning, at visse af 
direktivets bestemmelser har umiddelbare virkninger, ikke kan påberåbes af 
medlemsstaterne som begrundelse for ikke at gennemføre direktivet13. 
v) Kommissionen har derudover indledt en undersøgelse af de gennemførelses­
foranstaltninger, medlemsstaterne har anmeldt. Skrivelser indeholdende visse 
indvendinger og anmodninger om forklaring af bestemte punkter blev sendt til 
alle (12) medlemsstater i sommeren 1994. I nogle tilfælde fjernede de modtagne 
svar enhver form for tvivl med hensyn til de nationale gennemførelsesforanstalt­
ningers overensstemmelse med direktivet: i andre fortsætter undersøgelsen med 
henblik på iværksættelse af overtrædelsesprocedurer. 
vi) Endelig har Kommissionen modtaget en række klager fra enkeltpersoner, der 
afslører mangler i gennemførelsen. I nogle tilfælde er der blevet indledt 
overtrædelsesprocedurer, eller det overvejes at indlede sådanne14. 
vii) Det er ud fra Kommissionens analyse af gennemførelseslovgivningen og de 
modtagne klager vanskeligt at vurdere den samlede kvalitet af gennemførelsen i 
hver enkelt medlemsstat. På den ene side svinger antallet af ansøgninger til 
medlemsstaterne uhyre meget. De større medlemsstater, navnlig de, hvis sprog 
er mest udbredte i andre lande, tiltrækker klart flest indvandrere. På den anden 
side har de medlemsstater, som regulerer mest, flere muligheder for ikke at 
overholde direktivet; dette er mest tydeligt i medlemsstater, der har valgt at 
gennemføre direktivet erhverv for erhverv. Under hensyn til disse forhold ser 
det ud til, at der er færre problemer i de nordlige medlemsstater (S, FIN, DK, 
UK, IRL, F, NL) end i de sydlige medlemsstater (E, EL, I og i mindre grad P). 
I Tyskland er der opstået alvorlige problemer med et enkelt erhverv (lærere), 
og i Belgien anvendes direktivet i mangel af gennemførelsen kun på et meget 
begrænset antal erhverv (advokater og sundhedserhverv) i form af tilpasning af 
allerede bestående nationale bestemmelser. 
Se f.eks. Domstolens dom af 11.8.1995 i sag C-433/93 Kommissionen mod Tyskland (endnu ikke 
offentliggjort). 
Nærmere oplysninger nedenfor i oversigten over de enkelte erhverv. 
III GENNEMGANG AF BESTEMMELSERNE I DIREKTIV 89/48/EØF 
ARTIKEL 1, LITRA A) 
i) Artiklen indeholder en definition af, hvad der skal forstås ved et eksamensbevis 
i direktivet. Formålet er at definere pakken af kvalifikationer (f.eks. 
universitetseksamensbevis, erhvervsuddannelse ud over den post-gymnasiale 
uddannelse, varigheden af praktikperiode under tilsyn), der kræves ifølge 
national lov for at optage og udøve et lovreguleret erhverv. 
ii) Der er opstået nogle vanskeligheder med fortolkningen af andet led af første 
afsnit; nemlig med hensyn til definitionen af "universitet eller anden højere 
læreanstalt eller anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau"15. 
I et dokument til koordinationsgruppen gjorde Kommissionens tjenestegrene det 
klart, at ifølge dem stilles alle højere læreanstalter ifølge artikel 1, litra a), på 
samme niveau: en medlemsstat har derfor ikke ret til at afslå anerkendelse af 
f.eks. lærere fra en anden medlemsstat, blot fordi de er uddannet ved en højere 
læreanstalt, der ikke er et universitet, medens værtslandet har bestemmelser om 
universitetsuddannelse for lærere. 
iii) I samme dokument gøres det klart, at i overensstemmelse med princippet om 
gensidig tillid og i lyset af traktatens artikel 126 er det op til hver enkelt 
medlemsstat at fastslå, hvilke af deres læreanstalter, der omfattes af sektoren 
for videregående uddannelse16. Følgelig har værtslandet ikke ret til ud fra 
kriterier, det har udviklet til nationale formål, at vurdere, om undervisning og 
uddannelse, der er modtaget i en anden medlemsstat, er videregående eller ej, 
og at afslå anerkendelse for indehavere af de eksamensbeviser, som det i 
overensstemmelse med sådanne kriterier anser for ikke at være for videregående 
uddannelse. 
iv) Første afsnit i artikel 1, litra a), indeholder også bestemmelse om, at eksamens­
beviser, der af EF-borgere er erhvervet i tredjelande, på visse betingelser kan 
anerkendes. Bestemmelsen var en nyskabelse inden for EF-retten, men den har, 
såvidt Kommissionen ved, ikke givet anledning til nogen særlige problemer. 
For tiden omhandles der ikke i sektordirektiverne nogen EF-mekanisme for 
anerkendelse af eksamensbeviser fra tredjelande17. I udtalelsen18 om Kommis­
sionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af 
direktiv 93/16/EØF om lettelse af den frie bevægelighed for læger og den 
gensidige anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre 
17 Den engelske udgave anvender udtrykket "similar level". Udgaverne på alle de andre sprog 
anvender udtryk, der svarer til "of the same level". 
Jf. også EF-Domstolens dom i sag T-16/90 Panagiotopolou mod Kommissionen [1992] Sml. II s. 
89. 
Læger, tandlæger, dyrlæger, sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, 
jordemødre, farmaceuter og arkitekter. 
PE.211.189 af 26.4.1995. 
kvalifikationsbeviser19 foreslog Parlamentet, at der skulle indsættes et nyt punkt, 
hvori Kommissionen opfordres til at undersøge problemerne for EF-borgere 
med lægelige kvalifikationer fra tredjelande. Selv om Kommissionen anlægger 
den betragtning, at direktivforslaget, ifølge hvilket der indføres en komitologi-
procedure for visse ændringer af direktiv 93/16/EØF, ikke er et passende sted 
for en sådan øvelse, erkender den dog, at mangelen på bestemmelser om aner­
kendelse af eksamensbeviser fra tredjelande i sektordirektiverne forhindrer et 
muligvis betydeligt antal europæiske borgere i at udøve deres traktathjemlede 
ret til fri bevægelighed. Den vil på ny overveje, om ikke mekanismen i artikel 
1, litra a), kan tilpasses, således at der tages hensyn til, at retsgrundlaget for 
sektordirektiverne er forskelligt20. 
v) Andet afsnit af artikel 1, litra a), indeholder bestemmelse om den såkaldte 
alternative vej. Ifølge bestemmelsen sidestilles med det i direktivets første afsnit 
definerede eksamensbevis ethvert kvalifikationsbevis, som er udstedt i en 
medlemsstat, og som i denne af en kompetent myndighed anerkendes som 
værende på tilsvarende niveau, og som giver de samme rettigheder til at optage 
og udøve et lovreguleret erhverv. Bestemmelsen kom med, for at der kunne 
tages hensyn til personer, som ikke havde modtaget tre års videregående 
uddannelse, men som er i besiddelse af kvalifikationer, der giver dem de 
samme erhvervsmæssige rettigheder. 
vi) Sådanne kvalifikationer findes først og fremmest i Det Forenede Kongerige og 
Irland (eksamensbeviser, der er udstedt af statsautoriserede organer og andre), 
men de er ikke ukendte andetsteds (f.eks. eksamensbeviser, der er udstedt af 
"Jury central" i Belgien), og de er sidestillet med standardeksamensbeviset. 
Efter Kommissionens mening, der er blevet drøftet indgående i 
koordinatorgruppen, kan andet afsnit af artikel 1, litra a), også finde anvendelse 
på en alternativ vej, som fandtes før og er blevet erstattet af et 
uddannelsesforløb, der afsluttes med et eksamensbevis, som omhandlet i første 
afsnit. Det typiske eksempel er en medlemsstat, der iværksætter en reform af 
den uddannelse, som er nødvendig for at få adgang til at optage og udøve et 
lovreguleret erhverv, og som også træffer foranstaltninger med henblik på at 
sikre rettighederne for de bestående udøvere af erhvervet og for dem, der 
allerede er gået i gang på grundlag af det tidligere uddannelsesforløb, der falder 
uden for artikel 1, artikel a), af et uddannelsesforløb, der afsluttes med et 
eksamensbevis som omhandlet i første afsnit, er indehavere af den "gamle" 
kvalifikation efter Kommisionens mening berettiget til at udnytte andet afsnit, 
under forudsætning af at den nationale lovgivning udtrykkeligt anerkender, at 
deres uddannelse er på et niveau, der svarer til det nye eksamensbevis, og 
tildeler dem den samme ret til at optage og udøve det pågældende erhverv 
(samme faglige titel, samme virkefelt osv.). Anerkendelse af erhvervede 
rettigheder kan selvfølgelig i national ret gøres betinget af, at nogle yderligere 
19 
20 KOM(94) 626 endelig udg. 
Se svar på skriftlig forespørgsel nr. 2866/93 - EFT C 300 af 27.10.1994. 
10 
kriterier er opfyldt (f.eks. et bestemt antal års erhvervserfaring, 
tillægsuddannelse eller en faglig vurdering). 
vii) På grundlag af denne fortolkning af andet afsnit af artikel 1, litra a), lod 
Kommissionen i direktiv 94/38/EØF21 to italienske uddannelsesforløb (nemlig 
bogholder (ragioniere) og handelskonsulent (perito commerciale) udgå af bilag 
C til direktiv 92/5l/EØF. Ændringer i den italienske uddannelse havde medført, 
at de nye uddannelsesforløb kom til at falde ind under artikel 1, litra a), første 
afsnit, i direktiv 89/48/EØF, og indehaverne af den "gamle" kvalifikation, der 
tidligere var omfattet af direktiv 92/51/EØF, skulle i henhold til andet afsnit af 
artikel 1, litra a) behandles på samme måde som nytilkomne inden for 
erhvervet. 
ARTIKEL 1, LITRA B) 
i) Artikel 1, litra b), indeholder en definition af værtslandet. Den har i praksis 
kun givet anledning til ganske få vanskeligheder, omend det må fremhæves, at 
en statsborger i medlemsstat A, der har opnået sit eksamensbevis i medlemsstat 
B, har ret til at påberåbe sig direktiv 89/48/EØF, hvis han senere ansøger om 
anerkendelse i medlemsstat A22. 
ii) En sag, der er blevet undersøgt af Kommissionen og forelagt koordinations­
gruppen, vedrører et uddannelsesforløb for fysioterapi, hvis samlede varighed 
er 4 år, hvoraf de første to år finder sted i Grækenland og de sidste to år i Det 
Forenede Kongerige, og som afsluttes med en britisk universitetseksamen. 
Skulle beviset for denne eksamen af den kompetente britiske myndighed blive 
godkendt som givende ret til at optage og udøve den lovregulerede 
erhvervsmæssige virksomhed fysioterapi23, ville der efter Kommissionens 
mening intet være til hinder for, at dette kvalifikationsbevis behandles som et 
eksamensbevis som omhandlet i artikel 1, litra a). Indehaveren af et sådant 
eksamensbevis ville derfor have ret til at påberåbe sig direktivet over for 
Grækenland, værtslandet, såfremt han måtte ønske at vende tilbage dertil for at 
udøve erhvervet. 
ARTIKEL 1, LITRA C) OG D) 
i) Bestemmelserne, der sammen definerer begreberne "lovreguleret erhverv" og 
"lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed", har givet anledning til færre 
vanskeligheder end forudset. 
EFT L 217 af 23.8.1994, s. 8, se punkt 7. 
Dette er fast retspraksis. Se Domstolens nylige dom i sag C-19/92 Kraus [1993] Sml. 1-1663. 
Hvilket, ifølge de oplysninger, Kommisionen er i besiddelse af, stadig er under overvejelse. 
11 
ii) Der er opstået tvivl i forbindelse med første led i første afsnit, der drejer sig om 
udøvelse af en form for virksomhed under anvendelse af en faglig titel24. 
Nogle medlemsstater har en fælles titel for ingeniører (i Belgien og 
Nederlandene "ing" eller "ir" afhængig af ingeniørkategorien og i Frankrig 
"ingénieur civil diplômé de" fulgt af navnet på den læreanstalt, der har udstedt 
det akademiske eksamensbevis). Disse medlemsstater har anført, at de ikke 
betragter ingeniørerhvervet som lovreguleret i direktivets betydning af ordet. 
Dette punkt tages i betragtning af Kommissionen i oversigten over 
gennemførelsesforanstaltninger. 
iii) Et andet problem, der er opstået, vedrører afgørelsen af, om offentlig tjeneste 
er en lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed i direktivets betydning af ordet. 
Dette punkt behandles nedenfor i oversigten om direktivets anvendelse på 
bestemte erhverv. 
iv) Andet afsnit af artikel 1, litra d), blev vedtaget hovedsagelig for at tage højde 
for forholdene i Det Forenede Kongerige, hvor mange erhverv er reguleret af 
private selskaber (i Det Forenede Kongerige af statsautoriserede organer). 
Bestemmelsen har ikke givet anledning til nogen særlige vanskeligheder, omend 
den ikke udtømmende liste i bilag A til direktivet ikke længere er helt nøjagtig. 
De britiske myndigheder vil gå i gang med at ajourføre den, når de nødvendige 
ændringer i de nationale bestemmelser er foretaget. 
ARTIKEL 1, LITRA F) 
i) Prøvetiden har givet anledning til nogle få vanskeligheder. I overensstemmelse 
med statistikkerne fra medlemsstaterne, jf. artikel 11, har indvandrere gennem­
gået prøvetid i sundhedssektoren (fysioterapeuter, talepædagoger, 
beskæftigelsesterapeuter, optometrister, psykologer25, lærere26, ingeniører27, 
advokater28, organister29 og præster30. 
ii) De nærmere bestemmelser for prøvetiden skal fastlægges af den kompetente 
myndighed31. De veksler fra land til land. I nogle tilfælde kan indvandreren 
vælge, hvem der skal føre tilsyn, dog efter den kompetente myndigheds god­
kendelse; i andre tilfælde indrettes prøvetiden efter den enkelte indvandrers 
Fortolkningen af denne del af artikel 1, litra d), er som præjudicielt spørgsmål forelagt Domstolen 
i sag C-164/94 Aranitis. der endnu ikke har truffet afgørelse. 
L, F, E, UK, NL. 
L, D, UK.,IRL 
UK., IT 
UK (Nordirland), DK. 
DK. 
S. 
De luxembourgske myndigheder har imidlertid angivet, at tilrettelæggelsen af prøvetiden i 
sundhedssektoren har voldt dem visse vanskeligheder, f.eks. i forbindelse med aflønning, fagligt 
ansvar og tilvejebringelse af tilsynsførende. 
12 
behov, og i nogle tilfælde (f.eks. for sundhedserhvervene i Frankrig) giver den 
kompetente myndighed meget udførlige anvisninger for, hvilke erhvervs-
erfaringsområder der kræves. De fleste af de tilfælde, koordinatorerne har 
indberettet, vedrører prøvetidsperioder af langt kortere varighed end den længst 
tilladte (3 år, jf. artikel 4, stk. 1, litra b)) i adskillige tilfælde begrænset til kun 
nogle uger. 
iii) I alle de tilfælde, koordinatorerne har indberettet, foretager tilsynet en skriftlig 
evaluering enten direkte til den kompetente myndighed eller til indvandreren, 
der derpå videresender den til den kompetente myndighed. Alle koordinatorer 
meldte om beredvillighed til at gå med til, at indvandrere, der ikke fuldender 
prøvetiden på tilfredsstillende vis, får mulighed for forlængelse eller 
gennemførelse af en ny prøvetid. Der er kun indberettet ganske få tilfælde af 
mislykkede prøvetidsperioder. 
iv) Der blev omtalt et bestemt problem i et andragende'2 vedrørende anerkendelse 
af en talepædagogs eksamensbevis i Frankrig. Anvendes der en 
udligningsmekanisme på en indvandrers ansøgning om anerkendelse i 
sundhedssektoren, kræver de franske myndigheder, at prøvetiden gennemgås i 
et godkendt center. På tidspunktet for den pågældendes ansøgning fandtes der 
kun fire sådanne centre i Frankrig, og ingen af dem lå i umiddelbar nærhed af 
den pågældendes hjem. 
Kommissionen mente, at det var et argument, at en sådan ordning bevirkede 
forskelsbehandling, eftersom der findes et langt større antal læreanstalter i 
Frankrig, der tilbyder uddannelse i talepædagogik. Den drog imidlertid den 
slutning, at den franske ordning hverken gav anledning til forskelsbehandling 
(fordi situationen for dem, der uddannede sig til erhvervet i deres hjemland, og 
for dem, der gennemgik en prøvetid, objektivt set var forskellig) eller var en 
overtrædelse af direktivet. De ressourcer, der tildeltes af de franske 
myndigheder, var afpasset efter behovet for prøvetid (på det tidspunkt havde de 
franske myndigheder kun modtaget yderligere én ansøgning om anerkendelse) 
og ville blive taget op til fornyet overvejelse, hvis omstændighederne ændrede 
sig. Dette enkelte tilfælde blev løst ved, at de franske myndigheder gik med til 
at anerkende en læreanstalt, der lå nærmere den pågældendes hjem, med 
henblik på prøvetidens gennemførelse. 
ARTIKEL 1, LITRA G) 
i) Formålet med både prøvetiden og egnethedsprøven er efter Kommissionens 
mening at vurdere indvandrerens evne til at tilpasse sig til et nyt erhvervsmiljø. 
Som det fremgår af definitionen i artikel 1, litra g), skal det ved 
32 Andragende nr. 718/92. 
13 
egnethedsprøven kontrolleres33, hvilket kendskab indvandreren har til emner, 
der ikke er omfattet af hans grunduddannelse. 
ii) Til egnethedsprøver har der været indstillet indvandrere, der søger anerkendelse 
med henblik på at udøve erhvervsvirksomhed som sagførere34, revisorer35, 
ingeniører36, ansatte i arbejdstilsynet37, tekstilteknologer™, ansatte i sundheds­
sektoren39, præster40, lærere41 og forstmænd42. 
iii) Efter undersøgelsen af direktivets gennemførelse43 udtrykte Kommissionen over 
for en række medlemsstater bekymring for, at de prøver, der afholdes i henhold 
til nationale bestemmelser for indvandrende advokater, ikke overholdt defini­
tionen i artikel 1, litra g). I nogle tilfælde skyldtes dette, at der ikke fandtes 
nogen bestemmelser om fritagelse for visse emner, hvorved man ikke overholdt 
andet afsnit af artikel 1, litra g), hvori der står, at egnethedsprøven skal 
tilpasses, således at der tages hensyn til den enkeltes uddannelse. I øvrigt 
bevirker prøvens varighed (op til femten timer) og art, at den kommer til at 
minde stærkt om en afsluttende universitets- og/eller fagskoleeksamen, og at der 
måske ikke, som krævet i tredje afsnit af artikel 1, litra g), tages hensyn til, at 
indvandreren er en fuldt kvalificeret fagmand, undertiden med mange års 
erfaring i sit hjemland. Anvendelsen af egnethedsprøven for advokater i 
medlemsstaterne blev drøftet på et særligt møde i koordinationsgruppen den 20. 
oktober 1995 under overværelse af nationale sagkyndige med ansvar for 
tilrettelæggelse eller afholdelse af prøven. Omend Kommissionen ikke er helt 
tilfreds med bestemmelserne og/eller anvendelsen af prøven i visse tilfælde, 
fremgik det også af mødet, at praksis med hensyn til egnethedsprøven i flere 
medlemsstater synes at være mere liberal og tage mere hensyn til den særlige 
situation for indvandrende advokater i forhold til nationale ansøgere, end det 
fremgår af bestemmelserne desangående. Når svarene fra alle de medlemsstater, 
Kommissionen har sendt skrivelser til, er indkommet og analyseret, vil 
Kommissionen beslutte, om det er betimeligt at indlede overtrædelsesprocedurer 
vedrørende dette punkt. 
iv) Selv om følgende tal44 må tages med nogen forsigtighed som følge af den 
særlige situation i de forskellige medlemsstater45, kan beståelsesprocenten ved 
33 
34 
35 
36 
37 
38 
39 
40 
41 
42 
43 
44 De emner, der skal indgå i egnethedsprøven, skal tages fra en liste, der opstilles af de kompetente 
myndigheder, over emner, der ikke er omfattet af ansøgerens eksamensbevis. 
Alle medlemsstater bortset fra P, DK, E, B, NL. 
UK, P, L, D. 
UK. 
UK. 
UK. 
UK, D, F. 
S. 
UK, D. 
A. 
Jf. Afsnit II (iv) ovenfor. 
I de fleste tilfælde er tallene taget fra de statistikker, der blev tilvejebragt ved mødet den 
20. oktober 1995, og de dækker tidsrummet fra 1991 til oktober 1995. I øvrigt er tallene taget 
14 
egnethedsprøven for advokater give et fingerpeg om, hvor stor en hindring den 
er for indvandrere. I Frankrig bestod 25 ud af 40 ansøgere testen; 22 af dem 
ved den første prøve; i Tyskland bestod 55 ud af 73 indvandrende advokater; i 
Grækenland bestod alle 7 EF-advokater, der deltog i prøven, i Irland fik 6 ud af 
7 ansøgere adgang til barrister-erhvervet ved første prøve, og alle tre ansøgere 
til solicitor-erhvervet bestod prøven; i Italien bestod alle 8 ansøgere; i 
Luxembourg bestod 12 ud af 14 ansøgere; i England og Wales bestod 65 ud af 
143 ansøgere Qualified Lawyers Transfer Test for solicitors, 7 tilfælde blev 
henvist til en ny prøve; alle 17 ansøgere, der måtte indstille sig til prøven for 
barristers bestod; i Finland dumpede 4 ud af 7 ansøgere. 
Det er svært ud fra statistikkerne alene at vurdere, hvor mange ansøgere om 
anerkendelse der senere vælger ikke at indstille sig til egnethedsprøven46, og 
hvor mange eventuelle indvandrere der afskrækkes af udsigten til at skulle bestå 
en prøve. 
v) Alle medlemsstater tillader, at ansøgerne tager hele eller dele af prøven om. I 
nogle tilfælde er antallet af forsøg i overensstemmelse med national tradition 
begrænset til to eller tre. 
vii) Nogle medlemsstater tager gebyr for indstilling til prøven, og dettes størrelse er 
blevet undersøgt af Kommissionen. Efter Kommissionens mening vil sådanne 
gebyrer være i strid med EF-retten, hvis de er højere end sammenlignelige 
gebyrer i den nationale ordning, hvis de overstiger den kompetente myndigheds 
omkostninger ved at afholde prøven, eller hvis de er så høje, at de gør den frie 
bevægelighed nærmest umulig. 
ARTIKEL 2 
i) I artikel 2 fastslås direktivets anvendelsesområde. Ligesom sektordirektiverne 
finder det kun anvendelse på EF-borgere. Efter Kommissionens mening er der 
intet til hinder for, at en statsborger i et tredjeland, som på et senere tidspunkt 
erhverver indfødsret i en af medlemsstaterne, påberåber sig direktivet med 
enten fra statistikker fra CCBE i december 1994 eller fra medlemsstaternes rapporter i henhold til 
artikel 11. Der er ikke taget hensyn til dem, hvis eksamensbeviser blev anerkendt uden prøve. Der 
blev givet en lang række anerkendelser i forbindelse med ind- og udvandringer mellem UK og 
IRL, nogle (15) ligeledes i forbindelse med indvandringer fra B eller L til F. De følgende tal 
omfatter hverken disse ansøgere eller de ansøgere, som opgav deres ansøgninger ved ikke at 
deltage i prøven. 
Nogle medlemsstater (f.eks. UK og D) tillader f.eks. etablering under hjemlandets titel, medens 
denne mulighed ikke findes i andre medlemsstater (f.eks. F og L); i L omfatter eksamensbeviset 
en godkendt juraeksamen, der er aflagt i en anden medlemsstat, i de fleste tilfælde B eller F, som 
suppleres med et tremåneders kursus i luxembourgsk ret og en pratikantperiode. 
Medens der ikke foreligger nogen tal fra de andre medlemsstater, viser statistikkerne, som den 
franske delegation fremlagde på mødet den 20. oktober 1995, at kun 40 ud af 78 ansøgere, der 
havde fået adgang til prøven, rent faktisk pr. 1. oktober 1995 havde deltaget i denne. 45 
46 
15 
henblik på at opnå anerkendelse af et eksamensbevis, han erhvervede, inden han 
opnåede EF-borgerskab. 
ii) Ifølge andet afsnit af artikel 2 udelukkes fra direktivets anvendelsesområde 
erhverv, der er omfattet af et særligt direktiv, hvorved der mellem medlems­
staterne indføres en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser. Der er tale om 
direktiv 77/452/EØF47 (sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og 
sygepleje), direktiv 78/686 (tandlæger)48, direktiv 78/1026/EØF (dyrlæger)49, 
direktiv 80/154/EØF™ (jordemødre), direktiv 85/384/EØF51 (arkitekter), 
direktiv 85/433/EØF52 (farmaceuter) og direktiv 93/16/EØF53 (læger). 
Efter Kommissionens mening vil den generelle ordning ikke finde anvendelse, 
når den form for virksomhed, indvandreren ønsker at udøve i værtslandet, er 
forbeholdt udøvere af ovennævnte erhverv. F.eks. kan en kiropraktor, der har 
opnået sine kvalifikationer i Det Forenede Kongerige, hvor kiropraktik er 
anerkendt som et erhverv for sig, ikke påberåbe sig direktiv 89/48/EØF med 
henblik på at opnå anerkendelse af sit eksamensbevis i en medlemsstat, som 
f.eks. Frankrig, hvor udøvelse af denne form for virksomhed er forbeholdt 
læger. 
Imidlertid vil en britisk kiropraktor efter Kommissionens mening kunne 
påberåbe sig traktatens artikel 52, som fortolket af Domstolen i Vlassopoulou-
dommen. Domstolen udtalte, at medlemsstaterne skal sammenligne den 
uddannelse, der fremgår af indvandrerens eksamensbeviser, med den, der 
kræves i henhold til national ret. Svarer indvandrerens eksamensbeviser kun 
delvis til dem, der kræves i værtslandet, må den pågældende få lejlighed til at 
vise, at de manglende færdigheder er erhvervet. 
iii) Andet afsnit i artikel 2 voldte særlige problemer i forbindelse med specialsyge-
plejersker. I nogle medlemsstater (såsom Det Forenede Kongerige og Neder­
landene) findes der særlige uddannelsesforløb for sygeplejersker med ansvar for 
den almene sundheds- og sygepleje og for special sygeplejersker (f.eks. psykia­
triske sygeplejersker og pædiatriske sygeplejersker), i andre medlemsstater 
(såsom Tyskland og Luxembourg) kan de, der har kvalificeret sig som syge­
plejersker med ansvar for den almene syge- og sundhedspleje, følge post­
graduale specialuddannelser; virksomhed som specialsygeplejerske er en 
lovreguleret form for virksomhed, der er forskellig fra virksomhed som 
sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje. Endelig er 
der nogle medlemsstater (såsom Danmark), der kun lovregulerer én eneste form 
for virksomhed, nemlig virksomhed som sygeplejerske med ansvar for den 
EFT L 176 fra 1977, s. 1. 
EFT L 233 fra 1978, s. 1. 
EFT L 362 fra 1978, s. 1. 
EFT L 33 fra 1980, s. 1. 
EFTL223 fra 1985, s. 15. 
EFT L 253 fra 1985, s. 37. 
EFTL 165 fra 1993, s. 1. 
16 
almene sundheds- og sygepleje. Arbejdskraftbevægelser mellem medlemsstater 
(f.eks. fra Det Forenede Kongerige til Tyskland) i de første to grupper er 
omfattet af den generelle ordning og har kun voldt få problemer. 
Der opstår vanskeligheder, når en sygeplejerske fra den første gruppe af 
medlemsstater (f.eks. fra Det Forenede Kongerige) ønsker at flytte til en 
medlemsstat i den sidste gruppe (f.eks. Danmark). De kan ikke påberåbe sig 
sektordirektivet, direktiv 77/452/EØF, fordi det pågældende 
specialeksamensbevis ikke er opført i direktivets artikel 3, og de kan heller ikke 
påberåbe sig direktiv 89/48/EØF som følge af andet afsnit af artikel 2. Personer 
i denne situation kan selvfølgelig påberåbe sig traktatens artikel 48 og 52, som 
fortolket af Domstolen i dennes retspraksis, navnlig i Vlassopoulou-dommen. 
hvor det kræves, at medlemsstaterne foretager en sammenligning mellem den 
specialviden og de specialfærdigheder, der fremgår af 
erhvervskvaliflkationsbeviser, der er erhvervet andetsteds i EF, med dem, der 
ifølge national ret kræves for at få adgang til at optage og udøve det pågældende 
erhverv. Efter Kommissionens mening giver den generelle ordning imidlertid 
visse fordele i forhold til anvendelsen af artikel 48 og 52, først og fremmest 
med hensyn til retssikkerheden, men også på grund af den særlige 
udligningsmekanisme, der indføres ved direktiv 89/48/EØF. Kommissionen har 
derfor foreslået en ændring af andet afsnit af artikel 2 i direktivforslaget54. 
Ændringen vil gøre det muligt for en specialsygeplejerske at opnå anerkendelse 
i overensstemmelse med direktiv 89/48/EØF eller direktiv 92/5l/EØF alt efter 
omstændighederne som sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og 
sygepleje i medlemsstater, hvor sygeplejespecialer ikke er lovregulerede. 
ARTIKEL 3 
i) Artikel 3 er direktivets kerne, som omhandler den almindelige bestemmelse, der 
går ud på, at en person, der har ret til at udøve et erhverv i hjemlandet, har ret 
til at få anerkendt sit eksamensbevis med henblik på at optage og udøve det 
samme erhverv i værtslandet. 
ii) Dette princip forekommer klart og letforståeligt: det understreger den kends­
gerning, at grundlaget for den anerkendelsesprocedure, der er indført ved den 
generelle ordning, er, at der er fuld overensstemmelse mellem den erhvervs­
mæssige virksomhed, indvandreren har kvalifikationer til at udøve i den 
medlemsstat, hvorfra han kommer, og den erhvervsmæssige virksomhed i 
værtslandet. Kommissionen har imidlertid iagttaget, at der i nogle tilfælde er en 
foruroligende tendens til at overføre vanetænkning fra den akademiske aner­
kendelse til den generelle ordning. Forskelligheder, ligheder og synergi 
mellem akademisk og erhvervsmæssig anderkendelse er der gjort rede for i 
Meddelelse fra Kommissionen om anerkendelse af eksamensbeviser med 
54 Som er forestående. 
17 
akademiske formål og med erhvervsmæssige formål55 og en sammenfattende 
rapport vil blive forelagt de europæiske institutioner og medlemsstaterne i løbet 
af forpret 1996. Dette fører sommetider til en alt for udførlig sammenligning af 
uddannelsers opbygning, indhold og varighed, hvilket har til følge, at 
brændpunktet for anerkendelsesprocessen bliver artikel 4 (udlignings-
mekanismen) snarere end artikel 3 (anerkendelse uden videre af indvandrerens 
kvalifikationer). Derfor har Kommissionens tjenestegrene over for nationale 
kompetente myndigheder og erhvervsorganisationer og på konferencer og semi­
narer forsøgt at understrege, at den generelle ordning udgør en ny metode til 
erhvervsmæssig anerkendelse, og at artikel 3 måske kræver nye tænkebaner. 
Afslår en medlemsstat at anerkende et eksamensbevis under henvisning til, at 
det erhverv, indvandreren er kvalificeret til, ikke er det "samme erhverv" som 
det, han ansøger om at udøve, er der først og fremmest tale om et 
realitetsspørgsmål, og det kan kun afgøres på rette vis med bistand fra 
sagkyndige56 ved en national domstol. 
iii) Overensstemmelsen mellem erhvervsvirksomheden i medlemsstaten og i værts­
landet er også central for et andet fortolkningsproblem i artikel 3. I nogle 
medlemsstater findes der to kvalifikationsbeviser57 inden for samme erhvervs­
mæssige virkefelt - det gælder i mange medlemsstater for ingeniører58 og i 
nogle medlemsstater for revisorer59. 
Eftersom reguleringen i disse tilfælde sker ved hjælp af beskyttende faglige 
titler (forskellige titler svarende til de forskellige eksamensbeviser), opstår der 
sædvanligvis tvivl om, hvorvidt de former for virksomhed, der udøves under 
disse titler, er de samme. Er det tilfældet, må indvandreren kunne vælge at 
ansøge om anerkendelse under den ene eller den anden titel, og udvandreren 
bør have ret til, uanset hvilket eksamensbevis vedkommende er indehaver af, at 
opnå anerkendelse med henblik på at udøve det pågældende (enheds)erhverv i 
en anden medlemsstat60. Dette er et område, hvor anvendelse af direktivet har 
været særlig udsat for indflydelse fra akademiske anerkendelsesprocedurer: 
frem for at tage hensyn til, hvilke former for erhvervsmæssig virksomhed 
indvandreren har ret til at udøve i hjemlandet, har de kompetente myndigheder 
været tilbøjelige til at vurdere uddannelsens niveau og beskaffenhed ud fra dens 
55 KOM (94) 596 endelig udg. 
56 Spørgsmålet bliver mest brændende, når den faglige titel er ens i de to medlemsstater (f.eks. 
"psychologue clinique'V'clinical psyhologist"), og myndighederne i værtslandet henholder sig til, 
at de to former for virksomhed, der udoves under disse (o titler, er sa forskellige, at de udgør to 
forskellige erhverv. 
linten to eksamensbeviser som omhandlet i artikel I, litra a), eller to sæt kvalifikationsbeviser, 
som begge står for en uddannelse af mindst tre års varighed ved et universitet eller en højere 
læreanstalt. 
F.eks. "ingénieur civil" og ingénieur industriel" i Belgien. 
59 F.eks. "chartered accountant" og certified accountant" i Det Forenede Kongerige. 
Selvfølgelig afhængig af anvendelsen af artikel 4. 
varighed eller arten af den læreanstalt (universitet eller højere læreanstalt), hvor 
indvandreren har modtaget sin uddannelse. 
iv) I artikel 3, litra b), defineret "et eller flere kvalifikationsbeviser", som er det 
udtryk, der anvendes for en kvalifikation, der er erhvervet i en medlemsstat, 
hvor erhvervet ikke er lovreguleret; det svarer derfor til begrebet 
eksamensbevis i artikel 1, litra a). 
v) Definitionen af "et eller flere kvalifikationsbeviser" findes i de tre led i 
artikel 3, litra b); leddene svarer til de tre led i artikel 1, litra a), hvor 
eksamensbeviset defineres. 
• i andet led står der, at det af kvalifikationsbeviset skal fremgå, at 
indehaveren har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst tre 
års varighed, og i givet fald, at han med positivt resultat har gennemgået 
den erhvervsuddannelse, der kræves ud over den post-gymnasiale 
uddannelse. I forbindelse med artikel 3, litra b), skal der ved ordet 
"kræves" forstås "kræves ifølge bestemmelserne for udstedelse af 
kvalifikationsbeviser. Dette vil være tilfældet, når et kvalifikationsbevis 
udstedes, efter at den pågældende med positivt resultat har fuldført en 
uddannelse, der suppleres med en erhvervsuddannelse eller erhvervs­
praktik, hvis opbygning og niveau er fastsat ved en medlemsstats love 
eller administrative bestemmelser, eller som kontrolleres eller godkendes 
af en dertil udpeget myndighed 
• tredje led afviger helt klart fra ordlyden af artikel 1, litra a), hvori der 
står, at det af eksamensbeviset skal fremgå, at indehaveren besidder de 
erhvervsmæssige kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til at 
optage og udøve et lovreguleret erhverv. Bestemmelsens ordlyd angiver, 
at der skal være en objektiv forbindelse mellem de studerede emner og 
den erhvervsmæssige virksomhed, indvandreren har udøvet i sit 
hjemland. Eftersom adgangen til i hjemlandet at optage og udøve den 
pågældende virksomhed ikke er lovreguleret, kan forbindelsen mellem 
beviset for den formelle uddannelse og den erhvervsmæssige virksomhed 
være mindre klar end i de tilfælde, hvor et eksamensbevis giver adgang 
til et lovreguleret erhverv. 
vi) Yderligere to punkter skal ses i forbindelse med definitionen af bevis for 
formelle kvalifikationer. I første omgang må den uddannelse, der afsluttes med 
udstedelse af et bevis for formelle kvalifikationer, .have været fulgt i hele sin 
udstrækning inden for EF; der er ikke i artikel 3, litra b), noget sidestykke til 
bestemmelsen i slutningen af første afsnit af artikel 1, litra a), hvor definitionen 
af eksamensbevis udvides til at gælde uddannelser, der overvejende har fundet 
sted i EF (men altså delvis i et tredjeland) og eksamensbeviser fra tredjelande, 
der er anerkendt i hjemmedlemsstaten og suppleret med tre års 
erhvervserfaring. Indehavere af bevis fra tredjelande for formelle 
kvalifikationer eller af bevis for formelle kvalifikationer, der er udstedt i EF, 
19 
men for uddannelse, der er modtaget overvejende uden for EF, falder uden for 
direktivet (jf- imidlertid Rådets henstilling om statsborgere fra medlemsstaterne, 
der er indehavere af et eksamensbevis udstedt i et tredjeland, offentliggjort i 
EFT umiddelbart efter direktivet). 
vii) For det andet er betingelserne for anerkendelse forskellige, selv om såvel 
artikel 1, litra a), og artikel 3, litra b), indeholder bestemmelser om alternative 
veje. En kvalifikation, der er opnået ad en alternativ vej, må behandles som et 
eksamensbevis, under forudsætning af at den er anerkendt af en kompetent 
myndighed i den udstedende medlemsstat som værende på tilsvarende niveau, 
og at der hertil er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til at optage 
og udøve et lovreguleret erhverv i den pågældende medlemsstat (artikel 1, litra 
a)). En kvalifikation, der er opnået ad alternativ vej, må behandles som 
kvalifikationsbevis, under forudsætning af at det er anerkendt af den udstedende 
medlemsstat som værende på tilsvarende niveau, og at de øvrige medlemsstater 
og Kommissionen er blevet underrettet om anerkendelsen61. 
viii) I artikel 3, litra b) henvises der til en medlemsstat, hvor erhvervet ikke er 
lovreguleret "i henhold til artikel 1, litra c), og artikel 1, litra d), første afsnif . 
Artikel 1, litra c), indeholder definitionen af lovreguleret erhverv, artikel 1, 
litra d), af lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed. Ordlyden skulle tage højde 
for en mulig vanskelighed i Det Forenede Kongerige: i nogle tilfælde findes der 
for én erhvervsmæssig virksomhed (f.eks. ejendomshandel) to 
erhvervsorganisationer. Den ene af disse er et statsanerkendt organ, der er 
opført på listen i bilaget til direktiv 89/48/EØF (Royal Institution of Chartered 
Surveyors), og i overensstemmelse med andet afsnit af artikel 1, litra d), 
betragtes virksomheden som værende lovreguleret i den i direktivet omhandlede 
betydning. Det var imidlertid nødvendigt at sørge for, at medlemmerne af de 
andre organisationer (Institute of Valuers) ville blive behandlet, som om de kom 
fra en medlemsstat, hvor erhvervet ikke er reguleret, og at de, under 
forudsætning af at deres kvalifikation falder inden for definitionen af 
kvalifikationsbevis, kunne udnytte artikel 3, litra b). Følgen er, at de, der er 
medlemmer af et statsanerkendt organ og besidder et eksamensbevis, der er 
udstedt af dette, falder inden for artikel 3, litra a), og at de, der udøver samme 
erhvervsmæssige virksomhed og besidder et kvalifikationsbevis, men som er 
medlemmer af den ikke statsanerkendte organisation, falder ind under artikel 3, 
litra b). 
ix) For at opnå anerkendelse må en indvandrer, der flytter fra en medlemsstat, hvor 
det pågældende erhverv ikke er reguleret, til en medlemsstat, hvor det er regu­
leret, ud over kvalifikationsbevis vise, at han på fuldtid har udøvet det pågæl­
dende erhverv i mindst to år i løbet af de forudgående ti år. Da der ikke er 
Kommissionen har modtaget anmeldelse fra de franske myndigheder om Loi n° 92-672 af 
20.7.1992 og Décret n° 93/538 af 27.3.1993 om alternative veje til franske eksamensbeviser for 
videregående uddannelse. 
20 
nogen lovfæstet definition, er det således erhvervserfaringen, der er afgørende 
for det erhverv, indvandreren har udøvet i sit hjemland. 
x) For at opnå anerkendelse må indvandreren i henhold til artikel 3, litra a), 
godtgøre, at han har udøvet samme erhverv i sit hjemland som det, han ønsker 
at udøve i værtslandet. Vanskeligheden ved at definere erhvervet opstår i dette 
tilfælde, fordi erhvervet teoretisk set i hjemlandet ikke er lovreguleret som 
omhandlet i direktivet62. Spørgsmålet er i det væsentlige et realitetsspørgsmål 
(hvilke former for virksomhed udøvede indvandreren effektivt i de pågældende 
to år?), og det bør erindres, at de virkefelter, et erhverv omfatter, uundgåeligt 
vil være forskellige fra medlemsstat til medlemsstat (uanset om erhvervet er 
lovreguleret). Kommissionen har foreslået, at følgende forhold kan bidrage til at 
finde frem til, hvilke erhverv der er udøvet i hjemlandet: 
• at optage eller udøve erhvervet i hjemlandet kan være omfattet af andre 
betingelser end besiddelse af et eksamensbevis, såsom bevis for finansiel 
formåen, god vandel osv. I dette tilfælde vil erhvervet ikke være lov­
reguleret som omhandlet i direktivet, men de pågældende nationale 
bestemmelser kan alligevel indeholde en definition af omfanget af de 
forskellige former for erhvervsmæssig virksomhed (jf. f.eks. 
børsmæglere og finansrådgivere) 
• medlemskab af en erhvervsorganisation, hvis vedtægter henviser til de 
former for virksomhed, medlemmerne udøver 
• forefindeise af en lovreguleret uddannelse, der er udformet med henblik 
på at dække et bestemt erhvervs behov. 
xi) Nogle medlemsstater, især de, der kun lovregulerer ganske få erhverv, hævder, 
at kravet om to års erhvervserfaring er til ulempe for dem. Artikel 3, litra b), 
forhindrer unge udøvere af ikke-lovregulerede erhverv i at flytte til en 
medlemsstat, hvor erhvervet er lovreguleret, før de har opnået den nødvendige 
erhvervserfaring. Dette bevirker på sin side, at der lægges pres på nationale 
myndigheder, for at de lovregulerer erhverv, der ellers er åbne for alle. Gav 
medlemsstaterne efter for dette pres, ville direktivet paradoksalt nok føre til, at 
der opstod nye hindringer for den frie bevægelighed. En mulig løsning på dette 
problem ville være til direktiv 89/48/EØF at overføre begrebet "lovreguleret 
uddannelse", der er indført i artikel 1, litra g), i direktiv 92/51/EØF. Lov­
reguleret uddannelse defineres her som "enhver uddannelse - som er specifikt 
rettet mod udøvelse af et bestemt erhverv, og - som består af et uddannelses­
forløb, om fornødent suppleret med en erhvervsuddannelse, en praktisk uddan­
nelse eller erhvervspraktik, hvis struktur og niveau er fastlagt ved denne 
medlemsstats love eller administrative bestemmelser, eller som er omfattet af en 
62 Et lignende problem kan opstå i forbindelse med artikel 3, litra a), når erhvervet i hjemlandet er 
lovreguleret alene ved en beskyttet titel; det bliver da nødvendigt at fastslå, om de former for 
virksomhed, der er udøvet under denne titel, svarer til dem, der er lovreguleret i værtslandet. 
21 
kontrol eller godkendelse foretaget af den myndighed, der er udpeget med 
henblik herpå". Kommer en indvandrer, der er omfattet af direktiv 92/5l/EØF, 
fra en medlemsstat, hvor den erhvervsmæssige virksomhed ikke er lovreguleret, 
men hvor der findes et eksamensbevis for lovreguleret uddannelse, fritages 
vedkommende fra kravene om erhvervserfaring. 
ARTIKEL 4 
i) Artikel 4, stk. 1, indeholder bestemmelser om anvendelse af de såkaldte 
udligningsmekanismer: erhvervserfaring, prøvetid og egnethedsprøve. 
ii) Artikel 4, stk. 1, litra a) omhandler forskelle i uddannelsens varighed. Selv om 
medlemsstaterne har medtaget denne mulighed i deres 
gennemførelseslovgivning, ser det ud til, at bestemmelsen anvendes meget 
sjældent, bortset fra i Luxembourg. Dette skyldes sandsynligvis, at artikel 4, 
stk. 2, forbyder medlemsstaterne at anvende stk. 1, litra a) og b), på én gang, 
dvs., at de ikke må kræve såvel erhvervserfaring som egnethedsprøve eller 
prøvetid. 
iii)63 Bortset fra for de såkaldte "retlige" erhvervs vedkommende (advokater, ansatte 
i patentbureauer, revisorer) fremgår det af statistikkerne Ira medlemsstaterne, at 
fremsættelse af krav om udligning med rette er en undtagelse fra den 
almindelige bestemmelse. Statistikkerne viser også, at indvandrerne langt 
foretrækker prøvetid frem for egnethedsprøver, når de får valget. 
iv) Indvandrerens ret til at vælge mellem egnethedsprøve og prøvetid bortfalder: 
• når udøvelse af det pågældende erhverv kræver nøje kendskab til 
national ret, og når rådgivning og/eller bistand med hensyn til national 
ret indgår som et væsentligt og fast element i forbindelse med erhvervet 
• i forbindelse med erhverv, for hvilke medlemsstaten har opnået en und­
tagelse i henhold til artikel 10 (der er ikke givet tilladelse til nogen 
sådanne undtagelser64). 
v) Den første undtagelse er af medlemsstaterne fortolket som omfattende 
advokater, dommere og andre personer inden for retsvæsenet, retslærde 
embedsmænd, ansatte i patentbureauer, skatterådgivere, revisorer (i så godt 
som alle tilfælde har medlemsstaterne valgt at anvende egnethedsprøven65). I 
forbindelse med undersøgelsen af gennemførelsesforanstaltningerne har 
63 Med hensyn til andre bemærkninger om egnethedsprøve og prøvetid, se ovenstående 
bemærkninger til artikel 1, litra f) og g). 
Se nedenstående bemærkninger til artikel !0. 
Den eneste undtagelse synes at være Danmark, hvor der for tiden kræves en prøvetid for 
indvandrende advokater. 
22 
Kommissionens tjenestegrene udtrykt tvivl om, hvorvidt nogle af de nationale 
revisorerhverv opfylder kriterierne i det sidste afsnit af artikel 4, stk. 1, litra b). 
Kan svarene fra medlemsstaterne ikke fjerne denne tvivl, kan det blive besluttet 
at indlede de i artikel 169 fastsatte procedurer i nogle tilfælde. 
vi) Selv om medlemsstaterne ifølge artikel 4, stk. 1, kan kræve, at der anvendes en 
udligningsmekanisme, når de fag, indvandrerens uddannelse omfatter, er 
væsentligt forskellige fra dem, der er omfattet af det eksamensbevis, der kræves 
i værtslandet, anlægger Kommissionen den betragtning, at denne bestemmelse 
bør fortolkes i lyset af Domstolens retspraksis med hensyn til fortolkning af 
traktatens artikel 48 og 52, og især Vlassopoulou-dommen. Ifølge denne skal 
medlemsstaterne overveje, om kundskaber, der er erhvervet i værtslandet enten 
under et studieforløb eller gennem erhvervserfaring, er tilstrækkelige til at 
godtgøre besiddelse af de manglende kundskaber. Efter Kommissionens 
mening66 må et sådant postgraduait studium, uanset om det er gennemgået i 
værtslandet, hjemlandet eller et tredjeland, bevirke, at behovet for en 
udligningsmekanisme nedsættes eller forsvinder. 
vii) Ifølge direktivets artikel 8 skal enhver beslutning vedrørende indvandrerens 
ansøgning om anerkendelse begrundes. Kommissionen er noget bekymret over, 
at nogle kompetente myndigheder har indført den praksis at begrunde krav om 
udligningsmekanismer under henvisning til ikke nærmere bestemte "væsentlige 
forskelle". 
ARTIKEL 5 
Bestemmelsen er temmelig besynderlig, idet medlemsstaterne opfordres til at tilbyde 
ansøgere, der endnu ikke er i besiddelse af et eksamensbevis som omhandlet i artikel 1, 
litra a), mulighed for at gennemgå en del af deres erhvervsuddannelse -
erhvervspraktik, der gennemføres med støtte fra en kvalificeret fagmand - i 
værtslandet, men der er ikke tale om nogen forpligtelse. Kun få medlemsstater har 
gennemført artikel 5 i national ret, men den anvendes i Finland på lærererhvervet. 
Fordelen ved artiklen synes imidlertid at være, at den henleder medlemsstaternes 
opmærksomhed på muligheden for ikke ganske nøje at følge direktivets bestemmelser i 
dette særlige tilfælde. 
ARTIKEL 6 
Artikel 6 indeholder de gængse bestemmelser om bevis for god vandel, finansiel 
formåen og mental og fysisk sundhed. Dens anvendelse har ikke givet anledning til 
særlige problemer. I Kommissionens direktivforslag foreslås det imidlertid at supplere 
artikel 6 ved at tilføje to nye stykker. Det første skal indeholde bestemmelse om, at 
erklæringer, der udstedes af banker i indvandrerens hjemland, om vedkommendes 
Jf. svar på skriftlig forespørgsel 2790/93, EFT C 268 af 6.9.1994, s. 19. 
23 
finansielle formåen, skal betragtes som ligestillede med dem, der udstedes på 
værtslandets område67. Det andet stykke, der bygger på en lignende bestemmelse i 
arkitektdirektivet68, indeholder bestemmelse om, at erklæringer om forsikringsforhold, 
der er udstedt af et forsikringsselskab i indvandrerens hjemland, skal godtages i 
værtslandet. 
ARTIKEL 7 
Bestemmelsen vedrører indvandrerens benyttelse af den faglige og akademiske titel. 
Indvandreren har ret til at benytte værtslandets faglige titel (artikel 7, stk. 1), og til 
fortsat at benytte sin akademiske titel dér (artikel 7, stk. 2). Det skal bemærkes, at 
artikel 7, stk. 2, kun finder anvendelse, når en indvandrer har opnået anerkendelse i 
overensstemmelse med direktivet, og at det ikke giver selvstændig ret til at benytte en 
akademisk titel69. Artikel 7, stk. 3, omhandler en særlig anvendelse af disse bestem­
melser på statsanerkendte organer og lignende sammenslutninger i Det Forenede 
Kongerige og Irland. 
ARTIKEL 8 
i) Artikel 8, stk. 1, indeholder bestemmelse om, at værtslandet, som bevis for at 
de i artikel 3 og 4 nævnte betingelser er opfyldt, må acceptere de attester og 
dokumenter, der er udstedt i hjemlandet. I praksis kræver værtslandene, således 
som de har ret til, at der ud over indvandrerens eksamensbevis og de 
dokumenter, der henvises til i artikel 6, foreligger bevis for indvandrerens 
nationalitet. 
Desuden anmodes indvandrere ofte om at give oplysninger om deres 
uddannelse: en sådan anmodning kan være berettiget med henblik på at sætte 
den kompetente myndighed i stand til at vurdere, om der skal anvendes en 
udligningsmekanisme eller ej, men den hør ikke føre til en nøje sammenligning 
af læseplaner, således som det undertiden er tilfældet i akademiske 
anerkendelsesprocedurer. Hertil kommer, at ældre indvandrere sommetider har 
vanskeligt ved at fremskaffe nærmere oplysninger om studieforløb, der ligger 
ti, tyve eller endog tredive år tilbage. Kommissionen undersøger for tiden 
sammen med medlemsstaterne, hvor vidtgående dokumentation disse kræver til 
støtte for en ansøgning om anerkendelse, og den søger sammen med dem 
løsninger, som kan anvendes, når indvandreren er ude af stand til at fremskaffe 
de ønskede oplysninger. 
ii) Den italienske gennemførelseslovgivning indeholder bestemmelse om, at der af 
de italienske myndigheder skal udstedes en attest til udvandrere om, at 
erhvervskvalifikationerne er et "eksamensbevis" eller et "kvalifikationsbevis" 
67 Bestemmelsen er magen til en bestemmelse, der findes i en række liberaliseringsdirektiver, f.eks. 
direktiv 77/92/EØF (forsikringsmæglere og forsikringsagenter). EFT L 26 af 21.1.1977. 
Direktiv 85/384/EØF, EFT L 223 af 21.8.1985, s. 15. 
Se dommen i Kraus-sagen. 
24 
som omhandlet i direktivet. Selv om Kommissionen ikke vil benægte, at et 
sådant dokument er nyttigt, har den i koordinationsgruppen gjort det klart, at 
medlemsstaterne hverken har forpligtelse til at udstede eller ret til at kræve en 
sådan attest. Opstår der tvivl om, hvorvidt et bevis, der fremlægges af en ind­
vandrer er et eksamensbevis eller ej, bortvejres denne tvivl bedst ved bilaterale 
kontakter enten direkte mellem de kompetente myndigheder eller gennem de 
nationale koordinatorer. 
iii) Kommissionen fortsætter også undersøgelsen af formaliteterne omkring frem­
læggelsen af dokumenter til støtte for en ansøgning om anerkendelse. I mange 
tilfælde kræves der oversættelse af eksamensbeviserne, og i nogle 
medlemsstater kræves det, at oversættelsen foretages af en autoriseret 
translatør. Kommissionen vil fortsat holde øje med et sådant krav, idet den 
mener, at et systematisk krav i tilfælde, hvor de kompetente myndigheder 
allerede er blevet bekendt med dokumenter, der er udstedt andetsteds i EF, 
måske ikke er berettiget. 
iv) Kommissionen anlægger den betragtning, at en medlemsstat ikke har ret til at 
kræve, at en indvandrer forelægger sit originale eksamensbevis, men at den kan 
kræve, at enhver kopi attesteres i overensstemmelse med national praksis. Efter 
en klage undersøgte Kommissionens tjenestegrene Spaniens krav om, at 
eksamensbeviser og andre dokumenter blev legaliseret i overensstemmelse med 
Haag-konventionen af 5. oktober 1961 med en påtegning. Kommissionens 
tjenestegrene havde det synspunkt, at et sådant krav ikke var berettiget i det 
indre marked og navnlig ikke i henhold til direktiv 89/48/EØF, eftersom det 
ikke stod i rimeligt forhold til øjemedet, som gik ud på at sikre dokumentets 
ægthed. Opstår der tvivl om et eksamensbevis ægthed, bør bilaterale kontakter 
kunne give de kompetente myndigheder den nødvendige bekræftelse. De 
spanske myndigheder accepterede dette synspunkt og gik med til at trække 
kravet tilbage. 
v) Ifølge artikel 8, stk. 2, skal medlemsstaterne besvare ansøgninger om aner­
kendelse ved en begrundet beslutning senest fire måneder efter, at alle nød­
vendige dokumenter er fremlagt. Beslutningen eller manglende beslutning kan 
appelleres i henhold til nationale retsregler. Den nationale domstols rolle er 
yderst vigtig i sager om anerkendelse: kun en national dommer kan afgive 
kendelser om realitetsspørgsmål (såsom om, hvorvidt der er tale om væsentlige 
forskelle, der berettiger til, at der kan kræves udligning), træffe afgørelse i de 
enkelte sager og i påkommende tilfælde tildele erstatning. Kommissionens 
tjenestegrene har anlagt den betragtning, at fristen på fire måneder gælder for 
den oprindelige beslutning: går beslutningen ud på, at der skal kræves udligning 
i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, litra b), kan anerkendelsesproceduren 
vare betydelig længere. 
vi) Selv om manglende beslutning ved udløbet af fristen på I ire måneder kan appel­
leres i henhold til nationale retsregler, er Kommissionens tjenestegrene be­
kymrede over, at behandlingen af indvandrerens ansøgning i en række tilfælde 
25 
varer længere (tidsrum på op til 18 måneder har været nævnt af klagere). 
Fremgår det klart, at forsinkelser er gængse, vil Kommissionen overveje at 
indlede den i traktatens artikel 169 fastsatte procedure. 
ARTIKEL 9 
i) Artikel 9, stk. 1, er en standardbestemmelse, ifølge hvilken medlemsstaterne 
skal udpege de myndigheder, der har beføjelser til at træffe beslutninger om 
anerkendelse. I mange tilfælde nævnes disse myndigheder i den nationale 
gennemførelseslovgivning. 
ii) Artikel 9, stk. 2, drejer sig om udpegning af nationale koordinatorer og om 
koordinationsgruppens opgaver. Den rolle, de nationale koordinatorer spiller, 
er betydningsfuld: deres formelle opdrag er at sikre, at direktivet anvendes 
ensartet på alle berørte erhverv, men i praksis virker de også som en 
oplysningskanal mellem Kommissionen og de nationale myndigheder I mange 
tilfælde har kontakter mellem en national koordinator og Kommissionen eller 
mellem to nationale koordinatorer hjulpet med til at løse problemer, der var 
opstået i forbindelse med direktivets anvendelse. Dette netværk af administrativt 
samarbejde støttes af jævnlige møder i koordinationsgruppen. De personlige 
kontakter, der opstår på disse møder, er efter Kommissionens mening et 
væsentligt grundlag for skabelse af det klima af gensidig tillid, som er 
nødvendigt for at ordningen kan virke på rette vis. 
iii) Koordinationsgruppen indledte sit arbejde i marts 1989 og har nu holdt i alt 
29 møder. Siden 1993 har de koordinatorer, der er ansvarlige for anvendelsen 
af direktivet om den anden generelle ordning, 92/51/EØF, været med i 
gruppen70. Gruppen drøfter problemer, der opstår i forbindelse med direktivets 
anvendelse, undertiden på grundlag af oversigtsrapporter fra Kommissionens 
tjenestegrene, og udveksler oplysninger om de enkelte erhverv, direktivet 
omfatter (spørgsmål om, hvorvidt de er regulerede eller ej, om reguleringens 
form, samt om uddannelsens art og varighed). Spørgsmål optages på 
dagsordenen enten på Kommissionens initiativ eller efter anmodning fra en 
national koordinator. Gruppen har også lyttet til redegørelser fra andre af 
Kommissionens tjenestegrene, der arbejder inden for beslægtede områder 
(f.eks. EURES-projektet). Nationale koordinatorer var også med i det 
rådgivende ad hoc-udvalg, som bistod Kommissionen med udarbejdelsen af 
dennes meddelelse om anerkendelse af kvalifikationer til akademiske og 
erhvervsmæssige formål71. 
I nogle medlemsstater (B, DK, D, IRL, I, SF, F) er der kun én ansvarlig koordinator for begge 
direktiver, der i nogle tilfælde bistås af en stedfortræder. I de andre medlemsstater er der udpeget 
en koordinator for hvert af de to direktiver. I overensstemmelse med Det Fælles EØS-Udvalgs 
beslutning nr. 5/94 deltager også de stater, som er med i EØS (for tiden Norge, Island og 
Lichtenstein) også i møderne i koordinationsgruppen. Repræsentanter for EFTA-Sekretariatet og 
EFTA-Overvågningsmyndigheden indbydes ligeledes. 
KOM(94) 596 endelig udg. 
26 
iv) Med henblik på at styrke den rolle, koordinationsgruppen spiller, agter 
Kommissionen at overveje, hvorledes dens beslutninger kan blive mere 
formelle. En af mulighederne for koordinationsgruppen kunne være at afgive 
rådgivende udtalelse om fortolkningen af direktivet eller at vedtage 
kutymeregler for direktivets anvendelse. 
v) Alle medlemsstater har udpeget en kontaktperson, der skal have ansvaret for at 
tilvejebringe oplysninger til indvandrere om direktivets anvendelse. I nogle 
tilfælde (B, D, GR, F, IRL, L, SF, S) har medlemsstaterne udpeget deres 
repræsentant i NARIC-netværket, som der henvises til i artikel 9, stk. 3; i 
andre medlemsstater er koordinatoren eller en tredje person udpeget til 
kontaktperson. Der er holdt adskillige fælles møder mellem koordinatorerne og 
NARIC-netværket med henblik på at drøfte, hvorledes der kan tilvejebringes 
oplysninger om direktivet, og en medarbejder i den af Kommissionens 
tjenestegrene, der er ansvarlig for den generelle ordning, deltager i andre 
NARIC-møder for at kunne aflægge beretning om direktivets anvendelse. 
vi) Mange medlemsstater har fremstillet forklarende foldere om anvendelsen af den 
generelle ordning. Kommissionen har givet konsulenten i opdrag at fremstille 
en vejledning for de nationale kompetente myndigheder og andre sagkyndige, 
der er inddraget i arbejdet med anvendelsen af de to direktiver om de generelle 
ordninger. Den foreløbige franske udgave er allerede uddelt til koordinatorerne, 
og den er for tiden under oversættelse til engelsk og tysk. Så snart over­
sættelserne er færdige, vil Kommissionen sørge for, at vejledningen gøres 
tilgængelig for alle berørte parter. 
vii) Ud over vejledningen fremstillede konsulenterne en 12 siders brugervejledning, 
som ved hjælp af spørgsmål og svar forklarer, hvorledes den generelle ordning 
virker. En foreløbig udgave af denne vejledning udleveres allerede til alle, der 
anmoder Kommissionens tjenestegrene om oplysninger om den generelle 
ordning. En trykt udgave vil snart foreligge, og den vil blive fordelt til 
Kommissionens repræsentationer i medlemsstaterne, til kontaktpersonerne, 
erhvervsorganisationer og andre organisationer, der skal besvare spørgsmål om 
direktivet. 
ARTIKEL 10 
i) I artikel 10 fastsættes det, hvorledes medlemsstaterne kan opnå en undtagel­
sesbestemmelse, hvorved de kan fratage en indvandrer retten til at vælge 
mellem egnethedsprøve og prøvetid (jf. artikel 4, stk. 1, litra b), sidste afsnit. 
ii) Kommissionen er endnu ikke blevet anmodet om at træffe beslutning i henhold 
til artikel 10, stk. 2. Den eneste forskriftsmæssige anmodning fra en 
medlemsstat, Nederlandene, blev trukket tilbage efter de indledende drøftelser i 
27 
koordinationsgruppen72. Imidlertid har EFT A-Overvågningsmyndigheden truffet 
en negativ beslutning om en anmodning fra de østrigske myndigheder om at 
indskrænke udligningsforanstaltningerne for civilingeniører til kun at omfatte 
egnethedsprøve73. Beslutningen blev taget efter rådspørgning af Kommissionen 
og koordinationsgruppen, og Kommissionen tilslutter sig beslutningen. 
ARTIKEL 11 
i) Eftersom fristen for gennemførelse var den 4. januar 1991, har Kommissionen 
anmodet medlemsstaterne om at fremsende de i artikel 11 omhandlede 
beretninger om de to kalenderår på én gang. Hidtil er der anmodet om 
beretninger for årene 91/92 og 93/94. Ti medlemsstater indsendte en beretning 
for det første tidsrum74. Der er endnu ikke modtaget fuldstændige beretninger 
fra Frankrig, Irland, Luxembourg, Italien, Grækenland og Belgien for 
tidsrummet 93/9475. 
IV EN OVERSIGT OVER DE VIGTIGSTE ERHVERV, DER ER OMFATTET AF 
DIREKTIV 89/48/EØF 
SUNDHEDSERHVERV 
i) Direktivet har virket meget tilfredsstillende i denne sektor - selv om der er 
opstået problemer i en række tilfælde, har der almindeligvis været tale om 
individuelle omstændigheder, og de har ikke givet anledning til mere generelle 
problemer vedrørende fortolkning eller anvendelse. Selv om forskelle i 
uddannelse i mange tilfælde har ført til krav om udligningsforanstaltninger (i 
praksis prøvetid), er det klart, at anvendelsen heraf er i tilbagegang, enten på 
grund af frivillig tilpasning af uddannelsesforløb eller fordi de kompetente 
myndigheder bliver stadig mere fortrolige med de kvalifikationsbeviser, der 
udstedes andetsteds i EF og således ikke længere finder udligningsforanstalt­
ningerne nødvendige. 
ii) Det antal personer, der benytter sig af direktivet på dette område, tåler 
sammenligning med det antal, der opnår anerkendelse i henhold til 
sektordirektiverne for andre sundhedserhverv. Mellem den 4. januar 1991 og de 
72 Den vedrørte (i) dommererhvervet og andre erhverv i forbindelse med justitsforvaltningen, (ii) 
maritime erhverv, (iii) sundheds- og sikkerhedseksperter, (iv) paramedicinske erhverv. For de 
første tre grupper blev der, hvis et krav om udligningsforanstaltninger var berettiget, i de 
foreslåede bestemmelser pålagt en egnethedsprøve, for den fjerde gruppe en prøvetid. Man enedes 
om, at den første gruppe faldt ind under den i artikel 4, stk. 1, litra b), omhandlede 
undtagelsesbestemmelse for erhverv inden for retsvæsenet; for de andre erhverv kan indvandreren 
udøve sin ret til at vælge, hvilke udligningsforanstaltninger der skal anvendes. 
Dok. 163/94/COL. 
Ikke Portugal og Luxembourg. 
De daværende RFTA-lande (A, S, SF, N, !S) indsendte en beretning for 1994. 
28 
31. december 1994 opnåede mindst 1 450 fysioterapeuter anerkendelse76, dvs. 
gennemsnitlig 310 om året77 eller ca. 1,5 for hver tusind aktive 
fysioterapeuter78. Dette tal må sammenlignes med 1991-statistikkerne for 
sektordirektiverne, hvor tallene for dem, der opnåede anerkendelse inden for 
sundhedserhvervene var, som følger: 205 farmaceuter, 1 969 læger (ca. 1,7 for 
hver tusind læger), 230 dyrlæger, 2 588 sygeplejersker, 253 tandlæger (ca. 1,2 
for hver tusind tandlæger) og 87 jordemødre. 
INGENIØRER 
i) Eftersom de fleste ingeniører er lønmodtagere, og eftersom erhvervet enten ikke 
er lovreguleret7" eller reguleret, således at titlen er forbeholdt, i de fleste med­
lemsstater80, er anerkendelse af et ingeniøreksamensbevis ikke en forudsætning 
for fri bevægelighed, og det antal indvandrere, der benytter sig af direktivet, 
kan kun delvis angive omfanget af bevægeligheden inden for dette erhverv. Ved 
udgangen af 1994 havde mindst 1050 ingeniører opnået anerkendelse af deres 
eksamensbeviser i henhold til direktiv 89/48/EØF. 
ii) Der opstår især vanskeligheder for ingeniører, der flyttede til de sydlige med­
lemsstater. I Grækenland skyldtes vanskelighederne manglen på 
gennemførelseslovgivning, og de berørte hovedsagelig græske statsborgere, der 
havde studeret andetsteds i EF. I Spanien og Italien var der forsinkelser, som 
følge af at de nødvendige udligningsmekanismer ikke var blevet indført. 
Endelig opstod der nogle problemer som følge af det forhold, der er beskrevet i 
ovenstående bemærkning til artikel 3, hvor en ingeniør søgte at flytte fra en 
medlemsstat, som udsteder to kategorier af kvalifikationsbeviser (f.eks. Belgien 
og Tyskland), til en medlemsstat, hvor der kun findes ét kvalifikationsbevis 
(f.eks. Grækenland og Italien). 
iii) I en skriftlig forespørgsel81 blev Kommissionen spurgt, om den mente, at det 
register over ingeniørkvalifikationer og titlen "Eur Ing", som Den Europæiske 
Sammenslutning af Nationale Ingeniørforeninger (FEANI) havde skabt, kunne 
fremme anerkendelsen af nationale ingeniørkvalifikationer blandt medlems­
staterne. Mindstekravene for at blive optaget i registreret er (i) fuldstændig 
sekundæruddannelse, (ii) videregående uddannelse af syv års varighed 
76 Tallene omfatter anerkendelse af fysioterapeuter i Tyskland og af fysioterapeuter andetsteds i EF, 
der er omfattet af direktiv 92/5l/EØF, som trådte i kraft den 19. juni 1994. Det omfatter også 
anerkendelse af fysioterapeuter i Sverige, Østrig og Finland i 1994 og af disse landes statsborgere 
i EF i henhold til EØS-aftalen. 
Som følge af direktivets gennemførelse i mange medlemsstater vil årsgennemsnittet stige i 
fremtiden. 
Beregnet på grundlag af tallene for aktive fysioterapeuter fra Det Stående Forbindelsesudvalg for 
Fysioterapeuter i EF. 
DK, NL, B, F (men jf. bemærkningerne til artikel I, litra a)), S og SF. 
UK, IRL og D. 
Nr. 3429/93 - EFT C 268 af 26.9.1994, s. 38. 
29 
omfattende mindste tre års teoretisk uddannelse på universitetsniveau samt to 
års anerkendt erhvervserfaring. Kommissionens svar var som følger: 
"Selv om Eur Ing-titlen ikke i sig selv kan betragtes som et "eksamensbevis" i 
den betydning, der er anført i artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 89/48/EØF af 
21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig 
anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående 
uddannelser af mindst tre års varighed82, kan den alligevel være en hjælp for de 
kompetente nationale myndigheder ved behandlingen af en ansøgning om 
anerkendelse i henhold til direktivets artikel 3. Optagelse i FEANI-registreret 
viser uanset den berørte uddannelses varighed og indhold, at den pågældende 
person har erhvervet et vist kvalifikationsniveau, der er godkendt af de faglige 
organisationer på nationalt og europæisk plan. I betragtning af at 
medlemsstaterne i henhold til Domstolens retspraksis er forpligtet til at tage 
hensyn til erhvervserfaring efter uddannelsens afslutning, når der skal træffes 
beslutning om anerkendelse, finder Kommissionen, at det normalt ikke bør 
kræves, at en ingeniør, der har opnået Eur Ing-titlen, skal gennemgå en 
prøvetid eller bestå en egnethedsprøve som fastsat i artikel 4 i direktiv 
89/48/EØF." 
LÆRERE 
i) Direktivets anvendelse på lærererhvervet har været ret usædvanlig. På den ene 
side udgør lærere i absolutte tal den største enkelte erhvervsgruppe, der har 
nydt godt af direktivet. Over 5 000 lærere83 har opnået adgang til at optage og 
udøve deres erhverv i en anden medlemsstat, men af disse blev 3 80084 
anerkendt alene i Det Forenede Kongerige85. Andre steder har direktivets 
anvendelse på lærererhvervet været fuld af vanskeligheder. 
ii) Nogle medlemsstater sondrer mellem det at kvalificere sig som lærer og det at 
blive ansat som lærer i det offentlige undervisningssystem. I disse lande 
erhverver de vordende lærere først et eksamensbevis, hvorpå de søger 
ansættelse. I nogle medlemsstater (f.eks. Det Forenede Kongerige og Irland) 
svarer ansættelsesprocedurerne til dem i den private sektor; ledige stillinger 
annonceres, og der foretages en udvælgelse, sædvanligvis efter en samtale, 
blandt ansøgerne. I andre medlemsstater, f.eks. Spanien, sker ansættelse 
gennem en åben udvælgelsesprøve, hvori kan deltage de, der har 
lærerkvalifikationer; de ansøgere, der har bestået, optages derpå på en liste og 
ansættes, når en stilling er ledig. Efter Kommissionens mening står det 
EFTL 19 af 24.1.1989, s. 16. 
På grundlag af tal fra medlemsstaterne ved udgangen af 1994, der omfatter alle 
undervisningskategorier (herunder inden for højere uddannelse). 
I Det Forenede Kongerige er der ikke anvendt udligningsforanstaltninger på dette erhverv. 
Som følge af ansættelsesprocedurerne i Det Forenede Kongerige er det ikke muligt at udtale sig 
om, hvor mange af dem, der opnåede anerkendelse af deres eksamensbeviser, der siden blev 
beskæftiget i den offentlige sektor. 
30 
medlemsstaterne frit for at anvende den ene eller den anden 
ansættelsesprocedure: anerkendelse af et lærereksamensbevis fra et andet land i 
EF giver den indvandrerende lærer ret til at deltage i ansættelsesproceduren i 
værtslandet. Med andre ord, sker ansættelsen i den offentlige undervisnings­
sektor gennem udvælgelsesprøver, giver anerkendelse indvandreren ret til at 
deltage i udvælgelsesprøven, men den sikrer ham ikke, at han vil bestå prøven. 
iii) I andre medlemsstater (f.eks. Frankrig og Luxembourg) er læreruddannelse og 
ansættelse uløseligt forbundne. Efter at have opnået det først akademiske 
kvalifikationsbevis deltager de, der ønsker en læreruddannelse, i en åben 
udvælgelsesprøve. Antallet af kandidater, der består, afgøres af behovet for 
lærere i den pågældende medlemsstat. En bestået udvælgelsesprøve giver 
adgang til læreruddannelsen, og hvis denne gennemføres med et tilfredsstillende 
resultat"6, er man garanteret en stilling i en offentlig skole. Ansættelse finder 
således sted, inden det i direktivet omhandlede eksamensbevis udstedes. Dette 
har medført vanskeligheder for anvendelsen af den generelle ordning på lærere, 
der flytter til sådanne medlemsstater. Efter Kommissionens mening må den 
indvandrerende lærer gå igennem det normale ansættelsesforløb, dvs. at han må 
deltage i en udvælgelsesprøve; eftersom indvandreren allerede er en fuldt 
kvalificeret lærer, bør værtslandet imidlertid fritage ham for den del af 
uddannelsen, der følger efter udvælgelsesprøven87. Som følge af dette synspunkt 
er der indledt overtrædelsesprocedurer mod Frankrig. 
iv) Kommissionen har også modtaget en række klager fra lærere, der søger aner­
kendelse i Tyskland. Problemerne er i nogen grad opstået ved, at tyske delstater 
tilsyneladende afslår at anerkende lærerkvalifikationsbeviser, der er udstedt af 
højere læreranstalter, som ikke er universiteter (i Det Forenede Kongerige, 
» Nederlandene, Danmark og Østrig). Kommissionen har gjort det klart, at en 
sådan fremgangsmåde er i strid med direktivet, og som følge deraf er over­
trædelsesprocedurer under overvejelse. 
v) En yderligere vanskelighed, som lærere, der indvandrer i Tyskland, kommer ud 
for, er kravet om, at alle lærer skal kunne undervise i to fag88. Lærere, der er 
uddannet andetsteds i EF som etfagslærere, er på dette grundlag blevet nægtet 
anerkendelse. Tofagskravet er ikke i sig selv i strid med traktaten eller 
direktivet, men efter Kommissionens tjenestegrenes mening kan det ikke 
hævdes, at etfagsundervisning og tofagsundervisning er to forskellige former 
for virksomhed, hvilket skulle berettige til at afslå at anvende direktivet på 
etfagslærer, der flytter til Tyskland. Det er imidlertid klart, at en 
udligningsforanstaltning i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), vil være 
passende. Kommissionen undersøger fortsat problemet. 
Således som det næsten altid er tilfældet. 
Dog med mulighed for anvendelse af de i artikel 4 omhandlede udligningsmckanismer. 
Et lignende krav findes i Østrig. 
31 
vi) Et sidste problem vedrører sprogkravene for lærere. Ifølge artikel 3, stk. 1, i 
Rådets forordning nr. 1612/6889 kan love eller administrative bestemmelser eller 
administrativ praksis i en medlemsstat hjemle "nødvendige sprogkundskaber, 
der kræves af hensyn til den tilbudte stillings særlige karakter". Sådanne krav er 
som alle andre krav i henhold til national ret underlagt det almindelige princip 
om, at der ikke må udøves forskelsbehandling, der er fastsat i artikel 6 i EF-
traktaten. 
viii) Endvidere har medlemsstaterne efter Kommissionens mening ikke ret til at gøre 
behandling af en ansøgning om anerkendelse i henhold til direktivet afhængig 
af, at der foreligger bevis for sprogkundskaber. En medlemsstat har således 
ikke ret til at lade bevis for indvandrerens kendskab til værtslandets sprog indgå 
blandt de dokumenter, der skal forelægges som støtte for ansøgningen om 
anerkendelse, eller at anse indvandrerens ansøgning som ufuldstændig, dersom 
et sådant bevis mangler. 
viii) Kommissionen kan gå med til, at krav om sprogkundskaber, der ikke bevirker 
forskelsbehandling, og som står i rimeligt forhold til det aktuelle behov for at 
tale værtslandets sprog90, kan være i overensstemmelse med EF-retten. Fremgår 
disse kundskaber ikke af indvandrerens eksamensbevis, som omhandlet i 
artikel 1, litra a), skal værtslandet i overensstemmelse med Vlassopoulou-
dommen undersøge, om indvandreren har erhvervet de nødvendige 
sprogkundskaber gennem tidligere eller senere uddannelse eller gennem 
erhvervserfaring. Fremlægges der ikke et sådant bevis, kan manglende 
nødvendige sprogkundskaber betragtes som en "væsentlig forskel", der 
berettiger til en egnethedsprøve eller en prøvetid. 
ADVOKATER 
Ca. 620 advokater har indtil efteråret 199591 i henhold til direktivet opnået 
anerkendelse, heraf over 400 i UK, mindst 76 i Irland, 55 i Tyskland og 40 i Frankrig. 
Næsten 400 advokater opnåede umiddelbar anerkendelse uden egnethedsprøve, idet det 
store flertal af dem var personer der flyttede fra UK til Irland eller omvendt92. Som 
følge heraf og fordi mange medlemsstater var længe om at vedtage 
gennemførelsesbestemmelser om egnethedsprøven, indstillede kun ca. 340 advokater 
sig til egnethedsprøven i det pågældende tidsrum, heraf mindst 180 alene i UK. 
89 Rådets forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden 
for Fællesskabet, som ændret ved forordning nr. 2434/92 af 27. juli 1992. EFT L 245 af 
26. august 1992. 
Jf. sag 379/87 Groener [1989] Sml. 3967. Det bør bemærkes, at i de medlemsstater, hvor lærere 
ansættes i den offentlige sektor efter en udvælgelsesprøve, skal indvandreren rent faktisk vise sine 
sprogkundskaber. Hertil kommer, at egnethedsprøven eller prøvetiden foregår på det nationale 
sprog. 
Jf. fodnote 44. 
Mindst 311 i LIK og 67 i IRL, 15 ansøgere fra B og LUX blev umiddelbart godkendt i F. 
32 
214 advokater bestod egnethedsprøven. Der er imidlertid betragtelige forskelle med 
hensyn til beståelsesprocenterne, som påpeget på side 11. 
Det forholdsvis lave antal advokater, der har opnået anerkendelse, kan sandsynligvis i 
nogen grad forklares ved den ret, som national lovgivning i visse medlemsstater giver 
advokater til at arbejde under hjemlandets titel93, og delvis ved, at mange stater var 
sene til at gennemføre eller, som for Spaniens vedkommende, endnu ikke har 
gennemført advokatdirektivet, men det må formodes, at det blotte krav om, at 
indvandrende advokater skal bestå en egnethedsprøve94, også har virket afskrækkende. 
Behovet for yderligere at lette den frie bevægelighed for advokater i det indre marked, 
har fået Kommissionen til at fremsætte et forslag til et nyt direktiv95, som bygger på 
idéen om gensidig anerkendelse af tilladelser til at udøve erhvervet. En advokat fra en 
medlemsstat skal have ret til at udøve sit erhverv i en anden medlemsstat under 
hjemlandets erhvervsbetegnelse i et tidsrum af 5 år. I henhold til forslaget skal advo­
kater, der udøver deres erhverv under hjemlandets erhvervsbetegnelse, have ret til hel 
eller delvis fritagelse for egnethedsprøve på grundlag af den erhvervserfaring, de opnår 
i medlemsstaten. 
REVISORER 
Det antal revisorer, der har benyttet sig af direktivet er ganske lille (50 på grundlag af 
de foreliggende statistikker). Selv om udsigten til at skulle indstille sig til en egnet­
hedsprøve utvivlsomt er en årsag, kan det også formodes, at multinationale revisor­
virksomheder i stigende grad ansætter deres personale lokalt, og at udstationering 
inden for virksomhedens rammer sædvanligvis kun sker for korte tidsrum. Dette kan 
imidlertid ikke forklare, hvorfor selvstændige erhvervsdrivende og ansatte i små og 
mellemstore virksomheder ikke har benyttet sig af direktivet. FEE (Sammenslutningen 
af Europæiske Revisorer) er for tiden sammen med sine medlemmer ved at undersøge, 
hvorledes et særdirektiv for revisorer kan udformes. 
OFFENTLIGT ANSATTE 
i) I tolvte betragtning i direktiv 89/48/EØF står der, at "den generelle ordning for 
anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelse på ingen måde 
berører anvendelsen af traktatens artikel 48, stk. 4, og artikel 55". Anvendelsen 
af den generelle ordning på stillinger i den offentlige forvaltning falder uden for 
disse artikler og gælder derfor ikke for udlændinge, hvilket har givet anledning 
til en række problemer. 
1 nogle tilfælde dog med begrænset virkefelt (rådgivning om hjemlandets lovgivning, 
international ret og EF-ret). 
Jf. ovenstående bemærkninger til artikel 1, litra g). 
KOM(94)572, EFT C 128 af 24.5.1995. Endeligt forslag til Europa-Parlamentets og Rådets 
direktiv om lettelse af adgangen til varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat end 
den, hvori beskikkelsen er udstedt. 
33 
ii) Med henblik på sammen med koordinationsgruppen at løse disse problemer har 
Kommissionens tjenestegrene fundet frem til tre mulige situationer. 
Den første og mest enkle er den, hvor nationale bestemmelser finder anvendelse 
uden sondring mellem den offentlige og den private sektor, dvs., at der kræves 
samme erhvervskvalifikationer uden hensyn til, om den erhvervsmæssige 
virksomhed udøves i den offentlige forvaltning eller i den private sektor. Dette 
er typisk tilfældet for erhverv i sundhedssektoren. De bestemmelser, der gælder 
i den private sektor for adgang til erhvervet er de samme som dem, der gælder 
for adgang til en stilling i den offentlige sektor. Det er altså det samme sæt 
bestemmelser, der gælder for adgang til erhvervet, og den enkelte må således 
afgøre, om han vil søge en stilling i den offentlige eller i den private sektor. 
I sådanne tilfælde er anvendelsen af den generelle ordning ret enkel 
(anerkendelse stiller indvandreren i samme situation som den indlænding, der 
har afsluttet sin erhvervsuddannelse, men endnu ikke har fundet beskæftigelse). 
iii) I den anden situation gælder der forskellige bestemmelser for henholdsvis den 
offentlige og den private sektor. Enten er såvel den offentlige sektor som den 
private sektor reguleret, men de bestemmelser, der finder anvendelse er for­
skellige, idet kravene i den private sektor almindeligvis er mindre strenge, eller 
erhvervet er reguleret i den offentlige sektor, men ikke i den private sektor. 
Eksempler på denne form for regulering omfatter undervisning (begge 
varianter) og visse sundhedserhverv, hvor f.eks. virksomhed i den offentlige 
sektor er forbeholdt dem, der besidder visse kvalifikationer (hvilket forhold ofte 
forstærkes gennem den sociale sikringsordning), mens der i den private sektor 
enten kun er tale om beskyttelse af erhvervsbetegnelsen eller slet ingen 
regulering. 
Denrie situation gælder for velafgrænsede erhverv, dvs. en række former for 
virksomhed, der, uanset om de er lovregulerede, findes som et bestemt erhverv 
i den private sektor. 
iv) Denne form for regulering giver ligeledes ikke anledning til mange vanske­
ligheder for anvendelsen af den generelle ordning. En indvandrer har i over­
ensstemmelse med artikel 3 kun ret til anerkendelse med henblik på adgang til 
at optage og udøve det erhverv, han havde ret til at udøve i hjemlandet. En ind­
vandrer, der opfylder de krav, som stilles i hjemlandet, for erhvervsudøvelse i 
den private sektor, men ikke de krav, der stilles i den offentlige sektor, kan 
derfor ikke påberåbe sig direktiverne om den generelle ordning med henblik på 
at opnå adgang til den offentlige sektor i værtslandet. (Naturligvis er der intet 
til hinder for, at værtslandets myndigheder er mindre strenge, og det kan 
hævdes, at de skal være det ifølge retspraksis, således som denne fremgår af 
Vlassopoulou-dommen). 
34 
Har en indvandrer nemlig arbejdet i den private sektor i hjemlandet, men har 
alle de kvalifikationer, som er nødvendige for at udøve erhvervet i den 
offentlige sektor, kan han påberåbe sig artikel 3 for at opnå anerkendelse med 
henblik på adgang til den offentlige sektor. 
v) Den tredje og sidste situation vedrører virksomhed, der udelukkende udøves i 
den offentlige sektor. Kategorien består hovedsagelig af stillinger i den 
almindelige forvaltning (administratorer, underordnede embedsmænd, 
medhjælpere, sekretærer, kontorister, bude osv.), hvor der ikke findes noget 
tilsvarende erhverv i den private sektor. 
vi) For sådanne stillinger har nogle medlemsstater ansættelsesprocedurer, der 
meget ligner dem, der anvendes i den private sektor: annoncering i pressen med 
angivelse af, hvilken uddannelsesbaggrund der foretrækkes. Under sådanne om­
stændigheder stilles der ingen krav med hensyn til ansøgernes kvalifikations­
beviser. Sådanne procedurer bør være tilstrækkelige smidige til, at ansøgere fra 
andre medlemsstater kan tages i betragtning. Overtrædelse af artikel 48 vil kun 
forekomme, hvis det fastslås, at ansøgere med udenlandske eksamensbeviser 
systematisk afvises i forbindelse med stillinger i den offentlige forvaltning. 
vii) På den anden side stiller nogle medlemsstater (især, men ikke udelukkende, de, 
der anvender udvælgelsesprøver som ansættelsesgrundlag) mere formelle krav i 
henhold til love eller (mere almindeligt) administrative bestemmelser. I nogle 
tilfælde udformes kvalifikationskravene som en liste over bestemte eksamens­
beviser, i andre kræves der et vist uddannelsesniveau (f.eks. en afsluttet 
universitetseksamen eller en bachelorgrad). Efter Kommissionens mening er 
den pågældende form for virksomhed en "lovreguleret erhvervsmæssig 
virksomhed", som omhandlet i direktiv 89/48/EØF, og de i direktivet 
omhandlede anerkendelsesmekanismer finder anvendelse. 
viii) Det er rigtigt, at artikel 3 kan være vanskelig at anvende på denne type af 
lovreguleret erhvervsmæssig virksomhed i den offentlige forvaltning. Artikel 3 
giver en indvandrer ret til anerkendelse med henblik på adgang til at optage og 
udøve samme virksomhed, som han er kvalificeret til at udøve i hjemlandet. 
Problemet er derfor at finde frem til, hvad der skal forstås ved "samme" 
virksomhed i hjemlandet, eftersom beskæftigelseskategorierne i den offentlige 
forvaltning i de forskellige medlemsstater ikke svarer nøjagtigt til hinanden. 
Der findes ingen endelig løsning på dette problem, men det er ikke en 
vanskelighed, som er særegen for den offentlige forvaltning: der findes mange 
andre tilfælde, hvor det er vanskeligt at fastslå, hvad der skal forstås ved "et 
sådant erhverv", som omhandlet i artikel 3. Det er op til indvandreren, om 
fornødent med bistand fra hjemlandets myndigheder, at godtgøre, at hans 
eksamensbevis ville give ham adgang til den tilsvarende virksomhed i den 
pågældende stats offentlige forvaltning. 
Det er også rigtigt, at det i denne situation er vanskeligt at anvende ud-
ligningsmekanismer, hvor man går ud fra, at der er væsentlige forskelle i 
35 
uddannelsens varighed og/eller indhold, især i forbindelse med en åben 
udvælgelsesprøve, hvor tiden måske er væsentlig. Kommissionen mener, at 
findes der et generelt krav med hensyn til kvalifikationsniveauet, vil det være 
vanskeligt at fastslå, om der findes væsentlige forskelle og/eller om et eller 
andet fag, der mangler, er af væsentlig betydning for udøvelse af den 
pågældende virksomhed. Findes der en åben udvælgelsesprøve, træder den 
under alle omstændigheder i stedet for en hvilken som helst anden 
udligningsmekanisme. 
V. KONKLUSIONER 
Direktiv 89/48/EØF er en legemliggørelse af nærhedsprincippet, men det viser også, at 
EF-foranstaltninger, uanset om de overholder dette princip, kan medføre vidtrækkende 
ændringer i medlemsstaternes lovgivning, forvaltningsstrukturer og 
forvaltningspraksis. Direktivets gennemførelse har bevirket,* at der i medlemsstaternes 
love er indført bestemmelser, der er udtryk for en ny og i bund og grund forskellig 
metode til erhvervsmæssig anerkendelse. Det har tvunget medlemsstaterne til at oprette 
nye forvaltningsstrukturer til behandling af ansøgninger om anerkendelse og sørge for 
den nødvendige samordning mellem de kompetente myndigheder i medlemsstaterne. 
Det var også meningen, at direktivet skulle medføre ny forvaltningspraksis og nye 
indfaldsvinkler til spørgsmål om anerkendelse med erhvervsmæssigt formål. Som det 
fremgår af ovenstående er vanetænkning med baggrund i den atmosfære, der findes 
omkring akademiske anerkendelsesprocedurer, stadig fremherskende i nogle medlems­
stater. 
Direktivet har også medført ændrede forhold for vordende indvandrere: det giver dem 
nye rettigheder og nye midler i hænde. Det fremgår af breve til Kommissionen, at 
mange indvandrere er klar over, at der findes en ret til anerkendelse, men at de er 
dårligt oplyste om den generelle ordnings mekanismer. Forholdet mellem antallet af 
klager til Kommissionen og antallet af klager, medlemsstaterne har indberettet, giver 
anledning til at formode, at indvandrerne enten er uvidende om deres ret til at klage 
eller tøver med at udøve denne ret. 
Endelig har direktivet bevirket et fremstød for samarbejde mellem nationale erhvervs­
organisationer på europæisk niveau, og der er taget mange initiativer med henblik på at 
skabe frivillig konvergens på uddannelsesområdet. 
Ændringer af denne art tager lang tid, og det er endnu ikke muligt at drage nogen 
endelige konklusioner med hensyn til den generelle ordnings virkemåde. 
Derfor agter Kommissionen ikke for tiden at foreslå nogen grundlæggende ændringer 
af direktiv 89/48/EØF. Revisionen af direktiv 92/51 /EØF om den anden generelle 
ordning, som er berammet til at finde sted i 1999 vil give lejlighed til at ændre 
ordningen som helhed. Kommissionen agter dog at undersøge muligheden af at foreslå 
visse begrænsede ændringer til direktivet inden denne dato. Ud over at fremsætte 
36 
forslag i forbindelse med det kommende konsoliderede direktiv, vil Kommissionen 
undersøge: 
muligheden af i direktiv 89/48/EØF at indføre en forpligtelse til i forbindelse 
med behandlingen af indvandrerens ansøgning om anerkendelse at tage den efter 
eksamensbeviset opnåede erfaring i betragtning 
muligheden af i direktiv 89/48/EØF at indføre begrebet "lovreguleret uddan­
nelse", og derved forebygge, at indvandrere, der kommer fra en medlemsstat,, 
hvor det pågældende erhverv ikke er lovreguleret, skal godtgøre, at de har to 
års erhvervserfaring 
måder, hvorpå koordinationsgruppens rolle kan udvikles, således at det sikres, 
at direktivet fortolkes og anvendes ensartet. 
Endvidere vil Kommissionen fortsætte sine bestræbelser på for det første at sikre, at 
direktivets grundprincip, således som det kommer til udtryk i artikel 3 (nemlig 
umiddelbar anerkendelse af en indvandrers kvalifikationer), overholdes, og at retten til 
at pålægge udligningsforanstaltninger, som omhandlet i artikel 4, ikke misbruges, samt 
for det andet at sørge for, at indvandrere bliver fuldt ud klar over deres direktivfæstede 
rettigheder. 
Kommissionen er fortsat overbevist om, at den stærke, enkle idé, som er direktivets 
kerne, har lige så megen gyldighed, som den havde i 1988, og at det indre marked og 
den stigende anvendelse af den generelle ordning vil føre til en forbedring, inden 1999-
beretningen skal forelægges Europa-Parlamentet og Rådet. 
37 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 46 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 15 
Katalognummer : CB-CO-96-057-DA-C 
ISBN 92-78-00255-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
&