Udtalelse fra Det Rådgivende udvalg for EKSF om det europæiske klimaændringsprogram og om handel med emissioner

(vedtaget enstemmigt på det 355. plenarmøde den 5. april 2001)

(2001/C 170/04)

DET RÅDGIVENDE UDVALG FOR DET EUROPÆISKE KUL- OG STÅLFÆLLESSKAB,

DER HENVISER TIL:

- Kommissionens grønbog om handel med emissioner af drivhusgasser inden for Den Europæiske Union(1),

- meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU's politikker og foranstaltninger til reduktion af drivhusgasemissionerne: mod et europæisk klimaændringsprogram(2)

- sin erklæring, vedtaget den 25. juni 1999, om kullets rolle i Europa i det 21. århundrede,

AFGIVER FØLGENDE UDTALELSE:

1. I henhold til det såkaldte forsigtighedsprincip må man ikke bruge manglen på fuldstændig videnskabelig sikkerhed som begrundelse for at udskyde effektive, afbalancerede og økonomisk forsvarlige foranstaltninger til bekæmpelse af truende alvorlige eller irreversible miljøødelæggelser, og Det Rådgivende Udvalg udtrykker derfor tilfredshed med, at Kommissionen har taget initiativ til at igangsætte en debat om et europæisk klimaændringsprogram, til at undersøge mulighederne for at indføre et fællesskabssystem til handel med drivhusgasemissioner og til at fremlægge en grønbog med henblik på at inddrage samtlige involverede parter inden for erhvervslivet. I den forbindelse har fremstillingserhvervene over for Fællesskabet udtrykt interesse i på en konstruktiv måde at bidrage til at nedbringe drivhusgasemissionerne. Det Rådgivende Udvalg gør dog opmærksom på, at indsatsen for at nedbringe drivhusgasemissionerne er et internationalt problem, hvorfor det er nødvendigt at nå til enighed om en global løsning. For øjeblikket stilles der i Kyoto-protokollen kun krav om, at de i bilag B nævnte lande bestræber sig på at finde frem til en sådan løsning. Protokollen stiller ingen krav til udviklingslandene, selvom nogle af disse lande allerede nu bidrager markant til drivhusgasemissionerne.

2. Gennemførelsen af Kyoto-protokollen vil imidlertid blive en stor belastning for EU's erhvervsliv. At regeringerne i visse medlemsstater påfører industrien økonomiske byrder, inden samtlige signatarstater har ratificeret protokollen, er derfor beklageligt, også den manglende harmonisering på EU-plan taget i betragtning.

3. Efter ratifikationen bør EU og medlemsstaterne gennemføre protokollen på en sådan måde, at de negative følger for EU-økonomien bliver så minimale som muligt. De fleksible mekanismer, der er fastsat i Kyoto-protokollen, indebærer en række samfundsøkonomisk effektive metoder til at opfylde de forpligtelser, som man har indgået på nationalt plan med henblik på at reducere drivhusgasemissionerne, især hvis der ikke opstilles begrænsninger for anvendelsen af disse metoder.

4. Alle politikker, der har opfyldelsen af de i Kyoto-protokollen fastsatte forpligtelser som mål, er i sagens natur udarbejdet således, at de kan kollidere med nogle af EU's øvrige politiske mål. Det Rådgivende Udvalg udtrykker især bekymring med hensyn til Kyoto-processens forenelighed med EU's energipolitik og nødvendigheden af at bevare og forbedre konkurrenceevnen for EU's fremstillingserhverv.

5. Derfor må de energipolitiske mål, sikkerhed, bæredygtighed og diversificering, på ingen måde sættes på spil i forbindelse med gennemførelsen af Kyoto-protokollen. Kommissionen bør i øvrigt aktivt støtte udviklingen af en miljøvenlig teknologi til anvendelse af kul, navnlig da dette udgør et instrument til at reducere drivhusgasemissionerne og samtidig sikre energiforsyningssikkerheden ved fortsat at udnytte en af EU's traditionelle energiressourcer.

6. EU's fremstillingserhverv inklusive stålindustrien opererer på det globale marked. Bestemte økonomiske og politiske instrumenter, navnlig energiafgifter, belaster fremstillingserhvervenes konkurrenceevne, hvilket fører til øget arbejdsløshed inden for EU, idet produktionen overflyttes til tredjelande med lavere produktionsomkostninger. Mange af disse lande undertegner ikke Kyoto-protokollen, hvilket betyder, at beskatningen af det erhvervsmæssige forbrug af energi i EU vil kunne føre til en stigning i drivhusgasemissionerne i andre dele af verden.

7. EU's energiintensive stålindustri har naturligvis altid været meget interesseret i at forbedre sin energieffektivitet og har siden 1975 næsten halveret sin energiintensitet. I løbet af en meget lang periode blev stålproduktionsprocesserne forbedret så meget, at man næsten har nået den teoretiske grænse for forbedringer af energieffektiviteten. Der er således kun et begrænset spillerum for yderligere forbedringer, som i så fald desuden ville bringe rentabiliteten i fare. Enhver form for foranstaltninger eller mål, som skal fremskynde den konstante forbedringsproces, vil derfor ikke have nogen særlig effekt. En markant og mærkbar reduktion af de emissioner, som opstår i forbindelse med forarbejdningsprocessen, kræver en etapevis tilpasning af den teknologiske udvikling, i hvilken forbindelse man skal regne med et tidsrum på 20 til 30 år.

8. Man bør ikke kræve, at energisektoren og fremstillingserhvervene påtager sig en uforholdsmæssig stor andel af de i Kyoto-protokollen fastsatte forpligtelser til at nedbringe drivhusgasemissionerne. Trafiksektoren udgør den hurtigst voksende kilde til drivhusgasemissionerne, hvorfor det er absolut nødvendigt, at EU i højere grad fokuserer på at reducere de af denne sektor forårsagede emissioner. Stålindustrien har som bekendt bidraget til et lavere energiforbrug inden for trafiksektoren, idet der er blevet udviklet forskellige former for letvægtsstål. Produktionen heraf kræver dog mere energi.

9. I forbindelse med problemerne angående de globale klimaændringer bør Kommissionen derfor tage hensyn til, hvilke følger drivhusgasemissionerne har for miljøet i det samlede energikredsløb, og ikke kun koncentrere sig om emissionerne på selve anvendelsesstedet. Da EU fremover vil blive endnu mere afhængig af at importere energi, skal man ikke kun se på EU's energiforbrug, men derimod også på energiforbruget uden for EU.

10. Det Rådgivende Udvalg hilser bl.a. det konstruktive bidrag velkommen, som sammenslutningen af europæiske bilproducenter (ACEA) har ydet ved hjælp af en frivillig aftale, som skal bidrage til forbedringen af personbilers energieffektivitet. Det Rådgivende Udvalg gør dog udtrykkeligt opmærksom på, at industrierne inden for EKSF allerede har ydet et markant bidrag til reduktionen af drivhusgasemissionerne ved hjælp af mindre kulproduktion og mindre anvendelse af kul.

11. Ved hjælp af egnede foranstaltninger til fremme af en større energieffektivitet inden for husholdningssektoren bør EU og medlemsstaterne undgå at gennemføre foranstaltninger, som kan føre til knaphed på brændstof.

12. Anvendelsen af de såkaldte fleksible mekanismer, som er fastsat i Kyoto-protokollen, må ikke begrænse sig til handlen med drivhusgasemissioner. Den fælles gennemførelse ("Joint Implementation" - JI) og mekanismen for bæredygtig udvikling ("Clean Development Mechanism" - CDM) har vist sig at være specielt velegnede instrumenter til fremme af den globale anvendelse af moderne energiudnyttelsesteknologi, hvor Europa har overtaget den førende stilling. JI og CDM sikrer en højere grad af energieffektivitet i de lande, hvor de kan omsættes på den mest rentable måde. På denne måde skaber disse foranstaltninger forudsætningerne for en global reduktion af drivhusgasemissionerne samtidig med, at omkostningerne mindskes. Det Rådgivende Udvalg opfordrer derfor eftertrykkeligt Kommissionen til at overtage den førende stilling, når det gælder om at forhandle sig frem til en global rammeaftale om gennemførelsen af JI og CDM. I øvrigt skal de regler, der gælder for handlen med drivhusgasemissioner, under alle omstændigheder være forenelige med reglerne for JI og CDM.

13. Det Rådgivende Udvalg finder det beklageligt, at der i grønbogen ikke bliver taget hensyn til, hvilket bidrag "dræn" (såsom skove, landbrugsudvikling og dybe oceaner) kan yde med hensyn til CO2-absorption, og udvalget kræver således en mere gennemgående videnskabelig undersøgelse af disse "dræns" betydning.

14. Medlemsstaterne bør fortsætte med at være ansvarlige for emissionshandelssystemerne. Handlen med emissioner på nationalt plan bør i princippet ikke kædes sammen med igangværende klimapolitiske foranstaltninger, men bør derimod skabe mere rentable alternativer, der belaster erhvervslivet mindre. I de medlemsstater, hvor der allerede gennemføres foranstaltninger, som i praksis fører til en tildeling af emissionsrettigheder (f.eks. gennem forpligtelser til at opfylde de aftalte mål for energieffektivitet), kan den på et tidligt tidspunkt gennemførte implementering af handelssystemer yde et vigtigt bidrag til at begrænse den negative effekt for konkurrencedygtigheden. Det kan dog ikke være i sagens interesse at indføre betalingspligtige emissionsrettigheder, som belaster de pågældende virksomheder lige så meget som eller endda mere end f.eks. en CO2-afgift. På hvilken måde anvendelsen af instrumentet til handel med emissioner er mere hensigtsmæssig end andre instrumenter, afhænger i høj grad af, om der aftales en fair fordeling af emissionsrettigheder. I den forbindelse er det også vigtigt at sikre, at der tages passende hensyn til allerede gennemførte tilpasninger, og at man også ser på, hvilken strategi den enkelte medlemsstat allerede følger med hensyn til klimapolitikken, samtidig med at man tager medlemsstatens særlige økonomiske og sociale strukturer med i betragtning. Såfremt medlemsstaterne støtter indførelsen af et fællesskabssystem til handel med emissioner på baggrund af ovenstående, har Det Rådgivende Udvalg følgende kommentarer til udformningen af dette system.

14.1. Det blev overladt til medlemsstaterne at opfylde de forpligtelser, som EU indgik på grundlag af Kyoto-protokollen. Medlemsstaterne udarbejder for deres vedkommende en række foranstaltninger, som afviger fra hinanden. Hver medlemsstat har eksempelvis fastsat forskellige mål med hensyn til reduktionen af drivhusgasemissionerne og kan selvstændigt bestemme, hvordan de enkelte instrumenter skal prioriteres med henblik på at nå de fastsatte mål. Af denne grund ville det være yderst vanskeligt at nå til enighed om en fælles EU-ordning for handlen med emissioner.

14.2. Kommissionen bør i stedet sørge for, at de nationale systemer til handel med emissioner er forenelige med hinanden med henblik på at sikre handlen inden for EU. Dette bør især gælde for den metode, der anvendes til beregningen af de pågældende tilladelser og mål. I forbindelse med uforenelige systemer ville det være vanskeligt at beregne tilladelsernes relative værdi inden for rammerne af de enkelte systemer. Man bør også fastsætte et fælles regelsæt, som skal sikre, at fastsættelsen af målene ikke resulterer i konkurrenceforvridning.

14.3. Med henblik på at skabe en højere grad af gennemsigtighed bør der indrettes en børs, som skal muliggøre handlen med emissioner mellem de nationale systemer, men man skal dog være opmærksom på, at de forskellige mål, som de enkelte medlemsstater har fastlagt, i så fald antagelig vil resultere i nationale emissionstilladelser med afvigende relative værdier.

14.4. Inden for rammerne af statsstøtteordningen bør Kommissionen udarbejde retningslinjer i tæt samarbejde med industrien og arbejdstagerorganisationerne med henblik på at sikre, at de tildelte tilladelser ikke fører til konkurrenceforvridning inden for de nationale handelssystemer.

14.5. Systemet i EU til sikring af kompatibiliteten mellem de nationale systemer bør være tilstrækkeligt fleksibelt, således at virksomhederne får ret til evt. at tilslutte sig systemerne til handel med emissioner. Virksomhedernes tilslutning skal dog under alle omstændigheder kun ske på frivillig basis.

14.6. Efter Det Rådgivende Udvalgs opfattelse udgør direktiverne om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening og de for store fyringsanlæg gældende direktiver ikke et egnet grundlag til at træffe en beslutning om de enkelte sektorers adgang til et handelssystem. Handlen med emissioner bør i princippet være åben for alle sektorer, som beslutter sig for at deltage heri.

14.7. Salg af tilladelser på en auktion kan ikke accepteres, idet fremstillingserhvervene i EU herved kun belastes med yderligere omkostninger, som ikke kan godtgøres, og uden at det ville være til gavn for miljøet. Målene bør både tilpasses graden af den enkelte energieffektivitet og mulighederne for yderligere forbedringer. (I de lande/sektorer, hvor der gælder energieffektivitetsaftaler, bør man i forbindelse med tildelingen af tilladelser tage de aftalte mål med i betragtning).

14.8. Spørgsmålet om den indledende tildeling af tilladelser er af afgørende betydning med henblik på at undgå konkurrenceforvridning. Der findes flere forskellige tildelingsmetoder. Man må i den forbindelse være opmærksom på, at en tildelingsmetode aldrig kan være helt igennem fair, idet der jo ellers ikke var nogen grund til at foretage en handel. Det indledende tildelingssystem bør dog undgå graverende samfundsøkonomiske omvæltninger, undgå at blokere for investeringer inden for industrien og desuden garantere den nødvendige fleksibilitet på markedet for tilladelser.

14.9. Målene og emissionshandelssystemerne må ikke fastsættes på en sådan måde, at de med hensyn til størrelse og værditilvækst hæmmer ekspansionen for EU's fremstillingserhverv.

14.10. Hvis der fastsættes maksimalværdier for CO2-emissioner, skal man altid tage det ekstra energiforbrug med i betragtning, som opstår på baggrund af retsregler, der sigter mod en reduktion af øvrige emissionskilder.

14.11. Det skal være muligt at kunne overføre ikke-udnyttede emissionsrettigheder til senere år.

15. EU-handelssystemet skal i givet fald indrettes på en sådan måde, at det er foreneligt med et omfattende system til brug for international handel med emissioner samt med de øvrige fleksible Kyoto-instrumenter, og at det kan inddrage et så bredt spektrum af tredjelande som muligt uden at føre til graverende komplikationer eller forsinkelser. Dette forudsætter bl.a. et globalt fællessystem til måling, overvågning, rapportering og kontrol. Den kendsgerning, at nogle EU-medlemsstater er i stand til at opfylde forpligtelserne i Kyoto-protokollen før andre lande, som har undertegnet denne protokol, vil gøre det vanskeligt at nå målet om forenelighed.

(1) KOM(2000) 87 endelig.

(2) KOM(2000) 88 endelig.