DA Den Europæiske Unions Tidende C 221/153

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Forbrugerpolitikken efter EU's udvidelse«

(2005/C 221/24)

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 17. juli 2003 under henvisning til forretningsordenens artikel 29, stk. 2:»Forbrugerpolitikken efter EU's udvidelse«

Det forberedende arbejde henvistes til Den Faglige Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Jorge Pegado Liz til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 8. september 2004.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 414. plenarforsamling den 9.-10. februar 2005, mødet den 10. februar, følgende udtalelse med 95 stemmer for og 2 hverken for eller imod:

1. Indledning — Begrundelse

1.1 EU's udvidelse med 10 nye medlemsstater på én gang rejser ikke kun kvantitative problemer. En samlet analyse af udvidelsens indvirkning på Unionens struktur og funktionsmåde var et af hovedemnerne på Det Europæiske Konvent og har foranlediget en række initiativer, som har sat sig spor i traktatudkastet. Også for sektorpolitikkernes vedkommende kræver udvidelsen overvejelser over, hvilke konsekvenser den vil få for de forskellige berørte sektorer (1).

1.2 Hvad angår EU's forbrugerpolitik og forbrugerret er der imidlertid aldrig blevet foretaget en systematisk og indgående undersøgelse af de kvalitetsmæssige konsekvenser af udvidelsen eller af de eventuelle ændringer og tilpasninger, som kræves for at tilpasse disse områder til et nyt marked med hen ved 500 millioner forbrugere.

1.2.1 På det møde, som EØSU afholdt den 14.-15. marts 2003 i Thessaloniki, blev det understreget, at udvidelsen kunne medføre gennemgribende kursændringer i forbrugerpolitikken, som også ville få indvirkning på traktaten, den konkrete fastlæggelse af nye tiltag på forbrugerbeskyttelsesområdet og gennemførelsen af dem på en tilstrækkelig harmoniseret måde i hele EU, hvor forskellene mellem de nationale lovgivninger uvægerligt vil vokse betydeligt.

1.3 Det gælder om at skabe et egentligt kvalitativt spring fremad — at nå frem til en anden indfaldsvinkel, en anden tilgang til beskyttelsen af forbrugerne, sikre deres høring og deltagelse og garantere deres repræsentation på alle niveauer i den politiske beslutningstagning, som nu vil foregå i andre omgivelser med forskellige karakteristika, en anden forbrugerpraksis og andre forbrugsvaner, kulturelle traditioner, love og adfærdskodekser.

1.4 Målet med denne initiativudtalelse har således været at tilskynde til en så indgående drøftelse som muligt af udvidelsens følger for forbrugerpolitikken og forbrugerretten, som kunne munde ud i forslag om forbrugerpolitiske retningslinier for tiden efter de nye medlemsstaters fulde integration, eller eventuelle ændringer af EU-retten vedrørende beskyttelse, forsvar og fremme af forbrugernes interesser og inddragelse af forbrugerne, eller endog nye lovgivningsinitiativer, som måtte anses for nødvendige.

2. Fremgangsmåde og forberedende arbejde

2.1 For at forberede udarbejdelsen af denne udtalelse har vi anset det for nødvendigt at indhente så præcise oplysninger som muligt om de vanskeligheder, der har været med anvendelsen af EU-retten i de nye tiltrædelseslande.

2.2 I dette øjemed blev der sendt to spørgeskemaer til fremtrædende personer med ansvar for forbrugerspørgsmål fra den offentlige administration, forbrugerorganisationer og visse erhvervsorganisationer, som er direkte beskæftiget med dette område. Der blev også afholdt en høring den 2. december 2003 med mange aktive deltagere.

2.3 Ud fra høringens resultater og en analyse af svarene på spørgeskemaerne og under hensyntagen til de bilaterale kontakter, der blev knyttet under det forberedende arbejde, kan der på grundlag af nærværende udtalelse drages konklusioner og fremsættes henstillinger om eventuelle ændringer af retningslinierne for forbrugerpolitikken i tiden efter udvidelsen.

3. Definition af repræsentative forbrugerorganisationer med henblik på at fremme forbrugernes interesser og deres deltagelse

3.1 Der synes at være bred enighed om, at det vigtigste mål med en realistisk forbrugerpolitik i et udvidet indre marked må være at skabe forudsætningerne for, at forbrugerne kan blive medspillere på markedet, og tilvejebringe de midler og mekanismer, der skal til for at forbrugerne kan deltage i fastlæggelsen af politiske retningslinier på de områder, som er relevante for forbrugerne (2).

3.2 Ganske vist spiller de statslige, regionale og lokale administrationer i medlemsstaterne og de relevante tjenestegrene i de forskellige institutioner og organisationer på EU-plan en vigtig rolle for opnåelsen af dette mål, men det er den almindelige opfattelse, at forbrugerne selv af eget initiativ og ud fra deres organisationsret må afgøre, hvorledes de bedst kan organisere sig for at forsvare og repræsentere deres interesser og — på de forskellige niveauer i den politiske og lovgivningsmæssige beslutningsproces — deltage i drøftelsen og fastlæggelsen af retningslinierne for politikken på de områder, som er relevante for dem.

3.3 Grundprincippet på dette område må således være fuld anerkendelse af forbrugernes frie ret til at organisere sig og forvalte forbrugeranliggender ved at slutte sig sammen på lokalt, regionalt, nationalt, fællesskabs- og internationalt plan for at sikre passende repræsentation af deres interesser og deltagelse i alle instanser, hvor de beslutninger, der vedrører dem, bliver truffet. Det er helt klart, at det påhviler den lovgivende myndighed på nationalt eller EU-plan at sikre dette.

3.4 Der er imidlertid almindelig enighed om, at der er behov for at fastlægge fælles kriterier, som kan sikre, at de organisationer, forbrugerne opretter på deres eget frie initiativ, overholder de samme grundlæggende principper for demokratisk struktur og virksomhed for at sikre forbrugerne som helhed en effektiv og uafhængig repræsentation.

3.4.1 Man fandt således, at de kriterier, der fastlægges i visse EU-retsakter om parametre for forbrugerorganisationers repræsentativitet for at sikre, at de er sammenlignelige i hele EU, var ret utilstrækkelige (3).

3.4.2 EU har også defineret en række kriterier for anerkendelse af repræsentative forbrugerorganisationer, f.eks. i direktiv 98/27/EF af 19. maj 1998 om forbud på området beskyttelse af forbrugernes interesser (4).

3.4.2.1 Disse kriterier kan — i og med at de fastlægges ved »administrativ« afgørelse i medlemsstaterne — imidlertid ikke anvendes som ensartet definition af repræsentative forbrugerorganisationer på et identisk og sammenligneligt grundlag i de forskellige medlemsstater i det indre marked.

3.5 Man har indkredset en række karakteristika i et forsøg på at fastlægge en ensartet definition på en repræsentativ forbrugerorganisation, herunder især: a) den skal være en juridisk person og have ret til at indlede søgsmål b) den må ikke have lukrative formål c) dens vigtigste opgave skal i henhold til vedtægten være at forsvare og repræsentere forbrugernes interesser generelt (almen interesse) eller at forsvare og repræsentere deres medlemmer, forbrugere eller brugere af bestemte varer eller tjenesteydelser (specifikke interesser) d) dens styrende organer skal vælges ved hemmelige valg blandt alle medlemmer e) den skal være økonomisk uafhængig f) Den skal være uafhængig af politiske eller økonomiske magthavere og af kommercielle foretagender og sammenslutninger heraf (som opererer på udbudssiden).

3.5.1 Det blev også foreslået, at kooperative sammenslutninger af f.eks. forbrugere sidestilles med forbrugerorganisationer (5).

3.5.2 Der blev endvidere peget på muligheden for at kræve, at organisationernes repræsentativitet skal anerkendes officielt af et godkendt offentligt organ i medlemsstaterne. Det blev dog også understreget, at støtten til forbrugerorganisationerne skal baseres på deres tekniske kvalifikationer og deres arbejdsresultater og ikke kun på myndighedernes godkendelse af dem.

3.6 Da der er tale om et ømtåleligt emne, hvis betydning anerkendes, mener EØSU, at Kommissionen bør behandle det grundigt i en meddelelse om emnet.

3.7 Jævnsides hermed blev der indkredset flere mangler eller lakuner i de eksisterende systemer, som må afhjælpes for at forbrugerne kan være passende repræsenteret især på EU-plan via de organisationer, der repræsenterer deres generelle eller specifikke interesser.

3.7.1 Særlig vigtig er den nødvendige uddannelse af de tekniske ledere og undervisere i ovennævnte forbrugerorganisationer (6).

3.7.2 Ved siden af de almene informationsprogrammer for forbrugere generelt, bør forbrugerorganisationerne ligeledes have særskilt og forudgående information, så de kan videreformidle den til deres medlemmer eller forbrugerne som helhed i deres respektive hjemlande eller regioner.

3.7.3 Forbrugerorganisationernes egen repræsentation på EU-plan bør styrkes i de forskellige EU-organer, enten direkte eller via deres paraplyorganisationer. EØSU bifalder dog Kommissionens seneste initiativ til omstrukturering af det nuværende forbrugerudvalg (7) og udpegelse af en ansvarlig for forbrugerrelationer i Generaldirektoratet for Konkurrence (8), hvilket burde følges op inden for de øvrige politikområder, som vedrører forbrugerne (9).

3.7.4 Lige så vigtigt er det at få genoptaget afholdelsen af periodiske europæiske forbrugerfora for at udbygge og forbedre dialogen, informationen og samarbejdet mellem forbrugerorganisationerne.

4. Forbrugerorganisationernes finansiering

4.1 En passende forbrugerrepræsentation kræver først og fremmest tilstrækkelig finansiering af deres repræsentative organer såvel organisatorisk som operationelt (10).

4.2 Uanset de gældende ordninger i de enkelte lande, har nogle forbrugerrepræsentanter givet udtryk for, at det kun gennem kraftig støtte og opmuntring fra EU vil være muligt at udstyre forbrugerorganisationerne med de midler, der er nødvendige for, at de kan forsvare, fremme og repræsentere forbrugerne på regionalt, nationalt, EU- og internationalt plan, som er deres mission (11).

4.3 Det blev påpeget, at forbrugerorganisationerne i sig selv med de midler, som medlemskontingenterne indbringer, eller som de fremskaffer på eget initiativ, har vanskeligt ved at overleve økonomisk og dermed sikre deres uafhængighed og autonomi over for politiske og økonomiske magthavere (12). For at bevare disse principper bør enhver finansiel støtte som hovedregel gå til foranstaltninger, programmer, projekter og initiativer, især vedrørende uddannelse af tekniske ledere, forbrugeruddannelse og afholdelse af kollektive foranstaltninger til beskyttelse af forbrugernes generelle interesser og ikke til den almindelige drift af sådanne organisationer.

4.4 Den nuværende EU-støtteramme for forbrugerorganisationer er fastlagt i afgørelse 20/2004/EF af 8. december 2003 om en generel ramme for finansiering af Fællesskabets aktioner til støtte for forbrugerpolitikken for perioden 2004-2007 (13) og i »Revision af det rullende handlingsprogram som led i Fællesskabets strategi for forbrugerpolitikken 2002-2006« af 15. september (14).

5. Maksimal harmonisering på det højeste forbrugerbeskyttelsesniveau

5.1 Artikel 153 knæsætter udtrykkeligt minimumsharmonisering og et højt niveau for beskyttelse af forbrugernes interesser som et grundprincip for EU's forbrugerpolitik (15).

5.2 Derfor indeholder de fleste direktiver på forbrugerbeskyttelsesområdet — hvilket ikke er nyt (16) og heller ikke ændret i forfatningsudkastet — en såkaldt »minimumsklausul«, der som regel er formuleret således: »Medlemsstaterne kan inden for det område, der omfattes af dette direktiv, vedtage eller bevare strengere bestemmelser, der er forenelige med Traktaten, for at sikre en mere omfattende beskyttelse af forbrugerne« (17).

5.3 Det ser dog ud til — i hvert fald siden grønbogen om Forbrugerbeskyttelse i Den Europæiske Union (18) og Kommissionens nylige meddelelse om Strategi for forbrugerpolitikken 2002-2006 (19) — at kursen nu er lagt om i retning af total harmonisering som et middel til at tilnærme lovgivningerne på områder med tilknytning til forbrugerbeskyttelse.

5.3.1 Dette fremgår især af de nylige direktivforslag om forbrugerkredit (20) og illoyal handelspraksis (21) og sammen med den overdrevne vægt, der lægges på princippet om gensidig anerkendelse (22), tegner der sig et billede af en generel kurs, som ikke kun er anlagt i bestemte sager med henvisning til emnets karakter eller behovet for at sikre gennemførelsen af grundlæggende aspekter af det indre marked.

5.3.2 EØSU erkender især i lyset af udvidelsen af EU til 25 medlemslande, at der kan være en fordel ved at anvende lovgivningsinstrumenter, som sikrer, at de retsordener, der regulerer de juridiske forbindelser mellem virksomheder eller mellem virksomheder og forbrugere, er så ensartede som muligt, når der er tale om foranstaltninger, som udelukkende eller først og fremmest skal sikre, at det indre marked fungerer.

5.3.2.1 Derfor mener EØSU, at der overalt, hvor det kan lade sig gøre, og under hensyntagen til den konkrete sags karakter bør anvendes forordninger (»europæiske love« (23) som de betegnes i forfatningsudkastet) eller, hvis dette ikke er muligt, direktiver (»rammelove« ifølge den nye terminologi), hvor målet er maksimal harmonisering som et middel til bedre at garantere den afledte rets klarhed og sikkerhed.

5.3.3 EØSU er dog af den opfattelse, at denne form for harmonisering udelukkende bør gennemføres, hvis der er garanti for, at forbrugerbeskyttelsen fastlægges på det højeste niveau set i forhold til den teknologiske udvikling, videnskabelige indsigt og det fremherskende kulturmønster.

5.4 I alle andre tilfælde, hvor de interesser, der skal beskyttes, ikke i det væsentligste og grundlæggende sigter mod det indre markeds gennemførelse eller funktionsmåde, og hvor det tværtimod først og fremmest drejer sig om forbrugerbeskyttelse, kan dette efter EØSU's mening bedst ske ved at opretholde princippet om minimumsharmonisering — altid på et højt beskyttelsesniveau — men således at medlemsstaterne får mulighed for at opretholde eller indføre strengere beskyttelsesforanstaltninger, der skal være forenelige med traktaten, som fastsat i artikel 153, stk. 5.

5.5 Med tiltrædelsen af over ti nye medlemsstater vil EØSU råde Kommissionen til at revidere den tilgang, den nu har anlagt med maksimal harmonisering over en kam, og begrænse denne til de situationer, hvor det drejer sig om at gennemføre det indre marked eller få det til at fungere. I alle disse tilfælde skal forbrugerne sikres beskyttelse på det højeste niveau set i forhold til den aktuelle videnskabelige viden, den teknologiske udvikling og kultur- og samfundsudviklingen på det pågældende område.

5.6 Med »aktuel videnskabelige viden« menes videngrundlaget for beslutningstagerne på det forbrugerpolitiske område. Den omfatter de anerkendte resultater af: a) forbrugerteori. b) empiriske undersøgelser af forbrugeradfærd og organisationers udvikling c) evaluering af foranstaltninger og projekter, som Kommissionen har planlagt osv. Hvis videngrundlaget er utilstrækkeligt, bør der udvikles en effektiv forskningskapacitet.

5.7 Endvidere opfordrer EØSU til, at forordningen (eller den europæiske lov ifølge den nye betegnelse) om muligt anvendes som den type retsakt, der er bedst egnet til at sikre reel tilnærmelse af lovgivningerne og effektivt garantere juridisk klarhed i de retlige forbindelser (24).

6. Subsidiaritets-, gensidig anerkendelses- og forsigtighedsprincippet — en fortolkning og anvendelse, der tilgodeser forbrugerbeskyttelsen

6.1 Nogle af de grundlæggende principper i traktaten er bærende elementer i den afledte ret, og de bør altid være ledetråden i fastlæggelsen af arten, det væsentlige indhold, hensigtsmæssigheden og det materielle anvendelsesområde af de foranstaltninger, der træffes til regulering af de forskellige sektorer og som led i EU's politik på de forskellige områder. Forbrugerretten er således ikke nogen undtagelse.

6.2 De vigtigste af disse principper er subsidiaritetsprincippet (25), princippet om gensidig anerkendelse og forsigtighedsprincippet.

6.3 Uden at komme nærmere ind på subsidiaritetsprincippets rækkevidde, hvad angår dets anvendelse i forbrugerlovgivningen, kan det fastslås, at formuleringen af princippet — set i lyset af artikel 153 — indebærer, hvad nogle forfattere betegner som »dobbelt subsidiaritet« (26).

6.3.1 Ud over den frasortering, der følger af den almene, »primære« subsidiaritet i artikel 3 B, har lovgiveren ønsket at filtrere de foranstaltninger, der er anført i artikel 153, stk. 3, litra b), gennem en endnu finere sigte, der fungerer som en egentlig »sekundær« subsidiaritet. Dette betyder, at disse fællesskabsforanstaltninger kun er tilladelige, hvis de kan bestå den subsidiaritetsprøve, der ligger i kravet om, at de skal supplere eller støtte medlemsstaternes initiativer på de nævnte områder.

6.3.2 Medlemsstaterne skal altså altid have taget initiativ til foranstaltninger på nationalt plan eller have planer herom, før Fællesskabet på det pågældende område kan udvikle en foranstaltning for at supplere eller støtte sådanne nationale initiativer.

6.3.3 Følgelig har Fællesskabet overhovedet ikke nogen selvstændig initiativret, end ikke til at træffe foranstaltninger på de få nævnte områder, heller ikke hvis dets indsats kunne begrundes ud fra subsidiaritetsprincippet som defineret i artikel 3 B, medmindre der er tale om en opfølgning af foranstaltninger, som medlemsstaterne specifikt har taget initiativ til.

6.4 Derfor er det meget vigtigt, at forbrugerrepræsentanterne i alle tilfælde og i lyset af den konkrete anvendelse af subsidiaritetsprincippet gør det klart over for EU-institutionerne, at fortolkningen af dette princip ikke må blokere for vedtagelsen af nødvendige og passende forbrugerbeskyttelsesforanstaltninger.

6.5 Om princippet om gensidig anerkendelse (27) havde EØSU lejlighed til at udtale sig indgående i initiativudtalelsen fra november 2000 (28), som var en opfølgning af Kommissionens vigtige meddelelse »Gensidig anerkendelse i forbindelse med overvågningen af handlingsplanen for det indre marked« (29).

6.6 Kommissionen har på sin side for forskellige sektorer offentliggjort programmer for foranstaltninger med henblik på gennemførelse af princippet om gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager og af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (30).

6.7 Hvad angår foranstaltninger på forbrugerområdet har der været en stigende tendens til at udvide anvendelsesområdet til flere sektorer, især når målet samtidig er total harmonisering.

6.8 Skønt anvendelsen af princippet generelt forekommer berettiget, er der områder, hvor dets anvendelse indebærer, at forbrugerne bliver underkastet lovgivningen i forskellige medlemsstater, hvilket skaber uklarhed og i høj grad kan afholde folk fra at handle over grænserne (31).

6.9 Derfor henleder EØSU Kommissionens opmærksomhed på, at princippet om gensidig anerkendelse bør anvendes forsigtigt og under hensyntagen til situationen i den enkelte sektor som et middel til at tilnærme lovgivningerne.

6.10 Derimod mener EØSU, at forsigtighedsprincippet, som blev forankret i EU-retten med Maastricht-traktaten og kun gælder for miljøpolitikken, bør betragtes som et retsprincip, der er fælles for EU's politik på alle områder, og i særdeleshed for forbrugerbeskyttelsespolitikken, hvor det har store praktiske konsekvenser såsom systematisk og objektiv risikovurdering og omvendt bevisbyrde til fordel for forbrugerne som generel regel i erstatningslovgivningen (32).

7. En gennemført horisontal tilgang til forbrugerpolitikken

7.1 Som nævnt har begrebet horisontalitet eller tværgående tilgang — der blev indskrevet i EF-traktaten med Amsterdam-traktaten, efter at Kommissionen havde nævnt det i flere af sine programmer (33) — i dag fået betydeligt større vægt i Kommissionens politiske retningslinier. Desuden er det nedfældet i forfatningsudkastet som en grundlæggende rettighed (34).

7.2 I Kommissionens meddelelse »Strategi for forbrugerpolitikken 2006-2006« (35) står der faktisk at læse: »Forbrugerne berøres af specifikke regler for forbrugerbeskyttelse, men også af andre vigtige EU-politikker såsom bl.a. politikken om det indre marked, miljø og bæredygtig udvikling, transport, finansielle tjenesteydelser, konkurrence, landbrug og udenrigshandel. Forbrugerpolitik som sådan kan ikke udarbejdes uden hensyntagen til andre områder, der berører forbrugerne. Det er vigtigt, at der sker en systematisk indarbejdning af de områder, der optager forbrugerne, i de relevante EU-politikområder« (36).

7.3 I praksis er dette princip imidlertid ikke systematisk blevet omsat i konkrete foranstaltninger som led i gennemførelsen og udviklingen af EU's politik på forskellige områder. I førnævnte strategipapir blev dette mål heller ikke prioriteret højest, således som EØSU havde foreslået i sin udtalelse om Kommissionens meddelelse (37).

7.4 Det er derfor vigtigt, at der fastsættes gennemsigtige mekanismer og indføres en troværdig praksis, som sikrer, at der ved vedtagelsen af enhver foranstaltning på et hvilket som helst område under EU's kompetence altid tages hensyn til forbrugernes interesser og garanteres et højt forbrugerbeskyttelsesniveau (38).

7.5 Derfor anbefaler EØSU, at Kommissionen overvejer, om der vil være behov for at styrke de menneskelige og materielle ressourcer i GD for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse og omlægge dets fremgangsmåder og procedurer med henblik på koordineringen med de øvrige generaldirektorater.

7.5.1 Ligeledes bør de øvrige EU-institutioner, lige fra Rådet til Europa-Parlamentet, Regionsudvalget og EØSU selv, tage op til overvejelse, om de kan organisere sig på anden måde, som bedre kan sikre effektiv hensyntagen til forbrugerbeskyttelsen i alle EU-politikker.

8. Forenkling og kodificering af forbrugerretten

8.1 Med tilvæksten af stadig mere komplicerede love og bestemmelser inden for forbrugerret er det tilrådeligt — om ikke uomgængeligt nødvendigt — at arbejde videre på at forbedre og forenkle lovgivningen.

8.2 Kommissionen er begyndt at beskæftige sig mere og mere med disse aspekter af EU's lovgivningsproduktion (39).

8.3 EØSU har på sin side delt Kommissionens bekymring på dette felt (40), og dets Markedsobservatorium har siden 2002 haft emnet »forenkling« på sit faste program.

8.4 EØSU glæder sig derfor over den interinstitutionelle aftale, der er indgået mellem EP, Rådet og Kommissionen på dette område (41), og henviser i øvrigt til sine kommentarer i de nævnte udtalelser, især i den, der for nylig er vedtaget om Kommissionens sidste meddelelse om emnet (42).

8.5 Det er faktisk et vigtigt spørgsmål, som — især når det gælder forbrugerret, som grundlæggende henvender sig til almindelige borgere — fortjener særlig stor opmærksomhed og fortsatte bestræbelser på at forenkle lovgivningen, så den bliver mere forståelig og nemmere at anvende (43).

8.6 Et andet led i denne indsats er kodificering, som Kommissionen i øvrigt har taget fat på — om end i mindre skala — for flere direktivers vedkommende.

8.7 I de forskellige betydninger, som begrebet »kodificering« kan antage, forekommer det ikke hensigtsmæssigt at udarbejde en egentlig Europæisk Forbrugerkodeks (44). Man bør snarere arbejde videre i retning af en koordineret gennemarbejdning af EU-bestemmelserne på vigtige områder for at gøre bestemmelserne i forskellige lovinitiativer forenelige og systematisere emnerne.

8.8 En løsning, der ofte nævnes som middel til reduktion af lovgivningen, er øget anvendelse af selv- og samregulering.

8.8.1 Uden at ville foregribe den udtalelse, som EØSU er ved at udarbejde om dette emne, kan det allerede nu fastslås, at det på et marked, som endnu ikke er konsolideret og hvor informationen som bekendt er mangelfuld — især når det gælder forbrugerret — kun vil være muligt at udvikle alternative systemer til selv- og samregulering inden for en veldefineret lovramme med klare parametre og kriterier for indgriben, hvilket EØSU i øvrigt også påpegede i sin udtalelse om illoyal handelspraksis (45).

9. Oplysning og vejledning af forbrugerne

9.1 EØSU har længe påpeget, hvilken afgørende rolle forbrugerinformation og -uddannelse spiller for beskyttelsen af forbrugerne og forsvaret af deres rettigheder.

9.2 Især hvad angår information af forbrugerne har EØSU fremført, at specifik information om de enkelte tjenester eller produkter eller tilfældig udvalgt information, den være sig nok så udtømmende, ikke er tilstrækkelig. Der er brug for generel information om forbrugernes rettigheder som grundlag for en målrettet, der er afpasset til de respektive produkter eller tjenester (46).

9.3 Hvad angår forbrugeruddannelse har EØSU i en nylig initiativudtalelse ikke alene fremhævet »den oplyste forbruger«, men også behandlet forbrugeruddannelsens indhold og metoder samt den rolle, som de forskellige aktører i uddannelsesprocessen spiller (EU, medlemsstaterne, forbrugerorganisationer, erhvervssammenslutninger osv.) (47).

9.4 I forbindelse med en nytænkning af forbrugerpolitikken, som er en nødvendig følge af udvidelsen, vil oplysning og uddannelse af forbrugerne blive endnu vigtigere for at sikre effektiv fremme af forbrugernes rettigheder og beskyttelse, skønt det altid må overlades til medlemsstaterne og forbrugerorganisationerne af fastlægge retningslinier og kriterier, så indsatsen tilpasses de reelle forhold på det nationale, regionale eller lokale marked.

9.4.1 I denne vigtige opgave er det ikke kun skoler, forbrugerorganisationer, virksomheder, erhvervsorganisationer og medlemsstaterne, som har en rolle at spille. EU har ikke alene til opgave at koordinere initiativerne, men også at tilskynde og fremme foranstaltninger, som kan forbedre informationen og udvide forbrugernes viden (48).

9.4.2 Disse foranstaltninger bør ikke begrænse sig til passende finansiel støtte, men også bestå i udvikling af kampagner og fælles informations- og uddannelsesprogrammer.

9.4.3 De bør omfatte såvel forbrugere som erhvervsorganisationer og vare- og tjenesteleverandører samt lovgivere og dem, der anvender bestemmelserne, især jurister (dommere, advokater, statsadvokater osv.).

10. Det administrative samarbejde om anvendelsen af forbrugerbeskyttelseslovgivningen

10.1 Det er et aspekt af afgørende betydning, der behandles i det nylige forslag til forordning om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse (KOM(2003) 443 endelig af 18.7.2003), som EØSU allerede har afgivet udtalelse om (49).

10.2 For at systemet til overvågning af overtrædelser af EU-regler kan blive stadig mere effektivt og dets gennemførelse på nationalt plan sikre, at det faktisk bliver håndhævet, må der gøres noget ved de begrænsninger ved denne forordning, der er blevet påvist. Et af de punkter, der straks bør rettes op på, er dets anvendelsesområde, som er for snævert.

11. Overvejelser over, hvorledes der kan gennemføres en effektiv og passende beskyttelse af forbrugerne og deres interesser i det udvidede indre marked.

11.1 EØSU er helt klar over, at ændringer af lovgivningen ikke får nogen umiddelbar effekt eller omgående resultater. Derfor vil EØSU i nærværende gennemgang af de forskellige spørgsmål, som trænger til at blive uddybet eller forbedret, ikke kun fokusere på behovet for at konsolidere og fremme en effektiv anvendelse af gældende ret, men også understrege, at processen skal foregå gradvis og samordnet, så den ikke skævvrider den nødvendige balance mellem de interesser, der står på spil, dog uden at glemme, at forbrugerne oftest er den svagere part i forbrugsanliggender.

11.2 Det er ud fra denne synsvinkel at EØSU vil pege på nogle områder, som efter dets mening trænger til at blive set efter i sømmene med henblik på en forbedring af de gældende lovrammer for de retlige relationer, som direkte vedrører forbrugerne.

11.2.1 Et af disse områder er forbrugernes sikkerhed i forbindelse med tjenesteydelser og leverandørens ansvar for mangelfulde tjenesteydelser.

11.2.2 I 1992 blev det pågældende direktivforslag (50) stillet i bero. Det giver derfor anledning til fornyet håb, at Kommissionen nu på Rådets og Parlamentets opfordring til den om at »fastslå behovene, mulighederne og de vigtigste mål for Fællesskabets indsats vedrørende tjenesteydelsers sikkerhed« (51) har besluttet at sætte dette emne på dagsordenen igen med sin rapport af 6. juni 2003 (52) og med sit nye direktivforslag om tjenesteydelser på det indre marked (53).

11.2.3 Man kan dog frygte, at den kurs, som Kommissionen har anlagt i dette spørgsmål, ikke vil udmønte sig i punktuelle og effektive reguleringstiltag, hvis principperne om subsidiaritet og komplementaritet i forhold til medlemsstaternes politik bliver fortolket på en uhensigtsmæssig måde (54).

11.2.4 Et andet af de områder, hvor der er stort behov for regulering på EU-plan, er definitionen af grundlæggende forsyningspligtydelser og af de principper, som bør gælde herfor, mht. ydelsernes kontinuitet og almene karakter, rimelige priser, ret til adgang, valgfrihed osv. (55)

11.2.4.1 Som det fremgår af udtalelserne om dette emne (56), mener EØSU, at udvidelsen af EU kræver fastlæggelse af præcise retningslinier i betragtning af privatiseringen af visse grundlæggende forsyningspligtydelser og — helt uomgængeligt — indkredsning af de centrale forsyningspligtydelser, hvori luftfarten, jernbaner, el, gas, post- og telekommunikation naturligt indgår (57).

11.2.4.2 Da der ikke findes kvalitetsindikatorer, som er tilstrækkeligt præcise til, at der kan foretages en komparativ evaluering af disse tjenester, afventes med spænding den meddelelse, som Kommissionen har bebudet om en metodik til horisontal evaluering af forsyningspligtydelser (58).

11.2.5 Der er også behov for på EU-plan at få harmoniseret lovvalgsreglerne for forpligtelser uden for kontraktforhold.

11.2.5.1 Kommissionens initiativ til fremlæggelse af et forslag til forordning om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontraktforhold (59) fortjener derfor særlig omtale. Dette forslag er sammen med EØSU's bemærkninger i sin udtalelse (60) herom et nøgleelement i harmoniseringen af lovgivningen i det udvidede EU på et område af stor betydning for en passende beskyttelse af forbrugerne.

11.3 Hvad angår retten til information, især når det gælder fødevarer (61), bør der — ud over stadige forbedringer af mærkningen, så den bliver mere forståelig for forbrugerne — også anvendes nye moderne kanaler, som kan forbedre forbrugeroplysningen (Internet, grønne numre, hjælpetjenester for forbrugerne osv.) uden at forglemme identifikationen af varens oprindelse (62).

11.4 Når det gælder beskyttelse af sundhed og sikkerhed, er det de nationale myndigheders reaktionsevne, der bestemmer, om RAPEX-systemet (63) kan fungere endnu mere effektivt. EØSU peger igen på behovet for at satse på kvaliteten af kontrollen på EU-markedet gennem projekter, der kan bidrage til at skabe og udvikle medlemsstaternes markedskontrolmekanismer, især i de nye medlemsstater, og således støtte såvel forbrugerorganisationer som de kompetente offentlige myndigheder (64).

11.4.1 Forbrugerorganisationerne skal på deres side fremlægge pålidelig information om sikrere produkter og tjenesteydelser og formidle resultaterne af kontrol foretaget på nationalt plan.

11.5 Med hensyn til beskyttelsen af forbrugernes økonomiske interesser er der flere aspekter, som fortjener at blive taget op og omarbejdet.

11.5.1 Hvad producentens ansvar (65) angår, har det nuværende system en indbygget ubalance mellem den bevisbyrde, som forbrugeren er underlagt, og de tilfælde, hvor producenten fritages for ansvar. Derved stilles forbrugerne ringere.

11.5.1.1 Der er således god grund til at fortsætte det igangværende arbejdet med revisionen af direktiv 85/374/EØS af 25. juli 1985 efter de retningslinier, der blev anbefalet i grønbogen om produktansvar (66), og som er blevet fulgt op af en række undersøgelser, Kommissionen (67) i mellemtiden har ladet udarbejde.

11.5.2 Over for begrænsningen af forbrugerbeskyttelsen ved dørsalg (68) til de tilfælde, hvor der er tale om udtrykkelig anmodning fra forbrugeren, må der tages visse forbehold, da bevisførelsen er vanskelig og der ofte kan optræde grænsetilfælde, som ikke giver retssikkerhed. EØSU mener, at dette spørgsmål bør undersøges på ny for at definere begrebet formodning (om god tro), således at forbrugeren beskyttes mod bedrageri. Desuden bør hele direktivet revideres i lyset af de aktuelle illoyale og aggressive salgsmetoder og de EU-tekster, der behandler disse problemer.

11.5.3 For så vidt angår aftaler vedrørende fjernsalg (69) , vil det være af stor betydning, at det obligatorisk skal fastsættes, at leverandøren har bevisbyrden for, at en forbruger har modtaget forudgående oplysninger eller skriftlig bekræftelse, eller at fristerne er blevet overholdt, eller at forbrugeren har givet sit samtykke (70). Endvidere vil det være relevant at undersøge, om oplysningskravene er passende i aftaler om fjernsalg, der indgås online.

11.5.4 EØSU udtrykker bekymring over udøvelsen af fortrydelsesretten, hvor der er brug for harmonisering af fristerne i de forskellige lovtekster og fastlæggelse af klare regler for udøvelsen af denne ret, især når det gælder fjernsalg af finansielle tjenesteydelser (71) og forbrugerkredit (72). EØSU peger på behovet for at forenkle dette system, som er kompliceret og lidet gennemskueligt (73).

11.5.5 Med hensyn til beskyttelse af forbrugerne mod urimelige kontraktvilkår (74) vil det være nyttigt, hvis Kommissionen kunne udarbejde en systematisk og ajourført oversigt over generelle kontraktvilkår, som udtrykkeligt er erklæret for urimelige enten i medlemsstaternes eller Domstolens retspraksis, og videregive disse oplysninger til forbruger- og erhvervsorganisationer (75).

11.5.5.1 I øvrigt er det almindeligt anerkendt, at reguleringen af dette område er forældet, og Kommissionen må hurtigst muligt nå til ende med sin revision i forlængelse af sin beretning om direktivets anvendelse (76) og de utallige arbejdsmøder, den har afholdt om dette emne.

11.5.6 Med hensyn til problematikken omkring forbrugerkredit (77) har EØSU allerede haft lejlighed til at udtale sig om Kommissionens nylige forslag på dette område (78), men det skal endnu en gang understreges, at der er behov for at bekæmpe anvendelsen af ågerrenter og skabe balance mellem forbrugernes og kreditinstitutternes rettigheder og pligter. Forskellene mellem de nationale bestemmelser på dette område og det uensartede forbrugerbeskyttelsesniveau — en situation som kan blive forværret med de nye medlemsstaters tiltrædelse — kan svække forbrugernes tillid til markedet for finansielle tjenesteydelser og skabe konkurrenceforvridninger.

11.5.7 Et spørgsmål, der — som EØSU flere gange har påpeget — hurtigst muligt bør tages op på EU-plan er den overdrevne gældsætning i private husholdninger, der har grebet om sig og som frygtes at eskalere med den forventede rentestigning (79).

11.5.8 EØSU mener ligeledes, at det er vigtigt at udvikle lovgivningen om sikkerhed i forbindelse med elektroniske betalinger (80), og Kommissionens nylige initiativ til lancering af en debat om skabelse af et ensartet retsområde for elektroniske betalinger i det indre marked (81).

11.5.8.1 Der savnes dog stadig en samlet tilgang til elektronisk handel, som er nødvendig for at vinde forbrugernes tillid, hvilket blev klart påvist på konferencen i Dublin i anledning af Den Europæiske Forbrugerdag 2004.

11.5.8.1.1 Hertil kommer, at det arbejde, der hidtil er gjort for at skabe systemer for akkreditering af de forretningsdrivende end ikke er mundet ud i selvreguleringstiltag, som kunne give forbrugerne mulighed for at finde web-steder på Internettet, som de kan have tillid til

11.5.8.1.2 Det er således glædeligt, at Kommissionen på det seneste har taget initiativer, som — trods deres begrænsninger — sigter mod at fremme en mere sikker anvendelse af Internettet (82), og som vedrører beskyttelsen af mindreårige og den menneskelige værdighed samt berigtigelsesretten inden for audiovisuelle tjenester og informationstjenester (83).

11.5.8.2 Der findes ikke nogen international retsramme svarende til den, EU har indført med »Bruxelles 1«-forordningen, som er afgørende for en sikker afvikling af internationale elektroniske transaktioner. Derfor er en konvention om retlig kompetence og fuldbyrdelse af domme på det civil- og handelsretlige område et vigtigt mål, som bør forfølges på Haag-konferencen.

11.5.9 Et område af fundamental betydning er harmoniseringen af aftaleretten, som Kommissionen har taget fat på med opbakning fra EØSU (84). Denne proces bør føres videre og intensiveres med særlig vægt på standardisering især af visse kontrakttyper af særlig interesse for forbrugerne (85).

11.5.10 Efter offentliggørelsen af direktivet om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (86), hvor der fokuseres på spørgsmål vedrørende garantier ved køb af varer, er den kritik, som EØSU's udtalelse (87) rettede mod dette forslag stadig aktuel, især hvad angår forholdet mellem handelsmæssige og retlige garantier og proceduren for at gøre dem gældende.

11.5.10.1 Det, der er behov for nu, er ikke kun at udvide direktivets anvendelsesområde til eftersalgsservice (88). Kommissionen må frem for alt nøje følge, hvorledes direktivet bliver omsat i medlemsstaterne, fordi reguleringen er så kompliceret og vanskelig at indbygge i den nationale lovgivning.

11.5.11 Et område, hvor man længe har ventet på et udspil fra Kommissionen i forlængelse af grønbogen om forbrugerbeskyttelse (89), er illoyal handelspraksis.

11.5.11.1 I sin udtalelse om emnet (90) har EØSU dog allerede givet udtryk for sin skuffelse og store bekymring over kursen og hovedlinierne i det instrument, der er under forberedelse.

11.5.11.2 Det er derfor et emne, som må følges på meget tæt hold og med stor opmærksomhed af forbrugerrepræsentanterne, især i de nye medlemsstater.

11.5.12 Ligeledes har EØSU tilkendegivet sin utilfredshed med forslaget til forordning om salgsfremmende foranstaltninger (91) og gentager her sin bekymring over forslagets endelige udformning og dets kompatibilitet med forslaget om illoyal handelspraksis, idet det frygter, at disse to instrumenter — i stedet for at bidrage til at fremme forbrugernes interesser — ender med at blive et tilbageskridt i forhold til den nuværende forbrugerbeskyttelse.

11.6 Endelig hvad angår adgang til domstolene anser EØSU det for nødvendigt at udbygge ikke kun beskyttelsen af ensartede kollektive, almene eller individuelle forbrugerrettigheder (92) gennem den hårdt tiltrængte revision af direktivet om søgsmål med påstand om forbud (93). Dets anvendelsesområde bør udvides, så det muliggør egentlige kollektive søgsmål, som ikke blot udrydder ulovlig og illegal praksis, men også fremmer skadeserstatning og de legitime interesser, som den enkelte forbruger har i en klagesag, især for så vidt angår hurtig og så vidt muligt gratis adgang til domstolene (94). I denne forbindelse gentager EØSU sin støtte ikke kun til alternativ konfliktløsning (95), men også til mæglingsprocedurer. Det anser det for meget vigtigt, at de nationale myndigheder får operationel og teknisk støtte til udformning og indførelse af sådanne procedurer (96).

11.6.1 EØSU går endvidere ind for, at der vedtages en bindende retsakt, som under hensyntagen til subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet kan sikre, at de mål, Kommissionen nævner i sin henstilling på dette område (97), især principperne om forbrugerens frihed og om uvildighed og ordningens gennemsigtighed. Hvad der i dag blot er henstillinger, som ikke i praksis er blevet anvendt effektivt og generelt, bør således gøres til bindende forskrifter.

11.7 EØSU glæder sig over de seneste initiativer fra Kommissionen på området retligt samarbejde, herunder især forordningerne om konkurs (98) og om retternes kompetence (Bruxelles-konventionen) (99), forslaget til forordning om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontraktforhold (»Rom II«) (100), grønbogen om omdannelse af Rom-konventionen af 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, til en fællesskabsretsakt (»Rom I«) (101), og forslaget til forordning om fastlæggelse af en generel ramme for Fællesskabets aktiviteter med henblik på at fremme gennemførelsen af et europæisk civilretligt område (102).Kommissionen opfordres til at gå videre med skabelsen af et fælles retsområde som grundlag for de proceduremæssige aspekter af gennemførelsen af det indre marked, som er særligt vigtigt i et udvidet EU.

12. Konklusioner

12.1 Fremme af forbrugernes interesser samt inddragelse og beskyttelse af forbrugerne bør altid være et mål for EU's politik på alle områder, som en ægte europæisk borgerrettighed.

12.2 Med optagelsen af over ti nye medlemsstater, hvor forbrugerbeskyttelse er et ret nyt begreb, må hele forbrugerpolitikken nytænkes for at tilpasse den til de nye realiteter på et marked med næsten 500 mio. forbrugere.

12.3 EU og dets institutioner har en afgørende rolle at spille i opstillingen af prioriteter ved omarbejdningen af de retlige og institutionelle rammer og de nødvendige handlingsprogrammer til sikring af en effektiv forbrugerpolitik, som kan garantere og virkeliggøre disse mål.

12.4 EØSU vil med denne initiativudtalelse bidrage til fastlæggelsen af en sådan politik som talsmand for civilsamfundets bekymring og med særlig vægt på inddragelsen af repræsentanterne fra de nye medlemsstater.

12.5 EØSU mener, at de mest presserende opgaver for forbrugerpolitikken er: — konsolidering af EU-retten gennem forenkling og kodificering — effektiv anvendelse af den indførte og omsatte lovgivning og streng kontrol hermed — gennemførelse af rammedirektivet om illoyal handelspraksis — uopsættelig forbedring af informationen og uddannelsen af forbrugerne — indarbejdelse af forbrugerpolitikken i andre politikker på såvel EU- som nationalt plan — støtte til forbrugerorganisationerne med henblik på gennemførelse af produktanalyser udveksling af information om deres kvalitet.

12.6 EØSU går ind for, at stærke og uafhængige repræsentative forbrugerorganisationer er grundlaget for en effektiv politik til beskyttelse af forbrugerne og fremme af deres interesser og deltagelse.

12.7 EØSU mener, at det i dette øjemed er nødvendigt at garantere, at forbrugerorganisationerne finansieres på passende vis, så de kan udvikle foranstaltninger, programmer, projekter og initiativer.

12.8 EØSU mener, at fastlæggelsen af kriterier for forbrugerorganisationernes repræsentativitet og deltagelse kan bidrage afgørende til en mere effektiv forbrugerpolitik.

12.9 EØSU mener, at der gradvis og uden at forglemme behovet for at opretholde balancen mellem de forskellige interesser, bør arbejdes videre på igangværende eller nye lovgivningsinitiativer, især på følgende områder: — sikkerhed i forbindelse med tjenester og erstatningsansvar ved levering af mangelfulde tjenester — grundlæggende forsyningspligtydelser — beskyttelse af sundhed og sikkerhed — større sikkerhed ved elektroniske betalinger og anvendelse af Internettet. — husholdningers gældsætning — betalingsmidler — aftaleret — adgang til domstolene og et fælles retsområde.

12.10 Endvidere mener EØSU, at den gældende EU-lovgivning bør revideres og modstridende bestemmelser udryddes for at tilpasse lovgivningen til det udvidede indre marked, især på følgende områder: — produktansvar — dørsalg, fjernsalg, elektronisk handel og salgsfremme — urimelige kontraktvilkår — forbrugerkredit — garantier i forbindelse med salg af varer og tjenester.

12.11 EØSU henviser til sit forslag om oprettelse af et EU-forskningscenter for forbrugerspørgsmål, som skal bidrage til videngrundlaget for forbrugerpolitikken (103).

12.12 EØSU opfordrer medlemsstaterne til at indarbejde forbrugerbeskyttelsen og forbrugerdeltagelsen som et prioriteret mål i deres politik på alle områder.

12.13 EØSU anbefaler Kommissionen at tage hensyn til forslagene og ideerne i nærværende udtalelse ved fastlæggelsen af nye retningslinier for forbrugerpolitikken og regelmæssigt at offentliggøre rapporter om situationen på forbrugs- og forbrugerområdet i Europa.

Bruxelles, den 10. februar 2005 Anne-Marie SIGMUND Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Om alle disse spørgsmål har EØSU gjort sig overvejelser i flere udtalelser såsom:

— »Samhørighedspolitikkens fremtid i relation til udvidelsen og overgangen til den videnbaserede økonomi«, som Henri Malosse var ordfører for, EFT C 241 af 7.10.2002.

— »Udvidelsens økonomiske og sociale konsekvenser i ansøgerlandene«, som Dimitris Dimitriadis og Eva Belabed var ordførere for, EUT C 85 af 8.4.2003.

— »Udvidelsens konsekvenser for ØMU'en« (CES 1018/2002), som Bruno Vever var ordfører for, EUT C 61 af 14.3.2003.

— »EU's udvidelse og konsekvenserne for Det Indre Marked«, som Eva Belabed var ordfører for, EUT C 85af 8.4.2003.

— »Transport/udvidelsen«, som Dethmer H. Kielman var ordfører for, EUT C 61 af 14.3.2003.

— »Finansiel førtiltrædelsesstøtte«, som Kenneth Walker var ordfører for, EUT C 61 af 14.3.2003.

— »Opfyldelse af de økonomiske adgangskriterier: udfordringerne for ansøgerlandene i forbindelse med EU-udvidelsen«, som Bruno Vever var ordfører for, EFT C 193 af 10.7.2001.

— »Skovbrugssektoren og udvidelsen af EU«, som Seppo Kallio var ordfører for, EFT C 149 af 21.6.2002.

(2) Dette fremgår især af pkt. 14. i Rådets resolution af 2. december 2002 om Fællesskabets strategi for forbrugerpolitikken 2002-2006 (EFT C 11 af 17.1.2003, s.1), hvor det hedder:

»OPFORDRER KOMMISSIONEN OG MEDLEMSSTATERNE TIL: 14. at bistå repræsentative forbrugerorganisationer, så de uafhængigt kan fremme forbrugernes interesser på fællesskabsplan og nationalt plan og gøre det muligt for dem at øve indflydelse, for eksempel indgå i en afbalanceret dialog med erhvervslivet og deltage i udarbejdelse af fællesskabspolitikker. Udvikling af kapacitetsopbyggende projekter med henblik på at styrke forbrugerorganisationerne, hvor dette er hensigtsmæssigt, og af uddannelsesværktøjer med særligt sigte på grænseoverskridende transaktioner vil være afgørende med henblik herpå;«.

(3) Dette vedrører især bestemmelserne i stk. 2 og 3 i artikel 7 i afgørelse nr. 20/2004/EF af 8. december 2003 om en generel ramme for finansiering af Fællesskabets aktioner til støtte for forbrugerpolitikken for perioden 2004-2007 (EFT L 5/1 af 9.1.2004), hvor det hedder:

»2. Den finansielle støtte til aktion 16 kan tildeles europæiske forbrugerorganisationer, som — a) er ikke-statslige nonprofitorganisationer, som er uafhængige af industri, handels- og erhvervs-interesser eller andre modstridende interesser, og hvis primære formål og aktiviteter er fremme og beskyttelse af forbrugernes sundhed, sikkerhed og økonomiske interesser i Fællesskabet — b) har fået mandat til at repræsentere forbrugernes interesser på fællesskabsplan af nationale forbrugerorganisationer i mindst halvdelen af medlemsstaterne, som ifølge nationale regler eller praksis repræsenterer forbrugerne, og som opererer på regionalt eller nationalt plan, og — c) over for Kommissionen på tilfredsstillende måde har redegjort for deres medlemstal, vedtægter og finansieringskilder. 3 Den finansielle støtte til aktion 17 kan tildeles europæiske forbrugerorganisationer, som — a) er ikke-statslige nonprofitorganisationer, som er uafhængige af industri, handels- og erhvervsinteresser eller andre modstridende interesser, og hvis primære formål og aktiviteter er at repræsentere forbrugernes interesser i standardiseringsprocessen på fællesskabsplan og — b) i mindst to tredjedele af medlemsstaterne har fået mandat til at repræsentere forbrugernes interesser på fællesskabsplan — af organer, som ifølge nationale regler eller praksis repræsenterer nationale forbruger-organisationer i medlemsstaterne, eller — mangel af sådanne organer af nationale forbrugerorganisationer i medlemsstaterne, som ifølge nationale regler eller praksis repræsenterer forbrugerne, og som opererer på nationalt plan.«

— (Se endvidere EØSU's udtalelse herom, ordfører: Bernardo Hernández Bataller (INT/180) af 17.7.2003EFT C 234 af 30.9.2003).

(4) EFT L 166 s. 51, der anfører følgende:

»Artikel 3 Organer/organisationer, der kan indlede søgsmål I dette direktiv forstås ved »godkendt organ/organisation« ethvert organ eller enhver organisation, som er retmæssigt oprettet i henhold til en medlemsstats lovgivning, og som har en legitim interesse i at sikre overholdelsen af de bestemmelser, der er omhandlet i artikel 1, herunder navnlig: a) et eller flere uafhængige offentlige organer, som specielt har fået til opgave at beskytte de i artikel 1 nævnte interesser, i de medlemsstater, hvor der findes sådanne organer, og/eller b) organisationer, der har til formål at beskytte de i artikel 1 nævnte interesser, i overensstemmelse med kriterierne i deres nationale lovgivning«.

Eller i den nuværende kodificerede version:

»Artikel 3 Organer/organisationer, der kan indlede søgsmål I dette direktiv forstås ved »godkendt organ/organisation« ethvert organ eller enhver organisation, som er retmæssigt oprettet i henhold til en medlemsstats lovgivning, og som har en legitim interesse i at sikre overholdelsen af de bestemmelser, der er omhandlet i artikel 1, herunder navnlig: a) et eller flere uafhængige offentlige organer, som specielt har fået til opgave at beskytte de i artikel 1 nævnte interesser, i de medlemsstater, hvor der findes sådanne organer, og/eller b) organisationer, der har til formål at beskytte de i artikel 1 nævnte interesser, i overensstemmelse med kriterierne i deres nationale lovgivning.«

(5) Om den kooperative sektors betydning: se Kommissionens meddelelse om fremme af andelsselskaber i Europa (KOM(2004) 18 endelig af 23. februar 2004, hvor ideen om en statut for det europæiske andelsselskab lanceres på ny. (Jean François Hoffelts udtalelse).

(6) EØSU bifalder derfor Kommissionens ganske nylige initiativ (GD for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse), hvor BEUC er blevet anmodet om i løbet af indeværende år at arrangere kurser i management af finansielle og menneskelige ressourcer, public relations og lobbying samt forbrugerret.

(7) Kommissionens afgørelse af 9. oktober 2003 om nedsættelse af en europæisk rådgivende forbrugergruppe (EUT L 258 af 10.10.2003).

(8) Denne post, der blev bebudet i december 2002 for at sikre en permanent dialog med de europæiske forbrugere, blev beklædt af Juan Riviere y Marti, som blev udnævnt af kommissær Mario Monti den 9. december 2003. (IP/03/1679 af 9.12.2003).

(9) I denne forbindelse skal især fremhæves Kommissionens nylige afgørelse om oprettelse af videnskabelige komitéer inden for forbrugersikkerhed, folkesundhed og miljø (EUT L 66 af 4.3.2004).

(10) 72 % af de adspurgte organisationer oplyser, at statsstøtte findes; de betegner dog støtten som utilstrækkelig.

(11) Særligt positivt er det, at BEUC i august 2003 opfordrede regeringerne i de nye medlemsstater til at give forbrugerorganisationerne passende finansiel støtte og omtalte muligheden for at anvende Phare-programmet i dette øjemed.

(12) 75 % af de adspurgte oplyser, at forbrugerorganisationerne ikke nyder godt af skattebegunstigelser.

(13) EUT L 5 af 9.1.2004, s. 1, jf. EØSU's udtalelse, som Bernardo Hernández Bataller var ordfører for, EUT C 234 af 30.9.2003.

(14) SEK(2003) 1387 af 27.11.2003.

(15) Dette fremgår klart af stk. 1 og 5 i artikel 153, idet sidstnævnte anfører, at foranstaltninger, som støtter, supplerer og ledsager den politik, medlemsstaterne fører, og som er blevet vedtaget af Rådet i overensstemmelse med artikel 251 og efter høring af EØSU ikke er »til hinder for, at den enkelte medlemsstat opretholder eller indfører strengere beskyttelsesforanstaltninger«, forudsat naturligvis at disse er forenelige med traktaten og især subsidiaritets- og proportionalitetsprincippet.

(16) Den samme bestemmelse var fastsat i artikel 129 A som ændret ved Maastricht-traktaten.

(17) Jf. eksempelvis direktiverne 90/314 (pakkerejser) artikel 8; 94/47 (time-share) artikel 11; 93/13 (urimelige kontraktvilkår) artikel 8; 97/7 (aftaler vedrørende fjernsalg) artikel 14; 85/577 (aftaler indgået uden for fast forretningssted); 84/450 (vildledende reklame) artikel 7; 87/102 (forbrugerkredit) artikel 15; Her bør nævnes den vigtige undersøgelse, der på Kommissionens anmodning er foretaget af Centret for Forbrugerret og koordineret af Monique Goyen. Ordføreren for denne udtalelse havde lejlighed til at deltage i denne undersøgelse sammen med fremtrædende juridiske eksperter som Klaus Tonner, Lopez-Sanchez, Susanne Storm, Jérome Frank, Alexandros Voutsas, William Fagan, Paolo Martinello, Andrée Colomer, A. Tavassy og Geraint Howells (SPC/02/93/CM, juli 1994). Den endelige rapport sondrede helt korrekt mellem de forskellige former for harmonisering: minimal, komplet, delvis, total og fakultativ.

(18) KOM(2001) 531 endelig af 2.10.2001.

(19) KOM(2002) 208 endelig af 7.5.2002.

(20) KOM(2002) 443 endelig af 11.9.2002.

(21) KOM(2003) 356 endelig af 18.6.2003.

(22) Udtrykkeligt indføjet i traktaten med Den Europæiske Fælles Akt.

(23) Jf. artikel 32 i forfatningsudkastet.

(24) Gode eksempler herpå er de seneste forordninger om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (forordning (EF) 44/2001 af 22.12.2000); om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager( forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29.5.2000); om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn (forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29.5.2000); om konkurs (forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29.5.2000); om salgsfremmende foranstaltninger i det indre marked (KOM (2003) 443 endelig af 25.10.2002); om samarbejde om forbrugerbeskyttelse (KOM (2003) 443 endelig 18.7.2003); om materialer og genstande bestemt til at komme i berøring med fødevarer (KOM(2003) 689 endelig af 17.11.2003); osv.

(25) Jf. artikel 5, andet afsnit, i EF-traktaten, som fastsætter følgende:

»På de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence, handler Fællesskabet, i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor, på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger, bedre kan gennemføres på fællesskabsplan.«

Der er imidlertid nogle forskelle i ordlyden af artikel 9, stk. 3, i forfatningsudkastet, som fortjener en nærmere granskning.

I forfatningsudkastet hedder det:

»I medfør af nærhedsprincippet handler Unionen på de områder, der ikke hører ind under dens enekompetence, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne på centralt, regionalt eller lokalt plan, men på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan nås på EU-plan.«

De vigtigste bidrag til diskussionen om dette princip er følgende:

Subsidiaritét: défi du changement, referat af Jacques Delors-kollokviet, offentliggjort af Det Europæiske Institut for Offentlig Administration, Maastricht, 1991, (EIPA 11/04); Le principe de subsidiarité, Jean-Louis Clergerie, Ellipses, 1997; undersøgelsen, der ikke menes af være offentliggjort, af prof. G. Vandersanden, Considérations sur le principe de subsidiarité, jan. 1992;Il principe di suddidiarietà nella prospectiva dell' attuazione del Trattato sull'Unione europea af Gian Pietro Orsello, Rom, 1993 og Mégret-kommentaren til traktaten, vol. 1, 2. udg, Bilag, Kap. III, s. 421 ff.

(26) Det skal dog nævnes, at den fortolkning, der lige fra starten blev anlagt af Kommissionen og forelagt Rådet i Edinburgh den 11.-12. december 1992, indebar, at analysen af en række direktivforslag, der var under udarbejdelse, måtte trækkes tilbage, mens mange andre blev stillet i bero eller taget op til revision.

(27) Den Europæiske Fælles Akt fastlagte udførligt dette princip i sin formulering af artikel 100 B, hvormed »Cassis de Dijon-dommen« endeligt inkorporeres i traktaten.

(28) »Gensidig anerkendelse i det indre marked« – ordfører LagerholmEFT C 116 af 20.4.2001.

(29) KOM(1999) 299 endelig af 28.7.1999.

(30) EFT C 12 af 15.3.2001.

(31) Her tænkes især på finansielle produkter udbudt i fjernsalg.

(32) Jf. EØSU's udtalelse om »Anvendelsen af forsigtighedsprincippet« – ordfører: Adrien Bedossa (EFT C 268 af 19.9.2000, s. 6).

(33) Jf. Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs første program for forbrugerbeskyttelse og –oplysning af 14. april 1975, som anfører følgende: »Alle disse rettigheder bør styrkes ved foranstaltninger inden for rammerne af Fællesskabets politik på specifikke områder, som f.eks. den økonomiske politik, den fælles landbrugspolitik, socialpolitikken, miljøbeskyttelsespolitikken, transportpolitikken og energipolitikken, samt ved indbyrdes tilnærmelse af lovgivningsområder, som alle berører forbrugernes stilling.« (EFT C 92 af 25.4.1975). Idéen blev videreudviklet i meddelelsen til Rådet af 4. juli 1985 med titlen »Nyt afsæt«, hvor der for første gang med god ret indtages den holdning, at gennemførelsen af det indre marked er et middel og ikke et mål for skabelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (KOM(85) 314 endelig), som er udgangspunkt for Rådets resolution af 23.6.1986).

Europa-Parlamentet opfordrede også i sin resolution fra marts 1992 om regler for forbrugerbeskyttelse og folkesundhed i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked Kommissionen til i stadig højere grad at tage hensyn til forbrugerbeskyttelseskrav på alle politikområder (PE 152150).

Men det blev EØSU, der umiddelbart før Det Europæiske Råd i Amsterdam i sin udtalelse om det indre marked og forbrugerbeskyttelse (CES 1309/95 af 22. november 1995 – ordfører: Francisco Ceballo Herrero; EFT C 39 af 12.2.1996) klart fremsatte en hel række anbefalinger om gennemførelsen af en horisontal forbrugerpolitik og krævede en generel henvisning hertil i den reviderede traktat.

(34) Art. II-38 og art. III-5.

(35) KOM(2002) 208 endelig af 7.5.2002.

(36) Ibidem s. 7.

(37) EØSU's udtalelse CES 276/2003 af 26. februar 2003 – ordfører Ann Davison; EFT C 95 af 23.4.2003.

(38) I sin tidligere nævnte udtalelse CES 1309/95 anbefalede EØSU i denne forbindelse følgende:

»— der bør tages hensyn til forbrugerinteresser i alle beslutninger vedrørende EU's handelspolitik i overensstemmelse med objektive kriterier, der skal offentliggøres; — ved anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 bør høring af forbrugerorganisationer være obligatorisk i tilfælde af dispensation eller godkendelse af aftaler mellem virksomheder og i særdeleshed ved virksomhedskoncentrationer, da begge fremgangsmåder påvirker markedets funktionsevne i negativ retning; — der bør vedtages direktiver om illoyal konkurrence og illoyal reklame; — de bestemmelser, der skal hindre, at forbrugerne bliver ofre for diskriminatorisk eller aggressiv salgspraksis på forsikringsområdet, bør harmoniseres; — samarbejdet vedrørende kontrol med sikkerhedsstandarder og sanktioner mod handel med varer eller tjenesteydelser, der medfører sikkerheds- eller sundhedsrisici, bør styrkes. (punkt 3.2.4).«

(39) Det fremgår klart af følgende kommissionsdokumenter, som er offentliggjort siden 1992: »Bedre lovgivning«, hvoraf især skal fremhæves beretningen fra 2002 (KOM(2002) 715 endelig af 11.12.2002) og dens meddelelser af 5.12.2001 om »Bedre og enklere lovgivningsmæssige rammer« (KOM(2001) 726 endelig af 5.6.2002), om »Styreformer i EU: Bedre lovgivning« (KOM(2002) 275-278 endelig af 11.2.2003) om »Ajourføring og forenkling af fællesskabsretten« (KOM(2003) 71 endelig) og ikke mindst dens nylige »Lovgivnings- og arbejdsprogram for 2004« (KOM(2003) 645 endelig af 29.10.2003), hvor prioriteringen for 2004 er forenkling og kodificering af EU-lovgivningen (Bilag 5).

(40) Jf. EØSU's udtalelser, som Bruno Vever (EFT C 14 af 16.1.2001), Kenneth Walker (EFT C 48 af 21.2.2002 og EFT C 125 af 27.5.2002), John Simpson (EUT C 133 af 6.6.2003) og Retureau (INT/187 af 17.3.2004 – CESE 500/2004, EUT C 112 af 30.4.2004)

(41) EFT C 321 af 31.12.2003. Særlig vigtig er EP's beslutning af 25.9.2003 (A5-0313/2003), som Monica Frassoni var ordfører for.

(42) Dok. KOM(2003) 71, som Retureau var ordfører for (CESE 500/2004, EUT C 112 af 30.4.2004)

(43) Angående omsætningen af EU-retten, mener 65 % af de adspurgte organer, at lovgivningsreformen er fuldendt, mens 35 % ikke anser den for afsluttet.

(44) Ideen om en »kodificering« af EU's forbrugerret og de forskellige opfattelser af begrebet »kodificering« blev indgående drøftet på et kollokvium i Lyon den 12.-13. december 1997; indlæggene blev offentliggjort under titlen »Vers un Code Européen de la Consommation« af Bruylant (1998) og atter drøftet på kollokviet i Bologne-sur-Mer den 14.-15. januar 2000; indlæggene fra sidstnævnte blev offentliggjort af Documentation Française (Paris 2000). Emnet er endvidere behandlet af forskellige forfattere i en udgivelse af Dominique Fenouillet og Françoise Labarthe: »Faut-il recodifier le droit de la consommation?«, (ECONOMICA, 2002)

(45) Udtalelse CESE 105/2004, som Bernardo Hernández Bataller var ordfører for (EUT C 108 af 30/4/2004).

(46) Se i denne forbindelse EØSU's udtalelser om »Forbrugerbeskyttelse i det indre marked«, som Francisco Ceballo Herrero var ordfører for (EFT C 39 af 12.2.1996) og om »Grønbog om forbrugerbeskyttelse i EU«, som Ann Davison var ordfører for (EFT C 125 af 27.5.2002) og især udtalelserne om forslagene til direktiv om vildledende og sammenlignende reklame, dørsalg, forbrugerkredit, pakkerejser, urimelige kontraktvilkår, time-share, fjernsalg af varer generelt og især af finansielle produkter, produktansvar, elektronisk handel, produktsikkerhed og illoyal handelspraksis

(47) Udtalelse af 26. marts 2003, som Bernardo Hernández Bataller var ordfører for (EUT C 133 af 6.6.2003). Her skal også nævnes den interessante rapport om dette emne fra »Committee for Consumer Affairs«, Holland, november 2000.

(48) Som Rådet i øvrigt fastsatte allerede i 1986 i sin resolution af 9. juni (EFT C 184 af 23.7.86).

(49) Udtalelse af 28. januar 2004, som Bernardo Hernández Bataller var ordfører for (EUT C 108 af 30/4/2004). Kommissionen havde tidligere henledt opmærksomheden på nødvendigheden af at forbedre kontrollen med anvendelsen af EU-bestemmelserne i sin meddelelse af 11. december 2002 (KOM(2002) 725 endelig).

(50) På det Europæiske Råd i Edinburgh den 11. og 12. december 1992 blev det besluttet at trække på en hel række direktivforslag, der var under udarbejdelse, tilbage for at anvende subsidiaritetsprincippet; dette omfattede bl.a. den pågældende tekst (SN/456/92, bilag C til formandskabets konklusioner).

(51) Direktiv 2001/95/EF, artikel 20.

(52) KOM(2003) 313 endelig af 6.6.2003.

(53) KOM(2004) 2 endelig af 13.1.2004. Se EØSU's udtalelse (ordførere: Arno Metzler og Ernst Ehnmark). Se også Rådets resolution af 1. december 2003, EUT C 299 af 10.12.2003.

(54) Dette uden at præjudicre EØSU's udtalelse om dette emne (CESE 137/2005).

(55) Jf. Grønbogen om forsyningspligtydelser (KOM(2003) 270 endelig af 21.5.2003) og Kommissionens meddelelse »Forsyningspligtydelser i Europa« (KOM(1996) 443 endelig af 11.9.1996).

(56) Udtalelse CESE 1697/2003 af 10.12.2003 – ordfører: Bernardo Hernández Bataller, og udtalelse CES/605/97 – ordfører Jan Jacob van Dijk. Jf. også EØSU's sektorbestemte udtalelser om visse nøgletjenester, især udtalelse CES 1296/96 af 30.10.1996 om energi og udtalelse CES/229/2004 af 28.2.2001 om elektroniske kommunikationstjenester – ordfører i begge tilfælde: Bernardo Hernández Bataller.

(57) I Portugal blev det for nylig på overraskende vis besluttet ikke at lade telefontjenester indgå i vigtige offentlige tjenester! (Lov 5/2004 af 10.2.2004).

(58) Der henvises til en sådan meddelelse i KOM(2004) 374 endelig af 12.5.2004.

(59) Forordning om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontraktforhold (KOM(2003) 427 endelig af 22.7.2003) (»Rom II«).

(60) Udtalelse CESE INT/209 – ordfører: Frank von Fürstenwerth (EUT C 241 af 28.9.2004).

(61) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000, EFT L 109 af 6.5.2000.

(62) Direktivet fastsætter, at angivelse af det sted, hvor produktet har oprindelse er obligatorisk i de tilfælde, hvor undladelse heraf ville kunne vildlede forbrugerne; denne formulering rejser megen tvivl, og set ud fra retssikkerheden er den ikke tilstrækkelig klar.

(63) System for hurtig udveksling af synspunkter.

(64) Jf. ligeledes EØSU's udtalelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om produktsikkerhed i almindelighed (EFT C 367 af 20.12.2000). Hvad angår markedskontrolmekanismer finder 65 % dem tilstrækkelige og 37 % mener, at de er meget lidt effektive.

(65) Direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 99/34/EF af 10. maj 1999, som udvidede direktivets anvendelsesområde til at omfatte el-markedet.

(66) KOM(1999) 396 endelig af 28.7.1999.

(67) Der henvises især til Lovells rapport (MARKT/2001/II/D), kontrakt nr. ETD/2001/B5-3001/D/76; ordføreren for denne udtalelse var også involveret i udarbejdelsen af den rapport.

(68) Rådets direktiv 85/577/EØF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted, EFT L 372 af 31.12.1985.

(69) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg, EFT L 144 af 4.6.1997.

(70) Ibidem artikel 11, stk. 3, litra a) i direktiv 97/7.

(71) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne.

(72) Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om harmonisering af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit KOM(2002) 443 endelig af 11.9.2002.

(73) 89 % af de adspurgte bekræfter, at denne ret er lovfæstet, men mere end 30 % mener ikke, at disse mekanismer anvendes effektivt.

(74) Direktiv 93/13/EØF af 5. april, EFT L 95/29 af 21.4.1993.

(75) Så vidt vides bliver CLAB-databasen ikke længere ajourført og er vanskeligt tilgængelig. 52 % af de adspurgte mener, at forbrugerbeskyttelsen mod urimelige kontraktvilkår er tilstrækkelig, og kun 19 % finder den utilstrækkelig.

(76) KOM(2000) 248 endelig af 6.7.2000; jf. EØSU's udtalelse - ordfører: Manuel Ataíde Ferreira – EFT L 116 af 20.4.2001.

(77) Direktiv 87/102, EFT L 42 af 12.2.1987 og direktiv 98/7, EFT L af 1.4.1998.

(78) EØSU's udtalelse om Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om harmonisering af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit af 1. juli 2003, hvor EØSU understreger, at det ikke kan acceptere, at forslaget i lighed med direktiv 87/102/EØF først og fremmest sigter mod udvikling af det indre marked, og at beskyttelsen af forbrugerne kun inddrages i det omfang, den kan fremme fri bevægelighed for kredittilbud, som ikke er et mål i sig selv, men kun et middel til udvikling af det indre marked.

(79) I den forbindelse skal fremhæves EØSU's stadig aktuelle informationsrapport og initiativudtalelse om dette emne (24.4.2002 – ordfører: Manuel Ataíde Ferreira, EFT C 149 af 21.6.2002) og de forskellige møder, Kommissionen og nationale organisationer arrangerede herom.

(80) Kommissionens henstilling 87/598/EØF om en europæisk adfærdskodeks for elektronisk betaling, EFT L 365 af 24.12.1987, er ikke tilstrækkelig til at beskytte forbrugernes interesser på dette område.

(81) Kommissionens meddelelse om et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked (KOM(2003) 718 endelig); EØSU udarbejder en udtalelse om dette spørgsmål med Guido Ravoet som ordfører (30.6.2004).

(82) Jf. KOM(2004) 91 endelig af 12.3.2004 og EØSU's udtalelse er under udarbejdelse af Daniel Retureau og Ann Davison.

(83) Jf. KOM(2004) 341 endelig og EØSU's udtalelse - ordfører: den samme som for denne udtalelse.

(84) Jf. Kommissionens meddelelse om europæiske aftaler (KOM(2001) 398 endelig af 11.7.2001) og EØSU'S udtalelse INT/117 – ordfører: Daniel Retureau – EFT C 241 af 7.1.2002.

(85) Jf. initiativudtalelsen om den europæiske forsikringskontrakt (INT/2002) – ordfører: den samme som for denne udtalelse.

(86) Direktiv 1999/44/EF af 25.5.1999, EFT L 171 af 7.7.1999.

(87) Udtalelse 743/94 af 1. juni 1994 – ordfører J. Proumens (EFT C 295 af 22.10.1994).

(88) Som forudset i Kommissionens fremragende Grønbog (KOM(93) 509 endelig af 15.11.1993; det pågældende direktiv fulgte ikke ånden i den grønbog.

(89) KOM(2001) 531 endelig; jf. ØSU's udtalelse 344/2002 – ordfører: Ann Davison – EFT C 125 af 27.5.2002.

(90) EØSU's udtalelse af 28.1.2004 – ordfører: Bernardo Hernández Bataller – EUT C 108 af 30.4.2004.

(91) I sin udtalelse EFT C 221 af 17.9.2002 – ordfører: Dimitris Dimitriadis – om Kommissionens forslag til forordning (KOM(2001) 546 endelig af 2.10.2001).

(92) 71 % af de adspurgte bekræfter, at der er mekanismer for domstolsadgang, og kun 29 % svarer, at der ikke er nogen specifik mekanisme; 58 % mener, at de er effektive, og 35 % at de ikke er det.

(93) Direktiv 98/27/EF af 19.5.1998 (EFT L 166 af 11.6.1998), der nu foreligger i kodificeret udgave (KOM(2003) 241 af 12.5.2003).

(94) På spørgsmålet, om der findes regler, som undtager forbrugerorganisationer fra sagsomkostninger, svarer 73 %, at der ikke findes nogen.

(95) EØSU's udtalelse om grønbog om alternativ konfliktløsning på det civil- og handelsretlige område (KOM(2002) 196 af 19.4.2002) – ordfører: Henri Malosse – EFT C 85 af 8.4.2003. Som opfølgning herpå afventer EØSU offentliggørelsen af rapporten om, hvordan EEJ-NET (det europæiske udenretslige netværk) fungerer; det ønsker imidlertid allerede nu at understrege behovet for at gøre dette mere operationelt.

(96) 78 % af de adspurgte svarer, at der er alternative konfliktløsningsmåder, mens kun 33 % svarer, at der ikke er nogen.

(97) Henstilling 98/257/EF af 30. maj 1998 om de principper, der finder anvendelse på organer med ansvar for udenretslig bilæggelse af tvister på forbrugerområdet, EFT L 115 af 17.4.1998 og henstilling 2001/310/EF af 4. april 2001, EFT L af 19.4.2001.

(98) Rådets dokument 9179/99 og korr. 1-99/00806; ordføreren for EØSU's udtalelse om emnet var Guido Ravoet (EFT C 75 af 15.3.2000); disse dokumenter fra Rådet er nu blevet til Rådets forordning (EFT L 160/1 af 30.6.2000).

(99) Forordning EF 44/2001 (EFT L 12 af 16.1.2001).

(100) KOM(2003) 427 endelig af 22.7.2003.

(101) KOM(2002) 654 endelig; ordføreren for EØSU's udtalelse om dette emne er også ordfører for denne udtalelse (EØSU's udtalelse 88/2004, EUT C 108 af 30.4.2004).

(102) KOM(2001) 705 endelig af 22.11.2001; ordføreren for EØSU's udtalelse var Manuel Ataíde Ferreira (EFT C 36 af 8.2.2002).

(103) Udtalelsen »Strategi for forbrugerpolitikken 2002-2006« (EUT C 95 af 24.3.2003 – ordfører: Ann Davison); Udtalelsen om en generel ramme for finansiering af for forbrugerpolitikken 2004-2007 (EUT C 234 af 30.9.2003 – ordfører: Bernardo Hernández Bataller).