Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Samarbejde med velfærdsorganisationerne som økonomisk og samfundsmæssigt vigtige aktører på det sociale område« (98/C 73/23)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 20. marts 1997 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Samarbejde med velfærdsorganisationerne som økonomisk og samfundsmæssigt vigtige aktører på det sociale område«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Social-, Familie-, Uddannelses- og Kulturspørgsmål, som udpegede Soscha zu Eulenburg til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 17. oktober 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 350. plenarforsamling af 10. og 11. december 1997, mødet den 10. december 1997, med 75 stemmer for, 6 imod og 7 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

SAMARBEJDE MED VELFÆRDSORGANISATIONERNE SOM ØKONOMISKE OG SAMFUNDSMÆSSIGE AKTØRER

Præambel

Velfærdsorganisationernes arbejde er et væsentligt element i de europæiske velfærdsstater. Deres mangeartede tjenester og institutioner har historiske rødder. Jævnsides med det økonomiske fremskridt skete der også ting, som førte til social ulighed og forarmelse. Industrialiseringen i det 19. århundrede medførte dybtgående ændringer af folks dagligliv. Kirkerne og deres religiøse samfund, velhavende borgere og adelen samt samfundsmæssige organisationer af stærkt forskellig art som f.eks. arbejdersammenslutninger gjorde en social indsats. De oprettede sociale tjenester og institutioner. I mange europæiske lande holdt staten sig derimod tilbage og greb først ind ret sent, svarende til de sociale beskyttelsessystemers forskellige udvikling i de enkelte lande.

Velfærdsorganisationerne driver ikke blot sociale tjenester og institutioner; de motiverer også mennesker til frivillig indsats for almenvellet, og de opfatter sig selv som talsmænd for mennesker, der trænger til hjælp. Heri lader de sig lede af tanken om social retfærdighed.

Velfærdsorganisationerne er en del af »den tredje sektor«, som spiller en stor rolle for de europæiske økonomier og er et yderst mangesidet fænomen, der ikke lader sig afgrænse entydigt og endegyldigt. Forskellige nationale kulturer, forskellige aktionsniveauer og navnlig indbyrdes helt afvigende interesser (som borgerlige velgørenhedsbestræbelser, kirkernes karitative aktiviteter og arbejderbevægelsens selvhjælpsorganer) har bidraget til at gøre »den tredje sektor« til et ligefrem broget fænomen. Men netop denne mangeartethed gør den til et typisk europæisk fænomen. Den europæiske velfærdsstat får sit særlige præg af »den tredje sektor«.

»Den tredje sektor« er også den del af økonomien, hvor borgernes deltagelse ytrer sig umiddelbart, dvs. uden erhvervsøkonomisk eller statslig indblanding. I alle medlemsstater findes der i almindelighed »personlige selskaber«, som er kendetegnet ved personligt, frit og frivilligt medlemskab uden bidrag til en selskabskapital og uden individuelt profitstræb. Man skelner blandt disse selskaber mellem 3 slags, nemlig kooperativer, forsikringsselskaber og foreninger. I de to førstnævnte giver medlemskab ret til forskellige tjenester og ydelser. Det er ikke uden videre tilfældet med foreningerne, som også kan lade deres virksomhed omfatte personer, der ikke er medlemmer.

Velfærdsorganisationernes indsats retter sig principielt mod et generelt publikum. Ydelsernes modtagere er mennesker, der er ramt af bestemte sociale problemer/borgere, der i kortere eller længere tid har brug for social hjælp. Ydelserne leveres uegennyttigt (»non profit«), og udvælgelse efter markedsøkonomiske betragtninger kommer derfor ikke på tale. Den aktuelle udfordring for de almennyttige foreninger ligger i den systematiske kommercialisering af dækningen af de sociale behov. Hvis de almennyttige foreninger fuldt ud og uden nogen form for lovgivningsmæssige begrænsninger var prisgivet konkurrencen med profitorienterede udbydere, ville sidstnævnte i overensstemmelse med deres formål kun engagere sig i de overskudsgivende dele af den sociale bistand. Velfærdsorganisationerne ville så få svært ved at løse den opgave at opretholde den generelle sociale forsorg, alene på grund af de dermed forbundne omkostninger.

Men velfærdsorganisationerne er ikke kun udbydere af sociale tjenesteydelser. Netop i det samarbejde med frivillige, der er så karakteristisk for velfærdsorganisationerne, viser deres tilknytning til »dialogen med borgerne« sig. For at opbygge og udbygge det sociale samfund er det nødvendigt, at så mange borgere som muligt yder en frivillig social indsats. Under forskellige former - selvhjælpsgrupper, nabohjælp, lægmandshjælp, ulønnet arbejde, borgerengagement, i menigheder og verdslige foreninger - fyldes subsidiaritetstanken med indhold. Velfærdsorganisationerne er samlingspunkt for dette engagement.

Uden at se bort fra lighederne med de øvrige »personlige selskaber« begrænser nærværende initiativudtalelse sig til velfærdsorganisationerne, forstået som organisationer, der har til formål at udøve social solidaritet, og som defineret herunder. Der vil i den forbindelse blive taget hensyn til den mangfoldighed af juridiske former, under hvilke det sociale arbejde udføres.

1. Indledning

1.1. Der findes velfærdsorganisationer i alle EU's medlemsstater. I reglen opfatter de sig selv som vigtige aktører inden for den sociale beskyttelse, nærmere bestemt som:

- forsvarere af sociale rettigheder,

- talsmænd for forfordelte og udstødte,

- fortalere for frivilligt socialt engagement,

- fora for socialpolitisk fremskridt,

- formidlere af innovationer til udvikling af den sociale bistand,

- repræsentative demokratiske sammenslutninger af medlemmer i foreninger og organisationer med tilsvarende retsstatus,

- almennyttige, ikke-profitorienterede initiativtagere til sociale institutioner og tjenesteydelser.

1.2. De behov, de imødekommer (hjælp i tilfælde af sociale og sundhedsmæssige problemer, ensomhed, udstødelse, handicap o.l.), tager stadig til og antager nye former. Med deres foranstaltninger påvirker de kvaliteten af hjælpen inden for den offentlige forsorg og bidrager til en bredere udvælgelse af klientellet i den profitorienterede sektor. Også dermed repræsenterer de solidaritet og ansvarlighed i samfundet.

1.3. Et væsentligt element i velfærdsorganisationernes arbejde er anvendelse af frivillige. Deres arbejde er altid et supplement og ikke et alternativ til betalt arbejde, som er garant for kontinuitet og faglighed. Frivilligt, ulønnet arbejde er aldrig en erstatningsydelse, men er borgernes medvirken til samfundets opbygning. Frivillige præger selv deres arbejde ud fra personlige forestillinger. Det er et af de instrumenter, hvormed sammenhængen mellem frihed og ansvar i et demokratisk samfund kommer til udtryk.

1.4. Velfærdsorganisationernes betydning for den samlede økonomi undervurderes ofte. De indtager en mellemstilling mellem den statslige sektor og markedssektoren. Som ikke-statslige organisationer er de ikke lovmæssigt forpligtede til deres arbejde, men gør det frivilligt. Til forskel fra markedssektoren er de ikke profitorienterede på samme måde som private virksomheder. Også Europa-Domstolen har for nylig anerkendt denne sektors særlige stilling, hvorefter det ifølge fællesskabsretten står enhver stat frit for at give institutioner i denne sektor fortrinsret frem for erhvervsorienterede virksomheder (sag nr. C-70/95 - Sodemare/Regione Lombardia). Som detaljeret beskrevet i bilag 1 har velfærdsorganisationerne nået en betragtelig størrelse.

1.4.1. Desuden er velfærdsorganisationerne også i stand til i et vist omfang at bidrage til at skabe nye arbejdspladser, selv på stagnerende eller langsomt voksende arbejdsmarkeder. De midler, velfærdsorganisationerne anvender, har høj nytteværdi, eftersom:

- de anvendes særdeles målrettet på de steder, hvor de sociale problemer er størst,

- de anvendes til at støtte et stort antal frivillige hjælperes indsats,

- de suppleres af gaver fra befolkningen.

1.5. Velfærdsorganisationerne er anerkendt som socialpolitiske aktører af EU (se bilag 2). I Maastricht-traktatens slutakt findes følgende erklæring nr. 23: »Konferencen understreger den betydning, som et samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og organisationer inden for det velfærdsmæssige og det sociale område samt fonde i deres egenskab af institutioner med ansvar for sociale foretagender og tjenester har med henblik på forfølgelsen af målene i artikel 117 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab.« Erklæringen anerkendes for så vidt af Amsterdam-traktaten, som der henvises til den socialpolitiske grundforskrift i EF-traktatens artikel 117, der har fået ny og mere varig betydning, da Socialprotokollen er inddraget i selve traktaten.

1.6. Som noget nyt er der i Amsterdam-traktaten tilføjet en erklæring om frivilligt arbejde, der dog ikke udelukkende omfatter socialt arbejde. Den lyder som følger:

»Konferencen anerkender det betydelige bidrag, frivilligt arbejde yder til udviklingen af solidaritet i samfundet. Fællesskabet vil fremme den europæiske dimension af frivillige organisationer med særlig vægt på udveksling af oplysninger og erfaringer samt på unges og ældres deltagelse i frivilligt arbejde.«

2. Formålet med ØSU's initiativudtalelse

2.1. Formålet med initiativudtalelsen er for det første at styrke bevidstheden om velfærdsorganisationernes økonomiske og samfundsmæssige betydning og om deres rolle som vigtige aktører på forskellige socialpolitiske områder. For det andet fremsættes der konkrete forslag om foranstaltninger til institutionel forankring og systematisering af samarbejdet med velfærdsorganisationerne.

2.2. Udgangspunktet for initiativudtalelsen er erklæring nr. 23 i Maastricht-traktatens slutakt om »samarbejdet med velfærdsorganisationer m.v.«. Denne erklæring omfatter samarbejdet med alle socialt aktive organisationer - hvad der også enstemmigt blev givet udtryk for på studiegruppens høring af disse organisationer. De »sociale foretagender og tjenester« i erklæring nr. 23, som velfærdsorganisationerne har ansvaret for, skal forstås bredt. Der sigtes til alle organisationer, der med vedvarende virkning for øje træffer langsigtede foranstaltninger til gavn for personer, der er henvist til social hjælp af enhver art (se bilag 2 angående enkeltheder vedrørende de forskelligt organiserede velfærdsorganisationer).

2.3. Kun en sådan udlægning af erklæringen sikrer, at der i den europæiske integrationsproces kan tages hensyn til velfærdsorganisationernes forskellige stilling i medlemsstaterne. Afhængigt af det enkelte lands socialpolitik og sociale traditioner spænder velfærdsorganisationernes indsats fra aktivering af mennesker, så de sættes i stand til at hjælpe sig selv og andre, til drift af almennyttige foretagender, der leverer sociale tjenesteydelser. Det fælles mål for alle foranstaltninger er at yde mennesker den hjælp, de har brug for i bestemte livssituationer. Kun således får erklæring nr. 23 den tilsigtede europæiske dimension.

2.4. Det skal bemærkes, at begrebet »velfærdsorganisationer« på alle officielle EU-sprog har fået sin særlige udformning, dikteret af hvert lands sproglige traditioner. Begrebet kan nemlig ikke uden videre bringes i overensstemmelse med den i hvert land gængse forståelse af velfærdsorganisationerne, hvis position helt afhænger af landets politiske og retlige forhold. Men hvad angår betydningen inden for EU er der tale om et særegent EU-retligt begreb, der løbende må fortolkes i Fællesskabet og i medlemsstaterne. At bidrage til det er et af formålene med ØSU's initiativudtalelse.

3. Årsager til at styrke EU's samarbejde med velfærdsorganisationerne

3.1. Solidaritet og subsidiaritet må nødvendigvis være vigtige principper for enhver socialpolitik. Men når det gælder velfærdsorganisationerne som socialbeskyttelsesaktører - og forkæmpere for solidaritet og social samhørighed - i forhold til de statslige aktører på området, er der langt igen, før disse principper er anerkendt fuldt ud. Fx gælder subsidiaritetsprincippet i EU-traktaten foreløbig kun forholdet mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Hvad angår velfærdsorganisationerne og deres arbejdes ligeværdighed i forhold til statslige, kommunale eller private, kommercielt drevne institutioners arbejde er der i hvert fald på EF-plan stadig en hel række åbne spørgsmål. Dog er der tilløb til at tage hensyn til disse principper, fx i den allerede omtalte erklæring nr. 23 om samarbejdet med velfærdsorganisationerne, som ikke ville give megen mening uden denne politiske baggrund i diskussionen om de to nævnte principper.

3.2. Både i medlemsstaternes socialbeskyttelsessystemer og på EU-plan er velfærdsorganisationerne en vigtig gruppe, såvel økonomisk som socialt. For ØSU er dette grund nok til at byde velfærdsorganisationerne velkomne. Med en rimelig repræsentation af denne kategori i ØSU lader den tilstræbte »dialog med borgerne« sig lettere realisere.

3.3. Trods forskellene mellem socialbeskyttelsessystemerne er der i medlemsstaterne stadig større enighed om, at det har vist sig hensigtsmæssigt, at staten regner velfærdsorganisationernes tilbud med til socialbeskyttelsen som en del af den offentlige hjælp, uden derved at begrænse deres selvstændighed. Velfærdsorganisationernes arbejde og ydelser supplerer den offentlige socialpolitik, men erstatter den ikke. For det første går man ud fra, at de statslige organer ikke alene kan stille den nødvendige hjælp til rådighed, og at de nødvendige ressourcer kun kan skaffes i et samspil mellem offentlig og privat social forsorg. For det andet er den erkendelse trængt igennem, at velfærdsorganisationerne hyppigt kan levere sociale tjenesteydelser både billigere og på en måde, der stemmer bedre med klienternes behov.

3.4. Velfærdsorganisationerne accepterer konkurrencen med private og kommercielle institutioner. Dette gælder navnlig, hvor konkurrence kan bidrage til at øge effektiviteten og forbedre bistandsinstrumenter og -metoder, og hvor den bygger på fælles kvalitetsnormer for de sociale tjenesteydelser og klart definerede, ensartede behov. Men indførelse af markedsøkonomiske komponenter må principielt afvises, når de er til skade for klienterne. Den rent markedsøkonomiske model, som sigter på profitmaksimering, slår ikke til som generelt princip på det sociale område.

3.5. Bag denne initiativudtalelse ligger - som det også fremgik af høringen af de organisationer, der var indbudt til studiegruppens første møde - den fælles politiske erkendelse af, at de organisationer, der, som velfærdsorganisationerne, driver sociale institutioner og tjenester i medlemsstaterne, spiller en afgørende rolle i bestræbelserne på så vidt muligt at inddrage alle borgere i den sociale fred og stille de sociale ydelser til rådighed, som der faktisk er brug for.

3.5.1. En af farerne ved den tendens til at lægge økonomiske betragtninger til grund for alle samfundsmæssige funktioner, der kan konstateres både i og uden for Europa, er udsigten til, at flere og flere mennesker udelukkes fra disse ydelser. Denne udelukkelse truer deres menneskelige værdighed, som kun kan opretholdes, hvis de garanteres et mindstemål af bistand. Men solidaritetsprincippet bør være et vejledende princip for hele samfundsudviklingen.

4. Forslag

4.1. Det er en vigtig opgave for velfærdsorganisationerne at inddrage udstødte menneskers synspunkter i den offentlige debat og i lovgivningsprocessen, da de ikke er repræsenteret offentligt i tilstrækkeligt omfang. Derfor:

- må velfærdsorganisationerne konsulteres og høres på EU-plan,

- må deres særlige betydning som forsvarere af sociale rettigheder og udbydere af sociale tjenesteydelser anerkendes,

- må velfærdsorganisationernes indbyrdes samarbejde i Europa såvel som deres samarbejde med EU fremmes.

Det er i den forbindelse afgørende, at samarbejdet med velfærdsorganisationerne ikke bør bestemmes af den interne organisatoriske struktur i Kommissionens forskellige generaldirektorater. Det er en kendsgerning, at der hidtil ikke i Kommissionen er truffet særlige institutionelle foranstaltninger, der udtrykkeligt har relation til erklæring nr. 23 og det deri omtalte område af socialpolitikken. På den baggrund fremsættes nedenstående forslag, som blot skal give ideer til, hvordan erklæring nr. 23 kan efterleves.

4.2. Kommissionen kunne passende fastlægge klarere kompetenceområder, fx under Generaldirektorat V »Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender«, for dermed at tage hensyn til behovet for at koordinere og videreudvikle Fællesskabets samarbejde med velfærdsorganisationerne. Velfærdsorganisationernes forskellige rolle i de enkelte medlemsstater skal studeres, nærmere bestemt ud fra deres forskellige opgaver på de forskellige områder af socialt arbejde. En af opgaverne vil være at indhente mere præcis statistisk information om velfærdsorganisationerne som samfundsmæssigt fænomen i EU, herunder navnlig om det frivillige arbejde. Kommissionen bedes her undersøge, om den råder over de nødvendige instrumenter til at udføre disse opgaver, eller om disse instrumenter først skal tilvejebringes.

4.3. Det samme bør gælde for administrative foranstaltninger i Generaldirektorat XXIII »Erhvervspolitik, Handel, Turisme og Erhvervsdrivende Foreninger«, såfremt man her på baggrund af Kommissionens meddelelse om »Almennyttige foreninger« træffer sådanne - som også passende kunne tage hensyn til velfærdsorganisationernes særlige forhold som ansvarshavende for sociale institutioner og tjenester. Men det må sikres, at de frie velfærdsorganisationers socialpolitiske profil ikke udelukkende anskues ud fra økonomiske og virksomhedsmæssige synspunkter

4.4. Kommissionen bør i sin støttepraksis tage hensyn til velfærdsorganisationernes særlige situation. Licitationsreglerne bør udformes sådan, at de ikke hindrer eller hæmmer velfærdsorganisationernes deltagelse. I forbindelse med medfinansiering bør alle velfærdsorganisationernes normale finansieringskilder anerkendes, herunder frivillig og ulønnet arbejdsindsats.

4.5. Det ville være af stor betydning, om der med henblik på en konsolidering af støttepolitikken i tilslutning til de løbende pilotprojekter vedrørende samarbejde med velfærdsorganisationerne ved rådsbeslutning blev indført et særligt støtteprogram for samarbejde med velfærdsorganisationerne, forsynet med rimelige finansielle midler.

4.5.1. En målsætning, der bør prioriteres højt, er udveksling af informationer og synspunkter om de bedst mulige former for samarbejde (»best practices«) mellem velfærdsorganisationerne om fremskaffelse af de særlige ressourcer, der er typiske for dem, navnlig for så vidt angår samarbejdet med frivillige.

4.5.2. Dette kunne også kædes sammen med praktiske gennemførelsesforanstaltninger til fremme af frivilligt arbejde i Europa, som omtalt i den nye erklæring i Amsterdam-traktaten.

4.6. Om tre år bør det i en ny initiativudtalelse undersøges, hvilke af forslagene i nærværende initiativudtalelse der er blevet virkeliggjort, og hvilke nye forslag og initiativer der på den baggrund er basis for.

Bruxelles, den 10. december 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

BILAG I

Statistiske oplysninger om velfærdsorganisationernes økonomiske betydning

Der foreligger kun få brugbare statistikker om velfærdsorganisationerne i Europa (det samme gælder den tredje sektor som helhed). Hovedproblemet i forbindelse med statistikker om den tredje sektor og om velfærdsorganisationerne er, at forholdene er forskellige i de forskellige lande. De forskellige forhold skyldes indbyrdes afvigende historisk, politisk, religiøs og kulturel udvikling. Mangelen på sammenlignelige tal er en medvirkende årsag til, at velfærdsorganisationernes samfundsmæssige og økonomiske betydning i EU er blevet undervurderet.

Nedenstående tre tabeller bygger i hovedsagen på: Salamon, Laster M.; Anheier, Helmut K.; Sokolowski, S. Wojciech m.fl.: The Emerging Sector: A Statistical Supplement. - The John Hopkins University Institute for Policy Studies, Baltimore 1996. Til sammenligning inddrages et statistisk arbejde fra Kommissionen, nemlig: European Communities - Commission (DG XXIII): The cooperative, mutual and non-profit sector in the European Union - Office for Official Publications of the European Communities, Luxembourg 1997.

Ingen af de benyttede tal stammer fra en officiel statistik eller en statistik, hvis indsamlingsmetode er aftalt mellem medlemsstaterne. For at gøre det muligt at bedømme de tre tabellers værdi følger herunder en redegørelse for den undersøgelse, der først og fremmest bygges på.

Redegørelse for undersøgelsen

For at fremskaffe et internationalt sammenligneligt statistisk grundlag har John Hopkins Institute for Policy Studies i Baltimore taget initiativ til et forskningsprogram i flere forskellige lande, hvoriblandt også fem af EU's medlemsstater. Undersøgelsen har til formål statistisk at beskrive den tredje sektors samfundsmæssige og økonomiske betydning. Ved fastlæggelsen af undersøgelsesmetoden blev der lagt stor vægt på, at det indsamlede statistiske materiale fra de forskellige undersøgte lande skulle kunne sammenlignes indbyrdes.

I John Hopkins-undersøgelsen undersøges efter en og samme metode hele tredjesektoren i fem af EU's medlemsstater, nemlig Frankrig, Tyskland, Italien, Sverige og England (samt i bl.a. Ungarn, Japan og USA). Undersøgelsen omfatter almennyttige organisationer, der

- ikke er profitorienterede,

- har formel struktur,

- er organisatorisk uafhængige af staten,

- administreres selvstændigt,

- ikke er tvangsorganisationer (med tvungent medlemskab).

Følgende organisationer er udtrykkeligt ikke omfattet:

- offentlige virksomheder og institutioner (herunder såkaldte »regivirksomheder«),

- organisationer med primært religiøse formål (f.eks. kirkeorganisationer, trossamfund, kulter),

- organisationer med primært politiske formål (f.eks. politiske partier),

- kooperativer (f.eks. produktions- og forbrugerkooperativer),

- gensidige selskaber (f.eks. forsikringsselskaber).

Ved hjælp af en fælles klassifikationsprocedure (International Classification of Non-Profit-Organizations; forkortet ICNPO) blev organisationerne inddelt i tolv grupper:

1) Kultur og rekreation.

2) Uddannelse og forskning.

3) Sundhedsvæsen (sygehuse o.l., plejehjem o.l., psykiatriske sygehuse o.l., andre institutioner under sundhedsvæsenet).

4) Socialvæsen (sociale tjenester og institutioner, katastrofeforebyggelse og -hjælp, økonomisk hjælp og bistand).

5) Miljø.

6) Udvikling, bygge- og boligvæsen og beskæftigelse (udvikling, »Gemeinwesenarbeit« (socialt arbejde i lokalsamfundet), bygge- og boligvæsen, beskæftigelse og erhvervsuddannelse).

7) Retsvæsen, borger- og forbrugerinteresser, politik.

8) Fonde, gaver, frivilligt og ulønnet arbejde.

9) Internationale aktiviteter.

10) Religion.

11) Brancheorganisationer, faglige organisationer, fagforeninger.

12) Andet.

Ved hjælp af den beskrevne klassifikation kan velfærdsorganisationernes aktiviteter uddrages af det indsamlede talmateriale. I kraft af deres aktivitetsprofil engagerer velfærdsorganisationerne sig særligt i grupperne 3/sundhedsvæsen og 4/socialvæsen, med forgreninger også til gruppe 6/udvikling, bygge- og boligvæsen og beskæftigelse. Under gruppe 9/internationale aktiviteter hører visse former for udviklingssamarbejde ligeledes til velfærdsorganisationernes arbejdsfelter, ligesom der er udløbere til gruppe 2/uddannelse og forskning, til gruppe 7/retsvæsen, borger- og forbrugerinteresser og politik og til gruppe 8/fonde m.m. Som repræsentative for velfærdsorganisationernes aktiviteter kan man i det store og hele tage de statistiske oplysninger vedrørende grupperne sundhedsvæsen (ICNPO 3) og socialvæsen (ICNPO 4), men også gruppen udvikling, bygge- og boligvæsen og beskæftigelse (ICNPO 6) og gruppen internationale aktiviteter (ICNPO 9).

Generelt må der tages visse forbehold: (a) De store forskelle mellem forholdene i de forskellige lande er der allerede gjort opmærksom på. (b) John Hopkins-instituttets undersøgelse har til formål at belyse hele tredjesektoren og ikke primært at beskrive velfærdsorganisationerne. Deraf følger, at oplysningerne om velfærdsorganisationerne må fremskaffes indirekte via den tematiske klassificering (de ovennævnte ICNPO-grupper), med deraf følgende unøjagtigheder. (c) Det tredje forbehold er af mere principiel art: I stærkt komplekse samfund er der klassificeringsproblemer i forbindelse med mange organisationer, hvoraf følger yderligere unøjagtigheder.

John Hopkins-undersøgelsen er indtil videre den eneste, der kan danne grundlag for internationale sammenligninger; trods kritik af detaljer er den videnskabeligt anerkendt og citeres også nu og da af Kommissionen, således f.eks. i »Meddelelse fra Kommissionen om fremme af foreninger og fonde i Europa« (KOM(97) 241 endelig udg.).

Kommissionen offentliggjorde i 1997 en undersøgelse af kooperativer, gensidige selskaber og non-profitsektoren i EU (jf. ovenfor). De statistiske oplysninger blev indhentet hos lokale og nationale paraplyorganisationer ved hjælp af spørgeskemaer. Statistikkerne, særlig dem om non-profitsektoren, er stærkt generaliserende, kun groft strukturerede og på ingen måde fuldstændige. John Hopkins-undersøgelsen er mere udtømmende og tematisk langt finere struktureret end Kommissionens undersøgelse.

Sammenligninger mellem de to undersøgelser er kun mulige for Frankrigs, Tysklands og Englands vedkommende (angående Italien citerer Kommissionens undersøgelse John Hopkins-undersøgelsens angivelser). Hvad angår disse tre lande kan angivelserne vedrørende området »health and social work« sammenlignes med John Hopkins-undersøgelsens angivelser om ICNPO 3/sundhedsvæsen og ICNPO 4/socialvæsen. Omregner man udgifterne under »sundheds- og socialvæsen« til procent af bruttonationalproduktet, kommer John Hopkins-undersøgelsen for Frankrigs vedkommende til 1,45 %, mens Kommissionens undersøgelse viser 1,39 %; de tilsvarende tal er for Tyskland 2,07 % mod 1,92 % og for England ifølge begge undersøgelser 0,72 %. Trods de metodiske forskelle mellem de to undersøgelser stemmer de statistiske angivelser godt overens: Begge undersøgelser understreger velfærdsorganisationernes økonomiske betydning.

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

BILAG II

Velfærdsorganisationerne i EU

EUROPA-PARLAMENTET

Erklæring nr. 23, budgetpost B3-4101

Europa-Parlamentet har til en begyndelse taget hensyn til erklæring nr. 23 ved, at der siden 1993 på budgettet har været afsat midler til »Samarbejde med velfærdsorganisationer«, senest 2 mio. ecu i 1996. I budgettet for 1997 er der oprettet en ny budgetpost B3-4101 »Samarbejde med velfærdsorganisationer samt ikke-statslige organisationer og sammenslutninger, der beskæftiger sig med ældre mennesker« med en bevilling på 4 mio. ecu. Et forslag fra formanden for Europa-Parlamentets socialudvalg, Stephen Hughes, om i budgetåret 1997 at oprette en ny budgetpost benævnt »Dialog med borgerne« blev ikke accepteret af Europa-Parlamentet. For 1998 har Kommissionen på ny foreslået en selvstændig budgetpost - dog under den forenklede overskrift »Samarbejde med velfærdsorganisationerne« - denne gang på 4,5 mio. ecu, hvad Parlamentet må forventes at acceptere. Kommissionen har anvendt ovennævnte budgetposter til en række foranstaltninger i form af projekter, der er blevet gennemført af forskellige organisationer. Samarbejdet med ngo'erne og velfærdsorganisationerne har flere gange givet anledning til spørgsmål fra EP-medlemmer, senest fra John Iversen (se EFT C 60 af 26.2.1997, s. 101).

EUROPA-KOMMISSIONEN

Europæisk Forum om Socialpolitik, de ikke-statslige organisationers rolle

Erklæring nr. 23 blev for første gang genstand for Kommissionens opmærksomhed i »Socialt handlingsprogram på mellemlang sigt 1995-1997« (KOM(95) 134 endelig udg.). Under udtrykkelig henvisning til denne erklæring varsles der heri bl.a. et »Europæisk forum for social- og arbejdsmarkedspolitik« med den begrundelse, at »almennyttige foreninger«, »repræsentative organisationer« og »berørte kredse« bør høres om en lang række sociale spørgsmål. Dette forum blev afviklet i marts 1996 og affødte stærkt forskellige reaktioner. Henvisningen til foreningerne osv. genfindes også i den såkaldte »Vismandsrapport«, der blev udarbejdet forud for dette forum i 1996. Deri hedder det: »Det er nødvendigt, at de almennyttige organisationer og stiftelser, og i det hele taget de kollektive aktører i det civile samfund, inddrages i den socialpolitiske beslutningsproces. En særlig plads tilkommer velfærdsorganisationerne, der kæmper mod udstødelse og fattigdom og kan optræde som talerør for marginaliserede arbejdsløse« (Vismandsrapporten, del V, nr. 1, Bruxelles 1995 - februar 1996).

I sin seneste socialpolitiske meddelelse »Modernisering og forbedring af den sociale beskyttelse i Den Europæiske Union« (KOM(97) 102 endelig udg.) opfordrer Kommissionen, ud over EU-institutionerne og medlemsstaterne, kun arbejdsmarkedets parter til at fremkomme med udtalelser og tillægger ikke de ikke-statslige organisationer anden rolle end at deltage i Det Andet Europæiske Socialpolitiske Forum i 1998. Velfærdsorganisationerne nævnes overhovedet ikke og anerkendes dermed ikke som selvstændige socialbeskyttelsesaktører.

Socialøkonomi, europæisk foreningsvedtægt

Kommissionen har også beskæftiget sig med foreningerne under et andet aspekt. Den har nemlig forelagt udkast til retsformer for andelsselskaber, gensidige selskaber og foreninger - ikke bare foreninger, der er aktive på det sociale område - hvormed disse organisationer, der arbejder sammen under betegnelsen »socialøkonomi«, skal sikres en europæisk retlig status for deres aktiviteter.

Dermed anerkendes et sammenfald af mål og praktiske aspekter, uanset organisationernes forskellige juridiske vedtægter. Vedtægterne skal fortrinsvis anvendes i henhold til medlemsstaternes lovgivning. For så vidt angår de personrelaterede selskaber (»sociétés de personnes«) under europæisk ret har Kommissionen foreslået at skabe overgange mellem de tre organisationstyper (andelsselskaber, gensidige selskaber og foreninger).

Der er imidlertid endnu ikke udsigt til, at forslaget vedtages af Rådet, bl.a. fordi de samtidigt forelagte direktiver om samarbejdsudvalg i virksomheder af denne art pustede liv i den kontroversielle europæiske medbestemmelsesdebat. Af forskellige grunde har heller ikke de flerårige programmer til fremme af »den sociale økonomi«, som Kommissionen har forelagt, endnu opnået tilslutning i Rådet. Blokeringen af disse forslag skyldes bl.a. utilstrækkelig hensyntagen til forskellene mellem foreningsvæsenet i medlemsstaterne. Men ved hjælp af de midler, der allerede var afsat hertil på de forskellige budgetter, har Kommissionen allerede gennemført visse foranstaltninger. I øvrigt eksisterer der under Kommissionen i Bruxelles et såkaldt rådgivende udvalg med repræsentanter for de nævnte organisationer fra alle medlemsstater. Den 6. juni 1997 forelagde Kommissionen en meddelelse om »Fremme af foreninger og fonde i Europa« (KOM(97) 241 endelig udg.), der bl.a. refererer til ovennævnte erklæring nr. 23, men omhandler alle almennyttige organisationer (inden for sport, kultur osv.) og indholdsmæssigt bl.a. griber tilbage til en »Hvidbog om foreninger osv.«, der allerede har foreligget i længere tid, men uformelt.

EUROPÆISK SAMARBEJDE MELLEM VELFÆRDSORGANISATIONERNE

Under udtrykkelig henvisning til erklæring nr. 23 dannedes i 1992 den »Europæiske Rundbordskonference for Velfærdsorganisationer« (European Round Table of Charitable Social Welfare Associations - ETWelfare), der siden 1996 har haft status som Europæisk økonomisk firmagruppe (EØFG) uden gevinstøjemed. ETWelfare har med støtte fra Kommissionen f.eks. gennemført to pilotprojekter finansieret via de ovennævnte budgetposter, bl.a. gående ud på at forbedre samarbejdet med velfærdsorganisationerne ved at udveksle konsulenter mellem organisationerne i alle medlemsstaterne. Til forberedelse af Forum om Socialpolitik 1996 dannede de socialt aktive ngo'er en såkaldt »Platform of Social NGOs«, hvis ordfører ved slutarrangementet var medlem af ØSU Soscha Gräfin zu Eulenburg.

Der kan skelnes mellem sektorielt og intersektorielt eller tværfagligt aktive sammenslutninger. Et godt eksempel på dette sektorielt relaterede arbejde er aktionssammenslutningerne mod fattigdom og udstødelse på EU-plan og i medlemsstaterne (Europæisk Fattigdomsnetværk og Europæisk Centralforbund mod Hjemløshed) og de sammenslutninger af berørte persongrupper og ansvarlige for relevante tjenester og institutioner, der samarbejder i Europæisk Handicapforum og Ungdomsforum. De har til opgave at forsvare de personers rettigheder og interesser, som er ramt af bestemte nøds-, konflikt- eller andre vanskelige livssituationer og har sluttet sig sammen for afhjælpe disse.

Det har på ingen måde udelukket vigtige fælles aktioner i forbindelse med generelle socialpolitiske krav. Det gælder f.eks. den »platform for socialt aktive ngo'er«, der blev skabt til forberedelse af Forum om Socialpolitik 1996 og det tilsvarende planlagte forum i 1998. De to fora drejer sig navnlig om dialogen med arbejdsmarkedets parter, hvilket stiller krav om samarbejde og koordination mellem de socialt aktive ngo'er.

Derfra må skelnes de organisationer, der som velfærdsorganisationer og stiftelser repræsenterer tværfaglige sociale tjenester og institutioner og sammen med disse tilbyder sociale tjenesteydelser og forsvarer de berørtes sociale rettigheder (jf. f.eks. European Round Table of Charitable Social Welfare Associations - ETWelfare, hvor centralorganisationer for sådanne institutioner og tjenester fra for øjeblikket 14 medlemsstater samarbejder).

BILAG III til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Nedenstående ændringsforslag blev forkastet under debatten, men fik over ¼ af de afgivne stemmer:

Punkt 3.2

Formuleres således:

»Både inden for medlemsstaternes sociale solidaritetsarbejde og på EU-plan er velfærdsorganisationerne en vigtig gruppe, såvel økonomisk som socialt. ØSU glæder sig over at tælle repræsentanter for velfærdsorganisationerne blandt sine medlemmer. Med dette velbegrundede islæt er ØSU den mest omfattende repræsentant for det civile samfund og kan derfor iværksætte "dialogen med borgerne" og tolke dens udsagn. Med sin nuværende sammensætning er det således i stand til at løse de opgaver, der er pålagt det.«

Begrundelse

Angående »social solidaritet«: se begrundelsen til punkt 3.1.

Selv om artikel 3.2 formelt er ændret i korrigendummet, er indholdet det samme.

Det er problematisk og yderst farligt for ØSU - der dermed ville rette et slag mod sin egen autoritet og seriøsitet og mod sit arbejdes og sine nuværende medlemmers troværdighed - at hævde, som det sker i dette punkt:

- at dets medlemsskare ikke er tilstrækkelig repræsentativ, siden velfærdsorganisationerne bør have en »rimelig repræsentation« (underforstået: det har de altså ikke i dag!)

- at det som følge af denne mangelfulde repræsentation er vanskeligt for det at realisere den tilstræbte »dialog med borgerne« (i korrigendummet hedder det jo i pkt. 3.2: »Med en rimelig repræsentation af denne kategori i ØSU lader den tilstræbte dialog med borgerne sig lettere realisere«).

Modsat det nuværende punkt 3.2 giver ændringsforslaget udtryk for et positivt syn på velfærdsorganisationernes aktuelle repræsentation i ØSU, idet det siges, at ØSU takket være denne repræsentation har en passende sammensætning og derfor kan repræsentere det civile samfund og være dets talerør.

Afstemningsresultat

For: 36, imod: 47, hverken for eller imod: 9.

Punkt 3.3

Sidste sætning udgår (»For det andet er den erkendelse trængt igennem, at velfærdsorganisationerne hyppigt kan levere sociale tjenesteydelser både billigere og på en måde, der stemmer bedre med klienternes behov«).

Begrundelse

Det er en urimelig påstand, idet det jo vil være umuligt for de frivillige velfærdsorganisationer f.eks. at overtage hjemmehjælp eller madudbringning til ældre mennesker.

Afstemningsresultat

For: 38, imod: 40, hverken for eller imod: 13.