Nr. C 230/62 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
Udtalelse  om den  økonomiske  situation  i Fællesskabet  (medio  1981) 
Den tekst,  som  har været  genstand  for udtalelsen,  er endnu  ikke  offentliggjort  i De Europæiske 
Fællesskabers  Tidende. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Rådets  beslutning  af 18. februar  1974  om gennemførelse  af høj grad  af overensstemmelse  inden 
for den  økonomiske  politik  i Det  europæiske  Fællesskabs  medlemsstater. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 189.  plenarforsamling,  afholdt  i Bruxelles  den 
1., 2. og 3. juli 1981,  sin udtalelse  om det nævnte  emme. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  -
under  henvisning  til traktaten  om  oprettelse  af Det 
europæiske  økonomiske  Fællesskab,  særlig  artikel  198, 
under  henvisning  til resolution  af 22.  marts  1971  fra 
Rådet  og repræsentanter  for medlemsstaternes  regeringer 
om den  etapevise  virkeliggørelse  af Den  økonomiske  og 
monetære  Union  i Fællesskabet, 
under  henvisning  til Rådets  beslutning  af 18.  februar 
1974  om gennemførelse  af høj grad  af overensstemmelse 
inden  for  den  økonomiske  politik  i Det  europæiske 
Fællesskabs  medlemsstater, 
under  henvisning  til præsidiets  beslutning  af 27. maj  1980 
om at pålægge  afdelingen  for økonomiske  og finansielle 
anliggender  ved  midten  af hvert  år at udarbejde  en 
initiativudtalelse  om den  økonomiske  situation  i Fælles-
skabet;  denne  udtalelse  skal  ledsages  af en analyse  af den 
økonomiske  situation  i den medlemsstat,  der fører  forsæ-
det i Ministerrådet  på tidspunktet  for udtalelsens  frem-
sættelse, 
under  henvisning  til udtalelse  vedtaget  af Det  økonomi-
ske og sociale  Udvalg  den  20.  november  1980  om 
Kommissionens  økonomiske  årsberetning  1980  (J), 
under  henvisning  til erklæringen  afgivet  af formandska-
bet efter  Det  europæiske  Råds  møde  i Maastricht  den 
23.-24.  marts  1981  og efter  økonomi-,  finans-  og 
socialministrenes  fælles  rådsmøde  den  11. juni  1981, 
under  henvisning  til forhandlingerne  på mødet  den  16. 
juni 1981  i afdelingen  for økonomiske  og finansielle 
anliggender,  samt  beretning  udarbejdet  af ordføreren, 
(») EFT  nr. C 348  af 31. 12. 1980. Maurice  Zinkin,  og beretningen  om  den  økonomiske 
situation  i Nederlandene,  der er vedføjet  som  bilag  hertil, 
og 
under  henvisning  til forhandlingerne  den  2. juli  1981 
på den  189.  plenarforsamling  den  1.,  2. og 3. juli 
1981  -
med 103  stemmer  mod  12,  idet  11 undlod  at stemme, 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
1. Situationen  i 1981 
1.1. Et  af de få punkter,  alle er enige  om i den aktuelle 
krise,  er, at 1981  vil blive  et dårligt  år. I Kommissionens 
seneste  meddelelse  til Rådet  om  den  økonomiske  og 
sociale  situation  i Fællesskabet  (dok.  KOM(81)  95 endel. 
af 6. marts  1981)  forudses  et fald  i Fællesskabets  BNP  på 
0,6 %, en stigning  i ledigheden  på næsten  1 %, således  at 
den samlede  ledighed  vil komme  op på 7x/z  %, og et stort 
underskud  på betalingsbalancen;  samtidig  forventes  dog 
et fald  i inflationen  og et vist opsving  af begrænset  omfang 
ved årets  udgang. 
1.2. Udvalget  har accepteret  disse  prognoser  fra Kom-
missionen  og har brugt  dem  som  udgangspunkt  for sine 
drøftelser  og for de overvejelser,  den  har  gjort  sig over 
mulighederne  for at finde  frem  til en økonomisk-politisk 
strategi. 
2. Krisens  art 
2.1. Den  nuværende  krise  kendetegnes  ved  følgende 
aspekter:  konjunkturafmatning,  betydelige  strukturpro-
blemer  og høj  inflationstakt  kombineret  med  en høj 
arbejdsløshedsprocent.  Der er fra udviklingslandenes  side 
et krav  om en ændring  i den økonomiske  verdensorden. 
Der er valutakursfluktuationer  af usædvanligt  omfang. 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/63 
Rentesatserne  i verdens  førende  økonomi,  USA,  ligger  på 
et niveau,  som  ikke  tidligere  er set, selv  ikke  i krigstider. 
Der er i de fleste  medlemsstater  et meget  lavt  rentabili-
tetsniveau.  Alle  disse  aspekter  indgår  tilmed  i et indbyr-
des samspil.  Ingen  af dem  kan  løses  isoleret,  og samtidig 
er det langt  vanskeligere  at løse  nogen  af dem  på grund  af 
deres  interdependens. 
Så mange  sideløbende  problemer  kender  ikke  noget 
sidestykke  i historien,  og dette  betyder,  at erfaringerne 
giver  os mindre  anvisning  på, hvad  der bør  gøres,  end 
tilfældet  var  i forbindelse  med  de relativ  begrænsede 
problemer  i 1950erne  og 1960erne.  Alle,  det være  sig 
regeringerne,  økonomer  eller  vælgerne,  er usikre  på 
konsekvenserne  af ethvert  givet  indgreb,  og denne  usik-
kerhed  har en lammende  effekt.  Især  regeringerne  tøver, 
fordi  de i vidt omfang  har mistet  tilliden  til deres  evne  til at 
styre  begivenhederne,  og når de rent  faktisk  foretager  sig 
noget,  har deres  handlinger  undertiden  ganske  uventede 
konsekvenser. 
2.2. Ydermere  er det blevet  vanskeligere  at anvende  de 
traditionelle  midler.  At satse  udelukkende  på markeds-
kræfterne  er blevet  gjort  vanskeligere  på grund  af de 
stivheder,  som  har hjemsøgt  markedsmekanismerne,  og 
på grund  af virksomhedsledernes  manglende  tillid  til 
fremtiden.  At satse  på Keyneske  midler,  er blevet  yderli-
gere vanskeliggjort  af, at underskuddene  på statsbudget-
terne  i nogle  medlemsstater  allerede  er meget  betydelige, 
og det  beslag,  som  staten  gennem  beskatningen  eller 
sociale  sikringsbidrag  lægger  på nationalindkomsten, 
føles  allerede  hos store  dele  af befolkningen  med  rette  eller 
med urette  som  meget  byrdefuldt;  det er i alle  tilfælde 
større  end  i Japan  eller  USA. 
2.3. Selv  om  regeringerne  tror,  at de ved,  hvilken 
»behandling«  der er påkrævet,  reagerer  medlemsstaternes 
økonomi  meget  langsomt  på de midler,  som  anvendes. 
F.eks.  har inflationen  vist sig at være  yderst  hårdnakket. 
Før i tiden  kunne  inflationen  undertiden  helbrede  sig selv, 
fordi  den  førte  til høje  fortjenstmargener  og dermed 
bragte  enhver  tilskyndelse  med  sig til at sætte  udbudet  i 
vejret.  Dette  skyldtes  navnlig  pengeillusionen.  Nu er den 
illusion  næsten  forsvundet.  På grund  af den måde,  hvorpå 
skattesystemet  virker,  og som  følge  af, at erfaringen  har 
lært arbejderne  i langt  højere  grad  at have  opmærksom-
heden  henledt  på reallønsstigninger,  har  inflationen  en 
tendens  til at indsnævre  den reale  indtjening  og dermed  til 
at forværre  udbudssituationen.  Endvidere  skærpes  infla-
tionen  af tilstedeværelsen  af store  mængder  af likvid 
kapital,  som  i vidt  omfang  tilhører  stater,  navnlig 
OPEC-stater,  og som  ofte  investeres  så kortfristet,  det 
lader  sig gøre,  og som  altid  har en tilbøjelighed  til hurtigt 
at flytte  sig fra et finanscenter  til et andet. 
2.4. Især  industrilandenes  økonomier  er nu blevet  så 
interdependente,  at ingen  national  regering  kan  finde  en 
løsning  på egen  hånd.  Forsøgene  på at finde  frem  til en fælles  indfaldsvinkel  til problemerne  har endnu  ikke  givet 
tilfredsstillende  resultater. 
2.5. Oven  i konjunkturafmatningsproblemet  er der 
store  strukturtilpasningsproblemer,  og disse  indgår  i et 
samspil.  Den  økonomiske  afmatning  skærper  struktur-
problemerne.  Men  en afhjælpning  af strukturproblemer-
ne kan  indebære  en nedsættelse  af kapaciteten,  hvilket 
medfører  en stigende  arbejdsløshed  i den  pågældende 
sektor  og gør det vanskeligere  at nå et af de vigtige  mål: 
fuld beskæftigelse. 
2.6. Strukturproblemerne  har forskellige  årsager.  På 
det korte  sigt  er det frem  for alt vor manglende  evne  til 
hurtigt  at tilpasse  økonomien  til de problemer,  der 
skyldes  den  enorme  stigning  i energipriserne  samt  den 
hurtige  teknologiske  udvikling.  Dernæst  er der  den 
skærpede  konkurrence  fra  de nye  industrilande,  den 
voksende  trussel  fra Japan  på områder  som  automobilin-
dustri  og konsumentelektronik  samt  den  højere  priorite-
ring af miljøhensyn,  som  i nogle  industrier  kan  være 
skadelig  for beskæftigelsen,  og i andre  kan  betyde  flere 
arbejdspladser,  overinvestering  inden  for visse  erhverv 
som følge  af det euforiske  klima  i årene  umiddelbart  forud 
for 1973,  USAs  styrkede  konkurrenceevne  som  følge  af 
dollarens  fald  i de sidste  10 år og høje  renter,  som 
hæmmer  investeringer  på lang  sigt.  Desuden  har  de 
seneste  års valutauro  gjort  det vanskeligere  at få løst 
problemerne.  De  pludselige  ændringer  i den  relative 
værdi  af  de  vigtigste  valutaer  indebærer,  at 
konkurencevilkårene  ændres  betydeligt  i ganske  korte 
perioder. 
2.7. Stigningen  i energipriserne  har  væltet  mange 
hidtidige  prisrelationer.  Vækstindustrierne  i Europa  har 
overvejende  været  dem,  som  nød  godt  af de faldende 
realpriser  på energi  i 1950erne  og 1960erne.  Luftfart, 
kunstfiber,  stål og automobiler  er alle  eksempler  herpå. 
Med  ét befinder  disse  industrier  sig i en meget  mere 
ugunstig  verden,  og en betydelig  del af forklaringen  på det 
nuværende  økonomiske  tilbageslag  må søges  i den brem-
se, der ligger  på deres  vækst,  eller  i den omstændighed,  at 
de endog  er i tilbagegang. 
2.8. På  den  anden  side  har  nyinvesteringerne  i er-
hverv,  som  nyder  godt  af ændringerne  i de relative  priser, 
været  lavere  end man  umiddelbart  kunne  have  forventet, 
og hertil  er der en række  forskellige  grunde. 
Udover  de lovmæssige  og politiske  vanskeligheder,  som 
ofte hindrer  nye investeringer,  tager  det for det første  tid 
for driftsherrerne  at spore  en ny udviklingstendens  og 
dernæst  at finde  ud af, hvorledes  de bedst  kan  udnytte 
den. Førend  et fyr kan  omstilles  fra oliedrift  til kuldrift 
f.eks.,  må den  pågældende  virksomhed  være  overbevist 
om, at kul efter  alt at dømme  fortsat  vil være  billigere  end 
olie,  den  må undersøge  omkostningerne  og alternative 
konverteringsmetoder,  den må i enkeltheder  udforme  den 
pågældende  ændring  og afgive  ordre  på det pågældende 
stykke  arbejde. 
Nr. C 230/64 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
For det  andet  kan  det,  når  indtjeningen  er lav,  være 
vanskeligt  for erhvervslivet  at tilvejebringe  de fornødne 
ressourcer  til miljøinvesteringer;  henlagte  overskud  er 
utilstrækkelige,  og det kan  være  vanskeligt  at låne,  fordi 
en lav indtjening  og høje  rentesatser  ofte  gør det vanske-
ligt at finde  tilstrækkelig  dækning  til at betale  renter  på 
gæld.  Dette  vil navnlig  reducere  investeringer  i innova-
tionen,  som  uundgåeligt  er risikofyldte. 
På baggrund  af denne  situation  er ledelsen  for det tredje, 
hvad  enten  det er i den offentlige  eller  private  sektor  mere 
tøvende,  især  med  at bevæge  sig ind på et område,  hvor 
den ikke  har nogen  erfaring. 
2.9. Europas  stadig  skiftende  relationer  til den  tredje 
verden  kræver  tilpasninger,  som  rækker  ud over  konse-
kvenserne  af udvidelsen  af ordningen  med  generelle 
toldpræferencer  eller  den  succes,  der  knytter  sig  til 
eksporten  for lande  som  Hongkong  og Taiwan.  77-lan-
degruppen  har  fremsat  krav  om en helt  ny økonomisk 
verdensorden.  Nogle  af disse  krav  er allerede  blevet 
imødekommet,  dels  gennem  internationale  aftaler,  f.eks. 
Lomé  II, dels  gennem  unilaterale  afgørelser  truffet  af 
udviklingslandene.  Andre  krav  vil sandsynligvis  blive 
imødekommet  i fremtiden.  Hvis  dette  har  en gavnlig 
indvirkning  på velstanden  i den  tredje  verden,  vil også 
Europas  eksport  stige,  men  den  øgede  eksport  vil sand-
synligvis  hovedsagelig  bestå  af nye  produkter,  som 
sandsynligvis  ikke  kommer  fra de virksomheder,  der har 
lidt under  ændringerne,  medmindre  de tilpasser  sig de nye 
markeder. 
2.10.  Investeringerne  er meget  fintfølende,  da de i høj 
grad  afhænger  af tillidsklimaet;  det drejer  sig om et vist 
mål af tillid  til politisk  stabilitet,  til den førte  økonomiske 
politik,  til at der  vil være  afsætning  for de varer  og 
tjenester,  investeringerne  producerer.  I tider  med  usikker-
hed, som  i øjeblikket,  er tilliden  generelt  dalende,  men 
tillidsklimaet  vil være  mere  svækket  i nogle  erhvervsgrene 
end i andre.  Også  dette  har strukturelle  konsekvenser. 
2.11.  Strukturproblemerne  er ikke  blot  af materiel 
art. De har også  et menneskeligt  aspekt.  Gamle  industri-
ers tilbagegang  kan gøre  faglige  færdigheder,  som  det har 
taget  et helt  liv at opbygge,  forældede,  eller  indebære,  at 
større  regioner  ligger  halvforsømt  hen,  og at unge 
ufaglærte  eller  kvinder  med  forsøgerforpligtelser  står 
tilbage  med  ringe  jobudsigter.  Men  samtidig  kan  der 
paradoksalt  nok  være  knaphed  på andre  faglige  færdig-
heder,  og i andre  områder  kan der være  vanskeligt  at finde 
den fornødne  arbejdskraft. 
2.12.  En  tilpasning  til disse  realiteter  kan  være  barsk; 
mange  mennesker  må skifte  job,  lære  sig nye færdigheder 
og måske  finde  sig i anciennitets-  og indkomsttab,  og mange  må måske  skifte  bopæl  og omgangskreds  efter  et 
langt  liv. Naturligvis  er der modstand  herimod.  Staten 
føler  sig derfor  nødsaget  til at udskyde  tilpasninger  og i 
stedet  yde  tilskud.  I det ekstreme  tilfælde  med  skibsbyg-
ningssektoren  viser  beregninger,  at alle  lønninger  inden 
for denne  sektor  i Fællesskabet  er dækket  af statstilskud. 
Sådanne  tilskud  kan være  berettiget,  når tilbagegangen  er 
midlertidig,  og hvor  der er stærk  chance  for,  at erhvervet 
kommer  sig ovenpå  krisen,  men  fristelsen  til at yde sådan 
støtte  generelt  er meget  stærk. 
2.13.  Yderligere  må  Fællesskabet,  inden  det  kan 
tillade  sig at lade  et erhverv  dø hen,  først  undersøge,  om 
det ikke  er nødsaget  til at fastholde  et vist  strategisk 
minimum  af aktivitet  inden  for det pågældende  erhverv, 
og om det har råd  til, at et sådant  erhverv  bliver  totalt 
afhængigt  af støtte  udefra.  Skibsbygningen  er atter  et godt 
eksempel.  Inden  en ny industri  kan  udvikles,  må der 
imidlertid  opføres  forsøgsanlæg,  og fabrikker  må opfø-
res. Ydermere  er et betydeligt  antal  af de nye  industrier 
som telematik,  robotik  og biogenetik  enten  kapitalinten-
sive eller  stiller  krav  om særlig  uddannelse.  Disse  indu-
strier  vil ikke  automatisk  give  jobs  til netop  dem,  der har 
mistet  deres  arbejde  inden  for industrier  som  beklædning 
og stål.  Der  er således  overhovedet  ingen  garanti  for,  at 
væksten  inden  for disse  industrier  vil være  centreret  i 
Fællesskabet,  thi inden  for en række  af områderne  er 
Japan  og De forenede  Stater  allerede  foran.  Udviklingen 
af en ny industri  forudsætter  måske  også,  som  det ofte  er 
tilfældet  på energiområdet,  at regeringen  udformer  en 
håndfast  politik;  men  det tager  ofte  lang  tid at udforme  en 
sådan  politik,  ikke  mindst  fordi  det så hyppigt  ikke  er 
klart,  hvad  der er den  bedste  politik. 
2.14.  Endelig  må det  understreges,  at hvor  proble-
merne  er strukturbetingede,  er der sjældent  nogen  umid-
delbare  løsninger  for hånden.  Men  selv  løsninger,  som 
skal virke  på mellemlangt  sigt,  kræver,  at der gribes  ind 
nu. 
3. Snævrere  råderum 
3.1. Med  hensyn  til virkemidler,  hvad  enten  disse 
tager  sigte  på et opsving  i den økonomiske  aktivitet  eller 
på at afhjælpe  en strukturfejl,  har medlemsstaterne  et 
langt  snævrere  råderum  end  i f.eks.  1960erne.  Det,  hver 
medlemsstat  kan  gøre  for  at sænke  rentesatserne,  er 
begrænset  af rentesatserne  i de andre  medlemsstater  og 
fremfor  alt i USA.  En  stram  pengepolitik  dæmper 
inflationen,  men  kan  på kort  sigt  risikere  at gøre  reces-
sionen  værre.  En lempelse  af skatter  og afgifter  eller  en 
stigning  i det offentliges  udgifter  stimulerer  efterspørgs-
len, men  ofte  på bekostning  af højere  rentesatser  eller  på 
bekostning  af en restriktiv  lånepolitik  over  for den private 
sektor.  Hvor  inflationen  er høj,  er der en modvilje  mod  at 
gøre  noget,  som  kunne  gøre  det vanskeligere  at bringe  den 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/65 
ned. Dette  har f.eks.  været  et gennemgående  træk  i britisk 
politik.  Hvor  den offentlige  låntagning  er så høj,  som  den 
er i f.eks.  Irland,  kunne  enhver  stigning  meget  vel tænkes 
at løbe  fra opsparingen.  Hvor  underskuddet  på betalings-
balancen  er betydeligt,  som  f.eks.  i Tyskland,  kan 
konkurrencen  med  rentesatser  i den  omgivende  verden 
føre til et højere  renteniveau,  end hvad  der er nødvendigt 
af hjemlige  grunde. 
4. Generelle  principper 
4.1. Det  er umuligt  for Udvalget  at foreskrive  midler, 
som kan  doseres  ens  i de forskellige  medlemsstater, 
Nedbringelsen  af arbejdsløsheden  og inflationen  må være 
de primære  målsætninger  for alle,  men  inflationen  er et 
mindre  problem  i Forbundsrepublikken  Tyskland  end  i 
Grækenland  og arbejdsløsheden  i Luxembourg  er ikke 
den svøbe,  som  den  er i Nordirland  eller  i Mezzo-
giorno.  Man  må imidlertid  understrege  betydningen  af en 
sammenhængende  EF-politik  samt  af, at de politiske 
foranstaltninger,  medlemsstaterne  træffer,  samordnes  og 
underbygger  hinanden  og ikke  griber  forstyrrende  ind i 
hinanden.  Selv  om disse  foranstaltninger  ikke  kan  fast-
lægges  i detajler,  kan  der dog  opstilles  en række  målsæt-
ninger. 
Nogle  af de andre  målsætninger,  såsom  en deling  af 
byrderne  og beskyttelse  af de svagest  stillede  samt 
spørgsmålet  om  arbejdstiden  drøftes  i afsnit  7. Mere 
generelt  skal  der henvises  til, at de social-  og arbejdsmar-
kedspolitiske  problemstillinger  behandles  mere  indgåen-
de i Udvalgets  udtalelse  om Udviklingen  i den  sociale 
situation  i Fællesskabet  (J). Her  behandler  kun  visse  mere 
strengt  økonomiske  muligheder,  hvor  det vigtigste  mål 
må være  varigt  at nedbringe  den nuværende  høje  arbejds-
løshed  i Fællesskabet.  Udvalget  deler  den  pessimisme, 
Det europæiske  Råd  gav  udtryk  for i marts  måned  ved 
udsigten  til, at arbejdsløsheden  på kort  sigt  stadig  følger 
en opadgående  tendens.  I den forbindelse  er det vigtigt,  at 
medlemsstaterne  ikke  iværksætter  uforenelige  arbejdsløs-
hedsbekæmpende  foranstaltninger,  Der  er behov  for en 
samordnet  fællesskabspolitik  for at bekæmpe  ledigheden 
ved hjælp  af selektive  erhvervsfremmende  foranstalt-
ninger. 
4.2. Udvalget  har allerede  understreget  det vigtige  i, at 
der gennemføres  foranstaltninger,  som  dækker  det mel-
lemlange  sigt.  Det  er samtidig  vigtigt  at holde  sig for øje, 
at foranstaltninger  på mellemlang  sigt  også  har kortsig-
tede virkninger,  og at en politik,  som  tager  sigte  på 
kortsigtede  problemer,  også  har  virkninger  på mellem-
lang sigt.  På grund  af det pres,  som  øves  på regeringerne, 
er det aldrig  let at gennemføre  en konsekvent  økonomisk 
politik,  men  i tider  med  manglende  stabilitet  og usikker-
hed, som  dem  vi oplever  i øjeblikket,  er dette  vigtigere  end 
nogensinde. 
0) Se side  26 i denne  Tidende. 4.3. I  særdeleshed  må enhver  foranstaltning  opfylde 
kravet  om,  at der  sker  en forøgelse  af de rentable 
investeringer,  da enhver  tilbagevenden  til økonomisk 
vækst  ellers  vil være  højst  usandsynlig.  Disse  øgede 
investeringer  må foretages  både  af den  private  og af den 
offentlige  sektor.  Udviklingen  af nye  virksomheder  og 
modernisering  af gamle  er en opgave,  som  i al væsentlig-
hed tilkommer  det private  erhvervsliv,  idet  de nationali-
serede  industrier  dog  spiller  en vigtig  rolle  i visse  med-
lemsstater.  Energi  og modernisering  af infrastruktur  er i 
medlemsstaterne  overvejende  et spørgsmål  om offentlige 
investeringer,  selv  om den  private  sektor  dog  også  har sit 
bidrag  at yde,  f.eks.  i forbindelse  med  udviklingen  af 
energiformer,  som  ikke  er baseret  på olie. 
4.4. Det  er derfor  vigtigt,  at der  ses  nærmere  på 
tendensen  til, at regeringerne  skærer  ned  på investerin-
gerne  udelukkende  af budgetmæssige  årsager.  Der  er 
ingen  grund  til, at låntagningen  ikke  skulle  øges  med 
henblik  på at få gennemført  nødvendige  infrastrukturer 
og rentable  offentlige  investeringer  i de lande,  hvor  denne 
låntagning  modsvares  af ægte  opsparing,  og hvor  de 
private  investeringer  ikke  trænges  ud,  og rentesatserne 
ikke sættes  for meget  i vejret.  De nationaliserede  indu-
strier  med  monopolstilling  bør ikke  udnytte  deres  mono-
pol til at få sat udgifterne  uforholdsmæssigt  i vejret  for 
således  at undgå  at dække  deres  investeringsbehov  ved 
låntagning  på kapitalmarkedet. 
4.5. I  nogle  medlemsstater  må der træffes  foranstalt-
ninger  for  at begrænse  indkomsterne.  Det  er værd  at 
overveje,  om man  ikke  burde  begrænse  udgifterne  gen-
nem en kraftigere  beskatning  af luksusbetonede  eller 
overflødige  varer  og således  frigøre  ressourcer  til flere 
investeringer. 
4.6. For  de private  investeringer  er et centralt  krav  en 
begrænsning  af usikkerheden  i verden.  Investorer  er 
nødsaget  til først  at se, om der er efterspørgsel  efter  deres 
produkt,  inden  de investerer  i produktion  af det;  de er 
yderst  følsomme  over  for politiske  risici;  de bryder  sig 
ikke om at låne  til høje  nominelle  rentesatser,  heller  ikke 
selv om realrenten  er lav eller  negativ,  thi hvis  inflationen 
falder,  står  de jo ydermere  tilbage  med  en høj realrente-
sats.  Når  usikkerhedsniveauet  gør  risikoen  ekstraordi-
nær høj,  må investorerne  have  en højere  afkastnings-
grad,  hvis  de skal  tilskyndes  til at bære  denne  højere 
risiko,  men  selv  om de opnår  dette  højere  afkast,  kan det 
være,  at de føler,  at det bliver  taget  fra dem  igen  på grund 
af den  højere  beskatning.  Alt,  hvad  der reducerer  usik-
kerheden,  opfattes  af investorerne  som  en reduceret 
risiko,  hvilket  vil fremme  investeringerne,  og det  er 
derfor,  det er vigtigt  at prøve  at gøre  omverdenen  mere 
forudsigelig,  hvad  enten  man  med  omverdenen  tænker  på 
inflationstakten,  pengepolitikken,  skatte-  og afgiftspoli-
tikken  eller  f.eks.  Fællesskabets  handelspolitik. 
4.7. Selv  om tillidsklimaet  i erhvervslivet  forbedres, 
vil der stadig  kun  blive  investeret,  dersom  erhvervslivet 
råder  over  både  de fornødne  finansieringsmidler  og den 
Nr.'C  230/66 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
minimale  stamkapital,  der  er nødvendig  for  at bære 
risiciene.  I begge  henseender  er en rimelig  rentabilitet 
derfor  en væsentlig  forudsætning.  Atter  her  varierer 
omstændighederne  fra den ene medlemsstat  til den anden. 
Udviklingen  har  været  mere  ugunstig  i Det  forenede 
Kongerige  og Tyskland  end  i USA.  I Det  forenede 
Kongerige  faldt  afkastningsgraden  i 1980  yderligere  til 
omkring  2 %. Rentabiliteten  i Belgien  og i Nederlandene 
er også  usædvanlig  lav.  Kun  i Frankrig  har der været  en 
vis fremgang  i rentabiliteten,  omend  tallene  også  der 
stadig  er lave.  Det  bør imidlertid  understreges,  at renta-
biliteten  er en nødvendig,  men  ikke  i sig selv  en tilstræk-
kelig  betingelse  for yderligere  private  investeringer.  Står 
driftsherren  ikke  over  for et ekspanderende  marked  for 
sine produkter,  kan  vedkommende  blive  tilskyndet  til at 
gennemføre  arbejdskraftbesparende  investeringer  af hen-
syn til konkurrenceevnen,  og dette  mindsker  naturligvis 
antallet  af jobs,  driftsherren  kan tilbyde,  i det mindste  på 
kort sigt. 
5. Arbejdskraftens  og kapitalens  produktivitet 
5.1. Uanset,  hvilke  foranstaltninger  der træffes,  må 
det hele  tiden  haves  in mente,  at der må ske en genskabelse 
af EF-økonomiens  konkurrenceevne,  da denne  er blevet 
forværret  i de seneste  år, endskønt  denne  forværring 
fordeler  sig forskelligt  på de forskellige  medlemsstater  og 
erhvervsgrene.  Dette  skyldes  for en stor  dels  vedkommen-
de svingningerne  i valutakurserne.  Inden  for de seneste 
måneder  er stillingen  forbedret  noget  i forhold  til Japan 
og De forenede  Stater  som  følge  af stigningen  i yen-  og 
dollarkursen,  men  situationen  giver  stadig  anledning  til 
bekymring,  især  for lande  som  Det  forenede  Kongerige, 
hvis stilling  er blevet  forværret  i forhold  til de øvrige 
EF-partnere. 
5.2. Hvad  der bør gøres,  varierer  fra medlemsstat  til 
medlemsstat,  men  visse  generelle  målsætninger  kan  dog 
opstilles.  Erhvervslivets  byrder  må  dæmpes,  der  må 
tilvejebringes  en større  smidighed  i tilpasningen  til ændre-
de forhold,  der må sørges  for mere  og bedre  uddannelse, 
arbejdskraftens  mobilitet  må forbedres,  og der må sikres 
passende  ressourcer  til investeringer;  fremfor  alt må der 
være  et acceptabelt  socialt  klima. 
5.3. Af  mere  specifikke  foranstaltninger  ville  en sænk-
ning  af renten,  hvor  dette  kan  lade  sig gøre  uden  en 
forværring  af inflationen,  være  til stor  hjælp.  Det  ville 
gøre  det mere  attraktivt  at investere,  eftersom  en høj 
nominel  rentesats  stiller  låntageren  over  for problemet 
med at tilvejebringe  likviditet  til betaling  af renterne  i de 
første  år af lånets  løbetid  og med  at finde  tilstrækkelig 
dækning  herfor  inden  for sit overskud  for at dæmpe  sine 
kreditorers  betænkeligheder,  skønt  inflationen  udmærket 
kan tænkes  at indebære,  at realbyrden  ved gælden  falder  i 
en takt,  som  gør  realrentesatsen  negativ,  specielt  efter skat.  En lav rente  ville  opmuntre  til en opbygning  af 
lagrene.  I nogle  medlemsstater  er den  aktuelle  økonomi-
ske afmatning  blevet  skærpet  af lagerreduktioner. 
5.4. Konkurrenceevnen  stiller  videre  krav  om  en 
fortjenstmargen,  som  gør  investeringerne  tiltrækkende, 
og som  giver  plads  til, at en stor  del af finansieringen  kan 
ske af midler,  der stammer  fra virksomheden,  og dette  er 
atter  delvis  et spørgsmål  om efterspørgselsniveauet.  En-
hver unødvendig  nedgang  i efterspørgslen  reducerer 
konkurrenceevnen  med  dobbelt  effekt.  Den  hæmmer 
investeringerne  og  kan  meget  vel  tænkes  at øge 
omkostningerne  pr. produceret  enhed. 
5.5. Nogle  erhvervsgrene  er ganske  enkelt  ikke  i stand 
til at imødegå  konkurrencen  udefra  uden  et vist  mål  åf 
statsstøtte,  men  denne  støtte  bør dog  ikke  anvendes  til at 
sætte  lønningerne  mere  i vejret,  end  industrier  uden 
statsstøtte  kan  tillade  sig. Dette  vil undertiden  gælde  for 
de nye  avancerede  teknologier,  hvor  risikoen  er høj; 
staten  kan  tænkes  at være  nødsaget  til at bære  en del af 
denne  for  at hjælpe  disse  erhverv  op.  Udvalget  har 
allerede  givet  udtryk  for sin godkendelse  af en EF-tele-
matikpolitik  (1). Det  vil også  undertiden  gælde  erhverv  i 
tilbagegang  eller  erhverv,  som  er blevet  hårdt  ramt  af 
energiprisstigningerne,  hvor  dårlige  fremtidsudsigter, 
som tilsiger  en gennemgribende  omstilling,  gør det van-
skeligt  at rejse  den nødvendige  kapital.  Men  det må påses, 
at kortsigtede  problemer  ikke  lægger  sig hindrende  i vejen 
for den  indsats,  som  er påkrævet  på længere  sigt. 
5.6. I  begge  tilfælde  er det imidlertid  vigtigt,  at der 
sker en størst  mulig  EF-koordinering  af indgrebene. 
Handler  medlemsstaterne  på egen  hånd,  kunne  de meget 
nemt  risikere  hver  for  sig at holde  en i forhold  til 
afsætningsmulighederne  alt for stor  kapacitet  i live inden 
for erhverv  i tilbagegang.  Konkurrerende  statsstøttet 
modernisering  inden  for en sektor  som  f.eks.  stålindustri-
en kunne,  dersom  støtten  ikke  begrænses  til, hvad  der står 
i et rimeligt  forhold  til, hvad  Fællesskabet  kan forvente  at 
afsætte,  lægge  en knusende  byrde  på skatteyderne.  Mere 
alvorlig  er dog  risikoen  for,  at medlemsstaterne  begynder 
at overbyde  hinanden  med  hensyn  til den støtte,  de giver, 
thi dette  vil betyde,  at fællesmarkedet  i sig selv  vil ophøre 
med at være  noget  fælles.  Udvalget  støtter  kraftigt  Det 
europæiske  Råds  formaning  til medlemsstaterne  om at 
afholde  sig fra en konkurrerende  optrapning  af støtten.  Al 
støtte  må  strengt  begrænses  til at ligge  inden  for 
Rom-traktatens  rammer  og harmonere  med  klart  defi-
nerede  principper  (især:  midlertidig  karakter,  gennemsig-
tighed,  være  underordnet  virksomhedernes  egne  omstil-
lingsbestræbelser.  Medlemsstaterne  bør  ikke  forvride 
konkurrencen  ved  indbyrdes  at konkurrere  om,  hvad  de 
gør for  at sikre,  at de selv  og Fællesskabet  er fuldt 
repræsenteret  inden  for de nye industrier,  som  fremtiden  i 
vidt omfang  bygger  på. Hvad  de gør,  bør være  begrænset 
0) EFT  nr. C 353  af 31.  12.  1980. 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/67 
til. Hvad  der  er nødvendigt  for at konkurrere  effektivt 
med den  omgivende  verden,  herunder  specielt  USA  og 
Japan  l1). 
6. Internationale  betragtninger 
6.1. Konkurrenceevne  er altid  noget  relativt.  Hvis 
Fællesskabet  bliver  mere  konkurrencedygtigt,  bliver  den 
øvrige  verden  mindre  konkurrencedygtig  i samme  grad. 
Det er derfor  vigtigt,  at dysten  kun  udkæmpes  med 
ønskværdige  våben  som  lavere  omkostninger  og bedre 
produkter,  og at den  ikke  udspilles  på et fordrejet 
grundlag  af kunstige  valutakurser  eller  skjult  protektio-6.4. Fællesskabet  må bekæmpe  adfærd,  som  nægter 
det en rimelig  mulighed  for  at drive  samhandel,  hvad 
enten  det gælder  skjulte  tilskud,  som  ydes  i visse  lande 
over kunstigt  lave  energipriser,  eller  kunstige  hindringer 
for adgangen  til markedet  som  i Japan  eller  afvisning  af en 
rimelig  gensidighed  med  hensyn  til de indrømmelser, 
Fællesskabet  yder,  som  i tilfælde  med  nogle  af de nye 
industrialiserede  lande.  Enhver  udbredt  tilbagevenden  til 
protektionisme  vil være  farlig  for Fællesskabet,  som  er 
verdens  største  handelsmagt,  men  af selv  samme  grund  er 
det vigtigt,  at det - når  bortses  fra indrømmelser,  som 
bevidst  gives  udviklingslande  - sikrer  sig samme  mulig-
heder  i tredjelande,  som  sidstnævnte  har  i Fællesska-
bet. 
7. Social  konsensus 
6.2. Fællesskabet  behøver  derfor  ikke  blot  en vis 
stabilitet  i medlemsstaternes  indbyrdes  valutakurser;  her 
har Det europæiske  monetære  System  ydet  et stort  bidrag, 
skønt  sterling,  som  er uden  for systemet,  er steget  for 
meget  til ugunst  for britisk  erhvervsliv.  Det  kræver  også 
en vis indsats  at søge  at styre  relationerne  til dollar  og yen. 
Faste  valutakurser  i en verden  med  kraftig  inflation, 
bratte  ændringer  i rentesatserne  og pludselige,  voldsom-
me chock  i systemet  på grund  af olieprisstigningerne  eller 
krigen  mellem  Iran  og Iraq  er sandsynligvis  ikke  realis-
tisk. Men  i det mindste  er det måske  muligt  at begrænse 
de frie  fluktuationers  voldsomhed.  Når  yen  kan  bevæge 
sig mere  end  25 % over  for  DM  inden  for  blot  10 
måneder,  uden  at der  er nogen  større  bagvedliggende 
ændringer  i den økonomiske  situation,  bliver  det umuligt 
for de industrier,  der berøres  af international  handel,  at 
foretage  nogen  som  helst  rationel  kalkulering. 
6.3. Videre  har  erfaringerne  vist,  at det  i en åben 
verden  er umuligt  for noget  enkelt  land  at ændre  sine 
rentesatser  uden  at tage  hensyn  til rentesatserne  i andre 
lande.  Hvis  de amerikanske  rentesatser  er høje,  må også 
de tyske  rentesatser  være  relativt  høje,  selv  om  det 
generelt  ville  tjene  den tyske  økonomi  bedst,  om de blev 
sat ned.  Med  hensyn  til rentepolitikken  er det  derfor 
vigtigt,  at regeringerne  og centralbankerne  viser  mere 
hensyn  over  for andre  med  hensyn  til virkningerne  af 
renteændringer,  end  de hidtil  har  gjort  i visse  tilfælde, 
skønt  den grad  i hvilken  de kan  gøre  dette,  begrænses  af, 
at høje  rentesatser  i vidt  omfang  er en uundgåelig  følge  af 
en kraftig  inflation;  spareren  kan ikke  forventes  at udlåne 
med tab,  især  ikke  når beskatningen  uheldigvis  ikke  tager 
hensyn  til det kapitaltab,  der forårsages  af inflationen, 
men kun  til den  høje  nominelle  indkomst  af de høje 
rentesatser,  som  inflationen  frembringer. 
(') Udvalget  har  vedtaget  en særskilt  udtalelse  om forbindelser-
ne med  Japan  (se side  . . i denne  Tidende). 7.1. Den  økonomiske  politik  bliver  ikke  til i et 
tomrum.  Dens  endelige  mål  er ikke  kun  at stille  folk 
bedre,  skønt  dette  er vigtigt.  Det  er også  at bidrage  til et 
lykkeligere  og mere  forenet  samfund.  En  forbedret 
livskvalitet,  herunder  også  den større  glæde  ved arbejdet, 
er lige  så legitim  en målsætning  for den  økonomiske 
politik  som  en vækst  i BNP. 
7.2. I  valget  af politik  bør man  derfor  forsøge  - om 
end det kan  være  vanskeligt  - at sikre,  at ingen  gruppe  i 
samfundet  føler  sig forfordelt,  at den sociale  retfærdighed 
i samfundet  sker  fyldest,  og at de foranstaltninger,  der 
træffes,  ikke  blot  er rimelige,  men  også  opfattes  som 
rimelige.  Hvad  der  kan  gøres,  vil naturligvis  altid  være 
ufuldkomment.  Opfattelsen  af, hvad  der er rimeligt  og 
retfærdigt  varierer  fra det ene menneske  til det andet  og 
fra den  ene  sociale  gruppe  til den  anden.  Desuden  er 
denne  opfattelse  i de enkelte  medlemsstater  ofte  betinget 
af disses  forskellige  historiske  udvikling,  og behovet  for 
økonomisk  effektivitet  kræver  undertiden,  at der accep-
teres  foranstaltninger,  som  ikke  alle  anser  for rimelige. 
Konsensus  gør  iværksættelsen  af enhver  politik  lettere, 
men den  indebærer  naturligvis  ikke  automatisk,  at poli-
tikken  gennemføres  med  held. 
7.3. Trods  alle  disse  advarende  ord,  kan  der  dog 
fremsættes  visse  forslag,  der kan  omsættes  i praksis. 
For det første  kan Fællesskabet  ikke  undgå  en nedgang  i 
sin realindkomst  (af Kommissionen  skønnet  til 2 %) i vidt 
omfang  som  følge  af det forringede  bytteforhold,  der har 
sin baggrund  i energiprisstigningerne;  disse  prisstigninger 
vil i første  omgang  hovedsageligt  ramme  dem,  som  skal 
betale  de højere  energipriser,  men  det vil ofte  være  rigtigt 
at finde  en måde,  hvorpå  den fattigere  del af befolkningen 
Nr. C 230/68 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
kan få kompensation  for  de højere  priser.  Eftersom  de 
arbejdsløse  bærer  en stor  del  af omkostningerne  ved 
strukturomlægningerne  bør  desuden  alt muligt  sættes  i 
værk  for at mindske  deres  byrder,  især  når  de,  der  er i 
arbejde,  stilles  bedre,  efterhånden  som  der kommer  mere 
fremgang  i økonomien. 
7.4. For  det andet  er det langt  mere  sandsynligt,  at en 
given  politik  kan  gennemføres  med  størst  held,  hvis  den 
hviler  på det videst  mulige  grundlag  af enighed.  Udvalget 
støtter  derfor  den  appel,  som  blev  fremsat  af Det 
europæiske  Råd  den  23.  og 24.  marts  og af økonomi-, 
finans-  og socialministrenes  fælles  rådsmøde  den  11. juni 
1981  om  den  videst  mulige  konsultering  af arbejdsmar-
kedets  parter.  Den  relle  uenighed  om den  kurs,  der  skal 
følges,  gør  dette  yderligere  presserende  og  ligeledes 
yderligere  vanskeligt.  Tilbageholdenhed  er mere  virk-
ningsfuld,  dersom  den  er et resultat  af en beslutning,  som 
de involverede  parter  har truffet  af egen  fri vilje  for at yde 
et bidrag  til et generelt  kompromis,  end  hvis  den  påtvin-
ges ved  lov. 
7.5. For  det tredje  er der,  skønt  det i sidste  instans  er 
de enkelte  personer,  som  er bedre  eller  ringere  stillet, 
regioner  og befolkningsgrupper,  hvor  antallet  af enkelt-
personer,  som  er blevet  hårdt  ramt  af det  økonomiske 
tilbageslag,  stadig  er betydeligt.  Nogle  af Fællesskabets 
randområder,  og endog  dele  af dets  centrale  områder,  har 
langt  højere  ledighed  end  andre  områder.  Arbejdsløshe-
den er også  betydelig  højere  blandt  unge  end  blandt 
midaldrende,  og i næsten  samtlige  medlemsstater  højere 
blandt  kvinder  end  blandt  mænd  og blandt  ufaglærte  end 
blandt  faglærte.  Som  Udvalget  har  fremhævet  ved  tidli-
gere lejligheder,  må  regionalfonden  og  socialfonden 
tildeles  langt  større  ressourcer,  hvis  de skal  yde  et reelt 
bidrag  for at rette  op på disse  skævheder  og for at give 
udtryk  for  de mere  velstående  gruppers  solidaritet  med 
dem,  som  er hårdest  ramt. 
7.6. For  det  fjerde  kræves  der  i tider  med  stor 
arbejdsløshed  en højere  grad  af solidaritet  end  ellers  for at 
mildne  arbejdsløsheden.  Fællesskabet  bør derfor  gøre  alt, 
hvad  der står  i dets  magt  for at finde  frem  til, hvorledes  det 
disponible  arbejde  kan  fordeles  på et bredere  grundlag, 
uden  at dette  svækker  erhvervslivets  styrke  "eller  konkur-
renceevne,  idet  det dog  må indrømmes,  at det,  dersom  en 
sådan  arbejdsfordeling  skal  gennemføres,  muligvis  vil 
kræve  visse  ofre  fra dem,  der i øjeblikket  er i arbejde,  idet 
de sandsynligvis  kun  vil få delvis  kompensation  for deres 
ekstra  fritid. 
7.7. Denne  solidaritet  bør  måske  strækkes  ud over 
Fællesskabets  grænser.  Det  er derfor  vigtigt,  at ulands-
bistanden  snarest  muligt  sættes  op til de 0,7%  af BNP, 
som alle  medlemsstater  har  forpligtet  sig til. Dette  ville 
gøre  det nemmere  for de udviklingslande,  som  ikke  har 
nogen  olieressourcer,  og især  for de fattigste  af dem,  at 
overvinde  deres  nuværende  vanskeligheder  uden  alvorlige nedskæringer  af deres  i forvejen  lave  levestandard,  og 
samtidig  betyde,  at de ikke  var  nødsaget  til at mindske, 
men måske  endog  kunne  øge  deres  indkøb  hos  EFs 
eksportører. 
7.8. Et  af de afgørende  træk  ved  den  aktuelle  situation 
fer, at det er usædvanlig  vanskeligt  at opnå  enighed  om, 
hvad  der bør gøres  - ikke  fordi  det mangler  mere  på vilje 
end før i tiden,  men  fordi  der er langt  mindre  enighed  om 
løsningerne. 
8. Et  udspil  fra Fællesskabet 
8.1. Udvalget  har  gentagne  gange  i denne  udtalelse 
understreget,  at der  er meget,  som  kun  kan  gøres  af 
medlemsstaterne.  Den  gør  dog  opmærksom  på - som 
Udvalget  har gjort  det ved  tidligere  lejligheder  - at der er 
et presserende  behov  for  et reelt  EF-udspil.  Skal  krisen 
imødegås  effektivt,  må der  være  en kraftigere  bevægelse 
hen imod  en økonomisk  og monetær  union;  Fællesska-
bets fondsmidler  og lånefaciliteter  må  i højere  grad 
kanaliseres  hen  imod  jobskabende  investeringer,  og der 
må anlægges  en klarere  EF-linje  i nord-syd-dialogen  og 
med hensyn  til, hvorledes  skævhederne  mellem  medlems-
staterne  indbyrdes  skal  mindskes.  Endvidere  kan  kun 
Fællesskabet  tilvejebringe  en række  forudsætninger  for, 
at økonomien  fungerer  rigtigt:  antidumping,  fjernelse  af 
de tekniske  hindringer,  statsstøtte  til erhvervslivet,  gen-
nemsigtighed  i den  bistand,  som  ydes  til nationaliserede 
industrier  - falder  f.eks.  alt sammen  inden  for  fælles-
skabsretten.  Hvis  Fællesskabets  energiressourcer  skal 
udvikles  fuldt  ud, og medlemsstaterne  skal  støtte  hinan-
den på egnet  måde  i tilfælde  af pludselige  kriser,  kræves 
der også  EF-initiativer.  Endelig  bør  de forestående  for-
handlinger  med  USA  og Japan  om  rente-  og valutapoli-
tikken  føres  af EF som  helhed  på grundlag  af en fælles 
politik  - hvis  udformning  har  høj  prioritet  - over  for 
dollaren  og yenen. 
8.2. Det  økonomiske  tilbageslags  hårdnakkethed  og 
alvor  gør  en konsekvent  EF-politik  rettet  direkte  mod 
Fællesskabets  struktur-  og konjunkturbetingede  proble-
mer afgørende  nødvendig.  Kommissionen  for  De euro-
pæiske  Fællesskaber  bør  foreslå  EF-institutionerne  en 
sådan  politik.  Dens  sigte  skal  være  at genskabe  et 
tilfredsstillende  vækstniveau,  en bedre  livskvalitet  og 
tættere  forbindelser  med  udviklingslandene. 
En sådan  politik  bør  især  omfatte: 
— hasteforanstaltninger  til bekæmpelse  af arbejdsløs-
hed;  Fællesskabets  politik  burde  fremme  en nedsæt-
telse  af arbejdstiden,  idet  dog  de enkelte  medlemssta-
ters metoder  og  sædvane  vedrørende  kollektive 
overenskomsten  respekteres; 
10. 9. 81 
— en systematisk  indsats  for at fremme  energibevarende 
produktionsprocesser  og samtidig  udformning  af en 
fælles  industri-  og energipolitik; 
— selektive  foranstaltninger  herunder  finansierings-
støtte  for at fremme  investeringer  som  skaber  nye 
jobs,  øger  den  internationale  konkurrenceevne  eller 
fremmer  innovationer; 
— beskyttelse  af de fattigste  mod  den økonomiske  krises 
virkninger; 
— den  rette  prioritering  af visse  former  for kollektivt 
forbrug,  navnlig  offentlig  transport  og  socialt 
byggeri; 
— genskabelse  af rentabiliteten; 
Bruxelles,  den  2. juli  1981. Nr. C 230/69 
— nedsættelse  af renten; 
— en eller  anden  aftale  om grænser  for de byrder,  der 
pålægges  erhvervslivet. 
En sådan  politik  ville  nødvendiggøre  en balance  mellem 
på den  ene  side  bekæmpelsen  af inflationen  og på den 
anden  side  behovet  for øgede  investeringer  og styrkelse  af 
beskæftigelsen.  Den  bør ikke  baseres  på den antagelse,  at 
det økonomiske  tilbageslag  alene  skyldes  lønpres  og 
højere  olieregning;  der  er også  mange  og dybtfæstede 
strukturproblemer. 
En sådan  global  EF-politik  ville  give  Europa  en chance  for 
at genopnå  fuld  beskæftigelse  kombineret  med  sociale 
fremskridt  og større  solidaritet  med  udviklingslandene. 
Tomas  ROSEINGRAVE 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 
BILAG 
til udtalelse  fra Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
Følgende  ændringsforslag  blev  forkastet  under  forhandlingerne: 
Side  63, pkt.  2.6 
I tredje  punktum  udgår  følgende: 
». . . samt  den  højere  prioritering  af miljøhensyn,  som  i nogle  industrier  kan  være  skadelig  for 
beskæftigelsen,  og i andre  kan  betyde  flere  arbejdspladser,  . . .« 
Begrundelse 
Man  bør  undgå  at skabe  det  indtryk,  at ØSU,  under  påskud  af krisen,  opfordrer  til afskaffelse  af 
miljøbeskyttelseslovgivningen.  Ved  at omtale  »den  højere  prioritering  af miljøhensyn«  som  en årsag  til 
strukturproblemer  på linje  med  den  skærpede  konkurrence  fra de nye  industrilande,  Japans  indtrængen  på 
automobil-  og konsumentelektronikmarkedet  samt  den  overdrevne  udvidelse  af produktionskapaciteten 
gennem  uovervejede  investeringer  overdimensionerer  de byrder,  miljøbeskyttelsesforanstaltninger  kan 
påføre  nogle  virksomheder.  Ved  en vurdering  af miljøbeskyttelsens  økonomiske  virkninger  bør  følgende 
betragtninger  indgå  i det samlede  billede: 
1. fremstillingen  af miljøbeskyttelsesanordninger  (filtre,  rensningsanlæg  osv.)  skaber  beskæftigelse  og 
fører  til udviklingen  af en industrisektor  i hurtig  vækst; 
2. miljøbeskyttelsen  giver  sig ofte  udtryk  i genindvindings-  og genbrugsforanstaltninger,  der  gør  det 
muligt  at omdanne  forurenede  affaldsstoffer  til salgbare  produkter; 
3. i de marginale  tilfælde,  hvor  en afskaffelse  af forureningsbekæmpende  foranstaltninger  kunne  mindske 
nogle  virksomheders  byrder,  vil der ske  en stigning  i de samfundsøkonomiske  omkostninger,  som  i 
sidste  instans  må dækkes  gennem  øgede  skatter. 
Nr. C 230/70 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
Afstemningsresultat 
52 stemte  for,  58 stemte  imod,  20 undlod  at stemme. 
Side 63, pkt.  2.8 
1. Før  sidste  afsnit  på siden  indsættes  nedenstående  tekst,  som  i al væsentlighed  dækker  indholdet  af det 
forslag,  ordføreren  fremsatte  på mødet  den  16. juni,  og de bemærkninger,  som  fremførtes  i denne 
forbindelse: 
»For det andet  kan de nye investeringer  fremkalde  problemer  af politisk  eller  juridisk  art. De alternative 
energikilder  og især  kerneenergien  er eksempler  herpå.« 
Begrundelse 
k 
Denne  årsag  til den rådende  konjunkturafmatninger  alt for vigtig  til, at man  kan ignorere  den.  Ordføreren 
gjorde  rigtigt  i at bringe  dem  på bane. 
Afstemningsresultat 
30 stemte  for, 53 stemte  imod,  38 undlod  at stemme. 
Side 64, pkt.  2.9 
De første  tre linjer  fra »Europas  stadig  skiftende  . . . imødekommet  i fremtiden«  udgår;  i stedet  indsættes 
følgende  tekst: 
»Europas  stadig  skiftende  relationer  til den tredje  verden  vil kræve  tilpasninger,  som  rækker  ud over 
dem,  som  hidtil  er foretaget  på baggrund  af udvidelsen  af ordningen  med  generelle  toldpræferencer  eller 
den voksende  eksport  fra de nyligt  industrialiserede  lande.  77-landegruppen  har allerede  fremsat  krav 
om en helt  ny økonomisk  verdensorden,  der bl.a.  skal  omfatte  en massiv  forøgelse  af bistanden, 
gunstigere  handels-  og varearrangementer,  lettere  overførsel  af teknologi  og større  kontrol  med  IMF  og 
Verdensbanken.  Hver  gang  sådanne  krav  imødekommes,  er Europa  nødsaget  til at foretage 
tilpasninger  som  følge  af tabet  af en traditionel  stilling  på et givent  område.  Hvis  dette  har en 
gavnlig 
Begrundelse 
Ovenstående  formulering  tager  bedre  hensyn  til de faktiske  forhold.  Lomé  II havde  ikke  meget  at gøre  med 
de krav,  der er formuleret  i Den nye Verdensorden.  Den  øgede  ikke  bistanden  (den  mindskede  den,  regnet 
pr. indbygger);  den  forbedrede  ikke  handelsudsigterne,  ej heller  medførte  den  større  ændringer  på 
vareområdet  eller  vedrørte  nogen  af de øvrige  problempunkter,  som  normalt  bringes  på bane  i forbindelse 
med Den  nye økonomiske  Verdensorden  (NIEO).  Vi vil få nok besvær  i indeværende  år, når vi skal  tage 
stilling  til udviklingslandenes  krav  omkring  NIEO,  uden  dog dermed  at påstå,  at Lomé  var et rammende 
svar på deres  krav.