Udtalelse om Kommissionens økonomiske årsberetning 1995 (95/C 133/11)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 21. december 1994 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Kommissionens økonomiske årsberetning 1995.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Roger Ramaekers til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 7. marts 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 324. plenarforsamling af 29. og 30. marts 1995, mødet den 30. marts 1995, med et stort flertal af stemmer for, 5 imod og 4 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Det Økonomiske og Sociale Udvalg påskønner, at Kommissionen har besluttet at anmode det om en udtalelse om Den økonomiske årsberetning 1995. Kommissionen har hermed markeret, at den ønsker at tage arbejdsmarkedets parter med på råd om »De overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker«.

1.2. Situationen er den, at den økonomiske årsberetning efter ikrafttrædelsen af traktaten om Den Europæiske Union, den 1. november 1993, ikke længere forelægges Rådet til godkendelse. Kommissionens rolle i samordningen af den økonomiske politik er hermed blevet reduceret betydeligt, eftersom den fremover er begrænset til formulering af henstillinger, som Rådet eventuelt kan ændre, hvor Kommissionen tidligere havde en eksklusiv initiativret og fremlagde forslag, som Rådet efter høring af Parlamentet og ØSU kun kunne ændre ved enstemmighed.

1.3. Den nye procedure har endvidere den konsekvens, at den høring af ØSU som Rådet tidligere foretog, ikke længere er obligatorisk. I øvrigt foreskriver EF-traktatens artikel 103 i stk. 2, at Europa-Parlamentet underrettes om »De overordnede retningslinjer« af Rådet, medens Det Økonomiske og Sociale Udvalg ikke er nævnt.

1.4. Ved flere lejligheder, senest på topmødet i Essen, har Rådet mindet om, hvor vigtig den sociale dialog er på baggrund af de strukturelle omstillinger, som Fællesskabet skal igennem, hvis det skal skabe nye arbejdspladser, styrke sin position i verdensøkonomien og samtidig fastholde de sociale målsætninger i den europæiske model. En vellykket styrkelse af det europæiske samarbejde kræver bred opbakning i befolkningen, hvilket kan sikres gennem omfattende samråd mellem regeringerne og arbejdsmarkedets parter. Det er grunden til, at ØSU med sigte på den institutionelle revision af traktaterne i 1996 kræver, at der skal være pligt til at høre det i forbindelse med opstillingen af »De overordnede retningslinjer for den økonomiske politik«, som foreskrives i EF-traktatens artikel 103.

2. Økonomisk årsberetning 1995 : den aktuelle konjunktursituation og udsigterne

2.1.

Der registreres en kraftig konjunkturopgang, som imidlertid manifesterer sig forskelligt i de forskellige lande

2.1.1. Efter lavkonjunkturen i 1992 og 1993, som har været den dybeste i årtier ( P 0,4 % BNP-vækst på årsbasis), oplevede landene i Fællesskabet i 1994 en kraftig vækst, som oversteg prognosernes forudsigelse (2,6 % vækst i BNP på årsbasis).

2.1.2. Styrken i opsvinget på de vigtigste eksportmarkeder øvede gunstig indflydelse på europæisk økonomi. Også forbedringen i erhvervslivets konkurrenceevne, der skal ses i lyset af stigende produktivitet og afdæmpet lønudvikling, bidrog til eksportefterspørgslen.

2.1.3. Den kraftige eksportfremgang forplantede sig til investeringerne, som i de sektorer, der er orienteret mod de eksterne markeder, steg med 2,5 % i 1994, trods den kraftige stigning i de lange rentesatser i årets løb; virksomhedernes forbedrede finansielle stilling og genopsvinget i samhandelen mellem EU-landene synes at have kompenseret for det højere renteniveaus indvirkning på de faste bruttoinvesteringer.

2.1.4. Fremgangen i det private forbrug har været mere tøvende. Til trods for, at husholdningernes disponible realindkomster nærmest var uændrede, steg det private forbrug ikke desto mindre med 1,5 %. Denne stigning skyldes et fald i husholdningernes opsparingskvote, hvilket ifølge Kommissionen afspejler en genvunden tillid hos forbrugerne og et beskedent fald i arbejdsløsheden.

2.1.5. ØSU sætter ikke desto mindre et spørgsmålstegn ved styrken i opsvinget, som det mener støtter sig til forbigående tendenser.

2.1.5.1. Det understreges da også i Kommissionens årsberetning, at den kraftige vækst, som efter to år med dyb lavkonjunktur kunne registreres i 1994, støtter sig til visse »indhentningsfænomener«. Lageropbygningen har således bidraget med et halvt procentpoint til BNP-væksten i 1994 (samme bidrag som fra de faste bruttoinvesteringer). Det private forbrug har i al væsentlighed været understøttet af udviklingen i forbruget af varige forbrugsgoder, som delvis kan forklares med, at de foregående recessionsår resulterede i et stort »opsamlet behov«, som nu skal tilfredsstilles.

2.1.5.2. Dernæst konstaterer ØSU, at fremgangen i det private forbrug stadig er behersket, og at forbrugsopsvinget i de medlemslande, hvor et sådant kan observeres, i mange tilfælde understøttes af skatteincitamenter (f.eks. i Frankrig, hvor der er indført såkaldte »Balladur-præmier« på udskiftning af gamle biler) eller midlertidige finanspolitiske foranstaltninger, der tjener til at afbøde virkningerne af det økonomiske tilbageslag (i Danmarks tilfælde). Selv om konjunkturundersøgelser peger på øget tillid, synes denne ikke at komme til udtryk i en klar genopretning af husholdningernes forbrug i Fællesskabet som helhed.

2.1.6. På det mere generelle plan henleder ØSU opmærksomheden på, at opsvingets karakteristik varierer fra det ene medlemsland til det andet. På den ene side er der lande, hvor den interne efterspørgsel - investeringerne og/eller det private forbrug - har rettet sig betydeligt (Frankrig, Danmark, Irland og Tyskland), og på den anden side lande, hvor den interne efterspørgsel stadig er præget er af mathed, og hvor væksten fortsat er eksportledet (Belgien og Nederlandene) og ofte fremhjulpet af devalueringer (Spanien, Italien, Portugal). Storbritanniens tilfælde er specielt : eksportvækst understøttet af to års successive pund-deprecieringer har trukket det private forbrug og investeringerne op.

2.2.

Fremskridt i konvergensen

2.2.1. Udviklingen i den reale konvergens målt ved BNP pr. indbygger fremviser et blandet billede. Der er forbedring i Irlands relative stilling, men tilbagegang for Portugal og Grækenland og ingen ændring i Spaniens situation.

2.2.2. Opsvinget har trods sin styrke ikke medført inflationspres (målt med BNP-deflatoren var der en inflation på 2,7 % i 1994). Forklaringen er, at de fortsat relativt lave kapacitetsudnyttelsesgrader, løntilbageholdenhed, produktivitetsstigninger samt en svækket dollar har bidraget til at dæmpe inflationen.

2.2.3. Denne positive udvikling kan registreres i stort set alle medlemsstater. Der er med andre ord bedring i konvergensen på inflationsområdet, hvilket i sig selv har ført til øget konvergens i valutakurserne og i de lange renter; sidstnævnte er dog fortsat meget høje, hvilket skal ses i lyset af inflationsforventninger.

2.2.4. Under indtryk af opsvinget har de automatiske budgetvirkninger ført til en reduktion af budgetunderskuddene. Efter ØSU's mening bør regeringerne imidlertid ikke stille sig tilfreds med disse konjunkturbetingede forbedringer, da de herved nemt kommer til at gentage fejltagelserne fra sidste halvdel af 1980'erne. ØSU opfordrer regeringerne til at bruge de gunstige økonomiske rammebetingelser til at gennemføre de nødvendige strukturelle tilpasninger på budgetterne for at nedbringe den offentlige gæld til et niveau, som er holdbart på mellemlang sigt, men uden at velfærden trues. ØSU er sig bevidst, at denne opgave kræver særlig balancegang i lande med et højt skatte- og bidragsniveau.

2.3.

Udsigterne for det korte sigt (1995-1996)

2.3.1. På det korte sigt vil det grundlæggende være opsvinget i den private efterspørgsel inden for Europa, der vil være bestemmende for, om den europæiske vækst kan fastholdes. Den økonomiske årsberetning forudser en afdæmpet vækst i den eksterne efterspørgsel, specielt fra USA, hvor virkningerne af de gradvise stramninger af pengepolitikken begynder at vise sig. I den sammenhæng ser ØSU med bekymring på et yderligere fald i dollaren i forhold til de europæiske valutaer som følge af den mexicanske krise og de amerikanske husholdningers vedholdende gældsætning. En vigende dollar vil ganske vist medføre lavere råstofpriser, men vil også påvirke europæisk erhvervslivs konkurrenceevne - ikke blot i forhold til USA, men også i forhold til alle de lande, hvis valutaer er knyttet til dollaren.

2.3.2. Kommissionen forudser, at investeringerne vil være den vigtigste vækstmotor i 1995 og 1996 (+ 6 %), men at forbruget, der tegner sig for henved 2/3 af Fællesskabets BNP, også vil stige i løbet af de næste to år, omend mere moderat (med 2 % og 2,5 % i henholdsvis 1995 og 1996).

2.3.3. ØSU skal ikke desto mindre understrege, at to vigtige hindringer nødvendigvis må dæmpe optimismen :

2.3.3.1. Situationen på arbejdsmarkedet er stadig uændret. Kommissionen erkender, at arbejdsløsheden trods væksten ikke er faldet fra 1993 til 1994; givet den forsinkelse, hvormed udviklingen i beskæftigelsen normalt følger væksten i produktionen, fortsatte arbejdsløsheden endog med at stige i de første måneder af 1994 for først at begynde at falde i periodens slutning. For 1994 som helhed androg arbejdsløsheden 10,9 % af den civile arbejdsstyrke mod 10,6 % i 1993. I øvrigt understreger Kommissionen, at den vækstrate, der forudses for 1995 og 1996 (ca. 3 %), vil være utilstrækkelig til at reducere arbejdsløsheden mærkbart, da udbuddet af arbejdskraft vil være stigende; dette betyder, at arbejdsløshedstallet, selv om det falder, fortsat vil ligge meget højt i de kommende år (ifølge prognosen 10,4 % i 1995 mod 8,8 % i 1991).

2.3.3.2.

Usikkerheden omkring rentesatserne, først og fremmest de lange renter

2.3.3.2.1. Efter et uafbrudt fald siden begyndelsen af 1993 synes der at være lagt en bund under faldet i de korte renter. Specielt Bundesbanks fastholdelse af en målzone for væksten i M3-pengemængden på 4-6 % for 1995 peger på, at banken ikke længere føler, at der er behov for at understøtte opsvinget gennem en lempelse af dens pengepolitik. Desuden overlader den gradvise stramning af den amerikanske pengepolitik ikke de europæiske centralbanker ret meget råderum. Det Økonomiske og Sociale Udvalg slår imidlertid kraftigt til lyd for, at det råderum, der ikke desto mindre er, udnyttes gradvist, i det omfang hensynet til stabile valutakurser tillader det.

2.3.3.2.2. I den sammenhæng mener ØSU, at man skal se på mulighederne for at bryde koblingen mellem USA's og de europæiske landes pengepolitik. De sidste ti år har man oplevet en meget livlig tilvækst i kapitalbevægelserne, hvilket i betydeligt omfang har indsnævret regeringernes autonomi på det pengepolitiske område. Bevægelserne i valutakurserne er taget til og retter sig stadig mindre efter de fundamentale økonomiske forhold. I den situation vil centralbankerne alene ikke kunne tilvejebringe en troværdig ramme, der sikrer stabile valutakurser - hertil kræves en bedre økonomisk koordinering på internationalt plan.

2.3.3.2.3. Men hvis opsvinget skal opretholdes gennem den interne efterspørgsel, specielt investeringerne, som det forudses af Kommissionen, kræver det frem for alt, at den stigning, der var i de lange rentesatser i 1994, ikke gentager sig i 1995. Dette forudsætter, at der tilvejebringes troværdige rammevilkår for en forsigtig pengepolitik orienteret mod stabile priser, og at bestræbelserne for at konsolidere de offentlige budgetter videreføres. En budgetkonsolideringspolitik vil i øvrigt fortsat være nødvendig, hvis det skal undgås, at fremgangen i investeringerne bremses af opsparingsknaphed på det nationale niveau, som på sin side kunne skabe et opadgående pres på de lange renter og på sigt påvirke de eksterne balancer.

2.3.4. I det lys forekommer Kommissionens forudsigelse om en genopretning af det private forbrug finansieret via en nedgang i den andel af husholdningernes indkomster, der går til opsparing, optimistisk. Udover den uændrede situation på arbejdsmarkedet synes forskellige faktorer at pege i retningen af, 1) at væksten i de disponible realindkomster formentlig vil falde i nogle medlemsstater som følge af ændret finanspolitik og 2), at ændringer i indkomstfordelingen vil tendere mod, for økonomien som helhed, at øge den opsparing, husholdningerne foretager ud af deres disponible indkomst. Nærmere bestemt vil følgende forhold virke i retningen af en uændret eller øget opsparingskvote : a) For det første må en række medlemsstater gøre en ekstra indsats for at rette op på deres offentlige finanser. b) Dernæst hersker der usikkerhed om det sociale tryghedssystems fremtid, specielt pensionsordningerne. c) Endvidere opnås der fortsat et højt realafkast på obligationsmarkederne. d) Endelig er der en voksende skævtrækning mellem arbejdsindtægter og kapitalindtægter, hvor sidstnævnte er kendetegnet ved en relativt lavere forbrugstilbøjelighed. I den forbindelse ser ØSU med bekymring på de konsekvenser, som den voksende og vedholdende ubalance mellem lønindkomster og kapitalindkomster kan få for solidariteten i samfundet og for vækstperspektiverne på længere sigt.

2.3.5. Når ØSU afslutningsvis udtrykker glæde over den genvundne vækst og de positive inflationsresultater i medlemsstaterne, må det samtidig advare om, at forudsætningerne for en støt vækst i 1995 og 1996 ikke nødvendigvis synes at være til stede. Det skyldes især den midlertidige karakter af nogle af de tendenser, der har dannet grundlaget for væksten i 1994, den fortsat høje arbejdsløshed og udsigten til afdæmpet vækst, ja stagnation i husholdningernes købekraft. Desuden er ØSU, omend det accepterer, at medlemsstaterne i deres interne pengepolitik prioriterer hensynet til fastholdelse af lave inflationsrater, bekymret over de økonomiske og sociale konsekvenser af det fortsat høje niveau for de lange rentesatser.

3. De politikkrav, der stilles, for at konjunkturopsvinget befæster sig som en varig vækstproces på mellemlang sigt

3.0.1. Trods opsvinget i den økonomiske aktivitet er nedgangen i arbejdsløsheden utilstrækkelig. Udfordringerne i hvidbogen om »Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse« og De overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker, som fastlagt i Rådets henstilling af 22. december 1994, er således stadig højaktuelle. Det drejer sig om at føre en økonomisk politik på makro- og mikroplanet, som omsætter konjunkturopsvinget til en vedholdende vækst på mellemlang sigt, og om at øge beskæftigelsesindholdet i væksten, så at arbejdsløsheden nedbringes afgørende inden år 2000.

3.1.

En makroøkonomisk ramme for en bæredygtig, ikke-inflationær vækst

3.1.1. Formålet med den makroøkonomiske ramme må være at skabe en korrekt ligevægt mellem hensynet til stabile priser - som er nødvendige for at styrke det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne, opretholde investeringernes rentabilitet og befordre en lempelse af byrderne ved den offentlige gæld - og hensynet til væksten, som må understøttes for at øge beskæftigelsen.

3.1.2. Fastholdelsen af en bæredygtig vækst på mellemlang sigt kræver, at der skabes et gunstigt investeringsklima. Investeringerne, som hidtil har været understøttet af ekspansionen i den eksterne efterspørgsel og en god indtjening i erhvervene, vil fremover være betinget af et fald i de lange renter og en gradvis opgang i det private forbrug understøttet af en genoprettet forbrugertillid. På mellemlang sigt afhænger forbrugertilliden af den forbedring, der sker i arbejdsmarkedssituationen. På det korte sigt skulle den handlefrihed, der er blevet skabt af det betydelige fald i inflationsraterne og af de sidste to års produktivitetsgevinster, kunne komme lønpolitikken til gode.

3.1.3. Genoprettelsen af den interne efterspørgsel, specielt det private forbrug, er vigtig, i og med at hjemmemarkedserhvervene endnu ikke har høstet fordel af opsvinget. I disse erhverv finder man imidlertid mange små og mellemstore virksomheder, som ikke er direkte udsat for udenlandsk konkurrence, og som har det største jobskabelsespotentiel.

3.1.4. På længere sigt ville det være uheldigt for væksten og beskæftigelsen, hvis man overså betydningen af den interne efterspørgsel og kun igangsatte en udbudssidepolitik.

3.1.5. ØSU konstaterer, at der i de seneste år er sket en forbedring af samordningen af finans-, penge- og lønpolitikken. Kontrollen med budgetterne og reallønsstigninger, der har kunnet holdes inden for produktivitetsstigningerne, har gjort det muligt at lempe pengepolitikken og samtidig holde inflationsraterne nede på niveauer, som må siges at være meget lave i betragtning af vækstraterne i 1994.

3.1.5.1. De skridt, der i visse lande er taget for at gøre centralbankerne uafhængige, vil i denne sammenhæng fremme et stabilt pengevæsen og er et positivt element i skabelsen af en troværdig ramme til sikring af stabile priser.

3.1.5.2. Det er korrekt, at der er brug for en ekstra indsats for at reducere de strukturelle komponenter i budgetunderskuddene og derved bane vejen for en sænkning af rentesatserne på langt sigt og fremme investeringerne. Det Økonomiske og Sociale Udvalg sætter imidlertid spørgsmålstegn ved nogle landes evne til på én og samme gang at leve op til konvergensstrategiens målsætninger og terminer og fastholde en vækst på 1994-niveauet. Det erkender, at der ikke må gives køb på principperne om den samordning, styring og ansporing af medlemsstaternes makroøkonomiske politik, som er en forudsætning for samhørigheden i EU. Men frembyder medlemsstaternes snævre råderum på konjunkturpolitikkens område ikke netop en trussel mod denne samhørighed? Med de bindinger, Maastricht-kriterierne pålægger befolkningen i mange medlemsstater, kan det være yderst vanskeligt at få vælgerne til at slutte op om dem. Genspejler den seneste uro på de europæiske valutamarkeder og spændene i såvel de korte som de lange renter mellem kernevalutaerne i Det Europæiske Monetære System og de såkaldte svage valutaer (italienske lire, peseta, portugisisk escudo) ikke denne nye, politisk bestemte finansielle risiko?

3.1.6. Det Økonomiske og Sociale Udvalg kræver, at vækstens frugter fordeles på en sådan måde, at hensynet til en styrkelse af den interne efterspørgsel og til en forbedring af arbejdsmarkedssituationen tilgodeses, uden at der opstår inflationspres.

3.1.6.1. Specielt må det undgås, at en afdæmpet lønudvikling hæmmer væksten. I lønpolitikken må der tages politiske og sociale hensyn. Hvis udviklingen i arbejdsindkomsterne sakker for meget agterud i forhold til udviklingen i kapitalindkomsterne, kan der opstå en indhentningsproces og uro på arbejdsmarkedet, hvilket kan skade vækst og beskæftigelse.

3.1.6.2. Som led i den økonomiske politik bør der føres en omfordelingspolitik for at sikre købekraften i lavindkomsthusholdninger, der samtidig er dem, der har den højeste forbrugstilbøjelighed. Skal det undgås, at faktoren arbejdskraft belastes, og at der spændes ben for budgetkonsolideringspolitikken, må samtlige indkomstmodtagere stille sig solidariske med de særligt udsatte befolkningsgrupper.

3.2.

En samarbejdsrettet handelspolitik

3.2.1. I lyset af globaliseringen af økonomierne og den stadige skærpelse af konkurrencen går Det Økonomiske og Sociale Udvalg med den forhenværende kommissionsformand Jacques DELORS' ord ind for en europæisk økonomi, der er åben, men ikke til falds. I den sammenhæng glæder ØSU sig over, at Uruguay-rundens resultater er blevet ratificeret af EU's medlemsstater. Med Verdenshandelsorganisationen, WTO, der kom på plads 1. januar 1995, er det multilaterale handelssystem desuden blevet tilført nye impulser og tilpasset globaliseringen af økonomierne. I WTO-regi vil det være EU's opgave at påse, at der sker en styrkelse af det multilaterale handelssystem. Det er specielt vigtigt, at handelen mellem industrilandene reguleres på et gensidighedsgrundlag, og at der dæmmes op for de fortsat alt for mange tilfælde af ensidede interventioner og af diskriminerende bilaterale handelsarrangementer, ligesom der må arbejdes på, at afskærmningerne mellem de nationale markeder fjernes. Det er ØSU's ønske, at Den Europæiske Union bidrager til en regulering af disse problemer i WTO-regi, så der kan skabes fair internationale konkurrencebetingelser.

3.2.2. Med de omsiggribende regionale præferenceaftaler og samarbejdsaftaler på det amerikanske kontinent og i Sydøstasien må Fællesskabet lægge en handelspolitik, hvor det videreudbygger handelen med tredjelande i dets umiddelbare nærhed, dvs. de central- og østeuropæiske lande og Middelhavslandene. Strategien over for de central- og østeuropæiske lande, der, som det officielt blev erklæret på topmødet i Essen, lægger op til disse landes senere optagelse i Unionen, betegner et betydeligt skridt fremad i den proces, der skal knytte disse økonomier tættere til EU og styrke deres videre udvikling. Beslutningen om at sikre varer fra disse lande bedre adgang til det fælles marked skal flankeres af en økonomisk og social udviklingsbistand. Ud over det finansielle engagement må EU også gå ind i en aktiv genopbygning af disse lande og bistå med teknisk, administrativ og uddannelsesmæssig rådgivning for at hjælpe disse lande over vanskelighederne på overgangen til markedsøkonomi.

3.2.3. Selv om prioriteringen af samarbejdet med de central- og østeuropæiske lande forekommer yderst rimelig, må man ikke overse Middelhavslandene, i forhold til hvilke de indbyrdes relationer på energi-, miljø- og investeringsområdet og hvad angår indvandring stadig er en hel del stærkere. Selv om der ikke er planer om at integrere disse lande i Unionen, er det ikke desto mindre EU's opgave at hjælpe dem over tærsklen i deres økonomiske udvikling og dermed forhindre, at voksende velstandsspænd øger den politiske og sociale ustabilitet i disse regioner.

3.2.4. I det korte tidsperspektiv skulle Europa kunne nyde godt af styrken i væksten på de sydøstasiatiske markeder. Disse lande opviser en voksende dynamik, som delvis forklarer de gode eksportresultater, der opnåedes i 1994. Kommissionen forventer, at den reale vækst i importen i de dynamiske asiatiske økonomier fortsætter med vækstrater på over 12 % i de kommende to år.

3.2.5. Når ØSU slår til lyd for åbne internationale relationer som det eneste, der på sigt tilfører væksten nye impulser gennem en bedre fordeling af verdens ressourcer, beklager det imidlertid samtidigt, at der i reglerne for multilateral handel ikke er taget hensyn til landenes kulturelle, sociale eller miljømæssige forhold.

3.2.5.1. ØSU lægger vægt på, at liberaliseringen af handelen skal bidrage til sociale fremskridt i de lande, der er på vej mod industrialisering. I øjeblikket tillader GATT-reglerne imidlertid ikke, at der gøres anvendelse af ILO-konventioner. Derfor kræver ØSU, at man i WTO i samarbejde med ILO giver prioritet til behandlingen af disse sociale spørgsmål og opmuntrer til ratificering af ILO-konventionerne.

3.2.5.2. I øvrigt er det ØSU's ønske, at EU inden for rammerne af Handels- og Miljøkomiteen arbejder på opstilling og effektiv håndhævelse af ikke-diskriminerende miljøkrav i den internationale handel.

3.3.

Udnyttelse af opsvinget til igangsættelse af strukturreformer, som forbedrer konkurrenceevnen og øger vækstens beskæftigelsesindhold

3.3.1. Kommissionen skønner, at der vil være mulighed for at opnå en bæredygtig økonomisk vækst i Europa på mellem 3 og 3,5 % på årsbasis frem til århundredeskiftet, hvilket skulle indebære en nedbringelse af ledigheden til ca. 7 % af den europæiske arbejdsstyrke. Hvidbogens vækstmål på 5 % vil ikke kunne nås, medmindre der sættes ind over for strukturproblemerne i den europæiske økonomi, dvs. konkurrenceevnen og arbejdsmarkedets funktionsmåde.

3.3.2. Det vil være et prioriteret mål at udnytte det indre markeds økonomiske potentiel ved at fjerne handelshindringer og, nok så vigtigt, virkeliggøre de transeuropæiske net på transport-, energi- og telekommunikationsområdet. ØSU så meget gerne, at de fjorten store investeringsprogrammer, som topmødet i Essen udtog som prioriterede, snarest sættes i værk, så at denne mulighed for at stimulere medlemsstaternes økonomier ikke forspildes. Ikke alene projektets transeuropæiske dimension, men også de betydelige eksternaliteter, disse net vil kunne afstedkomme i de europæiske økonomier, taler efter ØSU's mening for et direkte finansielt engagement fra Den Europæiske Unions side. Endvidere er det i høj grad sandsynligt, at et fællesskabsinitiativ frembyder tilstrækkelige garantier på kapitalmarkederne til at sikre finansieringsomkostninger, som er lavere, end hvis medlemsstaterne hver for sig går på lånemarkedet.

3.3.3. ØSU er opmærksom på, at en varig forbedring af den europæiske konkurrenceevne kræver en indsats rettet mod de kvalitative elementer. Der skal med andre ord udvikles en stærk, innovativ industri, der satser på investeringer i højteknologiske vækstområder. Det kræver, at man fremmer de immaterielle investeringer, navnlig i oplæring og uddannelse, så at Europa kan drage fuld fordel af sin arbejdskrafts produktive potentiale. Specielt skal der skabes en bedre match mellem udbud og efterspørgsel efter erhvervsuddannelser, som må tilpasses bedre til industriens specifikke behov. Der må skabes bedre samspil mellem skole og erhvervsliv, og livslang uddannelse og oplæring på virksomhederne må fremmes gennem skatteincitamenter.

3.3.4. Disse teknologiske forandringer vil nødvendiggøre omstilling af et betydeligt antal arbejdspladser inden for højproduktive sektorer, hvor der stilles relativt høje kvalifikationskrav, og vil føre til udflytning af arbejdsintensive aktiviteter. Derfor skal vi, som det understreges i hvidbogen, ikke kun fokusere på, hvordan der skal produceres, vi skal også foregribe de nye individuelle og kollektive behov, som opstår med den demografiske, økonomiske og sociale udvikling i dette århundredes slutning - ellers risikerer vi, at konkurrenceevnesatsningen bliver ensbetydende med et nettotab af job i økonomien som helhed.

3.3.5. På Det Europæiske Råds møde i Essen den 9. og 10. december 1994 blev der da også slået til lyd for, at der hurtigst muligt gennemføres strukturforanstaltninger for at forbedre situationen på arbejdsmarkedet. Topmødet understregede, at dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og politikerne er vigtig for gennemførelsen af disse foranstaltninger. Det pegede endvidere på, at ledigheden i Europa skal bekæmpes over fem fronter : fremme af investeringer i erhvervsuddannelse, forøgelse af vækstens beskæftigelsesindhold, sænkning af de indirekte lønomkostninger, styrkelse af effektiviteten i arbejdsmarkedspolitikken samt styrkelse af indsatsen over for de mest ledighedstruede arbejdstagere.

3.3.5.1. ØSU er overbevist om, at uddannelse, inklusive livslang uddannelse, på længere sigt er det bedste middel til at styrke den faglige mobilitet og arbejdskraftens evne til at tilpasse sig de teknologiske ændringer og dermed til at matche arbejdsudbuddet med efterspørgslen efter arbejdskraft. Uddannelse er ikke blot en fundamental vækstfaktor på lang sigt men også et element i omfordelingen af velstanden. De aktuelle uddannelsessystemer opfylder imidlertid ikke de nye krav, der stilles. Dette skyldes ikke kun, at uddannelsesbudgetterne er begrænsede, men også at morgendagens job stiller krav om en kontinuerlig forbedring af uddannelsen over hele arbejdslivet. I punkt 3.3.3 ovenfor understreges det, at den opkvalificering, der kræves af hensyn til konkurrenceevnen, betyder, at der må skabes en selvforstærkende vekselvirkning mellem skole og erhvervsliv. I den forbindelse bifalder ØSU Kommissionens beslutning om, at der hurtigst muligt og under skyldig hensyntagen til subsidiaritetsprincippet skal foretages en gennemgang af mulighederne for at indføre incitamenter til gunst for virksomheder og privatpersoner for at fremme investeringer i livslang uddannelse.

3.3.5.2. I et mellemfristet perspektiv vil det efter ØSU's mening blive nødvendigt at sænke de ikke-lønmæssige arbejdsomkostninger, specielt for den lavtuddannede arbejdskrafts vedkommende, for herigennem at stimulere substitutioner til fordel for faktoren arbejdskraft. En sænkning af de lovpligtige bidrag, der betales oveni de direkte lønomkostninger, må imidlertid ikke true det sociale beskyttelsesniveau, der jo i øvrigt øver en positiv indflydelse på vækst og beskæftigelse via sin indkomstomfordelende effekt. Det vil være nødvendigt at udskifte den lønbaserede bidragsmodel med et alternativt finansieringssystem byggende på en bredere basis. Uanset valg af alternativ finansieringsmåde bør man under alle omstændigheder vurdere den pågældende model ud fra dens indkomstomfordelende effekt og dens indvirkning på vækst og beskæftigelse. ØSU skal tilføje, at en økonomisk og monetær union forekommer utænkelig uden en fælles social dimension. De reformer, der skal sikre levedygtige sociale tryghedssystemer i fremtiden i de forskellige lande, bør samordnes, så at man opnår en ønskelig grad af tilnærmelse i de sociale ydelsesniveauer og undgår »social dumping«.

3.3.5.3. Hvis man vil sikre et øget jobindhold i væksten, er en omlægning af den enkeltes arbejdstid givetvis en farbar vej, i den udstrækning følgende to betingelser er opfyldt. Løsningen skal indebære en bedre livskvalitet for lønmodtageren, og den må ikke betyde en yderligere omkostningsbelastning for virksomheden. Man kan udmærket forestille sig, at de produktivitetsgevinster, der opnås gennem en forkortelse af arbejdstiden, i kombination med en sænkning af kapitalomkostningerne gennem udvidelsen af anlæggets driftstid og en nedsættelse af arbejdsgiverafgifterne, kan danne et godt grundlag for et forhandlingsoplæg i visse erhvervssektorer. Det Økonomiske og Sociale Udvalg er af den opfattelse, at en forhandlingsløsning med en forkortelse af arbejdstiden kombineret med genbesættelse af de frigjorte arbejdspladser kan have gunstige beskæftigelsesvirkninger.

3.3.5.4. Udviklingen af serviceydelser med højt beskæftigelsesindhold inden for brancher, der ifølge deres natur ikke er underlagt den internationale konkurrence, er en anden interessant tilgang. Under indtryk af ændrede livsvaner, demografiske ændringer og voksende erhvervsdeltagelse er der opstået nye udækkede sociale behov : pasning af syge børn, sundhedsmæssig og social bistand til ældre, hjælp til unge i vanskeligheder, lektiehjælp, miljøbeskyttelse, naturbevarelse m.v. Det drejer sig om serviceydelser, hvis økonomiske, sociale og kulturelle nytte er almindeligt accepteret, men som rent faktisk ikke udbydes (længere). Non profit-virksomheder har allerede indtaget en fremtrædende plads i disse nye servicenicher : ved at udbyde eller udvikle velfærdsydelser i det nære samfund deltager de aktivt i den overordnede indsats mod social udstødelse, som defineret i hvidbogen. Jobskabelsen på disse serviceområder bør imidlertid rumme tilstrækkelige garantier for, at der ikke sker en deregulering på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område, og at der ikke udvikler sig utrygge job. Disse servicejob bør frem for alt være kendetegnet ved at være rigtige job og blive betragtet som sådanne af lønmodtagerne. Endelig må man løse problemet med den manglende efterspørgsel efter sådanne serviceydelser ved enten at gøre prisen på disse ydelser indtægtsafhængige eller ved at sænke salgsprisen gennem nedsættelse af de sociale bidrag. Herudover må det forudsættes, at serviceydelserne differentieres i forhold til efterspørgslen, og at der fastlægges kvalitetsnormer, så de udbudte tjenester svarer til forbrugernes forventninger.

3.3.5.5. På arbejdsmarkedspolitikkens område glæder Det Økonomiske og Sociale Udvalg sig over Kommissionens initiativ med hensyn til at indføre egnede procedurer for evaluering og opfølgning. ØSU skal her specielt pege på, at indsatsen over for særligt udsatte grupper ofte har en fortrængningseffekt, så der netto ikke sker nogen jobskabelse.

3.3.5.6. Reorganiseringen af arbejdsmarkedet må efter Det Økonomiske og Sociale Udvalgs opfattelse ske under bibeholdelse af de lighedsprincipper, der er kendetegnende for det europæiske samfund. Dette indebærer, at fleksibiliteten på arbejdsmarkedet ikke må bryde grænserne for, hvad der er foreneligt med den europæiske sociale model, og ikke må føre til uhæmmet deregulering.

Bruxelles, den 30. marts 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg