20. 10. 86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 263/13 
Udtalelse om forslag til Rådets direktiv om samordning af medlemsstaternes love og admini­
strativt fastsatte bestemmelser om sanering og likvidation af kreditinstitutter (*) 
(86/C 263/06) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 24. januar 1986 under henvisning til 
traktatens artikel 57 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om 
ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde henvistes til Udvalgets sektion for industri, handel, håndværk og 
tjenesteydelser, som udpegede Jacques De Bruyn til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse 
den 4. juni 1986. 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 238. plenarforsamling den 2. juli 1986 
enstemmigt følgende udtalelse: 
Sektionen godkender direktivforslaget under forbehold af følgende generelle og særlige 
bemærkninger: 
1. Generelle bemærkninger 
Direktivforslaget har følgende tre særskilte mål­
sætninger: 
— foranstaltninger til sanering af kreditinstitutter; for­
anstaltninger, som er truffet i det land, hvor hjem­
stedet er beliggende, skal også gælde for filialer i de 
øvrige medlemsstater, 
— likvidation af kreditinstitutter; beslutninger des­
angående, som træffes i det land, hvor hjemstedet 
er beliggende, skal også gælde for filialer i de øvrige 
medlemsstater, 
— indskudsgarantiordning. 
1.1. Saneringsforanstaltninger 
1.1.1. Ifølge direktivforslagets artikel 2, stk. 1, er der 
tale om »foranstaltninger, som træffes med henblik på 
at opretholde eller genoprette et kreditinstituts finan­
sielle situation«. 
Imidlertid kan der kun være tale om de foranstaltninger, 
som er anført i et bilag til direktivforslaget. Det fremgår 
af bilaget, at der i det store og hele er tale om admini­
strative foranstaltninger, som har til formål at gøre 
det muligt for de kompetente myndigheder at foretage 
kontrol og undersøgelser, at påbyde beskyttelsesforan­
staltninger (udpegelse af en særlig revisor eller en mid­
lertidig bobestyrer, indstilling af samtlige eller en del 
aktiviteter, forbud mod visse transaktioner osv.) og at 
gennemføre sanktioner (suspension, tilbagetrækning af 
tilladelse osv.). 
Det må konstateres — hvad Kommissionen også har 
været opmærksom på — at disse foranstaltninger ikke 
blot har til formål at opretholde eller genoprette et 
kreditinstituts finansielle situation, men at der mere 
generelt er tale om administrative foranstaltninger, som 
(') EFT nr. C 356 af 31. 12. 1985, s. 55. skal muliggøre kontrol og eventuelt sanktion af en 
adfærd, som er i strid med reglerne. 
Når et kreditinstitut har vanskeligheder med likviditet 
eller solvens, griber kontrolmyndighederne ind under 
udvisning af sædvanlig diskretion, og søger at få andre 
institutter til at yde bistand til det kreditinstitut, som 
er i vanskeligheder. Visse administrative beskyttelses­
foranstaltninger vil derpå blive truffet, stadigvæk under 
største diskretion, thi enhver oplysning om, at et kredit­
institut er i vanskeligheder, vil kunne forværre forholde­
ne eller sågar gøre situationen helt uoprettelig. 
Det er derfor meget vigtigt at understrege, at det er 
absolut nødvendigt, at de foranstaltninger, som træffes 
på dette stadium, holdes hemmelige, så længe som det 
er nødvendigt. 
1.1.2. Kommissionen er udmærket klar over, at de 
foranstaltninger, som opremses i bilaget, er meget for­
skellige. 
Ifølge artikel 2 skal der opfyldes tre positive betingelser 
for at direktivet kan finde anvendelse (artikel 2, stk. 1); 
anvendelse af direktivet er udelukket under følgende to 
forudsætninger: når foranstaltningerne træffes 
— inden for rammerne af et normalt tilsyn med kredit­
institutter eller med det formål at skride ind over 
for en overtrædelse af den gældende lovgivning, 
— inden for rammerne af en konkurs, akkord eller 
enhver anden allerede iværksat likvidationsprocedu-
re (artikel 2, stk. 2). 
Hvad angår den ene af de positive betingelser (artikel 
2, stk. 1, litra b)), bør det præciseres, at foranstaltning­
erne skal træffes og iværksættes med henblik på at 
forhindre, at kreditinstituttet træder i likvidation, i 
stedet for at sige, at de skal have dette som formål. 
1.1.3. Generelt bestemmes det i direktivet, at regelen 
om, at tilsynsmyndighederne har kompetence inden for 
deres eget hjemland for så vidt angår saneringsforan­
staltninger, erstattes af en regel om, at hjemlandets 
tilsynsmyndigheds kompetence skal udstrækkes til alle 
EF-lande, hvori kreditinstituttet har en filial (artikel 4). 
Nr. C 263/14 De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 10. 86 
Der er dog én undtagelse i forslaget: såfremt værtslan­
dets tilsynsmyndigheder finder det nødvendigt at iværk­
sætte én eller flere saneringsforanstaltninger, og hjem­
landets myndigheder efter behørigt at være blevet un­
derrettet herom ikke finder anledning til at gribe ind, 
bevarer værtslandets tilsynsmyndigheder deres kompe­
tence på deres område og kan udøve de beføjelser, som 
er tillagt dem i henhold til den nationale lovgivning 
(artikel 6). 
Hvis derimod hjemlandets tilsynsmyndigheder finder 
det hensigtsmæssigt at gribe ind, får deres beslutning 
virkning i værtslandet, og tilsynsmyndighederne i dette 
land kan da hverken iværksætte eller opretholde en 
saneringsforanstaltning, som falder ind under deres 
kompetence (artikel 4, stk. 2). 
Efter ØSU's opfattelse kan denne bestemmelse give 
anledning til problemer i de tilfælde, hvor værtslandets 
tilsynsmyndigheder i betragtning af de særlige forhold, 
som måtte være gældende specielt i deres land, finder, 
at de foranstaltninger, der er truffet af hjemlandets 
tilsynsmyndigheder, er utilstrækkelige eller ikke i til­
strækkeligt omfang tager hensyn til de særlige proble­
mer, som findes i værtslandet. I sådanne tilfælde er der 
grund til at lade regelen i artikel 4, stk. 3, bortfalde og 
tværtimod bestemme, at beslutninger truffet af hjemlan­
dets myndigheder ikke må udgøre en hindring for 
iværksættelsen eller opretholdelsen af foranstaltninger, 
som falder ind under værtslandets tilsynsmyndigheders 
kompetence. 
1.1.4. Omvendt kan de foranstaltninger, der er truf­
fet af hjemlandets myndigheder, forekomme værtslan­
dets myndigheder at være for strenge, eller de kan 
synes at være i modstrid med de forestillinger, som 
værtslandets myndigheder gør sig om almenvellets 
interesser eller retsordenen. 
I denne henseende er direktivforslaget vidtgående: det 
pålægger medlemsstaterne i påkommende tilfælde at 
vedtage de love og administrative bestemmelser, som 
det måtte være nødvendigt at vedtage for at fjerne 
enhver retlig hindring for, at de foranstaltninger, som 
er vedtaget af værtslandets myndigheder, kan finde 
anvendelse (artikel 10). 
1.1.5. Såfremt der som følge af ratifikationen og 
iværksættelsen af Den europæiske fælles Akt skal fore­
tages ændringer i artikel 9 i forslaget, vil ØSU gerne 
høres på behørig vis. 
1.2. Likvidation 
1.2.1. Hvis det er Kommissionens hensigt, således 
som det fremgår af begrundelsen, at påbyde, at det ikke 
blot er værtslandets lovgivning, men også alene dets 
myndigheders og domstoles kompetence, der skal have 
gyldighed, må bestemmelsen i artikel 11, stk. 1, tolkes 
som et indgreb i den interne retsorden i medlemsstater­
ne. Desuden kunne der blive rejst indvendinger af for­
fatningsmæssig art over for den, i den udstrækning 
den pålægger en dømmende myndighed at høre en 
administrativ myndighed. 
1.2.2. ØSU konstaterer, at der ved »likvidation« for­
stås: — konkurs, akkord og tilsvarende bobehandlinger i 
den betydning, som er fastlagt i udkastet til en 
konvention om disse procedurer, 
— andre likvidationsprocedurer, som udgør sær­
ordninger, navnlig af administrativ art, 
— frivillig likvidation (artikel 12). 
1.2.3. Direktivforslaget hviler på princippet om likvi­
dationens enhed og universalitet, dvs. at kompetencen 
alene ligger hos myndigheden i en enkelt stat, nemlig 
hjemstedets, og at de beslutninger, som myndigheden i 
denne stat måtte træffe, anerkendes og gennemføres for 
alle filialers vedkommende og i alle medlemsstater. 
Indførelsen af dette princip, som er anerkendt i udkastet 
til konvention om konkurs, akkord og tilsvarende bobe­
handlinger, ville ikke udgøre noget problem, hvis blot 
denne konvention havde været vedtaget og var trådt i 
kraft. Siden dette ikke er sket, vil der skulle foretages 
nogle ret omfattende ændringer i lovgivningen i en 
række medlemsstater. 
1.3. Indskudsgarantiordning 
1.3.1. ØSU har forståelse for, at offentligheden er 
bekymret over, hvorvidt og hvordan de indbetalte ind­
skud, som ofte repræsenterer en opsparing, er garante­
ret i tilfælde af, at et kreditinstitut går fallit. 
Det er netop ud fra denne betragtning, at kreditinstitut­
terne er underkastet en så streng kontrol, navnlig hvad 
angår deres likviditet, solvens og rentabilitet, idet jo 
navnlig sidstnævnte udgør den bedste garanti i sidste 
instans. 
Risikoen for insolvens synes at være vanskelig at forsik­
re sig imod efter den teknik, der anvendes i forsikrings-
verdenen, som består i på statistisk grundlag at dække 
et tilstrækkeligt stort antal ensartede risici. Dette var 
muligt i sin tid i De forenede Stater på grund af det 
store antal kreditinstitutter af meget moderat størrelse, 
der var fordelt på et meget stort marked. I dag har 
systemet mistet sin gyldighed på grund af fremkomsten 
af kreditinstitutter af meget forskellig størrelse. 
Det er svært at forestille sig, at denne risiko inden for 
EF's økonomiske system skulle overtages af staten, dvs. 
af den samlede gruppe af indskydere. Dette er ikke 
desto mindre undertiden tilfældet, når det drejer sig om 
offentlige kreditinstitutter, hvilket rejser problemet om, 
hvor stor en del af den økonomiske byrde samfundet i 
givet fald skal bære, hvilket igen ikke kan undgå at give 
anledning til problemer af konkurrencemæssig art. 
Under alle omstændigheder kan en indgriben fra statens 
side aldrig helt udelukkes, f.eks. i tilfælde af et større 
uheld, som kunne have uheldige eftervirkninger eller 
rokke ved tilliden til en national valuta eller en stats 
internationale kreditværdighed. Disse forhold forklarer 
i øvrigt, hvorfor de gældende garantiordninger næsten 
altid har en markant national karakter, og hvorfor det 
vil blive ved med at være sådan, så længe der findes 
forskellige valutaer. 
20. 10. 86 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 263/15 
1.3.2. Ønsket om at tilgodese offentlighedens interes­
ser har medført, at kreditinstitutterne i visse medlems­
stater med eller uden bistand fra myndighedernes side 
har oprettet garantiordninger af forskellig art. 
Disse ordninger har det væsentlige fælles kendetegn, at 
de bygger på princippet om solidaritet, idet de gælder 
for alle kreditinstitutter inden for det samme finansielle 
marked defineret i forhold til den på dette marked 
gangbare valuta. 
Den kendsgerning, at der tages hensyn til dette solidari­
tetsprincip, skyldes, at det er i alles interesse, at det 
indtryk, som et finansielt marked, der er kendetegnet 
ved brugen af én bestemt national valuta, giver, er et 
indtryk af soliditet og sikkerhed, og dette uanset andre 
faktorer som f.eks. kreditinstitutternes indbyrdes stør­
relse og en ikke ufarlig konkurrence fra visse andres 
side til skade for dem, som ville skulle betale i tilfælde 
af et uheld. 
1.3.3. Disse nationale ordninger, som alle hviler på 
en solidaritet mellem kreditinstitutterne i form af penge­
bidrag eller løfter om at deltage i finansieringen af dem, 
kan udmærket fungere i helt privat regi. I visse tilfælde 
er myndighederne dog trådt til for at godkende ordnin­
gen eller sætte den i værk. 
1.3.4. Alle disse ordninger falder uden for konkurs-
og likvidationslovgivningen. Garantiordningen funge­
rer i forbindelse med en konkurs på samme måde som 
en forsikring, hvor forsikringsselskabet indtræder i den 
forsikredes rettigheder, når det har ydet denne sin er­
statning. Princippet om kreditorernes ligestilling i for­
bindelse med en konkurs kan ikke påberåbes her. 
1.3.5. Desuden udviser ordningerne den største 
forskelligartethed på alle områder: med hensyn til er­
statningernes maksimale størrelse, den dækkede valuta, 
arten af de indskud, der er dækket af ordningen, ud­
regningen af bidraget til ordningen, kategorier af begun­
stigede. Denne forskelligartethed har sin forklaring i 
forskelle i opfattelsen af problemerne i hver medlems­
stat og forskelle i den grad af opmærksomhed, som de 
forskellige befolkninger udviser over for disse pro­
blemer. 
1.3.6. Det synes at være meget vanskeligt at regulere 
dette område i form af et direktiv. 
Imidlertid synes der dog at være god grund til i betragt­
ning af problemets særlige karakter og den særlige 
nationale synsvinkel, som der anlægges på det, og også 
i betragtning af dets indvirkning på konkurrencen, at 
acceptere, at enhver filial af en bank, hvis hjemsted er 
beliggende i en anden medlemsstat, bør have ret til at 
tilslutte sig en eksisterende garantiordning i værtslandet 
på samme vilkår som værtslandets kreditinstitutter, 
undtagen hvis filialen i værtslandet er dækket af hjem­
landets garantiordning, hvis denne ordning mindst sva­
rer til den, der gælder i værtslandet, og hvis der ikke 
består pligt til at være underkastet værtslandets ord­
ning. 
Sålænge der ikke findes garantiordninger i samtlige 
medlemsstater, forekommer det derimod helt uaccepta­
belt at pålægge de eksisterende garantiordninger at 
dække filialer i en medlemsstat, hvori der ikke findes 
nogen garantiordning. 2. Særlige bemærkninger 
2.1. Artikel 2, stk. 1 
ØSU foreslår afsnittet formuleret således: 
»Ved saneringsforanstaltninger forstås i nærværende 
direktiv de foranstaltninger, som træffes af de i stk. 3 
nævnte myndigheder med henblik på at opretholde..« 
2.2. Artikel 2, stk. 1, litra b) 
Kommissionens hensigt (se begrundelsen side 5, sidste 
afsnit) kommer bedre til udtryk, hvis teksten formuleres 
således: 
»b) de skal iværksættes for at forhindre, at kreditinsti­
tuttet træder i likvidation«. 
2.3. Artikel 4 
Værtslandets kompetente myndigheder kan vurdere, at 
de foranstaltninger, som er truffet i hjemlandet, er 
utilstrækkelige i betragtning af de lokale forhold. De 
bør derfor have lov til at opretholde enhver foranstalt­
ning, som falder ind under deres kompetence, og som 
anses for hensigtsmæssig, dersom sådanne foran­
staltninger allerede er iværksat i henhold til artikel 6, 
eller de bør have ret til at iværksætte sådanne foran­
staltninger. Artikel 4, stk. 3, bør derfor udgå (jf. punkt 
1.1.3). 
2.4. Artikel 7 
Denne bestemmelse er nyttig og positiv, dersom forud­
sætningerne i stk. 1 holder stik, og i de tilfælde, hvor 
foranstaltningerne har betydning for kreditorernes ret­
tigheder, og hvor disse kan støtte sig på retsmidler. 
I modsat fald bør man gå meget varsomt frem. 
2.5. Artikel 9, stk. 2 
Et medlemsland kan naturligvis kun ændre eller supple­
re den i bilaget indeholdte liste over saneringsforan­
staltninger, såfremt disse foranstaltninger falder ind 
under det pågældende lands eget retssystem. 
2.6. Artikel 11 
Denne bestemmelse har, som anført i begrundelsen, til 
formål at indføre det dobbelte princip om likvidatio­
nens enhed og universalitet. 
Alligevel nøjes man i stk. 2 med at præcisere, at kreditin­
stituttet likvideres »i overensstemmelse med hjemlan­
dets lovgivning«, uden at det anføres, at de relevante 
myndigheder i hjemlandet har eksklusiv territoriel kom­
petence. I mangel af en sådan præcisering og i tilfælde 
af, at konventionen om konkurs, akkord og tilsvarende 
bobehandlinger ikke vedtages, vil visse medlemsstater 
Nr. C 263/16 De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 10. 86 
hvis retsordning ikke om likvidationens enhed og uni­
versalitet, muligvis erkende, at deres egne domstole har 
territoriel kompetence for filialer på deres område og 
nøjes med at anvende hjemlandets lovgivning. 
Denne udlægning underbygges måske af stk. 3, hvoraf 
det implicit fremgår, at der kan indledes en likvidations-
procedure over for en filial, medmindre en sådan proce­
dure allerede er indledt i en anden medlemsstat, som 
det ikke engang præciseres er hjemlandet. 
ØSU foreslår derfor, at artikel 11, stk. 3, formuleres 
således: 
»En beslutning om likvidation af et kreditinstitut, der 
træffes af de administrative myndigheder eller domstole 
i hjemlandet eller af likvidationsmyndigheder i hjemlan­
det, har ligeledes retsvirkning...«. 
2.7. Artikel 16, stk. 1 
Det bør anføres, at enhver filial i en medlemsstat, af en 
bank, hvis hjemsted er beliggende i EF, bør have ret til 
at tilslutte sig en eksisterende garantiordning i værtslan­
det på samme vilkår som værtslandets kreditinstitutter. 
Er filialen i værtslandet dækket af hjemlandets garan­
tiordning, og svarer denne ordning mindst til den, som 
gælder i værtslandet, og består der ikke pligt til at være 
Bruxelles, den 2. juli 1986. 
1. Generelle bemærkninger 
1.1. Udvalget tilkendegiver endnu en gang sin alvor­
lige bekymring over den stigende fattigdom i Fæl­
lesskabet, ikke mindst i dets nye medlemsstater. Der er underkastet værtslandets ordning, kan filialen fritages 
for tilslutning til den lokale ordning. Er hjemlandets 
ordning mindre gunstig end værtslandets, kan det even­
tuelt accepteres, at filialen kun falder ind under værts­
landets ordning som en supplerende garanti under for­
udsætning af, at en sådan begrænset garanti er tilladt. 
2.8. Artikel 16, stk. 2 
Denne bestemmelse bør ophæves, jf. de generelle be­
mærkninger under punkt 1.3.6. 
2.9. Artikel 17 
I stedet for at fastsætte en dato allerede på indeværende 
tidspunkt bør man give medlemsstaterne en frist på tre 
eller fire år fra direktivets vedtagelse til at gennemføre 
de fornødne bestemmelser. 
2.10. Bilag 
ØSU bemærker, at der ser ud til at være visse lakuner 
i den liste over saneringsforanstaltninger, som er anført 
i bilaget. Bemærkninger herom vil blive videregivet 
direkte til de kompetente tjenestegrene i Kommissionen. 
Gerd MUHR 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg 
rigeligt bevis for, at flere og flere mennesker glider ud 
i samfundets økonomiske randpositioner. 
(!) EFT nr. C 151 af 17. 6. 1986, s. 4. Udtalelse om forslag til Rådets afgørelse om ændring af Rådets afgørelse 85/8/EØF om en 
særlig fællesskabsindsats til bekæmpelse af fattigdom (*) 
(86/C 263/07) 
Rådet for De europæiske Fællesskaber besluttede den 16. juni 1986 under henvisning til EØF-
traktatens artikel 198 at anmode om Det økonomiske og sociale Udvalgs udtalelse om 
ovennævnte emne. 
Det forberedende arbejde blev ved Udvalgets beslutning overdraget til Brian Roycroft som 
hovedordfører i henhold til FO-artikel 18 (1). 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 238. plenarforsamling den 2. juli 1986 
følgende udtalelse, idet en stemte hverken for eller imod.