FÆLLES HOLDNING (EF) Nr. 32/96 fastlagt af Rådet den 3. juni 1996 med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/. . ./EF af . . . om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (96/C 220/01)

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 57, stk. 2, og artikel 66,

under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (2),

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B (3), og

ud fra følgende betragtninger:

(1) I henhold til traktatens artikel 3, litra c), er fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser et af Fællesskabets mål;

(2) med hensyn til udvekslingen af tjenesteydelser skal restriktioner, der er begrundet i nationalitet eller bopælskrav, ifølge traktaten være afskaffet ved overgangsperiodens udløb;

(3) gennemførelsen af det indre marked skaber et dynamisk miljø for udveksling af tjenesteydelser over grænserne ved at tilskynde et stigende antal virksomheder til midlertidigt at udstationere deres arbejdstagere med henblik på udførelse af arbejde i en anden medlemsstat end den, hvor de normalt er beskæftiget;

(4) tjenesteydelsen kan bestå i, at et arbejde udføres af en virksomhed på dennes vegne og under dens ledelse i henhold til en aftale mellem denne virksomhed og modtageren af tjenesteydelsen, eller i, at der stilles arbejdstagere til rådighed for en virksomhed på grundlag af en offentlig eller en privat kontrakt;

(5) en sådan fremme af tjenesteydelser over grænserne forudsætter fair konkurrence og forholdsregler, der garanterer, at arbejdstagernes rettigheder respekteres;

(6) et grænseoverskridende ansættelsesforhold rejser problemer med hensyn til, hvilken lovgivning der skal anvendes på ansættelsesforholdet, og det er i parternes interesse at fastsætte de arbejds- og ansættelsesvilkår, der skal gælde for det pågældende ansættelsesforhold;

(7) Rom-konventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser (4), blev underskrevet af tolv medlemsstater og trådte den 1. april 1991 i kraft i de fleste af medlemsstaterne;

(8) med artikel 3 i nævnte konvention indføres parternes frie lovvalg som en generel regel; i mangel af et lovvalg er arbejdsaftalen i henhold til artikel 6, stk. 2, undergivet loven i det land, hvor arbejdstageren ved opfyldelsen af aftalen sædvanligvis udfører sit arbejde, selv om han midlertidigt er beskæftiget i et andet land, eller, hvis arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører sit arbejde i et bestemt land, loven i det land, hvor det forretningssted, som har antaget arbejdstageren, er beliggende, medmindre det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land, i hvilket fald loven i dette land finder anvendelse;

(9) ifølge konventionens artikel 6, stk. 1, kan parternes lovvalg ikke medføre, at arbejdstageren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af ufravigelige regler i den lov, som i henhold til stk. 2 i nævnte artikel ville finde anvendelse i mangel af et lovvalg;

(10) ifølge konventionens artikel 7 kan ufravigelige regler i en anden lovgivning, især lovgivningen i den medlemsstat hvor en arbejdstager midlertidigt er udstationeret, under visse betingelser finde anvendelse sideordnet med den lovgivning, der ellers skal anvendes;

(11) ifølge princippet om forrang for fællesskabsretten, således som fastsat i konventionens artikel 20, berører denne konvention ikke anvendelsen af bestemmelser, som på særlige områder fastsætter lovvalgsregler vedrørende kontraktlige forpligtelser, og som er eller bliver optaget i retsakter fra De Europæiske Fællesskabers institutioner eller i nationale love, der er harmoniserede til gennemførelse af sådanne retsakter;

(12) fællesskabsretten afskærer ikke medlemsstaterne fra at anvende deres lovgivning eller kollektive aftaler, der er indgået mellem arbejdsmarkedets parter, på enhver person, som er beskæftiget, selv midlertidigt, på deres område, selv om arbejdsgiveren er etableret i en anden medlemsstat; fællesskabsretten forbyder ikke medlemsstaterne at sikre overholdelsen af disse regler med passende midler;

(13) der bør ske en koordinering af medlemsstaternes lovgivning, således at der kan fastsættes en kerne af ufravigelige regler for minimumsbeskyttelse, som skal overholdes i værtslandet af arbejdsgivere, som sætter arbejdstagere til at udføre midlertidigt arbejde på den medlemsstats område, hvor ydelserne præsteres; en sådan koordinering kan kun ske ved hjælp af fællesskabsretten;

(14) tjenesteyderen bør overholde en kerne af klart definerede beskyttelsesregler uanset varigheden af arbejdstagerens udstationering;

(15) det bør fastsættes, at bestemmelserne om mindsteløn og det mindste antal betalte feriedage pr. år ikke finder anvendelse i visse afgrænsede tilfælde i forbindelse med montering og/eller installation af et gode;

(16) der bør i øvrigt sikres en vis fleksibilitet i anvendelsen af bestemmelserne om mindsteløn og det mindste antal betalte feriedage pr. år; hvis udstationeringen ikke overstiger en måned, kan medlemsstaterne på visse betingelser indrømme undtagelser fra bestemmelserne om mindsteløn eller give mulighed for undtagelser gennem kollektive aftaler; er der tale om arbejde af ringe omfang, kan medlemsstaterne indrømme undtagelser fra bestemmelserne om mindsteløn og det mindste antal betalte feriedage pr. år;

(17) de ufravigelige regler om minimumsbeskyttelse, der gælder i værtslandet, må ikke være til hinder for, at der anvendes arbejds- og ansættelsesvilkår, som er mere favorable for arbejdstagerne;

(18) princippet om, at virksomheder med hjemsted uden for Det Europæiske Fællesskab ikke må behandles mere gunstigt end virksomheder med hjemsted i en medlemsstat, skal overholdes;

(19) hvis ikke andet er fastsat i andre bestemmelser i fællesskabsretten, medfører dette direktiv ikke en forpligtelse til at anerkende vikarbureauer juridisk, og det forhindrer heller ikke, at medlemsstaterne anvender deres egne love om tilrådighedsstillelse af arbejdskraft og om vikarbureauer på virksomheder, der ikke er etableret på deres område, men arbejder dér i forbindelse med udveksling af tjenesteydelser;

(20) dette direktiv berører hverken de aftaler, der er indgået mellem Fællesskabet og tredjelande, eller medlemsstaternes love om adgang til deres område for tjenesteydere fra tredjelande; dette direktiv berører heller ikke nationale love, der vedrører indrejse, bopæl og adgang til beskæftigelse for arbejdstagere fra tredjelande;

(21) bestemmelserne om sociale sikringsydelser og -bidrag er fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (5);

(22) dette direktiv berører ikke retstilstanden i medlemsstaterne for så vidt angår retten til kollektive kampskridt;

(23) de kompetente instanser i de forskellige medlemsstater samarbejder med hinanden i forbindelse med anvendelsen af dette direktiv; medlemsstaterne sørger for at indføre passende bestemmelser til imødegåelse af manglende overholdelse af dette direktiv;

(24) det er vigtigt at sikre en korrekt gennemførelse af dette direktiv, og at der i dette øjemed finder et nært samarbejde sted mellem Kommissionen og medlemsstaterne;

(25) senest fem år efter vedtagelsen af dette direktiv undersøger Kommissionen, hvorledes dette direktiv er blevet gennemført, og foreslår eventuelt nødvendige ændringer til det -

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

Anvendelsesområde

1. Dette direktiv finder anvendelse på virksomheder, som i forbindelse med levering af tjenesteydelser over grænserne udstationerer arbejdstagere på en medlemsstats område i henhold til stk. 3.

2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på virksomheder inden for handelsflåden for så vidt angår besætningen.

3. Dette direktiv finder anvendelse, dersom en af de i stk. 1 anførte virksomheder træffer en af følgende grænseoverskridende foranstaltninger:

a) for egen regning og under egen ledelse udstationerer en arbejdstager på en medlemsstats område i henhold til en aftale mellem den udstationerende virksomhed og modtageren af tjenesteydelsen, der driver virksomhed i denne medlemsstat, dersom der i udstationeringsperioden består et ansættelsesforhold mellem den udstationerende virksomhed og arbejdstageren; eller

b) i en medlemsstat udstationerer en arbejdstager på et forretningssted eller i en virksomhed, der tilhører koncernen, dersom der i udstationeringsperioden består et ansættelsesforhold mellem den udstationerende virksomhed og arbejdstageren; eller

c) i sin egenskab af vikarbureau eller i sin egenskab af virksomhed, der stiller en arbejdstager til rådighed, udstationerer en arbejdstager i en brugervirksomhed, der er etableret eller har et forretningssted i en medlemsstat, dersom der inden udstationeringsperioden er indgået en ansættelseskontrakt mellem vikarbureauet eller den virksomhed, som stiller en arbejdstager til rådighed, og arbejdstageren.

4. Virksomheder, der er etableret i en ikke-medlemsstat, må ikke behandles mere gunstigt end virksomheder, der er etableret i en medlemsstat.

Artikel 2

Definition

1. Med henblik på anvendelsen af dette direktiv forstås ved en udstationeret arbejdstager enhver arbejdstager, der i en bestemt periode udfører arbejde på en anden medlemsstats område end den, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde.

2. Med henblik på anvendelsen af dette direktiv forstås begrebet arbejdstager som det, der anvendes i lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren er udstationeret.

Artikel 3

Arbejds- og ansættelsesvilkår

1. Medlemsstaterne påser, at de i artikel 1, stk. 1, nævnte virksomheder, uanset hvilken lovgivning der finder anvendelse på ansættelsesforholdet, på nedennævnte områder sikrer de arbejdstagere, der er udstationeret på deres område, de arbejds- og ansættelsesvilkår, som i den medlemsstat, på hvis område arbejdet udføres, er fastsat:

- ved lov eller administrative bestemmelser, og/eller

- ved kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, der finder generel anvendelse, jf. stk. 8, for så vidt de vedrører de i bilaget nævnte aktiviteter:

a) maksimal arbejdstid og minimal hviletid

b) mindste antal betalte feriedage pr. år

c) mindsteløn, herunder overtidsbetaling; dette gælder ikke for erhvervstilknyttede tillægspensionsordninger

d) betingelserne for at stille arbejdstagere til rådighed, især via vikarbureauer

e) sikkerhed, sundhed og hygiejne på arbejdspladsen

f) beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til arbejds- og ansættelsesvilkår for gravide kvinder og kvinder, der lige har født, samt for børn og unge

g) ligebehandling af mænd og kvinder samt andre bestemmelser vedrørende ikke-forskelsbehandling.

I forbindelse med dette direktiv defineres begrebet mindsteløn, jf. stk. 1, litra c), i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren er udstationeret.

2. For så vidt angår sådant arbejde i forbindelse med første montering og/eller første installation af et gode, som udgør en integrerende del af en leveringsaftale, er nødvendigt for idrifttagning af det leverede gode og udføres af kvalificerede og/eller specialiserede arbejdstagere fra leverandørvirksomheden, finder stk. 1, andet afsnit, litra b) og c), ikke anvendelse, hvis udstationeringen højst varer otte dage.

Denne bestemmelse finder ikke anvendelse på de i bilaget omhandlede byggeaktiviteter.

3. Medlemsstaterne kan efter samråd med arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med skik og brug i de enkelte medlemsstater i de i artikel 1, stk. 3, litra a) og b), nævnte tilfælde undlade at anvende stk. 1, andet afsnit, litra c), i nærværende artikel, hvis udstationeringen højst varer en måned.

4. Medlemsstaterne kan i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis fastsætte, at der kan gøres undtagelse fra stk. 1, andet afsnit, litra c), i de tilfælde, der er nævnt i artikel 1, stk. 3, litra a) og b), samt fra en afgørelse truffet af en medlemsstat i henhold til stk. 3 i nærværende artikel, gennem kollektive aftaler som omhandlet i stk. 8 i nærværende artikel for et eller flere aktivitetsområder, hvis udstationeringen højst varer en måned.

5. Medlemsstaterne kan indrømme en undtagelse fra stk. 1, andet afsnit, litra b) og c), i de tilfælde, der er nævnt i artikel 1, stk. 3, litra a) og b), på grund af arbejdets ringe omfang.

De medlemsstater, der gør brug af muligheden i første afsnit, fastsætter de nærmere regler, som det pågældende arbejde skal opfylde, for at det kan betragtes som værende af »ringe omfang«.

6. Udstationeringens varighed beregnes ud fra en referenceperiode på et år fra dens begyndelse.

Ved beregningen af denne periode medregnes alle forudgående perioder, hvor en anden arbejdstager eventuelt har været udstationeret til det pågældende arbejde.

7. Stk. 1-6 er ikke til hinder for anvendelse af arbejds- og ansættelsesvilkår, der er mere favorable for arbejdstagerne.

Ydelser, der specifikt vedrører udstationeringen, betragtes som en del af mindstelønnen, hvis de ikke udbetales som godtgørelse af udgifter, der reelt er afholdt i forbindelse med udstationeringen, såsom udgifter til rejse, kost og logi.

8. Ved kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, der finder generel anvendelse, forstås kollektive aftaler og voldgiftskendelser, der skal overholdes af alle virksomheder inden for den pågældende sektor eller erhvervsgren i det pågældende geografiske område.

Hvis der ikke findes en ordning med erklæring om, at kollektive aftaler eller voldgiftskendelser finder generel anvendelse, jf. første afsnit, kan medlemsstaten, hvis den beslutter sig herfor, lægge følgende til grund:

- de kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, der er alment gældende for alle tilsvarende virksomheder i det berørte geografiske område og i den pågældende sektor eller erhvervsgren, og/eller

- de kollektive aftaler, der indgås af de mest repræsentative arbejdsmarkedsparter på nationalt plan, og som gælder på hele det nationale område

såfremt deres anvendelse på de i artikel 1, stk. 1, omhandlede virksomheder på de områder, der er nævnt i stk. 1, første afsnit, i nærværende artikel, ikke medfører forskelsbehandling mellem disse virksomheder og de øvrige virksomheder, der er nævnt i dette afsnit, og som befinder sig i en tilsvarende situation.

Efter denne artikel foreligger der ligebehandling, når nationale virksomheder, som befinder sig i en tilsvarende situation:

- på arbejdsstedet eller i den pågældende sektor er underkastet samme forpligtelser på de i stk. 1, første afsnit, nævnte områder som udstationeringsvirksomhederne, og

- skal opfylde disse forpligtelser med de samme virkninger.

9. Medlemsstaterne kan bestemme, at de i artikel 1, stk. 1, omhandlede virksomheder skal sikre arbejdstagere efter artikel 1, stk. 3, litra c), de samme vilkår, som dem, der gælder for vikarer i den medlemsstat, på hvis område arbejdet udføres.

10. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne under iagttagelse af traktaten uden forskel pålægger nationale virksomheder og andre staters virksomheder:

- arbejds- og ansættelsesvilkår på andre områder end dem, der er nævnt i stk. 1, første afsnit, for så vidt der er tale om »ordre public«-bestemmelser

- arbejds- og ansættelsesvilkår, som er fastsat i kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, jf. stk. 8, vedrørende andre aktiviteter end dem, der er omhandlet i bilaget.

Artikel 4

Samarbejde om information

1. Med henblik på gennemførelsen af dette direktiv skal medlemsstaterne i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis udpege et eller flere forbindelseskontorer eller en eller flere nationale kompetente instanser.

2. Medlemsstaterne skal sørge for samarbejde mellem de offentlige myndigheder, som i henhold til den nationale lovgivning har kompetence til at overvåge de i artikel 3 omhandlede arbejds- og ansættelsesvilkår. Dette samarbejde består især i at besvare begrundede forespørgsler fra disse myndigheder om oplysninger vedrørende grænseoverskridende tilrådighedsstillelse af arbejdstagere, herunder angående åbenlyst misbrug eller grænseoverskridende aktiviteter, der anses for ulovlige.

Kommissionen og de i første afsnit nævnte offentlige myndigheder arbejder nært sammen med henblik på at undersøge de vanskeligheder, der kan opstå i forbindelse med gennemførelsen af artikel 3, stk. 10.

Den gensidige administrative bistand er gratis.

3. Hver medlemsstat træffer passende foranstaltninger til, at oplysningerne om arbejds- og ansættelsesvilkår, jf. artikel 3, generelt er alment tilgængelige.

4. Hver medlemsstat giver de øvrige medlemsstater og Kommissionen meddelelse om de forbindelseskontorer og/eller de kompetente instanser, der er omhandlet i stk. 1.

Artikel 5

Foranstaltninger

Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger i tilfælde af manglende overholdelse af dette direktiv.

De sørger især for, at arbejdstagerne og/eller deres repræsentanter råder over egnede procedurer med henblik på gennemførelse af forpligtelserne i dette direktiv.

Artikel 6

Retlig kompetence

For at gøre retten til de i artikel 3 sikrede arbejds- og ansættelsesvilkår gældende, kan der anlægges retssag i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren er eller har været udstationeret, uden at dette i givet fald berører adgangen til at anlægge retssag i en anden stat i overensstemmelse med de internationale konventioner om retternes kompetence.

Artikel 7

Gennemførelse

Medlemsstaterne vedtager de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv senest den . . . (6). De underretter straks Kommissionen herom.

Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvisning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af en sådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes af medlemsstaterne.

Artikel 8

Fornyet undersøgelse foretaget af Kommissionen

Senest den . . . (7) foretager Kommissionen en fornyet undersøgelse af gennemførelsesbestemmelserne til dette direktiv med henblik på om nødvendigt at foreslå Rådet de fornødne ændringer.

Artikel 9

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

Udfærdiget i . . .

På Europa-Parlamentets vegne

Formand

På Rådets vegne

Formand

(1) EFT nr. C 72 af 15. 3. 1993, s. 78.

(2) EFT nr. C 49 af 24. 2. 1992, s. 41.

(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 12. februar 1993 (EFT nr. C 72 af 13. 3. 1993, s. 85), Rådets fælles holdning af . . . (endnu ikke offentliggjort i Tidende) og Europa-Parlamentets afgørelse af . . . (endnu ikke offentliggjort i Tidende).

(4) EFT nr. L 266 af 9. 10. 1980, s. 1.

(5) EFT nr. L 149 af 5. 7. 1971, specialudgave 1971 (II), s. 366. Forordningen er senest ændret ved forordning (EF) nr. 3096/95 (EFT nr. L 335 af 30. 12. 1995, s. 10).

(6) 36 måneder efter vedtagelsen af dette direktiv.

(7) 60 måneder efter vedtagelsen af dette direktiv.

BILAG

De i artikel 3, stk. 1, andet led, nævnte aktiviteter omfatter alle de aktiviteter inden for byggeri, der vedrører opførelse, istandsættelse, vedligeholdelse, ombygning eller nedrivning af bygninger, og navnlig følgende arbejder:

1. Udgravning

2. Jordarbejder

3. Byggeri

4. Montering og demontering af præfabrikerede elementer

5. Indretning

6. Modernisering

7. Renovering

8. Reparation

9. Demontering

10. Nedrivning

11. Vedligeholdelse

12. Istandsættelse - Maler- og rengøringsarbejder

13. Sanering

RÅDETS BEGRUNDELSE

I. INDLEDNING

1. Den 28. juni 1991 forelagde Kommissionen et forslag til Rådets direktiv om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser, som bygger på EF-traktatens artikel 57, stk. 2, og artikel 66.

2. Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav udtalelse henholdsvis den 10. februar 1993 og den 18. december 1991.

På baggrund af disse udtalelser fremsendte Kommissionen et ændret forslag med skrivelse af 16. juni 1993.

3. Den 3. juni 1996 fastlagde Rådet sin fælles holdning i overensstemmelse med traktatens artikel 189 B.

II. MÅLSÆTNING

Formålet med direktivet er at skabe større retssikkerhed, at fastlægge vilkårene for fair konkurrence mellem virksomheder og at beskytte arbejdstagerne med henblik på gennemførelse af fri udveksling af tjenesteydelser i Fællesskabet

- ved at fastsætte, hvilken lovgivning der skal gælde for arbejds- og ansættelsesvilkår, som virksomheder etableret i en medlemsstat skal sikre de arbejdstagere, de udstationerer på en anden medlemsstats område som led i levering af tjenesteydelser

- ved at sørge for samarbejde om information mellem de kompetente nationale instanser

- ved at give garantier for, at arbejds- og ansættelsesvilkårene i dette direktiv finder anvendelse, herunder med hensyn til de procedurer, der står til arbejdstagernes rådighed, samt til retternes kompetence.

III. ANALYSE AF DEN FÆLLES HOLDNING

1. Generelle bemærkninger

Rådet gentager i sin fælles holdning det meste af listen over arbejds- og ansættelsesvilkår i Kommissionens ændrede forslag.

Nogle af disse vilkår finder ikke anvendelse på udstationering af kortere varighed, og Rådet har valgt at gøre denne ikke-anvendelse fakultativ, dog ikke hvad angår arbejde i forbindelse med første montering og/eller første installation af et gode. Det indfører desuden mulighed for ikke at bringe vilkårene i anvendelse i forbindelse med arbejde af ringe omfang, uanset varigheden.

Rådet har tilføjet nye bestemmelser bl.a. om ikke-forskelsbehandling mellem virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, og virksomheder, der er etableret i en ikke-medlemsstat, og om retlig kompetence.

2. Specifikke bemærkninger

2.1. Rådets vigtigste ændringer i Kommissionens ændrede forslag

Rådets vigtigste ændringer i Kommissionens ændrede forslag vedrører følgende punkter:

a) Behandling af virksomheder, der er etableret i en ikke-medlemsstat (artikel 1, stk. 1 og 4)

Samtidig med, at Rådet fastsætter, at direktivet alene finder anvendelse på virksomheder, der er etableret i en medlemsstat, vedtager det, at virksomheder, der er etableret i en ikke-medlemsstat, ikke må behandles mere gunstigt.

b) Direktivet finder ikke anvendelse på virksomheder inden for handelsflåden for så vidt angår besætningen (artikel 1, stk. 2)

Rådet har tilføjet et nyt stykke i artikel 1 om, at direktivet ikke finder anvendelse på ovennævnte tilfælde.

c) Levering af tjenesteydelser i henhold til en aftale (artikel 1, stk. 3, litra a))

Rådet har præciseret, at udstationering skal ske i henhold til en aftale mellem den udstationerende virksomhed og modtageren af tjenesteydelsen, der driver virksomhed i udstationeringsmedlemsstaten.

d) Definition af udstationeret arbejdstager og arbejdstager (artikel 2)

Rådet har tilføjet en ny artikel, som dels definerer en udstationeret arbejdstager, dels præciserer, at der ved begrebet arbejdstager forstås det, som anvendes i lovgivningen i udstationeringsmedlemsstaten.

e) Liste over arbejds- og ansættelsesvilkår (artikel 3, stk. 1, og stk. 10, første led)

Der er foretaget bl.a. følgende ændringer i den liste, Kommissionen har foreslået:

- i litra a) og b) (arbejdstid, hviletid og betalte feriedage):

- der er valgt en mere generel formulering

- hvad angår betalte feriedage præciseres det, at der er tale om årlig ferie

- i litra c) (mindsteløn):

- henvisningen til godtgørelser er ikke medtaget

- derimod fastsættes det, at litra c) ikke gælder for erhvervstilknyttede tillægspensionsordninger

- i litra f) (beskyttelsesforanstaltninger):

- ansættelsesvilkår er tilføjet

- henvisningen til andre grupper er ikke medtaget

- i litra g) (bestemmelser vedrørende ikke-forskelsbehandling) er der valgt en mere generel formulering.

Rådet har desuden indsat en ny bestemmelse om, at medlemsstaterne kan udvide listen over vilkår, for så vidt der er tale om »ordre-public«-bestemmelser.

f) Arbejds- og ansættelsesvilkår fastsat i kollektive aftaler eller voldgiftskendelser (artikel 3, stk. 1, og stk. 10, andet led, bilag)

Hvad angår de arbejds- og ansættelsesvilkår, der er fastsat i kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, har Rådet:

- valgt dem, der vedrører byggesektoren

- imidlertid givet medlemsstaterne mulighed for at lade andre sektorer blive omfattet.

g) Ikke-anvendelse af bestemmelserne vedrørende mindste antal betalte feriedage pr. år og mindsteløn (artikel 3, stk. 2-5)

Under visse betingelser finder bestemmelserne om mindste antal betalte feriedage pr. år og mindsteløn ikke anvendelse, og Rådet har her indgået et kompromis mellem på den ene side Kommissionen og visse delegationer, som ønsker at bestemmelserne ikke obligatorisk finder anvendelse på udstationering i en periode, der ligger under en bestemt tærskel, og på den anden side de øvrige delegationer, som ønsker at bestemmelserne enten obligatorisk finder anvendelse fra første udstationeringsdag, eller fakultativt ikke anvendes på udstationeringer i en kortere periode.

Rådets kompromis omfatter bl.a. følgende elementer:

- obligatorisk ikke-anvendelse af bestemmelserne om mindste antal betalte feriedage pr. år og mindsteløn i forbindelse med første montering og/eller første installation af et gode, som ikke vedrører byggesektoren, når udstationeringen højst varer otte dage (artikel 3, stk. 2)

- fakultativ ikke-anvendelse på udstationering af arbejdstagere for den udstationerende virksomheds regning og under dennes ledelse eller inden for en koncern:

- efter samråd med arbejdsmarkedets parter eller efter en kollektiv aftale, af bestemmelserne om mindsteløn, når udstationeringen højst varer en måned (artikel 3, stk. 3 og 4)

- på grund af arbejdets ringe omfang, bestemmelserne om mindste antal betalte feriedage pr. år og mindsteløn (artikel 3, stk. 5);

det følger heraf, at muligheden for ikke-anvendelse:

- ikke tager sigte på vikarer

- kun vedrører bestemmelserne om betalte feriedage pr. år, når arbejdet er af ringe omfang.

h) Forbindelse mellem ydelser, der specifikt vedrører udstationeringen, og mindsteløn (artikel 3, stk. 7, andet afsnit)

For at der eventuelt kan foretages en sammenligning af vilkår har Rådet tilføjet et nyt afsnit, hvori forbindelsen mellem ydelser, der specifikt vedrører udstationeringen, og mindsteløn præciseres.

i) Hvis der ikke findes en ordning med erklæring om, at kollektive aftaler eller voldgiftskendelser finder generel anvendelse (artikel 3, stk. 8, andet og tredje afsnit)

Rådet har foretaget nogle redaktionelle præciseringer og suppleret affattelsen, herunder:

- udbygget begrebet »alment gældende« med »alment gældende for alle tilsvarende virksomheder« i den berørte sektor

- suppleret de omhandlede kollektive aftaler med kollektive aftaler, der indgås af de mest repræsentative arbejdsmarkedsparter på hele det nationale område

- indsat en definition af ikke-forskelsbehandling mellem de berørte virksomheder.

j) Vikarer, der udstationeres, skal sikres de samme vilkår som dem, der gælder i udstationeringsmedlemsstaten (artikel 3, stk. 9)

Rådet har indsat en bestemmelse, som giver medlemsstaterne mulighed for at sikre, at udstationerede vikarer omfattes af samme vilkår som dem, der gælder for andre vikarer i udstationeringsmedlemsstaten.

k) Samarbejde om information (artikel 4)

Rådet har valgt en mere generel formulering vedrørende:

- de instanser, der er kompetente med hensyn til gennemførelse af direktivet

- arten og omfanget af samarbejdet mellem offentlige myndigheder

- arten og omfanget af de oplysninger, medlemsstaterne skal sørge for.

Rådet foreskriver et specifikt samarbejde mellem Kommissionen og de kompetente offentlige myndigheder om anvendelse af arbejds- og ansættelsesvilkår

- vedrørende andre spørgsmål end de i direktivet omhandlede hvad angår »ordre public«-bestemmelser

- som er fastsat i kollektive aftaler eller voldgiftskendelser i andre sektorer end byggesektoren.

På grund af den brede information, der foreskrives, har Rådet ikke fastholdt den kompetente myndigheds pligt til offentliggørelse, men har fastsat, at oplysninger om arbejds- og ansættelsesvilkår generelt skal være alment tilgængelige.

l) Retlig kompetence (artikel 6)

Rådet har indsat en artikel, som giver retterne i udstationeringsmedlemsstaten retlig kompetence.

m) Gennemførelse (artikel 7)

Rådet har udsat den foreslåede dato for gennemførelse fra to til tre år efter direktivets vedtagelse.

Det har endvidere tilføjet den sædvanlige bestemmelse om, at når medlemsstaterne vedtager de nødvendige love og bestemmelser for at efterkomme direktivet, skal disse indeholde en henvisning til dette.

2.2. Europa-Parlamentets ændringsforslag

a) Ændringsforslag medtaget af Kommissionen

Blandt de ændringsforslag, Kommissionen har medtaget, har Rådet helt, delvis eller med redaktionelle ændringer fastholdt ændringsforslag 2, 4, 6, 7, 8, 12, 24, 30, 31, 32 (anden del) og 33.

Det har ikke fastholdt ændringsforslag 3, 10 (første del), 16, 17, 18 (anden del) og 20.

b) Ændringsforslag, som Kommissionen ikke har medtaget

Hvad angår de ændringsforslag, Kommissionen ikke har medtaget, har Rådet heller ikke medtaget ændringsforslag 1, 5, 9, 10 (anden del), 11, 15, 18 (første del), 19, 21, 22, 23, 26, 27, 28 og 29.

Rådet har imidlertid medtaget ændringsforslag 14 i forbindelse med artikel 3, stk. 4, med redaktionelle ændringer, samt ændringsforslag 25 (første del).