KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
K0M(93)314 endelig udg. 
Bruxelles, den 28.04.1994 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
Beskæftigelsen i 
EUROPA 
1993 
Forord Forord 
Vi ved alle, at EF — og i virkelighe­
den det meste af den vestlige verden 
— står midt i en alvorlig beskæfti-
gelseskrise, hvor arbejdsløsheden er 
næsten tilbage på det rekordhøje 
niveau fra 1985. 
Kommissionen yder sit bidrag til 
forsøget på at løse denne krise. På 
topmødet i Edinburgh i december 
1992 fik EF støtte til sit vækstini­
tiativ. I maj og juni i år er der taget 
to nye initiativer vedrørende ar­
bejdsløsheden. 
Kommissionen vedtog et vigtigt nyt 
politisk initiativ i slutningen af maj, 
som tager sigte på at skabe et mere 
arbejdskraftintensivt produktions­
mønster i EF. Man erkendte, at det 
både er økonomisk fornuftigt og 
socialt ønskeligt at forsøge at skaffe 
flere i beskæftigelse, uanset hvilken 
økonomisk vækstrate EF kan opnå. 
Rationalet er i denne forbindelse, at 
arbejdsløse og erhvervsinaktive 
personer udgør en spildt økonomisk 
ressource. Både de selv og de perso­
ner, de eventuelt skal forsørge, for­
bruger varer og tjenesteydelser 
uden at kunne bidrage til fremstil­
lingen af disse varer og tjenestey­
delser. 
Det er socialt ønskeligt ikke kun for 
at nedbringe de økonomiske og men­
neskelige omkostninger ved arbejds­
løshed, men også for at skabe mere 
omfattende sociale ændringer, her­
under ændringer i livsstil og arbejds­
mønstre, samt finde en løsning på 
problemerne med at opretholde 
omfattende kollektivt finansierede 
sociale bistandssystemer. I juni bragte Kommissionens for­
mand, Jacques Delors, dette bud­
skab til det europæiske topmøde i 
København, da han talte om de 
mere generelle bestræbelser på at 
skabe øgede vækstrater og forbedre 
EF's konkurrenceevne. Resultatet 
blev, at der nu foreligger et mandat 
fra Det Europæiske Råd til at udar­
bejde en hvidbog om vækst, konkur­
renceevne og beskæftigelse. 
Dette års Rapport om Beskæftigel­
sen i Europa er et bidrag til arbejdet 
med at gennemgå, omvurdere og 
omformulere politikken på dette 
område. Rapporten indeholder ikke 
forslag til nye politiske tiltag. Dens 
formål er snarere at redegøre for 
forskellige aspekter og forskellige 
dimensioner af beskæftigelsespro-
blemet og skabe større klarhed i 
analysen af beskæftigelse og ar­
bejdsløshed. 
Rapporten understreger komplek­
siteten af den opgave, vi står over­
for. Den viser, at der er behov for en 
seriøs og grundlæggende nytænk­
ning med hensyn til, hvordan vi 
Hkal Htyro vore økonomiske, Hocinle 
og arbejdsmarkedsmæssige for­
hold. 
Vi må advare imod overforenklede 
løsninger. 
Vi må advare imod dem, der forsø­
ger at lokke os i retning af øget 
protektionisme. Tilhængere af pro­
tektionisme, bør læse kapitlet om 
EF og verdensøkonomien og tænke 
på, hvor stor betydning samhande­
len har for opbygningen og oprethol­
delsen af velstanden i EF. Der er andre, der mener, at Europas 
beskæftigelsesproblemer udeluk­
kende skyldes usmidige arbejds­
markedsforhold. Det fremgår af 
kapitlet om reglerne om beskyttelse 
i ansættelsen i dette års rapport, 
at de forskelligartede systemer des­
angående i EF-landene næppe er 
skyld i alle vore vanskeligheder. 
Så er der nogle, der tror, at proble­
merne udelukkende er forårsaget af 
lønomkostningerne. De bør læse det 
kapitel, der handler om forskellene 
i lønomkostninger inden for EF. Her 
fremgår det, at det er produktivi­
tetsniveauet, som er bestemmende 
for reallønsniveauet og ikke om­
vendt. 
Vi ved, at vi har brug for øget øko­
nomisk vækst, og Kommissionen 
lægger pres på EF-landene for at 
holde renten nede. På den anden 
side må vi erkende, at økonomisk 
vækst ikke er tilstrækkelig. Vi vil 
aldrig inden for en overskuelig 
fremtid kunne bringe arbejdsløshe­
den ned på acceptable niveauer, 
medmindre vi udvikler et mere ar-
bejdHkruflintenHivt produkt ionHHy 
stem. 
Hvordan kan vi bedst skabe adgang 
til beskæftigelse for alle dem, der 
ønsker og også har brug for at 
arbejde? Vi må tage hele spørgsmå­
let omkring de fornødne incitamen­
ter op til fornyet vurdering — 
specielt den måde, hvorpå be-
skatningssystemerne kan tilskyn­
de virksomhederne til eller af­
skrække dem fra at ansætte ny 
arbejdskraft og afholde folk fra at 
søge arbejde. 
? -3-
Forord 
Dette års rapport om beskæftigel­
sen i Europa rummer en dybtgåen­
de indsigt i både dette og andre 
spørgsmål. F.eks. peges der i rap­
porten på nogle væsentlige forskelle 
mellem EF-landene i den måde, 
hvorpå det eksisterende arbejde er 
fordelt. Disse forskelle består ikke 
blot mellem den nordlige og den 
sydlige del af EF — selv om det er 
en kendsgerning, at de mindre ud­
viklede regioner i EF har en lavere 
beskæftigelsesfrekvens og længere 
arbejdstid end de mere udviklede 
regioner. Men det fremgår også, at 
lande med samme produktivitets-
eller økonomiske udviklingsniveau 
kan opnå meget forskellige kombi­
nationer af beskæftigelse og ar­
bejdstid. 
Det fremgår også af rapporten, at 
der er væsentlige forskelle mellem 
EF-landene med hensyn til uddan­
nelsesniveauet efter den obligatori­
ske skolegang — også her er der i 
vidt omfang — men dog ikke ude­
lukkende — tale om forskelle mel­
lem nord og syd. 
Med hensyn til beskatningssyste-
merne, og specielt den indvirk­
ning, som arbejdsgivernes bidrag 
til sociale sikringsordninger har 
på deres beslutninger om at an­
sætte arbejdskraft, viser rappor­
ten, at forholdene er meget for­
skelligartede i EF, idet disse 
bidrag kan udgøre fra næsten 0% 
til tæt ved 30% af lønomkostnin­
gerne. 
Der er mange problemer at tage 
fat på i de kommende måneder. 
De færreste af dem er lette at løse. 
Vi må drøfte de sociale sikringssy­
stemers indvirkning på incita­
menterne til at arbejde. Person­
ligt tror jeg ikke på, at der er ret 
mange, der nyder at være arbejds­
løse. Men det er klart, at vi må 
bruge vore socialsikringssystemer 
til at tilvejebringe de rette positi­ve incitamenter — ihukommende, 
at et tilstrækkeligt udbud af jobs 
er det bedste incitament af dem 
alle. Vi skal også sikre os, at ud­
dannelsessystemerne støtter dis­
se bestræbelser mest hensigts­
mæssigt. 
Vi må også se på arbejdets kvalitet. 
Er et dårligt job bedre end intet job 
overhovedet? Skal det være et 
spørgsmål om enten/eller? Findes 
der nogen løsning på dette dilem­
ma? 
Vi er nødt til at acceptere, at vore 
bestræbelser kun vil lykkes, hvis vi 
ændrer både holdning og adfærd. 
Men sådanne ændringer må støttes 
og styrkes af ændringer i alle de 
former for incitamenter—økonomi­
ske og lovgivningsmæssige — som 
indvirker på arbejdsmarkedet. 
Flere penge fra det offentlige er ikke 
i sig selv nok til at løse problemet. 
Naturligvis er der brug for penge til 
at finansiere nogle af de politiske 
tiltag. Vi bruger i forvejen store 
summer på direkte foranstaltnin­
ger til bekæmpelse af arbejdsløshe­
den og til uddannelse af de arbejds­
løse. Man har beregnet, at 
EF-landene bruger 45 mia. ECU om 
året på aktive arbejdskraftforan­
staltninger, og EF bidrager med 
13% til det samlede beløb fra Den 
Europæiske Socialfond. 
Hvad er så de næste skridt i vort 
program til bekæmpelse af arbejds­
løsheden? Der foregår allerede på 
nuværende tidspunkt omfattende 
drøftelser med de vigtigste involve­
rede parter på europæisk plan. EF's 
Stående Udvalg for Beskæftigelse 
— hvori er repræsenteret både fag­
bevægelsen og arbejdsgiverne samt 
arbejdsministrene — er i færd 
med at udarbejde et rullende hand­
lingsprogram for beskæftigelsen. 
Der vil blive afholdt en række andre 
møder og konferencer, herunder Beskæftigelsesugen i Bruxelles i 
oktober, hvor fremtrædende perso­
ner fra alle samfundslag skal drøfte 
centrale aspekter af beskæftigelses­
problemerne. 
Der er tale om en proces, hvori Kom­
missionen spiller en vigtig rolle. 
Men udfaldet afhænger af samar­
bejdsviljen hos alle involverede par­
ter og ikke blot af Kommissionens 
egen indsats. Kommissionen kan gå 
i spidsen og fungere som katalys­
ator og igangsætter. Men i sidste 
ende er der mange flere om at træffe 
beslutningerne både individuelt og 
kollektivt på lokalt og nationalt 
plan og på fællesskabsplan. 
Denne rapport er ligesom de foregå­
ende et bidrag til processen. Vi skal 
sikre os, at den bliver laist med den 
opmærksomhed, der retteligt til­
kommer den. Det må og skal lykkes 
os at få EF tilbage på sporet af sti­
gende beskæftigelse og højere leve­
standard, retfærdigt fordelt mellem 
alle EF-borgerne. 
4-
Indholdsfortegnelse 
Forord 
Resumé 
Del I Beskæftigelsesperspektiver 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling 
på kort sigt 
Del II Arbejdsmarkedet i EF 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen 
i Central- og Østeuropa 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får 
støtte fra strukturfondene 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Del III Beskæftigelsespolitik 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen 
og tilpasning af arbejdsstyrken 
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
Fortegnelse over grafiske figurer 
Fortegnelse over kort 
Kilder og metode 
Denne rapport er udarbejdet under medvirken af: 
Greneraldirektorat II — Økonomiske og Finansielle Anliggender 
Eurostat — De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor 
-6-
Resumé Resumé 
Beskæftigelses- og arbejdsløsheds­
situationen i EF er den værste i 
mange år. Efter en kraftig stigning 
i beskæftigelsen i sidste halvdel af 
1980'erne, da der blev oprettet over 
9 mio. nye arbejdspladser, er EF's 
arbejdsmarked nu inde i en voldsom 
tilbagegang. Arbejdsløsheden be­
gyndte at stige igen i 1991, og det 
anslås, at der i 1992 blev nedlagt 1 
mio. arbejdspladser. Det ser ud til, 
at alt det, man havde opnået i løbet 
af 1980'erne med hensyn til beskæf­
tigelsen, vil være gået tabt igen ved 
udgangen af 1993, og arbejdsløshe­
den vil være tilbage til niveauet fra 
1985. 
Desuden er udsigterne for økono­
misk vækst og øget beskæftigelse 
på kort og mellemlang sigt dystre. 
Det er ikke sandsynligt, at der vil 
ske et fornyet opsving i produktio­
nen før tidligst i foråret 1994. Be­
skæftigelsen faldt i 1992 og 
forventes at falde yderligere i 1993. 
Arbejdsløsheden forventes fortsat 
at stige og komme op på 12% i 
gennemsnit i EF ved udgangen af 
1994. Perspektiverne på længere 
sigt er mere usikre, end de har 
været i mange år. Den neddæmp­
ning af væksten, som har kunnet 
registreres fra begyndelsen af 
1991, kan stadig vise sig kun at 
være en midlertidig afbrydelse af 
den forbedring af arbejdsmarkeds­
vilkårene, der har fundet sted i an­
den halvdel af 1980'erne. Men den 
kan også være begyndelsen til en 
periode med ustabilitet, utilstræk­
kelige økonomiske resultater og 
vedvarende beskæftigelsesproble­
mer. Hvorvidt den faktiske udvik­
ling kommer til at ligge tættest på den første eller den anden af disse 
to muligheder, vil til dels afhænge 
af udviklingen rundt omkring i re­
sten af verden, og dels af EF's egen 
politik på en lang række områder. 
Uanset hvad resultatet bliver med 
hensyn til væksten i produktionen, 
er det nok en kendsgerning, at ar­
bejdsløsheden fortsat vil være det 
største økonomiske problem for EF 
i 1990'erne og måske endnu længe­
re frem. Selv hvis man kunne nå op 
på den rekordhøje stigning i be­
skæftigelsen, man oplevede i anden 
halvdel af 1980'erne, ville det stadig 
ikke skaffe tilstrækkeligt mange ar­
bejdspladser til at nedbringe ar­
bejdsløsheden til acceptable 
niveauer og skaffe arbejde til de 
mange mennesker, specielt kvin­
der, der i øjeblikket er tvunget til at 
være erhvervsinaktive, fordi der 
mangler jobs. 
Gennemførelsen af det indre mar­
ked med udgangen af 1992 og af­
skaffelsen af størsteparten af 
restriktionerne for konkurrence og 
samhandel mellem EF-landene 
har været med til at skabe grund­
laget for et mere effektivt europæ­
isk erhvervsliv. Men selv om 
effektivitet i produktionen er vig­
tig, er det ikke i sig selv nok til 
at sikre, at det rent faktisk ska­
ber øget produktion og højere rea­
lindkomster, eller at dette i 
tilstrækkelig grad resulterer i øget 
beskæftigelse. Og der er endnu 
mindre garanti for, at den potenti­
elle gevinst fordeles retfærdigt 
både mellem de forskellige egne af 
EF og mellem de enkelte borgere og 
sociale grupper. Opfyldelsen af disse grundlæggen­
de målsætninger afhænger af en 
række faktorer, herunder den poli­
tik, EF-landene fører — både hver 
for sig og i fællesskab — på det 
makroøkonomiske område, i rela­
tion til det internationale miljø og 
med hensyn til udviklingen af tilba­
gestående regioner både inden for 
og uden for EF, samt med hensyn til 
de eksisterende skævheder i adgan­
gen til jobs samt med hensyn til 
beskæftigelsen generelt. 
Beskæftigelsen i Europa fokuserer 
på de arbejdsmarkedsmæssige 
aspekter af disse problemer og ten­
denser, herunder de vigtigste øko­
nomiske faktorer, som påvirker 
udviklingen på arbejdsmarkedet. 
Rapporten indeholder kvantitative 
informationer om disse aspekter — 
specielt om udviklingen i beskæfti­
gelsen og arbejdsløsheden i de sene­
ste ti år eller der omkring — og 
gennemgår sammenhængen med 
andre faktorer og redegør for de po­
tentielle konsekvenser. Der gøres 
opmærksom på både forskelle og 
ligheder i forholdene rundt omkring 
i EF. 
Netop fordi der efterhånden er tale 
om en meget høj grad af økonomisk 
integration i EF, kan det være fri­
stende at behandle det som en en­
kelt økonomisk enhed. Det er 
selvfølgelig tilfældet i mange hense­
ender, men der er dog store forskelle 
i den måde, hvorpå de forskellige 
dele af EF har udviklet sig, og den 
måde, hvorpå dette afspejles i be­
skæftigelsen. Selv nabolande med 
de samme sociale og kulturelle 
Resumé 
traditioner og med samme form for 
institutionel struktur udviser me­
get forskellige udviklingsmønstre, 
specielt med hensyn til beskæftigel­
sen og fordelingen af jobs og ind­
komster. 
Set fra ét synspunkt kan denne for­
skellighed udgøre en potentiel hin­
dring for yderligere integration. 
Men set ud fra et andet og mere 
positivt synspunkt giver den mulig­
hed for en mangfoldighed af løs­
ningsmodeller for de politiske 
problemer og en rigdom af erfarin­
ger med forskellige strategier, som 
kan udnyttes konstruktivt til at ud­
vikle mere effektive foranstaltnin­
ger og handlingsprogrammer. 
Et hovedtema, der går igen i hele 
denne rapport, er formen af det eu­
ropæiske arbejdsmarked — dets mu­
ligheder for at skabe arbejdspladser 
på forskellige områder, omfanget og 
fordelingen af uudnyttede ressour­
cer i form af mennesker, som ikke 
er i stand til at finde produktiv 
beskæftigelse, omfanget af forskelle 
i omkostningerne ved at beskæftige 
arbejdskraft og i indkomsterne til 
dem, der har beskæftigelse, og for­
skellene med hensyn til adgangen til 
jobs og indkomster for forskellige ka­
tegorier af personer — mænd og 
kvinder, unge og ældre — der bor 
forskellige steder under forskellige 
forhold. En vurdering af alle disse 
aspekter er en forudsætning for at 
kunne forstå, hvordan dette marked 
fungerer overalt i EF, og for at kunne 
udforme effektive politiske tiltag. 
Hovedindholdet af dette års rapport 
er gengivet ganske kort i det følgen­
de. 
Udviklingen 
i beskæftigelsen 
EF har i mange år haft mindre held 
end andre udviklede egne af verden med at skabe nye arbejdspladser. I 
1992 var kun 60% af befolkningen i 
den arbejdsdygtige alder i EF i be­
skæftigelse, sammenholdt med ca. 
70% i USA og EFTA-landene og næ­
sten 75% i Japan. Som det fremgår 
af kapitel 1, indebærer denne for­
skel både, at arbejdsløsheden er hø­
jere i EF end andre steder, og — 
hvilket er lige så vigtigt — at en 
langt større del af befolkningen 
hverken er beskæftiget eller regi­
streret som arbejdsløse. 
Mange af disse er kvinder, som af­
holdes fra at komme ind på arbejds­
markedet på grund af mangelen på 
jobs. Men der bliver også stadigt 
flere ældre, specielt mænd, som er 
holdt op med at arbejde for at lade 
sig førtidspensionere. 
Mens den del af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder, der er i be­
skæftigelse — dvs. beskæftigelses­
frekvensen — er steget i andre 
lande i de sidste 20 år, er den faldet 
i EF. Sammenligningen med USA 
er særligt slående. Beskæftigelses­
frekvensen i USA var stort set den 
samme som i KK i begyndelsen af 
1970'erne, men siden da er det lyk­
kedes USA at øge antallet af perso­
ner i beskæftigelse med ca. 30 mio., 
hvilket er tre gange så mange som i 
EF, selv om der i mange tilfælde var 
tale om jobs med lav løn og lav pro­
duktivitet. Hvis EF skulle indhente 
USA med hensyn til beskæftigelses­
frekvens, ville det kræve oprettelse 
af over 20 mio. nye jobs. 
Det klare budskab, man kan læse ud 
af udviklingen i EF og andre steder i 
de seneste 20 år, er, at en forholdsvis 
høj vækst i beskæftigelsen i højere 
grad synes at være forbundet med 
stigninger i erhvervsfrekvensen end 
med faldende arbejdsløshed. Det var 
især tilfældet i EF i anden halvdel af 
1980'erne, da der blev skabt rekord­
mange nye jobs, men da størstepar­
ten af dem — over 70% — blev besat med nytilkomne på arbejdsmarke­
det i stedet for med de arbejdsløse, 
som kun fik en tredjedel af disse nye 
jobs. 
Der er tilsyneladende ingen grund 
til at tro, at tingene vil ændre sig 
meget fremover. Selv om man kan 
komme op på de samme kraftige 
stigninger i beskæftigelsen som tid­
ligere, vil arbejdsløsheden forment­
lig kun falde langsomt. 
Økonomisk vækst 
og beskæftigelse 
Det gælder for EF som for andre 
lande, at der er en snæver sammen­
hæng mellem økonomisk vækst og 
oprettelse af nye arbejdspladser. De 
jobtab, der kunne registreres i 1992, 
skyldtes helt klart, at recessionen 
bredte sig til næsten alle EF-lande­
ne. Og på samme måde har høje 
vækstrater normalt været en nød­
vendig forudsætning for at skabe 
større stigninger i beskæftigelsen. 
Men udviklingen i slutningen af 
1980'erne var usædvanlig ved, at 
det lykkedes al skabe kraftig vækst 
i beskæftigelsen med en forholdsvis 
beskeden stigning i produktionen, i 
hvert fald sammenlignet med 
1950'erne og 1960'erne. På denne 
baggrund skulle en vækst i produk­
tionen på ca. 2% om året fremover 
være tilstrækkelig til at forhindre 
beskæftigelsen i at falde, og en hø­
jere vækstrate skulle give mulighed 
for at øge beskæftigelsen. 
Ikke desto mindre opnåede EF i 
slutningen af 80'erne væsentligt 
ringere resultater end USA med 
hensyn til at skabe øget beskæfti­
gelse. Den langt højere stigning i 
beskæftigelsen i USA, ikke blot i 
denne periode, men i de sidste 20 år 
som helhed, blev opnået uden nogen 
markant højere vækst i produktio­
nen, hvilket afspejler det faktum, at 
mange af de nye jobs lå inden for 
Resumé 
lavtlønnede områder med lav pro­
duktivitet. Desuden medførte det 
fald i BNP, der fandt sted mellem 
1990 og 1992, ikke nogen større 
nedgang i antallet af personer i be­
skæftigelse. 
Fluktuationerne i den økonomiske 
vækst i EF-landene har været no­
genlunde samtidige, hvilket afspej­
ler den meget høje grad af økonomisk 
integration og dermed også den ind­
byrdes afhængighed. Den eneste be­
mærkelsesværdige undtagelse er 
Danmark, hvor væksten var lav mel­
lem 1985 og 1990, men derefter steg 
i de to følgende år. Variationerne i 
væksten i beskæftigelsen har også 
været nogenlunde sammenfaldende. 
Det er kun enkelte EF-landene, der 
har opnået forholdsvis høj vækst i 
beskæftigelsen uden en tilsvarende 
høj vækst i produktionen. Den vigtig­
ste undtagelse er Nederlandene, 
hvor en meget stor del af de nye jobs, 
der er skabt i løbet af det sidste tiår, 
har været deltidsjobs. Målt i beskæf-
tigelsesmængde har stigningen i Ne­
derlandene ikke været væsentligt 
højere end i andre dele af EF. 
Selv når man ser bort fra Nederlan­
dene, har sammenhængen mellem 
væksten i produktionen og stignin­
gen i beskæftigelsen dog langt fra 
været ensartet i EF. F.eks. havde 
både Frankrig og Italien en vækst i 
BNP mellem 1985 og 1990, som lå 
over gennemsnittet, men opnåede 
kun mindre stigninger i beskæfti­
gelsen. Desuden har hverken Irland 
eller Spanien i denne periode været 
i stand til at udmønte den høje 
vækst i nye jobs på trods af det 
særligt akutte behov for nye ar­
bejdspladser i netop disse lande. 
Udviklingen i 
arbejdstiden 
I løbet af 1980'erne faldt det gen­
nemsnitlige antal arbejdstimer for dem, der var beskæftiget i industri­
en og servicesektoren, i alle EF-lan­
dene bortset fra i Storbritannien, 
hvor der var tale om en stigning. 
Fra 1983 til 1991 faldt den normale 
ugentlige arbejdstid med 4% i EF 
som helhed. I Nederlandene var det 
hele 13%. Der var langt fra tale om 
en udvikling i retning af en mere 
ensartet gennemsnitlig arbejdstid i 
de forskellige dele af EF i denne 
periode, tværtimod. Do lande, hvor 
arbejdstiden faldt mest, var hoved­
sagelig de lande, hvor den i forvejen 
var forholdsvis lav. 
Der var store forskelle landene 
imellem med hensyn til, i hvilket 
omfang den mængde arbejde, der 
var skabt ved væksten, blev udmøn­
tet i jobs. I Danmark, Frankrig og 
Belgien samt i Nederlandene steg 
antallet af jobs tre gange så meget 
som det samlede antal udførte ar­
bejdstimer. I Tyskland steg antallet 
af personer i beskæftigelse mere 
end i Storbritannien på trods af, at 
mængden af arbejde voksede halvt 
så meget. 
Mange af de nye jobs, der blev skabt 
i løbet af 1980'erne, var deltidsjobs, 
specielt i de lande, hvor det gennem­
snitlige antal arbejdstimer faldt, 
Danmark udgjorde dog en undta­
gelse. Der var dog en væsentlig for­
skel mellem den nordlige og den 
sydlige del af EF. I Italien, Portugal, 
Spanien og Grækenland faldt antal­
let af deltidsjobs igennem det meste 
af 1980'erne i modsætning til udvik­
lingen andre steder, men i de to 
førstnævnte lande var der dog tale 
om en vis stigning i begyndelsen af 
1990'erne. 
I 1991 var hovedparten af de jobs, 
der gik tabt, fuldtidsjobs, mens en 
meget stor del af de jobs, der blev 
skabt i lande, hvor beskæftigelsen 
steg — Tyskland, Belgien og Neder­
landene samt Italien og Portugal — 
var deltidsjobs. Udviklingen i 
selvstændiges 
beskæftigelse 
Forholdsvis flere mennesker i EF er 
selverhvervende end i andre udvik­
lede lande. Dette skyldes til dels 
landbrugets relative vægt. Men det 
er endnu mere markant, at i EFTA-
landene og USA var kun 7-8% af 
dem, der var beska»ftiget inden for 
industri og servicefag i 1990, selv­
stændige, mens tallet for EF's ved­
kommende var 13%. Det var 2% 
mere end 10 år tidligere. I USA steg 
den procentvise andel af selvstæn­
dige næsten ikke, og i Japan faldt 
den med 2%. 
En stor del af denne forskel skyldes 
omfanget af selverhueruende i de 
sydlige EF-lande. De selverhverven­
de inden for industri og servicefag 
udgør over 20% af arbejdsstyrken i 
Italien og Grækenland og over 15% 
i Spanien og Portugal. I de nordlige 
EF-lande, bortset fra Storbritanni­
en, Irland og Belgien, var andelen 
et godt stykke under 10%. I alle 
disse lande steg den procentvise an­
del desuden i løbet af 1980'erne 
langt mere end EF-gennemsnittet. 
Blandt de nordlige EF-lande var det 
kun Storbritannien, der kunne ud­
vise en stigning af tilsvarende om­
fang. 
Langt flere etablerede sig som selv­
stændige i løbet af 1980'erne i Ne­
derlandene og Storbritannien end 
i andre egne af EF. I begge tilfælde 
var der tale om en tilgang på 
15-20% til antallet af selvstændi­
ge hvert år mellem 1983 og 1991, 
sammenholdt med under 5% i 
Grækenland, Belgien, Irland og 
Danmark. Men antallet af perso­
ner, der ophørte som selvstændi­
ge — måske fordi forretningen 
gik nedenom og hjem — var også 
langt større i Nederlandene og 
Storbritannien end andre steder 
-9 
Resumé 
(hvert år måtte mindst hver tiende 
opgive). 
Udviklingen i 
de enkelte sektorer 
Selv om den del af arbejdsstyrken, 
der er beskæftiget i servicesekto­
ren, voksede markant — fra 53% i 
1980 til 62% i 1991 — har service­
sektoren i EF langt mindre betyd­
ning end i USA. De EF-lande, hvor 
servicesektoren tegner sig for den 
største andel af beskæftigelsen, er 
generelt de mest udviklede og vel­
stående. Tyskland udgør dog en 
væsentlig undtagelse, idet service­
sektorens andel i beskæftigelsen 
ligger i industrien. Der var tale om 
en vis konvergens i 1980'erne med 
hensyn til servicesektorens relati­
ve betydning, idet stigningen i den­
ne sektors andel i beskæftigelsen 
var særligt stor i alle de sydlige 
EF-lande og i Irland, men lille i 
Danmark. Også her udgjorde Tysk­
land en undtagelse med en stig­
ning, der lå et godt stykke under 
gennemsnittet. 
Stigningen i beskæftigelsen i servi­
cesektoren i EF i slutningen af 
1980'erne var næsten lige så stor 
som i USA, og industribeskæftigel­
sen også steg i samme periode. 
Men stigningen i beskæftigelsen i 
servicesektoren dæmpedes ganske 
betydeligt i 1991, hvor der samti­
dig blev nedlagt mange arbejds­
pladser i industrien. Stort set 
samme udvikling gjorde sig gæl­
dende i USA og i EFTA-landene. 
11991 kunne for første gang i man­
ge år to EF-lande — Storbritanni­
en og Danmark — registrere en 
markant nedgang i beskæftigelsen 
i servicesektoren. Mange af de jobs, 
der gik tabt, lå desuden i service­
aktiviteter såsom bankvæsen og 
forsikring eller sundhedsvæsen og 
undervisning, hvor væksten i be­skæftigelsen havde været særligt 
høj i løbet af 1980'erne — dvs. ak­
tiviteter, som tegnede sig for en 
stor del af væksten i beskæftigel­
sen i hele tiåret. 
Udviklingen i 
arbejdsløsheden 
Arbejdsløsheden er fortsat meget 
ujævnt fordelt i EF, både mellem 
regioner og mellem sociale grup­
per. Ved den seneste tælling varie­
rede arbejdsløshedstallene fra over 
20% i dele af Spanien, Irland og 
Syditalien til under 5% i visse om­
råder i Sydtyskland, Norditalien 
og det nordlige Portugal og kun 2% 
i Luxembourg. 
Intet land og kun meget få regioner 
har undgået de beskæftigelses­
mæssige virkninger af den nuvæ­
rende recession. I fem EF-lande — 
Danmark, Frankrig, Irland, Itali­
en og Storbritannien — er arbejds­
løsheden steget til et højere niveau 
end i 1985, hvor den var på sit 
højeste. 
I alle lande, bortset fra Storbritan­
nien, er arbejdsløsheden væsent­
ligt højere blandt kvinder end 
blandt mænd og — med Tyskland 
som eneste undtagelse — langt hø­
jere blandt unge under 25 år end 
blandt andre arbejdstagere. Men 
siden midten af 1980'erne er for­
skellen mellem mændenes og kvin­
dernes arbejdsløshed indsnævret 
ganske betydeligt i størsteparten 
af EF, men dog først og fremmest i 
de mere udviklede egne. I de min­
dre udviklede områder, er forskel­
len generelt øget. 
Ungdomsarbejdsløsheden er også 
faldet i forhold til arbejdsløsheden 
blandt de ældre aldersgrupper. 
Men dette synes dog i højere grad 
at skyldes den demografiske ud­
vikling — idet der bliver færre ny­tilkomne i den arbejdsdygtige al­
dersgruppe — end de forskellige 
foranstaltninger, der gennemføres 
i mange EF-lande for at bekæmpe 
problemet. I kun fem lande — de 
fire sydlige EF-lande plus Neder­
landene — var der i perioden mel­
lem 1985 og 1991 overhovedet tale 
om en stigning i beskæftigelsen for 
de unge under 25 år. 
Arbejdsløsheden blandt de unge, 
og specielt blandt de unge mænd, 
er dog steget igen under den nuvæ­
rende recession, men generelt no­
get mindre end blandt de ældre 
aldersgrupper. 
Selv om der har været tale om et 
vist fald i langtidsledigheden mel­
lem 1985 og 1991 (det seneste år, 
for hvilket der foreligger data), er 
den fortsat et alvorligt problem i 
EF, specielt i de mindre udviklede 
egne og i områder med industriel 
tilbagegang. I 1991 havde 45% af 
de arbejdsløse været uden arbejde 
i et år eller mere, men i Belgien og 
Irland var tallet over 60% og i Ita­
lien over 65%. 
Selv om der endnu ikke foreligger 
sammenlignelige data, må det for­
ventes, at langtidsledigheden vil 
stige igen under den nuværende 
recession. 
Det internationale 
miljø 
EF er fortsat én af de rigeste regio­
ner i verden. Kun 7% af verdens 
befolkning i den arbejdsdygtige al­
der lever i EF, men de skaber næ­
sten 30% af verdens samlede 
produktion, hvilket giver et ind­
komstniveau pr. indbygger, der er 
10 gange højere end i Afrika som 
helhed, 4-5 gange højere end i na­
bolandene i Nordafrika og mindst 
2-3 gange højere end i Central- og 
Østeuropa. 
10-
Resumé 
Den nuværende recession har dog 
øget bekymringen for, om EF vil 
være i stand til at konkurrere på 
verdensmarkederne med højtekno­
logiske producenter i Japan og 
USA og lavteknologiske producen­
ter i udviklingslandene. Den har 
også skabt øget opmærksomhed 
omkring virkningerne i EF af ned­
gang i den økonomiske aktivitet i 
resten af verden. Samtidig har de 
økonomiske resultater her på 
grund af EF's betydning for ver­
denshandelen direkte indvirkning 
på den verdensøkonomiske situa­
tion og på den fortsatte globale re­
cession. 
Krisen har desuden været med til 
at understrege EF's geografiske 
placering i en region, som mod syd 
— i Nordafrika og Mellemøsten — 
er præget af tilbagestående økono­
misk udvikling og en akut mangel 
på jobs kombineret med en vold­
som befolkningstilvækst. Mod øst 
— i Central- og Østeuropa og det 
tidligere Sovjetunionen — er der 
enorme problemer i forbindelse 
med økonomisk omstrukturering 
og politisk ustabilitet. 
Mens væksten i produktionen i EF 
i 1980'erne var lavere end i noget 
tidligere tiår siden Anden Ver­
denskrig, var den dog væsentligt 
højere end i mange udviklingslan­
de. I mange af de fattigste lande 
faldt realindkomsten pr. indbyg­
ger, målt i BNP, rent faktisk mel­
lem 1980 og 1990 — med 10% i de 
afrikanske lande syd for Sahara og 
med 5% i Latinamerika som hel­
hed. Resultatet er, at forskellen 
mellem rige og fattige er blevet 
større. 
I de nordafrikanske lande syd for 
EF — Maghreb- og Machrak-lan­
dene — steg BNP pr. indbygger 
næsten slet ikke i 1980'erne, og i 
størsteparten af regionen var der 
kun få tegn på fremgang med hen­syn til den økonomiske udvikling. 
Det var fortsat kun en meget lille 
del af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder, der var i beskæfti­
gelse — kun halvdelen eller endnu 
mindre — mens industriens andel 
af beskæftigelsen — en ganske god 
indikator for udviklingsstadiet — 
næsten ikke ændrede sig i nogen af 
landene, idet Marokko dog udgjor­
de en undtagelse. 
I 1980'erne var der også kun tale 
om en meget lille stigning i ind­
komsten pr. indbygger i landene 
øst for EF, i Central- og Østeuropa 
— i modsætning til tidligere tiår. 
Men beskæftigelsen blev fastholdt 
på et højt niveau gennem en be­
vidst politik med henblik på at be­
vare arbejdspladser. 
De første stadier i overgangen til 
markedsøkonomi var dog ledsaget 
af et sammenbrud i produktionen 
og en voldsom stigning i arbejds­
løsheden overalt i regionen. Selv 
om der nu er tegn på en vis forbed­
ring af økonomien i de central- og 
østeuropæiske lande — bortset fra 
Polen — faldt produktionen fortsat 
ganske betydeligt overalt i regio­
nen i 1992. Antallet af personer i 
beskæftigelse faldt også på trods af 
stigningen i antallet af private 
virksomheder, og arbejdsløsheden 
steg til ganske høje niveauer de 
fleste steder. 
Der er tilsyneladende ikke større 
udsigt til et økonomisk opsving af 
betydning i regionen i nær fremtid. 
Omorganiseringen og omstruktu­
reringen af de store statslige virk­
somheder i regionen — en proces, 
som kun lige er begyndt — vil be­
virke yderligere tab af arbejds­
pladser af et ganske betydeligt 
omfang. Krisen i EF gør blot pro­
blemerne endnu større for de poli­
tiske beslutningstagere, der skal 
forsøge at afbalancere en frem­
skyndelse af reformprocessen imod voksende arbejdsløshed og social 
fattigdom. 
Samhandel 
og beskæftigelse 
EF's store andel af verdens ind­
komst skyldes i vidt omfang dets 
førende stilling i den internationa­
le samhandel, specielt handelen 
med industriprodukter, der fortsat 
er det største område inden for 
samhandelen, tre gange større 
end handelen med tjenesteydelser. 
Ligesom for andre lande varie­
rer EF's andel af samhandelen 
ganske betydeligt mellem de for­
skellige egne af verden, hvilket ho­
vedsagelig afspejler geografisk 
nærhed og historisk betingede 
forbindelser. 
EF's producenter har en fremtræ­
dende stilling på det europæiske 
marked — de tegner sig for to tred­
jedele både af den interne samhan­
del med industriprodukter og af 
EFTA-landenes import — samt på 
markederne i Afrika og Mellem­
østen (hvor de tegner sig for 60% af 
importen af industriprodukter i 
det førstnævnte område og 40% i 
det sidstnævnte område). Selv om 
en forholdsvis lille del af produk­
tionen i Central- og Østeuropa ind­
går i handelen, foregår en stadig 
større del af denne regions handel 
nu med EF-landene. På alle disse 
markeder er EF's andel enten vok­
set eller forblevet stort set uændret 
i de sidste 20 år. 
På den anden side tegner EF's eks­
portører sig for en langt mindre an­
del af markederne uden for det 
større europæiske område — under 
25% af USA's import af industripro­
dukter og kun godt 15% af de asiati­
ske landes import. På disse 
markeder faldt EF's andel af hande­
len i 1980'erne. Men det var samti­
dig de markeder, der ekspanderede 
-11 
Resumé 
mest i denne periode, mens de mar­
keder, hvor EF's andel var langt 
højere, voksede forholdsvis lang­
somt, hvilket til dels kan tilskrives 
den lave vækst i EF selv. 
EF's producenter indtager også en 
førende stilling i handelen med tje­
nesteydelser. Selv om deres position 
er gået noget tilbage i de sidste 20 
år, tegner de sig stadig for ca. 45% 
af verdens samlede eksport af tjene­
steydelser i 1990. 
På trods af samhandelens betyd­
ning for EF er det en forholdsvis lille 
del af arbejdsstyrken i EF-landene, 
der er beskæftiget i sektorer, hvor 
en større del af produktionen eks-
porteres. De fleste service­
aktiviteter indgår ikke — eller kun 
i yderst begrænset omfang — i den 
internationale samhandel. Selv in­
den for industrien er der forholdsvis 
få jobs, der direkte afhænger af eks­
porten. Men ca. 5% af alle i beskæf­
tigelse i EF i 1990 arbejdede dog i 
industrier, hvor over 40% af pro­
duktionen blev eksporteret, og 15% 
i industrier, hvor over 25% af pro­
duktionen gik til eksport. 
Selv om størsteparten af alle, der er 
beskæftiget i EF, arbejder i jobs, 
hvor den internationale konkurren­
ceevne ikke er nogen væsentlig fak­
tor, er der dog ganske mange jobs, 
der afhænger af EF's eksportvirk­
somheders succes — både i 
leverandørindustrierne og i aktivi­
teter, hvis økonomiske grundlag til­
vejebringes af eksportindtægter — 
samt af EF's producenters evne til 
at konkurrere effektivt med impor­
terede varer. 
Integrationen på 
arbej dsmarkedet 
Det er en afgørende forudsætning 
for at opfylde målsætningerne om 
den økonomiske union, at det euro­pæiske arbejdsmarked fungerer ef­
fektivt. For at sikre effektivitet i 
produktionen skal der være ar­
bejdskraft til rådighed i EF med de 
færdigheder, som arbejdsgiverne 
har brug for, og til en pris, som 
sikrer et rimeligt afkast. Men lønni­
veauer, ansættelsesvilkår og ar­
bejdsbetingelser skal også være 
forenelige med de sociale målsæt­
ninger, som den økonomiske union 
har til formål at sikre. De store for­
skelle mellem lønninger og arbejds­
kraftomkostninger på den ene side 
forskellige steder i EF og på den 
anden side arbejdsstyrkens uddan­
nelsesmæssige kvalifikationer—og 
dermed den produktivitet — giver 
anledning til bekymring. 
Forskelle i beskæftigel-
sesintensiteten 
Der er store forskelle EF-landene 
imellem med hensyn til beskæfti­
gelsesniveau, beskatningsniveau 
og niveauet for de offentlige udgif­
ter og den måde, hvorpå de finansie­
rer disse udgifter, samt i den måde, 
hvorpå deres arbejdsmarked er or­
ganiseret. 
Hvor mange, der er i beskæftigelse 
et givet sted i EF, afhænger ikke 
kun af økonomiske faktorer såsom 
BNP. Det afhænger også af afvej­
ningen mellem arbejde og fritid og 
fordelingen af beskæftigelse og ind­
komst mellem enkeltpersoner og so­
ciale grupper. Selv i lande, der 
ligner hinanden, såsom Nederlan­
dene og Belgien eller Danmark og 
Tyskland, varierer det gennemsnit­
lige antal arbejdstimer og antallet 
af personer i beskæftigelse ganske 
betydeligt. 
En forøgelse af beskæftigelsen på et 
givet produktionsniveau har konse­
kvenser for fordelingen af både ar­
bejdstid og indkomst. For lande, 
hvor den gennemsnitlige indtjening er forholdsvis lav, er der meget be­
grænsede muligheder for at fordele 
det disponible arbejde mere jævnt. 
På samme måde, hvor det er van­
skeligt at skabe vækst i produktio­
nen, eventuelt på grund af en svag 
handelsbalance, er det vanskeligt 
at tilvejebringe den indkomst, der 
er nødvendig for at skabe øget be­
skæftigelse. 
Der er store forskelle EF-landene 
imellem både med hensyn til det 
samlede beskatningsniveau og sel­
ve beskatningsstrukturen, men dis-
se forskelle skyldes først og 
fremmest omfanget af de offentlige 
udgifter og har tilsyneladende in­
gen klar og entydig indvirkning på 
produktionens arbej dskraftintensi-
tet. Et højt beskæftigelsesniveau i 
Danmark^ eksisterer side om side 
med et højt beskatningsniveau—og 
store udgifter på det sociale område 
— i forhold til nationalindkomsten, 
medens høj beskæftigelse i Portugal 
er forbundet med lave skatter og 
lave offentlige udgifter. 
Der er også store forskelle mellem 
EF-landene med hensyn til det of­
fentliges engagement på arbejds­
markedet og statens rolle mere 
generelt. Men heller ikke her er der 
nogen klar sammenhæng mellem 
dette og beskæftigelsesniveauet. 
Men omfanget af og tempoet i struk­
turændringerne har gradvis gjort 
tilpasningsevnen til en vigtig faktor 
og har gjort det vanskeligere at fast­
holde stabilitet — og sikkerhed — i 
beskæftigelsen, hvilket gør det 
mere problematisk at forsøge at re­
gulere arbejdsmarkederne. 
Forskelle i arbejdskraft­
omkostninger 
Som det fremgår af kapitel 4, er der 
store forskelle i EF med hensyn til 
lønninger og arbejdskraftomkost­
ninger, og det samme gælder ar-
-12-
Resumé 
bejdskraftomkostningernes forde­
ling på lønninger til arbejdstagerne 
og det ikke-lønmæssige element, 
der omfatter sociale bidrag, betalin­
ger til pensionsordninger osv. I 
1990 udgjorde det ikke-lønmæssige 
element ca. 30% af de samlede ar­
bejdskraftomkostninger i industri­
en i Frankrig, Belgien og Italien, 
men kun 13% i Storbritannien og 
kun 3% i Danmark. Bortset fra dis­
se to lande steg det ikke-lønmæssi­
ge element mere end lønningerne i 
alle EF-landene i løbet af 1980'erne. 
Denne forskel er dog ikke ensbety­
dende med, at arbejdskraftomkost­
ningerne nødvendigvis er højere i de 
lande, hvor det ikke-lønmæssige 
element er størst. I praksis afspejler 
forskelle i størrelsen af det ikke-løn­
mæssige element i vidt omfang blot, 
at det sociale velfærdssystem i de 
pågældende lande i højere grad fi­
nansieres med sociale bidrag end 
over skatten. Resultatet er, at den 
skat, som arbejdstagerne skal beta­
le ud af deres løn, generelt vil være 
lavere i disse lande end i de øvrige, 
og derfor er den løn, der skal til 
for at nå op på et bestemt realind­
komstniveau, også lavere. Høje 
ikke-lønmæssige omkostninger vil 
med andre ord generelt blive opve­
jet af lavere lønomkostninger. 
De gennemsnitlige arbejdskraftom­
kostninger i industrien var i 1990 
højere i Tyskland end nogen andre 
steder i EF, 15% højere end i Belgien, 
som havde de næsthøjeste lønninger, 
og næsten seks gange højere end i 
Portugal, som havde de laveste løn­
ninger. Hvis man ser bort fra Tysk-
land og Storbritannien, var 
forskellen mellem arbejdskraftom­
kostningerne i de mere udviklede 
EF-lande maksimalt 15%. I Storbri­
tannien var arbejdskraftomkostnin­
gerne — og gennemsnitslønningerne 
— væsentligt lavere (25^10%) end i 
andre nordlige EF-lande med et til­
syneladende tilsvarende økonomisk udviklingsniveau, og kun en ganske 
lille smule højere end i Spanien og 
Irland. 
Disse forskelle i arbejdskraftom­
kostninger afspejler i vidt omfang 
lige så store forskelle i arbejdskraf­
tens produktivitet. Med hensyn til 
arbejdskraftens bidrag til værditil­
væksten synes arbejdskraft at være 
forholdsvis billig i Nederlandene og 
Luxembourg på trods af de høje løn­
ninger her, samt i Portugal og Ir­
land, og forholdsvis dyr i Tyskland 
og Danmark. 
Det samme gjorde sig dog i vidt om­
fang gældende i begyndelsen af 
1980'erne. Det relative mønster i 
arbejdskraftomkostningerne synes 
således at have ændret sig forholds­
vis lidt i denne periode. Forskellen 
mellem landene med de højeste løn­
ninger og landene med de laveste er 
tilsyneladende i vidt omfang opret­
holdt. Desuden har udviklingen i 
arbejdskraftomkostningerne for de 
fleste landes vedkommende mere 
eller mindre fulgt udviklingen i ar­
bejdskraftens produktivitet, hvilket 
tyder på, at lønstigninger ikke ind­
virker negativt på rentabiliteten 
eller konkurrenceevnen. De to vig­
tigste undtagelser er tilsyneladen­
de Storbritannien og Grækenland, 
hvor arbejdskraftomkostningerne i 
forhold til de øvrige EF-lande ikke 
ændrede sig ret meget, men hvor 
produktiviteten faldt. 
For de enkelte brancher inden for 
industrien er både mønsteret i og 
omfanget af forskellene i arbejds­
kraftomkostninger mellem EF-lan­
dene stort set det samme som for 
industrien som helhed. Inden for 
bankvæsen og forsikring, som er to 
af de få servicesektorer, for hvilke 
der foreligger data om arbejdskraft­
omkostningerne, er der dog en langt 
mindre forskel i de gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger mellem 
de mere udviklede og de mindre ud­viklede EF-lande. 11990 var de hø­
jere i Spanien og Irland end i Fran­
krig og Nederlandene og væsentligt 
højere end i Storbritannien, hvor de 
lå endnu længere under EF-gen-
nemsnittet, end det var tilfældet for 
industrien. 
I en række EF-lande er der store 
regionale forskelle i arbejdskraft­
omkostningerne, som har stor 
indvirkning på omfanget af omkost­
ningsforskelle i EF som helhed. For­
skellene mellem regionerne inden 
for industrien var mindst i Tysk­
land i 1988, der er det seneste år, for 
hvilket der foreligger data — det 
kan muligvis tilskrives det forhold, 
at landsdækkende lønaftaler for de 
enkelte sektorer har forholdsvis 
stor betydning i dette land. Forskel­
lene var størst i Italien, hvilket 
skyldes et markant skel mellem om­
kostningerne i det velstående Nor­
ditalien og det mindre udviklede 
Syditalien. 
I Frankrig var arbejdskraftomkost­
ningerne i industrien i Ile de France 
omkring Paris større end i alle de 
tyske regioner — bortset fra Ham­
burg — men kun halvt så store som 
i Bretagne. Omkostningerne i be­
klædnings- og skotøj sindustrien i 
Norditalien var også højere end i alle 
de tyske regioner, bortset fra fire. 
I Storbritannien, hvor de regionale 
forskelle i arbejdskraftomkostnin­
gerne var mindre end i Frankrig og 
Italien, var omkostningerne i indu­
strien i højtlønsregionen South East 
ca. 35% lavere end gennemsnitsom­
kostningerne i hele Tyskland i 1988 
og nogenlunde på linje med omkost­
ningerne i Syditalien. I Nordirland 
var de ca. 30% lavere end i sidst­
nævnte region og kun en smule la­
vere end i de spanske regioner uden 
for Madrid, hvor omkostningerne 
var nogenlunde de samme som 
landsgennemsnittet for hele Stor­
britannien. 
-13 
Resumé 
I det nordlige Portugal, hvor ar­
bejdskraftomkostningerne er lave­
re end noget andet sted i EF, 
udgjorde de kun 11% af gennem­
snitsniveauet i Hamburg, som i 
1988 var den region, der havde de 
højeste omkostninger. 
I princippet skulle man forvente, at 
de regioner, der har de højeste ar­
bejdskraftomkostninger i et hvilket 
som helst EF-land, også har den 
laveste arbejdsløshed — ellers skul­
le arbejdskraftomkostningerne teo­
retisk falde for at afspejle vilkårene 
på arbejdsmarkedet. Men det er un­
der ingen omstændigheder tilfældet 
overalt. I Tyskland er lønningerne 
højere i den nordlige del af landet --
hvor arbejdsløsheden også er høj — 
end i den sydlige del, hvor arbejds­
løsheden er forholdsvis lav. I virke­
ligheden synes lønforskellene 
snarere at afspejle et historisk be­
tinget velstandsmønster end den 
aktuelle situation. Det tyder på, at 
de relative lønniveauer er forholds­
vis længe om at tilpasse sig ændrin­
ger i vilkårene på arbejdsmarkedet. 
I Italien og Storbritannien er det 
forventede omvendte forhold mel­
lem arbejdskraftomkostninger og 
arbejdsløshed i det store og hele 
fremherskende mellem den nordli­
ge og den sydlige del af de to lande, 
men det gælder ikke for de enkelte 
regioner. 
I løbet af 1980'erne indsnævredes 
forskellene i arbejdskraftomkost­
ningerne en smule i Tyskland, men 
syntes at øges i Frankrig, Italien og 
specielt Storbritannien. Bortset fra 
i Storbritannien forblev regioner­
nes rækkefølge i relation til omkost­
ningsniveauer stort set uændret. I 
Storbritannien udviklede de gen­
nemsnitlige arbejdskraftomkost­
ninger sig meget forskelligartet i 
denne periode, hvilket i vidt omfang 
afspejler ændringer i vilkårene på 
arbej dsmarkedet. Forskelle i 
uddannelsesniveau 
Arbejdsstyrkens uddannelsesni­
veau vil formentlig være lige så vig­
tig for virksomhedernes succes 
fremover som det at være i besiddel­
se af specifikke færdigheder, der i 
en tid med hurtige teknologiske for­
andringer snart kan blive forælde­
de. Evnen til at tilpasse sig nye 
produktionsteknikker, som afhæn­
ger af den almene og erhvervsfagli-
ge uddannelse, er derfor en 
afgørende faktor for produktivite­
ten og konkurrenceevnen på lang 
sigt. 
EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse for 
1991 giver for første gang et rime­
ligt pålideligt indtryk af uddannel­
sesniveauet i arbejdsstyrken i hele 
EF. Som det fremgår af kapitel 4, er 
der store forskelle mellem de nord­
lige EF-lande og de mindre udvikle­
de sydlige EF-lande. I Tyskland og 
Danmark havde over 70% af ar­
bejdsstyrken over 25 år fuldført en 
almen eller erhvervsfaglig uddan­
nelse efter den obligatoriske skole­
gang, sammenholdt med kun 30% i 
Spanien og 15% i Portugal. Samti­
dig ligger tallene for Irland og Græ­
kenland, som ganske vist er lavere 
end i de fleste mere udviklede lan­
de, højere end i Storbritannien, 
hvor under 40% af arbejdsstyrken 
havde fuldført en uddannelse efter 
den obligatoriske skolegang, og Lu­
xembourg, hvor andelen var under 
30%. 
Data om uddannelsesniveauet hos 
de yngre medlemmer af arbejds­
styrken tyder på, at skævhederne 
med hensyn til uddannelsesniveau 
mellem nord og syd er blevet udjæv­
net noget i de sidste 10-15 år. 
Forskellene i uddannelsesniveauer 
mellem regionerne inden for ét og 
samme EF-land er forholdsvis små, i hvert fald i de nordlige EF-lande. 
Men i Grækenland, Spanien og Por­
tugal er der tale om væsentlige re­
gionale forskelle, specielt mellem 
hovedstadsområderne og landdi­
strikterne. 
Selv om det er tilfældet i alle lande­
ne, bortset fra Italien og specielt 
Grækenland, at det gennemsnitlige 
uddannelsesniveau hos de arbejds­
løse er lavere end hos folk i beskæf­
tigelse, er der dog ganske mange 
blandt de arbejdsløse overalt i EF, 
som har fuldført en uddannelse ef­
ter den obligatoriske skolegang. 
Migrationer over 
grænserne i EF 
Mens der var tale om ganske om­
fattende bevægelser i arbejdsstyr­
ken i EF i 1950'erne og 1960'erne, 
specielt fra de mindre udviklede 
områder i syd til de mere velståen­
de områder i nord, har migratio­
nerne i arbejdsstyrken i løbet af 
det sidste tiår været langt mindre 
(se kapitel 4). Selv om kun ca. én 
ud af hver tusinde hvert år flyttede 
fra ét EF-land til et andet i perio­
den fra 1987 til 1991, løb det dog op 
i en årlig migration på ca. 300.000 
personer. Andelen af personer i 
den arbejdsdygtige alder, som flyt­
tede, var højere, ca. 1 ud af 500, 
men betydeligt mindre, hvis man 
ser på nettomigrationen. Irland 
var den vigtigste undtagelse. Her 
flyttede ca. 1% af den potentielle 
arbejdsstyrke til et andet EF-land 
hvert år i perioden mellem 1987 og 
1991 — selv om dette til dels blev 
opvejet af, at ca. 60% vendte tilba­
ge fra udlandet. Ganske mange af 
dem, der udvandrede, flyttede en­
ten til Storbritannien, som histo­
risk set har været det vigtigste mål 
for irsk arbejdskraft, eller til Tysk­
land, som var den vigtigste desti­
nation for folk fra de fleste andre 
egne af EF. Ganske mange rejste 
-14-
Resumé 
også til Storbritannien, der lige­
som Tyskland, oplevede en net­
toindvandring (til dels fordi 
britiske arbejdstagere vendte hjem 
efter en periode med beskæftigelse 
i udlandet). 
I EF som helhed var der forholds­
vis flere blandt dem, der flyttede, 
som var unge mellem 14 og 24 år 
end ældre mennesker. Desuden 
var der forholdsvis mange, der blev 
arbejdsløse i det land, de flyttede 
til, i stedet for at få beskæftigelse 
— i gennemsnit var det dobbelt så 
mange. Men i de fleste lande betød 
disse migrationer kun en lille stig­
ning i arbejdsløshedstallene på ca. 
0,3% eller derunder, og det blev i 
vidt omfang opvejet af untallet af 
arbejdstagere, der udvandrede. 
Udviklingen i denne periode viser, 
at bevægelser i arbejdskraften ikke 
spiller nogen væsentlig rolle for ud­
jævningen af forskellene i arbejds­
løshed mellem landene i EF. 
Udviklingen 
på arbejdsmarkedet 
i de regioner, der 
får støtte fra 
strukturfondene 
En mere velafbalanceret økono­
misk udvikling er et af EF's vigtig­
ste mål, og der er afsat betydelige 
midler inden for de sidste få år, 
specielt efter Spaniens og Portu­
gals tiltrædelse i 1986, til at bidra­
ge til denne proces. Som det 
fremgår af kapitel 5, hvori der re­
degøres for udviklingen med hen­
syn til en række centrale aspekter 
af arbejdsmarkedet i de områder, 
der får støtte, sammenholdt med 
de øvrige områder i EF, er der tegn 
på en vis udjævning af forskellene 
i de økonomiske resultater siden 
1986 i nogle af de mere tilbagestå­
ende regioner i forhold til resten af EF. Men det gælder på ingen måde 
for alle områder i EF og heller ikke 
for alle aspekter af de økonomiske 
resultater. 
42% af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder i EF bor i områder, 
der får støtte, halvdelen af dem i de 
mindstudviklede regioner, de så­
kaldte mål nr. 1-regioner, og 75% 
af resten bor i regioner i industriel 
tilbagegang, som er klassificeret 
som mål nr. 2-områder. Gennem­
snitsindkomsten pr. indbygger i 
mål nr. 1-regionerne var i 1990 un­
der 55% af niveauet i de områder i 
EF, der ikke fik støtte. 
Mellem 1986 og 1990 var væksten i 
indkomst pr. indbygger dog gen­
nemsnitligt højere i mål nr 1-regio­
nerne end i de regioner, der ikke fik 
støtte, nemlig henholdsvis 3,5% og 
3% om året. Dette tyder på en vis 
udjævning af forskellene i denne pe­
riode. På den anden side var denne 
højere vækst i høj grad koncentreret 
i Spanien, Portugal og Irland, mens 
væksten i andre mål nr. 1-regioner 
var lavere end i de øvrige dele af EF. 
Arbejdsløsheden i mål nr. 1-regio­
nerne var gennemsnitligt 14% i 
1991, sammenholdt med 6,5% i de 
regioner, der ikke fik støtte. I mål 
nr. 2-områderne var arbejdsløshe­
den knap 10%. I de fleste lande var 
forskellen mellem arbejdsløsheden 
i de områder, der ikke fik støtte, og 
de områder, der fik støtte, 2-3%. 
Mellem 1986 og 1991 faldt arbejds­
løsheden langt mindre i mål nr. 1-
regionerne — kun fra 15% til 14% 
— end i de områder, der ikke fik 
støtte (hvor den faldt fra 11% til 
8,5%). I Syditalien og Grækenland 
steg arbejdsløsheden i denne perio­
de. I mål nr. 2-regionerne de fleste 
steder i EF faldt arbejdsløsheden 
mere end i de områder, der ikke fik 
støtte, selv om forskellen var for­
holdsvis lille (under 1%). I 1991 var i alle de områder i EF, 
der fik støtte, en mindre del af be­
folkningen i den arbejdsdygtige al­
der i beskæftigelse, end i de 
områder, der ikke fik støtte, speci­
elt i mål nr. 1-regionerne, hvor tal­
let kun var 51%, sammenholdt med 
64% andre steder. To tredjedele 
af denne forskel skyldes en 
langt lavere erhvervsfrekvens, og 
kun en tredjedel skyldes højere 
arbejdsløshed. Beskæftigelsen 
målt i forhold til befolkningen i 
den arbejdsdygtige alder var 
også lavere i mål nr. 2-områderne 
end i de områder, der ikke fik 
støtte, men kun 3,5%. I dette 
tilfælde kunne kun en tredjedel 
af denne forskel tilskrives lavere 
erhvervsfrekvens. 
De lavere erhvervsfrekvenser i de 
områder, der fik støtte, tyder på, at 
det potentielle udbud af arbejds­
kraft disse steder er langt større 
end den faktisk registrerede ar­
bejdsstyrke. Det anslås, at den 
skjulte arbejdskraftreserve — som 
meget vel kan tænkes at manife­
stere sig, hvis der kan skaffes til­
strækkeligt mange jobs — 
udgjorde godt 20% af befolkningen 
i den arbejdsdygtige alder i mål nr. 
1-regionerne i 1991, sammenholdt 
med under 12% andre steder. Lagt 
oven i den registrerede arbejdsløs­
hed vil det sige, at næsten 30% af 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder i mål nr. 1-regionerne enten 
var aktivt arbejdssøgende eller vil­
le være det, hvis der kunne skaffes 
tilstrækkeligt mange jobs. 
Mellem 1986 og 1991 var der tale 
om en mindre nedgang i det poten­
tielle udbud af arbejdskraft i mål 
nr. 1-regionerne end andre steder, 
således at forskellen mellem disse 
områder og resten af EF blev end­
nu større både med hensyn til 
skjult arbejdsløshed og med hen­
syn til den registrerede arbejdsløs­
hed. 
15 
Resumé 
Omfanget af den skjulte arbejds­
kraftreserve i mål nr. 1-regionerne 
skyldes i vidt omfang, at forholdsvis 
få kvinder deltager i arbejdsstyr­
ken. I 1991 var under 55% af alle 
kvinder mellem 25 og 44 år formelt 
medlem af arbejdsstyrken i disse 
regioner, sammenholdt med over 
70% i de områder, der ikke fik støt­
te. I Syditalien og på Korsika var 
kvindernes erhvervsfrekvens under 
50%. I mål nr. 2-regionerne var der 
kun tale om en mindre forskel. Alli­
gevel var færre kvinder økonomisk 
aktive i disse områder end i de om­
råder, der ikke fik støtte. 
Mellem 1986 og 1991 steg kvinder­
nes erhvervsfrekvens i mål nr. 1-re­
gionerne væsentligt mere end andre 
steder i EF, og stigningen var sær­
ligt udtalt i Spanien og Irland. I mål 
nr. 2-områderne var stigningen 
mindre end i de områder, som ikke 
fik støtte, men forskellen var dog 
ikke stor. 
Der er stor forskel på, hvordan be­
skæftigelsen er fordelt på de enkelte 
sektorer i de regioner, der får støtte, 
og de regioner, der ikke får støtte, 
hvilket hovedsagelig afspejler for­
skelle i landbrugets betydning. I 
1991 arbejdede over 16% af alle 
dem, der var i beskæftigelse i mål 
nr. 1-regionerne i hele EF, i land­
bruget, sammenholdt med under 
5% i de områder, der ikke fik støtte. 
Denne markante forskel kombine­
ret med det faktum, at der fortsat 
nedlægges mange arbejdspladser i 
landbruget, har store konsekvenser 
for beskæftigelsen. Det betyder i 
virkeligheden, at der skal oprettes 
forholdsvis flere jobs i industri- og 
servicesektoren i mål nr. 1-regio­
nerne end andre steder for at kom-
pensere for nedlæggelsen af 
arbejdspladser i landbruget. 
Mellem 1986 og 1991 var væksten 
i beskæftigelsen i både industri- og 
servicesektoren højere i mål nr. 1-regionerne end i de områder, der 
ikke fik støtte. Men på grund af det 
omfattende tab af arbejdspladser 
i landbruget steg den samlede be­
skæftigelse dog mindre i mål nr. 
1-regionerne end andre steder i 
EF. 
I EF som helhed steg beskæftigel­
sen i denne periode mere i mål nr. 
2-regionerne end i de områder, der 
ikke fik støtte, både inden for indu­
stri- og servicesektoren og også 
samlet, selv om der var tale om 
betydelige forskelle i udviklingen i 
de enkelte EF-lande. Kun i Fran­
krig og Storbritannien steg be­
skæftigelsen i industrien i de 
regioner, der fik støtte, mere end i 
andre regioner i landet, og kun i 
Tyskland blev der skabt forholds­
vis flere arbejdspladser i service­
sektoren i de regioner, der fik 
støtte, end i de øvrige regioner. 
Placeringen af højteknologiske høj­
vækstindustrier i EF er en særde-
les afgørende faktor for det 
regionale mønster i den økonomi­
ske vækst på lang sigt. I praksis er 
disse industrier meget ujævnt for­
delt mellem regionerne. I 1989, 
som er det seneste år, for hvilket 
der foreligger data, tegnede de sig 
for kun 16% af beskæftigelsen i 
industrien i mål nr. 1-områderne, 
sammenholdt med 27% i de områ­
der, der ikke fik støtte. Kun i Ir­
land blandt de mindre udviklede 
områder lå den del af beskæftigel­
sen i højvækstindustrier, over gen­
nemsnittet for de områder, der 
ikke fik støtte. 
Selv om forskellen ikke var helt så 
markant for mål nr. 2-regionernes 
vedkommende, var den del af indu­
stribeskæftigelsen, der lå i disse in­
dustrier, nemlig 23%, dog noget 
mindre end i de mere udviklede om­
råder. Samtidig er der tegn på, at 
forskellen er blevet udjævnet noget 
i løbet af 1980'erne. I modsætning til højvækstindustri­
erne er lawækstindustrierne — så­
som jern og stål og beklædning og 
fodtøj — uforholdsmæssigt kraftigt 
koncentreret i de vanskeligt stillede 
regioner, og det er i virkeligheden 
én af hovedårsagerne til problemer­
ne i disse regioner. I 1989 tegnede 
lawækstindustrierne sig for over 
36% af industribeskæftigelsen i mål 
nr. 1-regionerne og helt op til 45% i 
Portugal og over 50% i Grækenland, 
sammenholdt med under 25% i de 
områder, der ikke fik støtte. I mål 
nr. 2-regionerne var disse industri­
ers andel 28% og over 30% i Neder­
landene, Belgien og Italien, men i 
sidstnævnte land var det dog ikke 
meget forskelligt fra de områder, 
der ikke fik støtte, hvilket til dels 
skyldes en stor og dynamisk be­
klædningsindustri. 
I løbet af 1980'erne faldt beskæfti­
gelsen i lawækstindustrierne gene­
relt mere både i mål nr. 1- og mål 
nr. 2-regionerne end i de områder, 
der ikke fik støtte. 
Kvinderne og 
beskæftigelsen 
Et fremherskende træk ved EF's ar­
bejdsmarked i 1980'erne, som er 
omhandlet i kapitel 6, er kvindernes 
voksende betydning i arbejdsstyr­
ken, en udvikling, der daterer sig 
tilbage til 1960'erne. 11960 var kun 
ca. 30% af alle kvinder i den arbejds­
dygtige alder økonomisk aktive. I 
1991 var tallet steget til over 40%. 
Men specielt i de sydlige EF-lande 
og også i Irland er kvindernes andel 
i arbejdsstyrken, selv om den er ha­
stigt voksende, dog stadig forholds­
vis lille, nemlig ca. 35%. 
Kvindernes voksende betydning på 
arbejdsmarkedet er endnu mere 
slående i relation til beskæftigel­
sen. Mellem 1965 og 1991 steg an­
tallet af kvinder i beskæftigelse i EF 
16 
Resumé 
med over 13 mio., mens antallet af 
mænd i beskæftigelse faldt med 1 
mio. Væksten i beskæftigelsen i 
denne periode kunne i realiteten 
alene tilskrives kvinderne. Selv om 
mændenes beskæftigelse voksede i 
1980'erne, var væksten i kvinder­
nes beskæftigelse ca. 7 gange større 
(7 mio. sammenholdt med 1 mio.). 
Intet andet sted i den udviklede del 
af verden var der tale om en tilsva­
rende udvikling. 
I modsætning til faldet i erhvervs­
frekvensen for mænd i de ældre 
aldersgrupper steg erhvervsfre­
kvensen for kvinder over 50 år i 
løbet af 1980'erne i alle landene, 
bortset fra Grækenland. Men ho­
vedparten afvæksten i kvindernes 
erhvervsaktivitet lå dog blandt 
kvinder mellem 25 og 49 år — den 
alder, hvor det at passe en familie 
og stå for en husholdning er van­
skeligt at forene med en erhvervs­
karriere. 
I mere end 30 år har man kunnet 
registreres en stigning i erhvervs­
frekvensen for denne aldersgruppe 
i en række EF-lande. I begyndelsen 
af 1960'erne var det normalt overalt 
i EF, at kvindernes erhvervskarrie­
re blev afbrudt, når de blev gift og 
fik børn. Derfor var erhvervsfre­
kvensen højest inden dette alders­
trin, hvorefter den faldt kraftigt og 
i de fleste lande forblev på et for­
holdsvis lavt niveau derefter. Siden 
1960 er erhvervsfrekvensen for 
kvinder på 25 år og derover steget 
markant overalt i EF, idet proces­
sen dog i det store og hele er startet 
senere i de sydlige og mindre udvik­
lede EF-lande end i den nordlige del 
af EF. 
Stigningen har været særligt udtalt 
i Danmark, Portugal og Frankrig, 
hvor den kurve, der beskriver er­
hvervsfrekvensen for kvinder i for­
skellige aldersgrupper, ligner et 
omvendt "U", idet der er tale om en høj erhvervsfrekvens for kvinder i 
30'erne og 40'erne, stort set svaren­
de til kurven for mændenes er­
hvervsfrekvens. I Storbritannien og 
Tyskland er erhvervsfrekvensen for 
kvinder i den fødedygtige alder også 
steget markant i de sidste 30 år, 
men der er fortsat en tendens til, at 
kurven falder for kvinderne i 30'er­
ne, hvilket er ensbetydende med en 
afbrydelse af deres erhvervskarrie­
re på grund af familiemæssige for­
pligtelser. 
I alle de øvrige EF-lande, hvor der 
også har været tale om en kraftig 
stigning i kvindernes erhvervsfre­
kvens, falder den også ved 30-års 
alderen. Men i disse lande tyder ud­
viklingen på, at erhvervsfrekven­
sen for kvinder over 30 år meget vel 
kan stige, efterhånden som de yngre 
generationer bliver ældre. 
Et af de mest slående træk ved 
stigningen i erhvervsfrekvensen for 
kvinder i 1980'erne er, at den har 
været mere udtalt blandt kvinder 
med børn end blandt kvinder uden 
børn. For denne gruppe steg den 
gennemsnitlige erhvervsfrekvens 
fra 50% til 60% mellem 1984 og 
1991. Der er dog fortsat tale om 
markante forskelle mange steder i 
EF i erhvervsfrekvensen for kvin­
der med familiemæssige forpligtel­
ser og kvinder uden sådanne 
forpligtelser. 
I 1991 var 84% af enlige kvinder 
mellem 25 og 49 år i EF medlem af 
arbejdsstyrken, mens tallet for gifte 
kvinder uden børn kun var 67%. 
Mange steder i den sydlige del af EF 
og i Irland var forskellen mellem de 
to grupper over 30%. I disse lande 
samt i Benelux-landene havde det 
at være gift en langt større indvirk­
ning på erhvervsfrekvensen end det 
at have børn, hvilket må tilskrives 
en række socialt og kulturelt betin­
gede faktorers indflydelse samt de 
familiemæssige forpligtelser. Kun i Tyskland og Storbritannien fik det 
at have ét barn kvindernes er­
hvervsfrekvens til at falde med over 
10% — med helt op til 15% i Storbri­
tannien — mens det at have to eller 
flere børn får erhvervsfrekvensen 
til at falde i stort set alle EF-lande­
ne. 
I hele EF er erhvervsfrekvensen for 
kvinderne generelt højere, jo højere 
deres uddannelsesniveau er. 11991 
var den gennemsnitlige erhvervs­
frekvens for kvinder mellem 24 og 
49 år, som havde fuldført en højere 
almen eller erhvervsfaglig uddan­
nelse, ca. 80% eller derover i alle 
EF-landene, hvilket var stort det 
samme eller kun en smule lavere 
end for mændene. I modsætning 
hertil var erhvervsfrekvensen for 
kvinder, der kun havde en grundud­
dannelse eller endnu mindre, under 
60% i ni EF-lande og i to af disse, 
Irland og Grækenland, under 40%. 
Mange af de kvinder, der gik ind i 
arbejdsstyrken i 1980'erne, tog del-
tidsboHkieftigelHe, som voksede 
hurtigt i denne periode. I 1991 ar­
bejdede over 28% af kvinderne på 
deltid sammenholdt med kun 4% af 
mændene. Resultatet har været, at 
mens kvinderne tegnede sig for 40% 
af alle i beskæftigelse i EF i 1991, 
tegnede de sig for under 35% af det 
samlede antal udførte arbejdstimer. 
Deltidsarbejde er mere udbredt 
blandt ældre kvinder — 50 år og 
derover — end blandt kvinder i den 
fødedygtige alder. I mange EF-lan­
de er der dog en meget stor del af 
kvinderne i den sidstnævnte grup­
pe, der arbejder på deltid — 63% i 
Nederlandene, 45% i Storbritanni­
en, 40% i Tyskland og 32% i Dan­
mark. Specielt i disse lande, men 
også andre steder, arbejdede i 1991 
langt flere gifte kvinder end enlige 
kvinder på deltid, og også flere kvin­
der med børn end kvinder uden 
børn. Deltidsbeskæftigelse for kvin-
-17-
Resumé 
der hænger derfor i mange lande 
sammen med deres familiemæssige 
forpligtelser. 
Også flere kvinder end mænd i EF 
er ansat i midlertidige jobs, og man­
ge af disse — 36% i 1991 — er del­
tidsjobs. For størsteparten af 
kvinderne var det at have et midler­
tidigt job snarere udtryk for et nød­
vendigt onde end for deres eget valg. 
Den store tilgang af kvinder på ar­
bejdsmarkedet har ikke været led­
saget af nogen væsentlig spredning 
med hensyn til de jobs, de udfører. 
Omfanget af deltidsarbejde, som 
hovedsagelig forekommer inden for 
servicefagene, har forstærket kvin­
dernes fastlåsning i bestemte sekto­
rer og fag. Over 75% af de kvinder, 
der havde arbejde, var beskæftiget 
i servicesektoren i 1991, sammen­
holdt med under 50% af mændene. 
55% af kvinderne arbejdede inden 
for kun to hovedsektorer — sund­
hedsvæsen, undervisning og andre 
tjenesteydelser samt distribution 
og restaurationsvirksomhed — og 
det var flere end i begyndelsen af 
1980'erne. 
Rent fagligt er der to tendenser, der 
gør sig gældende. Ganske mange 
kvinder bliver bedre uddannet og 
får flere kvalifikationer og dermed 
mulighed for at opnå overordnede 
stillinger. For disse kvinder kom­
mer karriereforløbet i stigende grad 
til at ligne mændenes. Men de er i 
vidt omfang koncentreret inden for 
den offentlige sektor eller i tilsva­
rendejobs i liberale erhverv. Samti­
dig er der sket en endnu større 
stigning i antallet af kvinder, der er 
beskæftiget med ukvalificeret ar­
bejde, specielt i kontor- og service­
jobs. For disse kvinder er der ikke 
videre tegn på, at beskæftigelses­
mulighederne er blevet forbedret. 
Den beskæftigelsesmæssige opde­
ling mellem mænd og kvinder er en af hovedårsagerne til, at der fortsat 
består betydelige lønforskelle mel­
lem de to køn. Gennemførelsen af 
princippet om "lige løn for samme 
arbejde" har kun været af begrænset 
virkning i en situation, hvor de eksi­
sterende jobs er ulige fordelt mellem 
mænd og kvinder, og hvor der tillæg­
ges de samme arbejdsopgaver for­
skellig markedsværdi, alt efter om 
de udføres af mænd eller af kvinder. 
Regler om 
beskyttelse 
i ansættelsen 
og tilpasning af 
arbejdsstyrken 
Foranstaltninger der regulerer ar­
bejdsgivernes muligheder for at 
skaffe sig af med arbejdskraft og 
vælge atypiske former for ansættel­
se findes i alle EF-landene, og reg­
lerne kan være mere eller mindre 
strenge, som det også påpeges i ka­
pitel 7. I alle landene er arbejdsta­
gerne beskyttet imod uberettiget 
afskedigelse, og i de fleste lande får 
de en fratrædelsesgodtgørelse, hvis 
de afskediges. I alle landene findes 
der også særlige regler for kollekti­
ve afskedigelser med krav om forud-
gående underretning og 
iværksættelse af en lovfæstet proce­
dure, der tager sigte på at undgå 
sådanne afskedigelser, hvor det 
overhovedet er muligt, eller på at 
afbøde virkningerne af dem. 
Obligatoriske opsigelsesvarsler og 
fratrædelsesgodtgørelser indebæ­
rer betydelige omkostninger for 
virksomhederne i en række EF-lan­
de. De gennemsnitlige omkostnin­
ger i EF som helhed udgør, hvad der 
svarer til ca. 22 ugers løn, men i 
Grækenland, Spanien og Italien er 
det over 40 ugers løn. Funktionæ­
rer, som gennemsnitligt får 26 
ugers løn, er generelt langt bedre 
beskyttet end arbejdere, som gen­nemsnitligt kun får 16 ugers løn. 
Overalt i EF gælder det, at jo ældre 
man er, des højere fratrædelses­
godtgørelse har man krav på. 
Tidsbegrænsede ansættelseskon­
trakter giver virksomhederne mu­
lighed for at ansætte arbejdstagere 
for en begrænset periode og dermed 
mulighed for at omgå reglerne om 
beskyttelse i ansættelsen. Bortset 
fra i Danmark, Irland og Storbri­
tannien, hvor reglerne om midlerti­
dig beskæftigelse er forholdsvis 
lempelige, er der i alle EF-landene 
restriktioner for anvendelsen af 
tidsbegrænsede ansættelseskon­
trakter. I Belgien og Nederlandene 
reguleres dette område til dels via 
overenskomstforhandlinger. 
Udviklingen i 1980'erne i retning af 
en øget liberalisering af arbejds­
markedet, havde generelt kun en 
begrænset indvirkning på reglerne 
om beskyttelse i ansættelsen. Kun i 
tre lande — Frankrig, Portugal og 
Storbritannien — blev reglerne 
lempet i væsentligt omfang, mens 
de i to lande — Italien og Spanien 
— blev skærpet. I alle fem lande var 
der dog tale om en lempelse af reg­
lerne om brugen af tidsbegrænsede 
ansættelseskontrakter. 
Rundspørger blandt arbejdsgiverne 
bekræfter, at reglerne om beskyttel­
se i ansættelsen betragtes som væ­
rende strengest i Italien og mest 
lempelige i Storbritannien. Der var 
desuden ikke tale om større ændrin­
ger i disse opfattelser i løbet af an­
den halvdel af 1980'erne. 
Data fra EF's Arbejdsstyrkeunder­
søgelse vedrørende tab af job uden 
egen skyld giver et vist indtryk af, 
hvordan reglerne påvirker de 
faktiske forhold. Med nogle få 
bemærkelsesværdige undtagelser 
kan der tilsyneladende konstateres 
den forventede negative sammen­
hæng mellem hyppigheden af 
18 
Resumé 
afskedigelser og opfattelsen af reg­
lerne om ansættelse og beskæftigel­
se, forstået på den måde, at de 
lande, hvor det forekom hyppigst, at 
folk blev afskediget uden egen skyld 
— Danmark og Irland — havde for­
holdsvis lempelige regler, og de lan­
de, hvor det var mindre udbredt — 
Italien og Nederlandene — havde 
de strengeste regler. På den anden 
side var det heller ikke så alminde­
ligt i Storbritannien og Portugal, at 
folk blev afskediget uden skyld, og 
begge steder er reglerne om beskyt­
telse i ansættelsen forholdsvis lem­
pelige. 
Der er desuden noget, der tyder på, 
at de lande, hvor restriktionerne 
for brugen af tidsbegrænsede 
kontrakter blev lempet i 1980'er­
ne — Spanien, Frankrig og Portu­
gal — også kunne registrere en 
vis stigning i omfanget af midlerti­
dig beskæftigelse. I Frankrig 
kan sådanne kontrakter være ble­
vet det vigtigste middel til overho­
vedet at skaffe sig adgang til 
beskæftigelse. 
Reglerne om beskyttelse i ansættel­
sen er suppleret af en række aktive 
arbejdsmarkedsforanstaltninger i 
flere lande med det formål at undgå 
masseafskedigelser (f.eks. gennem 
tilskud til korttidsarbejde) eller 
støtte til beskæftigelsesmæssige 
omstruktureringer, hvor det er nød­
vendigt at nedlægge arbejdsplad­
ser. Disse foranstaltninger tjener 
i vidt omfang til at kompensere for de begrænsninger, der pålægges 
virksomhederne med hensyn til 
mulighederne for at afskedige ar­
bejdskraft. Det gælder især i Fran­
krig og Italien, hvor der er afsat 
betydelige midler til tilpasninger af 
arbejdsstyrken. 
En rammepolitik for 
beskæftigelsen i EF 
Arbejdsløsheden er den største 
økonomiske og sociale udfordring 
for EF i 1990'erne. Problemet er at 
skaffe beskæftigelsesmuligheder 
ikke blot til de mange millioner, 
der nu er arbejdsløse, men også til 
de lige så mange erhvervsinaktive, 
der afholder sig fra at gå ind på 
arbejdsmarkedet på grund af den 
akutte mangel på jobs. Dette forud­
sætter en højere og mere stabil øko­
nomisk vækstrate, og denne vækst 
skal udmøntes mere effektivt i nye 
arbejdspladser og sikre en retfær­
dig fordeling af arbejdet både mel­
lem de forskellige regioner og 
mellem de forskellige sociale grup­
per. 
Som det fremgår af kapitel 8, har 
Kommissionen vedtaget en medde­
lelse om en fælles rammepolitik for 
beskæftigelsen i EF, der tager det 
nødvendige hensyn til lokale for­
skelle i beskæftigelses- og arbejds­
løshedsproblemernes omfang og 
karakter. Stats- og regeringschefer­
ne opfordrede på deres møde i Kø­
benhavn Kommissionen til at udarbejde en hvidbog om beskæfti­
gelse, vækst og konkurrenceevne. 
Disse to initiativer supplerer hinan­
den. 
Formålet med rammepolitikken er 
at få skabt en strategisk proces for 
en mere samordnet og kollektiv ind­
sats — fra alle EF-institutionernes 
og EF-landenes side — for at opnå 
en mere arbejdskraftintensiv 
vækst. Det er hensigten at fokusere 
på beskæftigelsesproblemet i sin 
helhed og ikke kun på arbejdsløs­
hedsproblemet. Et vigtigt udgangs­
punkt er en erkendelse af de 
væsentlige forskelle, der består 
mellem EF-landene, med hensyn til 
det beskæftigelsesniveau, de hver 
for sig er i stand til at opretholde, 
omfanget af de offentlige udgifter i 
de enkelte EF-lande og den måde, 
hvorpå de finansierer disse udgif­
ter, samt den måde, hvorpå deres 
arbejdsmarked er organiseret. 
Mange af disse spørgsmål hænger 
sammen, og arbejdsprogrammet i 
Rammepolitikken for Beskæftigel­
sen samt de emner, der skal be­
handles i hvidbogen, afspejler dette, 
idet der er opstillet en række speci­
fikke aspekter af det overordnede 
problem, der skal behandles mere 
dybtgående. De analyser og forslag, 
der skal udarbejdes, skal så vise, 
hvordan man mest effektivt i EF får 
gennemført de grundlæggende æn­
dringer, der er nødvendige for at 
opnå et mere arbejdskraftintensivt 
vækstmønster. 
19 
Resumé 
20 
Del I Beskæftigelsesperspektiver 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på 
kort sigt 
-21-
-22-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og 
perspektiver 
Beskæftigelsesniveauet i EF har længe været for lavt. Nogle 
EF-lande har formået at omsætte vækst i beskæftigelse bedre 
end andre. Det er næsten udelukkende i servicesektoren, der 
er skabt nye arbejdspladser, men heller ikke denne sektor har 
undgået virkningerne af den nuværende recession. 
I mange år har EF's medlemsstater 
som helhed haft mindre held med 
at skabe øgede beskæftigelsesmu­
ligheder end andre udviklede lan­
de. Denne relative fiasko er blevet 
mere markant siden begyndelsen 
af 1970'erne, da EF tilligemed en 
række andre industrialiserede lan­
de i verden oplevede en nedgang i 
den økonomiske vækst. 
Siden da er EF's BNP vokset med 
lidt mere end halvdelen af, hvad 
der var tilfældet i de to forudgåen­
de tiår. Resultatet har været, at 
væksten i jobskabelsen har været 
utilstrækkelig til at skaffe beskæf­
tigelse til alle dem, der ønsker at 
arbejde. Dette har ikke blot ført til 
en høj og stadigt voksende arbejds­
løshed i en stor del af perioden, 
men har også bevirket, at mange 
mennesker er tvunget til at blive 
eller forblive erhvervsinaktive. 
Som det fremgår af kapitel 6, er en 
stor del af de mennesker, som ikke 
får mulighed for at arbejde, kvin­
der. Men der er også mange ældre, 
som har måttet acceptere at lade 
sig førtidspensionere. 
Der findes ikke nogen ideel metode 
til at måle, i hvilket omfang det lyk­
kes EF at skabe beskæftigelse. En grundlæggende indikator er antallet 
af personer i beskæftigelse i forhold 
til befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder, som her er defineret som alle 
mellem 15 og 64 år. Selv om ikke alle 
i denne aldersgruppe nødvendigvis 
gerne ville arbejde, hvis de fik mulig­
hed for det, er det rimeligt at antage, at den andel, som gerne vil arbejde, 
stort set vil være den samme i lande, 
som befinder sig på nogenlunde sam­
me økonomiske og sociale udvik­
lingsniveau. Det er også rimeligt at 
antage, at ændringer på lang sigt vil 
påvirke alle EF-landene på samme 
måde. 
1 Beskæftigelsen i EF og andre steder, 1970-1992 
% af befolkningen ( 15-64) 
75 r 
70 
65 
60 EFTA 
Japan 
USA/ T 75 
70 
65 
60 
55 L_i i—i—i—i—i—_i i—i i , i—i i i i i I.....I i—i,i i 55 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
23 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
I 1992 udgjorde det samlede antal 
beskæftigede i EF 60% af befolknin­
gen i den arbejdsdygtige alder (fi­
gur 1). Dette skal sammenholdes 
med 70% i USA, lidt over 70% i andre 
vesteuropæiske lande — EFTA-lan-
dene — og næsten 75% i Japan. For 
at sætte denne forskel i perspektiv 
kan man også sige, at EF i dag mang­
ler ca. 23 mio. jobs — hvilket er mere 
end det samlede antal beskæftigede 
i Frankrig — for at komme op på 
beskæftigelsesniveauet i disse andre 
lande. 
Desuden gælder det, at mens be­
skæftigelsesfrekvensen — antallet 
af personer i beskæftigelse i forhold 
til befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder — i alle disse andre lande var 
højere i 1992 end i begyndelsen af 
1970'erne på trods af den afmatning 
i det internationale økonomiske mil­
jø, som de alle oplevede, var den i EF 
lavere. Selv om det lykkedes EF at 
øge beskæftigelsesfrekvensen i den gunstige periode med internatio­
nalt økonomisk opsving mellem 
1985 og 1990, var det ikke nok til at 
udjævne forskellen til andre lande i 
væsentlig grad. 
Siden da er beskæftigelsesfrekven­
sen i EF faldet, men dog mindre end 
i EFTA-landene. Det er tilsynela­
dende kun i Japan, det er lykkedes 
at undgå et fald i beskæftigelsesfre­
kvensen i denne periode (det skal 
dog understreges, at tallene for 
1992 kun er foreløbige). 
Faldet i beskæftigelsesfrekvensen i 
EF både mellem 1990 og 1992 og fra 
begyndelsen af 1970'erne til midten 
af 1980'erne afspejles i markante 
stigninger i arbejdsløsheden. Den 
voksede fra under 3% i 1973 til næ­
sten 11% i 1985 og fra lidt over 8% 
i 1990 til lige knap 10% i 1992 (fi­
gur 2). I den første periode — i hvert 
fald frem til 1982 -steg arbejdsløs­
heden også kraftigt i USA, mens det 
2 Arbejdsløsheden i EF og andre steder, 1970-1992 
12 % af arbejdsstyrken 
10 r 
8 h i 12 
4 10 
1 8 
6 f ^ 
4 r H 4 
2 h 
0 i ,i J i ' • • i i i i—i i , •—' • ---«- ••••. .t • ' ->-^J o 
1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 lykkedes både EFTA-landene og Ja­
pan at holde arbejdsløsheden nede. 
I den sidstnævnte periode er det 
kun Japan, der har undgået en kraf­
tig stigning i arbejdsløsheden. Flere 
EFTA-lande oplevede arbejdsløs­
hedsprocenter, som er helt uden si­
destykke i nyere tid — i Finland var 
arbejdsløsheden i 1992 tæt ved 13%. 
Arbejdsløshed og 
erhvervsfrekvens 
I de sidste 20 år har man i EF ikke 
blot været ude af stand til at holde 
arbejdsløsheden nede, men det er 
heller ikke lykkedes at give folk mu­
lighed for overhovedet at komme 
ind på arbejdsmarkedet. Erhvervs­
frekvensen er derfor ikke vokset i 
takt med stigningen i andre udvik­
lede lande. Kvindernes erhvervsfre­
kvens i EF er steget, men dog 
mindre end i USA og andre dele af 
Europa. Dette opvejes imidlertid i 
et fald i erhvervsfrekvensen for 
muuidene, specielt de ældre alders­
grupper, efterhånden som førtids­
pensionering er blevet langt mere 
udbredt end i andre lande. 
En sammenligning mellem EF og 
USA er særligt afslørende. I begyn­
delsen af 1970'erne var beskæftigel­
sesfrekvensen nogenlunde den 
samme — ca. 62-63% af befolknin­
gen i den arbejdsdygtige alder — og 
erhvervsfrekvensen var også nogen­
lunde den samme — ca. 65-66% af 
befolkningen i denne aldersgruppe. 
Men i perioden fra 1973 til 1985 steg 
beskæftigelsen i USA til 67%, mens 
den i EF faldt til 57%. I denne periode 
kom yderligere 6% af befolkningen i 
den arbejdsdygtige alder ind på ar­
bejdsmarkedet i USA; i EF faldt er­
hvervsfrekvensen en smule (figur 3). 
I EF skyldtes 90% af nedgangen i be­
skæftigelsen i denne periode den sti­
gende arbejdsløshed; i USA kunne 
hele stigningen og mere til tilskrives 
den øgede erhvervsfrekvens. 
24 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Udviklingen i EFTA-landene svarer 
til udviklingen i USA, men dog i 
mindre målestok. Mellem 1973 og 
1985 lykkedes det i disse lande un­
der ét at øge beskæftigelsesfre­
kvensen fra lidt over 71% af 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder til 73% på trods af en stigning 
på over 1% i arbejdsløsheden; årsa­
gen var, at erhvervsfrekvensen steg 
med næsten 3%. 
Det eneste tidspunkt, hvor det er 
lykkedes EF at øge erhvervsfrekven­
sen markant inden for de seneste ca. 
30 år, var mellem 1985 og 1990. I 
denne femårsperiode steg erhvervs­
frekvensen med 2% af befolkningen 
af den arbejdsdygtige alder. Den 
stigning i beskæftigelsesfrekvensen, 
som kunne registreres i samme pe­
riode, og som var godt 3,5%, skyldtes 
derfor først og fremmest, at flere 
mennesker kom ind på arbejdsmar­
kedet, og ikke at arbejdsløsheden 
faldt. I virkeligheden blev kun ca. 
30% af de nye jobs, der blev skabt, 
besat med personer, som tidligere 
havde være arbejdsløse, mens resten 
blev optaget af nytilkomne på ar­
bejdsmarkedet. 
Men i disse fem år var der tale om 
en endnu hurtigere vækst i jobska­
belsen i USA. Der steg beskæftigel-
sesfrekvensen med 4%, og 
erhvervsfrekvensen steg med 3%. I 
EFTA-landene og Japan skyldtes 
stigningen i beskæftigelsesfrekven­
sen i samme periode, selv om den 
var mere beskeden end i EF, også i 
langt højere grad en stigning i er­
hvervsfrekvensen end et fald i ar­
bejdsløsheden. 
Selv om tallene for 1992 stadig er 
foreløbige, ser det ud til, at det fald i 
beskæftigelsesfrekvensen, der har 
kunnet registreres i samtlige lande, 
bortset fra Japan, stort set svarer til 
stigningen i arbejdsløsheden. Den 
stigning i erhvervsfrekvensen, som 
der har været tale om i de sidste tyve år for USA's og EFTA-landenes ved­
kommende, synes at være stoppet 
brat eller endog at være vendt. I EF 
var der ganske vist tale om en lille 
stigning i erhvervsfrekvensen mel­
lem 1990 og 1992, men den var langt 
mindre end i de fem forudgående år 
— måske på grund af den voksende 
mangel på jobs. I Japan derimod sy­
nes stigningen i erhvervsfrekvensen 
at være accelereret. 
Det klare budskab, man kan læse 
ud af udviklingen i denne tyveårs-
periode — fra 1970 til 1990 — er, at 
væksten i beskæftigelsen i højere 
grad skyldes, at der er kommet flere 
ind på arbejdsmarkedet, end at ar­
bejdsløsheden er faldet. Udviklin­
gen i anden halvdel af 1980'erne i 
EF — da erhvervsfrekvensen steg 
mere end arbejdsløsheden faldt — 
er desuden typisk for den generelle 
udvikling i international sammen­
hæng. I betragtning af den efter 
international målestok lave er­hvervsfrekvens i EF er der ingen 
grund til at tro, at fremtidige perio­
der med vækst i beskæftigelsen vil 
give andre resultater. Selv om man 
kunne genskabe tidligere tiders 
kraftige stigning i jobskabelsen, vil­
le arbejdsløsheden kun falde lang­
somt, medmindre der sker 
grundlæggende ændringer i den 
måde, hvorpå EF's økonomier og ar­
bejdsmarkeder fungerer. 
Forholdet mellem økonomisk vækst 
og jobskabelse vil blive behandlet 
mere detaljeret i næste afsnit. 
Vækst og 
beskæftigelse 
I EF er der som i andre lande en nær 
sammenhæng mellem økonomisk 
vækst og oprettelsen af nye arbejds­
pladser. Perioder med kraftig stig­
ning i produktionen har altid været 
ledsaget af forholdsvis store stig-
3 Ændringer i erhvervsfrekvensen i EF og andre steder, 
1973-1992 
Gennemsnitlig artig variation (% af den arbejdsdygtige aldersgruppe) 
2 r T 2 
1 r 
-1 r 
-2 ^ i 
H -1 
73/80 80/85 85/90 90/92 73/80 80/85 85/90 90/92 73/80 60/85 85/90 90/92 73/80 80/85 85/90 80/92 
EUR12 EFTA USA Japan 
-25-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
ninger i beskæftigelsen, mens pe­
rioder med lav vækst uvægerligt 
har været forbundet med i bedste 
fald en meget begrænset stigning i 
antallet af personer i beskæftigelse. 
1980'erne er et tydeligt eksempel på 
denne udvikling. Med en lille forsin­
kelse på gennemsnitligt ca. 6 måne­
der — dog noget skiftende over tid 
— ændredres antallet af beskæfti­
gede mere eller mindre parallelt 
med ændringer i produktionen, ef­
terhånden som arbejdsgiverne til­
passede deres arbejdsstyrke til 
produktionsniveauet. Da væksten i 
BNP gradvis tog fart igen fra 1981 
til 1989 — med en lille opbremsning 
i 1987 — blev faldet i beskæftigel­
sen først svagere, hvorefter det æn­
dredes til en stigning efter 1984 
(figur 4, hvor BNP er forskudt med 
to kvartaler for at tage højde for den 
gennemsnitlige forsinkelse i til­
pasningen af beskæftigelsen til 
produktionen). I 1988 voksede be­
skæftigelsen med ca. 2% om året. 
Efter 1989 faldt væksten i BNP 
ganske markant i EF. Selv om det 
tog tid, før det kunne mærkes på 
beskæftigelsen efter en længere pe­
riode med stigende vækst, faldt 
væksten i beskæftigelsen ganske 
kraftigt i 1991 og blev negativ i 
1992, da det stod klart, at den øko­
nomiske afmatning måtte forventes 
at blive af længere varighed. 
Medens mønsteret i væksten i BNP 
siden 1980 har været noget ander­
ledes i andre lande, er der en vis 
tidsmæssig overensstemmelse mel­
lem udsvingene på kurven — i Ja­
pan er der dog tale om langt mindre 
udsving — og det afspejler de man­
ge indbyrdes sammenhænge i det 
globale økonomiske system. I andre 
udviklede lande, specielt EFTA-
landene og USA, indtraf opsvinget i 
væksten i BNP efter den anden olie­
krise i begyndelsen af 1980'erne et 
år eller to tidligere end i EF. Frem til 1989 i USA og 1990 i EFTA vok­
sede BNP med ca. 3% om året eller 
mere. Siden da er væksten faldet 
ganske stejlt til 0 eller under 0 (fi­
gur 5, 6 og 7). 
Der er også en vis overensstemmel­
se i udviklingen i beskæftigelsen. I 
alle de øvrige lande er der det sam­
me forhold mellem bevægelserne i 
produktionen og antallet af beskæf­
tigede som i EF, selv om den præcise 
sammenhæng mellem de to fakto­
rer, specielt i USA, har varieret no­
get over tid. I alle landene voksede 
beskæftigelsen forholdsvis stærkt i 
det meste af 1980'erne, da også 
væksten i produktionen var høj. Si­
den da er beskæftigelsen enten fal­
det (i EFTA-landene), forblevet 
mere eller mindre uændret (i USA) 
eller steget langsommere (i Japan). 
Det giver et mere præcist billede af 
denne sammenhæng, når man kon­
staterer, at BNP i EF i gennemsnit 
kun er vokset med godt 1% om året 
mellem 1980 og 1985, mens beskæf­
tigelsen faldt med næsten 0,5% om 
året (figur 8). Fra 1985 til 1990 var 
væksten i BNP gennemsnitligt 3% 
om året, og beskæftigelsen steg med 
over 1,5% om året. Mellem 1990 og 
1992 voksede BNP med kun ca. 
1,5% om året, og beskæftigelsen for­
blev uændret. Det viser, at BNP til­
syneladende skal vokse med ca. 2% 
om året i EF for at skabe stigning i 
beskæftigelsen. Men erfaringerne 
fra perioden 1985 til 1990 er usæd­
vanlige på grund af den høje væk­
strate i beskæftigelsen i forhold til 
væksten i produktionen — i de tid­
ligere perioder skulle der en meget 
kraftigere vækst i produktionen til 
for at skabe en sådan stigning i be­
skæftigelsen. 
Forholdet mellem væksten i BNP og 
væksten i beskæftigelsen i EFTA-
landene synes at have ændret sig 
over tid og er nu tilsyneladende det 
samme som i EF. Fra 1980 til 1985 voksede produktionen således gen­
nemsnitligt med 2% om året, og det 
gav en vækst i beskæftigelsen på 
kun knap 1% om året; denne vækst 
forblev uændret i de næste fem år 
på trods af en højere vækst i BNP 
(figur 8). Fra 1990 til 1992 var en 
meget beskeden stigning i produk­
tionen ledsaget af et fald i beskæfti­
gelsen på over 1,5% om året. 
I modsætning hertil affødte en 
vækst i produktionen i USA i løbet 
af 1980'erne svarende til væksten i 
EFTA-landene — og ikke ret meget 
højere end væksten i EF — langt 
større stigninger i beskæftigelsen. 
Desuden førte det mindre fald i 
BNP mellem 1990 og 1992 ikke til 
nogen større nedgang i antallet af 
beskæftigede. Et forholdsvis beske­
dent opsving i BNP synes derfor at 
være tilstrækkeligt til at skabe øget 
beskæftigelse. 
Endelig har Japan — med langt 
mindre stigninger i beskæftigelsen 
end i USA — stort set svarende til 
væksten i befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder — opnået væ­
sentligt højere vækstrater i BNP 
siden 1980. 
Vækst og beskæftigelse 
i EF-landene 
Væksten i produktionen i EF-lande­
ne siden 1980 synes at følge samme 
mønster som det, der gælder for EF 
som helhed, dog med nogle få be­
mærkelsesværdige undtagelser. 
Specielt i Danmark har den gen­
nemsnitlige vækstrate i perioden 
fra 1985 til 1990 været markant 
lavere end andre steder, bortset fra 
Grækenland, og også lavere end i de 
fem forudgående år. På den anden 
side var væksten i Danmark mellem 
1990 og 1992 højere end EF-gen-
nemsnittet (figur 9). Væksten i 
Tyskland i sidstnævnte periode var 
også markant højere i gennemsnit 
-26 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Væksten i BNP og i beskæftigelsen, 1980-1992 
5 EFTA-landene 
Artig variation i % 
^ 3 
4 y 
t-i 
1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1980 1982 1984 1986 1988 1989 1992 
-3 i i, i i -1 1 1 
1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 
-27-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
end i andre lande på grund af den 
økonomiske saltvandtindsprøjtning 
fra det offentlige til produktionen i 
de nye delstater, mens BNP faldt 
ganske betydeligt i Storbritannien, 
hvilket kan tilskrives, at recessio­
nen startede tidligere her end andre 
steder i Europa. Disse tidsmæssige 
forskydninger i den økonomiske cy­
klus har en vis betydning for forhol­
det mellem væksten i produktionen 
og væksten i beskæftigelsen i de 
enkelte EF-lande i de perioder, der 
er omhandlet her. 
For de fleste EF-lande lå væksten i 
BNP i første halvdel af 1980'erne 
gennemsnitligt på kun 1% om året 
og steg til ca. 3% eller mere i anden 
halvdel, hvorefter den er faldet til 
2% eller derunder siden 1990 (figur 
9,10 og 11, hvor den gennemsnitlige 
vækst i BNP alle steder er angivet 
to kvartaler forskudt). Væksten i 
beskæftigelsen varierede på samme 
måde. 
Mellem 1980 og 1985 var det kun 
Danmark, Portugal, Nederlandene 
og Grækenland, der opnåede nogen 
væsentlig vækst i beskæftigelsen. I 
begge de to førstnævnte lande var 
væksten i BNP højere end andre 
steder, over 2% om året. I Nederlan­
dene var der tale om en kraftig stig­
ning i deltidsbeskæftigelsen, der, 
som nævnt nedenfor, i realiteten re­
sulterede i, at det eksisterende ar-
bejde blev delt mellem flere 
mennesker. I Grækenland steg an­
tallet af personer i beskæftigelse 
uden nogen rimelig forklaring. I Ir­
land var der en forholdsvis høj 
vækst i BNP (over 2,5%) uden en 
tilsvarende stigning i beskæftigel­
sen. 
Mellem 1985 og 1990 steg beskæfti­
gelsen i samtlige EF-lande. Kun i 
Frankrig, Italien, Belgien og Græ­
kenland var stigningen væsentligt 
under 1% om året, mendens den i 
Spanien, Portugal, Storbritannien, Tyskland og Nederlandene var ca. 
2% om året eller mere. I de tre først­
nævnte lande lå væksten i BNP 
også et godt stykke over EF-gen-
nemsnittet. I Nederlandene blev en 
stor del af de ekstrajobs besat med 
deltidsansatte — hvoraf mange kun 
arbejdede nogle få timer om ugen — 
ligesom i den foregående periode. 
(Der er muligvis også et problem 
omkring manglende kontinuitet i 
tallene for beskæftigelsen på grund 
af en gennemgribende omlægning 
af den nederlandske Arbejdsstyrke­
undersøgelse i 1987). Kun Tyskland 
oplevede en højere stigning i be­
skæftigelsen end forventet på bag­
grund afvæksten i produktionen. 
Selv om forholdet mellem væksten i 
BNP og væksten i beskæftigelsen 
på ingen måde var det samme i alle 
landene i denne periode—Frankrig 
og Italien havde f.eks. begge en hø­
jere vækst i BNP end EF-gennem-
snittet, men kun en mindre stigning 
i beskæftigelsen — lykkedes det ge­
nerelt kun nogle få lande at opnå en 
væsentlig forøgelse af antallet af 
personer i beskæftigelse uden at 
have en tilsvarende høj vækst i pro­
duktionen. 
Fra 1990 til 1992 var de eneste lan­
de, der oplevede en markant stig­
ning i antallet af beskæftigede, 
bortset fra Italien, således også de 
samme, som havde en vækst i BNP 
over EF-gennemsnittet — Tysk­
land, Portugal, Belgien, Luxem­
bourg og Nederlandene. Samtidig 
var en forholdsvis høj vækst i BNP 
ikke tilstrækkelig til at forhindre 
beskæftigelsen i at falde i Spanien 
eller ikke at stige overhovedet i Ir­
land. 
Udviklingen fra 1980 til 1992 viser, 
at mens det kun lykkedes nogle få 
lande at øge beskæftigelsen mar­
kant uden forholdsvis høje stignin­
ger i produktionen, varierede den 
vækst i beskæftigelsen, som ledsa­gede en given vækst i BNP, ganske 
betydeligt mellem landene. Nogle 
lande, som f.eks. Nederlandene, 
kunne øge antallet af beskæftigede 
mere end andre lande, som havde 
højere vækst i produktionen. Og 
lande som Irland og Spanien, der 
havde en høj vækst, kunne ikke på 
samme måde omsætte denne vækst 
i øget beskæftigelse på trods af et 
særligt akut behov for flere jobs i 
begge lande. 
I det følgende redegøres der for, 
hvilken betydning den øgede del­
tidsbeskæftigelse og nedskæringer­
ne i den gennemsnitlige arbejdstid 
har haft for beskæftigelsen. 
Væksten i 
beskæftigelsen for 
mænd og kvinder 
De fleste af de nye jobs, der blev 
skabt i EF i 1980'erne, blev besat 
med kvinder. Medens antallet af 
mænd i beskæftigelse i 1990 kun 
var ca. 1% højere end i 1980 (yderli­
gere 1 mio. beskæftigede), steg an­
tallet af kvinder i beskæftigelse 
med næsten 16% i løbet af dette tiår 
eller med over 7 mio. I ingen andre 
udviklede egne af verden var der 
tale om så stor en forskel i væksten 
i beskæftigelsen for henholdsvis 
mænd og kvinder. 
Denne forskel var særlig udtalt i EF 
i de to perioder med lav vækst — i 
begyndelsen af 1980'erne og efter 
1990 -da den samlede beskæftigelse 
enten faldt eller forblev uændret. 
Mellem 1980 og 1985 faldt antallet 
af mænd i beskæftigelse med gen­
nemsnitligt 0,5% om året, mens an­
tallet af kvinder i beskæftigelse steg 
(figur 12). 11991 -der foreligger end­
nu ikke tal for 1992 — faldt mænde­
nes beskæftigelse markant, mens 
kvindernes beskæftigelse steg med 
ca. 0,5%, hvilket til dels afspejler 
28 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Væksten i BNP og i beskæftigelsen, 
1980-1985,1985-1990, 1990-1992 
8 EF og andre steder 
Gennemsnitlig årlig variation (% 
• BNP 
Beskaaftigelsen 9 Danmark, Frankrig, Tyskland og 
Luxembourg 
Gennemsnitlig årlig variation (%) 
80/85 85/90 90/92 80/86 85/80 90/92 80/85 85/90 60/92 80/85 85/90 90/92 80/86 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 
10 Storbritannien, Italien, Nederlandene og 
Belgien 
Gennemsnitlig årlig variation (%) 
5 r • BNP n 5 
H Beskæftigelsen 
Lill I 
Storbritannien Italien Nederlandene Belgien 
80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 11 Spanien, Irland, Grækenland og Portugal 
Gennemsnitlig årlig variation (%) 
80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 80/85 85/90 90/92 
29-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
det forhold, at tabet af arbejdsplad­
ser, som vist nedenfor, hovedsagelig 
var koncentreret i industrien, hvor 
der er beskæftiget langt flere mænd 
end kvinder. I de mellemliggende 
fem år, hvor der blev skabt mange 
nye arbejdspladser, tegnede kvin­
derne sig for 60% af stigningen i 
antallet af beskæftigede, og mænde­
ne kun for 40%. 
I andre udviklede lande var forhol­
det det, at selv om antallet af kvin­
der i beskæftigelse generelt steg 
mere end antallet af mænd, var der 
overalt markant flere mænd i arbej­
de i 1990 end ti år tidligere. 
I EFTA-landene og USA var den 
forholdsmæssige stigning i kvinder­
nes beskæftigelse i 1980'erne den 
samme som i EF, idet 70% af stig­
ningen i antallet af beskæftigede i 
EFTA-landene kunne tilskrives 
kvinderne, og i USA over 60%. I 
Japan blev de ekstra jobs til gen­gæld mere Ugeligt fordelt mellem 
mænd og kvinder, idet kun godt 
50% af stigningen i beskæftigelsen 
mellem 1985 og 1990 kunne tilskri­
ves kvinderne. 
Ligesom i EF var det mændene, der 
var hårdest ramt af tabet af arbejds­
pladser i 1991, både i USA og i 
EFTA-landene, idet de tegnede sig 
for ca. 80% af faldet i antallet af 
beskæftigede. 
Beskæftigelsen for 
mænd og kvinder 
i EF-landene 
Kvinderne fik forholdsvis flere jobs 
end mændene igennem 1980'erne i 
alle EF-landene. Mellem 1980 og 
1985 faldt antallet af mænd i be­
skæftigelse i otte af de ti EF-lande, 
for hvilke der foreligger data, og 
steg kun markant i Danmark. I alle 
lande undtagen Tyskland — hvor 
12 Ændringer i beskæftigelsen fbr mænd og kvinder i EF øg 
andre steder, 1980-1991 
Gennemsnitlig artig variation (%) 
O I alt • Mænd -i 2 
J ., 
80/85 85/90 90*1 80/85 85/90 90/91 80/85 86/90 90/91 80/85 85/90 90/91 der ikke var nogen ændring — steg 
kvindernes beskæftigelse. 
Mellem 1985 og 1990, da både 
mænds og kvinders beskæftigelse 
steg alle steder, undtagen i Belgien, 
var det kun i Tyskland, Nederlan­
dene og Storbritannien, at stignin­
gen i mændenes beskæftigelse var 
næsten den samme som i kvinder­
nes, og kun i Luxembourg steg den 
mere. 
I tre af de fire lande, hvor beskæfti­
gelsen faldt i 1991, ramte tilbage­
gangen først og fremmest 
mændene, og den eneste undtagelse 
var Grækenland, hvor næsten alle 
de jobs, der gik tabt, havde været 
besat med kvinder. 
Den relative vækst i kvindernes be­
skæftigelse er behandlet mere de­
taljeret i kapitel 6. 
Ændringer i 
arbejdstiden 
i EF-landene 
En del af forklaringen på forskelle­
ne mellem væksten i produktionen 
og væksten i beskæftigelsen i EF 
ligger i ændringer i den gennem­
snitlige arbejdstid for de menne­
sker, der var i beskæftigelse i de 
enkelte EF-lande. Disse ændringer 
i den gennemsnitlige arbejdstid af­
spejler forskelle mellem landene 
både med hensyn til stigningen i 
antallet af deltidsjobs og med hen­
syn til den officielle arbejdsuges 
længde. 
Mellem 1983 (det første år, for hvil­
ket der foreligger sammenlignelige 
data) og 1991 faldt den gennem­
snitlige ugentlige arbejdstid for 
folk i industrien og servicefagene 
med 4% i EF som helhed (figur 13). 
Selv om alle EF-landene (bortset 
fra Storbritannien, hvor der var 
30 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
tale om en mindre stigning) kunne 
registrere et fald i denne periode, 
var der store forskelle med hensyn 
til omfanget af dette fald. I Neder­
landene blev arbejdstiden ind­
skrænket med 13% — eller ca. 1% 
om året — hvilket til en vis grad 
kan forklare den forholdsvis store 
stigning i antallet af beskæftigede, 
som er nævnt ovenfor. I Belgien, 
Danmark og Tyskland var nedskæ­
ringen af arbejdstiden på 5% eller 
mere. I de øvrige lande var ned­
skæringen af den gennemsnitlige 
arbejdstid dog på under 2% i løbet 
af disse elleve år (se det indramme­
de felt, s. 33, vedrørende en redegø­
relse for de data, der refereres til 
her). 
Eftersom de lande, der havde de 
største nedskæringer i arbejdsti­
den mellem 1983 og 1991, generelt 
også var de lande, der havde et 
forholdsvis lavt gennemsnit ved 
periodens begyndelse, er der ikke 
sket nogen udjævning af forskelle­
ne i løbet af 1980'erne. 13 Arbejdstimer i industri og servicefag i EF-landene, 1983 
og 1991 
50 r 
40 r Gennemsnitligt ugentligt antal arbejdstimer pr. beskæftiget 
ti 1983 M 1991 
30 
20 » 
10 M -i 50 
40 
H 30 
20 
10 
NL DK B UK EUR12 F P GR 
På grund af disse relative ændrin­
ger i arbejdstidens længde kan 
væksten i beskæftigelsen, målt i 
antallet af personer i arbejde, give 
et højst misvisende indtryk af æn­
dringen i den mængde arbejde, der 
udføres. Omregnet i fuldtidsækvi-
valenter steg beskæftigelsen i Bel-
gien, Danmark og Frankrig 
mellem 1983 og 1991 kun med ca. 
en tredjedel afstigningen i antallet 
af personer i beskæftigelse (3% 
sammenholdt med 9% i de to først­
nævnte lande og 1% sammenholdt 
med 3% i det sidstnævnte land) 
(figur 14 og det indrammede felt, 
s. 33). I Nederlandene var stignin­
gen langt under halvdelen, og i 
Tyskland var den kun lidt over 
halvdelen. I både Grækenland og 
Irland var de mindre stigninger i 
antallet af beskæftigede i virkelig­
heden udtryk for mindre fald, målt 
i fuldtidsækvivalenter. 14 Ændringer i beskæftigelsen i EF-landene, 1983-1991 
30 
25 Variation (%) 
20 W 
15 
10 i ! Antal beskæftigede 
I Fuldtidsækvivalenter 
E&P 1986-91 30 
- 25 
1 Illy 20 
15 
10 
NL E P D UK L DK B F GR IRL 
31-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
En anden måde at anskue udviklin­
gen på er at sige, at det er lykkedes 
disse lande at konvertere en given 
vækst i mængden af arbejde til væ­
sentligt flere jobs end andre lande 
gennem en nedsættelse af den en­
keltes gennemsnitlige arbejdstid. I 
Danmark blev der f.eks. skabt over 
dobbelt så mange nye jobs i denne 
periode som i Italien på trods af, at 
mængden af udført arbejde voksede 
mindre i Danmark end i Italien. På 
samme måde steg antallet af perso­
ner i beskæftigelse i Tyskland lidt 
mere end i Storbritannien, mens 
mængden af arbejde kun voksede 
halvt så meget. 
Deltidsarbejde 
De EF-lande, hvor antallet af be­
skæftigede er steget mest i forhold til 
mængden af arbejde, er generelt de 
lande, hvor der har været de største 
stigninger i deltidsarbejdet. Det gæl­der især Nederlandene, hvor to tred­
jedele af nettotilgangen af nye jobs i 
1980'erne var deltidsjobs i stedet for 
fuldtidsjobs (figur 15). Tyskland, 
Frankrig og Belgien tegnede de del­
tidsbeskæftigede sig også for en væ­
sentlig del af de nye jobs i denne 
periode. 
På den anden side faldt antallet af 
deltidsjobs i Grækenland—hvor der 
også var en markant stigning i antal­
let af beskæftigede i forhold til 
beskæftigelsen, målt i fuldtidsækvi­
valenter — medens antallet af fuld­
tidsjobs steg. I dette tilfælde ligger 
forklaringen på stigningen i antallet 
af beskæftigede i en nedsættelse af 
arbejdstiden for dem, der arbejdede 
fuldtids, delvis som følge af tilbage­
gangen i landbruget. I Spanien, Por­
tugal og Italien samt i Danmark steg 
fuldtidsbeskæftigelsen i det meste af 
perioden fra 1985 til 1990, mens an­
tallet af deltidsjobs enten faldt eller 
forblev uændret. 
15 Ændringer i deltids- og fuldtidsbeskæftigelsen i EF-landene» 
1983-1991 
5 r 
4 h 
3 f 
2 r Gennemsnitlig årlig variation (%) 
-1 r 
-3 
BOKOent PKI (.«.PUK HOKDOHE CW.I l. Nt f*.Ut »KDWIfHI tWPUK 11991 lå faldet i antallet af beskæf­
tigede hovedsagelig blandt de fuld­
tidsbeskæftigede — specielt i 
Storbritannien og Irland—mens en 
stor del af de nye jobs, der blev skabt 
i de lande, hvor beskæftigelsen 
steg — Belgien, Tyskland, Italien, 
Nederlandene og Portugal — var 
deltidsjobs. (Det skal dog under­
streges, at i Belgien var stigningen 
i antallet af beskæftigede i 1991 i 
henhold til Arbejdsstyrkeundersø­
gelsen, ca. 2,5% eller ca. 100.000 
personer, ikke ledsaget af nogen 
nedgang af betydning i arbejdsløs­
heden og var desuden langt større 
end tal fra andre kilder viser). I 
Spanien faldt antallet af deltidsjobs 
til gengæld, mens antallet af fuld­
tidsjobs steg (selv om tallene for 
slutningen af 1991 fra den spanske 
Arbejdsstyrkeundersøgelse viser en 
Uge stor nedgang i deltids- og fuld­
tidsbeskæftigelsen). I Danmark var 
faldet i beskæftigelsen jævnt fordelt 
på de to former for jobs. 
Selvstændige 
I EF er en større andel af de beskæf­
tigede selvstændige end i andre 
sammenlignelige lande. Det skyl­
des til dels, at beskæftigelsen i land­
bruget har større vægt i EF. I de 
fleste EF-lande arbejder ca. halvde­
len eller flere af de folk, der er i 
beskæftigelse, for sig selv. I 1990 
var 50% af arbejdsstyrken i land­
bruget i EF selvstændige, og det var 
lidt flere end i USA og Japan (hen­
holdsvis 43% og 47%), men mindre 
end i EFTA-landene (59%) (fi­
gur 16). 
Selvstændig beskæftigelse er også 
mere udbredt i industrien og servi­
cefagene i EF end andre steder og 
tegner sig for 13% af de beskæftige­
de i 1990 sammenholdt med under 
12% i Japan og kun ca. 7-8% i 
EFTA-landene og USA. Desuden 
steg andelen af selvstændige i disse 
-32 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Data om antallet af arbejdstimer og fuldtidsækvivalenter 
Tekstens tal om det gennemsnitlige antal arbejdstimer, som er brugt til at beregne fuldtidsækvivalent-
tallene, kommer fra EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse og refererer til det normale antal arbejdstimer i 
stedet for det faktiske antal arbejdstimer. I visse henseender ville det have været mere hensigtsmæssigt 
at anvende det sidstnævnte begreb, eftersom det er mere sandsynligt, at de adspurgte i undersøgelsen 
ved mere om, hvor mange timer de rent faktisk arbejdede i referenceugen, end hvor mange timer de 
normalt arbejder. Desuden vil det faktiske antal arbejdstimer normalt til en vis grad afspejle niveauet 
for den økonomiske aktivitet på et givet tidspunkt — eller det omfang, i hvilket produktionen ligger 
over eller under det normale niveau — og dermed i princippet give et bedre billede af forholdet mellem 
mængden af beskæftigelse og produktionen. 
I praksis er det mere problematisk at regne med det faktiske antal arbejdstimer end med det normale 
antal arbejdstimer. Den største vanskelighed består i, at folk holder ferie, hvilket er den hyppigste 
begrundelse for, at man har arbejdet mindre end det normale antal arbejdstimer. Ca. 50% af dem, der 
havde færre arbejdstimer end normalt — ca. 9% af det samlede antal fuldtidsbeskæftigede — var på 
ferie i hvert fald en del af referenceugen. Det har været tilfældet ved stort set alle de Arbejdsstyrkeun­
dersøgelser, der har været gennemført fra 1983 til 1991, på trods af at referenceugen netop er valgt med 
henblik på at udelukke de perioder, hvor folk kan forventes at holde ferie. 
Desuden varierer fordelingen af de personer, der har haft færre arbejdstimer end normalt, og af de 
personer, som var på ferie, ganske betydeligt i EF. Ca. 40% af alle, der havde færre arbejdstimer ond 
normalt, og ca. en tredjedel af alle dem, der var på ferie, har været at finde i Storbritannien hvert år 
siden 1986, mens tallene før 1986 — og dermed før Spaniens og Portugals deltagelse i undersøgelserne 
— var godt 50% i begge tilfælde. Spanien tegner sig for ca. 15% af alle, der havde færre arbejdstimer 
end normalt i EF, og for ca. 30% af alle dem, der var på ferie. 
I Storbritannien havde således kun ca. halvdelen af de adspurgte i undersøgelsen i 1991 det normale 
antal arbejdstimer i referenceugen, hvilket også var tilfældet i tidligere år. De samme tal gælder for 
Danmark og Nederlandene, hvor ferie i begge tilfælde angives som hovedårsagen til fraværet. I 
modsætning hertil havde over 80% af de adspurgte det normale antal arbejdstimer i alle landene, 
undtagen Spanien og Frankrig, hvor der var tale om ca. to tredjedele. 
Eftersom det er usandsynligt, at folk i Storbritannien og Spanien har væsentlig mere tid til at holde 
ferie end folk i andre EF-lande — nelv om det muligvis kan være tilfældet i Danmark og Nederlandene 
— og eftersom det med de informationer, man råder over. ikke er muligt at justere tallene for denne 
faktor, vil data om det faktiske antal arbejdstimer derfor let kunne blive misvisende. 
Analysen i teksten er derfor baseret på data om det normale antal arbejdstimer. Selv om dette ikke er 
den ideelle løsning, fordi folk muligvis har en mere upræcis opfattelse af, hvor mange timer de normalt 
arbejder, giver det en vis sikkerhed, at der i de fleste lande ikke er stor forskel på det normale og det 
faktiske antal arbejdstimer, dog med undtagelse af de ovennævnte lande. Men i disse lande har 
forskellen mellem de to tal været forholdsvis stabil over tid. 
Det kan også konstateres, at i hvert undersøgelsesår har kun en meget lille del af de adspurgte — ca. 
1% for EF som helhed — haft færre arbejdstimer end det normale i referenceugen på grund af 
økonomiske årsager. Denne procentdel synes desuden ikke at ændre sig med de økonomiske vilkår — 
den var stort set den samme i 1991, som var et år med lav vækst i EF, som i 1989, der var et år med 
høj vækst. Dette tyder på, at ændringer i arbejdstiden ikke er en almindelig anvendt metode til at 
tilpasse mængden af beskæftigelse til efterspørgslen. Eftersom det derfor kun er af marginal betydning, 
er det heller ikke noget overbevisende argument for at anvende data om det faktiske antal arbejdstimer. 
Ændringer i beskæftigelsen, målt i fuldtidsækvivalenter, anstås ved at gange tallene for det gennem­
snitlige antal normale arbejdstimer om ugen med antallet af personer i beskæftigelse. Det skal 
bemærkes, at der derved ikke tages hensyn til ændringer i det årlige antal arbejdstimer — der findes 
ikke komplette data herfor — men det skulle give et rimeligt billede af, hvordan mængden af 
beskæftigelse har ændret sig i løbet af perioden. 
33 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
16 Omfanget af selvstændige i beskæftigelse i EF og andre 
steder, 1980,1985 og 1990 
% af alle beskæftigede i sektoren 
70 r 
60 h 
50 
40 
30 
20 
10 n 70 
60 
50 
H 40 
H 30 
H 20 
10 
EUR12 EFTA USA Japan 
Landbrug EUR12 EFTA USA Japan 
Industri og service 
17 Omfanget af selvstændige i beskæftigelse i EF-landene, 
1983 og 1991 
% af alle beskæftigede i sektoren 
80 r 
60 r 
40 mm 
20 11 i 80 
60 
•i 40 
20 
DK L NL 0 F UK1RLE12 B E P I GR DK L NL O F UKJRLE12 B E P i Gfl 
Landbrug Industri og service to sektorer tilsammen mere i EF 
end i de andre lande — med 2% af 
den samlede beskæftigelse. I USA 
var der stort set ingen ændring i 
denne periode, mens andelen faldt 
med 2% i Japan. 
Selvstændiges 
beskæftigelse i 
EF-landene 
Inden for EF har selvstændiges be­
skæftigelse større betydning i de 
sydlige lande — Grækenland, Itali­
en, Portugal og Spanien — end and­
re steder. Men det skyldes først og 
fremmest, at der er forholdsvis 
mange selvstændige i industri- og 
servicefag i disse lande, end at der 
er mange selvstændige i landbru­
get. I Italien og Spanien var andelen 
af selvstændige i landbruget såle­
des mindre end EF-gennemsnittet i 
1991 — mens Portugal sammen 
med Irland havde den højeste andel 
af selvstændige (figur 17). 
I industri og servicefag tegnede de 
selvstændige sig i 1991 for 28% af 
den samlede beskæftigelse i Græ­
kenland, 22% i Italien og ca. 17% i 
Spanien og Portugal. Bortset fra 
disse fire lande havde kun Belgien 
en større andel af selvstændige end 
EF-gennemsnittet (13%), mens tal­
let i Irland og Storbritannien kun 
var en smule lavere. Til gengæld var 
andelen i Tyskland og Nederlande­
ne kun ca. 8% og i Dnnmnrk og 
Luxembourg kun 7%. 
Selv om de lande, hvor selvstændige 
i beskæftigelse er størst i EF, hoved­
sagelig er de mindre udviklede lan­
de, var det også de samme lande, 
der udviste den største stigning i 
den selvstændige beskæftigelse i lø­
bet af 1980'erne. I Grækenland steg 
de selverhvervendes andel af den 
samlede beskæftigelse i industri og 
servicefag med 8% mellem 1983 og 
1991, i Irland og Italien steg den 
34 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
med ca. 4% og i Spanien og Portugal 
med over 3% — sammenholdt med 
en gennemsnitlig stigning i EF som 
helhed på godt 2%. Kun Storbritan­
nien af de mere udviklede nordlige 
EF-lande oplevede en stigning af 
samme størrelse, mens Danmark i 
samme periode var det eneste land, 
hvor den procentvise andel af selv­
stændige faldt. 
Selvstændiges beskæftigelse fik 
også større betydning i landbruget i 
denne periode, men stigningen var 
dog mindre end i industri og servi­
cefag. I dette tilfælde kan der dog 
ikke spores nogen systematisk ten­
dens i de relative stigninger. De 
største stigninger fandt sted i Fran­
krig og Storbritannien samt Lu­
xembourg — med over 5% af 
beskæftigelsen alle steder — mens 
fire lande, Nederlandene, Italien, 
Danmark og specielt Portugal (hvor 
faldet var 9%), oplevede et fald. Med 
undtagelse af Portugal var selv­
stændiges beskæftigelses andel i 
alle disse lande nogenlunde den 
samme (tæt på EF-gennemsnittet). 
Bevægelser i 
selvstændiges 
beskæftigelse 
Flere EF-lande forsøgte i løbet af 
1980'erne at støtte udviklingen af 
selverhvervenes beskæftigelse og 
oprettelsen af mindre virksomhe­
der, først og fremmest som en reak­
tion på den høje arbejdsløshed, 
men også for at skabe øgede vækst­
muligheder i økonomien. Om en 
sådan politik lykkes kan aflæses i 
ændringerne i antallet af selvstæn­
dige i beskæftigelse, men disse tal 
viser kun nettoændringen i, hvor 
mange der etablerer sig som selv­
stændige i forhold til, hvor mange 
der holder op med at være det. Man 
kan ud af disse tal hverken aflæse 
omfanget af bevægelse ind og ud af 
selvstændig beskæftigelse eller få at vide, hvad de mennesker, der 
etablerer sig som selvstændige, la­
vede før. 
EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse gi­
ver et indblik i begge disse forhold , 
idet de adspurgte blev spurgt om 
deres beskæftigelsesmæssige sta­
tus et år tidligere. Som altid, når 
resultaterne afhænger af folks hu­
kommelse, vil de nødvendigvis være 
forbundet med en vis usikkerhed. 
Men de skulle dog give on indika­
tion af, hvor mange mennesker der 
er tale om. (For at gøre dataene 
mere pålidelige har man på grund 
af det forholdsvis begrænsede antal 
adspurgte beregnet gennemsnittet 
af besvarelserne i alle undersøgel­
serne mellem 1983 og 1987 og mel­
lem 1987 og 1991, og helt ekstreme 
tal er udeladt). 
Resultaterne viser, at bevægelserne 
ind og ud af selvstændig beskæfti­
gelse i perioden fra 1983 til 1991 varierede ganske meget mellem 
EF-landene. For de fleste landes 
vedkommende var der dog kun for­
holdsvis begrænset forskel mellem 
første halvdel og anden halvdel af 
perioden. I alle landene var, som 
man kunne forvente, det store 
flertal af de personer, som var selv­
stændige på det tidspunkt, undersø-
gelsen blev gennemført, også 
selvstændige et år tidligere. I de ti 
EF-lande, for hvilke der foreligger 
data (dvs. De Tolv minus Italien og 
Luxembourg), havde over 90% af de 
selvstændige i gennemsnit været 
selverhvervende i mindst et år (fi­
gur 18, hvori de personer, som var 
selvstændige året før, er alle, som 
enten ikke var lønmodtagere eller 
ikke var arbejdsløse eller erhvervs-
inaktive). 
De mennesker, der etablerede sig 
som selvstændige, udgjorde derfor 
under 10% om året i gennemsnit af 
det samlede antal selverhvervende 
18 De nyetablerede selvstændiges status et år tidligere i 
EF-landene, 1983-1991 
25 
20 
15 
10 % af alle selvstændige 
5 h Erhvervsinaktive 
Arbejdsløse 
Lønmodtagere i 25 
20 
15 
10 
GR B IRL P DK E D F UK NL I 
1983-87 GR B IRL P DK E D F UK NL I 
1987-91 
35-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
i denne periode. Men antallet af ny­
tilkomne hvert år varierede fra 15-
20% af det samlede antal 
selvstændige i Storbritannien og 
Nederlandene — hvilket er langt 
mere end andre steder i EF — til 
under 5% i Grækenland, Belgien, 
Irland og Danmark. 
Hvis antallet af personer, der etable­
rer sig som selvstændige, sammen­
holdes med ændringerne i det 
samlede antal selvstændige, kan 
man ikke blot aflæse den procentvise 
andel af nytilkomne, men også den 
procentvise andel af personer, der 
ophører som selverhvervende. For de 
ti EF-lande tilsammen ser det ud til, 
at mens nytilkomne bidrog med ca. 
8-9% til de selvstændige hvert år i 
denne periode, var ca. 7% af dem, der 
var selvstændige det ene år, ikke 
længere selvstændige året efter. Det­
te er mindst dobbelt så mange, som 
man kunne forvente ved naturlig af­
gang på grund af pensionering. Men i Storbritannien og Nederlan­
dene-var den procentvise andel af 
personer, der ophørte som selvstæn­
dige, tilsyneladende markant større 
end EF-gennemsnittet. I Storbri­
tannien var gennemsnitligt næsten 
én ud af ti af de selverhvervende i et 
hvilket som helst år i denne periode 
ikke selvstændige et år senere, 
mens tallet for Nederlandenes ved­
kommende var ca. én ud af syv. I 
begge tilfælde er disse tal langt hø­
jere end i andre EF-lande. I Tysk­
land, Frankrig og Spanien lå tallet 
gennemsnitligt omkring én ud af 15 
og i de øvrige EF-lande var det ca. 
én ud af 25 — hvilket ikke er ret 
meget mere end den naturlige af­
gang fra arbejdsmarkedet på grund 
af pensionering. I Storbritannien og 
Nederlandene var der således man­
ge flere, der etablerede sig som selv­
stændige i perioden fra 1983 til 
1991, men risikoen som selvstændig 
var også væsentlig større end andre 
steder. Af de personer, som nedsatte sig 
som selvstændige, havde de fleste 
tidligere arbejdet for andre. I de ti 
EF-lande tilsammen havde næsten 
60% af de nytilkomne blandt de 
selvstændige i denne periode tidli­
gere været lønmodtagere. Største­
parten af de øvrige nytilkomne 
havde tidligere været erhvervsin­
aktive, mens kun en meget lille an­
del — kun ca. 15% af de 
nyetablerede selvstændige—havde 
været arbejdsløse. Disse relative 
andele var stort set de samme i alle 
EF-landene, dog med en væsentlig 
undtagelse — nemlig Nederlandene 
— hvor det store flertal af nyetable­
rede selvstændige — 80% eller end­
nu flere — tidligere havde været 
erhvervsinaktive, og mange af dem 
var unge under uddannelse. 
Udviklingen i 
beskæftigelsen i de 
enkelte sektorer 
19 Beskæftigelsen fordelt på hovedsektorer i EF og andre 
steder, 1980,1985 og 1991 
% af samlet beskæftigelse 
100 Landbrug • Industri 
80 
60 
40 
20 •HH ISRf 80 
60 100 
40 
20 
1980 1985 1991 
EUR12 1980 1985 1991 
EFTA 1980 1985 1991 
USA 1980 1985 1991 
Japan Et af de mest markante træk ved 
den økonomiske udvikling er ten­
densen til, at beskæftigelsen i servi­
cesektoren vokser, efterhånden som 
landene passerer igennem de for­
skellige stadier af industrialisering. 
Denne tendens er fælles for alle lan­
de både inden for og uden for EF. 
I EF som helhed voksede andelen af 
beskæftigede i servicesektoren fra 
53% i 1980 til 58% i 1985 og 62% i 
1991. Det er stadig væsentligt min­
dre end i USA (72%), men kun en 
smule mindre end i EFTA-landene 
(63%) (figur 19). 
Stigningen i servicesektorens andel 
i beskæftigelsen i EF i løbet af 
1980'erne var betydeligt større end 
i EFTA-landene, hvor beskæftigel­
sen i servicesektoren steg med 7% 
— i USA, hvor stigningen var 6% — 
og i Japan, hvor beskæftigelsen i 
servicesektoren kun steg med 5%. 
36 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Dette afspejler samtidig forskelle i 
ændringerne i den procentvise be­
skæftigelse i landbrug og industri, 
specielt i de to sidstnævnte lande. I 
USA faldt landbrugets andel i be­
skæftigelsen — som i forvejen var 
meget lille — langt mindre end i EF 
(0,5% sammenholdt med 3,5%), 
mens industriens andel i beskæfti­
gelsen i Japan kun faldt ganske lidt 
med under 1% sammeholdt med 
næsten 6% i EF). 
Udviklingen 
i beskæftigelsen 
i de enkelte sektorer 
i EF-landene 
Inden for EF er de lande, hvor ser­
vicesektorens andel i beskæftigel­
sen er størst, generelt også de lande, 
der har de mest udviklede økonomi­
er med de højeste indkomstniveau­
er pr. indbygger. Servicesektorens 
andel i beskæftigelsen vil derfor 
normalt være omvendt proportional 
med landbrugets andel i beskæfti­
gelsen. De EF-lande, der har fær­
rest beskæftiget i landbruget i 
forhold til det samlede antal be­
skæftigede — Belgien, Storbritan­
nien og Luxembourg — har derfor 
også procentvis Inngt flere beHkaT-
tigede i servicesektoren end EF-
gennemsnittet. Til gengæld har de 
lande, der har de største landbrugs­
sektorer — Portugal, Grækenland 
og Spanien — forholdsvis færre be­
skæftigede i servicesektoren (fi­
gur 20). 
Der er én undtagelse fra dette møn­
ster. Tyskland, hvor landbrugets an­
del i beskæftigelsen er langt lavere 
end EF-gennemsnittet, og som sam­
tidig har et af de højeste indkomstni-
veauer pr. indbygger af samtlige 
EF-lande, havde forholdsvis færre 
personer beskæftiget i servicesekto­
ren (godt 56%) end Irland og Italien 
(henholdsvis 57% og 59%) og kun en 
smule flere end Spanien (56%). 20 Beskæftigelsen fordelt på hovedsektorer i EF-landene, 
1980, 1985 og 1991 
LI Service 
li % af samlet beskæftige 
100 r -i 100 
80 
60 r-
40 h 
20 
P GR E D IRL I E12 F 
Venstre sojle 1980, midterst« søjle 1985, hejre sojie 1931 
21 Servicesektorens andel i den samlede beskæftigelse i 
EF-landene, 1983 og 1091 
% af samlet beskæftigelse 
80 
El 1983 M 1991 
70 h 
60 
50 H 
40 
30 
20 
10 I risl »"i fi i Pi S 111 8 
P ÏÏÈ HI iisiii 80 
H 70 
60 
Iff «,,„ _ -
m t-' 1 ™ I * S * 
I I 111 H # 
m ! tg a ! te t; i-i 
[»11!? ï • 50 
40 
30 
20 
10 
i> on r. r) im i M;' I UK UK H I NI 
Antal beskæftigede I' MU I I) IHI. I l\'i I' UK DK H I, NI 
Mængden af beskæftigelse (antal arbejdstimer) 
37 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
11980'erne steg servicesektorens an­
del i beskæftigelsen i samtlige EF-
lande. Desuden var der en klar 
tendens til, at stigningerne var stør­
re i de mindre udviklede egne af EF 
end i de mere udviklede. Antallet af 
beskæftigede i servicesektoren i for­
hold til det samlede antal i beskæfti­
gelse steg mest mellem 1980 og 1991 
i Grækenland, Italien, Spanien, Por­
tugal og Irland — med ca. 10% eller 
mere alle steder. Stigningen i Fran­
krig, Storbritannien og Luxembourg 
var dog kun en smule mindre. 
Den mindste stigning i servicesekto­
rens andel i beskæftigelsen — kun 
3% — kunne registreres i Danmark, 
mens stigningen i Tyskland kun var 
6%, hvilket er langt under EF-gen­
nemsnittet, og samtidig var der in­
gen tegn på øget konvergens 
omkring dette gennemsnit. 
Selv om en væsentlig del af forkla­
ringen på, at en stor og voksende andel af beskæftigelsen ligger i ser­
vicesektoren, er, at folk er tilbøjeli­
ge til at bruge flere penge på 
tjenesteydelser, når deres indkomst 
øges, vil beskæftigelsestallene ge­
nerelt overvurdere denne udvik­
lingstendens noget. Dette skyldes 
til dels, at en forholdsvis stor del af 
de personer, der er beskæftiget i 
servicesektoren, arbejder på deltid i 
stedet for på fuld tid. Dette gælder 
specielt i de mere udviklede økono­
mier. Måler man beskæftigelsen i 
antallet af arbejdstimer i stedet for 
i antallet af beskæftigede, vil for­
skellen i de beskæftigelsesmæssige 
mønstre i EF-landene generelt blive 
udjævnet noget. 
Dette er særlig markant i Nederlan­
dene og Storbritannien. Når servi­
cesektorens andel i beskæftigelsen 
måles i antallet af arbejdstimer, fal­
der tallet i Nederlandene fra 70% til 
66% og i Storbritannien fra 66% til 
62%, hvilket i begge tilfælde ligger 
22 Ændringer i beskæftigelsens fordeling på 
hovedsektorerne i EF og andre steder, 1980-1991 
3 r 
2 b 
1 r Gennemsnitlig årlig variation (%) 
80/85 85/90 90/91 80/85 85/90 90/91 80/85 85/90 90/91 80/85 85/90 90/91 langt tættere på EF-gennemsnittet 
(figur 21). Virkningen i de mindre 
udviklede lande er mindre mar­
kant. Den eneste undtagelse er Ir­
land, hvor ændringen i måleenhed 
fra antal beskæftigede til antal ar­
bejdstimer reducerer servicesekto­
rens andel i beskæftigelsen fra at 
være større end i Tyskland til 
kun at være en smule større end i 
Grækenland. 
Væksten i 
beskæftigelsen i 
hovedsektorerne 
De forskellige sektorers bidrag til 
væksten i beskæftigelsen i løbet af 
1980'erne var nogenlunde ensartet i 
de forskellige egne af den økonomisk 
udviklede del af verden. I alle lande 
blev der hovedsagelig skabt nye jobs 
i servicefagene, mens der var tale 
enten om tab af arbejdspladser eller 
kun en forholdsvis begrænset stig­
ning inden for landbrug og industri. 
I første halvdel af 1980'erne faldt 
industribeskæftigelsen markant i 
EF og bidrog til et samlet tab af 
arbejdspladser på ca. 1% om året 
(figur 22). Denne tilbagegang var 
langt større end i EFTA-landene og 
USA, medens der i Japan var tale 
om en stigning i denne sektor. Væk­
sten i beskæftigelsen i servicesekto­
ren i EF i samme periode — som var 
nogenlunde den samme som i Japan 
— var ikke tilstrækkelig til at kom­
pensere for tabene i andre sektorer. 
I anden halvdel af 1980'erne ændre­
de forholdene sig betydeligt. 
Væksten i beskæftigelsen i service­
sektoren accelererede i EF og kom 
næsten op på linje med stigningen i 
USA. Samtidig var der tale om en 
stigning i antallet af arbejdspladser 
i industrien, som mere end opvejede 
det fortsatte fald i landbrugsbeskæf-
tigelsen. 
-38 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
I 1991 fortsatte antallet af beskæf­
tigede i servicesektoren med at 
stige i EF, men dog langt mindre 
end før, og samtidig kunne der regi­
streres en fornyet tilbagegang i 
industribeskæftigelsen. Denne til­
bagegang var dog langt mindre end 
i EFTA-landene og USA, hvor tabet 
af arbejdspladser i industrien betød 
en samlet tilbagegang i beskæftigel­
sen i økonomien som helhed på over 
1%. Desuden var væksten i beskæf­
tigelsen i servicesektoren i disse 
lande også langt mindre end før. 
I modsætning hertil synes der i 
Japan at have været tale om en 
fortsat stigning i beskæftigelsen 
både i industrien og i servicesekto­
ren — specielt i førstnævnte sektor 
— som en fortsættelse af udviklin­
gen i 1980'erne, og dette mere end 
opvejede det fortsatte tab af ar­
bejdspladser i landbruget (som var 
nogenlunde på linje med tilbage­
gangen i landbrugsbeskæftigelsen 
i EF). 23 Sektormæssig fordeling af ændringer i beskæftigelsen i 
EF-landene, 1980-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (%) 
Landbrug M Industri El Service 
E12 8 DK D GR E F IRL i 
Venstre søjle 1980-85, midterste søjle 1985-90, højre søjle 1990-1991 
Væksten 
i beskæftigelsen i 
hovedsektorerne i 
EF-landene 
Den sektormæssige fordeling af den 
vækst i beskæftigelsen, der kunne 
registreres i EF som helhed i perio­
den fra 1980 til 1991, var stort set 
den samme i alle EF-landene. I stort 
set alle landene voksede antallet af 
beskæftigede i servicesektoren næ­
sten uafbrudt i den pågældende 
periode, mens antallet af beskæfti­
gede i landbruget faldt. Beskæfti­
gelsen i industrien steg i nogle år og 
faldt i andre. Men der er dog vigtige 
undtagelser fra dette generelle ud­
viklingsmønster. 
I perioden med lav vækst fra 1980 
til 1985 faldt antallet af beskæftige­
de i industrien i samtlige EF-lande, 
men især i Storbritannien, Belgien, 24 De enkelte sektorers bidrag til væksten i beskæftigelsen 
i EF, 1983-1991 
Sundhad, undervisning, andre 
servicefag 
Sanker, forretningsservice 
Distribution, hoteiler 
Offentlig forvaltning 
Transport og kommunikation 
Metal- og maskinindustri 
Byggeri 
Tekstiler, beklædning o.a. 
Minedrift, kemisk industri 
Energi og vand 
Landbrug 
Sundhed, undervisning, andre 
servicefag 
Banker, forretningsservice 
Distribution, hoteller 
Offentlig forvaltning 
Transport og kommunikation 
Metal- og maskinindustri 
Byggeri 
Tekstrior, bekii-wininy o.a. 
Minedrift, kemisk Industri 
Energi og vand 
Landbrug 
-3 
Inklusive E & P 1986-91 2 3 4 5 
Variation (% af 1983-total) 
-39-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
25 Ændringer i beskæftigelsen i bank-, finans- og 
forsikringssektoren i EF-landene, 1888-1991 
Gennemsnitlig artig variation {%) 
16 r 
12 r % m 
A 12 
EUR12 B DK 0 GR E F IRL I L NL P UK 
26 Ændringer i beskæftigelsen i andre servicefag i EF-landene, 
1983-1991 
Gennemsnitlig årlig variation (%) 
16 r 
12 r i 16 
A 12 
4 * 
H 4 
4 -4 
-8 
EUR 12 B DK D GR E F IRL L NL P UK Spanien og Irland. I alle tilfælde var 
der tale om et samlet tab af arbejds­
pladser i økonomien som helhed på 
over 1% om året (figur 23). Samtidig 
steg beskæftigelsen i servicesekto­
ren alle steder — i fem af landene 
så meget, at det mere end opvejede 
tabet af arbejdspladser i andre sek­
torer. 
Fra 1985 til 1990, da beskæftigelsen 
voksede overalt i EF, var stigningen 
i antallet af jobs hovedsagelig kon­
centreret på servicesektoren, selv om 
de fleste lande også kunne registrere 
en stigning i industribeska»fligelsen. 
Det gav således ganske l>ctydelige 
stigninger i beskæftigelsen i Spani­
en, Portugal og Tyskland. I Neder­
landene og Storbritannien var der 
endog en—ganske vist meget lille — 
stigning i antallet af beskæftigede i 
landbruget. 
I 1991 var tabet af arbejdspladser 
hovedsagelig koncentreret inden for 
landbrug og industri, men to lande 
kunne registrere et fald i antallet af 
beskæftigede i servicesektoren — 
for første gang i mange år. I Dan­
mark forårsagede en nedgang i be­
skæftigelsen i servicesektoren et 
samlet tab af arbejdspladser på 1% 
det pågældende år, mens det i Stor­
britannien Iwtød et lidt mindre fald 
i den samlede beskæftigelse. I Be-
nelux-landene og Portugal steg be­
skæftigelsen i servicesektoren dog 
ganske kraftigt i 1991 og endog end­
nu kraftigere end i de fem forudgå­
ende år. 
Væksten i 
beskæftigelsen i 
de enkelte sektorer 
Fra 1983 til 1991 tegnede sektoren 
"andre servicefag", som omfatter 
sundhedsvæsen og undervisning 
samt fritidssektoren, sig for næsten 
halvdelen af de nye jobs, der blev 
skabt i denne periode i EF som hel-
-40-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
hed. Den var i sig selv ansvarlig for 
en stigning på næsten 5% i det sam­
lede antal personer i beskæftigelse 
i løbet af disse 8 år (figur 24). Bank-, 
finans- og forsikringssektoren, som 
kunne registrere det næststørste 
antal nye jobs, er langt mindre med 
hensyn til antallet af beskæftigede. 
Denne sektor bidrog dog med en 
stigning i den samlede beskæftigel­
se på ca. 3% og tegnede sig for knap 
30% af nettostigningen i antallet af 
jobs, mens distribution, hotel- og re­
staurationsvirksomhed tegnede sig 
for knap 25%, hvilket snarere skyl­
des sektorens størrelse end en kraf­
tig stigning i beskæftigelsen. 
Disse tre sektorer tilsammen skaf­
fede mere end tilstrækkeligt nye 
jobs til at opveje nedgangen i be­
skæftigelsen i landbruget, som om­
vendt forårsagede et tab af 
arbejdspladser i EF's samlede øko­
nomi på næsten 2% i denne periode. 
Væksten i 
beskæftigelsen i 
servicesektoren i 
EF-landene 
Som nævnt tidligere oplevede to 
lande, Danmark og Storbritannien, 
et fald i beskæftigelsen i servicesek­
toren i 1991. Eftersom dette er no­
get helt nyt for et EF-land, kan det 
være interessant at undersøge, in­
den for hvilke brancher tilbagegan­
gen fandt sted. I begge lande faldt 
beskæftigelsen ikke kun inden for 
distribution og transport — områ­
der, hvor der tidligere har været lav 
vækst eller endog tilbagegang — 
men også i de sektorer, som var 
blandt de mest dynamiske i 1980'er­
ne. 
For Danmarks vedkommende kun­
ne den største tilbagegang i 1991 
registreres inden for den offentlige 
forvaltning (over 4%) og hos banker, 
forsikringsselskaber og forretnings­service (over 3%), mens forholdet i 
Storbritannien var det, at beskæfti­
gelsen inden for sundhedsvæsen og 
undervisning samt inden for andre 
servicefag faldt med 1% og inden for 
banker og forsikringsselskaber med 
2%. Jobtabene i banker, forsikrings­
selskaber og forretningsservice er 
særlig betydningsfulde, fordi udsig­
terne for oprettelse af nye arbejds­
pladser i fremtiden netop lå her, 
eftersom det var denne sektor, der 
ekspanderede mest i løbet af 
1980'erne. I løbet af de sidste syv år 
frem til 1991 voksede beskæftigel­
sen i denne sektor næsten uafbrudt 
i samtlige EF-lande (figur 25). 
På samme måde hørte nedgang i 
beskæftigelsen til undtagelserne i 
EF-landene inden for sundhedsvæ­
sen og undervisning samt andre 
servicefag, som var de områder, 
hvor der først og fremmest var 
blevet skabt nye jobs i 1980'erne. 
Dog kunne både Grækenland og Luxembourg samt Storbritannien 
registrere tab af arbejdspladser 
inden for disse områder i 1991 
(figur 26). 
Arbejdsløsheden i EF 
Arbejdsløsheden er meget ulige for­
delt i EF både regionalt og socialt. 
Med nedgangen i den økonomiske 
vækst i 1991 og 1992 steg arbejds­
løsheden ved den seneste optælling 
(maj 1993) til over 10% af arbejds­
styrken i EF som helhed (figur 27). 
Arbejdsløshedstallene varierer fra 
tæt ved 20% i Spanien og Irland til 
kun godt 5% i Portugal og 2,5% i 
Luxembourg. I seks af de tolv EF-
lande — Storbritannien, Frankrig, 
Italien og Danmark tilligemed Spa­
nien og Irland — lå arbejdsløsheden 
over EF-gennemsnittet, mens den i 
Tyskland samt i Luxembourg og 
Portugal stadig var under 6%. 
27 Arbejdsløsheden i EF-landene, 1985,1990 og maj 1993 
25 % af arbejdsstyrken 
20 h 
15 r 
10 
5 b i 25 
20 
15 
10 
L P D GR NL B EUR12 DK I 
GR: juni 1991, P: februar 1993, NL: april 1993 F UK IRL E 
41 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Kl Arbejdsløsheden, 1992 
% af arbejdsstyrken 
• <5 
| 5 - 10 
• 10-15 
B > 15 
| | Ingen data 
Arbejdsløsheden blandt mænd og kvinder i EF-landene, 
1985 og maj 1993 
• Mænd • Kvinder % af arbejdsstyrken 
OR: Juni 1991, P: «»ru» 1983, NU april 1993 30 r 
25 
2ø r 
15 f 
10 b 
5 f 
L P 0 Qfl NL B 618 OK I f UK IRL E L P DORNL B E12DK I F UK IRL E 
1985 Maj 1993 i 30 
20 
• 15 
10 På regionalt plan er forskellene 
dog endnu mere markante. Her va­
rierer arbejdsløshedsprocenterne 
fra under 5% i dele af Sydtyskland, 
Norditalien og det nordlige Portu­
gal samt Luxembourg til over 20% 
i dele af Spanien, Irland og Sydita­
lien (kort 1). 
Selv om virkningerne har været for­
skellige i de enkelte regioner, er der 
intet land, som har undgået de ne­
gative beskæftigelsesmæssige kon­
sekvenser af den nuværende 
recession. I samtlige EF-lande var 
arbejdsløsheden højere i maj 1993 
end året før. Desuden er arbejdsløs­
heden i fem lande — Danmark, 
Frankrig, Irland, Italien og Storbri­
tannien — steget til samme niveau 
som i 1985 eller endnu højere end i 
1985, som er det år, hvor arbejdsløs­
hedsprocenten i EF som helhed var 
på sit højeste. I disse lande blev de 
fremskridt, der var gjort i løbet af de 
fem år fra 1985 til 1990 med hensyn 
til at nedbringe antallet af arbejds­
løse til mere acceptable niveauer, 
vendt fuldstændigt om i løbet af 
bare to års krise. 
Arbejdsløsheden 
blandt mænd 
og kvinder 
Arbejdsløsheden rammer kvinder­
ne i arbejdsstyrken i EF langt hår­
dere end mændene. I maj 1993 var 
arbejdsløshedsprocenten for kvin­
derne gennemsnitligt over 12%, 
mens den for mændene var ca. 9% 
(figur 28). Med Storbritannien som 
eneste undtagelse går denne forskel 
i arbejdsløshedsprocenterne for 
mænd og kvinder igen i samtlige 
EF-lande. 
I Belgien, Italien og Grækenland 
var arbejdsløsheden blandt kvin­
derne ved seneste optælling 
(gennemsnittet for 1992 for Græ-
42 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
kenlands vedkommende) mere end 
dobbelt så høj som blandt mænde­
ne. I Portugal, Luxembourg og 
Spanien var den mere end 65% hø­
jere. I alle disse lande, bortset fra 
Spanien, hvor der ikke var nogen 
større forskel på de to tal, var der 
flere arbejdsløse kvinder end 
mænd — i de tre førstnævnte lande 
væsentlig flere — og det samme 
var også tilfældet i Danmark, 
Frankrig og Nederlandene. 
I kun tre lande i EF — Storbritan­
nien, Irland og Tyskland — var der 
således flere mænd end kvinder re­
gistreret arbejdsløse i maj 1993, og 
hvis man for Tysklands vedkom­
mende regner de østlige delstater 
med, er det omvendt. Men den aty­
piske situation i Storbritannien, 
hvor der er væsentlig flere arbejds­
løse mænd end kvinder — over 75% 
eller næsten 1 mio. flere — er dog 
nok til at sikre, at færre kvinder end 
mænd i EF som helhed er registre­
ret som arbejdsløse. 
Mellem 1985 — hvor arbejdsløshe­
den tidligere var højest — og maj 
1993 synes forskellen i arbejdsløs­
hedsprocenter for henholdsvis 
mænd og kvinder at være snævret 
noget ind i EF som helhed (forskel­
len blev reduceret fra 3,6% til 3,2%), 
selv om den relative bevægelse i de 
to procentsatser absolut ikke var 
ensartet i alio landene. I fem lande 
— Belgien, Tyskland, Portugal, 
Danmark og Nederlandene — ind­
snævredes forskellen mellem ar­
bejdsløsheden for mænd og kvinder 
ganske betydeligt, mens den i to 
andre lande — Frankrig og Italien 
— kun blev en smule mindre (figur 
28). Og i Storbritannien steg ar­
bejdsløsheden blandt mændene 
ganske betydeligt i forhold til ar­
bejdsløsheden blandt kvinderne. 
På den anden side var der to lande 
— Spanien og Grækenland — der 
kunne registrere en markant 29 Arbejdsløsheden blandt unge under 25 år i EF-landene, 
1985, 1990 og maj 1993 
% af arbejdsstyrken 
50 r 
40 
30 b 1985 
1990 
Maj 1993 
n 
20 h m 
10 -i 50 
H 40 
30 
20 
10 
L P D QR NL B EUR12 DK 
GR: juni 1991, P: februar 1993, NL; april 1993 F UK IRL E 
K2 Ungdomsarbejdsløsheden, 1992 
% af arbejdsstyrken 
g] < 10 
• 10-20 
• 20-40 
• > 40 
[ | Ingen data 
43-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
forøgelse af forskellen — i først­
nævnte land på over 5% — mens der 
i Irland og Luxembourg var tale om 
langt mindre stigninger. Generelt 
har der været en vis tendens til at 
arbejdsløsheden blandt kvinder er 
steget relativt mere end blandt 
mændene i denne periode i de min­
dre udviklede egne af EF og er fal­
det i de mere udviklede egne. 
Ungdomsarbejds­
løsheden 
Med Tyskland som eneste undtagel­
se er arbejdsløsheden blandt unge 
under 25 år overalt i EF højere end 
for gruppen over 25 år. Det er spe­
cielt tilfældet i de mindre udviklede 
egne, selv om forskellen også er gan­
ske markant i flere af de mere ud­
viklede områder. 
I Spanien var ungdomsarbejdsløs­
heden i maj 1993 over 35%, mens den i Italien og Irland var over 25% 
og i Grækenland i 1992 lige under 
25% (figur 29). Samtidig var ung­
domsarbejdsløsheden i Frankrig 
over 20%, og i Storbritannien og 
Belgien var den kun en smule lave­
re. Kun Luxembourg og Tyskland 
havde en ungdomsarbejdsløshed på 
under 10%. 
På regionalt plan synes ungdomsar­
bejdsløsheden at være specielt kon­
centreret i de sydlige områder i EF, 
hvor landbruget fortsat spiller en 
væsentlig rolle. Det er tilfældet i 
store dele af Spanien, den sydlige 
del af Italien og Grækenland samt i 
den centrale del af Irland — selv om 
den ikke er ret meget lavere i flere 
industriområder i den nordlige del 
af EF — f.eks. i Belgien og Nord­
frankrig (kort 2). 
Frem til 1990 faldt arbejdsløsheden 
blandt de unge dog forholdsmæssigt 
mere end for andre aldersgrupper. 
30 Arbejdsløsheden efter køn og alder i EF, 1983 - maj 1993 
% af arbejdsstyrken 
30 r 
25 
20 
t# f 
10 b 
8\r \-, Kvinder <25 -i 30 
H 25 
H 20 
i 15 
Mænd >25 
• t • • i * • * i • i • i • • • » • • • » • • • i » • J i t • i i i I,.J__±_ 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 Fra april 1984 til april 1990 faldt 
arbejdsløsheden for både unge 
mænd og kvinder under 25 år næ­
sten uafbrudt både i absolutte tal og 
målt i forhold til arbejdsløsheden 
blandt personer på 25 år og derover 
(figur 30, som viser de månedlige 
arbejdsløshedsprocenter for de to al­
dersgrupper). For både mænd og 
kvinder var der tale om et væsentligt 
fald i ungdomsarbejdsløsheden i 
denne periode — for mændene fra 
22,5% til 14,5% og for kvinderne fra 
26% til 19%. 
En række lande havde betydelig suc­
ces i denne periode med at nedbringe 
ungdomsarbejdsløsheden. I Spanien 
faldt ungdomsarbejdsløsheden fra 
48% i 1985 til 32% i 1990 (og til 31% 
i 1991), i Portugal fra 20% til 10,5% 
i samme periode, i Nederlandene fra 
18% (og fra 22% i 1983) til 11,5% og 
i Tyskland fra 10% (12% i 1983) til 
4,5%. Disse fald skyldes en kombina­
tion af særlige foranstaltninger til 
bekæmpelse af ungdomsarbejdsløs­
heden — som er nærmere omtalt i 
det følgende — og den gunstige de­
mografiske udvikling, som betød et 
fald mellem 1985 og 1990 på næsten 
5% i antallet af unge i EF i alders­
gruppen fra 15 til 24 år og dermed et 
fald i antallet af nytilkomne på ar­
bejdsmarkedet fra denne gruppe. 
I modsætning til faldet i ungdomsar­
bejdsløsheden var faldet i arbejds­
løsheden blandt den ældre 
aldersgruppe fra det højeste niveau, 
der blev registreret langt senere — i 
juni 1985 for mændenes vedkom­
mende og i august 1987 for kvinder­
nes vedkommende — til det laveste 
niveau, som kunne registreres i mid­
ten og slutningen i 1990, forholdsvis 
beskedent. For mænd i aldersgrup­
pen over 25 år faldt arbejdsløsheden 
fra det højeste niveau på kun 6,5% til 
det laveste niveau på 5% i denne 
femårsperiode. For kvinder i samme 
aldersgruppe var faldet i løbet af ti 
år fra 10% til 8,5%. 
-44 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Siden 1990 har den fornyede stig­
ning i arbejdsløsheden i EF især 
ramt de unge mænd. I de tre år frem 
til maj 1993 steg arbejdsløsheden 
for denne gruppe fra 14,5% til 19% 
med en stigning på næsten 2% alene 
i 1992. Sammenlignet hermed steg 
arbejdsløsheden blandt unge kvin­
der under 25 år med kun godt 1% — 
til 20% — i samme periode. 
Denne relative stigning i arbejds­
løsheden blandt unge mænd var 
fælles for flere EF-lande. Men den 
var særlig udtalt i Spanien (hvor 
arbejdsløsheden blandt mændene 
steg med 6% i løbet af 1992 sam­
menholdt med 2% for kvindernes 
vedkommende), Nederlandene og 
Frankrig (hvor arbejdsløsheden 
blandt mænd begge steder steg med 
1,5% i 1992, mens arbejdsløsheden 
blandt kvinder faldt i det først­
nævnte land og forblev uændret i 
det sidstnævnte), Belgien (hvor ar­
bejdsløsheden blandt mænd steg 
med 2,5% i 1991 og 1992 og blandt 
kvinder med kun godt 0,5%) og Stor­
britannien (hvor arbejdsløsheden 
blandt mænd steg med over 11% i 
de tre år frem til maj 1993, mens 
arbejdsløsheden blandt kvinder-
steg med under 8%). 
På trods af disse stigninger lå ung­
domsarbejdsløsheden i maj 1993 i 
de fleste lande fortsat under det hø­
jeste niveau, der kunne registreres 
i 1980'erne (figur 29). Kun i Irland 
nåede ungdomsarbejdsløsheden op 
på det hidtil højeste niveau. (I Dan­
mark og Grækenland, hvor ung­
domsarbejdsløsheden ganske vist 
var højere i maj 1993 end i 1985, var 
den dog begge steder lavere end det 
højeste niveau i løbet af 1980'erne). 
For aldersgruppen over 25 år var 
stigningen i arbejdsløsheden i 
1991 og 1992 også større blandt 
mænd end blandt kvinder, selv om 
forskellen var langt mindre mar­
kant end for aldersgruppen under 25 år. For mændene i den ældre 
aldersgruppe steg den gennem­
snitlige arbejdsløshed fra 5% i mid­
ten af 1990 til godt 7% i maj 1993, 
og for kvindernes vedkommende 
var der tale om en stigning fra 8,5% 
til 10%. Det er dog i begge tilfælde 
mere end det højeste niveau, der 
kunne registreres i 1980'erne. 
Ungdomsarbej dsløsheden 
og de unges deltagelse i 
arbej dssty rken 
Arbejdsløsheden blandt de unge, 
som nåede et betydeligt omfang un­
der krisen i begyndelsen 1980'erne, 
blev bekæmpet i EF-landene med 
forskellige særlige foranstaltnin­
ger. Disse tog ikke blot sigte på at 
skabe jobs til de unge, men især på 
at forbedre deres færdigheder og 
dermed gøre det lettere for dem at 
finde beskæftigelse. Uddannelses-
tilbuddene blev udvidet — med øget økonomisk støtte fra Den Europæ­
iske Socialfond — og de unge blev 
opmuntret til at forblive længere 
under uddannelse. 
Uanset hvilke resultater disse pro­
grammer har givet, havde de også 
den virkning i mange lande, at folk 
i stedet for at blive registreret som 
arbejdsløse blev registreret som er­
hvervsinaktive, hvorved problemet 
kun tilsyneladende blev mindre. I 
EF som helhed faldt antallet af per­
soner mellem 15 og 24 år, som var 
registreret som værende i arbejds­
styrken, med 9% mellem 1985 og 
1991. I Belgien var der dog tale om 
et fald på hele 23%, i Frankrig på 
over 20% og i Tyskland på over 16% 
(figur 31). I alle disse lande tillige­
med fem andre lande var faldet stør­
re end nedgangen i den pågældende 
befolkningsgruppe. I Nederlandene 
steg antallet af unge i arbejdsstyr­
ken til gengæld med næsten 19% og 
i Italien og Grækenland med 2-3%, 
31 Ændringer i befolkning, erhvervsaktiv befolkning og de 
unges beskæftigelse (15-24) i EF-landene, 1985-1991 
Variation (%) 
D Befolkning 
15 I-H Erhvervsaktiv befolkning m 
13 
10 
EUR12 B DK D GR E F IRL I L NL P UK 
E&P: 1986-1991 ; ændring i beskæftigelsen i % af erhvervsaktiv befolkning 1985 
45-
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
32 Langtidsledigheden (>1 år) i EF-landene, 1985 og 1991 
% af alle arbejdsløse 
70 r 
60 
50 b 
40 
30 
20 
10 -i 70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
UK L DK F P NL D EUR12 (?R E IRL Bl 
K3 Langtidsledigheden, 1990 
% af arbejdsstyrken 
<2 men i begge sidstnævnte lande var 
stigningen langt mindre end tilvæk­
sten i befolkningsgruppen. 
EF-landenes succes med at bekæm­
pe ungdomsarbejdsløsheden bør der­
for vurderes i lyset af disse tal. I 
praksis kunne kun fem EF-lande re­
gistrere en stigning i de unges be­
skæftigelse i denne periode — de fire 
sydlige EF-lande — Spanien, (hvor 
stigningen var over 15% mellem 
1986 og 1991 målt i forhold til 
arbejdsstyrken i 1986), Italien, Por­
tugal og Grækenland samt Neder­
landene (en stigning på over 23%) 
(figur 31). I fire lande, hvor ung­
domsarbejdsløsheden også faldt — 
Danmark, Frankrig, Irland og Lu­
xembourg —var faldet i beskæftigel-
sen blandt de unge større end 
nedgangen i denne befolkningsgrup­
pe, og i et andet land, nemlig Belgien, 
var det nogenlunde det samme. 
Langtidsledigheden 
Langtidsledigheden er meget høj i 
EF. Andelen af ledige, der har været 
uden arbejde i et år eller mere, faldt 
dog mellem 1985 og 1991 fra 52% til 
45%, dvs. nogenlunde det samme 
niveau som i 1983 (figur 32). Men i 
tre lande — Italien, Belgien og Ir­
land —ligger denne andel fortsat på 
ca. 60% eller derover (over 65% i 
Italien). I Spanien og Grækenland 
er den kun lige under 50%. 
Langtidsledigheden er et særligt 
stort problem i de mindre udviklede 
egne af EF. Kun Portugal blandt de 
mindre udviklede lande ligger un­
der EF-gennemsnittet, målt i rela­
tive tal. Langtidsledigheden er 
derfor koncentreret i stort set de 
samme områder som ungdomsar­
bejdsløsheden (kort 3). 
I Italien og Grækenland — to lande, 
hvor den samlede arbejdsløsheds­
procent kun ændrede sig ganske lidt 
46-, 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
mellem 1985 og 1991 — steg andelen 
af langtidsledige i den samlede ar­
bejdsløshed oven i købet i denne pe­
riode. I Irland skete der også kun 
mindre ændringer i arbejdsløsheden 
som helhed, og her faldt andelen af 
langtidsledige også kun ganske lidt. 
Men i Belgien og Spanien faldt ande­
len af langtidsledige til gengæld 
mere end EF-gennemsnittet. I Por­
tugal og i Nederlandene, to lande 
med forholdsvis høj langtidsledighed 
i 1985, blev andelen af langtidsledige 
bragt ned med hele 14-15%. Alle dis­
se fire lande, specielt de to sidst­
nævnte, oplevede et markant fald i 
den samlede arbejdsløshed i løbet af 
disse seks år. 
I modsætning hertil faldt andelen af 
personer, der havde været uden ar­
bejde i et år eller mere, også markant 
— med 20% — i Storbritannien, hvor 
den samlede arbejdsløshed faldt 
langt mindre. I Tyskland skete der 
ingen større ændringer i langtidsle­
digheden på trods af, at den samlede 
arbejdsløshed faldt mere end gen­
nemsnittet. 
Den hidtidige udvikling tyder på, at 
langtidsledigheden generelt vil sti­
ge relativt, når den samlede ar­
bejdsløshed vokser. Det må derfor 
forventes, at problemet vil forvær­
res igen under den nuværende kri­
se. Tallene for Storbritannien, som 
er det land, hvor arbejdsløsheden er 
vokset mest siden 1990, viser såle­
des allerede, at det relative antal 
langtidsledige steg ganske betyde­
ligt i 1992. 
-47 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EF-landene, 1985 / tusinder 
medmindre andet er angivet 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) (%) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) (%) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent (%) 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) (%) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
N.B.: M1986 B 
9805 
6610 
3512 
53.1 
449 
11.3 
127 
1119 
2266 
3.6 
31.9 
64.5 
4779 
3301 
2280 
69.1 
181 
7.4 
17.7 
89 
914 
1278 
3.9 
40.1 
56.1 
5026 
3309 
1231 
37.2 
267 
17.8 
29.8 
38 
205 
988 
3.1 
16.7 
80.3 DK 
5064 
3358 
2539 
75.6 
215 
7.8 
170 
706 
1657 
6.7 
27.9 
65.4 
2501 
1689 
1400 
82.9 
95 
6.4 
10.0 
131 
526 
738 
9.4 
37.2 
52.9 
2563 
1669 
1139 
68.3 
119 
9.5 
13.2 
39 
180 
918 
3.4 
15.8 
80.7 D 
59859 
42002 
26167 
62.3 
1932 
6.9 
1349 
10728 
14090 
5.2 
41.0 
53.8 
28430 
20672 
15958 
77.2 
987 
5.8 
9.0 
711 
8114 
7133 
4.5 
50.8 
44.7 
31429 
21330 
10209 
47.9 
945 
8.5 
10.7 
639 
2614 
6957 
6.3 
25.6 
68.1 GR 
9656 
6260 
3589 
57.3 
304 
7.8 
1037 
921 
1629 
28.9 
25.7 
46.4 
4662 
3002 
2371 
79.0 
142 
5.7 
17.5 
576 
720 
1074 
24.3 
30.4 
45.3 
4994 
3257 
1218 
37.4 
162 
11.7 
31.7 
461 
201 
555 
37.8 
16.5 
45.6 E 
37549 
24307 
10834 
44.6 
2925 
21.3 
1752 
3445 
5619 
16.2 
31.9 
52.0 
18235 
11930 
7658 
64.2 
1866 
19.6 
44.2 
1314 
2913 
3422 
17.2 
38.1 
44.7 
19314 
12376 
3175 
25.7 
1059 
25.0 
49.6 
439 
532 
2197 
13.9 
16.8 
69.3 F 
52930 
34825 
21297 
61.2 
2436 
Ï0.3 
1734 
6871 
12610 
8.2 
32.4 
59.4 
25556 
17088 
12439 
72.8 
1155 
8.5 
22.9 
1108 
6167 
6116 
8.9 
41.7 
49.2 
27373 
17736 
8858 
49.9 
1281 
12.6 
28.8 
626 
1704 
6495 
7.1 
19,3 
73.6 
48 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EF-landene 1991 / tusinder 
medmindre andet er angivet 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent (%) 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent (%) 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbej dsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % B 
9925 
6625 
3719 
56.1 
279 
7.0 
14.0 
101 
1135 
2483 
2.7 
30.5 
66.8 
4836 
3317 
2290 
69.1 
109 
4.6 
11.0 
69 
923 
1299 
3.0 
40.3 
56.7 
5089 
3308 
1428 
43.2 
170 
10.6 
17.1 
32 
212 
1185 
2.2 
14.8 
82.9 DK 
5127 
3461 
2635 
76.1 
264 
9.1 
11.5 
149 
723 
1746 
5.7 
27.6 
66.7 
2523 
1749 
1420 
81.2 
128 
8.3 
10.7 
112 
525 
776 
7.9 
37.2 
54.9 
2605 
1713 
1215 
70.9 
135 
10.0 
12.3 
37 
198 
971 
3.1 
16.4 
80.5 D 
62945 
43478 
29238 
67.2 
1250 
4.1 
3.7 
1026 
11719 
16493 
3.5 
40.1 
56.4 
30481 
21940 
17372 
79.2 
647 
3.6 
3.7 
586 
8737 
8050 
3.4 
50.3 
46.3 
32484 
21538 
11866 
55.1 
603 
4.8 
3.6 
440 
2982 
8443 
3.7 
25.1 
71.2 GR 
9919 
6638 
3632 
54.7 
303 
7.7 
24.6 
807 
933 
1892 
22.2 
25.7 
52.1 
4824 
3221 
2407 
74.7 
121 
4.8 
17.1 
479 
719 
1209 
19.9 
29.9 
50.2 
5095 
3417 
1226 
35.9 
181 
12.9 
33.5 
327 
215 
683 
26.7 
17.5 
55.8 E 
38527 
25359 
12622 
49.8 
2391 
15.9 
30.5 
1376 
4171 
7076 
.10.9 
33.0 
56.1 
18662 
12467 
8549 
68.6 
1161 
12.0 
25.2 
1002 
3493 
4055 
11.7 
40.9 
47.4 
19865 
12892 
4073 
31.6 
1231 
23.2 
37.1 
374 
678 
3021 
9.2 
16.6 
74.2 55180 
36304 
22115 
60.9 
2232 
9.2 
19.8 
1332 
6625 
14093 
6.0 
30.0 
63.9 
26887 
17868 
12585 
70.4 
975 
7.2 
17.0 
859 
4976 
6710 
6.8 
39.7 
53.5 
28492 
18436 
9530 
51.7 
1267 
11.7 
22.6 
473 
1648 
7383 
5.0 
17.3 
77.7 
49 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EF-landene, 1985 I tusinder 
medmindre andet er angivet 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i åen arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløflhedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
N.B.: P198$ IRL 
3473 
2079 
1068 
51.4 
234 
18.0 
25.1 
176 
318 
569 
16.6 
29.9 
53.5 
1748 
1053 
738 
70.1 
155 
17.4 
26.4 
152 
255 
327 
20.7 
34.7 
44.6 
1725 
1026 
330 
32.2 
78 
19.1 
23.4 
23 
63 
242 
7.0 
19.2 
73.8 56267 
38048 
20583 
54.1 
2154 
9.5 
32.2 
2258 
6702 
11422 
11.0 
33.5 
55.5 
27267 
18601 
13955 
75.0 
947 
6.4 
26.5 
1496 
5278 
7180 
10.7 
37.8 
51.5 
28999 
19447 
6631 
34.1 
1207 
15.4 
39.3 
762 
1624 
4242 
11.5 
24.5 
64.0 356 
250 
148 
59.2 
4 
3.0 
6.5 
7 
47 
93 
4.7 
31.8 
62.8 
175 
125 
97 
77.9 
2 
2.2 
6.4 
5 
42 
50 
5.2 
43.3 
51.5 
181 
126 
50 
39.8 
2 
4.3 
6.5 
2 
5 
43 
4.0 
10.0 
86.0 NL 
14103 
9744 
5124 
52.6 
601 
10.5 
17.7 DK 
1436 
3378 
5.3 
66.3 
3378 
68.8 
353 
9.5 
18.7 
216 
1229 
1904 
&4 
m.t 
56.9 
7114 
4837 
1749 
36.2 
247 
12.4 
16.7 
54 
206 
1473 
3.1 
11.9 
85.0 10167 
6562 
4225 
64.4 
408 
8.8 
20.3 
1431 
1878 
21.5 
33,9 
44.4 
4879 
3152 
2541 
80.6 
186 
6.8 
16.5 
472 
1019 
1044 
18.6 
40.2 
41.2 
5288 
3410 
1684 
49.4 
222 
11.7 
25.3 
436 
412 
834 
25.9 
24.5 
49.6 36706 
24282 
66.2 
3151 
U.5 
18.2 
663 
8273 
15840 
2.4 
34.6 
27176 
18333 
14173 
77.3 
1903 
11.8 
19.6 
438 
6327 
7146 
3,1 
46,5 
61.4 
16372 
10110 
55.0 
1248 
11.0 
16.6 
125 
1946 
7895 
1.3 
19.5 
79.2 
50 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EF-landene, 1991 / tusinder 
medmindre andet er angivet 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % IRL 
3469 
2152 
1134 
52.7 
213 
15.8 
23.2 
158 
328 
644 
14.0 
29.0 
57.0 
1737 
1091 
751 
68.8 
136 
15.4 
24.8 
144 
258 
347 
19.2 
34.5 
46.3 
1061 
383 
36.1 
76 
16.6 
21.1 
15 
70 
297 
3.8 
18.4 
77.8 I 
56866 
39088 
21520 
55.1 
2427 
10.1 
28.2 
1825 
6933 
12763 
8.5 
32.2 
59.3 
22989 
19282 
14041 
72.8 
1028 
6.8 
23.9 
1166 
5271 
7605 
8.3 
37.5 
54.2 
1733 33624 
19806 
7479 
37.8 
1399 
15.8 
33.6 
659 
1663 
5158 
8.8 
22.2 
69.0 384 
266 
162 
61.1 
2 
1.5 
2.6 
6 
47 
110 
3.5 
28.9 
67.6 
188 
135 
105 
77.7 
1 
1.1 
0.0 
4 
41 
60 
3.8 
39.4 
56.9 
196 
131 
57 
44.0 
1 
2.0 
0.0 
2 
6 
50 
2.9 
9.9 
87.2 NL 
14716 
10234 
6420 
62.7 
507 
7.3 
11.3 
279 
1632 
4470 
4.4 
25.6 
70.1 
7287 
5169 
3957 
76.6 
235 
5.6 
10.4 
205 
1367 
2362 
5.2 
34.8 
60.0 
7429 
5065 
2463 
48.6 
272 
10.0 
12.2 
74 
265 
2109 
3.0 
10.8 
86.1 10311 
6814 
4839 
71.0 
199 
3.9 
8.7 
842 
1643 
2347 
17.4 
34.0 
48.6 
4941 
3270 
2758 
84.3 
74 
2.6 
6.2 
407 
1126 
1220 
14.8 
40.9 
44.3 
3544 
2082 
58.7 
126 
5.7 
11.8 
435 
518 
1127 
20.9 
24.9 
54.2 UK 
56705 
37033 
26207 
70.8 
2451 
8.6 
13.9 
593 
8107 
17263 
2.3 
31.2 
66.5 
27700 
18536 
14753 
79.6 
1536 
9.4 
15.9 
46 
6208 
7938 
3.2 
42.5 
54.3 
5370 29005 
18498 
11454 
61.9 
915 
7.4 
11.4 
126 
1899 
9325 
1.1 
16.7 
82.2 
51 
Kapitel 1 Beskæftigelsen i EF — Tendenser og perspektiver 
Nøgleindikatorer for beskæftigelsen i EF-landene / millioner 
medmindre andet er angivet 
lait 
Befolkning i alt 
Befolkning i den arbejdsdygtige alder (15-64) 
Beskæftigelse i alt 
Beskæftigelsesfrekvens i % 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Mænd 
Befolkning i alt 
Beskæftigelse i alt 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 
Kvinder 
Befolkning i alt 
Beskæftigelse i alt 
Arbejdsløshed i alt 
Arbejdsløshedsprocent 
Ungdomsarbejdsløshedsprocent (<25) 
Beskæftigelse i landbruget 
Beskæftigelse i industrien 
Beskæftigelse i servicesektoren 
Beskæftigelsen i landbruget i % 
Beskæftigelsen i industrien i % 
Beskæftigelsen i servicesektoren i % 1965 
293.2 
188.0 
122.6 
65.2 
2.6 
2.1 
20.1 
49.5 
53.1 
16.4 
40.4 
43.3 
142.3 
83.0 
13.3 
38.0 
31.6 
16.0 
45.8 
38.0 
151.0 
39.6 
6.8 
11.5 
21.5 
17.2 
29.0 
54.2 1975 
312.4 
197.9 
124.3 
62.8 
5.3 
4.1 
13.9 
48.3 
62.2 
11.2 
38.8 
50.0 
152.0 
81.9 
3.3 
3.9 
9.1 
37.1 
35.7 
11.1 
45.3 
43.6 
160.2 
42.5 
2.3 
5.1 
4.8 
11.2 
26.5 
11.3 
26.4 
62.4 1985 
321.9 
215.8 
125.3 
58.1 
14.9 
10.8 
23,3 
10.4 
41.1 
73.8 
8.3 
32.8 
58.9 
156.5 
78.7 
8.0 
9.4 
21.4 
6.8 
31.8 
40.1 
8.6 
40.4 
51.6 
165.3 
46.6 
6.9 
12.9 
25.0 
3.6 
9.4 
33.4 
7.7 
20.2 
71.7 1990 
328.0 
220.7 
135.0 
61.2 
12.2 
8.3 
16,8 
8.6 
42.9 
83.1 
6.4 
31.8 
61.5 
159.8 
82.1 
5.8 
6,6 
14.7 
5.6 
32.8 
43.7 
6.8 
39.8 
53.2 
168.1 
52.5 
6.4 
10.8 
19.1 
3.0 
10.1 
39,4 
5.7 
19.2 
74.8 1991 
328.7 
221.2 
135.2 
61.1 
12.8 
8.7 
17,6 
8.2 
42.3 
84.2 
6.2 
31.3 
62.3 
160.3 
81.8 
6.3 
7.2 
16.1 
5.4 
32.3 
44.1 
6.5 
39.4 
53.8 
168.6 
53.4 
6.5 
10.9 
19.3 
2.9 
10.0 
40.3 
5.5 
18.8 
75.5 1992 
830.0 
221.7 
134.8 
60,8 
14.1 
9.5 
18,5 
8.0 
41.5 
85.0 
5.9 
30.8 
63.1 
161.5 
80.9 
7.2 
8.1 
17.4 
5.2 
31.6 
44.0 
6.4 
39.1 
54.4 
168.5 
53.9 
6.9 
11.5 
19.7 
2.8 
9.8 
41.0 
5.2 
18.2 
76.1 
-52-
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på kort sigt 
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige 
udvikling på kort sigt 
De nuværende økonomiske udsigter på kort sigt for EF er de 
mest ugunstige siden midten af 1970'erne. Arbejdsløsheden 
forventes at nå rekordhøje niveauer i 1994 
I stedet for det økonomiske opsving, 
man havde håbet på, bliver 1993 det 
tredje år med lav vækst. Hvis der 
overhovedet bliver tale om et op­
sving, vil det næppe indtræde før 
tidligst i foråret 1994. Med den fort­
satte recession i EPs økonomi faldt 
beskæftigelsen i 1992, og den for­
ventes at falde yderligere i 1993. 
Arbejdsløsheden er steget stærkt og 
var ved udgangen af 1992 tæt på 
10%; den forventes at fortsætte med 
at stige i 1993 og 1994 og mere end 
opveje den positive udvikling, der 
var opnået i den foregående op­
gangsperiode. 
11994 skulle det forventede opsving 
i EF være næsten tilstrækkeligt til 
at standse nedgangen i beskæftigel­
sen. Men på grund af tilvæksten i 
arbejdsstyrken vil det ikke være til­
strækkeligt til at forhindre arbejds­
løsheden i at stige yderligere til 
næsten 12%. 
Ringe udsigter til vækst 
På baggrund af den seneste udvik­
ling i de økonomiske indikatorer, 
den førte politik og de kræfter, der 
indvirker på EFs økonomi, forven­
tes BNP i EF at falde med 0,5% i 
1993 (figur 33 — det skal bemær­
kes, at "EF" i denne og de efterføl­
gende figurer refererer til EF 
eksklusive de østtyske delstater, mens "EF+" refererer til EF inklu­
sive disse delstater). Et eksport- og 
investeringsbaseret opsving støttet 
af en væsentlig lempelse af penge­
politikken kunne resultere i en for­
nyet vækst på 1,25% i 1994. Men 
tallene tyder også på, at den nuvæ­
rende fase med svag vækst må for­
ventes at fortsætte i nogen tid, før 
der bliver tule om en stigning i pro­
duktionen. 
Udsigterne til en fortsat træg øko­
nomisk udvikling efterfulgt af et 
langsomt og beskedent opsving er 
først og fremmest baseret på følgen­
de faktorer: 
• erhvervslivets og forbrugernes 
tillid er faldet til et meget 
lavt niveau, specielt i kølvandet 
på den valutariske og politiske 
usikkerhed, der har været 
fremherskende i EF siden mid­
ten af 1992; 
• den meget stramme pengepoli­
tik, som blev opretholdt i de 
fleste EF-lande frem til begyn­
delsen af 1992, må forventes at 
bremse væksten i det meste af 
1993; 
• i de kommende år er det ikke 
sandsynligt, at budgetpolitik­
ken kan støtte den økonomiske 
aktivitet i væsentlig grad, efter­som behovet for at få rettet op 
på de strukturbetingede bud­
getunderskud fører til en 
stramning af politikken i man­
ge EF-lande på trods af de dy­
stre udsigter for væksten; 
• det var forventet, at der ville 
komme gang i væksten i ver­
densøkonomien, men det ser nu 
ud til, at den vil forblive på et 
forholdsvis lavt niveau. 
Langsom vækst er et træk, der går 
igen i de fleste EF-lande. I 1993 
forventes udviklingen i BNP i EF-
landene at variere fra et fald på 
2,5% i Vesttyskland til en stigning 
på 2% i Irland. Der forventes min­
dre udsving i 1994, nemlig mellem 
»BNP,19tM»l 
-53 
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på kort sigt 
nul i Vesttyskland og en stigning på 
2,5% i Storbritannien og Irland. For 
de fleste landes vedkommende bli­
ver der tale om meget lav vækst 
eller nulvækst i disse to år. 
På grund af Tysklands betydning i 
økonomisk henseende vil den nuvæ­
rende og forventede udvikling i det­
te land sandsynligvis komme til at 
spille en afgørende rolle for den øko­
nomiske aktivitet i EF på kort og 
mellemlang sigt. To år efter Tysk­
lands forening — i anden halvdel af 
1992 — gik den tyske økonomi ind i 
en nedgangsperiode, og produktio­
nen forventes at falde frem til slut­
ningen af 1993, eventuelt længere 
endnu. 11993 som helhed bliver der, 
som nævnt ovenfor, sandsynligvis 
tale om et gennemsnitligt fald i 
BNP på ca. 2,5% i forhold til året før. 
Denne nedgang i produktionen af­
spejler de kombinerede virkninger 
af en stram pengepolitik, den stær­
ke tyske mark og faldende eksport. 
BNP forventes at forblive uændret i 
1994, selv om dette i høj grad af­
hænger af et opsving i verdensøko­
nomien. 
Den kriseramte tyske økonomi og 
landets tætte handelsrelationer til 
de øvrige EF-lande er hovedårsagen 
til, at væksten i produktionen i re-
34 Investeringer, 1991-1994 
Årlig variation (%) 
1991 1992 1993 1994 sten af EF forventes at blive svæk­
ket, og at et opsving i givet fald kun 
vil slå langsomt igennem. BNP i 
Frankrig, Belgien og Nederlandene 
forventes derfor at falde med mel­
lem 0,5% og 1,25% i 1993. Danmark 
vil også blive ramt af den økonomi­
ske nedgang i Tyskland, men en 
forholdsvis stabil indenlandsk ef­
terspørgsel støttet af en række fi­
nanspolitiske lempelser vil 
formentlig forhindre et fald i BNP. 
I disse fire lande forudsiges der er 
vis forbedring i produktionen i 1994 
i overensstemmelse med det forven­
tede uændrede niveau for BNP i 
Tyskland og opsvinget i verdens­
økonomien. 
Væksten i Storbritannien, Italien 
og Spanien, som også vil blive på­
virket negativt af recessionen i 
Tyskland, vil formentlig få en salt­
vandsindsprøjtning som følge af de 
ganske betydelige devalueringer af 
de pågældende landes valutaer, der 
fandt sted i kølvandet på uroen på 
de europæiske valutamarkeder i ef­
teråret 1992. I Italien og Spanien 
forventes der således en kraftig net­
toeksport, der kan bidrage til væk­
sten i BNP i 1993 med ca. 1,5%. Det 
sker dog i vidt omfang på bekost­
ning af de andre EF-lande, hvis va­
lutaer er forblevet inden for 
de snævre EMS-grænser, og 
hvis vækst vil blive svækket på 
grund af en kraftig nedgang i netto­
eksporten. 
Som resultat af denne markante 
forbedring i nettoeksporten forven­
tes produktionen i Spanien og Itali­
en at udvikle sig på linje med eller 
endnu bedre end EF-gennemsnittet 
i 1993 på trods af et betydeligt fald 
i den indenlandske efterspørgsel. I 
begge lande er dette dog ensbety­
dende med en væsentlig forringelse 
i forhold til 1992. Men i 1994 vil 
begge lande sandsynligvis opleve et 
fald i nettoeksportens bidrag til 
væksten, efterhånden som virknin­gerne af devalueringen forsvinder, 
og de strukturbetingede svagheder 
i deres handelsbalance begynder at 
kunne mærkes igen. Produktionen 
skulle dog fortsat stige takket være 
en væsentligt stærkere vækst i den 
indenlandske efterspørgsel. 
Faldende investeringer 
i 1992 og 1993 
Investeringerne er i særlig grad ramt 
af den nuværende fase med langsom 
vækst i EFs økonomi. Efter et fald 
på næsten 1% i 1992 (hvis man ikke 
medregner de nye tyske delstater), 
forventes investeringerne at falde 
yderligere med 2,5% i 1993 under 
påvirkning af en vigende inden­
landsk efterspørgsel tilligemed en 
nedgang i de udenlandske ordrer, 
faldende kapacitetsudnyttelse og en 
stram pengepolitik (figur 34). Dette 
gælder især for investeringer i ud­
styr, som forventes at falde med 4% 
i 1993. Mens investeringerne i byg­
geriet holdt sig uændret i 1992, må 
de også forventes at falde i 1993, men 
dog lidt mindre end andre investe­
ringer. I forbindelse med den forbed­
rede udvikling i efterspørgslen og en 
lempelse af pengepolitikken forven­
tes begge former for investeringer at 
stige igen i 1994 med 1% eller lidt 
mere i EF som helhed. Særlig store 
stigninger forventes i Grækenland, 
Portugal og Storbritannien — over 
3,5% i alle tre lande. I de lande, som 
oplevede en kraftig neddæmpning af 
investeringerne i 1993 — Frankrig, 
Spanien, Italien og Tyskland — vil 
der formentlig blive tale om en for­
holdsvis lav stigning eller et fald i 
1994. 
Et beskedent opsving 
i forbruget i 1994 
Det private forbrug skulle efter pro­
gnoserne falde med 0,25% i 1993 
sammenholdt med en beskeden stig-
54 
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på kort sigt 
ning på under 1,5% i 1992 (figur 35). 
Denne neddæmpning, som finder 
sted på trods af et forventet fald i den 
private opsparing, kan tilskrives den 
forventede stagnation i den disponi­
ble realindkomst som følge af de for­
udsete begrænsede lønstigninger og 
et fald i antallet af personer i beskæf­
tigelse. Den disponible realindkomst 
skulle forblive uændret i 1994, hvil­
ket hovedsagelig skyldes et forventet 
fald i inflationen. Dette kombineret 
med en yderligere nedgang i opspa­
ringen vil formentlig resultere i et 
beskedent opsving i det private for­
brug i 1994. Samtidig forventes stig­
ningen i det offentlige forbrug, som 
er hæmmet af budgetmæssige be­
grænsninger, at vokse med under 1% 
både i 1993 og 1994. 
Inflationen vil 
falde i 1994 
Som det kunne forventes, er infla­
tionspresset i hele EF taget af i takt 
med nedgangen i den økonomiske 
aktivitet. Men et eventuelt fald i 
prisstigningstakten som følge af den 
faldende efterspørgsel vil sandsyn­
ligvis blive opvejet i 1993 af et opad­
gående pres på priserne forårsaget af 
de valutakursdevalueringer, som 
har fundet sted i en række EF-lande 
siden efteråret 1992. I øjeblikket ty­
der alting dog på, at prisinflationen 
kan forventes at falde en smule fra 
4% i 1993 til 3,75% i 1994 (figur 36). 
Fortsat løntilbageholdenhed vil for­
mentlig betyde, at stigningen i løn­
nen pr. arbejdstager vil falde til 
godt 4% i 1993. Dette skal sammen­
holdes med stigninger på over 7% i 
1991 og lige knap 6% i 1992. Der 
forudses ikke noget yderligere fald i 
stigningstakten i 1994. 
I betragtning af, at stigningen i ar­
bejdskraftens produktivitet forven­
tes at forblive på ca. 1,25% i både 
1993 og 1994, må arbejdskraftom­kostningerne pr. enhed i EF som hel­
hed forventes at falde på linje med 
lønstigningerne, som skulle blive un­
der 3% begge år. 
De stigninger i de indirekte skatter, 
som bidrog til prisstigningerne i 
1991 og 1992, vil fortsat gøre dette i 
1993, men virkningerne vil blive 
langt mindre i 1994, medmindre EF-
landene indfører nye skatteforan­
staltninger. Et positivt element i den 
forventede udvikling i inflationen er, 
at forskellene i den takt, hvormed 
priserne vil stige i EF-landene, for­
ventes at indsnævres i 1993 og 1994. 
Der kunne dog være blevet tale om 
endnu større konvergens, hvis de se­
neste valutabevægelser kunne være 
undgået eller havde været mindre 
markante. Det vil fortsat være van­
skeligt i flere EF-lande at opnå pris­
stabilitet. Ved udgangen af 1994 
skulle inflationstakten i fem EF-lan­
de, herunder også Storbritannien på 
trods af den betydelige devaluering, 
ligge inden for l,5%af inflationstak­
ten i de tre lande, hvor den er lavest 
— Danmark, Frankrig og Nederlan­
dene. I Spanien, Italien og Portugal 
vil inflationen næppe komme til at 
ligge mere end 2,5% over inflations-
takten i disse lande, og kun i Græ­
kenland forventes den at blive 
væsentlig højere — ca. 9,5%. 
35 Forbrug, 1991-1994 
Årlig variation (%) 
1.5 
0.5 EF H EF+ 
TBpif 
Nuværende Forventet 
1991 1992 1993 1994 1 2 
• 1.5 
• 1 
0.5 
0 
-0.5 
-1 Budgetunderskuddene 
vil vokse i 1993, men 
falder igen i 1994 
EF-landenes samlede budgetunder­
skud, målt efter det offentliges net­
tolåntagning, forventes at stige til 
6,25% af BNP i 1993, hvilket er 
1,25% mere end 1992-niveauet. 
For EF som helhed skyldes den for­
ventede stigning i budgetunderskud­
det i løbet af disse to år udelukkede 
nogle kraftige cykliske virkninger, 
som presser skatteindtægterne ned 
og får de offentlige udgifter til at 
stige. På grund af den budgetmæssi­
ge konsolidering, der gennemføres i 
flere EF-lande, og den lavere rente, 
er den forventede stigning i under­
skuddene væsentlig mindre, end den 
ellers ville have været. På trods af en 
meget træg vækst i produktionen i 
1993 forventes det offentliges løben­
de indtægter at stige en smule hurti­
gere end BNP, således at den 
samlede skattebyrde kun forventes 
at stige en smule. 
Hvis der sker et fornyet opsving i 
den økonomiske aktivitet, og hvis 
EF-landene ikke ændrer deres poli­
tik, skulle den opadgående tendens 
i budgetunderskuddene, der har 
36 Inflation, 1991-1994 
% lEF BEF+ 
1991 1992 1993 1994 
55-
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på kort sigt 
kunnet registreres siden 1990, blive 
vendt om, og det offentliges 
nettolåntagning skulle falde en 
smule i forhold til BNP i 1994. På 
grundlag af de nuværende progno­
ser er det kun Luxembourg, der kan 
forventes at få et budgetunderskud 
på under 3% af BNP i 1994. Til 
gengæld er det kun fem EF-lande — 
Italien, Storbritannien, Græken­
land, Frankrig og Belgien — der 
forventes at få budgetunderskud på 
over 5% af BNP. 
Udlandsbalancerne vil 
fortsat udvise et mindre 
underskud 
EF's stilling i forhold til udlandet 
vil næppe ændre sig ret meget på 
kort sigt, idet de løbende poster på 
betalingsbalancen fortsat vil udvi­
se et underskud på ca. 1% af BNP 
eller lidt mere, og der bliver tale 
om et mindre handelsunderskud 
både i 1993 og 1994.1 modsætning 
til, hvad man tidligere har regi­
streret, forventes den vigende øko­
nomiske aktivitet i EF derfor at 
blive ledsaget af en i bedste fald 
kun meget beskeden forbedring af 
udlandsbalancen, hvilket til dels 
skyldes de kriseramte verdens­
markeder (figur 37). Disse forventede resultater kan til­
skrives to indbyrdes stærkt mod­
stridende kræfter. Efter to år med 
kraftig forbedring (gennemsnitligt 
1,5%) vil bytteforholdet for varer 
og tjenesteydelser forringes med 
1,5% i 1993 som følge af den ganske 
omfattende nedskrivning (6%) af 
en række EF-valutaer i forhold 
til den amerikanske dollar og den 
japanske yen. Eventuelle negative 
virkninger på handelsbalancen 
af denne forringelse i bytte­
forholdet forventes dog at blive op­
vejet af en kraftig stigning i 
værdien af eksporten i forhold til 
importen. Dette skyldes udeluk­
kende et kraftigt fald i stigningen 
i importen i tråd med den næsten 
stagnerende indenlandske efter­
spørgsel i EF i 1993. Eksporten 
forventes til gengæld ikke at stige 
hurtigere end væksten på eksport­
markederne. 
Faldende beskæftigelse 
vil føre til rekordhøj 
arbejdsløshed 
Som en konsekvens af udsigterne 
for den økonomiske aktivitet må 
forholdene på arbejdsmarkedet 
forventes fortsat at blive forringet 
i 1993 og en stor del af 1994. Med afmatningen i den økonomiske 
vækst i EF i 1993 forventes beskæf­
tigelsen at falde med 1,75% efter et 
fald på 0,75% i 1992. Efterhånden 
som det længe imødesete økonomi­
ske opsving tager til i styrke, vil 
beskæftigelsen formentlig fortsat 
falde i 1994, men kun ganske lidt 
(figur 38). Hvis denne prognose er 
korrekt, skulle beskæftigelsen i EF 
være faldet med over 0,5% om året 
i løbet af de fire år fra 1990 til 1994. 
Dette står i skarp kontrast til perio­
den med kraftig vækst i beskæfti­
gelsen mellem 1986 og 1990, hvor 
stigningstakten var på gennemsnit­
ligt 1,5% om året. 
Det yderligere fald i beskæftigelsen, 
som kan forventes i 1993 i EF som 
helhed, kan i vidt omfang tilskrives 
recessionen i Spanien og Tyskland. 
I Spanien forventes et fald i beskæf­
tigelsen på 4,5% i 1993; det største 
i Fællesskabet. Ligeledes og i stærk 
modsætning til udviklingen i 1992, 
da Tyskland var et af de få lande, 
hvor der var tale om en stigning, 
forventes der nu et fald på over 2% 
i beskæftigelsen i Tyskland i 1993. 
I Frankrig og Portugal forventes fal­
det i beskæftigelsen at blive ca. 
1,5% og i Belgien og Storbritannien 
godt 1%. Kun Luxembourg og Ir­
land forventes at kunne registrere 
37 Handelsbalance, 1991-1994 
%afBNP 38 Beskæftigelse, 19914994 
Årlig variation (%) 39 Arbejdsløshed, 1991-1994 
% af arbejdsstyrken 
Nuværende 
1991 1992 1993 1994 1991 1992 1993 1994 1991 1992 1993 1994 
-56-
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på kort sigt 
en stigning i beskæftigelsen, men 
i det sidstnævnte land bliver 
der dog kun tale om en marginal 
forbedring. 
I alle EF-landene skulle beskæfti­
gelsessituationen blive forbedret en 
smule i 1994. Dette gælder især i 
Storbritannien, hvor der ifølge pro­
gnoserne skulle blive tale om stig­
ning i beskæftigelsen på 1% efter 
tre år med et kraftigt fald. Kun fire 
andre EF-lande kan dog forvente 
stigninger i beskæftigelsen — Itali­
en, hvor den i givet fald kun bliver 
ganske lille, Grækenland og Irland 
samt Luxembourg. 
Disse dystre udsigter for beskæfti­
gelsen i en situation, hvor arbejds­
styrken i EF kan forventes fortsat 
at vokse ganske betydeligt — med 
ca. 0,5% om året både i 1993 og 1994 
— vil være, at arbejdsløsheden fort­
sat vil stige på kort sigt fra et ni­
veau, som i forvejen var 
uacceptabelt høj, 10%, i begyndel­
sen af 1993 (figur 39). Stigningen 
forventes at blive særlig udtalt i lø­
bet af 1993. Resultatet bliver en 
gennemsnitlig arbejdsløshedspro­
cent i 1993 på 11% i EF som helhed, 
hvis de østtyske delstater ikke med­
regnes, og 11,5%, hvis de medreg­
nes. 
Der forventes en yderligere stigning 
i 1994, hvorved den gennemsnitlige 
arbejdsløshed kommer op på 11,5%, hvis de østtyske delstater ikke med­
regnes, og næsten 12%, hvis de med­
regnes. I begge tilfælde betyder 
dette, at arbejdsløsheden inden 
årets udgang kan forventes at nå op 
over det tidligere rekordhøje niveau 
på 10,8%, der kunne registreres i 
1985. De positive resultater, der er 
opnået i perioden fra 1986 til 1990 
med hensyn til at nedbringe ar­
bejdsløsheden, vil derfor blive mere 
end opvejet. 
Bortset fra i Luxembourg, hvor der 
ikke ventes større ændringer, skul­
le arbejdsløsheden stige markant i 
alle EF-landene i 1993 og fortsætte 
med at stige i de fleste af dem i 1994. 
Den vigtigste undtagelse er Storbri­
tannien, hvor arbejdsløsheden på 
grundlag af den nu forventede 
vækst i beskæftigelsen formentlig 
vil falde fra 11,5% til under 11%, 
hvorved den kommer tilbage til 
1992-niveauet. I halvdelen af EF-
landene — Belgien, Tyskland, Spa­
nien, Frankrig, Nederlandene og 
Portugal — forventes stigningen i 
arbejdsløsheden mellem 1992 og 
1994 at blive på 2 procentpoints el­
ler mere. 
Resultatet bliver, at arbejdsløshe­
den i 1994 i otte EF-lande, hvis man 
for Tysklands vedkommende med­
regner de nye delstater, kan forven­
tes at blive over 10%, og i de to 
hårdest ramte lande — Spanien og 
Irland — tæt på 20% eller mere. 
-57 
Kapitel 2 Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling på kort sigt 
58 
Del II Arbejdsmarkedet i EF 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central-
og Østeuropa 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, 
der får støtte fra strukturfondene 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
59 
60 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
EF er stærkt integreret i verdensøkonomien og har en meget 
stor andel af verdenshandelen, men det er beliggende i en 
region med akutte økonomiske problemer. Udsigterne på 
lang sigt for vækst og beskæftigelse i EF afhænger ikke kun 
af EF-virksomhedernes konkurrenceevne, men også af en 
bæredygtig udvikling i vigtige områder i resten af verden. 
EF er et af de mest velstående om­
råder i verden. Det tegner sig for en 
betydelig del af verdens samlede 
indkomst og en endnu større del 
af industriproduktionen og ver­
denshandelen. Befolkningens leve­
standard i EF er på grund af 
arbejdsstyrkens produktivitet 
blandt de højeste i verden overhove­
det, og på trods af den nuværende 
recession er realindkomsterne dog 
steget støt år efter år. 
Befolkning 
og potentiel 
arbej dssty rke 
Rent befolkningsmæssigt udgør EF 
kun en meget lille del af verden. 
Af verdens samlede befolkning på 
ca. 5.500 mio. bor kun ca. 6,5% — 
345 mio. — i EF. Selv om EF tegner 
sig for en lidt større andel af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder, 
ca. 7% (den arbejdsdygtige alder de­
fineres som 15-64 år), er størrelsen 
af den potentielle arbejdsstyrke, 
som EF-landene skal trække på, 
kun en meget lille del af den samle­
de arbejdsstyrke i verden (kort 4). 
Til sammenligning tegner f.eks. 
Kina sig for knap 25% af verdens 
befolkning i den arbejdsdygtige alder, mens resten af udviklingslan­
dene i Asien bidrager med yderlige­
re 30% eller der omkring. 
Ikke desto mindre er EF's potentiel­
le arbejdsstyrke mere end 40% stør­
re end USA's og over to og en halv 
gang større end Japans. Alt i alt tegner EF sig for over 40% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder 
i de industrialiserede lande 
(OECD-landene). 
Men gennem nogle år er befolknin­
gen i EF vokset meget langsommere 
end i de fleste andre egne af verden, 
K4 Fordelingen af befolkningen i den arbejdsdygtige alder, 
1990 
1 prik = 0,02% af samlet befolkning 
61 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
og prognoser tyder på, at befolknin­
gen i løbet afde næste to tiår fortsat 
vil vokse, men stadigvæk forholds­
vis langsomt. Medens dette fald i 
befolkningstilvæksten endnu ikke 
er slået helt igennem i tilvæksten til 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder — eller den potentielle ar­
bejdsstyrke — har tilvæksten i al­
dersgruppen mellem 15 og 64 år i 
EF i de seneste 20 år ligget på gen­
nemsnitligt under 1% om året (ca. 
0,7%). Selv om det er mere end til­
væksten andre steder i Vesteuropa 
— hvor den kun var ca. 0,5% — er 
det mindre end i andre udviklede 
lande uden for Europa — f.eks. hav­
de USA en tilvækst på 1,5% om året 
i denne periode, hvilket til dels kan 
tilskrives immigration, og i Japan 
var den 1% om året. 
Det er endnu mindre end tilvæk­
sten i udviklingslandene — som lå 
på gennemsnitligt 2-3% — hvor be­
folkningen voksede særlig hurtig i denne periode, til dels på grund af 
forbedringer i sundhedsvæsenet, 
der bidrog til at nedbringe spæd-
børnsdødeligheden. 
Tilvæksten i den potentielle ar­
bejdsstyrke i EF's sydlige nabolan­
de, Maghreb og Machrak-landene i 
Nordafrika, var særlig høj selv i for­
hold til andre udviklingslande. Be­
folkningen i den arbejdsdygtige 
alder voksede hurtigere — med næ­
sten 3,5% om året—i Maghreb-lan-
dene end andre steder i verden, 
mens den i Machrak-landene vokse­
de med over 2,5% om året. 
Det betyder, at den potentielle ar­
bejdsstyrke i Nordafrika som hel­
hed nu er ca. det halve af den 
potentielle arbejdsstyrke i EF sam­
menholdt med kun en tredjedel for 
20 år siden. Endnu vigtigere er det, 
når man tager det potentielle mi-
grationspres i betragtning. Over en 
tredjedel af befolkningen i den 
K5 Forventet tilvækst i befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder, 1990-2010 arbejdsdygtige alder i disse lande er 
mellem 15 og 24 år — sammenholdt 
med kun godt 20% i EF — hvilket 
indebærer målt i absolutte tal, at de 
unge i denne aldersgrupper, dvs. ca. 
45 mio., kun er lidt færre end i EF. 
I landene øst for EF, dvs. i Central-
og Østeuropa, har tilvæksten i be­
folkningen i den arbejdsdygtige al­
der i de seneste 20 år været 
nogenlunde den samme som i EF, — 
i Ungarn og Bulgarien har der dog 
stort set ikke været nogen stigning 
overhovedet. Selv om befolkningen 
i den arbejdsdygtige alder er vokset 
hurtigere i landene i det tidligere 
Sovjetunionen, specielt i de mindre 
udviklede områder mod syd og øst, 
har tilvæksten trods alt gennem­
snitligt kun være ca. 1% i denne 
periode. 
Målt i absolutte tal udgør den po­
tentielle arbejdsstyrke i Central- og 
Østeuropa, godt 80 mio. mennesker, 
ca. 35% af arbejdsstyrken i EF, me­
dens den potentielle arbejdsstyrke i 
de tidligere sovjetrepublikker til­
sammen udgør ca. 80%. Taget un­
der ét er befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder i disse to regio­
ner derfor større end i EF, og også 
en smule større end den potentielle 
arbejdsstyrke i hele Vesteuropa. 
I løbet af de næste 20 år — hvor 
størrelsen af befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder kan forudsiges 
ret præcist, eftersom de fleste af 
dem, der vokser op til at indgå i 
denne gruppe, allerede er blevet 
født — vil befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder i EF formentlig 
vokse langsommere end før. Men 
hvis immigrationen, som i øjeblik­
ket tæller ca. 1 mio. mennesker om 
året, ikke falder til ret meget under 
750.000, er det ikke sandsynligt, at 
der vil ske nogen mærkbar nedgang 
i den nuværende tilvækst (0,7% om 
året). En så lav tilvækst er fælles for 
de fleste andre udviklede egne af 
62-
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
verden, idet der i de øvrige vesteu­
ropæiske lande næppe forventes no­
gen tilvækst overhovedet, mens den 
i USA vil ligge et godt stykke under 
1% om året, og Japan skulle opleve 
en nedgang i sin potentielle arbejds­
styrke (kort 5). 
I udviklingslandene skulle befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder til 
gengæld — ifølge de seneste FN-
prognoser — fortsætte med at vokse 
ligeså hurtigt eller endnu hurtigere 
end i de sidste 20 år. Det skulle 
betyde, at ca. 88% af verdens sam­
lede potentielle arbejdsstyrke i år 
2010 vil være at finde i lande, som i 
øjeblikket betegnes som udviklings­
lande, herunder også de central- og 
østeuropæiske lande og landene i 
det tidligere Sovjetunionen, som er 
inde i en overgangsfase — sammen­
holdt med ca. 84% i øjeblikket og 
78% i 1970 — og kun 12% vil være 
bosiddende i de nuværende indu­
strialiserede lande. 
I løbet af de næste 20 år er det kun 
i Australien og New Zealand blandt 
de industrialiserede lande, at be­
folkningen i den arbejdsdygtige al­
der forventes at vokse med mere 
end 1% om året, mens det kun er 
Kina blandt udviklingslandene, at 
tilvæksten forventes at ligge under 
2,5% om året. Konsekvenserne af 
disse prognoser fremgår af, at en 
årlig tilvækst på 1% indebærer en 
fordobling af befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder i løbet af ca. 70 
år, mens der ved en tilvækst på 
2,5% om året vil være tale om en 
fordobling på mindre end 30 år. 
Ved år 2010 vil den potentielle ar­
bejdsstyrke i det nuværende EF 
med 12 medlemslande kun udgøre 
5% af verdens samlede potentielle 
arbejdsstyrke. Medregner man de 
nuværende EFTA-lande, forøges 
tallet kun med 0,5%, og medregnes 
også de nuværende central- og 
østeuropæiske lande, giver det kun yderligere 2%. Dette skyldes, at til­
væksten i befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder i de sidstnævnte 
lande kun vil være lidt højere end i 
EF i løbet af de næste 20 år — idet 
det forudsættes, at der ikke sker 
nogen væsentlig stigning i emigra­
tionen. Det gælder også landene i 
det tidligere Sovjetunionen, hvor 
den samlede befolkning i den ar­
bejdsdygtige alder forventes at vok­
se med 0,7% om året i denne 
periode, hvis der ikke sker en stig­
ning i emigrationen. 
I nabolandene syd for EF, dvs. i 
Maghreb- og Machrak-landene i 
Nordafrika samt i de arabiske lande 
i Mellemøsten, forventes befolk­
ningstilvæksten i aldersgruppen 
15-64 år — som kun påvirkes mar­
ginalt af en eventuel nedgang i fød-
selsfrekvensen — at ligge på 
gennemsnitligt 3% om året i løbet af 
de næste 20 år. Dette vil indebære, 
at der, målt i absolutte tal, vil være 
næsten dobbelt så mange i denne 
aldersgruppe i år 2010 som i 1990. 
Selv om stigningen i Maghreb- og 
Machrak-landene vil være lidt min­
dre, forventes befolkningen i denne 
aldersgruppe alligevel at vokse med 
75% i den pågældende periode. 
En sådan befolkningstilvækst bety­
der, at befolkningen i den arbejds­
dygtige alder i de arabiske lande i 
år 2010 kun vil være en smule min­
dre end i EF, mens den kun var 
halvt så stor i 1990, og at der vil 
være ca. 75 mio. eller ca. 70% flere 
unge i aldersgruppen 15-24 år, i 
forhold til i EF-landene. 
Beskæftigelsen 
Antallet af personer i den arbejds­
dygtige alder giver et indtryk af ar­
bejdsstyrkens potentielle størrelse, 
men det er ikke nødvendigvis et 
godt mål for det faktiske antal per­
soner, som er produktivt beskæfti­get. I EF er ca. to tredjedele (67%) 
af alle i aldersgruppen 15-64 år ak­
tive medlemmer af arbejdsstyrken, 
selv om under 60% i øjeblikket rent 
faktisk er i beskæftigelse, og de øv­
rige ikke er i stand til at finde arbej­
de. Begge disse tal er væsentligt 
lavere end i de fleste andre udvikle­
de lande, hvor den erhvervsaktive 
befolkning normalt udgør ca. 75% af 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder, og beskæftigelsen, som 
nævnt i kapitel 1, ligger på ca. 70%. 
Disse forskelle mellem EF og andre 
lande på et tilsvarende økonomisk 
udviklingsniveau, som er behandlet 
nærmere andre steder i denne og i 
tidligere udgaver af Beskæftigelsen 
i Europa, skyldes hovedsagelig to 
faktorer. Den første er den forholds­
vis lave erhvervsfrekvens for kvin­
derne de fleste steder i EF, men 
dette er dog ved at ændre sig. Den 
anden faktor er den høje arbejdsløs­
hed i forhold til de fleste undre sam­
menlignelige egne af verden. 
Men tallene for EF er ikke så for­
skellige fra tallene for Central- og 
Østeuropa, hvor man tidligere be­
skæftigede en større andel af den 
potentielle arbejdsstyrke, men hvor 
erhvervsfrekvensen nu er faldet, si­
den man begyndte overgangen fra 
planøkonomi til markedsøkonomi. 
Faldet i beskæftigelsen i forhold til 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder er endnu mere udtalt, siden 
arbejdsløsheden, som tidligere slet 
ikke fandtes — i hvert fald ikke 
officielt — er steget kraftigt. 
Både den erhvervsaktive befolk­
ning og antallet af personer i be­
skæftigelse i EF er til gengæld 
væsentligt større end i Nordafrika 
og Mellemøsten. I disse lande er 
kun en lille del af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder registreret 
som værende økonomisk aktive, og 
en endnu mindre del er registreret 
som værende beskæftiget. Ifølge 
63 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
FN's overslag gælder det i de fleste 
egne af regionen, at halvdelen eller 
mindre af den potentielle arbejds­
styrke er i beskæftigelse. 
Man skal dog være særdeles forsig­
tig med at fortolke disse overslag. 
Der er betydelige vanskeligheder 
med at måle beskæftigelsen i udvik­
lingslandene, hvor der måske ikke 
findes noget officielt arbejdsmar­
ked, således som man kender det i 
de udviklede lande. Et særligt prob­
lem udgør den gruppe, der skaffer 
sig et levebrød af jorden eller ved at 
arbejde i små familieenheder, og 
som ikke modtager løn eller i givet 
fald kun en meget beskeden løn, og 
som eventuelt slet ikke regnes med 
som beskæftigede i den præcise de­
finition, som den pågældende stati­
stiker anvender. Tallene tager 
heller ikke hensyn til underbeskæf­
tigelse eller til det faktiske antal 
arbejdstimer, og de er helle ikke 
nødvendigvis sammenlignelige 
mellem landene. De giver derfor i 
bedste fald kun en indikation af for­
holdene. 
De lave tal for beskæftigelsen i re­
gionen afspejler to væsentlige ka­
rakteristika ved de pågældende 
lande. Det første er den akutte man­
gel på disponible jobs i den formelle 
økonomi på grund af den økonomi­
ske aktivitets underudviklede ka­
rakter, og specielt industriens ringe 
betydning som både indkomst- og 
beskæftigelseskilde. I de fleste af 
landene er 15% eller derunder af 
arbejdsstyrken beskæftiget i indu­
strien sammenholdt med ca. 30% i 
de mest udviklede lande. 
Det andet karakteristikon er den 
meget lille andel af kvinder, der 
medregnes som værende i beskæfti­
gelse. I mange af landene udgør 
kvinderne under 10% af den officielt 
anslåede arbejdsstyrke. Dette gæl­
der især landene i Mellemøsten — i 
Saudi-Arabien udgør kvinderne f.eks. kun 7% af arbejdsstyrken, 
men også Libyen, hvor tallet er 9%, 
og Algeriet, hvor det er under 5%. 
Det er ikke nødvendigvis ensbety­
dende med, at det store flertal af 
kvinder rent faktisk ikke arbejder 
— en meget stor del af dem arbejder 
med sikkerhed som ulønnet med­
hjælpende familiemedlemmer — 
men det afspejler dog den stærke 
religiøst og kulturelt betingede 
modstand imod, at kvinder har løn­
net beskæftigelse. 
Det forhold, at kun en meget lille del 
af arbejdsstyrken er beskæftiget i 
industrien, er et generelt træk i alle 
udviklingslandene. Kun i nogle få 
nyindustrialiserede lande er indu­
striens andel i beskæftigelsen no­
genlunde den samme som i de 
udviklede lande, specielt i Hong 
Kong og Sydkorea, hvor tallet er 
godt 25%. I de fleste udviklingslan­
de ligger under 15% af beskæftigel­
sen i industrien, og i de fattigste 
lande falder tallet til under 10% og 
endog i visse tilfælde, specielt i de 
afrikanske lande syd for Sahara, til 
under 5%. 
I de fleste udviklingslande er der 
desuden ikke tegn på nogen væsent­
lig stigning i industriens andel i be­
skæftigelsen. I mange tilfælde er 
den nuværende andel i realiteten 
den samme eller endnu mindre end 
for 25 år siden. Dette gælder også 
for de udviklingslande, der ligger 
tættest på EF, dvs. i Nordafrika og 
Mellemøsten, selv om der er nogle 
få undtagelser, hvor industrialise­
ringen synes at være undervejs — 
specielt Marokko, hvor godt 20% af 
arbejdsstyrken er beskæftiget i in­
dustrien. 
Produktion 
og indkomst 
Selv om kun ca. 7% af verdens be­
folkning i den arbejdsdygtige alder bor i EF, tegner det sig ikke desto 
mindre for en betydelig andel af den 
samlede produktion af varer og tje­
nesteydelser og derfor også for en 
uforholdsmæssig stor andel af ver­
dens samlede indkomst. Ifølge de 
seneste overslag producerer EF ca. 
30% af verdens samlede BNP og 
skaber ca. en lige så stor del af den 
samlede indkomst målt i US-dol-
lars. Dette er en større andel end 
USA (26%) og det dobbelte af Ja­
pans andel (14%). 
Disse tre regioner tilsammen råder 
over ca. 15% af verdens potentielle 
arbejdsstyrke, men producerer alli­
gevel 70% af verdens BNP. Målt 
efter den faktiske arbejdsstyrke i 
produktiv beskæftigelse er andelen 
dog langt højere i disse tre dele af 
verden, men sammenholder man de 
to tal viser det alligevel, hvor stor 
forskellen i produktivitet er mellem 
dem og udviklingslandene, hvor 
langt størstedelen af verdens be­
folkning lever og arbejder. 
Det viser også, hvor ujævnt fordelt 
verdens samlede indkomst er, når 
ca. 70% af den går til en sjettedel af 
befolkningen. I den anden ende af 
skalaen må — ifølge FN's overslag 
— de fattigste 50% af verdens be­
folkning nøjes med under 5% af den 
samlede indkomst (kort 6, hvor det 
samlede antal prikker er det samme 
som på kort 4, og som derfor, sam­
menlignet med dette, viser, hvor 
ujævnt BNP er fordelt i forhold til 
den befolkning, der producerer det). 
Målt efter indkomst pr. indbygger 
er forskellen mellem de rigeste og 
fattigste lande enorm. Selv målt i 
købekraftspariteter, der tager højde 
for forskelle i forbrugsmønstre mel­
lem landene (dvs. det forhold, at en 
person i et udviklingsland normalt 
kan nå op på et givet forbrugsni­
veau med en langt lavere indkomst, 
end det er tilfældet i et udviklet 
land), er det gennemsnitlige BNP 
64 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
udtrykt i mængde pr. indbygger an­
slået til at være mere end 50 gange 
større i USA end i Etiopien eller 
Zaire. (Disse overslag er beregnet 
på grundlag af FN's Internationale 
Sammenligningsprogram (ICP), 
men de er naturligvis behæftet med 
stor usikkerhed for mange af udvik­
lingslandenes vedkommende på 
grund af manglende data). 
Selv om gennemsnitsindkomsten 
pr. indbygger i EF kun er ca. 70% af 
indkomsten i USA, er den mere end 
10 gange større end i Afrika som 
helhed og 4-5 gange større end i de 
lidt mere velhavende Maghreb-lan­
de (kort 7). Mens de olieproduceren­
de lande i Nordafrika og 
Mellemøsten har langt højere gen­
nemsnitsindkomster pr. indbygger 
end andre lande i regionen — i visse 
tilfælde på højde med indkomstni­
veauet i EF — dækker disse gen­
nemsnit over en meget ujævn 
indkomstfordeling, hvor det store 
flertal i befolkningen har en langt 
lavere indkomst. 
Indkomsten pr. indbygger i EF er 
også væsentlig højere end i Central-
og Østeuropa og det tidligere Sovjet­
unionen. Selv om det som bekendt 
er vanskeligt at udarbejde overslag 
over forskellen, ligesom det var til­
fældet med udviklingslandene — til 
dels fordi de officielle vekselkurser 
indtil for nylig var særdeles misvi­
sende — er der noget, der tyder på, 
at de nuværende gennemsnitlige 
indkomstniveauer kun ligger på ca. 
30-40% af indkomstniveauerne i 
EF. 
Væksten i BNP 
og indkomsten pr. 
indbygger 
Mens den økonomiske vækst i EF 
var svagere i 1980'erne end i noget 
tidligere tiår efter Anden Verdens-K6 Fordelingen af verdens samlede indkomst, 1990 
1,7% -^> 
1 prik = 0,02 % af verdens BNP 
K7 Indkomst pr. indbygger sammenholdt med EF, 1990 
138% 
BNP pr. 
indbygger i % 
af tallet for EF 
H <15 
• 15 - 30 
• 30-100 
• EUR12 
• > 100 
65 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
krig, var den dog højere end i mange 
udviklingslande, hvor behovet for 
at forøge produktionen for at skabe 
beskæftigelse og højere realind­
komstniveauer var langt mere 
akut. Selv i en periode med relativ 
stagnation i den industrialiserede 
verden blev forskellen mellem de 
rige og de fattige egne således rent 
faktisk større. I de energi- og andre 
råvareproducerende lande førte fal­
det i olie- og råvarepriser, som ho­
vedsagelig skyldtes den lave vækst 
i produktionen og dermed også i ef­
terspørgslen i de industrialiserede 
lande — specielt i første halvdel af 
1980'erne — i mange tilfælde til en 
betydelig nedgang i eksportindtæg­
terne og en meget begrænset vækst 
i BNP. 
I Mellemøsten anslås BNP til at 
være vokset gennemsnitligt med 
kun 1% om året i løbet af 1980'erne 
som helhed, mens befolkningen 
voksede med over 3% om året. Re­sultatet er, at realindkomsten pr. 
indbygger her faldt med over 2% om 
året i denne periode, og var 20% 
lavere i 1990 end ti år tidligere. 
Dette står i skarp kontrast til den 
kraftige vækst, der kunne registre­
res i 1970'erne, da oliepriserne steg 
(kort 8). 
I de afrikanske lande syd for Sahara 
var befolkningstilvæksten i 
1980'erne større end væksten i 
BNP, og realindkomsten pr. indbyg­
ger faldt her gennemsnitligt med 
næsten 10% i denne tiårs periode. 
Mange afde fattigste lande i verden 
blev derfor endnu fattigere i løbet af 
disse ti år. 
Også i Latinamerika faldt indkom­
sten pr. indbygger målt i faste pri­
ser i denne periode med 
gennemsnitligt 0,5% om året, efter­
hånden som den udlandsgæld, disse 
lande havde akkumuleret i 1970'er­
ne i et forsøg på at fastholde væk-
K8 Stigningen i indkomst pr. indbygger, 1980-1990 sten, nåede en helt uholdbar stør­
relse og i de fleste lande førte til 
vedtagelse af stabiliseringspro­
grammer, som skulle holde udgif­
terne nede. 
Kun i Asien lykkedes det nogle ud­
viklingslande at fastholde væksten 
i 1980'erne på næsten det samme 
niveau som i 1970'erne, og visse lan­
de, som Indien og Kina (hvor væk­
sten i BNP er særlig vanskelig at 
anslå), nåede en endnu højere væk­
strate. 
Bortset fra i Asien — som ganske 
vist tegner sig for over halvdelen af 
verdens befolkning — blev den 
enorme forskel i indkomst pr. ind­
bygger mellem de udviklede lande 
og udviklingslandene endnu større 
i 1980'erne i stedet for mindre, som 
det var tilfældet i 1970'erne. Det 
gjaldt også for EF og dets fattigere 
nabolande mod syd og øst. Selv om 
BNP i Maghreb- og Machrak-lande­
ne voksede udtrykt i faste priser 
med gennemsnitligt 3% om året i 
løbet af 1980'erne — væsentligt 
mere end i EF -var det dog kun en 
smule mere end befolkningstilvæk­
sten. Resultatet var, at indkomsten 
pr. indbygger næsten ikke steg sam­
menholdt med EF, hvor den steg 
med gennemsnitligt 2% om året. 
Det samme var tilfældet i Central-
og Østeuropa samt i det tidligere 
Sovjetunionen, hvor væksten i BNP 
i løbet af 1980'erne gennemsnitligt 
kun var ca. 1% om året, hvilket igen 
var langt mindre end i 1970'erne, da 
planøkonomierne løb ind i akutte 
strukturproblemer. Indkomsten pr. 
indbygger steg derfor kun ganske 
lidt. 
Siden 1990 har sammenbruddet på 
det marked, som det tidligere Sov­
jetunionen udgjorde, den kraftige 
nedgang i den indbyrdes handel i 
området og indførelsen af en stram 
penge- og finanspolitik for at holde 
-66-
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
inflationen og den offentlige låntag­
ning nede tillige med de forstyrrel­
ser ved selve overgangsprocessen 
medført et betydeligt fald i BNP. 
Som beskrevet i tillægget til dette 
kapitel, der redegører mere detalje­
ret for den økonomiske og beskæfti­
gelsesmæssige udvikling i Central-
og Østeuropa, siden overgangen til 
markedsøkonomi begyndte, specielt 
i 1992, har den massive nedgang i 
produktionen i regionen været led­
saget af omfattende tab af arbejds­
pladser og voksende arbejdsløshed. 
Det vil sige, at EF er omgivet af 
regioner, som specielt i de seneste 
år har oplevet en nedgang eller i 
bedste fald en meget lille vækst i 
indkomsten pr. indbygger, og hvor 
arbejdsmarkedsproblemerne følge­
lig er blevet forværret. Dette bør i 
særlig grad give anledning til be­
kymring i EF, ikke blot på grund af 
disse regioners langsigtede betyd­
ning som markeder for EFs indu­
striprodukter og tjenesteydelser, 
men også på grund af migrations-
presset, som utvivlsomt vil blive for­
stærket, når både indkomst- og 
beskæftigelsesmulighederne fort­
sat vil være utilstrækkelige og en­
dog indskrænkes yderligere. 
Handel 
EFs store andel af den samlede ver-
densindkomst kan i høj grad tilskri­
ve s dets førende stilling i den 
internationale samhandel, specielt 
handelen med industriprodukter, 
som fortsat er både det største og 
hurtigst voksende element i den 
samlede verdenshandel. 
11990 tegnede industriprodukter sig 
for over 60% af den samlede værdi af 
handelen med varer og tjenesteydel­
ser, hvilket er ca. tre gange mere end 
værdien af handelen med tjenestey­
delser. Desuden er industriproduk­ternes andel i den samlede handel i 
løbet afde seneste 20 år—i modsæt­
ning til, hvad mange tror — snarere 
steget end faldet. Selv om handelen 
med tjenesteydelser er vokset gan­
ske betydeligt, har stigningen hidtil 
— til dels på grund af de handels­
mæssige restriktioner, som gennem­
førelsen af Det Indre Marked havde 
til formål at §erne — været mindre 
end stigningen i handelen med indu­
striprodukter (figur 40). 
Til dels på grund af den meget om­
fattende handel mellem EF-lande­
ne indbyrdes, som er vokset 
yderligere efter gennemførelsen af 
Det Indre Marked, tegner EF-lan­
dene sig alene for næsten 40% af 
den samlede verdenshandel og for 
næsten 45% af verdenseksporten af 
industriprodukter. Ca. 40% af ver­
dens samlede handel med industri­
produkter finder sted inden for EFs 
indre marked. Selv når man ikke 
medregner den interne samhandel, 
40 SttnNftfsisøtiiinftBii Af \ 
1980 og 1990 
% af døn samlede handel 
70 r 
60 b 
50 r 
40 
30 r 
M 
m.: indtager EFs producenter en fører­
stilling på verdensmarkederne, idet 
de tegner sig for ca. 30% af den 
samlede eksport af industriproduk­
ter til resten af verden. Dette er 
mere end både USA og Japan, som 
begge har en andel på ca. 11% af 
verdensmarkederne. 
EFs markedsandele er dog, Ugesom 
det er tilfældet for andre landes, me­
get forskellige i de enkelte egne af 
verden og afhænger i vidt omfang af 
geografiske nærhed og af historisk 
betingede relationer. Disse ikke-øko-
nomiske faktorer synes at have lige 
så stor indvirkning på eksportande­
lene som konkurrenceevnen på pri­
ser eller produktkvalitet, selv om de 
sidstnævnte faktorer helt klart vil få 
afgørende betydning for ændringer i 
markedsandelene over tid. 
Mens EFs producenters andel på 
Det Indre Marked for industripro­
dukter udgør ca. 65% og deres andel 
1070, 
70 
SMMWMW (notn w EF H 60 
4 50 
4 40 
H 30 
20 
10 
&t «tapart M tacfatade V«wlin«hT<H»n «taW, wmhtndrt mdtn «or EF 
67 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
41 Andele af verdensmarkederne for industriprodukter, 
1970,1980 og 1990 
100 % af samlet import 
I EF H USA røl Japan D Asien 
Søjlerne viser 1970,1080 og 1990 fra venstre mod højre 
80 r 
60 b 
40 
20 100 
80 
60 
40 
20 
EF EFTA USA Japan Øst- Asien Afrika Melle- Latin­
europa møsten amerika 
42 Verdensmarkederne for industriprodukter, 1970,1980 
og 1990 
Import (1.000 mio. US$, 1990-priser) 
1000 f 
800 b 
600 b 
400 b 
200 1 1000 
4 800 
600 
400 
H 200 
EF EFTA USA Japan Øst- Asien Afrika Melle- Latin­
europa møsten amerika af EFTA-markedet en smule mere 
(67%), er deres andel af den japan­
ske import af industriprodukter 
kun ca. 25%, og kun ca. 23% af den 
amerikanske import (figur 41). 
Også i udviklingslandene indtager 
EF's industriprodukter en domine­
rende stilling på det forholdsvis 
nærtliggende afrikanske marked, 
hvor de tegner sig for 60% af impor­
ten, og de har også en væsentlig 
andel af det mellemøstlige marked 
(45%), men har langt mindre vægt i 
Latinamerika (med en andel på 
23%) og Asien (16%). 
De samme faktorer har også en væ­
sentlig indflydelse på andre landes 
markedsandele. Amerikanske eks­
portører har kun en meget lille an­
del af det europæiske marked og 
markederne i Afrika og Mellem­
østen, medens de tegner sig for over 
40% af Latinamerikas import af 
industriprodukter og for en betyde­
lig andel af markedet i Stillehav­
sområdet (f.eks. 28% af Japans 
industriimport). Japanske industri­
producenter har også en langt vigti­
gere placering i Asien og USA end i 
Afrika og Europa. 
Denne opdeling af verdensmarke­
det synes at være blevet endnu 
mere udtalt med tiden. Det gælder 
især markedet i Stillehavsområdet, 
hvor producenter fra de asiatiske 
lande har øget deres andel af eks­
porten ganske væsentligt. Selv om 
det også er tilfældet på andre mar­
keder — de asiatiske lande er de 
eneste, der har øget deres markeds­
andel overalt i verden -har det væ­
ret i langt større målestok i 
Stillehavsområdet end andre ste­
der. 
Selv om EF's samlede andel af ver­
denshandelen med industriproduk­
ter er faldet i de seneste 20 år, har 
nedgangen været forholdsvis beske­
den og mindre end det fald, som 
de amerikanske eksportører har 
68-
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
kunnet registrere. Der er dog væ­
sentlige forskelle på de resultater, 
EF's producenter har opnået på de 
forskellige markeder. I EF og de 
omgivende regioner har EF's indu­
striproducenter enten kunnet fast­
holde deres andel eller har i værste 
fald oplevet en marginal nedgang — 
på deres eget indre marked, i EFTA-
landene, i Afrika og i Mellemøsten. 
Desuden har de øget deres mar­
kedsandel i Central- og Østeuropa 
og det tidligere Sovjetunionen, hvor 
der har været tale om en kraftig 
indskrænkning i den interne sam­
handel siden 1989 (figur 41). 
Uden for det europæiske kontinent 
har EF's industriproducenter over­
alt mistet markedsandele i løbet af 
denne tyveårs periode, bortset fra i 
Japan. Uheldigvis er to af disse sto­
re regioner — USA og Asien — de 
største markeder for eksporten af 
industriprodukter uden for EF, og 
samtidig de markeder, der havde 
den kraftigste vækst i 1980'erne ef­
ter Japan (som fortsat importerer 
forholdsvis begrænsede mængder 
industriprodukter — under 30% af 
USA's import udtrykt i værdi) (fi­
gur 42). 
I modsætning hertil kunne tre af 
EF's vigtigste markeder, Afrika, 
Mellemøsten og Central- og Østeu­
ropa — på mange måder dets natur-
lige handelspartnere — alle 
registrere en væsentlig nedgang i 
importen af industriprodukter i lø­
bet af 1980'erne, hvilket afspejlede 
det førnævnte fald i BNI'og realind­
komster. 
Resultatet af disse relative væk­
strater på markederne — som mere 
end opvejede nedgangen i handels­
andelen — er, at USA og udviklings­
landene i Asien (samt Japan) siden 
1980 er kommet til at tegne sig for 
en større andel af EF's samlede eks­
port af industriprodukter til resten 
af verden (figur 43). I 1990 gik over 30%' af EF-landenes eksport af in­
dustriprodukter uden for EF til dis­
se to egne af verden sammenholdt 
med kun godt 20% ti år tidligere. 
Til gengæld faldt den del af ekspor­
ten, der går til Afrika og Mellem­
østen, hvor de europæiske 
producenter har en komparativ for­
del, fra over 25% til 15%. Den rela­
tive betydning af eksporten til 
Central- og Østeuropa faldt også, 
idet virkningen af åbningen af disse 
markeder for EF's producenter blev 
mere end opvejet affaldet i indkom­
sterne. 
For alle EF-lande repræsenterer 
Vesteuropa dog langt det vigtigste 
eksportmarked. I 1990 gik ca. 72% 
af EF-landenes samlede eksport en­
ten til EF selv eller til EFTA-lande­
ne, og Det Indre Marked alene 
tegnede sig for over 60% af al synlig 
eksport (og knap 60% af eksporten 
af industriprodukter). Desuden er betydningen af EF's indre marked 
vokset gradvis i tidens løb med den 
tættere økonomiske integration, 
idet den interne samhandels andel 
af EF-eksporten er steget fra under 
41% i 1960 til 54% i 1970,56% i 1980 
og 62% i 1991 (figur 44). 
Selv om EF's producenter kun har 
kunnet registrere en mindre ned­
gang i deres andel af handelen med 
industriprodukter som helhed i lø­
bet afde seneste 20 år, har de opnå­
et mindre imponerende resultater 
inden for de mere dynamiske og tek­
nisk avancerede sektorer end inden 
for basisprodukter. For så vidt an­
går maskiner og transportudstyr, 
hvor markedet er vokset hurtigere 
end for andre varer, tegner EF's 
producenter sig for en mindre andel 
af verdenseksporten end for andre 
produkter — 29% af den samlede 
eksport ud af EF i 1990 sammen­
holdt med 40%' for kemiske produk­
ters vedkommende — og har måttet 
43 Den geografiske fordeling af EF's eksport af 
industriprodukter til tredjelande, 1970,1980 og 1990 
30 
25 
20 
15 
10 i % af samlet eksport 
1970 
1980 
1990 i 30 
H 25 
20 
15 
10 
EFTA USA Japan Øst- Asien Afrika Melle- Latin­
europa mesten rmerika 
-69 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
44 EF's interne samhandels voksende betydning, 1970-1991 
% af BNP •" Eksport til andre EF-lande • Eksport til tredjelande 
25 r ^m -i 25 
20 b se deres andel falde mere i løbet af 
de sidste 20 år end på andre områ­
der (fra ca. 37% i 1970) (figur 45). 
Samtidig har maskiners og trans­
portudstyrs andel i den samlede 
EF-eksport næsten ikke ændret sig 
siden 1970 på trods af den forholds­
vis hurtige vækst på verdensmarke­
det for disse produkter, idet andelen 
fortsat ligger på knap 50% af den 
samlede eksport (figur 46). Dette er 
i stærk kontrast til den ændring, 
der har kunnet registreres i Japan, 
hvor maskiner og transportudstyr 
nu tegner sig for næsten 75% af den 
samlede eksport af industriproduk­
ter sammenholdt med kun 43% i 
1970. Det samme gælder for udvik­
lingslandene i Asien, hvor disses 
produkters andel i eksporten af in­
dustriprodukter steg fra under 15% 
i 1970 til næsten 40% i 1990. 
Handel med tjene­
steydelser 
45 EF's andel i handelen med industriprodukter efter 
produktkategori, 1970,1980 og 1990 
% af den samlede handel 
80 r 
60 
40 
20 n 80 
H 60 
i 40 
20 
Kemikalier Maskiner og Andre 
transportudstyr Industriprodukter 
Samhandel inden for EF Kemikalier Maskiner og Andre 
transportudstyr industriprodukter 
Verdenshandelen (ekskl. samhandel Inden for EF) EF's producenter har en lige så vig­
tig placering i handelen med tjene­
steydelser som i handelen med 
industriprodukter. Selv om deres 
andel af verdens samlede markeder 
er faldet i de seneste 20 år, specielt 
siden 1980, er den dog fortsat gan­
ske stor. 11990 tegnede EF's produ­
center sig for ca. 45% af verdens 
samlede eksport af tjenesteydelser 
og for over halvdelen af handelen 
med "andre tjenesteydelser" — dvs. 
udover rejser og transport — som 
omfatter forskellige former for kon­
sulentvirksomhed og forretnings­
tjenesteydelser, og som er den 
hurtigst voksende sektor i handelen 
med tjenesteydelser (figur 47). 
I modsætning til, hvad der er tilfæl­
det for handelen med industripro­
dukter, gik over halvdelen af 
eksporten til lande uden for EF, 
bortset fra i rejsesektoren — hvor 
en væsentlig del er turisme -her fo-
70 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
regik ca. 55% af handelen mellem 
EF-landene indbyrdes. Men lige­
som med handelen med industri­
produkter er omfanget af handelen 
med tjenesteydelser inden for EF 
vokset ganske betydeligt i tidens løb 
i forhold til den samlede handel, 
nemlig fra under en tredjedel i 1970 
til næsten halvdelen i 1990. 
Beskæftigelsen i eks­
portindustrierne 
Handelen med tjenesteydelser er 
naturligvis langt mindre end han­
delen med industriprodukter, og 
forholdsvis få mennesker i EF er 
beskæftiget i de serviceaktiviteter, 
hvor en væsentlig del af produktio­
nen eksporteres. Men selv i indu­
strien er det et forholdsvis 
begrænset antal jobs, der afhænger 
direkte af eksporten. 
I EF som helhed tegnede de indu­
strier, som eksporterede over 40% 
af deres produktion i 1990 — kon­
tormaskiner, maskinindustrien og 
transportudstyrsindustrien — sig 
for ca. 5% af den samlede beskæfti­
gelse (figur 48, hvor den andel af 
bruttoproduktionen, der eksporte­
res, er beregnet for NACE-industri-
er med to decimaler ill EF-lande 
tilsammen). Kun i Tyskland var an­
delen væsentligt over 5%, men dog 
fortsat under 10%. Selv om man 
medregner industrier, hvor ekspor­
ten repræsenterede over 25% af pro­
duktionen, kommer man kun op på 
15% af beskæftigelsen, og kun to 
lande, Tyskland og Italien, har en 
større andel af deres arbejdsstyrke 
beskæftiget i sådanne industrier. 
Ca. halvdelen af arbejdsstyrken i 
industrien i EF i 1990 var således 
beskæftiget i industrier såsom lev­
nedsmiddel-, papirindustrien, den 
grafiske industrien og metalpro­
dukter, som hovedsagelig produce­
rede for hjemmemarkedet. I 46 Sammensætningen af eksporten af industriprodukter fra 
EF, USA, Japan og u-landene i Asien, 1970,1980 og 1990 
H Kemikalier B Maskiner og M Andre 
transportudstyr industriprodukter 
m 100 
1 80 
60 
40 
20 
1970 1980 1990 
EF 1970 1980 1990 
USA 1970 1980 1990 
Japan 1970 1980 1990 
U lande I Asien 
47 EF's andel i verdenshandelen med tjenesteydelser, 
1970,1980 og 1990 
% af verdenshandelen med tjenesteydelser 
80 r 
60 h 
40 
20 80 
60 
40 
20 
1970 1980 1990 1970 1980 1990 1970 1980 1990 1970 1980 1990 
Alle tjenesteydelser Transport Rejser Andre private tjenesteydelser 
71 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
betragtning af at eksporten kun re­
præsenterer en lille del af produk­
tionen i servicesektoren, er det 
ensbetydende med, at det store fler­
tal af arbejdstagerne i EF er be­
skæftiget i erhverv, hvor eksporten 
er af mindre betydning. 
Dette betyder naturligvis ikke, at 
eksporten ikke er vigtig for 
beskæftigelsen. Et stort antal ar­
bejdspladser — f.eks. i leverandør­
industrierne og servicefag — 
afhænger indirekte af eksportindu­
strierne. Desuden er den indtje­
ning, der stammer fra disse 
industrier, afgørende for mulighe­
derne for at fastholde økonomisk 
vækst og skabe den indkomst, der 
er nødvendig for at skabe beskæfti­
gelse. 
Samtidig bliver mange industri­
brancher — og visse servicefag — i 
EF presset af import. For dem, der 
er beskæftiget i disse industrier, er kravet om international konkur­
rencedygtighed lige så vigtigt som 
i eksportsektorerne. Det er dog 
flertallet i EF, der arbejder i bran­
cher, hvor den internationale han­
del er af mindre betydning og 
derfor ikke direkte afgørende for 
produktions- og beskæftigesesni-
veauet. 
Politiske 
konsekvenser 
På trods af EF's velstand og relativt 
stærke placering i verdenshandelen 
er væksten i EF's økonomi blevet 
betydeligt svækket i løbet afde sid­
ste 20 år. Der er ingen indlysende 
forklaring på, at mange millioner 
mennesker ikke har været i stand 
til at finde arbejde, og der må stilles 
spørgsmålstegn ved effektiviteten i 
produktionen og ved dens evne til at 
tilpasse sig ændringerne i verdens­
samfundet i øvrigt. 
48 Beskæftigelsen i eksportindustrien, 1990 
% af samlet beskæftigelse 
25 r 
20 r 
15 b 
10 -i 25 
A 20 
15 
10 
B DK D E F IRL I L NL P UK EUR11 Den nuværende recession har gan­
ske naturligt skabt øget bekymring 
om EF's økonomiske resultater og 
dets evne til at fastholde vækst og 
beskæftigelse på lang sigt. Den lave 
vækst har yderligere rettet op­
mærksomheden mod det forhold, at 
mange jobs er yderst sårbare over­
for lavere vækst i eksporten og den 
øgede indtrængen af udenlandsk 
producerede varer på Det Indre 
Marked. Det har samtidig vist, i 
hvilket omfang EF er blevet inte­
greret i verdensøkonomien og der­
med også er mere udsat for 
virkningerne af problemer andre 
steder i systemet. 
Dette fremgår mest tydeligt i rela­
tion til samhandelen: Det forhold, 
at EF er langt den største eksportør 
på verdensmarkederne, betyder, at 
en eventuel nedgang i væksten på 
disse markeder uundgåeligt vil få 
stor indvirkning på industrien i EF 
og dermed potentielt også på mæng­
den af den beskæftigelse, indus­
trien kan tilbyde. Men også de 
multinationale selskabers øgede be­
tydning inden for produktion og ka­
pitalstrømme på lang sigt har ført 
til, at en nedgang i indtjeningen et 
eller andet sted i verden også vil 
kunne påvirke investeringerne 
andre steder. 
Samtidig indebærer EF's geografi­
ske placering tilsyneladende alvor­
lige hindringer for fremtidig vækst 
i samhandelen. Landene imod syd 
— i Nordafrika og Mellemøsten — 
er præget af en meget træg økono­
misk udvikling og akut fattigdom 
og mangel på jobs, og områderne 
mod øst — i Central- og Østeuropa 
og det tidligere Sovjetunionen — 
står over for enorme omstrukture-
ringsproblemer, høj arbejdsløshed 
og politisk ustabilitet. Disse lande 
er i vidt omfang EF's naturlige 
handelspartnere, ikke blot på 
grund af deres geografiske nær­
hed, men også på grund af histor-
-72 
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
iske bånd, og det er på disse mar­
keder, EF's eksportvirksomheder 
hidtil har haft størst succes. 
Disse lande har et potentiale for 
hurtigere økonomisk vækst end EF 
selv, hvis hindringerne kan over­
vindes. De giver derfor mulighed 
for øget jobskabelse i EF. Men hvis 
de nuværende problemer fortsæt­
ter, må der forventes langsom 
vækst på markedet og ustabile øko­
nomiske og politiske forhold. Dette 
kan føre til et øget immigrations­
pres på EF og en forværring af ar-
bejdsmarkedsproblemerne og de 
sociale problemer. Hvilket af disse 
to alternativer, der rent faktisk bli­
ver tale om, afgøres ikke blot af, 
hvad landene selv foretager sig. 
EF's politik over for disse lande 
samt omfanget af den finansielle 
og faglige bistand, EF tilbyder, vil 
sandsynligvis også i høj grad få be­tydning for deres evne til at løse 
strukturproblemerne og skabe 
økonomisk vækst. Desuden gælder 
det, at eftersom EF for næsten 
alle disse lande repræsenterer det 
største eksterne marked for eks­
porten, vil den vækstrate, EF kan 
opretholde, også få væsentlig ind­
virkning på deres udviklingsmu­
ligheder. 
Dette gælder, omend i mindre grad, 
også i forholdet til resten af verden. 
EF er en så væsentlig del af den 
globale økonomi på grund af det 
marked, det repræsenterer, både 
for råvarer og for industrivarer, at 
væksten i EF påvirker udviklings-
tempoet andre steder. Et varigt op­
sving i den europæiske økonomi vil 
ikke kun va?re til gavn for EF, men 
vil også kunne bidrage ganske væ­
sentligt til fornyet vækst i resten af 
verden. 
-73-
Kapitel 3 EF og verdensøkonomien 
74 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central- og Østeuropa 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i 
Central» og Østeuropa 
Indledning 
Siden den politiske og økonomiske 
reformproces begyndte, har alle de 
central- og østeuropæiske lande væ­
ret ramt af en kraftig recession. 
Denne recession, som i vidt omfang 
er forårsaget af sammenbruddet i 
handelen både inden for regionen og 
med det tidligere Sovjetunionen — 
og yderligere forværret i den sene­
ste tid af recessionen i EF og i andre 
industrialiserede egne af verden — 
har gjort det langt vanskeligere for 
regeringerne i disse lande at gen­
nemføre reformprogrammerne. Det 
har specielt fået dem til at bremse 
overgangen til fuld markedsøkono­
mi af frygt for at miste endnu flere 
arbejdspladser og skabe endnu stør­
re social uro. 
Efter to år med et voldsomt fald i 
produktionen i samtlige lande var 
der dog tegn på en forbedring i 1992 
i den økonomiske situation i Polen, 
det tidligere Tjekkoslovakiet og Un­
garn. Men i Bulgarien og Rumæni­
en faldt produktionen fortsat med 
uformindsket hast, og i de fleste 
egne af regionen er arbejdsløsheden 
vokset til niveauer, der kan sam­
menlignes med arbejdsløsheden i 
EF. 
Den økonomiske omstrukturerings­
proces er stadig kun i sin vorden i 
de fleste af landene, og der kan fort­
sat forventes omfattende tab af ar­bejdspladser i de virksomheder, der 
ikke er tilstrækkeligt levedygtige. 
Udviklingen i 
produktionen 
Produktionen målt i BNP faldt 
overalt i Central- og Østeuropa i 
1992, bortset fra i Polen, hvor den 
ifølge de seneste overslag voksede 
med 0,5% (figur 49). Men denne 
stigning kom efter en toårs perio­de, hvor BNP faldt med næsten 
20%. 1 Ungarn faldt BNP med 5% i 
1992, medens faldet i Tjekkoslova­
kiet anslås til at være en smule 
større, nemlig ca. 7%. Men i begge 
tilfælde var det mindre end i 1991, 
da produktionen i førstnævnte 
land faldt med 11% og i sidstnævn­
te med 16%. (Tallene her og andre 
steder for Tjekkoslovakiet refere­
rer til landet før delingen i begyn­
delsen af 1993 i Tjekkiet og 
Slovakiet). 
49 Udviklingen i BNP og beskæftigelsen i Central- og 
Østeuropa, 1991 og 1992 
Variation (%) 
• BNP (faste priser) • Beskæftigelse 
-5 » 
-10 m 
-15 ri 
-20 b 
-25 l 5 
H -10 
-15 
-20 
-25 
Bulg»fl«n T|okk. Unoarn Polen Rum»nl»n 
1991 Bulfl«ri«n Tj«kk Ungarn Polwi Rum«nl»n 
1992 
75 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central- og Østeuropa 
Omvendt fortsatte produktionen 
med at falde kraftigt i Bulgarien og 
Rumænien — med henholdsvis 21% 
og 15%, hvilket er endnu mere end 
de kraftige fald, der kunne registre­
res i 1991. 
Udviklingen 
i handelen 
Recessionen i hele regionen og det 
næsten totale sammenbrud i økono­
mien i det tidligere Sovjetunionen 
har svækket de traditionelle eks­
portmarkeder, siden reformproces­
sen indledtes. Stillet heroverfor har 
alle landene i regionen udfoldet sto­
re bestræbelser — og med en vis 
succes — på at omdirigere deres 
handel til EF og andre markedsøko­
nomier. Resultatet er, at 75% af 
Ungarns eksport og 63% af Tjekko­
slovakiets eksport gik til markeds­
økonomier i 1992, mens den 
procentvise andel af Bulgariens 
handel med OECD-landene vokse­
de med 17%. 
Men på trods af disse resultater har 
handelen med den industrialisere­
de verden, og specielt med EF, væ­
ret hårdt ramt af den lave vækst i 
disse økonomier, specielt i 1992. 
Der er desuden tegn på en ændring 
i eksportens sammensætning væk 
fra mere sofistikerede industripro­
dukter med høj værditilvækst, som 
f.eks. værktøjsmaskiner, over til ba­
sisprodukter, brændsel og råvarer. 
Beskæftigelsen 
I henhold til de seneste overslag 
faldt beskæftigelsen overalt i regio­
nen i 1992, og der var tale om fald 
fra 5% i Tjekkoslovakiet og Rumæ­
nien og 4% i Ungarn til kun godt 1% 
i Polen (figur 49). 
For Bulgariens vedkommende fin­
des der kun overslag over beskæf­tigelsen i den statslige sektor, og 
disse overslag udviser et fald på 
13% i 1992. Dette fald blev klart 
opvejet af vækst i beskæftigelsen i 
den private sektor, hvilket man 
kan læse af tallene for oprettelsen 
af nye virksomheder, men det har 
næppe været tilstrækkeligt til at 
forhindre, at det samlede antal 
personer i beskæftigelse faldt gan­
ske betydeligt. 
Mens faldet i beskæftigelsen i Bul­
garien formentlig var nogenlunde 
det samme som i 1991 — tallene for 
den statslige sektor faldt stort set 
ens i de to år — var det i Ungarn, 
Tjekkoslovakiet og Polen væsent­
ligt lavere (i 1991 var der tale om et 
fald på 8% i de to førstnævnte lande 
og 6% i det sidstnævnte). Men i Ru­
mænien var faldet i 1992 af langt 
større omfang end året før, da det 
var under 1%. 
Ligesom i Bulgarien var nedgangen 
i beskæftigelsen overalt i regionen i 
1992 — ligesom i 1991 — i høj grad 
koncentreret i den statslige og koo­
perative sektor. Selv om der fortsat 
var tale om en kraftig vækst i be­
skæftigelsen i den private sektor i 
alle landene, var det ikke tilstræk­
keligt til at opveje de omfattende 
tab af arbejdspladser i den mere 
traditionelle del af økonomien. De 
private virksomheder, der blev op­
rettet, var hovedsagelig små virk­
somheder med ganske få ansatte — 
om nogen overhovedet — ud over 
ejeren selv. 
I Tjekkoslovakiet for eksempel 
beskæftigede de 1,7 mio. små virk­
somheder og enkeltmandsvirksom-
heder, som var oprettet ved 
udgangen af 1992, kun 700.000 ar­
bejdstagere (samt 700.000 selv­
stændige, for hvilke virksomheden 
var hovedbeskæftigelsen frem for et 
bierhverv ved siden af et andet job), 
hvilket kun var ca. 400.000 flere 
end ved årets begyndelse. Beskæftigelsen i landbruget vokse­
de i Rumænien både i 1991 og 1992 
som følge af privatiseringen af land­
brugsjorden. I andre lande, bortset 
fra Polen, er antallet af beskæftige­
de i landbruget faldet markant — 
mere end i de øvrige sektorer — 
siden reformprocessen indledtes. 
Både i Ungarn og Bulgarien angives 
beskæftigelsen i landbruget at være 
faldet med ca. 20% i 1992 efter gan­
ske betydelige fald i 1991 (på over 
15% i Ungarn). I Tjekkoslovakiet 
anslås nedgangen i landbrugsbe-
skæftigelsen i 1992 til 13%, hvilket 
er ensbetydende med et fald på 30% 
siden 1990. Selv om disse tal over­
driver omfanget af tilbagegangen 
noget for Tjekkoslovakiets og Un­
garns vedkommende, fordi visse ak­
tiviteter er blevet omklassificeret 
fra landbrug til industri eller servi­
cefag — desuden er visse private 
brug i Tjekkoslovakiet ikke medreg­
net — giver de dog et vist indtryk af 
en omfattende tilbagegang i be­
skæftigelsen i denne sektor (fi­
gur 50). 
Selv om beskæftigelsen i industrien 
gik tilbage i alle landene i 1992, var 
nedgangen, bortset fra i Rumænien, 
mindre end i 1991. Det var specielt 
tilfældet i Bulgarien, hvor beskæfti­
gelsen i forarbejdningsindustrien 
på trods af et tilsyneladende kraf­
tigt fald i industriproduktionen kun 
faldt med 3% i 1992 efter et fald på 
næsten 20% i 1991. Det var det sam­
me som tilbagegangen i Polen, hvor 
industriproduktionen voksede i 
1992, og hvor der derfor, i modsæt­
ning til i Bulgarien, synes at være 
sket en væsentlig indskrænkning i 
omfanget af overbemanding, som 
efter alt at dømme er ganske omfat­
tende. 
Til gengæld anslås beskæftigelsen i 
forarbejdningsindustrien i Tjekko­
slovakiet at være faldet med ca. 6% 
i 1992 efter et fald på 9% i 1991, 
hvilket er langt mindre end faldet i 
76 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central- og Østeuropa 
industriproduktionen, mens be­
skæftigelsen i andre dele af indu­
strien synes at have ændret sig 
forholdsvis lidt. På baggrund af 
denne tilsyneladende forøgelse af 
overbemandingen — eller social be­
skæftigelse — er det relevant at be­
mærke, at da den første bølge af 
såkaldt større privatisering (dvs. 
privatisering afde store virksomhe­
der) gennemførtes i 1992, var det 
kun ensbetydende med, at ejerska­
bet afde pågældende virksomheder 
blev overført fra staten til private 
(via en form for folkeaktier). Ledel­
sen i de pågældende virksomheder 
forblev stort set den samme, og der 
skete ingen større ændringer i hver­
ken ledelsesform eller -metoder. 
I Ungarn tyder overslag på, at be­
skæftigelsen i forarbejdningsindu­
strien faldt med 8%, hvilket kun er 
en smule mindre end året før, og 
nogenlunde det samme som ned­
gangen i produktionen. 
Det største fald i industribeskæfti­
gelsen i 1992 kunne registreres i 
Rumænien, hvor det anslås at have 
været helt oppe på 15% i forarbejd­
ningsindustrien efter et fald på 10% 
i 1991. Men størrelsen af dette fald 
var alligevel langt mindre end ned­
gangen i industriproduktionen. 
Mange afde nye jobs, der blev skabt 
i 1992, lå ligesom i 1991 i service­
sektoren, hvor hovedparten af stig-
ningen i antallet af private 
virksomheder også var koncentre­
ret. Men netop derfor og fordi disse 
nye virksomheder, som tidligere 
nævnt, hovedsagelig er små virk­
somheder, er data om ændringer i 
beskæftigelsen i servicesektoren 
særligt upålidelige. Det gælder spe­
cielt de steder, hvor metoderne til 
indsamling af informationer om 
denne sektor stadig i vidt omfang 
ikke er færdigudviklede — og det er 
i højere grad i Bulgarien og Rumæ­
nien end i de øvrige tre lande. De overslag, der er foretaget, tyder 
på, at beskæftigelsen i servicesekto­
ren i 1992 faldt i Bulgarien og Ru­
mænien — i sidstnævnte land kun 
med 1% — og forblev stort set uæn­
dret i Polen, mens den steg i Tjek­
koslovakiet og Ungarn. Inden for 
servicesektoren synes de vigtigste 
vækstområder at have været distri­
bution og hotel- og restaurations­
virksomhed, hvor alle landene, 
bortset fra Bulgarien, har haft en 
vækst i beskæftigelsen, også selv 
om mange afde meget små virksom­
heder, som i stigende grad kommer 
til at præge disse aktiviteter, for­
mentlig ikke er registreret. 
Det andet område, som var stærkt 
underudviklet under det tidligere 
styre, er bank- og finanssektoren og 
dertil knyttede tjenesteydelser. 
Selv om det anslås, at beskæftigel­
sen i denne sektor er vokset i de 
fleste lande i 1992 — med Polen som 
eneste undtagelse — er der stadig-
fyfl uaviflffîyiigen i 
- Central-og 
Variation (%) 
r$-r, væk tale om et meget begrænset 
antal jobs, der kun tegner sig for ca. 
1% eller mindre af den samlede 
beskæftigelse. 
I modsætning hertil forblev beskæf­
tigelsen inden for sundhedsvæsen 
og undervisning, som er en langt 
større sektor, enten uændret — 
som i Ungarn og Rumænien — eller 
den faldt i 1992. 
Arbejdsløsheden 
De eneste arbejdsløshedstal, der 
fandtes i 1992 for tre af de fem lan­
de, er tallene for, hvor mange der 
var registreret som arbejdsløse på 
arbej dsformidlingskontorerne 
(undtagelserne er Ungarn og Polen, 
hvor der er indført arbejdsstyrkeun­
dersøgelser). Som bekendt kan dis­
se tal meget let give et fejlagtigt 
indtryk både af arbejdsløshedspro­
centen på et givet tidspunkt (fordi 
m 
-15 i 15 
H 5 
4 -5 
4 -15 
-25 
77 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central- og Østeuropa 
51 Arbejdsløsheden i Central- og Østeuropa, 1991 og 1992 
% af arbejdsstyrken 
1991 
Dec-92 20 
4 16 
12 20 r 
16 r 
12 r 
8 b 
4 > 
Bulgarien Tjekkoslovakiet Ungarn Polen Rumænien 
52 Arbejdsløsheden for mænd og kvinder i Central- og 
Østeuropa, 1991 og 1992 
% af arbejdsstyrken 
20 r 
16 r 1991 • Dec-92 
12 r 1 20 
1 16 
4 12 
Bulgarian TJekk. Ungarn 
Mænd Poten Rumænien Bulgarien TJakK. Ungarn Poten Rumænien 
Kvinder ganske mange ikke lader sig regi­
strere, og fordi nogle af dem, der er 
registreret, enten er i beskæftigelse 
eller ikke er aktivt arbejdssøgende) 
og af ændringer over tid (fordi 
reglerne om registrering ofte æn­
dres). Men registreringstallene gi­
ver i det mindste et indtryk af 
problemets omfang og af, hvor 
hurtigt og i hvilken retning udvik­
lingen går. 
Med undtagelse af Tjekkoslovakiet, 
hvor den registrerede arbejdsløshed 
faldt i årets løb fra 6,5% til 5%, 
fortsatte arbejdsløsheden med at 
stige markant i 1992 overalt i regio­
nen. Der var tegn på en vis ned­
dæmpning af stigningstakten i 
Polen, hvor arbejdsløshedsprocen­
ten var steget til 13,6% ved udgan­
gen af 1992 fra 11,6% ved udgangen 
af 1991, men det var langt fra tilfæl­
det i de øvrige tre lande (figur 51). 
Stigningen var særlig kraftig i Un­
garn, hvor den registrerede arbejds­
løshedsprocent voksede fra 7,7% 
ved udgangen af 1991 til 13,5% tolv 
måneder senere (selv om tallet fra 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen ved 
udgangen af 1992 var væsentligt 
lavere, nemlig 10,4%). Stigningen 
var kun en smule mindre udtalt i 
Rumænien, hvor arbejdsløshed offi­
cielt ikke eksisterede før udgangen 
af 1990 — det var senere end i de 
øvrige lande. Her nåede arbejdsløs­
hedsprocenten i december 1992 op 
på 8,4% fra kun 3% året før. 
Arbejdsløsheden fortsatte også med 
at stige kraftigt i Bulgarien i 1992 
til over 15% vod nrntM iidgnngHiim-
menholdt med et gennemsnit på un­
der 11% i 1991. I Bulgarien tyder 
resultaterne af folketællingen desu­
den på, at det faktiske antal ar­
bejdsløse, således som det defineres 
ifølge internationale konventioner, 
var ca. 100.000 — dvs. over 15% — 
og det er mere end det registrerede 
antal. 
-78-
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central- og Østeuropa 
I alle landene, bortset fra Ungarn, 
var flere kvinder end mænd regi­
streret som arbejdsløse i både 1992 
og 1991. Det var især tilfældet i 
Rumænien, hvor arbejdsløsheds­
procenten var 10,5% for kvindernes 
vedkommende ved udgangen af 
1992 imod 6,4% for mændene, og 
Polen, hvor den var 15,5% for kvin­
derne og 11,9% for mændene (fi­
gur 52). 
De mest markante træk ved ar­
bejdsløsheden overalt i regionen er 
for det første, at uforholdsmæssigt 
mange af de arbejdsløse er unge. 
Det andet er, at en voksende del har 
været arbejdsløse i lang tid; og det 
tredje er, at de ringest uddannede 
rammes hårdere end folk med flere 
kvalifikationer, selv om arbejdsløs­
heden i visse lande, f.eks. Polen, 
også er et stort problem blandt fag­
lærte arbejdere. De første to forhold 
og i et vist omfang også det tredje er 
udtryk for, at det ikke er lykkedes 
at skabe tilstrækkeligt med nye 
jobs; tværtimod er der alt for få nye 
jobs til at skabe beskæftigelse både 
til dem, der kommer ind på arbejds­
markedet for første gang, og til dem, 
som har mistet deres arbejde. 
I Polen var arbejdsløshedsprocen­
ten blandt unge under 25 år ca. 30% 
ved udgangen af 1992, mens den i 
Ungarn var tæt ved 20% (begge tal 
stammer fra arbejdsstyrkeundersø­
gelser). I Rumænien var over halv­
delen af dem, der var registreret 
som arbejdsløse i december 1992, 
under 30 år, mens tallet for Bulga­
riens vedkommende var ca. 45%. 
Selv om ungdomsarbejdsløsheden i 
Tjekkoslovakiet er lavere end i de 
øvrige lande, var den næsten dob­belt så høj som den gennemsnitlige 
arbejdsløshed i hele arbejdsstyrken 
ved udgangen af 1992. Desuden var 
nedgangen i arbejdsløsheden i årets 
løb mindre for denne gruppe end for 
de øvrige aldersgrupper. 
Antallet af arbejdsløse, som har væ­
ret uden arbejde i over et år, steg 
markant i 1992 i alle de lande, for 
hvilke der foreligger data. I Polen 
hørte ca. 44% af de arbejdsløse til 
denne kategori ved udgangen af 
1992, mens 13% havde været uden 
arbejde i mere end to år. I Ungarn, 
hvor den voldsomme stigning i ar­
bejdsløsheden fandt sted lidt sene­
re, i december 1992, havde 30% af 
alle, der modtog arbejdsløsheds-
ydelser, været uden arbejde i mere 
end et år. I Rumænien, hvor ar­
bejdsløsheden først blev registreret 
i begyndelsen af 1991, havde 26% af 
det samlede antal registrerede været 
uden arbejde i mere end 9 måneder. 
I Tjekkoslovakiet udgjorde de lang­
tidsledige på trods af faldet i ar­
bejdsløsheden i løbet af 1992 30% af 
alle arbejdsløse ved årets udgang. 
Perspektiver 
Mens der var tydelige tegn på en 
forbedring i den økonomiske situa­
tion i dele af regionen i 1992, er det 
fortsat uklart, om denne udvikling 
vil fortsætte, og om den vil brede sig 
til de øvrige lande. 
I Polen forudser regeringens pro­
gnoser en vækst på 2% i 1993, mens 
der i Ungarn er håb om, at der på 
trods af de restriktive foranstalt­
ninger, der indførtes i september 
1992, bliver tale om et vist opsving i økonomien i 1993 eller 1994.1 Ru­
mænien håber man på, at arbejds­
løsheden kan holdes på et niveau 
mellem 9 og 12%, selv om det kan 
blive vanskeligt, hvis der samtidig 
føres en politik, der tager sigte på at 
nedbringe inflationen fra 200% til 
70-80%, mens subsidierne til for­
brugsvarer afvikles (fra 1. maj 
1993), og den tilbageværende pris­
kontrol gradvis lempes. 
I alle landene er perspektiverne for 
beskæftigelsen på kort og mellem­
lang sigt i høj grad påvirket af, hvor 
hurtigt reformprogrammerne vil 
blive gennemført fremover — her 
tænkes ikke så meget på, hvor hur­
tigt de store statslige virksomheder 
privatiseres, men mere på, hvor 
lang tid det vil tage at ændre ledel­
sesmetoder og -principper med hen­
blik på en mere markedsorienteret 
styring i stedet for opfyldelse af so­
ciale formål som f.eks. bevarelse af 
arbejdspladser. Overalt i regionen 
vil denne proces uundgåeligt resul­
tere i omfattende tab af arbejds­
pladser. 
Det er fortsat et stort spørgsmål, om 
det vil lykkes at opnå en så høj 
økonomisk vækstrate, at der kan 
skabes tilstrækkelig beskæftigelse i 
andre sektorer til at opveje disse 
tab. Dette kommer til at afhænge 
ikke blot af den politik, der føres 
inden for hvert enkelt land, men 
også af, hvorvidt det i fællesskab 
lykkes disse lande at fastholde en 
økonomisk ekspansion, samt af 
væksten i EF og i andre egne af 
verden, som er en væsentlig forud­
sætning for den vækst i samhande­
len, der er afså afgørende betydning 
for omstruktureringen og udviklin­
gen i disse lande. 
-79 
Den seneste udvikling i beskæftigelsen i Central- og Østeuropa 
-80 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret 
EF-arbejdsmarked? 
Der er enorme forskelle i løn- og arbejdskraftomkostningerne 
i EF, som skyldes tilsvarende forskelle i produktiviteten. 
Også arbejdsstyrkens uddannelsesniveau er tilsvarende 
uensartet. Der er dog kun tale om meget begrænsede 
bevægelser i arbejdsstyrken mellem EF-landene. 
Planerne om oprettelse af en økono­
misk union i EF har i takt med 
fjernelsen afde konkurrencemæssi­
ge hindringer for handelen med va-. 
rer og tjenesteydelser i EF-landene 
skabt øget interesse for, hvordan de 
europæiske arbejdsmarkeder fun­
gerer. Denne interesse indeholder 
mange aspekter. Man er interesse­
ret i, at arbejdsmarkederne funge­
rer på en måde, som kan bidrage til 
at øge EF-producenternes økonomi­
ske effektivitet og konkurrenceev­
ne, hvilket er et af de vigtigste 
formål med Den Økonomiske 
Union. Der skal være arbejdskraft 
til rådighed i tilstrækkelige mæng­
der med de færdigheder og kvalifi­
kationer, der er brug for, og til en 
pris, som kan sikre en rentabel 
produktion. 
Samtidig er man interesseret i, at 
de lønniveauer, ansættelsesbetin­
gelser og arbejdsvilkår, der er gæl­
dende på disse markeder, er 
forenelige med opfyldelsen afde so­
ciale velfærdsmålsætninger, som 
Den Økonomiske Union også skulle 
bidrage til. Specielt bestræbelserne 
på at skabe større økonomisk og 
social samhørighed ved at udjævne 
forskellene i indkomst pr. indbyg­
ger og opnå bedre ligevægt mellem 
beskæftigelsesmulighederne i de forskellige egne af EF — som i dag 
er meget skævt fordelt (kort 9) — er 
et centralt element i Maastricht-
Traktaten. 
Det kan være vanskeUgt at opnå 
den rette balance mellem økonomi­
ske og sociale målsætninger. Lønni­veauerne skal være lave i forhold til 
arbejdskraftens produktivitet i de 
områder, hvor der er et for stort 
udbud af arbejdskraft — og høj ar­
bejdsløshed — for at få virksomhe­
der til at investere i disse områder 
og skabe nye arbejdspladser, men 
de må ikke være så lave, at det 
K9 Andelen af befolkningen i den arbejdsdygtige alder i 
beskæftigelse, 1991 
% af befolkningen 
i den 
arbejdsdygtige alder 
e=£3» 
81 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
bringer den sociale samhørighed i 
fare. På samme måde gælder det, at 
det er både ønskeligt og legitimt at 
højne sundheden og sikkerheden på 
arbejdspladsen og forbedre arbejds­
vilkårene generelt i mange egne af 
EF, men det skal afvejes imod de 
omkostninger, det indebærer for de 
pågældende virksomheder, og imod 
de eventuelle negative virkninger, 
det kan have for oprettelsen af nye 
arbejdspladser. 
Teorien om 
arbej dsmarkedets 
integration 
Bevægelsen i retning af et mere inte­
greret europæisk arbejdsmarked er i 
praksis foregået på to fronter. For det 
første har gennemførelsen af Det In­
dre Marked gjort det muligt for virk-
somheder inden for mange 
forskellige brancher at placere deres 
produktion hvor som helst i EF, det 
er mest fordelagtigt for dem, og har 
dermed også åbnet mulighed for at 
skabe beskæftigelse i områder, hvor 
der er mangel på arbejdspladser. 
Samtidig har man ophævet kontrol­
len med de finansielle strømme for at 
gøre det muligt for kapitalen at ud­
nytte investeringsmulighederne de 
steder, hvor kapitaldannelsen hidtil 
har været utilstrækkelig. 
For det andet er det i stigende grad 
blevet muligt for folk at flytte fra et 
EF-land til et andet for at tage be­
skæftigelse, idet man har fjernet de 
lovgivningsmæssige restriktioner for 
arbejdskraftens mobilitet og samti­
dig på mange områder opnået gensi­
dig anerkendelse af faglige 
kvalifikationer. 
Det gør det lettere for folk, der bor 
i områder, hvor der er mangel på 
arbejdspladser — specielt i rela­
tion til kvalifikationer, de er i be­
siddelse af— at flytte til områder, hvor der er mangel på arbejds­
kraft, og også lettere for virksom­
heder at rekruttere arbejdskraft 
fra andre steder i EF. Resultatet 
skulle derfor være en udjævning af 
forskellene i udbuds- og efterspørg-
selssituationen på de lokale ar­
bejdsmarkeder og færre tilfælde af 
mangel på bestemte kvalifikatio­
ner og dermed også færre potenti­
elle begrænsninger for produktion 
og effektivitet. 
I det omfang, sådanne bevægelser 
finder sted — og i det omfang ud­
buds- og efterspørgselsvilkårene 
indvirker på lønniveauerne — skul­
le det desuden medføre en udjæv­
ning af lønforskellene mellem de 
forskellige dele af EF. Disse virk­
ninger skulle blive yderligere for­
stærket af virksomhedernes og 
kapitalens øgede mobilitet. Det vil 
med andre ord sige, at hvis det er 
korrekt, at kapitalen normalt vil be­
væge sig til de områder, hvor der er 
et forholdsvis stort udbud af 
arbejdskraft, hvor lønningerne er 
forholdsvis lave, og hvor investe­
ringsmulighederne endnu ikke er 
udnyttet, skulle det også bidrage til 
at skabe mere ensartede arbejds­
markedsvilkår. 
I princippet vil både løn- og arbejds­
markedsvilkårene i EF — hvis man 
skal beskrive det lidt forenklet — 
med tiden blive helt ensartede, også 
selv om der ikke sker bevægelser i 
arbejdskraften overhovedet, hvis 
blot kapitalen var fuldstændig mo­
bil. Det samme vil være tilfældet, 
hvis arbejdskraften er fuldstændig 
mobil, og kapitalen ikke bevæger 
sig overhovedet. 
I praksis er EF-politikken baseret 
på, at kapitalstrømme frem for ar­
bejdskraftbevægelser er de vigtig­
ste instrumenter til at udjævne 
skævhederne. Mobilitet betragtes 
mere som et middel til at udvide den 
enkeltes karrieremuligheder, uan­set hvor vedkommende bor, end som 
en tilpasningsmekanisme på ar­
bejdsmarkedet. Der er således me­
get overbevisende argumenter 
imod, at en massiv flytning af ar­
bejdskraft fra de fattige til de mere 
velstående regioner skulle være øn­
skelig, ikke mindst på grund af det 
deraf følgende indkomsttab i først­
nævnte region og det ekstra pres på 
den sociale og fysiske infrastruktur 
i sidstnævnte region, som normalt 
vil være resultatet. 
Arbejdskraftens vandring mellem 
forskellige regioner har dog i flere 
lande rent historisk været et vig­
tigt middel for folk, der boede i 
områder med høj arbejdsløshed, til 
at finde beskæftigelse. Og det kan 
derfor fortsat til en vis grad få be­
tydning for bestræbelserne på at 
skabe mere ensartede beskæftigel­
sesmuligheder i hele EF. Øgede ka­
pitalstrømme i et omfang, der kan 
udjævne forskellen i de økonomi­
ske resultater og i velstanden mel­
lem de rige og fattige regioner i EF, 
afhænger i høj grad af, om der ek­
sisterer økonomisk fordelagtige 
muligheder i de fattigere områder. 
Mens dette igen til dels afhænger 
af, om der er arbejdskraft til rådig­
hed i disse områder til forholdsvis 
lave omkostninger, er lønniveauer­
ne — og produktionsomkostnin­
gerne mere generelt — kun ét af 
elementerne i rentabilitetsbereg-
n ingen. 
Specielt kan en tilpas kvalificeret og 
uddannet arbejdsstyrke med de for­
nødne færdigheder og erfaringer 
være lige så vigtig, da den kan blive 
en afgørende faktor for produk­
tiviteten og dermed for arbejds­
kraftomkostningerne pr. enhed. 
Desuden sikrer lave lønninger ikke 
nødvendigvis produktdesign, kvali­
tet, innovation og kundeservice på 
et tilstrækkeligt højt niveau, hvil­
ket ifølge undersøgelser og rund­
spørger hos virksomheder er 
82 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
afgørende faktorer for konkurrence­
mæssig succes på lang sigt. 
Eksterne faktorer, som ligger uden 
for de enkelte virksomheders kon­
trol, som f.eks. tilstedeværelsen af 
effektive kommunikationsinfra-
strukturer og støttetjenester, har 
også stor indvirkning på virksom­
hedernes effektivitet og rentabili­
tet. Et vist minimum af økonomisk 
og social infrastruktur vil forment­
lig være en nødvendig forudsætning 
for tilstrømning af privat kapital i 
større omfang. Derfor er de offentli­
ge investeringer så vigtige i de min­
dre udviklede regioner, og derfor 
støtter EF sådanne investeringer 
gennem strukturfondene. 
Fire vigtige træk ved 
arbejdsmarkedet i EF 
Dette kapitel omhandler fire vigtige 
træk ved arbejdsmarkedet i EF og 
redegør for, hvordan de varierer in­
den for EF. 
Først ser man på skævhederne i 
indkomst pr. indbygger i EF. Det er 
en vigtig indikator for den sociale 
samhørighed. Det er dog ikke i sig 
selv tilstrækkeligt til at vurdere, i 
hvilket omfang udviklingen i de 
økonomiske resultater og de sociale 
vilkår går i retning af en udjævning 
af forskellene. Lige så vigtig er den 
beskæftigelse, der kan skabes af et 
BNP på et givet niveau, og den 
måde, hvorpå denne beskæftigelse 
er fordelt mellem enkeltpersoner 
og sociale grupper. I kapitlet gen­
nemgås derfor de forskellige kombi-
nationer af arbejdskraftens 
produktivitet, antallet af personer i 
beskæftigelse og antallet af arbejds­
timer, der forekommer på arbejds­
markederne i EF. 
Dernæst behandles forskellene i 
gennemsnitslønninger og arbejds­
kraftomkostninger, som ligger til grund for forskellene i indkomst pr. 
indbygger, og som både er en afspej­
ling af og en afgørende faktor for 
variationer i de økonomiske resul­
tater. Det afdækkes, i hvilket om­
fang der er forskelle mellem 
EF-landene og regionerne med hen­
syn til arbejdskraftomkostningerne 
i industrien som helhed og i bestem­
te sektorer, og der redegøres for son­
dringen mellem lønomkostninger 
og ikke-lønmæssige omkostninger. 
Desuden ser man på de ændringer i 
de relative arbejdskraftomkostnin­
ger, der har fundet sted i løbet af 
1980'erne — både på nationalt og 
regionalt plan — og sætter disse 
ændringer i relation til udviklingen 
i både produktivitet og arbejdsløs­
hed for at få et indtryk af, hvilke 
virkninger ændringer i arbejdsmar­
kedsvilkårene har for omkostnin­
gerne. 
Det tredje aspekt, der behandles, 
drejer sig om adgangen til uddan­
nelse for de unge i forskellige egne 
af EF samt om forskelle i arbejds­
styrkens gennemsnitlige uddannel­
sesniveau fra område til område. 
Dette er en central faktor for for­
skelle i produktivitet og økonomi­
ske resultater, eftersom den både er 
bestemmende for, hvilke færdighe­
der arbejdsgiverne kan trække på, 
og for arbejdstagernes evne til at 
tilpasse sig teknologiske ændringer 
— og dermed også ændringer i kva­
lifikationskravene . 
Endelig behandles spørgsmålet om 
arbejdskraftens mobilitet, specielt 
omfanget af arbejdskraftbevægelser 
inden for EF mellem medlemslande­
ne. I denne forbindelse er det ikke 
blot af betydning, i hvilket omfang 
der er tale om arbejdskraftmigra­
tion, og hvordan denne i givet fald er 
relateret til de samlede migrations-
strømme og den lokale arbejdsstyr­
kes størrelse, men også hvilken 
alder de arbejdstagere, der flytter, 
typisk har. Erhvervslivets 
evne til at skabe 
beskæftigelse 
For at vurdere forskellene i EF med 
hensyn til, hvor effektive de enkelte 
EF-lande — eller deres arbejdsmar­
keder — er til at skabe beskæftigel­
se til de mennesker, der bor der, er 
det hensigtsmæssigt at se på forhol­
det mellem den potentielle arbejds­
styrke, de har til rådighed, og 
indkomstniveauet i det pågældende 
land. Det kan man gøre ved at opdele 
BNP pr. indbygger i hvert enkelt EF-
land, som jo er udtryk for landets 
relative velstand, i tre bestanddele: 
• arbejdsstyrkens produktivitet 
udtrykt i størrelsen af BNP pr. 
udført arbejdstime; 
• det gennemsnitlige antal ar­
bejdstimer, der udføres af hvert 
enkelt medlem af arbejdsstyr­
ken; 
• den andel af befolkningen, som 
er i arbejde, og dermed bidrager 
til BNP. 
Disse tre elementer tilsammen er 
bestemmende for BNP pr. indbyg­
ger (Y/N = Y/H x H/E x E/N, hvor 
Y=BNP, N=befolkning, H=det sam­
lede antal udførte arbejdstimer og 
E=antallet af personer i beskæfti­
gelse. Det viser, hvordan produkti­
vitet, arbejdstid og befolkningens 
deltagelse i arbejdsstyrken er kom­
bineret i hvert enkelt EF-land for at 
producere et BNP af en bestemt 
størrelse. 
Det interessante er ikke blot at se, 
hvordan dette varierer mellem EF-
lande på forskellige økonomiske 
udviklingsstadier og velstandsni­
veauer, men også hvordan det va­
rierer mellem EF-lande på samme 
udviklingsniveau. 
-83-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
53 BNP pr. indbygger i EF-landene, USA og Japan, 1991 
25 
20 
15 
10 
GR P I«. E UK E12 NL 8 I F L D DK USA J OR P IN. E UK Eli NL B I F L D DK USA J 
54 BNP pr. indbygger og produktivitet i EF-landene, USA og 
Japan, 1991 
1.000 ECU 
30 r 
25 r 
20 b 
15 b 
10 b 30 
4 25 
4 20 
15 
10 
OR P IH. E UK E12 NL B I F L D DK USA J GB P IRL E UK El! NL B I F L D DK USA J Indkomst pr. 
indbygger 
Der er store forskelle i velstanden i 
EF. I 1991 var indkomsten pr. ind­
bygger i Grækenland, det fattigste 
EF-land, målt i købekraftstandar­
der (dvs. hvor mange varer og tjene­
steydelser, der kan købes med 
denne indkomst), på kun 38% af 
niveauet i Luxembourg, der er det 
rigeste EF-land (figur 53). 
Der er også store indbyrdes forskelle 
mellem de fattigere landes relative 
velstand — indkomsten pr. indbyg­
ger i Spanien var mere end 60% hø­
jere end i Grækenland — men det 
største skel går mellem de fire min­
dre udviklede EF-lande — Portugal, 
Irland og Spanien samt Grækenland 
—og de øvrige. 11991 havde Spanien 
som det nienderigeste land af De 
Tolv et indkomstniveau pr. indbyg­
ger, som lå næsten 25% under ni­
veauet i Storbritannien, som var det 
ottenderigeste — det er nogenlunde 
den samme forskel som mellem Stor­
britannien og Tyskland (ekskl. de 
nye østtyske delstater). 
Til sammenHgning med EF-landene 
havde USA i 1991 et gennemsnitligt 
indkomstniveau pr. indbygger (målt 
på samme måde), som var ca. 6% 
højere end Luxembourgs. Niveauet i 
Japan var en smule lavere end i 
Tyskland, men højere end i Fran­
krig, som er henholdsvis det næstri­
geste og tredjerigeste EF-land. 
Forskelle i indkomst pr. indbygger 
mellem EF-landene, målt i købe-
kraftsstandarder (KKS), afspejler 
generelt forskelle i BNP pr. indbyg­
ger, målt i ECU, og for de fleste 
landes vedkommende har justerin­
gen kun begrænset indvirkning på 
de relative indkomstniveauer. 
Den største virkning kan registre­
res i de lande, som ligger i hver sin 
84 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
ende af skalaen. BNP-niveauet i 
Danmark i 1991 reduceres med 
25%, når først der tages hensyn til 
dets effektive købekraft, og niveau­
erne i Grækenland og Portugal for­
øges med over henholdsvis 30% og 
50% (figur 53). I de øvrige lande 
ændrer KKS-justeringer kun BNP 
med under 10%. 
Justeringen til KKS-værdier har 
også stor betydning for sammenlig­
ningen med USA og Japan. Målt i 
ECU havde Japan i 1991 et BNP pr. 
indbygger, som var over 20% højere 
end USA's — over 7% højere end 
Danmarks og Tysklands — mens 
niveauet er næsten 15% lavere, når 
sammenligningen foretages i KKS-
værdier. 
I modsætning til Japan var BNP pr. 
indbygger, målt i ECU, i USA ca. 
10% lavere end i de to sidstnævnte 
EF-lande, men målt i KKS var det 
over 10% højere. (Det skal under­
streges, at denne sammenligning i 
høj grad er influeret af den på det 
tidspunkt gældende vekselkurs 
mellem US-dollars — eller japansk 
yen — og ECU, hvilket er grunden 
til, at man anvender KKS-værdier 
til sammenligningsformål.) 
Produktivitet 
Selv om produktiviteten, målt i 
BNP pr. udført arbejdstime, varie­
rer mellem EF-landene på samme 
måde som BNP pr. indbygger — 
forstået på den måde, at de mere 
velstående lande har et højere pro­
duktivitetsniveau end de fattigere 
— er forholdet under ingen omstæn­
digheder ensartet. 
Blandt de mere velstående lande — 
de lande med et BNP pr. indbygger, 
der ligger over EF-gennemsnittet— 
var forskellene i produktivitet i 
1991 langt mindre end forskellene i 
indkomsten pr. indbygger (8% mel­
lem det højeste og det laveste ni­veau sammenholdt med over 30% 
for indkomstniveauernes vedkom­
mende). 
Det tyder på, at der er store forskel­
le mellem landene med hensyn til, 
hvor stor en indkomst et givet ni­
veau for arbejdskraftens effektivi­
tet kan frembringe (figur 54). 
I Danmark var produktiviteten 
f.eks. kun en smule højere end i 
Nederlandene. Men på grund af for­
skelle i det gennemsnitlige antal 
udførte arbejdstimer og i det relati­
ve antal personer i beskæftigelse 
var indkomsten pr. indbygger i 
Danmark over 30% højere end i Ne­
derlandene. 
Tilsvarende kunne Tyskland—som 
har nogenlunde samme BNP pr. ud­
ført arbejdstime som Belgien — om­
sætte det til en næsten 25% større 
indkomst pr. indbygger, fordi en 
større del af befolkningen er i be­
skæftigelse. 
Blandt de mindre velstående EF-
lande har Storbritannien et langt 
lavere produktivitetsniveau end 
andre nordlige EF-lande, bortset 
fra Irland. I 1991 var produktivite­
ten f.eks. over 25% lavere end i Ne­
derlandene og en smule lavere end 
i Spanien. Storbritannien kompen­
serede dog for sin lave produktivitet 
ved at have flere mennesker i be­
skæftigelse. Dette bidrog til at brin­
ge indkomsten pr. indbygger op 
over niveauet i Spanien og tættere 
på niveauerne i de øvrige nordlige 
EF-lande (dets BNP pr. indbygger 
målt i ECU var 30% højere end i 
Spanien og under 10% lavere end i 
Nederlandene). 
Det samme er i vidt omfang tilfæl­
det i Portugal. 11991 var produkti­
viteten næsten 15% lavere end i 
Grækenland. Men fordi en langt 
større del af befolkningen var i ar­
bejde, var BNP pr. indbygger i Por­tugal (målt i ECU) 5% højere end i 
Grækenland. 
Det gennemsnitlige BNP pr. udført 
arbejdstime i USA i 1991 var nogen­
lunde det samme som niveauet i 
Tyskland. Men i Japan var produk­
tiviteten målt på denne måde væ­
sentligt lavere end i Tyskland — 
over 20% lavere. Den var også lave­
re end i mange andre EF-lande og 
mindre end 10% over niveauet i 
Storbritannien og Spanien. 
Det kan måske synes overraskende 
på baggrund af Japans renommé for 
høj effektivitet. Det gælder ganske 
vist i industrien — og i endnu højere 
grad i de højteknologiske sektorer i 
industrien — men det er ikke tilfæl­
det i servicesektoren. Høj beskæfti­
gelse i forhold til produktionen i 
servicesektoren mere end opvejer 
således den høje produktivitet i in­
dustrien. Det betyder, at Japan er 
et land med en forholdsvis lav sam­
let produktivitet og en meget høj 
beskæftigelse. 
Det samme gør sig i vidt omfang 
gældende i en række EF-lande, men 
dog i mindre grad. Danmark har et 
højt indkomstniveau pr. indbygger, 
specielt målt i ECU, men landets 
relative velstand er baseret på, at 
det skaber beskæftigelse til en stør­
re del af befolkningen end andre 
EF-lande med en tilsvarende pro­
duktivitet. 
I Storbritannien og Portugal er en 
større andel af befolkningen i be­
skæftigelse, end man skulle forven­
te på baggrund af de relativt lave 
realindkomster pr. indbygger i de to 
lande. 
Den gennemsnitlige 
arbejdstid 
Lande med forholdsvis lav produk­
tivitet har generelt kompenseret for 
-85 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
dette ved at have længere arbejds­
tid, bortset fra Storbritannien og 
Portugal, som kompenserer ved at 
have flere mennesker i beskæftigel­
se. Selv om det gennemsnitlige an­
tal arbejdstimer, der udføres af hver 
enkelt person i beskæftigelse, varie­
rer langt mindre end produktivite­
ten, er der dog tale om betydelige 
forskelle mellem EF-landene. 
11991 arbejdede alle i beskæftigelse 
i gennemsnit næsten 44 timer om 
ugen i Grækenland sammenholdt 
med under 33 timer om ugen i Ne­
derlandene, med andre ord ca. en 
tredjedel længere (figur 55). Med 
undtagelse af Storbritannien havde 
alle landene med en produktivitet 
— og et indkomstniveau pr. indbyg­
ger — der lå under EF-gennemsnit­
tet, en gennemsnitlig arbejdsuge på 
over 41 timer. Alle de lande, hvor 
den gennemsnitlige produktivitet 
lå over gennemsnittet, havde en 
reel arbejdsuge på under 40 timer. Forskelle i arbejdstiden afspejler til 
en vis grad forskelle i landbrugets 
betydning for økonomien (her er ar­
bejdstiden generelt længere end i de 
øvrige sektorer). Men forskellen 
skyldes først og fremmest, at folk i 
beskæftigelse i fire af de fem lande 
med lav produktivitet — Græken­
land, Portugal, Spanien og Irland — 
har en længere reel arbejdstid både 
i industrien og i servicesektoren end 
i andre lande. Det kan tilskrives 
både, at de fuldtidsbeskæftigede 
har længere arbejdstid, og at man 
kun i begrænset omfang gør brug af 
deltidsbeskæftigelse (figur 56). 
Forskellene i den reelle arbejdstid i 
EF underbygger i vidt omfang den 
opfattelse, at folk vælger at nedsætte 
deres arbejdstid, når indkomsten pr. 
indbygger stiger. Det bekræftes af 
udviklingen i løbet af 1980'erne. 
F.eks. faldt den normale arbejdsuge 
mellem 1983 og 1991 for fuldtidsbe­
skæftigede i industrien og service-
55 Arbejdstid og beskæftigelsesfrekvens i EF-landene, 
USA og Japan, 1991 
Antal timer pr. uge sektoren i alle de lande, hvor BNP pr. 
indbygger lå over EF-gennemsnittet, 
bortset fra i Frankrig, hvor arbejds­
tiden forblev uændret. I alle de lan­
de, hvor niveauet lå under 
EF-gennemsnittet, bortset fra i Græ­
kenland, steg arbejdstiden (figur 56). 
Forholdet mellem den reelle ar­
bejdstid for fuldtidsbeskæftigede 
lønmodtagere og omfanget af del­
tidsbeskæftigelse er også interes­
sant. I Nederlandene og Danmark, 
hvor de fuldtidsansatte har en kor­
tere arbejdstid end nogen andre ste­
der i EF, er der også en større del af 
arbejdstagerne, der arbejder på del­
tid. På samme måde gælder det i 
Grækenland, Portugal, Spanien og 
Irland, hvor den gennemsnitlige ar­
bejdstid var forholdsvis høj, at for­
holdsvis få mennesker arbejdede på 
deltid — under 5% i de tre sydlige 
EF-lande i 1991 og under 10% i Ir­
land. I disse lande arbejdede de to 
elementer derfor i samme retning. I 
Nederlandene og Danmark resulte­
rede de i en nedsættelse af den gen-
nomsnitlige arbejdstid og on 
forøgelse af antallet af personer i 
beskæftigelse. I de øvrige fire lande 
var resultatet en forøgelse af den 
gennemsnitlige arbejdstid. 
Til gengæld arbejdede de to elemen­
ter i hver sin retning i Storbritanni-
en og Italien. I Italien ligger 
omfanget af deltidsbeskæftigelse et 
godt stykke under EF-gennemsnit­
tet og på linje med niveauet i andre 
sydlige EF-lande, også selv om de 
fuldtidsbeskæftigede har en for­
holdsvis kort arbejdstid. Denne 
komparative mangel på deltidsbe­
skæftigelse kan derfor i dette tilfæl­
de muligvis afspejle kulturelle og 
sociale forskelle mellem don nordli­
ge og den sydlige del af EF, specielt 
med hensyn til kvindernes beskæf­
tigelse, idet kvinderne udgør det 
store flertal af deltidsbeskæftigede 
arbejdstagere. Den kan også, som 
det fremgår af kapitel 6, tilskrives 
86 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
forskelle i reglerne omkring beskæf­
tigelses- og ansættelsesvilkår og de 
krav og begrænsninger, der er på­
lagt i henhold til lovgivning og kol­
lektive aftaler. 
I Storbritannien er det omvendte til­
fældet, idet de fuldtidsbeskæftigede 
har en lang arbejdstid, men deltids­
beskæftigelse er alligevel langt mere 
udbredt end i de fleste andre egne af 
EF. En del af forklaringen kan være 
den forholdsvis lave løn og produkti­
vitet i Storbritannien, som eventuelt 
afholder folk fra at nedsætte deres 
ugentlige arbejdstid, og som måske 
også tilskynder kvinder til at tage 
arbejde for at bidrage til husstands­
indkomsten. 
Sammenlignet med EF er den gen­
nemsnitlige arbejdstid forholdsvis 
lav i USA og høj i Japan. Selv om 
den gennemsnitlige arbejdstid i Ja­
pan er faldet ganske betydeligt i de 
senere år, havde hver enkelt be­
skæftigede person i 1991 gennem­
snitligt en længere arbejdstid — 
næsten 4% længere — end i Græ­
kenland, hvilket er en af årsagerne 
til det høje indkomstniveau pr. ind­
bygger i Japan. 
Beskæftigelse i forhold 
til befolkning 
Mens den gennemsnitlige reelle ar­
bejdstid generelt falder, når ind­
komsten pr. indbygger stiger, vil 
den andel af befolkningen, som er i 
beskæftigelse, generelt stige. 11991 
havde Danmark og Tyskland, som 
har det højeste BNP pr. indbygger i 
EF, en langt større del af befolknin­
gen i arbejde (51% og 46,5%) end 
Spanien, Irland og Grækenland, 
som er tre af de fire lande med den 
laveste indkomst pr. indbygger (33-
37%) (figur 55). Som nævnt udgør 
Storbritannien og Portugal dog to 
undtagelser med en indkomst pr. 
indbygger under gennemsnittet og en langt større del af befolkningen i 
beskæftigelse end EF-gennemsnit­
tet (46-47%, hvilket er næsten det 
samme som i Tyskland). 
Den generelle tendens synes dog at 
være, at landene øger antallet af 
personer i beskæftigelse, efterhån­
den som indkomsten pr. indbygger 
stiger. Stigningen i indkomst — og 
produktivitet — kan med andre ord 
opfattes som en mulighed for at for­
dele det disponible arbejde mellem 
en større del af befolkningen. I Dan­
mark og specielt i Nederlandene er 
denne tendens yderligere blevet 
styrket gennem nedsættelser i den 
gennemsnitlige arbejdstid. 
Set ud fra denne synsvinkel er det 
lykkedes både for Storbritannien og 
Portugal at opnå en meget høj be­
skæftigelse på trods af lave produk­
tivitetsniveauer og dermed også 
lave lønninger. I Portugal synes det­
te at være opnået ved at udvide de lavtlønnede arbej dskraftintensive 
aktiviteter. I Storbritannien er det i 
vidt omfang sket via omfattende 
deltidsbeskæftigelse, som i modsæt­
ning til, hvad der er tilfældet i Ne­
derlandene og Danmark, ikke har 
været ledsaget af en nedsættelse af 
den gennemsnitlige arbejdstid for 
de fuldtidsbeskæftigede. I Storbri­
tannien har en meget stor del af de 
mandlige arbejdstagere således en 
forholdsvis lang arbejdstid — til en 
forholdsvis lav løn — og en stor del 
af kvinderne arbejder på deltid 
(44% sammenholdt med et EF-gen­
nemsnit på 28%) — igen til en for­
holdsvis lav løn. 
Både USA og Japan havde en højere 
beskæftigelse i forhold til den samle­
de befolkning i 1991 end EF som 
helhed. I USA var niveauet lige over 
EF-gennemsnittet — hvilket kan 
tilskrives, at en mindre del af den 
samlede befolkning er i den arbejds­
dygtige alder. I Japan var beskæfti-
56 Fuldtidsbeskæftigedes arbejdstid og omfanget af 
deltidsbeskæftigelse i industri og servicesektor i EF-
landene, 1983 og 1991 
50 ^ntal timer pr. uge 
Fuldtidsbeskæftigedes arbejdstid % af alle beskæftigede 
n 35 
n 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
gelsen over 30% højere end EF-gen­
nemsnittet. I dette tilfælde skyldes 
det en højere erhvervsfrekvens ikke 
blandt kvinderne, men blandt de 
ældre, som udgør en langt større del 
af arbejdsstyrken, end det er tilfæl­
det i EF. 
Produktivitet, arbejde og 
erhvervsfrekvens 
Ovenstående analyse viser, at de 
forskelle i indkomst pr. indbygger, 
der er tale om i EF, dækker over 
store forskelle i, hvordan produkti­
vitet, arbejdstid og beskæftigelse or 
kombineret. Dot viser mod andre 
ord, at den måde, hvorpå arbejds­
markeder i forskellige EF-lande bi­
drager til at fordele det disponible 
arbejde og dermed også indkom­
sten, kan variere ganske betydeligt 
mellem lande med stort set samme 
velstandsniveau. 
I visse lande, som f.eks. Danmark 
og Nederlandene, er en forholdsvis 
stor del af befolkningen i beskæfti­
gelse, men hver enkelt har en for­
holdsvis kort arbejdstid. (Det 
samme er tilfældet i andre skandi­
naviske lande, som har prioriteret 
opretholdelsen af beskæftigelsesni­
veauet højt). I andre lande i EF, som 
f.eks. Bolgion og Italien, or produk­
tivitetsniveauet og indkomsten pr. 
indbygger det samme som i Neder­
landene, men en langt mindre del af 
befolkningen er involveret i produk­
tionen, og deres gennemsnitlige ar­
bejdstid er væsentligt længere. 
Sådanne forskelle har store konse­
kvenser ikke blot for adgangen til 
beskæftigelse og indkomst, men 
også for arbejdsløsheden. Nogle 
simple regnestykker viser dette ty­
deligt. Hvis f.eks. den gennemsnit­
lige reelle arbejdstid i Belgien var 
den samme som i Nederlandene, og 
produktiviteten forblev uændret, 
kunne ca. 15% flere mennesker være i arbejde — det er dobbelt så 
mange, som der var registreret som 
arbejdsløse i 1991. Hvis den reelle 
arbejdstid var den samme i Italien 
og Frankrig som i Nederlandene, 
kunne ca. 20% flere mennesker 
komme i beskæftigelse, og det er 
igen flere, end der er registreret som 
arbejdsløse. 
Mulighederne for rent faktisk at 
gennemføre en sådan forøgelse af 
beskæftigelsen hindres til dels af 
eksisterende sociale skævheder i 
det pågældende land — f.eks. den 
strukturbetingede skævhed i Itali­
en mollom don nordlige og don 
sydlige del af landet — og vanske­
ligheder med at skabe enighed om 
en omfordelingspolitik. 
I lande, hvor produktivitet — og løn­
ninger — er forholdsvis lave, er mu­
lighederne for en bredere 
omfordeling af det disponible arbejde 
helt klart mere begrænset. Selv om 
både Storbritannien og Portugal har 
opnået et forholdsvis højt beskæfti­
gelsesniveau, vil en yderligere ud­
vikling i denne retning formentlig 
møde modstand fra de nuværende 
arbejdstagere, som i forvejen har en 
relativt lav indkomst. I sådanne lan­
de er det centrale problem snarere, 
hvordan man øger produktiviteten. 
Japan er et interessant eksempel til 
efterfølgelse for EF. Mens USA fig­
ner Nederlandene og Danmark med 
hensyn til at kombinere høj produk­
tivitet og en lav gennemsnitlig ar­
bejdstid, er situationen i Japan den, 
at lav produktivitet er kombineret 
med en høj gennemsnitlig arbejdstid, 
der både skaber en forholdsvis høj 
indkomst pr. indbygger og en for­
holdsvis høj beskæftigelse. Midlet til 
at opnå dette er en høj produktivitet 
og stor konkurrenceevne i industrien 
— eller i den sektor, som hovedsage­
lig producerer de varer, der handles 
med. Dette bidrager effektivt til at 
øge det samlede BNP-niveau og til­vejebringe den nødvendige indkomst 
til at skabe beskæftigelse i service­
sektoren og dermed høj beskæftigel­
se i økonomien som helhed. Samtidig 
er de gennemsnitlige lønninger i in­
dustrier med høj produktivitet ikke 
væsentligt højere end i sektorer med 
lav produktivitet, således at både 
indkomst og arbejde er forholdsvis 
ligeligt fordelt. 
Tilstedeværelsen af en industrisek­
tor med høj produktivitet, der pro­
ducerer de varer, der handles med, 
side om side med en sektor med lav 
produktivitet, der producerer varer 
og tjonoHtoydelHor, dor ikke handloH 
mod, kombineret mod on passende 
indkomstfordeling er én af de må­
der, hvorpå man eventuelt kan løse 
EF's arbejdsløshedsproblem. 
Lønninger og arbejds­
kraftomkostninger 
For de fleste mennesker i EF afgø­
res indkomstniveauet hovedsagelig 
af den løn, de får, for det arbejde, de 
udfører. Væksten i indkomsten pr. 
indbygger afhænger derfor i vidt 
omfang af stigninger i reallønnen. 
Det er ensbetydende med, at en 
indsnævring af forskellene i ind­
komsten pr. indbygger mellem EF-
landono i realiteten kun kan 
forekomme, hvis reallønnen i de fat­
tigere EF-lande stiger i forhold til 
reallønnen andre steder — det ville 
dog også kunne ske ved en forholds­
mæssig stigning i antallet af perso­
ner i beskæftigelse i forhold til 
befolkningen i de fattigere lande. 
Samtidig afhænger en forøgelse af 
velstanden af en vækst i BNP, som 
kun kan opnås, hvis producenterne 
i det pågældende land forbliver kon­
kurrencedygtige både på EF-mar-
kederne og på markederne uden for 
EF. Eftersom lønningerne er en væ­
sentlig komponent i produktions­
omkostningerne, må det relative 
-88-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
lønniveau på et hvilket som helst 
tidspunkt være foreneligt med op­
retholdelsen af konkurrenceevne og 
rentabilitet. 
Det kan kun gennemføres, hvis løn­
stigningerne afspejler stigninger i 
produktiviteten, dvs. at de i store 
træk skal svare til stigningen i vær­
ditilvækst pr. enhed af arbejds­
kraftinput. Med andre ord betyder 
forbedringer i enten den effektivi­
tet, hvormed arbejdskraften anven­
des, eller i afsætningsmulighederne 
for det fremstillede produkt — f.eks. 
som følge af bedre kvalitet eller de­
sign — at lønningerne kan stige 
uden at forringe konkurrenceevnen 
og dermed kan sikre stigninger i 
realindkomsten pr. indbygger på 
længere sigt. 
Der opstår imidlertid vanskelighe­
der, hvis de relative produktivitets­
niveauer i den brede betydning, der 
er anvendt i det foregående, ændrer 
sig væsentligt — hvilket kan fore­
komme i bestemte sektorer, når der 
f.eks. kommer nye producenter fra 
andre lande ind på markedet, indfø­
res nye produkter eller processer 
eller sker ændringer i det offentli­
ges politik (f.eks. i relation til valu­
takurser eller efterspørgsel). Det 
kan betyde, at de relative lønninger 
må ændres i samme omfang, så kon­
kurrenceevnen bevares — i hvert 
fald på kort sigt, før der kan indfø­
res nye processer eller produkter — 
hvilket kan være uforeneligt med 
andre ikke-økonomiske målsætnin­
ger, som f.eks. opretholdelse af en 
acceptabel levestandard, en retfær­
dig indkomstfordeling eller stabile 
lønrelationer. 
Men uanset disse potentielle van­
skeligheder skal det understreges, 
at de relative lønniveauer i EF eller 
mellem EF og andre lande kun har 
mening i relation til forskelle i pro­
duktivitet. Det vil i sidste ende sige, 
at uanset hvilke foranstaltninger der indføres for at undgå uaccepta­
ble nedskæringer i reallønnen, må 
arbejdskraftomkostningsniveauet i 
en given sektor være konsistent 
med producenternes evne til at 
opnå en rimelig fortjeneste. 
Dette betyder naturligvis ikke, at 
lønningerne skal fortsætte med at 
falde til det punkt, hvor produktio­
nen er rentabel i forhold til konkur-
rencen fra andre lande — 
lønningerne kan være så lave i and­
re lande, at en sådan politik i reali­
teten vil være urealistisk. Det 
betyder derimod, at omkostninger­
ne pr. enhed af værditilvækst ikke 
må ligge alt for langt fra de tilsva­
rende omkostninger i andre lande, 
men dette kan opnås på flere andre 
måder — f.eks. ved at forbedre ef­
fektiviteten i prodiktionen eller pro­
duktkvaliteten og dermed den pris, 
som markedet vil betale — end ved 
at sænke lønningerne. Lønmæssige og 
ikke-lønmæssige 
arbejdskraftom­
kostninger 
Arbejdskraftomkostningerne består 
ikke kun af de lønninger, der udbe­
tales til arbejdstagerne. De omfatter 
også såkaldte indirekte eller ikke-
lønmæssige omkostninger, som virk­
somhederne skal betale for hver 
enkelt ansat. Disse omkostninger be­
står hovedsagelig af socialsikringsbi­
drag til staten eller bidrag til 
offentlige eller private pensions- og 
sygesikringsordninger. Eftersom de 
er et væsentligt element i arbejds­
kraftomkostningerne i en række lan­
de, må de indregnes på lige fod med 
lønningerne, hvis man vil sammen­
ligne forholdene i forskellige lande. 
Desuden skal de, som nævnt i det 
følgende, også medregnes, når man 
sammenligner reallønsniveauer. 
57 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger pr. time i 
industrien i EF-landene, 1981 og 1990 
ECU/arbejdstager (1990-værdier) 
25 r 
20 r 
15 h 25 
• 20 
15 
10 b I ![..]•••[!•• ËUIII1HII 10 
5 b 
P GR IRL E UK I L DK F NL B D P GR IRL E UK I L DK F NL B D 
1981 1990 
89-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
De ikke-lønmæssige arbejdskraft­
omkostninger varierer ganske bety­
deligt i EF og har ikke megen 
forbindelse med det økonomiske ud­
viklingsniveau eller størrelsen afde 
sociale sikringsordninger og sociale 
velfærdssystemer måtte være. I 
1990 udgjorde de i gennemsnit over 
30% af de samlede arbejdskraftom­
kostninger i Frankrig, og lidt under 
30% i både Italien og Belgien (figur 
57). I Storbritannien udgjorde de 
indirekte omkostninger til gengæld 
kun 13% og i Danmark kun godt 3%. 
I de øvrige EF-lande rangerede de­
res vægt fra 17% i Luxembourg og 
18% i Irland til 25% i Portugal og 
26% i Spanien og Nederlandene. 
I alle EF-landene, bortset fra Stor­
britannien og Danmark, steg de 
ikke-lønmæssige arbejdskraftom­
kostninger mere end selve lønnin­
gerne i løbet af 1980'erne. Det var 
især tilfældet i Belgien, hvor de 
ikke-lønmæssige arbejdskraftom­
kostninger i forhold til de samlede 
lønninger steg fra 23% til 29% mel­
lem 1981 og 1990, og i Italien, hvor 
de steg fra 25% til 29%. I Danmark 
faldt de til gengæld fra 5,5% til 3,5% 
mens de i Storbritannien faldt fra 
18% til 13% (figur 57, hvori arbejds­
kraftomkostningerne i 1981 er ju­
steret til 1990-ECU-værdier på 
grundlag afstigningen i priserne på 
forarbejdede produkter i EF som 
helhed i perioden; figuren viser der­
for ændringen i arbejdskraftom­
kostninger i hvert land udregnet 
efter dette generelle indekstal). 
Det fremgår klart af disse tal, at 
arbejdsgiverne i visse lande skal 
bære ganske store og voksende om­
kostninger foruden lønnen, når de 
ansætter arbejdskraft. I Frankrig, 
Italien og Belgien beløber denne eks­
tra omkostning sig til gennemsnit­
ligt næsten 45% af bruttolønnen og 
ofte væsentligt mere for højtlønnede 
ansatte (i Frankrig repræsenterer de 
indirekte omkostninger i f.eks. bank­sektoren, hvor lønniveauet er for­
holdsvis højt, et tillæg til bruttoløn­
nen på 60%). Det kan betyde, at når 
både indkomstskat og arbejdstager­
nes egne bidrag til socialsikringsord­
ninger medregnes, udgør den 
faktiske nettoløn, som arbejdstage­
ren får udbetalt, under halvdelen af 
det beløb, som arbejdsgiverne beta­
ler for deres arbejdskraft. 
På grundlag heraf skulle man tro, 
at arbejdskraftomkostningerne var 
væsentligt højere i disse tre lande 
end i Storbritannien og Danmark, 
hvilket rent omkostningsmæssigt 
ville stille virksomhederne meget 
ringere i konkurrencen med produ­
center fra de to sidstnævnte lande. 
Men så simpelt er det ikke. 
I realiteten har det forhold, at de 
ikke-lønmæssige arbejdskraftom­
kostninger varierer så meget mel­
lem EF-landene, noget at gøre med, 
hvor meget hvert enkelt land har 
valgt at bruge på sociale sikringssy­
stemer, sundhedsvæsenet og pen­
sionsordningerne, mv. og hvordan 
man har valgt at finansiere dem. 
Hvis de sociale systemer f.eks. er 
finansieret over den almindelige be­
skatning via enten indkomstskatter 
eller forbrugsafgifter, vil arbejdsta­
gernes nettoløn målt i købekraft 
være tilsvarende reduceret, og de 
skal derfor tjene en højere bruttoløn 
for at komme op på et bestemt rea­
lindkomstniveau. Virksomheder i 
sådanne lande vil derfor komme til 
at betale mere i løn — dvs. mere i 
direkte arbejdskraftomkostninger 
— end i de lande, hvor disse syste­
mer i højere grad finansieres via 
arbejdsgivernes bidrag. 
På samme måde gælder det, at hvis 
det offentlige beslutter at sænke so­
cialsikringssystemets dæknings­
grad, serviceniveauet, niveauet for 
de ydelser eller pensioner, der udbe­
tales, og de indirekte arbejdskraft­omkostninger følgelig reduceres, vil 
virksomhederne ikke nødvendigvis 
få fordel af det. Eftersom arbej­
dstagerne vil forsøge at kompense­
re for denne reduktion i, hvad de 
modtager fra det offentlige, ved at 
øge deres disponible indkomst, så de 
kan bruge flere penge på private ord­
ninger, vil lønningerne blive presset 
i vejret, og i sidste ende vil de samle­
de arbejdskraftomkostninger måske 
kun ændre sig ganske lidt. 
Disse eksempler illustrerer det gene­
relle forhold, at det, der i første om­
gang skal betales over 
skattebilletten, ikke nødvendigvis 
svarer til den endelige skattebyrde, 
når skatten er skubbet videre over på 
forbrugerne eller tilbage på leveran­
dørerne (af såvel arbejdskraft som 
varer og tjenesteydelser). Eksem­
plerne viser også, at det offentlige 
muligvis ikke er i stand til at ændre 
væsentligt ved arbejdskraftomkost­
ningsniveauet blot ved at ændre be-
skatningsstrukturen og den måde, 
hvorpå de sociale velfærdsordninger 
finansieres — medmindre det lykkes 
at gennemføre det som en form for 
illusionsnummer eller måske på kort 
sigt i selve tilpasningsprocessen til 
den nye situation, eller medmindre 
de forskellige finansieringsmodeller 
for den sociale velfærd indvirker på 
selve systemets effektivitet. Det kan 
næppe overraske. Hvis det omvendte 
var tilfældet, ville det betyde, at det 
offentlige gennem ændringer i skat­
testrukturen løbende kunne påvirke 
fordelingen af værditilvæksten mel­
lem fortjenesten og arbejdskraften. 
Det er derfor vanskeligt at påvise, at 
beskatningsniveauet og skatte­
strukturen generelt har nogen større 
indvirkning på beskæftigelsesni­
veauet, i hvert fald ikke så længe 
skatten modsvares af offentlige ud­
gifter af et tilsvarende omfang. Det 
er tilsyneladende, hvad man kan 
konkludere på grundlag af den hid­
tidige udvikling. 
90 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Skattesystemer 
og beskæftigelse 
Den samlede skattebyrde i 1990, in­
klusive socialsikringsbidrag, varie­
rede fra ca. 35% af BNP i Portugal 
og Storbritannien til 43-44% i 
Frankrig, Nederlandene og Belgien 
og 48% i Danmark (figur 58). Disse 
forskelle afspejler i det store og hele 
også, hvor meget der betales af det 
offentlige i de respektive lande — 
hvilket igen er udtryk for, i hvilket 
omfang landene har valgt at lade 
samfundet levere visse serviceydel­
ser i stedet for at lade udbuddet 
styres af markedskræfterne. Ser 
man bort fra de sydlige EF-lande, 
hvor der generelt har været tale om 
en kraftigere stigning end andre 
steder, har forskellene også været 
relativt stabile over tid. 
Den høje skattebyrde i Danmark på 
den ene side og den lave skattebyr­
de i Storbritannien på den anden 
side er kombineret med forholdsvis 
høj beskæftigelse begge steder — 
dog en smule højere i Danmark end 
i Storbritannien. Omvendt har Bel­
gien og Nederlandene nogenlunde 
samme beskatningsniveau i forhold 
til BNP, men der er stor forskel på, 
hvor stor en del af befolkningen der 
er i beskæftigelse i de to lande. 
Fordelingen mellem skatter og soci­
alsikringsbidrag og mellem direkte 
og indirekte skatter varierer også 
ganske betydeligt i EF, hvilket er 
forklaringen på de ovennævnte 
forskelle med hensyn til de ikke-løn­
mæssige omkostninger. Arbejdsgi­
vernes bidrag i 1990 udgjorde lige fra 
12% af BNP i Frankrig og 9% i Italien 
og Belgien til 4% i Storbritannien og 
Nederlandene og stort set ingenting 
i Danmark. I de tre førstnævnte lan­
de finansieres en stor del afde sociale 
ydelser således via arbejdsgiverbi­
drag, og i Danmark og Storbritanni­
en finansieres de i langt højere grad over skattebilletten. Det vil sige, at 
selv om arbejdsgiverne betaler min­
dre i bidrag i de to sidstnævnte lan­
de, betaler de sandsynligvis mere på 
anden måde enten direkte eller indi­
rekte. 
Selv om niveauet for arbejdsgi­
verbidragene i det store og hele er 
omvendt proportionalt med beskæf­
tigelsesniveauet, er der ikke tale om 
nogen snæver sammenhæng. Be­
skæftigelsesfrekvensen er f.eks. hø­
jere i Frankrig end i Nederlandene, 
mens arbejdsgiverbidragene i Por­
tugal er nogenlunde på niveau med 
de græske, men beskæftigelsesfre­
kvensen er langt højere. 
Bortset fra nogle få undtagelser — 
især Nederlandene — kunne der 
ikke registreres større ændringer i 
løbet af 1980'erne hvorkon med hen­
syn til socialsikringsbidragene eller 
med hensyn til beskatningsstruktu-
ren generelt i de enkelte lande. Der er nogen usikkerhed om, hvor­
dan niveauet for arbejdsgiverbidra­
gene indvirker på beskæftigelsen, 
men samtidig må man formode, at 
høje arbejdsgiverbidrag kan øge til­
skyndelsen til at undgå at skulle be­
tale sådanne bidrag — det kan f.eks. 
få flere til at nedsætte sig som selv­
stændige, hvis det indebærer lavere 
bidrag — eller til at omgå reglerne 
ved at ansætte folk efter uformelle 
aftaler og operere på det sorte eller 
grå arbejdsmarked. Omgåelser er et 
generelt problem ved alle former for 
beskatning, men det vil nok være 
særligt udbredt, hvis den pågælden­
de skat eller det pågældende bidrag 
betragtes som en uretfærdig byrde, 
eller hvis betalingen er vanskelig at 
kontrollere. Det kan i visse lande 
være tilfældet for de høje arbejdsgi­
verbidrags vedkommende. 
Desuden kan det forhold, at de store 
forskelle i ikke-lønmæssige omkost­
ninger gør det vanskeligere at sam-
58 Skatter og socialsikringsbidrag i EF-landene, 1980 og 1990 
• Arbejdsgivernes • Arbejdstagernes • Skat på fortjeneste, "™a' °™" 
50 r socialsikringsbidrag socialsikringsbidrag indirekte skatter og _ 50 
og indkomstskat kapitalskat 
40 h 
30 b 
20 
10 40 
30 
20 
10 
GR I E P UK IRL EU D F NL 8 L OK GR I E P UK IRL E12 D F NL B L DK 
DataforL:1987 1980 1990 
91 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
menligne lønniveauer mellem lande­
ne, gøre det endnu mere kompliceret 
at fastsætte lønskalaer inden for det 
stigende antal multinationale sel­
skaber i EF, og kan dermed gøre det 
svært at vurdere, hvor man skal fin­
de arbejdskraften og altså placere 
produktionen. 
Endelig skal det understreges, at 
selv om den generelle beskatnings-
struktur måske ikke indvirker på be­
skæftigelsen, kan forskelle mellem 
den faktiske skattebyrde i de enkelte 
brancher helt klart gøre det. Hvis der 
er forskel på, hvor store afgifter der 
pålægges bestemte produkter og tje­
nesteydelser i forhold til andre, vil 
det normalt påvirke de relative pro­
duktionsomkostninger og dermed 
også erhvervs- og beskæftigelses-
mønsteret. Eftersom der er forskel 
på, hvor arbejdskraftintensive de 
enkelte sektorer er, kan sådanne for­
skelle også influere på, hvor stor den samlede beskæftigelse vil være ved 
et givet produktionsniveau. 
Arbejdskraftomkost­
ningerne i industrien 
De gennemsnitlige arbejdskraftom­
kostninger varierer ganske meget i 
EF. 11990, som er det seneste år, for 
hvilket der foreligger rimeligt sam­
menlignelige data for de fleste lan­
de, varierede de gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger pr. time i 
industrien fra over 20 ECU i Tysk­
land til 3,5 ECU i Portugal — en 
forskel på næsten 6 gange (figur 57). 
Desuden var det gennemsnitlige ar-
bejdskraftomkostningsniveau i 
Tyskland 15% højere end i Belgien, 
der er det land, som har det næsthø­
jeste omkostningsniveau (figur 59, 
som viser arbejdskraftomkostnin­
gerne i de enkelte EF-lande i for­
hold til EF-gennemsnittet). 
59 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger og produktivitet 
pr. time i industrien i EF-landene, 1981 og 1990 
Forholdstal (EF-gennemsnittet « 1) 
1.5 r. 
1,25 h 
1 h 
0,75 b 
0,5 b 
0,25 b -| . .1,5:.: 
1,25 
0,75 
0,5 
0,25 
P GRIRL f UK I L DK F NL B D P GR IRL E UK I L DK F NL B D 
1981 1990 Ikke desto mindre varierede de gen­
nemsnitlige arbejdskraftomkostnin­
ger pr. time i industrien i fem 
EF-lande — Nederlandene, Belgien, 
Frankrig, Danmark og Luxembourg 
— med mindre end 10% i forhold til 
hinanden i 1990, og niveauet i Italien 
lå kun ca. 5% under disse lande og 
meget tæt på EF-gennemsnittet. 
Storbritannien, som har samme ind­
komstniveau pr. indbygger som Ita­
lien, men en lavere produktivitet og 
mange flere mennesker i arbejde til 
at skabe denne indkomst, opererede 
med arbejdskraftomkostninger, der 
lå mere end 25% under niveauet i 
Italien — og naturligvis også EF-
gennemsnittet — og kun godt 5% 
over gennemsnitsniveauet i Irland 
og Spanien (hvor det er stort set ens). 
I disse to lande var det til gengæld 
dobbelt så højt som niveauet i Græ­
kenland, hvor arbejdskraftomkost­
ningerne igen var næsten 50% højere 
end i Portugal. 
Den vigtigste faktor for arbejdsgiver­
ne er dog ikke arbejdskraftomkost­
ningerne som sådan (og i endnu 
mindre grad de enkelte elementer i 
dem, som f.eks. socialsikringsbidra­
gene), men forholdet mellem disse 
omkostninger og den værditilvækst, 
der skabes af den arbejdskraft, de 
beskæftiger. Uanset hvor høje ar­
bejdskraftomkostningerne måtte 
være, vil det være rentabelt at 
beskæftige den pågældende, hvis ar­
bejdstagerens bidrag til værditil­
væksten er tilstrækkeligt stort. De 
store forskelle i arbejdskraftomkost­
ningerne hænger nøje sammen med 
de lige så store variationer i værditil­
væksten pr. arbejdstime i industrien 
eller i produktiviteten (se det ind­
rammede felt, s. 93, for en beskrivel­
se af, hvordan overslagene herfor er 
udregnet). Selv om forholdet mellem 
de to faktorer ikke er helt entydigt, 
var der dog i 1990 en klar tendens til, 
at de EF-lande, som havde forholds­
vis høje arbejdskraftomkostninger, 
også havde produktivitetsniveauer 
92 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
over gennemsnittet (figur 59). Målt i 
arbejdskraftomkostninger pr. pro­
duceret enhed var der derfor væsent­
ligt mindre variation mellem 
EF-landene. 
I kun to lande — Tyskland og Dan­
mark — lå det relative produktivi­
tetsniveau i 1990 væsentligt (over 
10%) under det relative arbejds­
kraftomkostningsniveau, hvilket er 
ensbetydende med, at arbejdskraf­
ten i disse to lande var dyrere end 
andre steder i forhold til dens bidrag 
til produktionen — eller fortjenesten 
(dvs. arbejdskraftomkostningerne 
pr. enhed var forholdsvis høje). På 
den anden side kan produktiviteten, 
således som den måles her, i begge 
tilfælde godt være sat for lavt, fordi 
der kun delvis tages hensyn til for­
skelle i antallet af arbejdstimer pr. 
år (jf. det indrammede felt, s. 93). 
I fire lande — Nederlandene, Luxem­
bourg, Irland og Portugal — lå de 
gennemsnitlige arbejdskraftomkost­
ninger i 1990 væsentligt under det 
relative produktivitetsniveau, hvil­
ket betyder, at arbejdskraftomkost­
ningerne pr. enhed var forholdsvis 
lave i disse lande. Selv om produkti­
viteten specielt i de to sidstnævnte 
lande kan være beregnet for højt, har 
det således tilsyneladende været 
særligt fordelagtigt at placere indu­
stri i disse fire lande på grund af deres 
lave arbejdskraftomkostninger. 
Arbej dskr aftomkos tnin-
ger og virksomhedernes 
placering 
Selv om arbejdskraftomkostninger­
ne, som det blev fremhævet tidligere, 
ikke kan betragtes isoleret fra ar­
bejdskraftens produktivitet, og 
sidstnævnte helt klart er en vigtig og 
afgørende faktor for førstnævnte, føl­
ger det ikke automatisk, at den po­
tentielle fordel ved at placere 
virksomheder i et bestemt land kan Gennemsnitlige arbej dskr aft omkost­
ninger og værditilvækst pr. arbejdstime 
De data om arbejdskraftomkostninger, der er anvendt i dette 
kapitel, stammer fra Undersøgelse af Arbejdskraftomkost­
ninger, der gennemføres af Det Statistiske Kontor hvert fjerde 
år, og som ajourføres i de mellemliggende år ud fra overslag, 
der hidrører fra EF-landenes egne statistiske kontorer. Det 
seneste år, der blev gennemført en fuldstændig undersøgelse, 
var 1988, og 1990 er det seneste år, for hvilket der foreligger 
overslag for de fleste EF-lande. For de fire lande, der ikke 
foreligger overslag for 1990 — Frankrig, Italien, Grækenland 
og Luxembourg — har man i stedet anvendt 1988-tallene. 
Disse er blevet ajourført til 1990-værdier, idet man har forud­
sat, at forholdet mellem arbejdskraftomkostningerne i hvert 
af disse lande og EF-gennemsnittet var det samme som i 1988. 
Det EF-gennemsnit, som danner grundlag for de sammenlig­
ninger, der er vist i figurerne, er beregnet ved at vægte tallene 
for arbejdskraftomkostningerne i de enkelte NACE-sektorer 
i hvert EF-land efter antallet af ansatte i den pågældende 
sektor i landet (de data for beskæftigelsen, der er anvendt, er 
dem, der er indsamlet i forbindelse med undersøgelsen af 
arbej dskraftomkostningerne). 
Overslagene over værditilvæksten pr. arbejdstime er afledt 
fra nationalregnskabsdata. Disse viser værditilvækst og an­
tallet af ansatte i NACE-CLIO-sektorerne, og i hvert enkelt 
tilfælde har man brugt den nærmeste NACE-CLIO-sektor til 
den NACE-sektor med to decimaler, for hvilken der foreligger 
data om arbejdskraftomkostningerne. Tallene for arbejds­
kraftomkostninger i tekstil-, beklædnings- og skotøj sindustri-
en er udregnet samlet, idet man har anvendt data for 
beskæftigelsen til vægtningen, og det samme gælder tallene 
for bank- og forsikringssektoren, selv om sammenligninger af 
værditilvækst — og for den sags skyld produktivitet — i 
sidstnævnte sektor ikke er særlig relevant. 
Ved udarbejdelsen af overslag over antallet af udførte arbejds­
timer har man taget Arbejdsstyrkeundersøgelsens tal for det 
gennemsnitlige normale antal arbejdstimer pr. uge i den 
nærmeste NACE 1-sektor med to decimaler og anvendt dem 
på dataene om beskæftigelse fra nationalregnskaberne (se 
kapitel 1, det indrammede felt s. 33, vedrørende en forklaring 
på, hvorfor man har brugt det normale antal timer i stedet for 
det faktiske antal arbejdstimer). Eftersom der ikke findes 
komplette og konsistente sæt af data om antallet af arbejds­
uger (eller arbejdstimer) pr. år, har man simpelthen ganget 
tallene for hvert land med 48 for at give et overslag over det 
årlige antal arbejdstimer. Eftersom der herved ikke tages 
højde for variationer mellem EF-landene i det gennemsnitlige 
antal arbejdsuger pr. år, er det derfor sandsynligt, at antallet 
af arbejdstimer er sat for højt i de mere velstående lande i 
forhold til de mindre velstående, mens størrelsen af forskel­
lene i produktiviteten pr. arbejdstime kan være angivet for 
lavt. 
93 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
beregnes ved blot at sammenligne 
niveauet for arbejdskraftomkostnin­
gerne med niveauet for den tilsyne­
ladende produktivitet — dvs. ved at 
sammenligne arbejdskraftomkost­
ningerne pr. enhed. Det skyldes, at 
sidstnævnte faktor ikke nødvendig­
vis afspejler den produktivitet, der 
vil kunne opnås i den virksomhed, 
der måtte blive placeret i det pågæl­
dende land. 
I det omfang, virksomhederne kan 
overflytte produktionsprocesser til 
en nye lokalitet, kan den produktivi­
tet, der opnås, være væsentligt højere 
end i eksisterende virksomheder i 
landet, og arbejdskraftomkostnin­
gerne pr. enhed tilsvarende lavere. 
Det afhænger vil helt klart i høj grad 
af arbejdsstyrkens evne til at udføre 
disse processer, hvilket igen afhæn­
ger ikke blot af dens eksisterende 
færdigheder, men også af dens tilpas­
ningsevne og modtagehghed for nye 
arbejdsmetoder. Som nævnt i det føl­gende, vil arbejdsstyrkens generelle 
uddannelsesniveau formentlig være 
en vigtig afgørende faktor herfor. 
Udviklingen i arbejds­
kraftomkostningerne i 
industrien, 1981 til 1990 
Det relative mønster i arbejdskraft­
omkostningerne i EF-landene var 
stort set det samme i 1990 som ni år 
tidligere i 1981. Landenes rækkeføl­
ge i relation til arbejdskraftomkost­
ninger og størrelsen af forskellene i 
gennemsnitsniveaueme synes kun 
at have ændret sig lidt i denne perio­
de (figur 59). Dette gælder både for 
forskellen mellem de højeste og de 
laveste arbejdskraftomkostninger— 
de laveste er i dette tilfælde registre­
ret i Grækenland, idet der ikke for 
Portugals vedkommende foreligger 
data for 1981 — som var den samme 
i 1990 som i 1981, og for forskellene 
mellem de mere velstående lande. 
60 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger og produktivitet 
pr. time i maskinindustrien i EF-landene, 1981 og 1990 
1.5 
1,25 Forholdstal (EF-gennemsnittet = 1) 
M Produktivitet B Arbejdskraftomkostninger 
F, I, GR: 1990 anslået pi grundlag af 1988-data; data for l ar upålidelige 
0,75 
0,5 
0,25 1 1,5 
A 1,25 
0.75 
0,5 
0,25 
P GR IRL E UK t DK F NL B D P GRIRL E UK I DK F NL B D 
1981 1990 På den anden side steg arbejdskraft­
omkostningerne i Italien og Irland— 
to lande, hvor niveauet var forholds­
vis lavt i 1981 — og nærmede sig 
EF-gennemsnittet i løbet af denne 
periode. Begge landene oplevede 
også en markant stigning i det rela­
tive produktivitetsniveau i industri­
en, der kunne begrunde stigningen i 
arbejdskraftomkostninger, som 
derfor kun fik ringe indvirkning på 
produktionsomkostningerne pr. pro­
duceret enhed og dermed også på den 
tilsyneladende konkurrenceevne. 
Også for de fleste andre lande synes 
arbejdskraftomkostningerne at have 
ændret sig stort set parallelt med 
produktiviteten i denne periode. De 
vigtigste undtagelser er Belgien, 
Nederlandene, Grækenland og Stor­
britannien. I Belgien faldt arbejds­
kraftomkostningerne i forhold til 
EF-gennemsnittet, mens produkti­
viteten steg, hvilket betyder, at 
lønstigningerne ikke opvejede 
stigningen i værditilvæksten, men 
forårsagede et fald i arbejdskraftom­
kostningerne pr. enhed og en mar­
kant stigning i rentabiliteten. Det 
samme var tilfældet i Nederlandene, 
hvor arbejdskraftomkostningerne 
dog ikke ændrede sig ret meget i 
forhold til andre steder i EF, mens 
produktiviteten steg kraftigt. 
I Grækenland og Storbritannien 
var der på den anden side kun me­
get begrænsede ændringer i ar­
bejdskraftomkostningerne i forhold 
til EF-gennemsnittet, men i disse to 
lande faldt produktiviteten, hvilket 
betød en vis stigning i arbejdskraft­
omkostningerne pr. enhed og et fald 
i rentabiliteten i industrien sam­
menholdt med andre EF-lande. 
Eftersom strukturen i industrien er 
meget forskellig i EF-landene, må 
der ved en analyse af variationerne i 
arbejdskraftomkostningerne tages 
hensyn til den mulighed, at sådanne 
strukturbetingede forskelle påvirker 
94 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
de samlede tal og giver et misvisende 
billede af de relative omkostninger 
ved at producere forskellige steder i 
EF. Det ideelle ville være kun at 
sammenligne tal for meget præcist 
definerede produkter, men der fin­
des ikke egnede data på dette ni­
veau. De mest specificerede tal, der 
foreligger, vedrører NACE-industri-
er med to decimaler — hvoraf 19 
udgør den samlede fremstillingsin­
dustri — og hver af disse omfatter 
meget forskelligartede produktkate­
gorier. Disse tal skulle dog i det 
mindste give et vist indtryk af, hvor 
repræsentative de samlede tal for in­
dustrien er. 
Der er udvalgt to industrier, der ana­
lyseres her, nemlig maskinindustri­
en og tekstiler, beklædning og fodtøj 
(som i realiteten er to NACE-indu-
strier med to decimaler, hvilket er 
forklaret nærmere i det følgende). En 
enkelt servicesektor — bank- og for­
sikringssektoren — gennemgås 
også, så man kan se, i hvilket omfang 
arbejdskraftomkostningerne i servi­
cesektoren, som kun er delvis omfat­
tet af undersøgelsen, adskiller sig fra 
omkostningerne i industrien. 
Arbejdskraftomkostnin­
ger i maskinindustrien 
Variationsmønstret for arbejdskraft­
omkostningerne i maskinindustrien 
ligner meget mønsteret for industri­
en som helhed. I 1990 var de 
gennemsnitlige arbejdskraftomkost­
ninger pr. time ca. 18% højere i Tysk­
land end i de øvrige EF-lande og 
næsten 6 gange højere end i Portugal 
(figur 60). Gennemsnitsniveauerne i 
Belgien, Nederlandene, Danmark og 
Frankrig varierede under 6% i for­
hold til hinanden, mens det i Italien 
var yderligere 6% lavere. Ligesom 
det var tilfældet i relation til 
den samlede fremstillingsindustri, 
var de gennemsnitlige arbejdskraft­
omkostninger i Storbritannien end­nu lavere — i dette tilfælde næsten 
30% under niveauet i Italien og mere 
end 10% under niveauet i Spanien. 
Disse variationer svarer desuden 
stort set til forskellene i værditil­
vækst pr. arbejdstime (der for den 
samlede industris vedkommende er 
hentet fra nationalregnskabsstati­
stikker, se det indrammede felt, 
s. 93). Desuden var forholdet mellem 
de to faktorer i 1990 stort set det 
samme som i industrien som helhed, 
idet de relative arbejdskraftomkost­
ninger i maskinindustrien var lave 
sammenholdt med produktiviteten i 
Belgien, Nederlandene, Frankrig, 
Italien og Portugal — hvilket med­
førte lave arbejdskraftomkostninger 
pr. enhed — og høje i Tyskland, Dan­
mark og Storbritannien. 
Den eneste væsentlige forskel fra 
mønsteret i industrien som helhed er 
at finde i Irland, hvor arbejdskraft­
omkostningerne i maskinindustrien var meget høje i forhold til produkti­
viteten — hvilket rejser tvivl om tal­
let for sidstnævnte (som i 
nationalregnskaberne er baseret på 
overslag). 
De ændringer i de relative arbejds­
kraftomkostninger, som kunne re­
gistreres i maskinindustrien fra 
1981 til 1990, svarer også i vidt om­
fang til ændringerne i industrien 
som helhed og er stort set i tråd med 
udviklingen i produktiviteten, 
hvilket er ensbetydende med me­
get begrænsede ændringer i ar­
bejdskraftomkostningerne pr. 
enhed. 
Arbej dskraftomkostnin-
ger i tekstil- og beklæd­
ningsindustrien 
Selv om det gennemsnitlige niveau 
for arbejdskraftomkostningerne i 
samtlige EF-lande er lavere inden 
61 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger og 
produktivitet pr. time i tekstil- og beklædningsindustrien i 
EF-landene, 1981 og 1990 
1,75 
1,5 
1,25 r Forholdstal (EF-gennemsnittet = 1) 
M Produktivitet I Arbejdskraftomkostninger 
P, I, GR: 1990 anslaøt pa grundlag af 1988-data; d,ti ,or L 'r upâlld,"°8 
1 h 
0,75 b 
0,5 r 
0,25 r 1 1.75 
1,5 
1,25 
0,75 
0,5 
0,25 
P GRtRL E UK I DK F NL B D P GRIRL E UK I DK F NL B D 
1981 1990 
95 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
for tekstiler, beklædning og fodtøj 
— specielt i de to sidstnævnte indu­
strier — end i den samlede industri 
eller i maskinindustrien, er både 
mønsteret i og omfanget af variatio­
nerne i EF de samme (figur 61). 
(Tekstiler, beklædning og fodtøj er i 
realiteten to NACE-industrier med 
to decimaler, som her er taget under 
ét, så man kan sammenligne med 
værditilvæksten pr. udført arbejds­
time. Forholdet mellem arbejds­
kraftomkostningerne i de to 
industrier er nogenlunde ensartet i 
hele EF, idet gennemsnitsniveauet 
i tekstilindustrien er ca. 15-20% hø­
jere end i beklædnings- og skotøj-
sindustrien, bortset fra i Irland, 
hvor det i 1990 var ca. 45%, Neder­
landene, hvor det var 35% — men 
langt mindre i årene forud — og 
Grækenland, hvor det var godt 
25%). 
Der er dog visse forskelle i landenes 
rækkefølge, når de opstilles efter omkostningsniveauer. Specielt 
kunne de højeste arbejdskraftom­
kostninger pr. time i 1990 registre­
res i Nederlandene og Danmark i 
stedet for i Tyskland — hvor gen­
nemsnitsniveauet dog var under 4% 
lavere — og de var i disse lande 
13-14% højere end i Belgien og 
Frankrig. Desuden var omkostnin­
gerne i Italien i denne sektor under 
4% lavere end i de to sidstnævnte 
lande og over 60% højere end i Stor­
britannien, mens gennemsnitsni­
veauet i maskinindustrien var over 
10% lavere end i Spanien og stort 
set det samme som i Irland. 
Ligesom for maskinindustriens 
vedkommende er forskellene i ar­
bejdskraftomkostninger stort set 
parallelle med variationerne i vær­
ditilvækst pr. times arbejdskraftin­
put. Desuden var mønsteret i de 
relative omkostninger 1990 ikke 
meget forskelligt fra det, der kunne 
registreres ni år tidligere. 
62 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger pr. måned i 
bank- og forsikringssektoren 1 EF-landene, 1981 og 1990 
1,5 
1,25 Forholdstal (EF-gennemsnittet = 1) 
• 1961 • 1990 
F, I, GR, L: 1990 anstået på grundlag af 
1988-data 
0,75 b 
0,5 r 
0,25 r 1 1,5 
1,25 
0,75 
0,25 Arbejdskraftomkost­
ninger i bank- og 
forsikringssektoren 
Mønsteret i de gennemsnitlige ar­
bejdskraftomkostninger i de enkelte 
EF-lande i bank- og forsikringssek­
toren — to af de få servicesektorer, 
der er omfattet af undersøgelsen — 
adskiller sig markant fra det møn­
ster, der kan aflæses for fremstil­
lingsindustrierne. Det mest 
iøjnefaldende er, at der er langt min­
dre forskel i omkostningsniveauerne 
mellem de mere udviklede og velstå­
ende lande i den nordlige del af EF 
—bortset fra Storbritannien—og de 
mindre udviklede fattigere lande i 
den sydlige del. 
I 1990 var arbejdskraftomkostnin­
gerne i disse to sektorer tilsammen 
— i dette tilfælde er det omkostnin­
gerne pr. måned anvendt i stedet for 
omkostninger pr. time — stort sot de 
samme i Spanien og Irland som i 
Frankrig og Nederlandene og lå kun 
ca. 20-25% under niveauet i Belgien 
og Italien, der er de lande, der havde 
de højeste omkostninger (figur 62). 
Niveauet i begge de to førstnævnte 
lande lå således over EF-gennem­
snittet, og det samme var tilfældet i 
alle de øvrige lande, bortset fra Stor­
britannien, Grækenland og Portu­
gal. 
Dette afspejler hovedsagelig det 
lave niveau for arbejdskraftomkost­
ningerne i Storbritannien, som var 
over 35% lavere end i Frankrig 
og over 45% lavere end i Italien, 
hvilket i betragtning af, hvor mange 
mennesker der er beskæftiget i 
denne sektor i Storbritannien — 
næsten 30% af den samlede beskæf­
tigelse i sektoren i hele EF — træk­
ker EF-gennemsnittet rigtigt langt 
ned. For Storbritanniens vedkom­
mende var forskellen derfor mellem 
landets gennemsnitlige arbejds-
-96 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
kraftomkostninger og omkostnin­
gerne i EF-lande med tilsvarende 
indkomstniveauer pr. indbygger 
større for bank- og forsikringssekto­
ren i 1990 end for fremstillingsindu­
strien — hvor den, som tidligere 
nævnt, var ganske betydelig. 
Dette står i modsætning til den langt 
mindre forskel i arbejdskraftom­
kostninger for denne sektors ved­
kommende mellem de andre 
lavtlønslande og resten af EF. Grun­
den til denne forskel er ikke klar, 
men den kunne delvis skyldes en 
forskellig struktur i beskæftigelsen i 
bank- og forsikringssektoren i Stor­
britannien — der beskæftiger en 
større andel afunge og kvinder, hvis 
lønninger generelt er forholdsvis 
lave — sammenholdt med andre lan­
de. 
Forskellen mellem arbejdskraftom­
kostningerne i denne sektor i 
Storbritannien og arbejdskraftom­
kostningerne i de øvrige EF-lande 
blev desuden endnu større i løbet af 
1980'erne. Omkostningsniveauet i 
forhold til EF-gennemsnittet faldt 
således med ca. 15% mellem 1981 og 
1990, medens det — til dels som en 
følge heraf— steg i de fleste andre 
EF-lande (figur 62). 
I modsætning til fremstillingsindu­
strien var der derfor visse markante 
ændringer i relationsmønsteret for 
bank- og forsikringssektoren i den­
ne periode, idet Irland, hvor gen­
nemsnitsomkostningerne i 1981 var 
lavere end i Storbritannien, rykke­
de et godt stykke op over EF-gen­
nemsnittet i 1990. 
Regionale forskelle i 
arbejdskraftomkost­
ningerne 
På samme måde som arbejdskraft­
omkostningerne er forskellige mel­lem EF-landene, er de forskellige 
mellem regionerne inden for samme 
land. I en række tilfælde er der tale 
om ganske betydelige udsving, som 
bidrager væsentligt til omfanget af 
omkostningsforskelle i EF som hel­
hed. Uheldigvis mangler der data 
om værditilvæksten for regionerne, 
hvilket gør det umuligt at undersø­
ge arbejdskraftomkostningerne i 
forhold til produktiviteten på dette 
niveau og dermed også at afdække 
forskelle i arbejdskraftomkostnin­
gerne pr. enhed. 
Desværre er de seneste data om ar­
bejdskraftomkostninger, der fore­
ligger på regionalt plan, fra 1988 
(for regionernes vedkommende 
ajourføres disse data ikke mellem 
de enkelte fireårs undersøgelser), 
og de refererer til ganske store re­
gionale enheder (NUTS-niveau 1 — 
dvs. 11 pr. land for Tysklands, Ita­
liens og Storbritanniens vedkom­
mende) i stedet for mindre enheder. 
Men de kan give et indtryk af om­
fanget og karakteren af forskellene 
i omkostningsniveauer. De viser 
specielt, at EF-landene adskiller sig 
ganske meget fra hinanden med 
hensyn til omfanget af de regionale 
forskelle, hvilket muligvis afspejler 
forskelle med hensyn til, hvor stor 
vægt nationale lønaftaler for de en­
kelte sektorer har i forhold til lokale 
aftaler. 
Man skal dog være klar over, at 
forskellene også kan tilskrives den 
måde, hvorpå den regionale opde­
ling er foretaget. Specielt gælder 
det, at hvis en region hovedsagelig 
består af en større by med opland, 
vil det normalt medføre et højere 
relativt lønniveau, mens lønniveau­
et i en region, der omfatter flere 
mindre byer og landdistrikter, ge­
nerelt vil være lavere. 
De regionale forskelle var mindst i 
Tyskland, men dog stadig ganske be­
tydelige. I 1988 var forskellen mel­lem de gennemsnitlige arbejdskraft­
omkostninger i industrien i den re­
gion, hvor de var højest — Hamburg 
i nord — og den region, hvor de var 
lavest—Saarland i syd — 27% (figur 
63). I maskinindustrien var forskel­
len kun 18% og i tekstilindustrien 
kun 15%, hvorimod den i beklæd­
nings- og skotøjsindustrien var over 
46%. Desuden var der, bortset fra i 
sidstnævnte industri, kun meget be­
grænset sammenhæng mellem de re­
lative arbejdskraftomkostninger 
inden for ét produktionsområde og 
arbejdskraftomkostningerne inden 
for et andet produktionsområde. 
Rheinland-Pfalz regionen i den syd­
østlige del af landet havde f.eks. det 
laveste niveau for gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger i maskin­
industrien, men det højeste niveau i 
tekstilindustrien i 1988, mens for­
holdet i Berlin var næsten nøjagtigt 
omvendt. 
I Frankrig er de regionale forskelle 
i arbejdskraftomkostningerne til 
gengæld størst, men det skyldes 
først og fremmest det høje omkost­
ningsniveau i en enkelt region, 
nemlig Ile de France omkring Paris. 
I 1988 var gennemsnitsniveauet i 
industrien som helhed i denne re­
gion 56% højere end i Bretagne (Ou-
est-regionen) og 27% højere end 
niveauet i den næstdyreste region, 
Méditerranée. Niveauet var også 
højere end i alle regionerne i Tysk­
land, bortset fra Hamburg, og i 
tekstil-, beklædnings- og skotøjsin­
dustrien var det endog højere end i 
Hamburg. Med undtagelse af sidst­
nævnte industri, hvor arbejdskraft­
omkostningerne i mange tilfælde 
var på linje med omkostningerne i 
Tyskland, lå omkostningerne i de 
franske regioner, bortset fra Ile de 
France, væsentligt under niveauet i 
de tyske regioner — i gennemsnit 
ca. 25% lavere. 
I modsætning til Tyskland udviste 
det relative niveau for arbej dskraft-
-97-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
63 Arbejdskraftomkostninger i industrien og arbejdsløsheden i de 
forskellige regioner i EF, 1988 
Baden-Wurtternberg 
Nordrheln-Weatlalen 
Bremen 
Bwlln 
Rhelnland-Pfalz 
Bayern 
Schleewlg-Holsteln 
Saarland 
Bruxetes-Bruseel 
Region Wallonne 
VlaamaGeweet 
Waat-Nedarland 
Zuid-Nedenand 
Noofd-Maderland 
Ooet-Nedertend 
Ha da France 
NorrJ-P«i-de-Oalals 
Bæein Pariafen 
Ouest 
Luxembourg 
NordOveet 
Lombardla 
Lazio 
Errrilia-Romagna 
Sardagna 
NordEal 
Cantro 
Srcllla 
Sud 
Campania 
Abruzzl-Mollaa 
South Eaal 
Waal Midland» 
North 
Southwest 
North Waal 
Wales 
EattAngUa 
Scotland 
Yorkshire and Humberside 
East Midlande 
Northern Ireland 
Madrid 
Ireland 
Kantrifcl Ellada 
Attiki 
Nleia Aigalou, Krttl 
Voreia Ellada 
•DoaeValedoTejo 
AJentajo 
Cantro 
Madeira 
Akjarve 
Aooree Arbejdskraftomkostninger 
Arbejdsløshed 
30 20 10 o 
% af arbejdsstyrken 20 40 60 80 
Indeks (D=100) 100 120 
-98-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
omkostningerne i forskellige indu­
strier, bortset fra tekstilindustrien, 
stort set samme variationsmønster 
mellem regionerne, selv om forskel­
lene var mindre i maskinindustrien 
— 30% mellem de højeste og de la­
veste omkostninger — end i andre 
sektorer (68% i tekstilindustrien). 
Forskellene i arbejdskraftomkost­
ninger mellem de italienske regioner 
var i 1988 af samme størrelse som i 
Frankrig i de enkelte industrier, 
men dog mindre for industrien som 
helhed. Mellem den region med de 
højeste omkostninger — Nord Ovest 
— og den region med de laveste om­
kostninger —Abruzzi-Molise i syd— 
varierede de gennemsnitlige ar­
bejdskraftomkostninger i industrien 
med 40%, men med 55% i maskinin­
dustrien (i de samme regioner) og 
med over 70% i beMædnings- og sko-
tøjsindustrien (hvor regionerne med 
de laveste omkostninger i dette til­
fælde lå længst mod syd). 
Generelt havde regionerne i den 
sydlige del af Italien lavere arbejds­
kraftomkostninger end regionerne i 
nord i 1988, idet gennemsnitsfor-
skellen i industrien som helhed var 
ca. 15%. Men inden for de enkelte 
industrier var forskellen større. I 
maskinindustrien var den ca. 20% 
og i beklædnings- og skotøjsindu-
strien over 40%. Samtidig er for­
skellene på ingen måde ensartede 
mellem de forskellige egne i nord og 
syd, men varierer markant fra re­
gion til region. Specielt på Sicilien 
og Sardinien lå de gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger i indu­
strien som helhed i 1988 på linje 
med omkostningerne i Nord Est og 
Centro regionerne og ca. 20% over 
omkostningerne i Abruzzi-Molise 
regionen. Men i beklædnings- og 
skotøjsindustrien var arbejdskraft­
omkostningerne i modsætning til de 
andre industrier ca. 30% lavere på 
Sicilien end i nogen af disse to nord­
lige regioner. Selv om de gennemsnitlige arbejds­
kraftomkostninger i Italien som 
helhed var ca. 10% lavere end i 
Frankrig i 1988, var niveauet i den 
nordlige del af landet stort set på 
linje med niveauet i de franske re­
gioner uden for Ile de France, men 
ca. 20-25% under niveauet i den 
tyske region, der havde de laveste 
arbejdskraftomkostninger. I Nord 
Ovest-regionen var de gennemsnit­
lige omkostninger i industrien som 
helhed f.eks. højere end i alle de 
franske regioner, bortset fra Ile de 
France og Méditerranée, og i be­
klædnings- og skotøjsindustrien var 
de stort set de samme som i sidst­
nævnte region. I denne industri lå 
omkostningerne i den nordlige del 
af Italien også meget tæt på omkost­
ningsniveauet i mange tyske regio­
ner, og i Nord Ovest-regionen var 
det højere end i samtlige tyske re­
gioner undtagen fire. 
I Storbritannien var de regionale for­
skelle i arbejdskraftomkostningerne 
mindre end i både Frankrig og Itali­
en, men større end i Tyskland. For 
industrien som helhed var de gen­
nemsnitlige arbejdsla'aftomkostnin-
ger i 1988 over 30% højere i South 
East regionen omkring London end i 
Nordirland, medens forskellen i be­
klædnings- og skotøjsindustrien 
mellem den region med de højeste 
omkostninger og den region med de 
laveste omkostninger var over 50% (i 
dette tilfælde er det henholdsvis 
East Anglia og Wales). 
Ligesom i Tyskland er mønsteret i 
de regionale forskelle i arbejds­
kraftomkostningerne langt fra ens­
artede for de enkelte brancher. Selv 
om niveauerne generelt er højere 
end gennemsnittet i South East og 
South West regionerne i de fleste 
brancher og lavere i Nordirland, var 
der markante forskelle for andre re­
gioners vedkommende. F.eks. hav­
de både East Anglia regionen og 
Skotland et arbejdskraftomkost­ningsniveau, som lå under lands­
gennemsnittet i 1988 for industrien 
som helhed, men førstnævnte re­
gion havde det højeste niveau i be­
klædnings- og skotøjsindustrien, og 
sidstnævnte region havde det høje­
ste niveau i maskinindustrien. 
På trods af disse interne forskelle 
var de gennemsnitlige arbejdskraft­
omkostninger i 1988 i industrien 
som helhed i de britiske regioner, 
som havde de højeste omkostninger, 
nemlig South East, stadig ca. 35% 
under gennemsnitsniveauet i Tysk­
land og ca. 15% under niveauet i 
Norditalien og Frankrig (bortset fra 
Paris). Det betyder, at niveauet var 
det samme som i Syditalien. Ar­
bejdskraftomkostningerne i de fle­
ste andre egne af Storbritannien 
var derfor markant lavere end i de 
syditalienske regioner — i Nordir­
land var de ca. 30% lavere. 
I Spanien, hvor de gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger i 1988 i 
industrien som helhed var ca. 15% 
lavere end i Storbritannien — en for­
skel, som i vidt omfang var udjævnet 
i 1990—var forskellene i niveauerne 
mellem de enkelte regioner af sam­
me størelsesorden. I Madrid-regio­
nen, som havde de højeste 
omkostninger både for industrien 
som helhed og for de fleste enkelte 
brancher, var onikostningerne i in­
dustrien næsten 35% højere end i 
Centro-regionen, og i beUædnings-
og skotøjsindustrien var de over 75% 
højere. Arbejdskraftomkostningerne 
i fremstillingsindustrien i andre in­
dustriregioner — Noreste sàmtEste 
omkring Barcelona — var ca. 5% la­
vere end gennemsnittet for Madrid i 
det første tilfælde og næsten 25% 
lavere i det sidste tilfælde med tilsva­
rende forskelle i størsteparten af de 
enkelte brancher. 
Med undtagelse af Madrid, hvor 
omkostningsniveauet lå på linje 
med gennemsnittet for Storbritan-
-99-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
nien i industrien som helhed og end­
nu højere end i nogen britisk region 
inden for maskinindustrien og be­
klædnings- og skotøjsindustrien, 
var arbejdskraftomkostningerne i 
de spanske regioner i 1988 en smule 
lavere end i de britiske regioner, der 
havde de laveste omkostninger. 
Men i beklædnings- og skotøjsindu­
strien var niveauerne stort set ens. 
For de mindre EF-lande er de regio­
nale forskelle i arbejdskraftomkost­
ninger, som det kunne forventes, 
generelt langt mindre. Portugal ud­
gør dog en undtagelse. Her lå ni­
veauerne i industrien som helhed i 
1988 i Lissabon og den omgivende 
region næsten 60% højere end i Nor-
te-regionen, selv om forskellene var 
noget mindre inden for de enkelte 
brancher (45% for maskinindustri­
en og tekstilindustrien og 30% for 
beklædning og fodtøj), hvilket af­
spejler forskelle i strukturen i frem­
stillingsindustrien. 
Ikke desto mindre var de gennem­
snitlige arbejdskraftomkostninger i 
Lissabon i 1988 væsentligt lavere 
end i alle andre dele af EF — over 
15% lavere end den græske region 
med de laveste omkostninger. I den 
Norte-regionen, hvor omkostnin­
gerne er de laveste overhovedet i 
Portugal, var gennemsnitsniveauet 
i industrien som helhed kun 11% af 
gennemsnittet i Hamburg, som er 
den tyske region med de højeste om­
kostninger. 
Selv om de regionale forskelle i ar­
bejdskraftomkostningerne er min­
dre i Belgien og Nederlandene end i 
de større EF-lande, er de ikke helt 
ubetydelige. 11988 var gennemsnits­
niveauet i industrien som helhed i 
Bruxelles-regionen i Belgien næsten 
det samme som gennemsnittet for 
Tyskland og højere end seks tyske 
regioner, medens det i West-Neder­
land regionen omkring Amsterdam 
var højere end i tre tyske regioner. Desuden var gennemsnitsomkost­
ningerne i tekstilindustrien i både 
West-Nederland og Zuid-Nederland 
regionerne samt i beklædnings- og 
skotøjsindustrien i Bruxelles regio­
nen højere end i samtlige tyske regio­
ner med undtagelse af en enkelt. 
Arbejdskraftomkostnin­
ger og arbejdsløshed 
De detaljerede data om arbejds­
kraftomkostningerne i de enkelte 
regioner giver mulighed for at un­
dersøge, i hvilket omfang de relative 
niveauer hænger sammen med for­
skelle i arbejdsmarkedsvilkårene, 
således som de afspejles i arbejds­
løshedsprocenterne. Hvis efter­
spørgslen efter arbejdskraft i 
forhold til udbuddet overhovedet 
har indvirkning på lønningerne, 
skulle de regioner, der har forholds­
vis høje arbejdskraftomkostninger, 
i det store og hele også have en 
forholdsvis lav arbejdsløshed. 
Forholdet er dog ikke helt så sim­
pelt. Specielt kan man ikke ud af 
situationen på et givet tidspunkt se, 
hvordan de to variabler ændrer sig 
i forhold til hinanden og derfor kan 
det give et misvisende billede af, 
hvorvidt markedskræfterne virker 
effektivt på udjævningen af de re­
gionale skævheder. Den statiske si­
tuation kan med andre ord f.eks. 
ikke vise, hvorvidt et overskydende 
udbud af arbejdskraft til en lav pris 
tiltrækker investeringer og dermed 
bidrager til at nedbringe arbejdsløs­
heden, eller hvorvidt høje lønninger 
et andet sted er ved at kvæle efter­
spørgslen efter arbejdskraft og er 
med til at øge arbejdsløsheden. 
Desuden må sammenhængen for­
modes at være påvirket af de særli­
ge omstændigheder i de forskellige 
regioner—hvorvidt de f.eks. hoved­
sagelig består af en større by — og 
af omfanget af pendling mellem regionerne. Endelig skal det under­
streges, at de data for arbejdskraft­
omkostningerne, der analyseres 
her, kun vedrører en del af er­
hvervslivet og ikke hele økonomien. 
Forholdet mellem de regionale ar­
bejdskraftomkostninger og arbejds­
løshedsprocenterne er dog alligevel 
ganske interessant. I Tyskland er ar­
bejdskraftomkostningerne i indu­
strien gennemsnitligt en smule 
højere i nord end i syd, selv om der 
dog er nogle få undtagelser. Arbejds­
løsheden er—med endnu færre und­
tagelser, hvoraf Saarland regionen 
er den vigtigste — også højere i nord 
end i syd, hvilket er det modsatte af, 
hvad der kunne forventes ud fra en 
simpel økonomisk model (figur 63). 
Det gælder især i Hamburg, som 
havde den næsthøjeste arbejdsløs­
hedsprocent i Tyskland i 1988, men 
langt det højeste niveau for arbejds-
toaftomkostningerne, hvilket tildels 
kan forklares med, at der er tale om 
en storby. I Bremen regionen, som 
havde den højeste arbejdsløshed, lå 
arbejdskraftomkostningerne også 
over landsgennemsnittet. Til gen­
gæld lå arbejdskraftomkostningerne 
i Bayern, der har én af de laveste 
arbejdsløshedsprocenter, 5% under 
landsgennemsnittet. Den gennem­
snitlige arbejdsløshedsprocent i 
1988 i de regioner, hvor arbejdskraft­
omkostninger i industrien lå under 
gennemsnittet, var således en smule 
lavere end den gennemsnitlige ar­
bejdsløshed i de regioner, som havde 
højere omkostninger (ca. 0,5%). 
En del af forklaringen på dette tilsy­
neladende skæve forhold kan være, 
at der er tale om en vis forsinkelse i 
tilpasningen afde relative lønninger 
til ændringer i arbejdsmarkedsvil-
kårerne. Høje arbejdskraftomkost­
ninger i den nordlige del af Tyskland 
kunne med andre ord afspejle ar-
bejdsmarkedsvilkårerne på et tidli­
gere tidspunkt, da dette var den 
mest velstående og dynamiske del af 
100 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
landet. Arbejdsløsheden var i 1981 
f.eks. kun 3% i Hamburg, hvilket var 
under landsgennemsnittet. Men 
hvis dette er en del af forklaringen, 
er det ensbetydende med, at der er 
tale om meget langvarige forsinkel­
ser, og at løntilpasningsprocessen 
kun fungerer meget langsomt, i 
hvert fald i Tyskland. 
I Frankrig er der kun lidt tydeligere 
tegn på et omvendt forhold mellem 
arbejdskraftomkostninger og ar­
bejdsløsbed. Mens Ile de France, som 
har langt de højeste arbejdskraftom­
kostninger i industrien, også havde 
den laveste arbejdsløshedsprocent i 
1988 og i øvrigt igennem hele 
1980'erne, havde Méditerranée re­
gionen, der har de næsthøjeste ar­
bejdskraftomkostninger, en af de 
højeste arbejdsløshedsprocenter 
både i 1988 og i årerne forud. På 
samme måde gælder det, at mens 
arbejdskraftomkostningerne var for­
holdsvis lave i Nord-Pas-de-Calais 
regionen, hvor arbejdsløsheden var 
højest, var de tilsvarende lave i Est-
regionen, hvor arbejdsløsheden ikke 
var meget højere end i Ile de France. 
Desuden havde Bretagne, hvor ar­
bejdskraftomkostningerne var la­
vest i 1988, en arbejdsløshed, del­
svarede nogenlunde til landsgen­
nemsnittet. 
I Italien er dette forhold til gengæld 
langt klarere, men kun for så vidt 
angår en sammenligning mellem 
den nordlige del af landet med lav 
arbejdsløshed og den sydlige del af 
landet med høj arbejdsløshed. Mel­
lem regionerne indbyrdes i de to 
områder er der ikke meget, der ty­
der på et omvendt forholdt mellem 
arbejdskraftomkostninger og ar­
bejdsløshed. F.eks. havde Abruzzi-
Molise i Syditalien, der har de 
laveste arbejdskraftomkostninger i 
hele landet, en arbejdsløshedspro­
cent i 1980'erne, som var lavere end 
i Lazio og kun en smule højere end 
i Nord Ovest-regionen, som er to af de tre regioner, der har de højeste 
arbejdskraftomkostninger. 
For Storbritanniens vedkommende 
gør det omvendte forhold sig også 
gældende i de store og hele, idet 
South East, der havde de højeste 
arbejdskraftomkostninger, i 1988 
havde den næstlaveste arbejdsløs­
hed, og Nordirland, der havde de 
laveste arbejdskraftomkostninger, 
havde den højeste arbejdsløshed. På 
den anden side var arbejdskraftom­
kostningerne i North regionen over 
landsgennemsnittet, mens arbejds­
løsheden var den næsthøjeste, og i 
East Anglia, hvor arbejdsløsheden 
var den laveste overhovedet, var ar­
bejdskraftomkostningerne under 
gennemsnittet. På samme måde var 
arbejdskraftomkostningerne i East 
Midlands regionen næsten 15% la­
vere end landsgennemsnittet i 
1988, og arbejdsløsheden lå her 
også væsentligt under gennemsnit­
tet igennem hele 1980'erne. 
For Spaniens vedkommende ligner 
forholdet mellem arbejdskraftom­
kostninger og arbejdsløshed situa­
tionen i Italien, idet Madrid og de 
nordlige regioner, hvor arbejdskraft­
omkostningerne er forholdsvis høje, 
i 1988 havde arbejdsløshedsprocen­
ter under landsgennemsnittet, 
medens de regioner i syd, hvor ar­
bejdskraftomkostningerne er lave, 
tilligemed de Kanariske Øer havde 
forholdsvis høj arbejdsløshed. 
Udviklingen i arbejds­
kraftomkostninger i 
regionerne. 1981 til 1988 
11980'erne udjævnedes de regiona­
le forskelle i arbejdskraftomkost­
ningerne en smule for Tysklands 
vedkommende, men blev endnu 
større i Frankrig, Storbritannien og 
Italien (der findes ikke sammenlig­
nelige data for Spanien og Portugal 
før 1988). Bortset fra i Storbritanni­en forblev rækkefølgen af regioner, 
opstillet efter omkostningsniveau, 
stort set uændret i denne periode. 
I Tyskland faldt forskellen fra 1981 
til 1988 mellem de gennemsnitlige 
arbejdskraftomkostninger i indu­
strien i den region med de højeste 
omkostninger — det var i begge til­
fælde Hamburg — og den region 
med de laveste omkostninger — 
Schleswig-Holstein i 1981, som lå 
en smule over Saarland i 1988 — fra 
30% til 27%. 
Generelt steg arbejdskraftomkost­
ningerne mere i syd end i nord i 
denne periode. Dette svarer stort set 
til de relative bevægelser i arbejds­
løsheden, som steg mindre i de sydli­
ge regioner end i den nordlige del af 
landet. De to regioner, som havde 
den højeste stigning i arbejdsløshe­
den mellem 1981 og 1988 — Ham­
burg og Bremen — havde også det 
største fald i relative arbejdskraft­
omkostninger, når man ser bort fra 
Saarland. Sidstnævnte region er den 
største undtagelse fra den generelle 
tendens, idet man her havde en afde 
mindste stigninger i arbejdsløshe­
den, men det største fald i arbejds­
kraftomkostningerne i forhold til 
landsgennemsnittet i Tyskland. 
I Frankrig øgedes til gengæld for­
skellen i arbejdskraftomkostninger i 
denne periode fra 46% til 56%, idet 
niveauet i Ile de France regionen 
steg i forhold til landsgennemsnittet 
(fra 27% højere til 32% højere), og 
niveauet i Bretagne faldt (fra 87% af 
landsgennemsnittet til 84%). Bortset 
fra Est-regionen, hvor de relative 
omkostninger faldt ganske betyde­
ligt, og Sud Ouest-regionen, hvor de 
steg, forblev forholdet mellem regio­
nerne stort set uændret. Men i flere 
enkelte brancher udjævnedes for­
skellene i arbejdskraftomkostninger 
mollem regionerne, da niveauerne i 
de områder med de laveste omkost­
ninger steg i forhold til andre dele af 
101 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Uddannelsesniveauer 
Alle adspurgte på 15 år eller derover bliver i EFs Arbejdssiyrkeundersøgelse spurgt 
om deres uddannelsesmæssige baggrund. Inddelingen af niveauer er baseret på 
International Standard Classification of Education (ISCED). Analysen i teksten 
refererer til de personer, som har fuldført andet trin af uddannelsen på sekundær­
niveau, hvilket i teksten og figurerne er betegnet som uddannelse efter obligatorisk 
skolegang eller mellemuddannelse, og/eller uddannelse på tredje niveau, hvilket i 
teksten betegnes som universitetsuddannelse eller tilsvarende højere uddannelse. 
Førstnævnte uddannelsesniveau omfatter uddannelsesforløb, der normalt påbegyn­
des efter den obligatoriske skolegang, såsom erhvervsfaglig grunduddannelse eller 
forberedende uddannelse til universitetet. Det sidstnævnte uddannelsesniveau 
omfatter specialiserede erhvervsfaglige uddannelsesforløb, universitetsgrader og 
akademiske efteruddannelser. (Det skal bemærkes, at dataene refererer til grund* 
uddannelser og ikke omfatter løbende videreuddannelse i selve virksomhederne, 
som jo også kan være en vigtig faktor for kvalifikationsniveauet. Samtidig er der 
formentlig en vis sammenhæng mellem arbejdsstyrkens evne til at tilegne sig nye 
færdigheder og udbygge eksisterende færdigheder og dens uddannelsesniveau). 
Tallene for de forskellige lande er i det store og hele sammenlignelige, men der er 
tilsyneladende nogle få forskelle med hensyn til, hvordan visse uddannelsesniveau­
er defineres. I de fleste lande er fuldførelsen af andet trin af uddannelsen på 
sekundærniveau ensbetydende med, at man skal bestå en eksamen eller have 
fuldført et fagligt uddannelsesforløb. Sværhedsgraden af denne eksamen eller det 
faglige uddannelsesforløbs standard kan naturligvis variere mellem landene. 
Også indholdet af eller strukturen i uddannelsesforløbene, som der ikke kan tages 
hensyn til her, kan variere ganske meget mellem EF-landene og være mere relevant 
i visse lande som en forberedelse til erhvervsmæssig beskæftigelse. 
Resultaterne fra Arbejdsstyrkeundersøgelsen er blevet kontrolleret med OECD-
data om uddannelsesniveauer, og i de fleste tilfælde er de sammenlignelige. Men 
for Storbritanniens og Frankrigs vedkommende er der tale om markante forskelle. 
For Frankrigs vedkommende viser dataene fra Arbejdsstyrkeundersøgelsen tilsy­
neladende, at en langt mindre del af arbejdsstyrken har en elier anden form for 
uddannelse efter den obligatoriske skolegang, men man har endnu ikke fundet en 
forklaring på denne forskel, og derfor er Frankrig ikke medtaget i analysen. 
For Storbritanniens vedkommende er der en stor forskel med hensyn til antallet af 
personer, der har fuldført andet trin af uddannelsen på sekundærniveau. Det 
skyldes, at der er forskel på, hvordan man medregner dem, der har fuldført en 
uddannelse på det såkaldte "Ordinary Level" CO"-level). Denne uddannelse afslut­
tes med en eksamen, der normalt tages i en alder af 16 år efter den obligatoriske 
skolegang. I OECD-statistikkerne er alle, der har en eksamen på "O'-level klassi­
ficeret som havende en uddannelse svarende til andet trin af sekundærniveauet — 
dvs. at de klassificeres på samme måde som personer, der har bestået eksamener 
på "Advanced Level" (*A*-level), som normalt tages efter to års yderligere uddan­
nelse i en alder af 18 år. I EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse er "0"-level klassificeret 
som første trin af uddannelse på sekundærniveauet, hvilket er langt mere i tråd 
med den måde, hvorpå man klassificerer tilsvarende eksamener i andre lande. 
Det ser derfor ud til, at OECD-tallene for Storbritanniens vedkommende angiver 
antallet af personer, som har fuldført det, der normalt betegnes som mellemuddan­
nelse, alt for højt. landet. I maskinindustrien steg de 
gennemsnithge omkostninger i Sud 
Ouest-regionen f.eks. med næsten 
10% i forhold til det franske lands­
gennemsnit, mens de i tekstilindu­
strien steg med over 15%. 
Sammenhængen mellem disse rela­
tive ændringer i arbejdskraftom­
kostninger og udviklingen i 
arbejdsløsheden mellem 1981 og 
1988 er langt mindre tydelig for 
Frankrigs end for Tysklands ved­
kommende. Selv om Ile de France, 
som kunne registrere en afde laveste 
stigninger i arbejdsløshedsprocen­
ten i denne periode, havde langt den 
største stigning i arbejdskraftom­
kostninger, havde Est-regionen, 
hvor arbejdsløsheden også steg 
forholdsvis lidt, det største fald i 
arbejdskraftomkostninger. På sam­
me måde registrerede Nord-Pas-de-
Calais den største stigning i 
arbejdsløsheden, men regionens 
gennemsnitlige arbejdskraftomkost­
ninger steg kun en smule mindre end 
landsgennemsnittet — og mindre 
end i Bretagne, hvor stigningen i ar­
bejdsløsheden var stort set den sam­
me som i Frankrig som helhed. 
I Italien øgedes forskellen mellem 
de regioner med de højeste omkost­
ninger og de regioner med de lave­
ste omkostninger kun ganske lidt 
for industrien som helhed, men 
langt mere for enkelte branchers 
vedkommende. Specielt i beklæd­
nings- og skotøjsindustrien steg de 
gennemsnitlige arbejdskraftom­
kostninger i Nord Ovest-regionen, 
som havde de højeste omkostninger, 
med næsten 10% i forhold til lands­
gennemsnittet fra 1981 til 1988, 
mens de relative omkostninger i 
Sud-regionen, der havde de laveste 
omkostninger, faldt med 15%. Re­
sultatet var, at arbejdskraftomkost­
ningerne i denne industrigren i 
Nord Ovest-regionen steg fra et ni­
veau over 17% under det tyske 
landsgennemsnit til 2% over dette 
-102 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
gennemsnit i løbet af denne periode, 
medens forskellen i Sud-regionen 
forblev nogenlunde uændret. 
Disse forskelle i udviklingen i om­
kostningerne i de enkelte brancher 
og i industrien som helhed gør det 
vanskeligt at sige noget generelt om 
forholdet mellem ændringer i ar­
bejdskraftomkostninger og i arbejds-
løsheden i 1980'erne i Italien. 
Eftersom arbejdsløsheden steg bety­
deligt mere i de sydlige regioner, 
bortset fra Abruzzi-Molise, end i 
nord (med ca. 7% i gennemsnit sam­
menholdt med 1%), skulle arbejds­
kraftomkostningerne været steget 
langt mindre i de førstnævnte regio­
ner end i de sidstnævnte, i det om­
fang de påvirkes af udbuddet af og 
efterspørgslen efter arbejdskraft. 
Det var tilfældet i beklædnings- og 
skotøjsindustrien, men i langt min­
dre grad for de øvrige industrier og 
slet ikke for fremstilHngsindustrien 
som helhed, hvor arbejdskraftom­
kostningerne, hvis der overhovedet 
var tale om ændringer, steg mere i 
syd end i nord. 
I Storbritannien øgedes de regionale 
forskelle i arbejdskraftomkostnin­
gerne ganske betydeligt både for in­
dustrien som helhed og for enkelte 
brancher. I industrien var forskellen 
mellem den region med de højeste 
omkostninger og den region med de 
laveste omkostninger kun 22% i 
1981, hvilket var langt mindre end i 
de tre andre store EF-lande. I 1988 
var forskellen øget til 31%. 
De relative omkostningsniveauer i 
de enkelte regioner ændredes også 
ganske betydeligt og langt mere end 
i de øvrige lande. I Wales var arbejds­
kraftomkostningerne i industrien, 
som i 1981 lå næsten 6% over lands­
gennemsnittet, således faldet til 
mere end 2% under landsgennem­
snittet i 1988 med fald i de relative 
niveauer på over 10% i maskinindu­
strien, tekstilindustrien, beklæd-64 Uddannelsesniveau i arbejdsstyrken (over 25 år) i EF-
landene, 1991 
20 40 60 80 100 
20 40 60 Højere uddannelse 
Mellemuddannelse 
80 100 
% af arbejdsstyrken 
65 Uddannelsesniveau i arbejdsstyrken (25-34 år) i EF-
landene, 1991 
20 40 60 80 100 
Højere uddannelse 
Mellemuddannelse 
20 40 60 80 100 
% af arbejdsstyrken 
103 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
ningsindustrien og skotøjsindustri­
en. Til gengæld steg arbejdskraftom­
kostningerne i West Midlands — en 
region, som var hårdt ramt af ned­
læggelsen af arbejdspladser i indu­
strien i begyndelsen af 1980'erne — 
fra 4% under landsgennemsnittet til 
5% over i samme periode. 
Disse relative ændringer i arbejds­
kraftomkostningerne ligger stort set 
på linje med ændringerne i arbejds-
markedsvilkårerne. West Midlands 
regionen kunne registrere det stør­
ste fald i arbejdsløsheden (på 4%) og 
den største stigning i arbejdskraft­
omkostninger, mens Yorkshire og 
Humberside regionerne havde den 
største stigning i arbejdsløsheden 
(1,5%) og det største fald i arbejds­
kraftomkostninger i forhold til 
landsgennemsnittet (på over 8%). 
På den anden side var der en række 
undtagelser fra den generelle ten­
dens. North-regionen var den ene­ste anden region, hvor der var tale 
om en stigning i arbejdsløsheden i 
denne periode (med 1%), mens der 
kun var et mindre fald i de relative 
arbejdskraftomkostninger (også på 
1%). Også i Nordirland faldt ar­
bejdsløsheden mere end landsgen­
nemsnittet, men de relative 
arbejdskraftomkostninger faldt 
også (med 7%), og i Wales faldt ar­
bejdsløsheden kun en smule mindre 
end i resten af landet, mens de rela­
tive arbejdskraftomkostninger 
faldt ganske kraftigt (med 8%). 
Arbejdsstyrkens 
uddannelsesniveau 
Et højt alment og fagligt uddannel­
sesniveau er naturligvis vigtigt 
inden for mange områder i erhvervs­
livet. Først og fremmest afhænger 
udviklingen af nye produkter og nye 
produktionsmetoder i vidt omfang af 
udnyttelsen af de færdigheder, som 
66 Uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken (over 25 år) i de 
enkelte sektorer i EF, 1991 
20 40 60 80 
Banker, finansiering, forsikring 
Andre tjenesteydelser 
Offentlig forvaltning 
Energi og vand 
Metalindustri 
Minedrift, kemisk Industri 
Transport ag kommunikation 
Distribution, hoteller 
Bygge- og anlægsvirksomhed 
Anden industri 
Landbrug Højere uddannelse 
Mellemuddannelse 
20 40 60 80 
% af de beskæftigede i sektoren højtuddannede forskere og teknikere 
sidder inde med. Ligeledes er indfø­
relsen af mere effektive arbejdsme­
toder baseret på idéer og forslag fra 
folk med organisatorisk ekspertise 
og i stigende grad også på anvendel­
sen af datamatiserede informations­
systemer. 
For at forblive konkurrencedygtige 
i et miljø, hvor informationerne 
spredes stadigt hurtigere interna­
tionalt, behøver virksomhederne 
ikke nødvendigvis udvikle alle ny­
skabelser på egen hånd. Men de er 
nødt til at have medarbejdere, som 
er i stand til at implementere inno­
vationerne på alle funktionsniveau-
er. Lige så vigtigt er det, at have en 
arbejdsstyrke, som er i stand til at 
ændre arbejdsmetoder efter de ny­
skabelser, der indføres. 
Der er stadigt, mere, der tyder på, at 
arbejdsstyrkens uddannelsesni­
veau er en afgørende faktor for ar­
bejdstagernes evne til at erhverve 
nye færdigheder og tilpasse sig æn­
dringer i teknologi og arbejdsmeto­
der. For virksomheder, der skal 
træffe beslutning om produktionens 
placering, kan det derfor være lige 
så vigtigt, at arbejdsstyrken har et 
højt gennemsnitligt uddannelsesni­
veau, som at den er i besiddelse af 
specifikke færdigheder eller eksper­
tise, der i en verden i stadig foran­
dring hurtigt kan blive overflødige. 
I forbindelse med EF's Arbejdsstyr­
keundersøgelse for 1991 indsamlede 
man for første gang rimeligt pålide­
lige informationer om uddannelses­
niveauer. På trods af forskellene i 
EF-landenes uddannelsesstrukturer 
forekommer disse data at være til­
strækkeligt sammenlignelige til at 
give et indtryk af forskelle i det alme­
ne uddannelsesniveau og den faglige 
grunduddannelse hos arbejds­
styrken i hele EF — det skal dog 
bemærkes, at der ikke findes sam­
menlignelige data for Frankrig (se 
104 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
det indrammede felt vedrørende en 
redegørelse for dataene og en defini­
tion af de begreber, der er anvendt i 
det følgende for de forskellige uddan­
nelsesniveauer). 
Som det kunne forventes, er det 
gennemsnitlige uddannelsesniveau 
generelt meget højere i de nordlige 
del af EF end i de mindre udviklede 
og mindre velstående EF-lande i 
syd. I Tyskland, Danmark og Bene-
lux-landene havde over 20% af alle 
over 25 år i arbejdsstyrken i 1991 
fuldført en universitetsuddannelse 
eller et tilsvarende uddannelsesfor­
løb (figur 64). I modsætning hertil 
var andelen i Portugal og Italien 
under 10% af arbejdsstyrken, mens 
den var under 15% i Spanien. Selv 
om tallet var højere i Grækenland 
og Irland, var det stadig under 20% 
eller mindre end tallet for de mere 
velstående lande i nord, bortset fra 
Storbritannien og Luxembourg, 
hvor andelen også var under 20%. 
Forskellen mellem EF-landene er 
endnu mere udtalt, hvis man med­
regner al uddannelse efter den obli­
gatoriske skolegang. I Tyskland 
havde i 1991 over 80% af alle i ar­
bejdsstyrken over 25 år fuldført en 
almen eller erhvervsfaglig uddan­
nelse efter den obligatoriske skole­
gang, i Danmark 70%, mens tallet 
var ca. 65% i Nederlandene. I Spani­
en og Luxembourg derimod var det 
under 30% og i Portugal kun ca. 15%. 
Uddannelsesniveauerne er særligt 
vigtige for de yngre medlemmer af 
arbejdsstyrken. Ikke blot er det 
dem, der repræsenterer fremtiden 
for alle lande og regioner, men deres 
uddannelsesniveau i forhold til de 
ældre arbejdstageres afspejler den 
udvikling, der finder sted med hen­
syn til deltagelse i forskellige ud­
dannelsesforløb. 
I de fleste EF-lande var i 1991 den 
andel af arbejdsstyrken mellem 25 og 34 år, som havde fuldført en uni­
versitetsuddannelse eller et dertil 
svarende uddannelsesforløb, større 
end i forhold til arbejdsstyrken som 
helhed, hvilket afspejler en mere 
langsigtet tendens til, at stadigt flere 
unge forbliver længere under uddan­
nelse. Det gjaldt især i Grækenland 
og Spanien, hvor tallet for gruppen 
af 25-34-årige var væsentligt højere 
end for hele gruppen over 25 år (hen­
holdsvis 8% og 4% højere) (figur 65). 
I realiteten var andelen af 25-34-åri­
ge i Grækenland, der havde fuldført 
en universitetsuddannelse eller en 
uddannelse på tilsvarende niveau, 
den højeste i hele EF bortset fra Bel­
gien. 
Både i Tyskland og i Italien var 
andelen af de 25-34-årige med hø­
jere uddannelse dog mindre end for 
de ældre aldersgruppers vedkom­
mende. Men i begge lande var det 
relative antal af personer i den yn­
gre aldersgruppe, som var begyndt på en uddannelse efter obligatorisk 
skolegang på universitetsniveau el­
ler tilsvarende (dvs. en mellemud­
dannelse), uden at have gennemført 
den væsentligt større i 1991 end for 
arbejdsstyrken som helhed (67% 
imod 65% i Tyskland, og 37% imod 
27% i Italien). 
Det samme gælder for de øvrige EF-
lande, specielt Grækenland og Spa­
nien, hvor forskellen var lige så 
markant som i Tyskland og Italien. 
I Portugal derimod var forskellen 
mindre end i de fleste andre lande, 
selv om den andel af arbejdsstyr­
ken, som havde fuldført et uddan­
nelsesforløb efter den obligatoriske 
skolegang, var større for den yngre 
aldersgruppe end for de øvrige. 
Som helhed udjævnes forskellene i 
uddannelsesniveau i EF kun ganske 
lidt, hvis den del af arbejdsstyrken, 
der er mellem 25 og 34 år, anvendes 
som sammenligningsgrundlag i ste-
67 Uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken (over 25 år) i 
udvalgte sektorer i EF-landene, 1991 
100 r 
80 %> af de beskæftigede i sektoren Højere uddannelse 
Mellemuddannelse 
60 
40 
20 100 
4 80 
60 
40 
20 
E DK D S« E K I L NL, ? UK B DK D OR E IRL I L NL P UK B DK O QR E IRL I L NL P UK 
Banker, finansiering, forsikring Andre tjenesteydelser (sundhed/undervisning) Offentlig forvaltning 
-105 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
det for arbejdsstyrken som helhed. 
Dette tyder på en langsom, men ikke 
generelt udbredt udvikling i retning 
af mere ensartede gennemsnitsni­
veauer i løbet afde sidste 10-15 år. 
Uddannelsesniveauet i 
de forskellige sektorer 
Betydningen af et højt uddannelses­
niveau bliver en stadigt vigtigere 
faktor, og det er der helt konkrete 
beviser på. De sektorer, der har haft 
den hurtigste vækst i beskæftigelsen 
i de seneste 10 år — bank- og forsik­
ringssektoren, forretningstjenestey­
delser, sundhedssektoren og 
undervisningssektoren — er samti­
dig de sektorer, hvor de ansattes ud-
dannelsesniveau er højest. På 
samme måde er de sektorer, hvor 
beskæftigelsen er gået mest tilbage, 
også de sektorer, hvor uddannelses­
kravene er lavest—landbrug og byg­
gesektoren. I 1991 havde derfor over 70% af de 
ansatte i hele EF i bank- og forsik­
ringssektoren og sektoren for forret­
ningstjenesteydelser fuldført en 
almen eller erhvervsfaglig uddan­
nelse efter den obligatoriske skole­
gang, og i sektoren for andre 
tjenesteydelser, som omfatter sund­
hedsvæsenet og undervisningsområ­
det, var tallet over 65% (figur 66). I 
førstnævnte sektor havde ca. 30% af 
arbejdsstyrken en universitetsud­
dannelse eller kvalifikationer på til­
svarende niveau, og i sidstnævnte 
sektor var tallet næsten 40%. Disse 
to sektorer og den offentlige forvalt­
ning beskæftigede i 1991 i realiteten 
to tredjedele af alle personer i EF 
med sådanne kvalifikationer, selv 
om de kun tegnede sig for lidt over en 
tredjedel af den samlede beskæfti­
gelse. 
I modsætning hertil havde kun godt 
17% af arbejdsstyrken i landbruget 
fået en eller anden form for uddan-
68 Uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken (over 25 år); i 
udvalgte sektorer i EF-landene, 1991 
00 % af de beskæftigede i sektoren 
H Mellemuddannelse H Højere uddannelse 
L: ingen data for metal- og maskinindustrien 
80 
60 
40 
20 -i 100 
80 
60 
40 
20 
DK D GR E IRL I L NL P UK B DK D GR E IRL I L NL P UK B DK O GR E IRL I L NL P UK 
Metal- og maskinindustrien Distribution, hoteller Anden Industri (tekstiler/beklædning) nelse efter den obligatoriske skole­
gang, medens tallet i bygge- og an­
lægssektoren og anden industri — 
som omfatter arbejdskraftintensive 
lawækstindustrier såsom beklæd­
nings- og skotøjsindustrien, var un­
der 40%. Størsteparten af dem, der 
arbejdede i disse to sektorer i 1991, 
samt dem, der var beskæftiget inden 
for distribution og hotel- og restaura­
tionsbranchen og inden for transport 
og kommunikation, havde således 
ingen formel almen eller erhvervs­
faglig uddannelse efter den obligato­
riske skolegang. 
De samme forskelle med hensyn til 
uddannelsesniveauer i de enkelte 
sektorer går igen i alle EF-landene. 
I 1991 havde en stor del af arbejds­
styrken i hele EF i bank- og forsik­
ringssektoren samt sektoren for 
forretningstjencsteydelser en almen 
eller erhvervsfaglig uddannelse efter 
den obligatoriske skolegang, og det 
samme gjaldt de ansatte inden for 
sundhedsvæsen, undervisning og of­
fentlig forvaltning. 
Selv om andelen varierer mellem 
EF-landene, er forskellene i de en­
kelte tilfælde forholdsvis små, når 
man ser bort fra ét eller to lande. 
Mens den forskel, der er tale om, i det 
store og hele afspejler forskelle med 
hensyn til andelen af personer med 
disse kvalifikationer i arbejdsstyr­
ken som helhed, tyder tallene på, at 
visse aktiviteter kræver et højt ud­
dannelsesniveau hos en meget stor 
del af arbejdsstyrken. 
Specielt inden for bankvæsen, forsik­
ring og forretningstjenesteydelser 
var andelen af arbejdstagere med en 
uddannelse efter den obligatoriske 
skolegang 70% eller mere i samtlige 
lande bortset fra Storbritannien, Lu­
xembourg og Portugal (figur 67). Ef­
tersom andelen i Portugal og 
Luxembourg — selv om den var lille 
— stadig var væsentlig større end for 
erhvervslivet som helhed — i først-
106 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
nævnte land tre gange større og i 
sidstnævnte land dobbelt så stor — 
er det Storbritannien, som udgør den 
største undtagelse fra den generelle 
tendens, der kan iagttages i resten af 
EF. Her havde halvdelen af arbejds­
styrken i den pågældende sektor kun 
en almen skoleuddannelse. 
Det samme er tilfældet inden for 
sundhedsvæsen, undervisning og 
andre tjenesteydelser, hvor tallet var 
ca. 65% eller derover i alle landene, 
bortset fra i de tre ovennævnte lande 
samt Spanien, hvor det var over 50%. 
Det er bemærkelsesværdigt, at det er 
disse to sektorer, der har haft den 
kraftigste vækst i beskæftigelsen i 
EF — i visse lande er de rent faktisk 
de eneste sektorer, hvor der er opret­
tet nye arbejdspladser i nævnevær­
digt omfang i det seneste tiår. Vækst 
i disse sektorer kunne derfor i de 
fleste EF-lande tyde på, at der bliver 
øget behov for en mere veluddannet 
arbejdsstyrke til at besætte de nye 
jobs, der oprettes. 
Inden for offentlig forvaltning var 
der til gengæld en større spredning 
i 1991 mellem EF-landene i arbejds­
styrkens gennemsnitlige uddannel­
sesniveau. Medens andelen af de 
arbejdstagere, som havde fuldført 
en eller anden form for uddannel­
sesforløb efter den obligatoriske 
skolegang, var næsten 90% i Tysk­
land og over 80% i Danmark og Ne­
derlandene, var tallet under 60% i 
Belgien, under 55% i Spanien og 
Italien og under 50% i Storbritanni­
en, mens det i Portugal var helt 
nede på 25%. 
Forskellen mellem EF-landene 
med hensyn til arbejdsstyrkens ud­
dannelsesniveau er endnu større 
i industrien og inden for basistjene­
steydelser, og det er her, at de na­
tionale forskelle i 
uddannelsesniveauer afspejles ty­
deligst. I maskinindustrien udgjor­de antallet af arbejdstagere med en 
almen eller erhvervsfaglig uddan­
nelse efter den obligatoriske skole­
gang i 1991 fra over 80% af den 
samlede arbejdsstyrke i den pågæl­
dende sektor i Tyskland og over 70% 
i Danmark til under 30% i Spanien, 
under 25% i Italien og kun ca. 10% 
i Portugal (figur 68). 
En tilsvarende forskel gør sig gæl­
donde inden for tekstiler, beklæd­
ning og anden industri samt inden 
for distribution og hotelvirksomhed 
— hvor tallet for Tysklands vedkom­
mende i 1991 stadig var tæt på 80% 
alle steder, mens det i Portugal var 
under 10%. 
Uddannelsesniveauet 
i de enkelte regioner 
Den kendsgerning, at uddannelses­
systemerne i EF er landsdækkende, 
betyder, at forskellene i uddannel­sesniveau mellem EF-landene gene­
relt vil være langt mere udtalte end 
forskellene mellem de enkelte regio­
ner inden for samme land. 
Specielt i Tyskland varierede den 
andel af arbejdsstyrken, som havde 
fuldført et alment eller erhvervsfag­
ligt uddannelsesforløb efter obliga­
torisk skolegang, kun ganske lidt — 
højst 5%- — mellem de forskellige 
regioner i 1991 (i h vort laid på 
NUTS 1-niveau). Det samme var 
tilfældet i Nederlandene. Selv om 
de regionale forskelle var større i de 
øvrige lande, var de, bortset fra nog­
le få tilfælde, stadigvæk forholdsvis 
små. 
De mest markante forskelle kan re­
gistreres i de mindre udviklede syd­
lige EF-lande. I Grækenland 
varierede den andel af arbejdsstyr­
ken, som havde en uddannelse efter 
obligatorisk skolegang, fra næsten 
60% i Attiki regionen, hvor Athen 
69 Uddannelsesniveauet hos folk i beskæftigelse og hos de 
arbejdsløse (over 25 år) i EF-landene, 1991 
100 
20 40 60 80 100 
% af alle beskæftigede/arbejdsløse 
-107-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
ligger, til under 30% i Kentriki El­
lada regionen i den sydlige del af 
fastlandet. I Spanien varierede an­
delen fra over 40% i Madrid til un­
der 25% i syd, mens forskellen i 
Portugal gik fra over 15% på fast­
landet til under 10% på Madeira. 
I Italien var forskellene i 1991 til 
gengæld små, når man ser bort fra 
Lazio-regionen omkring Rom — 
hvor andelen var over 45% — og 
Sardinien — hvor den var under 
30%. Ellers varierede tallet fra godt 
30% i Nord Ovest regionen til 37% 
på Sicilien. Et andet træk ved de 
italienske tal er, at ser man bort fra 
Sardinien, er de generelt en smule 
højere i den sydlige del end i nord. 
F.eks. havde 35% af arbejdsstyrken 
i Lombardiet, som er en afde højest 
udviklede og mest velstående regio­
ner i EF, fuldført et uddannelsesfor­
løb efter den obligatoriske 
skolegang, mens andelen i Campa­
nia regionen i syd var 36%. Dette tyder på, at selv om arbejds­
styrkens gennemsnitlige uddannel-
sesniveau kan være af stor 
betydning for konkurrenceevnen i 
et bestemt område, synes virknin­
gen i en række tilfælde at blive del­
vis opvejet af andre faktorer. 
Desuden afslører uddannelsesni­
veauet i sig selv ikke noget om, hvil­
ke uddannelsesområder og fag der 
er tale om, eller hvorvidt de er rele­
vante for den beskæftigelse, der kan 
tilbydes i regionen. 
Uddannelsesniveauet 
hos de beskæftigede 
og hos de arbejdsløse 
Ligesom der er udprægede forskelle 
i uddannelsesniveau mollem ar­
bejdstagerne i de forskellige sekto­
rer i erhvervslivet, således er der 
betydelige forskelle mellem dem, 
der er i beskæftigelse, og de arbejds-
70 Andelen af andre EF-statsborgere i befolkningen i EF-
landene, 1991 
% af samlet befolkning 
P Ê DK NL EUR11 UK IRL D F B 
I: ingen data; GR: tallene tæt ved nul; L: 29%, 30%, 13% løse i de fleste EF-lande. Det tyder 
på, at utilstrækkelig almen og er­
hvervsfaglig uddannelse er en af de 
faktorer, der er med til at gøre det 
svært for de arbejdsløse at finde be­
skæftigelse, og derfor formentlig 
også en medvirkende faktor til den 
forholdsvis høje arbejdsløshed be­
stemte steder i EF. 
Samtidig tyder udviklingen på, at 
det under ingen omstændigheder er 
den eneste eller den vigtigste årsag 
til arbejdsløshed. I de fleste lande er 
der ganske mange blandt de arbejds­
løse, som har en uddannelse efter 
den obligatoriske skolegang, eller 
som har fuldført erhvervsfaglige ud­
dannelsesforløb. I to EF-lande var 
der således forholdsmæssigt flere af 
denne kategori blandt de arbejdsløse 
ond blandt de beskæftigede. 
I de fleste EF-lande i 1991 havde en 
større andel afde arbejdstagere, der 
var i beskæftigelse, fået en almen 
eller erhvervsfaglig uddannelse ef­
ter den obligatoriske skolegang, end 
det var tilfældet blandt de arbejds­
løse. I Grækenland og Italien var 
det omvendte tilfældet — men i 
sidstnævnte tilfælde var forskellen 
marginal — mens forskellen i Spa­
nien var forholdsvis lille (figur 69). 
Bortset fra i Grækenland og i min­
dre omfang Nederlandene, er den 
vigtigste forskel mellem de beskæf­
tigede og de arbejdsløse dog et 
spørgsmål om uddannelse på uni­
versitetsniveau eller tilsvarende 
højere uddannelse. I fem EF-lande 
var den andel afde arbejdsløse, som 
havde en eller anden form for almen 
eller erhvervsfaglig uddannelse ef­
ter den obligatoriske skolegang 
stort set den samme eller større end 
blandt folk i beskæftigelse. Alle fire 
sydeuropæiske lande — Græken­
land, Italien, Spanien og Portugal 
— var med i denne gruppe, mens 
Danmark som det eneste afde nord­
lige EF-lande, var det femte. 
-108 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Der er stort set tale om samme møn­
ster i forskellene i uddannelsesni­
veau, hvis sammenligningen 
begrænses til de yngre medlemmer 
af arbejdsstyrken mellem 25 og 34 
år. 
Det tyder på, at i hele EF, bortset 
fra i Grækenland, bliver beskæfti­
gelsesudsigterne bedre, jo længere 
en person forbliver under almen el­
ler erhvervsfaglig uddannelse. Men 
i de fire sydlige EF-lande har folk, 
der forbliver under uddannelse ef­
ter at have afsluttet den obligatori­
ske skolegang, ikke større chancer 
for at finde beskæftigelse end dem, 
som går direkte ud af skolen, med­
mindre de fortsætter med en 
uddannelse på universitetsniveau 
eller tilsvarende. I Grækenland for­
ringes chancerne for at finde 
beskæftigelse, jo højere ens uddan­
nelsesniveau er. Arbejdsløsheden 
for folk over 25 år var således i 1991 
6% for folk med en uddannelse efter 
den obligatoriske skolegang sam­
menholdt med kun 4% for dem, der 
kun havde den almene skoleuddan­
nelse eller endnu mindre. 
Tallene tyder samtidig på, at ar­
bejdsgiverne i disse lande ikke er i 
stand til at udnytte de uddannelses­
mæssige kvalifikationer, som folk 
tilegner sig. Det kan skyldes, at de 
pågældende kvalifikationer er irre­
levante, dvs. at de ikke er afpasset 
efter de jobs, der tilbydes, og at der 
følgelig er et misforhold mellem ar­
bejdsstyrkens færdigheder og de 
færdigheder, der er brug for. En an­
den mulighed er, at der simpelthen 
oprettes for få jobs til en veluddan­
net arbejdsstyrke. 
Tallene tyder dog også på, at der er 
et tilsvarende — omend lidt mindre 
akut — problem i de nordlige EF-
lande, eftersom der er forholdsvis 
mange i arbejdsstyrken med en ud­
dannelse efter den obligatoriske 
skolegang, som ikke er i stand til at finde beskæftigelse. Både i Tysk­
land og Danmark udgjorde disse 
mennesker ca. 60% af de arbejdslø­
se i 1991, mens tallet i Nederlande­
ne var knap 50%. 
Migration 
inden for EF 
Selv om arbejdskraftens bevægelse 
fra én egn af EF til en anden er det 
mest direkte middel til at rette op 
på skævheder på arbejdsmarkedet, 
har det aldrig været betragtet som 
en afde vigtigste metoder til at ska­
be balance i den meget ujævne for­
deling af arbejdspladser og 
arbejdsløshed. EFs politik i dag ta­
ger i højere grad sigte på at styrke 
de regionale og lokale økonomier de 
steder, hvor der er akut mangel på 
arbejdspladser, i stedet for at til­
skynde folk til at flytte til områder, 
hvor der er større efterspørgsel efter 
arbejdskraft. Der er i de seneste år udfoldet store 
bestræbelser på at afskaffe de sidste 
restriktioner, så folk frit kan flytte 
fra ét EF-land til et andet for at søge 
beskæftigelse, men sigtet var ikke 
først og fremmest at påvirke det ofte 
store misforhold mellem det samle­
de udbud og den samlede efter­
spørgsel på de lokale 
arbejdsmarkeder. Sigtet var snare­
re at skabe øgede beskæftigelses­
muligheder for folk i hele EF og 
bidrage til at løse problemer med 
hensyn til mangel på specifikke fær­
digheder bestemte steder. 
I praksis har omfanget af migration 
på tværs af grænserne i EF i det 
seneste tiår eller mere været meget 
begrænset — specielt i forhold til de 
omfattende bevægelser, der var tale 
om fra mange af de sydlige dele af 
Europa — f.eks. fra Portugal, Græ­
kenland og det sydlige Italien — til 
det nordlige Europa i 1950'erne og 
1960'erne. 
71 Befolkningsbevægelser inden for EF, 1987-1991 
-350 -250 -150 -50 450 550 
-350 -250 -150 
Emigranter (1.000) -50 50 150 250 350 450 550 
immigranter (1.000) 
109 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
Disse begrænsede migrations-
strømme afspejles i den kendsger­
ning, at forholdsvis få af de 
mennesker, der bor i et EF-land, er 
statsborgere i et andet EF-land. I 
EF som helhed var det i 1991 under 
2%, der indgik i denne kategori (fi­
gur 70). Bortset fra Luxembourg, 
som udgør et særtilfælde, og Belgi­
en, hvor tallet var ca. 5%, var ande­
len af statsborgere fra et andet 
EF-land i intet medlemsland over 
3% af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder, og kun i Tyskland, 
Frankrig og Irland var andelen over 
2%. I Spanien og Portugal var det 
væsentligt mindre end 1%. 
Det viser selvfølgelig ikke nødven­
digvis det faktiske omfang af den 
migration, som hidtil har fundet 
sted inden for EF. Det er muligt, at 
mange afde mennesker, som migre­
rede tidligere, siden har opnået 
statsborgerskab i det land, hvori de 
nu bor, og derfor ikke længere reg­nes mc 5 blandt udenlandske stats­
borgere. Der findes desværre ingen 
komplette sæt sammenlignelige 
data om denne gruppe. 
Bevægelser mellem 
EF-landene 
De informationer, der indsamles i 
forbindelse med EF's Arbejdsstyr­
keundersøgelse, kan dog give et vist 
indtryk både af omfanget af ar­
bejdskraftens bevægelser og af, i 
hvilken retning bevægelserne går. 
Specielt giver svar på spørgsmål 
om, hvor folk var ét år tidligere, og 
på spørgsmål om deres beskæftigel­
sessituation mulighed for at under­
søge, hvordan personer i den 
arbejdsdygtige alder flytter mellem 
EF-landene. (De kan også give et 
indtryk af bevægelserne mellem de 
enkelte regioner, men her skal man 
dog undlade at analysere disse 
data). 
72 Migranternes erhvervsmæssige status i EF, 1087-1991 
100 • Beskæftigede • Arbejdsløse D Erhvervsinaktive 
% I: ingen data; L: emigrationen for lille 
80 
60 
40 
20 100 
80 
60 
40 
20 
B DK D GR E F IRL L NL P UK B DK D GR E F IRL L NL P UK 
Immigranter Emigranter Selv om besvarelserne ikke altid er 
pålidelige, eftersom folk til tider 
kan have svært ved at huske, hvor 
de var et år før, og selv om hukom­
melsen synes at variere fra EF-land 
til EF-land — for Italiens vedkom­
mende foreligger der slet ingen data 
— er sådanne undersøgelser i en 
situation, hvor kontrollen ved 
grænserne er under hurtig afvik­
ling, én afde vigtigste informations­
kilder om migrationer. (Den anden 
hovedkilde, nemlig folkeregistrene, 
kan muligvis give mere pålidelige 
oplysninger om befolkningens de­
mografiske karakteristika og bevæ­
gelserne mellem landene — i det 
omfang de dækker alle og ikke kun 
er baseret på et lille udsnit — men 
ikke alle EF-landene har sådanne 
systemer). 
Man skal også være klar over, at 
arbejdsstyrkeundersøgelsernes re­
sultater er baseret på et forholdsvis 
lille udsnit, som muligvis ikke i alle 
tilfælde er repræsentativt, og som 
kun giver oplysning om migrationer 
mellem landene på to tidspunkter 
med ét års mellemrum og ikke viser 
noget om korterevarende bevægelser 
inden for den pågældende periode. 
Resultaterne af undersøgelsen be­
kræfter dog i det store og hele, at der 
kun har været tale om meget be­
grænsede migrationer i de seneste 
år. I løbet af de fem år fra 1987 til 
1991 flyttede ca. 1,5 mio. mennesker 
fra ét EF-land til et andet, og det er 
gennemsnitligt kun ca. 300.000 om 
året — svarende til kun godt 0,1% af 
EF's samlede befolkning (figur 71. — 
Det skal bemærkes, at disse tal an­
giver den faktiske migration for lavt, 
eftersom de ikke omfatter personer, 
der flytter til Italien, idet der jo ikke 
foreligger oplysninger herfra; det er 
også den vigtigste årsag til, at det 
samlede antal emigranter overstiger 
det samlede antal immigranter). 
En forholdsvis stor del af alle, der 
flyttede, var i alderen mellem 14 og 
110 
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
54 år og derfor potentielt arbejdssø­
gende, og en endnu større del var 
mellem 14 og 24 år og derfor muligvis 
på udkig efter deres første job eller 
søgte måske at skaffe sig arbejdser­
faring i et andet land. Uanset be­
grundelsen viser tallene klart, som 
det kunne forventes, at yngre men­
nesker er mere tilbøjelige til at flytte 
mellem EF-landene end de ældre. 
Alligevel udgjorde det samlede antal 
unge, der flyttede fra ét land til et 
andet i løbet af denne femårsperiode 
kun, under 1% af EF's samlede be­
folkning i denne aldersgruppe. 
Udtrykt i tal var der flere, der flyt­
tede til Tyskland i denne periode — 
over 500.000 i den pågældende fem­
årsperiode — end til noget andet 
EF-land. Heraf var ca. 420.000 mel­
lem 14 og 54 år og derfor potentielle 
deltagere i arbejdsstyrken. Ikke de­
sto mindre bidrog immigranterne 
kun med 1,5% til tilvæksten i be­
folkningen i den arbejdsdygtige al­
der i denne femårsperiode. 73 EF-migranternes bidrag til arbejdsløsheden i EF-landene, 
gennemsnit for 1987-1991 
% af alle arbejdsløse 
Kvinder -
Mænd 1.6 
1.4 
- 1.2 
4 1 
4 0.8 
4 0.6 
4 0.4 
0.2 
IRL P UK D ØJR11 F NL GR DK B 
I: lng«n data; L: mnnd 2,0%, kvinder 2,6% 
Samtidig flyttede knap 350.000 — 
250.000 mellem 14 og 54 år — ud af 
Tyskland til et andet EF-land. Net­
totilvæksten fra migration til be­
folkningen i den arbejdsdygtige 
alder i Tyskland var derfor under 
200.000 i denne periode. 
Indvandringen i Storbritannien i 
disse år var kun en smule mindre 
end i Tyskland, i alt godt 450.000, 
hvoraf ca. 370.000 var mellem 14 og 
54 år. Ligesom for Tysklands ved­
kommende var dette knap 200.000 
flere end antallet af personer, der 
forlod Storbritannien. Nogle af de 
mennesker, der flyttede til Storbri­
tannien — hvilket også var tilfældet 
i Tyskland — var dog britiske — 
henholdsvis tyske — statsborgere, 
der vendte tilbage efter en periode i 
udlandet. 
Tilsammen var Tyskland og Stor­
britannien målet for ca. 70% af de 74 EF-migranternes bidrag til beskæftigelsen i EF-landene, 
gennemsnit for 1987-1991 
0.5 r 
0.4 
03 
0.2 
0.1 % af samlet beskæftigelse 
0.5 
Kvinder 
Mænd 4 0.4 
4 0.3 
0.2 
0.1 
IRL D UK EUR11 P B DK NL F GR Ë 
I: ingen data; L: mænd 1,6%, kvinder 0,9% 
-111-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
mennesker, der flyttede mellem EF-
landene — når man ser bort fra 
Italien — i denne periode. Frankrig 
tegnede sig for andre 15% eller der­
omkring, og tilgangen af personer i 
den arbejdsdygtige alder i denne pe­
riode udgjorde under 1% af den fast­
boende befolkning i denne 
aldersgruppe. Det samme var i sto­
re træk tilfældet i de øvrige lande. 
Den vigtigste undtagelse er Irland, 
hvor tilgangen af personer i den 
arbejdsdygtige alder i denne fem­
årsperiode udgjorde ca. 3% af den 
fastboende befolkning. Mange af 
disse var irske statsborgere, der 
vendte tilbage efter at have arbej­
det i udlandet. Disse opvejede til 
en vis grad de 125.000 personer i 
den arbejdsdygtige alder — over 
6% af aldersgruppen mellem 14 og 
54 år — som forlod Irland i denne 
periode for at bosætte sig i et andet 
EF-land. Der var også tale om en nettoudvandring — dog i langt 
mindre målestok — fra Spanien og 
Grækenland, som er to andre af de 
mindre velstående lande i EF. Men 
samtidig var udvandringen fra 
Belgien og Danmark også væsent­
ligt større end indvandringen i 
denne periode. 
Som helhed kan der anes en vis 
sammenhæng mellem situationen 
på arbejdsmarkedet og arbejdskraf­
tens bevægelser i denne periode — 
både Tyskland og Storbritannien 
havde en forholdsvis kraftig vækst 
i beskæftigelsen, i hvert fald frem til 
1990, mens væksten i beskæftigel­
sen i Belgien og Danmark var for­
holdsvis lav, og Irland og Spanien 
havde en høj arbejdsløshed — selv 
om det helt klart ikke blot er et 
spørgsmål om, at folk flytter fra om­
råder med høj arbejdsløshed til om­
råder, hvor det er lettere at få 
beskæftigelse. 
75 Arbejdskraftens bevægelser ind og ud af Tyskland, 1987-
1991 
-100 -80 -60 -40 -20 
_, , , , , , ,—^j-20 40 60 
Andre EF-lande 
-100 -80 -60 -40 
Emigration til Italien ikke medregnet -20 20 40 60 
1.000 Bevægelser mellem 
EF-landene 
Gennemsnitligt ca. 60% af dem, der 
flyttede fra ét EF-land til et andet, 
indgik i arbejdsstyrken i det land, 
de flyttede til (figur 72). Men tallene 
varierer meget fra land til land, 
hvilket til dels afspejler erhvervs­
frekvensen i det pågældende land, 
til dels kan tilskrives aldersstruk­
turen blandt dem, der flytter. 
Specielt var kun ca. 45% af dem, der 
flyttede til Grækenland og Spanien 
enten i arbejde eller aktivt arbejds­
søgende på det tidspunkt, Arbejds­
styrkeundersøgelsen blev 
gennemført, mens 55-60% af dem, 
der havde forladt disse to lande, 
indgik i arbejdsstyrken i det land, 
de flyttede til. På samme måde var 
70% af dem, der var flyttet fra Ir­
land til et andet EF-land, i arbejde 
eller registreret som nrbejdsløHO, 
mens kun 55% af dem, der flyttede 
til Irland, var erhvervsmæssigt ak­
tive. I alle tre tilfælde var der en 
tendens til, at dem, der emigrerede, 
var yngre end dem, der immigrere­
de (figur 71). 
Stort set den samme forskel gør sig 
gældende i Nederlandene og Portu­
gal. For de nævnte fem landes ved­
kommende ser det derfor ud til, at 
en væsentligt større andel af dem, 
der udvandrede, gjorde det for at 
søge arbejde, end af dem, der ind­
vandrede eller vendte tilbage. I to af 
de øvrige lande — Danmark og 
Tyskland — var det omvendte til­
fældet, idet det var mindre sand­
synligt, at de folk, der forlod landet, 
søgte arbejde, måske fordi de vend­
te tilbage til et andet land efter at 
have arbejdet i disse to lande. 
Tallene viser også, at der i denne 
periode var en større sandsynlighed 
for, at de mennesker, der flyttede, 
og som var erhvervsmæssigt aktive, 
-112-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
ville blive arbejdsløse i det land, de 
flyttede til, end at de ville få beskæf­
tigelse. Det gjaldt især for Irland, 
hvor immigranterne bidrog til at 
forøge arbejdsløsheden med 1,5% 
hvert år mellem 1987 og 1991 (fi­
gur 73), mens de bidrog med mindre 
end 0,5% til antallet af personer i 
beskæftigelse (figur 74). En tilsva­
rende forskel gør sig gældende i Por­
tugal, hvor immigranterne bidrog 
til at forøge arbejdsløsheden med 
0,4%, men kun bidrog med godt 
0,1% til beskæftigelsen, og i Græ­
kenland, hvor tilvæksten til ar­
bejdsløsheden også var tre gange 
større end tilvæksten til beskæfti­
gelsen. 
Samme forskel kan registreres i de 
mere udviklede lande, selv om den 
dog her var langt mindre, idet im­
migranterne bidrog med ca. dobbelt 
så meget til arbejdsløsheden som til 
beskæftigelsen, bortset fra i Tysk­
land og Belgien, hvor forskellen var 
50% eller derunder. 76 Labour force movements in and out of the UK, 1987-1991 
••*WP 
Andre EF-
8tatsborgere -25 25 50 75 100 
-50 -25 0 25- 80 75 100 
1.000 
Migrationen blandt 
mænd og kvinder 
Som det kunne forventes, er der flere 
mænd end kvinder, der flytter fra et 
EF-land for at tage beskæftigelse i et 
andet EF-land. I perioden fra 1987 til 
1991 var gennemsnitiigt 60% af alle 
dem, der var flyttet mellem landene, 
og som var i arbejde, da Arbejdsstyr­
keundersøgelsen blev gennemført, 
mænd, mens kun 40% var kvinder 
(figur 74). Disse tal er stort set de 
samme som de samlede procenttal 
for mænd og kvinder i beskæftigelse. 
De varierer dog noget mellem EF-
landene, idet kvinderne tegner sig 
for ca. 45% af immigranter i beskæf­
tigelse i Frankrig og Storbritannien 
og 30% eller derunder i Belgien, Ne­
derlandene og Spanien. 
Meget tyder dog på, at langt flere 
kvinder end mænd, som flytter mel-77 Labour force mov 
-50 : -25 
UK 
Andre EF-lande #,1987-1991 
25 60 75 100 
-§o •'#'';'..";.6%".." 2$ _,. m, 
1 fflHafrlTHatfkn jft ffraaaaafaatffr aMMte &J**tâuËfâÀà:-J -S "-75 100 
1.000 
-113-
Kapitel 4 Er vi på vej mod et integreret EF-arbejdsmarked? 
lem EF-landene, risikerer at ende 
som arbejdsløse i stedet for at få 
beskæftigelse. Ca. halvdelen af de 
immigranter, som ikke kunne finde 
beskæftigelse, var kvinder i denne 
femårsperiode. I Tyskland, Fran­
krig, Grækenland og Nederlandene 
var tallet 60% eller derover. I Ir­
land, Portugal, Danmark og Belgien 
var det kun ca. en tredjedel eller 
endnu mindre. 
Hvorfra og hvortil? 
Besvarelserne på Arbejdsstyrkeun­
dersøgelsens spørgsmål giver også 
et indtryk af omfanget af arbejds­
kraftens bevægelse mellem bestem­
te lande. Resultaterne for de tre 
større lande, for hvilke der forelig­
ger data, viser, at mellem 1987 og 
1991 flyttede ca. halvdelen af den 
arbejdskraft, der forlod Tyskland, 
til Storbritannien, ca. 15% til Fran­
krig og under 10% til Benelux-lan-
dene (figur 75). Det høje tal for 
personer, der flyttede til Storbritan­
nien, kan forekomme overraskende, 
men mange af dem var folk, der 
vendte tilbage efter at have arbejdet 
i Tyskland i en periode, og mange 
andre var sandsynligvis ansatte i 
tyske multinationale selskaber, der 
skulle arbejde i afdelinger i Storbri­
tannien. 
I de seneste år er der flyttet flere 
arbejdstagere til Tyskland end til 
noget andet EF-land. For de fleste 
lande, herunder Italien, Frankrig 
og Storbritannien, var Tyskland det 
vigtigste mål for den vandrende ar­
bejdskraft fra perioden fra 1987 til 
1991.1 forhold til befolkningstallet 
var migrationsstrømmene fra Græ­kenland, Danmark og Irland sær­
ligt omfattende. Ca. 70% afde græs­
ke og danske arbejdstagere, der 
flyttede til et andet EF-land i løbet 
af disse fem år, tog til Tyskland, 
mens det var ca. en tredjedel af de 
irske emigranter. 
For Storbritanniens vedkommende 
var indvandringen af arbejdskraft 
også større end udvandringen, og de 
fleste af dem, der indvandrede for at 
påtage sig eller søge efter beskæfti­
gelse, kom fra Tyskland — over 
90.000 mellem 1987 og 1991 — 
mens næsten 55.000 kom fra Irland 
— det er mere end 40% af alle de 
irske arbejdstagere, der flyttede in­
den for EF (figur 76). 
Strømmen af vandrende arbejdsta­
gere fra Storbritannien til Tyskland 
var også større end til noget andet 
EF-land og udgjorde knap 25% af 
alle, der forlod Storbritannien for at 
tage arbejde andre steder i EF. De 
arbejdstagere, der flyttede eller re­
turnerede til Irland, udgjorde den 
næststørste udvandringsstrøm, 
selv om der kun var tale om 5.000 
om året. 
I Frankrig, hvor migrationsstrøm­
mene synes at være langt mindre, 
flyttede næsten 60% af alle, der søg­
te arbejde andre steder i EF, enten 
til Tyskland eller til Storbritannien 
mellem 1987 og 1991, mens godt 
10% flyttede — eller sandsynligvis 
returnerede — til Portugal (figur 
77). De arbejdstagere, der flyttede 
til Frankrig for at arbejde, kom fra 
mange forskellige dele af EF, idet 
der ikke var noget land, der var 
særligt fremherskende i denne for­bindelse — selv om en smule flere 
kom fra Tyskland, Storbritannien 
og specielt Portugal, end det kunne 
forventes i betragtning af disse lan­
des relative befolkningstal. 
Alt i alt må det dog siges, at både for 
disse tre større lande og for de øvri­
ge EF-lande er det mest slående 
træk ved migrationsdataene, at så 
forholdsvis få arbejdstagere er flyt­
tet fra ét EF-land til et andet i de 
seneste år. Bortset fra Irland — 
hvor de arbejdstagere, der flyttede 
til udlandet, rent faktisk reducere­
de arbejdsstyrken med ca. 1% om 
året i løbet af denne femårsperiode, 
og de arbejdstagere, der flyttede til 
landet, forøgede den med lidt min­
dre — har samtlige EF-lande kun 
kunnet registrere meget begrænse­
de bevægelser i arbejdskraften. 
Selv i Tyskland, som var det mest 
attraktive mål, bidrog de arbejdsta­
gere, der indvandrede fra andre 
dele af EF, kun marginalt til be­
skæftigelsen. 
Ikke desto mindre er den potentielle 
virkning, som arbejdskraftbevægel­
ser af dette omfang kan have på for­
skellene i arbejdsløshedsprocenter 
ikke uden betydning. Selv når man 
ser bort Irland, hvor emigrationen 
direkte reducerede antallet af ar­
bejdssøgende med ca. 5% mellem 
1987 og 1991 — selv om dette i vidt 
omfang blev opvejet af antallet af 
personer, der vendte hjem — kunne 
arbejdskraftbevægelser af det om­
fang, der har kunnet registreres i EF 
i de seneste år, hvis de går i den 
rigtige retning, potentielt indsnævre 
forskellene i arbejdsløsheden med 
1-2% i løbet af en femårsperiode. 
114 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, 
der får støtte fra strukturfondene 
Der er siden 1986 sket en vis udjævning af 
indkomstforskellene mellem de mindre udviklede områder 
og resten af EF. Med hensyn til beskæftigelse og 
arbejdsløshed er der dog fortsat tale om store skævheder, 
som tilsyneladende er vanskeligere at rette op. 
En velafbalanceret økonomisk ud­
vikling er en af EF's centrale mål­
sætninger. Støtten til de fattige og 
tilbagestående regioner er gradvis 
blevet udvidet i årenes løb, som 
begyndte med Den Europæiske So­
cialfond i 1960 kort efter, at EF 
blev dannet, og udbygget i 1975 
med oprettelsen af Den Europæ­
iske Fond for Regionaludvikling. 
Spaniens og Portugals tiltrædelse 
i 1986 satte yderligere fart i denne 
udvikling, fordi deres medlemskab 
indebar en forøgelse af de regiona­
le forskelle og en fordobling af den 
befolkning i EF, der lever i regio­
ner med en gennemsnitsindkomst 
pr. indbygger på under det halve af 
EF-gennemsnittet. Med Den Euro­
pæiske Fælles Akt, der blev vedta­
get det følgende år, forpligtede 
EF-landene sig ikke blot til at ind­
føre et fælles marked, men også til 
at styrke EF's økonomiske og so­
ciale samhørighed ved at udjævne 
de regionale skævheder. 
I 1988 gennemførtes en reform af 
strukturfondene — fællesbetegnel­
sen for EF's forskellige instrumen­
ter til regionalstøtte — og 
bevillingerne til disse fonde blev 
kraftigt forøget. I perioden fra 
1988 til 1993 blev midlerne til re­
gionalstøtte i realiteten fordoblet i faste priser til 14 mia. ECU i 1988-
priser, hvilket er 25% af EFs sam­
lede budget. Samtidig blev der 
opstillet klare retningslinjer for 
fondenes virke, idet de skal bidra­
ge til opfyldelsen af bestemte mål i 
specifikt definerede regioner med 
særlige problemer. I mål nr. 1-områderne, der er defi­
neret som tilbagestående regioner i 
relation til indkomsten pr. indbyg­
ger (målt i BNP), er formålet at 
fremme den økonomiske udvikling 
og strukturtilpasningen. I mål nr. 
2-områderne, som slås med alvorli­
ge skævheder på arbejdsmarkedet 
MIO Forderungswurdigkeit der Bevôlkerung fur Struktur-
fondshilfen, 1989-1993 
115 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
som følge af industriel tilbagegang, 
er sigtet at styrke og støtte omstil­
lingen af den lokale økonomi. I mål 
nr. 5b-områderne, som er defineret 
enten som landbrugsområder eller 
landdistrikter, er formålet det sam­
me som i mål nr. 1-områderne, nem­
lig at støtte en strukturtilpasning 
og fremme udviklingen. 
Desuden blev der opstillet yderligere 
tre mål, som ikke er egentlig regio­
nalt orienterede — bekæmpelse af 
langtidsledigheden og fremme af den 
erhvervsmæssige integrering af 
unge — mål nr. 3 og 4 — samt 
fremme af strukturtilpasninger in­
den for landbruget — mål nr. 5a. I 
praksis er de midler, der anvendes til 
opfyldelsen af de to førstnævnte mål, 
også i vidt omfang gået til mål nr. 
1-områder i overensstemmelse med 
de overordnede mål. 
1 december 1992 vedtog EF-landene 
på topmødet i Edinburgh en yderli­
gere forøgelse af regionalstøtten mel­
lem 1993 og 1999 i form af en 
udvidelse af de eksisterende struk­
turfonde (fra 21,3 mia. ECU i 1993 
til 30 mia. ECU i 1999) og oprettelse 
af et nyt finansielt instrument, Sam­
hørighedsfonden (1,5 mia. ECU i 
1993 stigende til 2,6 mia. ECU i 
1999). Denne forøgelse af støtten er 
et konkret udtryk for, at der i Ma­
astricht-Traktaten er lagt stor vægt 
på den økonomiske og sociale samhø­
righed, men også for en frygt for, at 
udviklingen i retning af større mone­
tær enhed kan få negative virknin­
ger i de regioner, som i forvejen har 
problemer — en frygt, som forstær­
kes yderligere af de forventede kon­
sekvenser af den budgetmæssige 
konsolidering, der er en nødvendig 
forudsætning for deltagelse i Den 
Monetære Union. En forudsætning 
for at få støtte fra Samhørighedsfon­
den, som tager sigte på lande (og ikke 
på regioner) med et BNP pr. indbyg­
ger, der er under 90% af EF-gennem­
snittet, og som derfor er begrænset til Grækenland, Portugal, Irland og 
Spanien, er, at det pågældende land 
træffer foranstaltninger til at ned­
bringe det offentliges gæld og bud­
getunderskud til de niveauer, der er 
fastsat i Maastricht-Traktaten. 
Kapitlets 
problemstillinger 
I dette kapitel gennemgås udvi­
klingen på arbejdsmarkedet i de 
regioner, der får støtte fra struktur­
fondene siden 1986 da Spanien og 
Portugal tiltrådte EF. Formålet er at 
give et indtryk af de relative økono­
miske resultater i disse regioner 
sammenholdt med resultaterne i 
andre egne af EF. Der redegøres for, 
i hvilket omfang målsætningen om 
en udjævning af de regionale skæv­
heder i relation til nogle centrale 
aspekter, som f.eks. adgang til be­
skæftigelse, er blevet opfyldt. 
Det skal understreges, at formålet 
med denne gennemgang ikke er at 
vurdere effektiviteten af struktur­
fondene, som i deres nuværende 
form kun har eksisteret siden 1989. 
Desuden er udviklingen i de regio­
ner, der får støtte, betinget aflangt 
flere faktorer end omfanget af øko­
nomisk støtte udefra, og man skal 
ikke her forsøge at sondre mellem 
virkningen af denne støtte og de 
øvrige faktorer. Det er også en 
kendsgerning, at de programmer, 
der samfinansieres af EF, og som 
først og fremmest vedrører investe­
ringer i infrastruktur, menneskeli­
ge ressourcer og produktive 
aktiviteter, først kan forventes at få 
fuld virkning på mellemlang og lang 
sigt. 
En sådan helhedssammenligning 
udgør dog et nyttigt grundlag for en 
detaljeret evaluering af specifikke 
programmer, som har til formål at få 
fastslået, hvor effektive fondene er. 
En gennemgang af ændringer i de centrale arbejdsmarkedsindikatorer 
er afgørende for at kunne vurdere 
eventuelle fremskridt med hensyn til 
øget økonomisk og social samhørig­
hed i EF. Det giver også et indtryk af 
omfanget og karakteren afde proble­
mer, som de omfattende politiske for­
anstaltninger, der blev besluttet ved 
udgangen af 1992, skal løse. 
Emnerne for dette kapitel er 
følgende: 
• forskellene i indkomstniveau pr. 
indbygger mellem de regioner, 
der er berettiget til støtte fra 
strukturfondene, og andre områ­
der, 
• udviklingen i væksten i BNP i 
sidste halvdel af 1980'erne; 
• vanskeligheden ved at finde 
beskæftigelse i regioner, der får 
støtte, sammenholdt med andre 
egne af EF; 
• udviklingen med hensyn til op­
rettelse af nye arbejdspladser i 
de regioner, der får støtte, sam­
menholdt med andre egne af EF; 
• karakteren af de jobs, der ska­
bes i disse områder, sammen­
holdt med andre regioner i EF; 
• forskelle med hensyn til omfan­
get af åben og skjult arbejdsløs­
hed mellem de regioner, der får 
støtte, og resten af EF, og den 
eventuelle udjævning af disse 
forskelle siden 1986. 
Eftersom både problemernes karak­
ter og omfanget af den støtte, der 
gives, varierer mellem disse områ­
der, er de inddelt i tre grupper — 
dem, der er klassificeret i relation til 
strukturfondene som mål nr. 1-om­
råder (dvs. de mindst udviklede re­
gioner i EF), dem, der er klassificeret 
som mål nr. 2-områder (dvs. regio­
ner, der er ramt af industriel tilbage-
116-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
gang) og dem, der er klassificeret 
som mål nr. 5b-områder (landdi­
strikter). Eftersom vilkårerne og ud­
viklingen på arbejdsmarkedet i disse 
regioner også er påvirket af, hvor i 
EF de er beliggende, er de i analysen 
desuden opdelt efter lande. (Det skal 
bemærkes, at denne klassificering af 
regionerne refererer til perioden 
1989-1993. Der er på indeværende 
tidspunkt endnu ikke taget endelig 
stilling til kriterierne for støtten i 
perioden efter 1993). 
Alle de ovennævnte aspekter er vig­
tige for en vurdering af udviklingen 
på arbejdsmarkedet, hvilket er 
formålet her. Det skal dog understre­
ges, at eftersom regionaludviklings­
støtten specifikt tager sigte på 
bestemte målsætninger, er det kun 
nogle afde aspekter, der er omfattet, 
som er relevante for en evaluering af 
de resultater, der er opnået med 
strukturfondene som sådan (der som 
nævnt først i 1989 fik deres nuvæ­
rende udformning). Eftersom f.eks. 
BNP pr. indbygger ikke er et af de 
kriterier, som er afgørende for, om en 
region er berettiget til støtte under 
mål nr. 2, der udtrykkeligt drejer sig 
om at bidrage til at rette op på skæv­
heder på arbejdsmarkedet, er udvik­
lingen i BNP, selv om den kan være 
nok så interessant, ikke direkte rele­
vant for en bedømmelse af, hvorvidt 
denne politik er lykkedes eller ej. 
Et særligt problem i analysen er, at 
bortset fra mål nr. 1-regionerne, 
svarer de områder, der er defineret 
som værende berettiget til struk­
turfondstøtte, ikke til de normale 
EF-regioner (NUTS 2-niveau eller 
NUTS 3-niveau), der offentliggøres 
data om. I sådanne tilfælde forelig­
ger der ikke data specifikt for de 
områder, der får støtte. Det betyder, 
at man må arbejde med nogle for­
modninger om forholdene i de områ­
der, der får støtte, sammenholdt 
med forholdene i de stand­
ardregioner, hvori de er beliggende. Mål nr. 2- og mål nr. 5b-områder: 
Datamæssige problemer 
Det største problem i forbindelse med sondringen mel­
lem udviklingen i mål nr. 2- og mål nr. 5b-områder på 
den ene side og udviklingen i resten af EF består i, at 
disse områder, selv om de er baseret på EF's officielle 
opdeling i NUTS-regioner, i modsætning til mål nr. 
1-områder i de fleste tilfælde er mindre end NUTS 2-
og NUTS 3-regioner, for hvilke der offentliggøres sam­
menlignelige data. I begge tilfælde indbærer det alvor­
lige begrænsninger i mulighederne for at foretage 
analyser på grundlag af Eurostat-data. 
Eftersom det i øjeblikket er de eneste data, der er til 
rådighed, er spørgsmålet, hvordan de kan anvendes til 
at belyse den komparative udvikling. 
Den mest forsvarlige metode består i at inddele NUTS-
regionerne efter, hvor store strukturfondsstøttede om­
råder de omfatter - så man fokuserer på de regioner, 
hvor de støttede områder tegner sig for en stor andel 
af befolkningen eller arbejdsstyrken, og hvor det derfor 
er mere sandsynligt, at regionens karakteristika som 
helhed nogenlunde præcist afspejler forholdene i det 
område, der får støtte. 
Dette er i praksis langt lettere at gennemføre for regio­
ner på NUTS 3-niveau, som er en underinddeling af 
NUTS 2-niveauet. 
De eneste relevante data, der generelt foreligger på 
dette geografisk specificerede niveau, er oplysninger 
om arbejdsløshedsprocenter. Selv om disse er vigtige 
indikatorer for den komparative udvikling på arbejds­
markedet i de områder, der får støtte, er det lige aå 
vigtigt at undersøge andre aspekter — specielt omfan­
get og karakteren af oprettelsen af nye arbejdspladser. 
Desværre foreligger der kun komplette og pålidelige 
data herom for regioner på NUTS 2-niveau, hvoraf 
områder, der får støtte, i mange tilfælde — og det 
gælder stort set alle de tilfælde, hvor der er tale om mål 
nr. 5b-områder — kun udgør en lille del. 
Det er muligt at inddele regioner på NUTS 2-niveau 
efter, hvor stor en andel af befolkningen, der er bosid­
dende i områder, der får støtte, og kun at basere 
analysen på de regioner, hvor denne procentvise andel 
er passende stor—dvs. væsentligt over 50%. Desværre 
er det kun meget få regioner, der falder ind under 
denne kategori. Det er særligt vanskeligt, hvis sigtet 
— som her — er at sammenligne udviklingen i de 
områder, der får støtte, og i de områder, der ikke får 
støtte, både inden for de enkelte EF-lande og inden for 
hele EF. 
-117 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Derfor er sammenligningsgrundlaget for analysen 
i dette kapitel alle de NUTS 2-regioner, hvori der 
ligger områder, som får støtte. Dette forudsætter 
først og fremmest, at disse områders karakteristika 
er de samme som for den omgivende NUTS 2-re-
gion, hvilket i praksis næppe er korrekt. Blot den 
kendsgerning, at kun en del af en region har fået 
status som berettiget til strukturfondsstøtte, og 
ikke regionen som helhed, giver generelt anledning 
til at formode, at de karakteristika vedrørende nøg­
levariablerne — som f.eks. arbejdsløshedsniveau, 
omfanget af industriel tilbagegang eller graden af 
økonomisk udvikling — der har været afgørende 
for, om området er berettiget til strukturfondstøtte, 
ikke er de samme overalt i regionen. 
For at begrænse denne faktors indvirkning på re­
sultatet har man foretaget samlede beregninger for 
NUTS 2-regionerne ved at anvende den andel af 
befolkningen, der er bosiddende i områder, som får 
støtte, som vægt. Jo større det relative omfang af 
det støttede område er i relation til befolkning, jo 
mere tæller det i det samlede resultat (dvs. hvis 
75% af befolkningen i en NUTS 2-region lever i 
områder, der får støtte, mens andelen kun er 25% i 
en anden NUTS 2-region, udregnes gennemsnittet 
for arbejdsmarkedsvariablerne som f.eks. væksten 
i beskæftigelsen eller arbejdsløshedsprocenten ved 
at vægte tallene for den første region med 0,75 og 
tallene for den anden region med 0,25). 
For at sikre fuldstændig dækning af samtlige EF-
lande er de regioner, der omfatter områder, der får 
støtte, også indregnet i de samlede resultater for de 
områder, der ikke får støtte, såfremt de områder, 
der får støtte, ikke omfatter hele befolkningen. Li­
gesom det var tilfældet med de samlede beregnin­
ger for de områder, der får støtte, har man lagt 
tallene sammen for de regioner, der ikke får støtte, 
ved at anvende den procentvise andel af befolknin­
gen, der lever i de områder, som ikke får støtte, som 
vægt. Dette betyder f.eks., at der for Spaniens ved­
kommende er udregnet tal for de områder, der ikke 
får støtte, selv om der ikke er nogen NUTS 2-regio­
ner i Spanien, som ikke omfatter et område, der får 
støtte. På samme måde er tallene for Danmarks 
vedkommende — på grund afmål nr. 2-områdernes 
beliggenhed — de samme for de NUTS 2-regioner, 
der får støtte, og for dem, der ikke får støtte. 
Analysen er afprøvet i praksis i det indrammede 
felt, s. 123 nedenfor, hvor arbejdsløshedsprocenter­
ne i mål nr. 2-områder sammenlignes med arbejds­
løshedsprocenterne i ikke-støttede områder på 
NUTS 3-niveau. Den metode, man har anvendt her, 
går ud på at tage alle regioner, som 
omfatter områder, der får støtte, og 
at anslå de centrale arbej dsmar-
kedsvariabler i de dele af regionen, 
der modtager støtte (se det indram­
mede felt vedrørende en mere detal­
jeret redegørelse for metoden). 
På baggrund af disse vanskeligheder 
bør resultaterne for de regioner, der 
betegnes som mål nr. 2- og mål nr. 
5b-regioner, kun betragtes som vej­
ledende for udviklingen i de snævre­
re definerede områder, som rent 
faktisk modtager støtte, og bestemt 
ikke opfattes som definitive. Det er 
vigtigt hele tiden at holde sig dette 
for øje undervejs i analysen. Det er 
også vigtigt at huske på, at de områ­
der, som ikke får støtte, og hvormed 
der sammenlignes i det følgende, er 
meget forskellige med hensyn til vel­
stand og arbejdsmarkedsvilkår. At 
en region ikke er berettiget til støtte 
fra strukturfondene, er ikke nødven­
digvis ensbetydende med, at den 
ikke har nogen økonomiske eller be­
skæftigelsesmæssige problemer, el­
ler at udjævningen af skævheder 
kun kan måles i forskellene mellem 
do regioner, der får støtte og dem, der 
ikke får støtte, men blot, at de støt­
teberettigede regioner er identifice­
ret som dem, der har de mest akutte 
strukturbetingede problemer. 
Hvor mange områder 
får støtte i EF? 
Alle EF's medlemslande, omfatter på 
indeværende tidspunkt i hvert fald 
visse områder, der modtager støtte 
(kort 10). Det kan dog ændre sig efter 
1993, når fordelingen af midlerne fra 
strukturfondene er taget op til forny­
et vurdering. I tre lande, Græken­
land, Portugal og Irland, har 
samtlige regioner status som mål nr. 
1-område. De fleste regioner i Spani­
en er klassificeret på samme måde, 
og næsten alle dem, som ikke er det 
118-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
— beliggende i den nordøstlige del af 
landet og omkring Madrid — omfat­
ter områder, som er berettiget til 
støtte under mål nr. 2 og/eller mål nr. 
5b. Uden for disse fire lande er der 
inden for Europa kun Syditalien, 
Korsika og Nordirland, der er klassi­
ficeret som mål nr. 1-regioner (også 
de franske oversøiske departemen­
ter uden for Europa er klassificeret 
som mål nr. 1-regioner). 
Uden for Spanien er mål nr. 2-om­
råderne størst, både i relation til 
befolkning og areal, i Nordfrankrig 
og omfatter Bretagne og den nor­
døstlige del af landet, samt i Stor­
britannien nord for en linje, der 
gennemskærer landet diagonalt fra 
Severn til Wash. Mål nr. 5b-regio-
nerne er størst i relation til befolk­
ning i Sydfrankrig og den sydøstlige 
og nordvestlige del af Tyskland. 
11989 boede i EF som helhed 42% af 
befolkningen i den arbejdsdygtige al­
der (dvs. mellem 15 og 64 år) i områ­
der, der fik støtte fra strukturfondene 
— og det var ca. samme andel i for­
hold til den samlede befolkning, hvil­
ket var referencegrundlaget, da man 
i 1989 traf beslutning om kriterierne 
for støtten fra strukturfondene. Halv­
delen af disse mennesker levede i mål 
nr. 1-regioner, som tilsammen i dag 
får over 60% af den samlede støtte fra 
strukturfondene og ca. 75% af den 
støtte, der udelukkende tildeles ud 
fra regionale kriterier (dvs. eksklusi­
ve støtte til mål nr. 3 og 4). Af resten 
af befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder i de områder, der fik støtte, 
levede over 75% i mål nr. 2-områder 
(16% af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder i EF), og de modtog til­
sammen ca. 20% af støtten til 
regionaludviklingsformål, mens un­
der 25% (5% af EFs befolkning i den 
arbejdsdygtige alder) levede i mål nr. 
5b-områder. 
Af dem, der bor i mål nr. 1-regioner, 
er næsten en tredjedel spaniere, og 30% er italienere. I Spanien boede i 
1989 58% af befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder i mål nr. 1-regio­
ner, 23% boede i mål nr. 2-områder 
og 3% i mål nr. 5b-områder (fi­
gur 78). I Italien boede samme år 
36% af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder i mål nr. 1-regioner, 
mens yderligere 12% boede i andre 
områder, der fik støtte. Uden for dis­
se to lande og uden for Grækenland, 
Portugal og Irland, hvor hele befolk­
ningen er omfattet, var støtten fra 
strukturfondene størst i Storbritan­
nien, hvor 40% af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder boede i områ­
der, der fik støtte — størsteparten af 
dem i mål nr. 2-regioner. 
For de øvrige EF-landes vedkom­
mende boede under 30% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder i 
Frankrig og Belgien, i områder, der 
fik støtte, under 20% i Tyskland 
og Nederlandene og under 10% i 
Danmark. Indkomst pr. 
indbygger i områder, 
der får støtte 
Den andel af befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder, som i EF-lande­
ne lever i områder, der får støtte, er 
omvendt proportional med indkom­
sten pr. indbygger—forstået på den 
måde, at de fattigste lande får mest 
støtte. For at et område kan klassi­
ficeres som mål nr. 1-område, skal 
den gennemsnitlige indkomst pr. 
indbygger (eller mere præcist BNP) 
i området normalt være under 75% 
af EF-gennemsnittet. Indkomstni­
veauet i mål nr. 1-regioner — ud­
trykt i købekraftstandarder (KKS) 
for at korrigere for forskelle i, hvor 
meget der kan købes for en bestemt 
indkomst—var i 1990 i gennemsnit 
under 55% af indkomstniveauet i 
de regioner, der ikke fik støtte 
(figur 79). 
78 Strukturfondsstøtte til befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder i EF-landene, 1989 
100 
10 
60 
40 
20 % af befolkningen i den arbejdsdygtige alder (15-64 år) 
Mål nr. 5b 
Mål nr. 2 
Mål nr. 1 -i 100 
80 
4 60 
40 
20 
GR IRL P E t E12 UK L F B D NL DK 
Ekskl. tidl. DDR og de franske DOM 
-119-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
79 Indkomst pr. indbygger efter strukturfondsstatus i EF, 
1986 og 1990 
1.000 KKS pr. indbygger 
20 r 
15 r 
10 r 
5 b 20 
15 
10 
alt Mål nr. 1 Mål nr. 2 Mål nr. 5b Ingen støtte 
80 Indkomst pr. indbygger i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1990 
20 1.000 KKS pr. indbygger 
15 b 
10 h -i 20 
15 
10 
GR E F IRL P UK EUR12 Det relative indkomstniveau pr. 
indbygger varierer mellem mål nr. 
1-regionerne. I 1991 var den gen­
nemsnitlige indkomst pr. indbygger 
på Korsika og i Nordirland ca. 65% 
af gennemsnittet i de områder i re­
sten af EF, der ikke fik støtte, me­
dens den i Irland og Syditalien var 
ca. 60%, i mål nr. 1-regionerne i 
Spanien 55%, i Portugal 46% og i 
Grækenland kun 42% (figur 80). 
Vækst i BNP 
Mellem 1986 og 1990 steg BNP med 
ca. 15% — næsten 4% om året — i 
mål nr. 1-regionerne i EF som hel­
hed. Det var ca. 1,5% mere end i de 
områder, der ikke fik støtte (fi­
gur 81). Stigningen var særlig høj i 
Spanien, Irland og Portugal, hvor 
den var tæt ved 20% eller derover, 
mens den i Grækenland kun var 7%, 
hvilket var det halve af stigningen i 
resten af EF. Men både i Spanien og 
i Frankrig og Storbritannien var 
væksten i mål nr. 1-regionerne væ­
sentligt lavere end i de områder, der 
ikke fik støtte, mens der i Italien kun 
var ringe forskel mellem nord og syd. 
I mål nr. 2-regionerne var væksten 
i BNP i løbet af disse fire år også 
gennemsnitligt højere end i de om­
råder, der ikke fik støtte, selv om 
forskellen var langt mindre end for 
mål nr. 1-regionerne (figur 82). I 
dette tilfælde var væksten i mål nr. 
2-regionerne inden for de enkelte 
EF-lande, bortset fra Belgien, dog 
lavere end i de områder, der ikke fik 
støtte, selv om forskellen var margi­
nal i alle landene, bortset fra Spani­
en og Nederlandene. 
Væksten i indkomst 
pr. indbygger 
Den relativt høje vækst i BNP i mål 
nr. 1-regionerne mellem 1986 og 
1990 førte til en vis udjævning af 
indkomstforskellene pr. indbygger 
-120-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
(udtrykt i KKS) mellem de mindst 
udviklede og de mest velstående dele 
af EF (figur 79). I mål nr. 1-regioner­
ne steg BNP pr. indbygger i faste 
priser gennemsnitligt 3,5% om året i 
denne periode sammenholdt med 3% 
i de regioner, der ikke fik støtte. 
Udviklingen i løbet af disse fire år er 
udtryk for en markant forbedring i 
forhold til de forudgående ti år, da 
forskellene i indkomst pr. indbygger 
øgedes. Årsagerne hertil er ikke helt 
entydige. Udover virkningen af støt­
ten fra strukturfondene er det en 
kendsgerning, at i de fleste perioder 
med økonomisk vækst i EF, som 
f.eks. mellem 1986 og 1990, har de 
mindre udviklede, mindre velståen­
de og i vidt omfang perifert beliggen­
de regioner generelt opnået bedre 
resultater end andre egne af EF. Om­
vendt synes recessioner også at ram­
me dem hårdere. 
Dette kan skyldes, at perifert belig­
gende regioner, som f.eks. mange 
mål nr. 1-områder, normalt vil være 
relativt afhængige af investeringer 
udefra. Sådanne investeringer fal­
der muligvis mere end i de centrale 
områder, når den økonomiske aktivi­
tet svækkes, og indkomsten falder. 
Udviklingen i denne periode i EF 
som helhed dækker dog over mar­
kante forskelle inden for de enkelte 
EF-lande, som afspejler de store for­
skelle i væksten i BNP. Mens der var 
tale om en vis udjævning i forskelle­
ne i indkomsten pr. indbygger mel­
lem Spanien, Portugal og Irland og 
resten af EF, blev forskellene i andre 
mål nr. 1-regioner snarere større end 
mindre (figur 80 — det skal bemær­
kes, at referencen til "1986-mål nr. 1" 
i denne og senere figurer vedrører 
situationen i 1986 i regioner, der i 
1989 blev klassificeret som mål nr. 
1-regioner; det samme gælder for 
mål nr. 2- og mål nr. 5b-regioner i 
senere figurer). Det var især tilfæl­
det i Grækenland, på Korsika og i 81 Væksten i BNP i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke får 
støtte, 1986-1990 
25 Variation (%) 
20 b 
15 r 
10 r Mål nr. 1 
Ingen støtte -i 25 
4 20 
4 15 
10 
GR E F IRL P UK EUR12 
82 Væksten i BNP i mål nr, 2-regioner og regioner, der ikke får 
støtte, 1986-1990 
Variation (%) 
4 20 
121 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Nordirland, hvor den gennemsnitli­
ge vækst var 2% om året eller endnu 
mindre i denne periode — i de to 
sidstnævnte tilfælde langt lavere 
end i resten af henholdsvis Frankrig 
og Storbritannien. Også i Italien var 
stigningen i indkomsten pr. indbyg­
ger i de regioner i den sydlige del af 
landet, der fik støtte, i denne femårs­
periode over 0,5% mindre end i de 
områder i den nordlige del, der ikke 
fik støtte. 
Arbejdsløsheden i 
de regioner, der får 
støtte 
Arbejdsløsheden er en nøgleindika­
tor i mål nr. 2-områder. Det store 
flertal af områder, der er berettiget 
til støtte, havde inden for de seneste 
tre år en gennemsnitlig arbejdsløs­
hed over EF-gennemsnittet, og 
derudover var den del af beskæftigel­sen, der ligger i industrien, også hø­
jere end gennemsnittet, og endelig 
var de pågældende områ­
der desuden ramt af industriel 
tilbagegang. 
Den gennemsnitlige arbejdsløshed i 
mål nr. 2-regionerne i 1991 var, selv 
om den var højere end i de områder i 
EF, som ikke fik støtte, dog væsent­
ligt lavere end i mål nr. 1-regioner. 
Mens de sidstnævnte regioner havde 
en gennemsnitlig arbejdsløshed på 
14%, var tallet i mål nr. 2-regionerne 
under 10% (9,5%). Det skal sammen­
holdes med en arbejdsløshed på 6,5% 
i de områder, der ikke fik støtte, hvil­
ket kun er en smule mindre end den 
gennemsnitlige arbejdsløshed i 
mål nr. 5b-regionerne, som var 7% 
(figur 83). 
Hvis man analyserer tallene på NUTS 
3-niveau i stedet for på NUTS 2-ni­
veau, reduceres den gennemsnitlige 
arbejdsløshedsprocent i 1991 både i 
83 Arbejdsløsheden i EF efter strukturfondstatus, 1986 og 
1991 
% af arbejdsstyrken 
16 r 
12 r 
8 r 
4 b ,.r.i& 
4 12 
t 4 
EUR12iatt tm m. 1 Måtnr. 2 Mâlnr. 5b ingen støtte mål nr. 2-områderne og i de områder, 
der ikke fik støtte — med 0,5% i de 
førstnævnte områder og 1% i de 
sidstnævnte. Det er derfor også med 
til at øge forskellen en smule mellem 
de to kategorier af områder (figur 84 
og det indrammede felt, s. 123). 
I de enkelte EF-lande er arbejdsløs­
heden også højere i mål nr. 1- og mål 
nr. 2-områderne. 
For så vidt angår mål nr. 1-regioner­
ne, var forskellen i arbejdsløsheds­
procenterne i 1991 i samtlige de 
lande, som både omfattede områder, 
der fik støtte, og områder, der ikke fik 
støtte, ganske stor — den mindste 
forskel var 4% i Storbritannien, men 
forskellen var helt oppe på 14% i Ita­
lien (figur 85). I Irland og Græken­
land — som udelukkende omfatter 
mål nr. 1-regioner var arbejdsløshe­
den også højere end i de dele af EF, 
som ikke fik støtte. Men i Portugal 
var arbejdsløshedsprocenten væsent­
ligt lavere end andre steder. 
Hvad angår mål nr. 2-regionerne er 
forskellen langt mindre udtalt. Kun 
i Belgien oversteg den gennemsnitli­
ge arbejdsløshedsprocent i 1991 i de 
regioner, der fik støtte, arbejdsløshe­
den i de regioner, der ikke fik støtte, 
med mere end 3% (figur 86). I Spani­
en, Italien, Nederlandene og Storbri­
tannien var forskellen under 2%. 
Hvis man analyserer tallene på 
NUTS 3-niveau, var den gennem­
snitlige arbejdsløshedsprocent i 
mål nr. 2-områderne både i Tysk­
land og i Belgien dog mere end 3% 
højere end i de områder, der ikke fik 
støtte. I alle de øvrige lande, bortset 
fra i Frankrig og Spanien (hvor man 
ikke kan foretage en sådan analy­
se), var forskellen over 2% (figur 84 
og det indrammede felt, s. 123). 
For så vidt angår mål nr. 5b-regio-
nerne er forskellen i arbejdsløs­
hedsprocenter generelt langt lavere 
-122-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
end for de øvrige områder, der får 
støtte. I Tyskland var den gennem­
snitlige arbejdsløshedsprocent i 
1991 således lavere end den ar­
bejdsløshed, der kunne registreres i 
de områder, der ikke fik støtte (fi­
gur 87). For de øvrige landes ved­
kommende var arbejdsløsheden 
kun i Nederlandene og Italien — og 
kun marginalt — over 1% højere 
end i de regioner, der ikke fik støtte. 
Udviklingen i 
arbej dsløsheden, 
1986-1991 
På trods af den forholdsvis høje 
BNP-vækstrate, der kunne konsta­
teres i mål nr. 1-regionerne i de fem 
år frem til 1991, faldt arbejdsløshe­
den langt mindre i disse områder 
end i andre dele af EF. Mens den 
gennemsnitlige arbejdsløshed i re­
gioner, der ikke fik støtte, faldt fra 
lidt under 11% til 8,5%, faldt den 
kun med 1% i mål nr. 1-regionerne, 
nemlig fra 15% til 14% (figur 83). 
Denne forskel i udviklingen i EF som 
helhed skyldes i vidt omfang de rela­
tive ændringer i arbejdsløsheden, 
som fandt sted i Spanien og Italien 
— som tilsammen tegner sig for 60% 
af den arbejdsstyrke, der bor i mål 
nr. 1-regioner, samt i Grækenland. 
Mellem 1986 og 1991 faldt den gen­
nemsnitlige arbejdsløshed i de min­
dre udviklede regioner i Spanien 
med 3% sammenholdt med et fald på 
næsten 9% i de områder, der ikke fik 
støtte (og 8% i mål nr. 2-områder) 
(figur 84). I Italien steg den gennem­
snitlige arbejdsløshed rent faktisk i 
mål nr. 1-regionerne i denne femårs­
periode med over 3%, mens den faldt 
næsten lige så meget i de regioner, 
som ikke fik støtte. I Grækenland 
steg arbejdsløsheden også i denne 
periode, men kun ganske lidt. 
I andre lande, der omfatter mål nr. 
1-regioner, var resultaterne med at Arbejdsløsheden i NUTS 3-
regioner: Mål nr. 2-områder 
og områder, der ikke får støtte 
For at kontrollere, hvor stor forskel det inde­
bærer for resultaterne for mål nr. 2-regionerne, 
er der foretaget en analyse af arbejdsløsheds­
procenterne på NUTS 3-niveau i stedet for på 
NUTS 2-niveau. En sammenligning af de gen­
nemsnitlige arbejdsløshedsprocenter i NUTS 
3-regioner, der omfatter mål nr. 2-områder, 
med arbejdsløshedsprocenterne i de NUTS 3-
regioner, som ikke omfatter mål nr. 2-områder, 
udviser i praksis kun en meget lille forskel fra 
resultaterne for NUTS 2-regionerne. 
Både for EF som helhed og for de fleste af 
EF-landene er den gennemsnitlige arbejdsløs­
hedsprocent, som blev beregnet både for 1986 
og for 1991, den samme, hvis man anvender 
NUTS 3-regioner som grundlag i stedet for 
NUTS 2-regioner. For 1991 var den gennem­
snitlige arbejdsløshedsprocent for mål nr. 2-
områder i NUTS 3-regioner i EF som helhed 
9%, mens den i NUTS 2-regionerne var 9,5% 
(figur 84 og 86). For de regioner, der ikke fik 
støtte, var den henholdsvis 5,5% og 6,5%. Det 
giver med andre ord en lidt større forskel i 
arbejdsløsheden mellem støttede og ikke-støt-
tede områder, hvis man anvender en finere 
regional opdeling (3,5% i stedet for 3%). 
For de enkelte EF-lande er forskellen i 1991 
mellem de gennemsnitlige arbejdsløshedspro­
center for mål nr. 2-regioner på henholdsvis 
NUTS 2- og NUTS 3-niveau kun i Tyskland og 
Danmark større end 1%. Men for fire lande — 
Tyskland, Italien, Nederlandene og Danmark 
— bliver forskellen mellem arbejdsløsheden i 
de støtteberettigede og de ikke-støtteberettige-
de områder endnu større end 1%, hvis man 
anvender en finere regional inddeling (i de tre 
førstnævnte lande er den dog under 2%). 
Med hensyn til udviklingen fra 1986 til 1991 
var faldet i arbejdsløsheden i fem af landene 
større i mål nr. 2-områder end andre steder — 
undtagelserne er Italien, hvor det omvendte 
var tilfældet, og Danmark, hvor arbejdsløshe­
den steg stort set lige meget i begge kategorier 
af områder. Kun for Storbritanniens og Belgi­
ens vedkommende var forskellen dog større 
end 1%. 
123 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Arbejdsløsheden i støttede 
og ikke-støttede regioner, 1986 og 1991 
84 Mål ur. 2 (NUTS 3) 
% af arbejdsstyrken 
B DK D F i 
Ekskl. Spanien (ingen regioner, der ikke far støtte) NL UK E12 85 Målnr. 1 
% af arbejdsstyrken 
GR E F IRL I P UK E12 
F - ingen data for mal nr. 1-regioner (Korsika), 1986 
86 Mål nr. 2 (NUTS 2) 
% af arbejdsstyrken 87 Målnr. 5b 
% af arbejdsstyrken 
B DK D I NL UK E12 B DK D NL UK E12 
124 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
nedbringe arbejdsløsheden nogen­
lunde de samme i Irland som i de 
dele af EF, som ikke fik støtte, men 
bedre i Storbritannien og Portugal. 
I modsætning til udviklingen i mål 
nr. 1-områderne faldt arbejdsløshe­
den mellem 1986 og 1991 i mål nr. 
2-regionerne som helhed næsten 
dobbelt så meget som i de områder, 
der ikke fik støtte — fra over 13% til 
9,5%. Men dette samlede resultat 
kan i vidt omfang tilskrives udvik­
lingen i Storbritannien, som tegner 
sig for over 40% af arbejdsstyrken i 
mål nr. 2-regionerne i EF som hel­
hed. I Storbritannien faldt den gen­
nemsnitlige arbejdsløshed i mål nr. 
2-regionerne med 4% sammenholdt 
med et fald på godt 2% i de øvrige 
egne af landet (figur 86). 
Også i Nederlandene faldt den gen­
nemsnitlige arbejdsløshed i mål nr. 
2-regionerne mere end i de områ­
der, der ikke fik støtte — selv om 
forskellen kun var ca. 1%. Men i tre 
afde fem øvrige lande, hvor sådan­
ne regioner kan adskilles fra resten 
af landet (Italien, Spanien og Fran­
krig), var det gennemsnitlige fald 
mindre end i de områder, der ikke 
fik støtte, og i Belgien og Tyskland 
var det stort set det samme. 
Hvis tallene analyseres på et mere 
detaljeret regionalt niveau — dvs. på 
NUTS 3-niveau i stedet for på NUTS 
2-niveau—så man kan afgrænse mål 
nr. 2-områderne mere præcist, kunne 
der dog i fem af landene registreres et 
større fald i arbejdsløsheden i de om­
råder, der fik støtte, end i de områder, 
der ikke fik støtte. De pågældende lan­
de var Belgien, Tyskland, Frankrig 
samt Nederlandene og Storbritanni­
en. Men kun for Storbritanniens og 
Belgiens vedkommende er forskellen 
mere end 1% (se figur 84 og det ind­
rammede felt, s. 123). 
For mål nr. 5b-regionerne som helhed 
faldt den gennemsnitlige arbejdsløs-Arbejdsløsheden i mål 
nr. 2-områder og om­
givende områder 
I forbindelse med en yderligere 
undersøgelse af forskellen i ud­
viklingen i de regioner, der er be­
rettiget til støtte som mål nr. 
2-områder, og de regioner, der 
ikke kan få støtte, har man sam­
menlignet arbejdsløshedsprocen­
terne i de NUTS 3-regioner, 
der omfatter støtteberettigede 
områder, med arbejdsløsheds­
procenterne i de omgivende ikke-
støtteberettigede områder i 
samme NUTS 2-region (det skal 
bemærkes, at alle andre regioner 
er udelukket fra analysen). 
I EF som helhed var arbejdsløs­
heden i 1991 i de NUTS 3-regio­
ner, som fik støtte, knap 2% 
højere end i de omgivende regio­
ner, som ikke var støtteberettige­
de (figur 88). Det var kun en 
smule mindre end i 1986 og 1989. 
Både forskellen i arbejdsløsheds­
procent og de relative økonomi­
ske resultater i denne periode var 
dog meget forskellige mellem de 
enkelte EF-lande. Mens forskel­
len i den gennemsnitlige arbejds­
løshedsprocent i 1991 i Danmark 
mellem de to typer regioner var 
over 3%, var den i Frankrig kun 
1% og i Storbritannien under 
0,5%. 
I kun to af de otte lande indsnæv­
redes forskellen i arbejdsløshe­
den mellem de støtteberettigede 
og de ikke-støtteberettigede re­
gioner mærkbart mellem 1986 og 
1991, nemlig i Spanien — med 
over 4% — og i Belgien -med 
1,5%. Selv om forskellen blev re­
duceret i yderligere fire lande i 
denne periode, var det med under 
0,5% i tre af disse lande — Tysk­
land, Frankrig og Nederlandene. 
I Italien og Danmark (hvor ar­
bejdsløsheden steg) blev forskel­
len større. 
125 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
hed lige så meget som i de områder, 
der ikke fik støtte, dvs. med godt 2%. 
Men igen dækker det samlede gen­
nemsnit over en række forskelle mel­
lem landene. I tre af de lande, hvor 
det er muligt at analysere den speci­
fikke udvikling i mål nr. 5b-regioner 
— Storbritannien, Nederlandene og 
Tyskland — faldt arbejdsløsheden 
mere end i de områder, der ikke fik 
støtte. I de fire øvrige lande faldt den 
mindre (figur 87). 
Med hensyn til arbejdsløsheden var 
udviklingen i de forskellige katego­
rier af områder, der fik støtte, såle­
des på ingen måde ensartet i denne 
femårsperiode. For EF som helhed 
kan der ikke spores nogen generel 
tendens til, at arbejdsløsheden faldt 
mere i disse områder end i de områ­
der, der ikke fik støtte. 
Det var dog ikke tilfældet i samtlige 
EF-lande. I Storbritannien faldt den 
gennemsnitlige arbejdsløshed f.eks. i perioden mellem 1986 og 1991 i alle 
de områder, der fik støtte — uanset 
under hvilke mål — mere end i de 
regioner, der ikke fik støtte. I Italien 
var det modsatte til gengæld tilfæl­
det. 
Beskæftigelsesfre­
kvenser 
Arbejdsløsheden er en vigtig indika­
tor for de manglende muligheder for 
at finde beskæftigelse forskellige ste­
der i EF. Men selv om arbejdsløs­
hedstallene skulle omfatte alle, som 
er aktivt arbejdssøgende, men ikke i 
stand til at finde arbejde, udelukker 
den normalt alle dem, der på grund 
af de ringe udsigter til at opnå be­
skæftigelse afholder sig fra overho­
vedet at søge ind på jobmarkedet. En 
anden vigtig indikator er den andel 
af befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder — her defineret som alle 
mellem 15 og 64 år — som er i be-
88 Arbejdsløsheden i mål nr. 2-regioner og omgivende 
regioner. 1986,1989 og 1991 
6 r Gennemsnitlig forskek Mål nr. 2 - andre (% af arbejdsstyrken) 
4 S 
4 4 
4 3 
B DK D E F I 
Omgivende regioner er NUTS 3-regioner inden for en NUTS 2-region NL UK EUR12 skæftigelse, dvs. beskæftigelsesfre­
kvensen. (I praksis refererer tallene 
for befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder på grund af datamæssige pro­
blemer i denne forbindelse snarere 
til den samlede beskæftigelse end til 
gruppen mellem 15 og 64 år; efter­
som det kun er meget få personer 
over 65 år, der har beskæftigelse i 
EF, indebærer dette ikke nogen for­
vrængning af betyclning). 
11991 var den del af befolkningen i 
den arbejdsdygtige alder, som var i 
beskæftigelse, mindre i alle de regio­
ner, der fik støtte, end i andre områ­
der. Det var specielt tilfældet i mål 
nr. 1-regionerne, hvor den gennem­
snitlige beskæftigelsesfrekvens kun 
var 51% sammenholdt med 64% i de 
dele af EF, der ikke fik støtte (figur 
89). Denne forskel er væsentligt stør­
re, end det kunne forventes på bag­
grund af den ovennævnte forskel i 
arbejdsløsheden (7,5% af arbejds­
styrken svarende til 4,5% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder). 
Næsten to tredjedele af forskellen i 
beskæftigelsesfrekvensen mellem 
mål nr. 1-regioner og de regioner, der 
ikke fik støtte, kan tilskrives forskel­
le med hensyn til, hvor stor en del af 
befolkningen i den arbejdsdygtige al­
der, der var erhvervsmæssigt inakti­
ve, og skyldes i mindre grad den 
officielle — dvs. den registrerede — 
arbejdsløshed. 
Sådanne forskelle er fælles for alle de 
lando, der omfuttur mål ur. I rogio* 
ner, med Portugal som den eneste 
undtagelse. Her var både arbejdsløs­
heden lavere og erhvervsfrekvensen 
højere end i resten af EF. I alle lan­
dene var beskæftigelsesfrekvensen i 
1991 i mål nr. 1-områderne lavere 
end i de regioner, der ikke fik støtte. 
Specielt i Italien var forskellen mel­
lem de to kategorier af områder næ­
sten 14% og kun godt halvdelen af 
denne forskel (ca. 8%) kan tilskrives 
forskellen i arbejdsløshed (figur 90). I 
Storbritannien var ikke blot beskæf-
-126-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
tigelsesfrekvensen i mål nr. 1-områ­
det Nordirland væsentligt lavere end 
i de egne af landet, der ikke fik støtte 
(over 11% lavere, hvoraf under en 
tredjedel kan tilskrives forskellen i 
arbejdsløsheden), men den var også 
lavere end i andre egne af EF. 
I mål nr. 2-regionerne var den gen­
nemsnitlige beskæftigelsesfrekvens 
i EF som helhed i 1991 3,5% lavere 
end i de områder, der ikke fik støtte 
(figur 09). I dette tilfælde er to tred­
jedele af forskellen forårsaget af den 
højere arbejdsløshed, mens den re­
sterende tredjedel kan tilskrives en 
lavere erhvervsfrekvens. 
Dette gælder generelt også på lands­
plan, dog med to bemærkelsesværdi­
ge undtagelser. Både i Spanien og 
Italien var beskæftigelsesfrekven­
sen i mål nr. 2-regioner en smule 
lavere end i de områder, der ikke fik 
støtte, men forskellen var mindre 
end forskellene i arbejdsløsheden. 
Det betyder, at erhvervsfrekvensen 
blandt befolkningen i den arbejds­
dygtige alder i disse regioner var hø­
jere end i de områder, der ikke fik 
støtte. 
I mål nr. 5b-regionerne var den gen­
nemsnitlige beskæftigelsesfre­
kvens 2% lavere end i de områder, 
der ikke fik støtte, hvilket var væ­
sentligt mere end forskellen i ar­
bejdsløshed. I disse landdistrikter 
kan derfor næsten hele forskellen 
tilskrives det forhold, at en større 
del af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder ikke indgik i den regi­
strerede arbejdsstyrke. 
Udviklingen 
i beskæftigel­
sesfrekvensen, 
1985-1991 
I alle egne af EF steg beskæftigel­
sen i forhold til befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder mere, end 89 Beskæftigelsen i EF efter strukturfbndstatus, 1986 og 1991 
%*rfbefcilknlr^nidiwar^^ 
talt Matnr.i mar.2 •nmàjm "ImWftaa 
»RU . I' 
F • ingen data tor mai nr. 1-regioner (Korsika), 1866 EUR 12 
-127 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
91 Beskæftigelsen i mål nr. 2-regioner og regioner, der ikke får 
støtte, 1986 og 1991 
% af befolkningen i den arbejdsdygtige aider (15*64 år) 
80 r 
• 1986 Målnr. 2 • 1991 Mål nr. 2 D 1986 Ingen støtte I 
B DK D NL UK EUR12 
92 Overslag over skjult arbejdsløshed i EF efter 
strukturfondstatus, 1986 og 1991 
% af befolkningen i den arbejdsdygtige alder (15-64 år) arbejdsløsheden faldt. Det vil med 
andre ord sige, at en del afvæksten 
i beskæftigelsen skyldtes både en 
øget erhvervsfrekvens blandt folk i 
den arbejdsdygtige alder og det for­
hold, at nogle kom ud af arbejdsløs­
hed. I alle de områder i EF, der ikke 
fik støtte, taget under ét kunne stig­
ningen i den gennemsnitlige be­
skæftigelsesfrekvens mellem 1986 
og 1991 fra 61% til 64% i større eller 
mindre grad tilskrives både falden­
de arbejdsløshed og stigende er­
hvervsfrekvens (figur 89). 
I mål nr. 1-regionerne var stignin­
gen i erhvervsfrekvensen dog den 
vigtigste årsag til væksten i beskæf­
tigelsen, idet den tegnede sig for 
over 60% af stigningen i beskæfti­
gelsen i forhold Ml befolkningen i 
den arbejdsdygtige alder i denne pe­
riode, selv om der var visse forskelle 
mellem EF-landene — specielt i 
Grækenland faldt erhvervsfrekven­
sen. Det gjaldt dog stadig, at stig­
ningen i erhvervsfrekvensen i mål 
nr. 1-regionerne gennemsnitligt var 
lavere end i de områder, der ikke fik 
støtte (1% sammenholdt med 1,5%). 
I mål nr. 2-regionerne steg beskæf­
tigelsesfrekvensen gennemsnitligt 
med 4% mellem 1986 og 1991 sam­
menholdt med en stigning på 3% i 
de områder, der ikke fik støtte (figur 
91). Ca. to tredjedele af denne stig­
ning kan tilskrives det fald i ar­
bejdsløsheden, som fandt sted 
samtidig, og en tredjedel kun til­
skrives en stigning i erhvervsfre­
kvensen. Også her var der dog 
forskel på udviklingen i de enkelte 
EF-lande. I Frankrig faldt beskæf­
tigelsesfrekvensen således i mål nr. 
2-regionerne mellem 1986 og 1991, 
og det samme gjaldt erhvervsfre­
kvensen (ca. 2,5%). (Dette kan del­
vis tilskrives et væsentligt fald i 
erhvervsfrekvensen blandt de unge, 
dvs. personer under 25 år, for hvem 
erhvervsfrekvensen var 10% lavere 
i 1991 end i 1986). 
128-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
I mål nr. 5b-regionerne steg beskæf­
tigelsesfrekvensen i denne periode 
en smule mindre end i de regioner, 
der ikke fik støtte. Begge steder 
skyldtes ca. halvdelen afstigningen 
en nedgang i arbejdsløsheden, og 
halvdelen skyldtes en øget er­
hvervsfrekvens. 
Den skjulte arbejds­
kraftreserve 
Forskellene med hensyn til er­
hvervsfrekvens blandt folk i den ar­
bejdsdygtige alder tyder på, at den 
potentielle arbejdskraftreserve i de 
regioner, der får støtte, specielt i 
mål nr. 1-regionerne, men i mindre 
grad også i mål nr. 2-områderne, er 
større end den officielt registrerede. 
En yderligere udvikling af arbejds­
markederne i de mere tilbageståen­
de regioner og sandsynligheden for, 
at flere kvinder vil tage erhvervsar­
bejde, skulle med tiden føre til mere 
ensartede erhvervsfrekvenser, hvis 
de økonomiske vilkår også udvikler 
sig i retning af større ensartethed. 
Hvis de økonomiske vilkår bedres i 
de mindre udviklede regioner, og 
hvis mulighederne for at finde be­
skæftigelse øges — hvis med andre 
ord den samhørighedspolitik, der nu 
føres, giver de ønskede resultater — 
skulle erhvervsfrekvenserne gene­
relt stige. Det vil indebære, at der 
skal oprettes endnu flere arbejds­
pladser for at absorbere de nytilkom­
ne på arbejdsmarkedet, end det 
fremgår afde nuværende arbejdsløs­
hedsstatistikker. 
Man kan få et indtryk af omfanget af 
dette potentielle latente problem om­
kring den skjulte arbejdskraftreser­
ve i disse regioner ved at se på den 
nuværende erhvervsfrekvens i de 
mere udviklede områder i EF, hvor 
arbejdsmarkedsvilkårerne, de socia­
le holdninger og den sociale infra­
struktur bidrager til at øge erhvervsfrekvensen. Selv under de 
gunstigste omstændigheder må det 
formodes, at der fortsat vil være en 
"hård kerne" af erhvervsmæssigt in­
aktive tilbage—uanset årsagerne — 
på 20% af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder. Dette niveau svarer til 
niveauet i South East-regionen i 
Storbritannien, og er noget mere end 
de 17%, som i øjeblikket kan registre­
res i Danmark som helhed. 
Ud fra denne formodning udgjorde 
den skjulte arbejdskraftreserve i 
mål nr. 1-regionerne godt 20% af 
befolkningen i den arbejdsdygtige 
alder i 1991 (figur 92). Dette skal 
sammenholdes med et tal på under 
12% i de egne af EF, der ikke får 
støtte. Lagt til antallet af arbejdslø­
se, som udgjorde over 8% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder i 
1991, kunne næsten 30% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder i 
mål nr. 1-regionerne betragtes som 
enten reelt eller potentielt jobsø­gende på længere sigt — det er næ­
sten dobbelt så mange som i de om­
råder, der ikke får støtte. 
Ser man på de enkelte EF-lande, 
var den skjulte arbejdskraftreserve 
i 1991 af tilsvarende størrelse i de 
mindre udviklede områder i Italien, 
Spanien og Grækenland, nemlig 
mellem 22 og 24% af befolkningen i 
den arbejdsdygtige alder, mens den 
var en smule højere på Korsika, 
nemlig 25%. I Portugal var den til 
gengæld kun ca. 8% (figur 93). I alle 
lande, der både omfatter områder, 
der får støtte, og områder, der ikke 
får støtte, bortset fra Spanien, var 
tallet væsentligt højere i de først­
nævnte områder end i de sidst­
nævnte, og forskellen spændte fra 
12% i Frankrig til 7% i Italien. 
Både i mål nr. 2- og mål nr. 5b-re-
gionerne var omfanget af den skjul­
te arbejdskraftreserve i 1991 kun 
ganske lidt større end i de områder 
93 Overslag over den skjulte arbejdskraftreserve i mål nr. 
1-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
35 % af befolkningen i den arbejdsdygtige alder (15-64 år) 
30 h 
25 b 
20 
15 
10 35 
30 
25 
4 20 
15 
10 
GR E F IRL I 
F - ingen data for mål nr. 1-regioner (Korsika), 1986 UK EUR12 
129 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
94 Overslag over den skjulte arbejdskraftreserve i mål nr. 
2-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
% af befolkningen i den arbejdsdygtige alder (15-64 år) _ 
30 r- II 1986 Målnr. 2 
25 r 
20 
15 
10 30 
25 
20 
4 15 
10 
NL UK Q1R12 af EF, der ikke fik støtte, nemlig 
13% af befolkningen i den arbejds­
dygtige alder. Men i de enkelte EF-
lande varierede andelen i mål nr. 
2-regionerne fra 21-22% i Belgien 
og Spanien — næsten det samme 
som i mål nr. 1-regionerne — og 
17-18% i Frankrig, Italien og Ne­
derlandene til 13% i Tyskland og 
kun 5% i Storbritannien (figur 94). 
I alle landene (bortset fra Spanien, 
hvor der var forholdsvis få områder, 
der ikke fik støtte) var omfanget af 
den skjulte arbejdskraftreserve stør­
re i mål nr. 2-regioneme end andre 
steder i landet. Det var specielt til­
fældet i Frankrig, Nederlandene og 
Storbritannien, hvor forskellen var 
ca. '3-4% af befolkningen i den ar­
bejdsdygtige alder — svarende til en 
forskel i arbejdsløsheden, således 
som den normalt måles, på 5-6%. 
Udviklingen i den skjulte 
arbejdsløshed 
95 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-44 år) i EF efter 
strukturfondstatus, 1986 og 1991 
alt Mål nr. 1 Mål nr. 2 Mål nr. 5b ingen støtte I perioden fra 1986 til 1991 blev om­
fanget af den skjulte arbejdskraftre­
serve reduceret de fleste steder i EF, 
samtidig med at erhvervsfrekvensen 
steg. Denne nedgang var dog mindre 
i mål nr. 1-regionerne taget under ét 
end i andre områder — 1% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder 
imod 2% andre steder. Forskellen 
mellom de mindre udviklede regio­
ner og de øvrige regioner øgedes så­
ledes i denne periode både med 
hensyn til arbejdsløshed — som 
nævnt ovenfor — og med hensyn til 
den skjulte arbejdskraftreserve. 
Ser man på de enkelte lande, var 
nedgangen i den skjulte arbejds­
kraftreserve i mål nr. 1-regionerne i 
denne femårsperiode særligt udtalt i 
Portugal og Spanien, hvor den faldt 
med ca. 3% af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder (svarende til et 
fald i arbejdsløsheden på ca. 5%) (fi­
gur 93). I Italien og Irland faldt den 
-130-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
med langt under 1%, medens den 
skjulte arbejdskraftreserve voksede 
ganske betydeligt i Grækenland. 
I mål nr. 2- og mål nr. 5b-områderne 
faldt den skjulte arbejdskraftreserve 
i denne periode stort set lige så meget 
som i de områder i EF, der ikke fik 
støtte. For mål nr. 2-regionernes ved­
kommende varierede nedgangen dog 
ganske markant mellem landene, 
nemlig fra 5% af befolkningen i den 
arbejdsdygtige alder i Nederlandene 
(selv om det her var mindre end i de 
egne af landet, der ikke fik støtte) til 
1% eller derunder i Italien og Belgien 
(og mere i de egne, der ikke fik støtte). 
I Frankrig voksede den skjulte ar­
bejdskraftreserve med 2% af befolk­
ningen i den arbejdsdygtige alder i 
de regioner, der fik støtte (og med 
1% andre steder). (Som nævnt tidli­
gere skyldtes dette hovedsagelig et 
fald i erhvervsfrekvensen blandt 
unge under 25 år. I det omfang dette 
betyder, at en større del af denne 
gruppe forbliver under uddannelse, 
kan det, der kan se ud som en stig­
ning i den skjulte arbejdskraftre­
serve, i realiteten være en forløber 
for en mere kvalificeret og fleksibel 
arbejdsstyrke fremover). 
Kvindernes 
erhvervsfrekvens 
Forskellene med hensyn til størrel­
sen af den skjulte arbejdskraftre­
serve afspejler i vidt omfang 
forskelle i kvindernes deltagelse i 
arbejdsstyrken. For mændenes ved­
kommende vil næsten alle i den ar­
bejdsdygtige alder, bortset fra de 
yngste og de ældste (under 25 år og 
over 54 år), være enten i beskæfti­
gelse eller aktivt arbejdssøgende. 
Men for kvindernes vedkommende 
har familiemæssige forpligtelser el­
ler sociale holdninger, således som 
det også fremgår mere detaljeret af 
kapitel 6 i det følgende, formodent-96 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-44 år) i mal nr. 1-
regioner og regioner, åer ikke får støtte, 1986 og 1991 
% 
80 r S 1886 Mål nr. 1 H 1S91 Måi nr. 1 Ë3 1986 Ingen støtte 
1991 Ingen støtte 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
0 n 80 
70 
00 
50 
40 
30 
20 
10 
0 
GR EF IRL I 
F - Ingen data for mål nr. 1-regioner (Korsika), 1986 UK EUR12 
97 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-44 år) i mål nr. 2-
regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
19SS Må! nr. 2 H 1991 Mål nr. 2 0 1986 Ingen støtte 
Ingen støtte 
UK EUR12 
131 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
lig forhindret mange i at deltage i 
arbejdsstyrken flere steder i EF. 
Ser man på kvinder på mellem 25 og 
44 år (der foreligger ikke i øjeblikket 
regionale data for gruppen af 25-49-
årige, der analyseres i kapitel 6), er 
erhvervsfrekvensen — eller delta­
gelsen i arbejdsstyrken — i de min­
dre udviklede mål nr. 1-regioner 
generelt væsentligt lavere end andre 
steder i EF. 11991 var under 55% af 
kvinderne i denne aldersgruppe for­
melt medlemmer af arbejdsstyrken i 
mål nr. 1-regionerne som helhed 
sammenholdt med 71% i de områder 
i EF, som ikke fik støtte (figur 95). 
I alle Middelhavsregionerne og i Ir­
land var kvindernes erhvervsfre­
kvens i 1991 i mål nr. 1-områderne 
54% eller derunder. I Syditalien og 
på Korsika var den under 50% — i 
begge tilfælde meget lavere end i 
henholdsvis Norditalien og resten af 
Frankrig (figur 96). I Portugal var der til gengæld flere blandt de 25—44-
årige kvinder (77%), der var er­
hvervsmæssigt aktive, end i andre 
egne af EF. 
I andre regioner, der får støtte—mål 
nr. 2 og mål nr. 5b — er kvindernes 
erhvervsfrekvens langt mere på linje 
med erhvervsfrekvensen i de områ­
der, der ikke får støtte. Men i mål nr. 
2-regionerne var erhvervsfrekven­
sen i 1991 dog stadigvæk gennem­
snitligt over 2% lavere end i de 
områder, der ikke fik støtte. I de 
nordlige lande samt i den nordlige 
del af Italien lå erhvervsfrekvensen 
i mål nr. 2-regionerne generelt inden 
for 5% af EF-gennemsnittet på ca. 
70% (figur 97). Undtagelserne er 
Danmark, hvor erhvervsfrekvensen 
var væsenthgt højere, og Nederlan­
dene, hvor den var langt lavere, kun 
godt 60% — hvilket er nogenlunde 
det samme som i industriregionerne 
i Spanien. I alle landene var kvinder­
nes erhvervsfrekvens i mål nr. 2-om-
98 Erhvervsfrekvensen for de ældre (55-64 år) i EF efter 
strukturfbndstatus, 1986 og 1991 raderne ikke meget forskellig—men 
dog generelt lavere — fra erhvervs­
frekvensen i de øvrige egne, bortset 
fra i Frankrig, hvor den var mere 
end 5% lavere. 
Udviklingen i 
kvindernes 
erhvervsfrekvens 
I modsætning til, hvad der er tilfæl­
det for andre indikatorer for udvik­
lingen på arbejdsmarkedet, tyder 
tallene på, at de regionale skævhe­
der med hensyn til kvindernes delta­
gelse i arbejdsstyrken er blevet 
udjævnet i de seneste år. Mellem 
1986 og 1991 steg den gennemsnith-
ge erhvervsfrekvens for kvinder mel­
lem 25 og 44 år væsenthgt mere i mål 
nr. 1-regionerne end i de områder i 
EF, der ikke får støtte — med 8% 
sammenholdt med 5,5% (figur 95). I 
mål nr. 2-regionerne steg den gen­
nemsnitlige erhvervsfrekvens også 
mere, end den gjorde i de mere vel­
stående områder, selv om forskellen 
her var langt mindre (6% sammen­
holdt med 5,5%). 
Stigningen i kvindernes erhvervsfre­
kvens i mål nr. 1-regionerne var fæl­
les for alle landene, men den var 
særligt markant i Spanien og Irland. 
Der steg erhvervsfrekvensen for de 
25—44 årige kvinder med over 10% 
på kun 5 år (figur 96). I Portugalsteg 
erhvervsfrekvensen desuden med 
knap 10% fra et niveau, som i forve­
jen var højere end gennemsnittet. I 
Grækenland og Syditalien steg er­
hvervsfrekvensen blandt kvinderne 
til gengæld med under 5% — hvilket 
var mindre end andre steder i EF. 
Også i mål nr. 2-regionerne gik flere 
blandt de 25-44 årige kvinder ind i 
arbejdsstyrken i alle landene i løbet 
af disse fem år, men der var generelt 
tale om en mindre stigning end i de 
områder, der ikke fik støtte. Stig­
ningen var dog særligt udtalt i Spa-
-132-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
nien, hvor erhvervsfrekvensen steg 
fra kun 44% i 1986 til 60% i 1991. 
Stigningen var også højere end gen­
nemsnittet i Nederlandene, hvor 
den var næsten 11% (selv om det 
kun var en smule mere end i de 
områder, der ikke fik støtte) (figur 
97). I modsætning hertil steg er­
hvervsfrekvensen i Frankrig og Bel­
gien kun forholdsvis lidt (med kun 
2-3%). 
I alle landene, bortset fra Spanien 
og Nederlandene, steg den gennem­
snitlige erhvervsfrekvens blandt 
kvinderne i denne aldersgruppe 
mindre i mål nr. 2-områderne end 
andre steder. 
Erhvervsfrekvensen 
blandt de ældre 
I modsætning til kvindernes er­
hvervsfrekvens varierer erhvervs­
frekvensen blandt de ældre i 
arbejdsstyrken, dvs. personer på 55 
år og derover, kun meget lidt mel­
lem de områder, der får støtte, og 
andre egne af EF. I 1991 var er­
hvervsfrekvensen for denne alders­
gruppe gennemsnitligt godt 40% i 
mål nr. 1-regionerne, hvilket kun 
var en smule mere end i de områder, 
som ikke fik støtte (figur 98). I mål 
nr. 2- og mål nr. 5b-regionerne var 
gennemsnittet knap 40%. 
Ser man på de enkelte lande, var 
erhvervsfrekvensen i mål nr. 1-re­
gionerne tæt på 40% i fire af lande­
ne — Irland, Spanien, Grækenland 
og Italien — mens den i Portugal og 
Storbritannien (Nordirland) var ca. 
50%. Men på Korsika var erhvervs­
frekvensen for denne gruppe under 
30% (figur 99). 
I mål nr. 2-regionerne er der langt 
større forskelle mellem EF-landene 
med hensyn til erhvervsfrekvensen 
blandt de ældre. I 1991 varierede 
erhvervsfrekvensen fra 57% i Dan-99 Erhvervsfrekvensen for de ældre (55-64 år) i mål nr. 1-
regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
60 
50 
40 
30 
20 
10 1986 Mål nr. 1 • 1991 Mål nr. 1 • 1986 Ingen støtte 
1991 Ingen støtte -i 60 
50 
40 
30 
20 
10 
GR E F IRL I 
F - Higen data for mal nr. 1 -regioner (Korsika), 1986 P UK EUR12 
100 Erhvervsfrekvensen for de ældre (55-64 år) i mål nr. 2-
regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
B 1986 Mål nr. 2 • 1991 Mål nr. 2 • 1986 Ingen støtte 
• 1991 Ingen støtte 60 
50 
40 
30 
20 
10 
B DK DEF I NL UK EUR12 
133-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
101 Den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen i EF 
efter strukturfondsstatus, 1986 og 1991 
10 20 30 40 50 60 70 
"!'.' "'"I | " ' 'l " ' ' |" ' "»' I" l " "t ' ' "i" ' •' | f Ufr 
i& 20 30 40 50 60 70 
% af samlet beskæftigelse 
102 Landbrugsbeskæftigelsen i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991 
% af samlet beøkeøftigefse 
30 r 
25 
20 
1S 
10 T 30 
25 
4 20 
4 te 
i 1£ 
4 5 
GR E F IRL 
P - ingen data for mål nr. 1 »regioner (Korsika), 1986 P UK 1UR12 mark og 48% i Storbritannien til 27-
28% i Frankrig og Nederlandene og 
kun 19% i Belgien (figur 100). Er­
hvervsfrekvensen i mål nr. 2-regio­
nerne i alle landene var markant 
lavere end i de områder, der ikke fik 
støtte, og forskellen gik fra over 6% i 
Frankrig og Storbritannien til ca. 5% 
i Tyskland. Dette tyder på, at de men­
nesker, der bor i mål nr. 2-regioner i 
disse lande, dels oplever en højere 
arbejdsløshed, dels i højere grad må 
forvente at blive førtidspensioneret. 
Udviklingen i 
erhvervsfrekvensen 
blandt de ældre 
Erhvervsfrekvensen blandt perso­
ner i aldersgruppen 55-64 år faldt i 
femårsperioden frem til 1991 i alle 
de områder, der fik støtte. Mens fal­
det kun var marginalt i mål nr. 2-
og mål nr. 5b-regionerne, var det ca. 
1,5% i mål nr. 1-områderne (figur 
98). Dette står i modsætning til en 
mindre stigning i erhvervsfrekven­
sen for denne aldersgruppe i de om­
råder i EF, der ikke får støtte. 
Faldet i erhvervsfrekvensen blandt 
de ældre var et generelt træk i mål 
nr. 1-regionerne i samtlige EF-lande, 
bortset fra i Portugal, hvor erhvervs­
frekvensen steg fra et i forvejen højt 
niveau på 46% til over 50% (figur 99). 
Både i Italien og Storbritannien, 
hvor det er muligt at sammenligne 
udviklingen i de områder, der fik 
støtte, og de områder, der ikke fik 
støtte, var faldet i erhvervsfrekvens 
i de førstnævnte områder ledsaget af 
en stigning i erhvervsfrekvensen i 
de sidstnævnte. 
I mål nr. 2-regionerne faldt erhvervs­
frekvensen blandt de ældre i alle lan­
dene, bortset fra Tyskland, hvor den 
steg, og Spanien og Storbritannien, 
hvor den stort set ikke ændredes (fi­
gur 100). Faldet var særligt markant 
i Belgien og Frankrig, hvor erhvervs-
134 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
frekvensen i disse områder i begge 
tilfælde i forvejen både lå under EF-
gennemsnittet og under gennem­
snittet for resten af landet. I begge 
tilfælde var nedgangen større end i 
de områder, der ikke fik støtte, men 
dog kun ganske lidt. I Storbritannien 
skete der stort set inden ændringer i 
erhvervsfrekvensen blandt de ældre 
i de områder, der fik støtte, mens der 
til gengæld var tale om en stigning i 
de øvrige dele af landet. 
Beskæftigelses­
strukturen 
I betragtning af de problemer, der 
er fremherskende i de regioner, der 
er berettiget til støtte fra struktur­
fondene, er det kun at forvente, at 
fordelingen af beskæftigelsen på de 
forskellige erhvervssektorer er for­
skellig mellem disse prioriterede re­
gioner og andre områder. Men hvis 
man ser bort fra beskæftigelsen i 
landbruget i mål nr. 1-regionerne, 
var forskellene ikke så udtalte, som 
man skulle tro. 
I 1991 arbejdede over 16% af dem, 
der var i beskæftigelse i mål nr. 1-re­
gionerne i hele EF, inden for land­
bruget — hvilket var næsten 
halvdelen af alle, der var beskæftiget 
i denne sektor i EF som helhed — 
sammenholdt med under 5% af dem, 
der var i beskæftigelse i de områder, 
der ikke fik støtte (figur 101). I mål 
nr. 1-regionerne var 28% beskæftiget 
i industrien og 55% i HcrviceHckto-
ren, hvilket i begge tilfælde var min­
dre end i de områder, der ikke fik 
støtte — hvor tallene var henholds­
vis 33% og 63%. 
I mål nr. 2-områderne under ét var 
den sektormæssige fordeling af be­
skæftigelsen dog kun lidt anderle­
des end i de områder, der ikke fik 
støtte. 11991 var den del, der arbej­
dede inden for landbruget, stort set 
den samme som andre steder i EF, 103 Industribeskæftigelsen i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991 
% af samlet beskæftigelse 
GR E F IRL 
F - Ingen data tor mål nr. 1-regioner (Korsika), 1986 UK EUR12 
104 Beskæftigelsen i servicesektoren i mål nr. 1-regioner og 
regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
% af samlet beskæftigelse 
GR E F IRL 
F - ingen data for mål nr. 1-regloner (Korsika), 1986 UK EUR12 
-135-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
mens den del, der var beskæftiget i 
industrien, kun var en smule større 
(35% sammenholdt med 33%) og 
den del, der var beskæftiget i servi­
cesektoren, var kun en smule min­
dre (61% sammenholdt med 63%). 
Mål nr. 5b-regionerne taget under ét 
kombinerer de sektormæssige træk 
ved mål nr. 1- og mål nr. 2-områder, 
idet der her er forholdsvis flere men­
nesker beskæftiget både inden for 
landbrug—ca. 8% i 1991 — og inden 
for industrien — 34% — end i de 
områder, der ikke får støtte. Den 
sektormæssige fordeling af beskæfti­
gelsen i mål nr. 1-regionerne er no­
genlunde ens i de forskellige 
EF-lande, dog med nogle få undta­
gelser. 11991 tegnede landbruget sig 
for ca. 15% eller mere af den samlede 
beskæftigelse i Portugal, Irland og 
Grækenland (hvor tallet var over 
20%) samt i mål nr. 1-områderne i 
Spanien og Italien (figur 102). Men 
på Korsika var andelen under 8% og i Nordirland under 5%. Ikke desto 
mindre havde landbruget begge ste­
der en større andel af beskæftigelsen 
end i de områder, der ikke fik støtte, 
i henholdsvis resten af Frankrig og 
Storbritannien. Det samme var også 
tilfældet, og endog i langt større ud­
strækning, i Italien og Spanien. 
Industrien tegnede sig for under 30% 
af beskæftigelsen i mål nr. 1-regio­
nerne i 1991 i alle landene, bortset 
fra Portugal, hvor tallet var 34% — 
og det er over gennemsnittet i de 
egne af EF, der ikke får støtte (figur 
103). I Syditalien og på Korsika var 
industriens andel af beskæftigelsen 
under 25%, hvilket var væsenthgt 
mindre end i de områder i Norditali­
en og resten af Frankrig, som ikke fik 
støtte (henholdsvis 36% og 29%). 
Servicesektorens andel af beskæfti­
gelsen i de mindre udviklede regioner 
er dog mere varierende mellem EF-
landene. 11991 var servicesektorens 
105 Industribeskæftigelsen i mål nr. 2-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991 
% af samlet beskæftigelse 
• 1986 Mål nr. 2 • 1991 Mål nr. 2 O 1986 Ingen støtte 
• 1991 Ingen støtte 
m mmm andel af beskæftigelsen i tre af lan­
dene, Grækenland, Spanien og Por­
tugal, under 55% (under 50% i 
Portugal), og i Irland var den kun en 
smule mere (57%) — alle steder et 
godt stykke under gennemsnittet for 
de områder, der ikke fik støtte (fi­
gur 104). Til gengæld lå servicesek­
torens andel af beskæftigelsen i 
Nordirland, Syditahen og på Korsika 
tæt på eller over det niveau, der kun­
ne registreres i de områder af EF, der 
ikke fik støtte, og i de to sidstnævnte 
tilfælde væsenthgt højere end i hen­
holdsvis Norditalien og resten af 
Frankrig. 
Beskæftigelsen i disse tre sidst­
nævnte regioner er dog forskelligt 
fordelt inden for servicesektoren. 
Mens en stor del af dem, der er 
beskæftiget i servicesektoren på 
Korsika, arbejder inden for turistin­
dustrien, er uforholdsmæssigt man­
ge både i Syditalien og Nordirland 
beskæftiget i den offentlige sektor. 
For så vidt angår mål nr. 2-regioner­
ne, oversteg beskæftigelsen i indu­
strien i 1991 gennemsnittet på 33% 
for de områder af EF, der ikke fik 
støtte, i alle landene, bortset fra Ne­
derlandene og Danmark (hvor tallet 
er under 30%, men hvor de data, der 
anvendes, muligvis ikke er tilstræk­
keligt specificeret på regionalt niveau 
til, at der kan sondres mellem mål nr. 
2-områder og andre områder) (figur 
105). I Spanien var andelen over 40% 
og i Tyskland og Italien over 35%. 
Men i de to sidstnævnte lande var 
industriens andel af beskæftigelsen i 
mål nr. 2-områderne begge steder 
mindre end i de områder i landet, der 
ikke fik støtte — specielt i Tyskland, 
hvor forskellen var næsten 3%. 
Som en konsekvens heraf var ser­
vicesektorens andel af beskæfti­
gelsen i 1991 i disse to lande også 
større i mål nr. 2-regionerne end i de 
områder, der ikke fik støtte (figur 
106). I alle andre EF-lande tegnede 
-136-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
servicesektoren sig for en langt min­
dre del af beskæftigelsen i disse regio­
ner end andre steder, og forskellen var 
5% eller endnu mere i Spanien, Fran­
krig, Nederlandene og Storbritannien. 
Udviklingen i den 
sektormæssige fordeling 
af beskæftigelsen 
I de fem år frem til 1991, oplevede 
alle de kategorier af regioner, der 
sondres imellem nogenlunde de 
samme ændringer i den sektormæs­
sige fordeling af beskæftigelsen — i 
mål nr. 1-regionerne kunne der re­
gistreres en markant forskel; en 
stigning i industriens andel af be­
skæftigelsen sammenholdt med et 
fald i andre områder. Der var dog 
visse forskelle mellem regionerne 
med hensyn til omfanget af denne 
ændring, men resultatet var gene­
relt en udjævning af forskellene 
mellem regionerne med hensyn til 
den sektormæssige fordeling af be­
skæftigelsen (figur 101). 
Det var især tilfældet i mål nr. 1-
områder, hvor landbrugets andel af 
beskæftigelsen i gennemsnit faldt 
med 5% mellem 1986 og 1991 sam­
menholdt med et fald på kun ca. 1% 
i de områder, der ikke fik støtte. 
Samtidig steg servicesektorens an­
del af beskæftigelsen med 4%, hvil­
ket var næsten dobbelt så meget 
som andre steder. 
I mål nr. 2-regionerne var de sektor­
mæssige ændringer, der kunne regi­
streres i denne periode, til gengæld 
stort set på linje med ændringerne i 
de områder, der ikke fik støtte, både 
med hensyn til karakter og omfang. 
Inden for de enkelte lande var faldet 
i landbrugets andel af beskæftigel­
sen i mål nr. 1-regionerne særligt 
udtalt i denne femårsperiode i de 
to lande, hvor andelen i 1986 
var højest, nemlig Spanien og Grækenland. Her var der i begge 
tilfælde tale om et fald på over 6% 
(figur 102). Også i Portugal, hvor 
landbrugets andel af beskæftigel­
sen var høj, kunne der registreres et 
ganske betydeligt fald (på 4%). 
På trods af at de samlede tal udviser 
en ændring, steg industriens andel 
af beskæftigelsen i mål nr. 1-regio­
nerne kun i to lande, Spanien og 
Portugal, og i sidstnævnte land var 
der kun tale om en marginal stig­
ning. Det var ikke desto mindre til­
strækkeligt til at bevirke en samlet 
stigning i industriens andel af be­
skæftigelsen i disse regioner i EF 
som helhed (figur 103). I alle andre 
lande faldt industriens andel af be­
skæftigelsen mellem 1986 og 1991, 
men i alle tilfælde dog mindre, end 
det var tilfældet i de regioner, der 
ikke fik støtte. 
I modsætning hertil steg servicesek­
torens andel af beskæftigelsen i mål nr. 1-områderne overalt i EF i denne 
periode. Stigningen var særligt mar­
kant i Grækenland, Spanien og Por­
tugal, hvor beskæftigelsen i 
servicesektoren i forvejen var for­
holdsvis lav, og hvor den steg med 
mellem 4% og 7% (figur 104). Disse 
ændringer afspejlede til dels den sto­
re nedgang i landbrugsbeskæftigel-
sen. 
I mål nr. 2-områderne var faldet i 
industriens andel af beskæftigelsen 
fælles for alle landene, selv om ned­
gangen i Spanien og Frankrig kun 
var lille (figur 105). Men der var dog 
forskel mellem landene på, hvor 
stor en nedgang der var tale om, 
specielt i forhold til nedgangen i de 
regioner, der ikke fik støtte. I tre af 
landene, Frankrig, Italien og Stor­
britannien, faldt industriens andel 
af beskæftigelsen mindre end i and­
re områder, mens det i Nederlande­
ne var stort set det samme overalt. 
I Belgien og specielt i Tyskland faldt 
106 Beskæftigelsen i servicesektoren i mål nr. 2-regioner og 
regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991 
% af samlet beskæftigelse 
80 r '• 1986 Målnr. 2 • 1991 Mål nr. 2 • 1986 Ingen støtte "| 80 
137 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
107 Ændringer i den sektormæssige fordeling af 
beskæftigelsen efter strukturfondsstatus i EF, 1986-
1991 
. 4 Variation (% af samlet beskæftigelse 1986) 14 
O I alt M Landbrug H Industri B Service 
lait Må) nr. 1 Mål nr. 2 Mål nr. 5b Ingen støtte 
108 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen 
mål nr. 1-regioner, 1986-1991 
20 Variation (% af samlet beskæftigelse 1986) 
16 r 
12 r 
8 r 
4 b 20 
4 16 
12 
4 8 
4 4 
4 -4 
GR E IRL 
Ingen data for Frankrig (Korsika) UK EUR12 industriens andel af beskæftigelsen 
dog mere end andre steder. 
Tallene for ændringerne i service­
sektorens andel af beskæftigelsen 
underbygger denne udvikling yderli­
gere. De viser, at for mål nr. 2-regio-
nernes vedkommende var der 
mellem 1986 og 1991 kun to lande — 
Tyskland og Spanien — der kunne 
registrere en større stigning i servi­
cesektorens andel af beskæftigel­
sen i disse regioner end i de 
områder, der ikke fik støtte (figur 
106). I førstnævnte tilfælde bevirke­
de det, at servicesektorens andel af 
beskæftigelsen i mål nr. 2-regionerne 
steg endnu mere end i resten af lan­
det. I de øvrige lande var stigningen 
i servicesektorens andel enten stort 
set den samme alle steder eller min­
dre end stigningen i andre regioner. I 
mål nr. 2-regionerne kunne der der­
for i denne periode ikke registreres 
nogen generel tendens til, at den sek­
tormæssige fordeling af beskæftigel­
sen nærmede sig det mønster, der var 
fremherskende i de øvrige regioner. 
Væksten i 
beskæftigelsen 
De markante forskelle i den sektor­
mæssige fordeling af beskæftigelsen 
mellem regionerne, som er behand­
let ovenfor, har vigtige konsekvenser 
for den fremtidige vækst i beskæfti­
gelsen. Det gælder især for mål nr. 
1-regionerne, hvor landbrugets an­
del af beskæftigelsen på trods af den 
store tilbagegang, der kunne regi­
streres i 1980'erne, fortsat er væ­
senthgt større — ca. tre gange større 
— end i andre egne af EF. 
Konsekvensen bliver, at hvis antallet 
af personer, der er beskæftiget i land­
bruget, falder procentvis lige så me­
get i disse regioner som andre steder, 
vil antallet af personer, der mister 
deres arbejde, være tre gange større 
udtrykt i relative tal — dvs. i forhold 
-138 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
til det samlede antal beskæftigede — 
i mål nr. 1-regionerne end i andre 
områder. Følgelig skal der oprettes 
forholdsvis flere jobs i disse regioner 
end andre steder for at absorbere 
disse arbejdstagere. Det er et meget 
vigtigt aspekt af de problemer, som 
mål nr. 1-områderne står overfor. 
På trods af den forholdsvis høje 
vækst i BNP i mål nr. 1-regionerne 
mellem 1986 og 1991 — som nævnt 
tidligere — lykkedes det ikke at få 
beskæftigelsen i disse områder til at 
vokse hurtigere end i de områder i 
EF, der ikke fik støtte. I denne perio­
de steg antallet af personer i beskæf­
tigelse således med lige under 7,5% i 
mål nr. 1-regionerne — det er gen­
nemsnitligt 1,5% om året — medens 
det i de områder, der ikke fik støtte, 
steg med lige over 7,5% (figur 107). 
Både inden for industri og servicefag 
steg beskæftigelsen i denne periode i 
mål nr. 1-regionerne dog væsentligt 
mere end andre steder. I industrien 
var stigningen i antallet af beskæfti­
gede næsten dobbelt så stor som i de 
områder, der ikke fik støtte — 9,5% 
sammenholdt med 5,5% — mens den 
i servicefagene var ca. 40% større — 
16,5% sammenholdt med 12%. I disse 
to sektorer tilsammen var stigningen 
i beskæftigelsen i denne femårsperio­
de 4% højere i mål nr. 1-regionerne 
end i de områder, der ikke fik støtte 
— hvilket svarer til en forskel i stig­
ningstakt på næsten 1% om året. 
Resultatet blev, at det samlede antal 
arbejdspladser i de førstnævnte re­
gioner steg med næsten 3% mere end 
i de sidstnævnte områder. 
Det var desværre ikke nok til at 
opveje nedgangen i beskæftigelsen i 
landbruget. I de områder, der ikke 
fik støtte, faldt beskæftigelsen i 
landbruget kun en smule mindre 
end i mål nr. 1-regionerne i denne 
periode — 14% sammenholdt med 
17%. Mens det i de førstnævnte re­
gioner indebar en nedgang i den 109 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen 
de regioner, der ikke får støtte, 1986-1991 
22 r 
18 f 
14 b Variation {% af samlet beskæftigelse 1986) 
• lait Landbrug H Industri M Service "j 22 
10 
6 4 18 
4 14 
4 10 
B DK I NL UK EUR12 
110 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen 
mål nr. 2-regioner, 1986-1991 
24 r 
20 r 
16 b 
12 b 
8 b 
4 ri Variation (% af samlet beskæftigelse 1986) 
-4 T 24 
m 
4 16 
4 12 
M 4 
B DK D I NL UK EUR12 
139-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Højvækst-
og lavvækst­
industrier 
Industrierne, defineret på 
NACE-niveau med to deci­
maler, er opdelt i grupper 
efter udviklingen i beskæfti­
gelsen i de pågældende in­
dustrier i EF som helhed 
mellem 1981 og 1989. Høj-
vækstgruppen, hvor be­
skæftigelsen i denne 
periode ikke faldt noget vi­
dere, består af fem NACE-
industrier: 
Kontor- og databe-
handlingsudstyr 
Elektroindustrien 
Instrumentindustrien 
Papir, papirproduk­
ter, trykkerier og for­
lag 
Gummi og plastik 
Lawækstgruppen, hvor be­
skæftigelsen faldt i denne 
periode med over 20%, be­
står af seks NACE-industri-
er: 
Jern og stål 
Kemikalier og synteti­
ske fibre 
Andre transportmid­
ler end motorkøretøjer 
Tekstiler 
Læder og lædervarer 
Beklædning og fodtøj samlede beskæftigelse på kun godt 
0,5%, bevirkede det i mål nr. 1-re­
gionerne en nedgang på over 3,5%. 
I mål nr. 2-regionerne var situatio­
nen til gengæld den, at fordi den 
sektormæssige fordeling af beskæfti­
gelsen i højere grad ligner den, der 
kan registreres i områder, der ikke 
får støtte, førte den højere vækst i 
beskæftigelsen både inden for indu­
stri og servicefag — ca. 0,5% mere i 
begge tilfælde — til en tilsvaren­
de højere vækst i den samlede 
beskæftigelse i denne femårsperiode 
— 8,5% sammenholdt med 7,5% i 
områder, der ikke fik støtte. På trods 
af en lidt lavere vækst i BNP blev der 
derfor skabt forholdsvis flere ar­
bejdspladser i mål nr. 2-områderne 
end i andre regioner. 
I mål nr. 5b-regionerne steg beskæf­
tigelsen en smule mindre i denne 
periode end i de områder, der ikke fik 
støtte, på trods af den højere vækst 
både inden for industri og servicefag. 
Ligesom i mål nr. 1-regionerne af­
spejler dette virkningen af nedgan­
gen i lundbruget i disse regioner, som 
i dette tilfælde bevirkede det et sam­
let fald i beskæftigelsen på næsten 
2% — hvilket er over 1% mere end i 
de områder, der ikke fik støtte. 
Væksten i beskæftigelsen i mål nr. 
1-regionerne mellem 1986 og 1991 
for EF som helhed var hovedsagelig 
koncentreret i Spanien og Portugal 
(figur 108). I begge tilfælde var den 
samlede tilvækst i antallet af ar­
bejdspladser ca. dobbelt så høj som i 
de områder i EF, der ikke fik støtte. 
Inden for industrien var væksten i 
beskæftigelsen i disse to lande sær­
ligt markant i denne periode. Antal­
let af arbejdspladser i industrien 
steg med 24% i mål nr. 1-regionerne 
i Spanien og med 15% i Portugal, 
hvilket skal sammenholdes med en 
stigning på under 4% i de områder i 
EF, der ikke fik støtte (figur 109). I 
servicesektoren steg beskæftigelsen med over 25% både i Spanien og Por­
tugal sammenholdt med en stigning 
på 12% andre steder. 
Men specielt i Spanien blev den 
samlede vækst i beskæftigelsen 
svækket ganske betydeligt på 
grund af nedgangen i landbruget, 
som i dette land bevirkede en sam­
let nedgang i beskæftigelsen på næ­
sten 5% i løbet af disse fem år. 
I mål nr. 1-regioner i andre egne af 
EF var resultaterne med hensyn til 
væksten i beskæftigelsen mellem 
1986 og 1991 mindre imponerende. 
I alle landene, bortset fra Storbri­
tannien (Nordirland), steg det sam­
lede antal personer i beskæftigelse 
langt mindre i disse regioner end i 
de områder, der ikke fik støtte, og i 
Italien var der rent faktisk tale om 
et mindre fald. 
Specielt i Grækenland var det et 
problem, at så mange var beskæfti­
get i landbruget (over 22% af den 
samlede beskæftigelse i 1991), og at 
der blev nedlagt forholdsvis mange 
arbejdspladser i denne sektor (en 
nedgang på 21% i denne periode 
sammenholdt med 14% i de områ­
der, der ikke fik støtte). Tilbagegan­
gen i landbruget reducerede rent 
faktisk beskæftigelsen i Græken­
land med over 6% i løbet af disse fem 
år, hvilket kombineret med et min­
dre fald i industribeskæftigelsen 
gjorde det vanskeligt at opnå en 
større samlet vækst i beskæftigel­
sen. På trods af at stigningen i be­
skæftigelsen i servicesektoren var 
højere end gennemsnittet —16% — 
steg den samlede beskæftigelse i 
denne periode derfor kun med 1%. 
For mål nr. 2-regionernes vedkom­
mende er der tale om den samme 
form for forskel i væksten i beskæf­
tigelsen som den, der kan registre­
res mellem de enkelte EF-lande. I 
fire af de EF-lande, der omfatter 
mål nr. 2-regioner — Belgien, 
-140 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Frankrig, Danmark og Italien — 
var væksten i beskæftigelsen mel­
lem 1986 og 1991 mindre end i de 
samlede områder i EF, der ikke fik 
støtte, og i fire lande — Spanien, 
Frankrig, Italien og Nederlandene 
— var den mindre end i de områder 
i det pågældende land, der ikke fik 
støtte (figur 110). 
Kun i Frankrig og Storbritannien 
var resultaterne med hensyn til 
væksten i industribeskæftigelsen 
væsentligt bedre i de områder, der 
fik støtte, end i de øvrige regioner, 
og kun i Tyskland skabte væksten i 
beskæftigelsen i servicesektoren 
forholdsvis flere arbejdspladser i de 
områder, der fik støtte, end andre 
steder. 
Industristrukturen 
EFs udviklingsregioners evne til at 
skabe vedvarende vækst og øget be­
skæftigelse afhænger på lang sigt 
ikke kun af, hvor mange nye arbejds­
pladser der oprettes, men også af, i 
hvilke sektorer de ligger. Væksten i 
produktionen af salgbare varer og 
tjenesteydelser er særligt vigtig, ef­
tersom den skaber den fornødne ind­
komst, der skal til for at støtte 
udviklingen af den lokale økonomi og 
oprettelsen af arbejdspladser inden 
for en række andre aktiviteter. Det 
er i realiteten manglen på en sådan 
vækst mange steder i EF, som er den 
vigtigste årsag til de nuværende re­
gionale skævheder. 
Medens det bliver stadig lettere at 
handle med tjenesteydelser i takt 
med udviklingen af informationstek­
nologi og nye kommunikationsmid­
ler, er industrien dog stadig af helt 
afgørende betydning som indkomst­
kilde og beskæftigelsesskabende 
faktor for mange områder. Det vil 
fortsat være afgørende for det regio­
nale vækstmønster på lang sigt, 
hvor de nye dynamiske industrier 111 Beskæftigelses* i høj vækstindustrierne efter 
strukturfondsstatus i BF, 1981 og 1989 
% aï samlet beskæftigelse i industrien 
30 
24 h 
18 r 
12 
6 t-1981 «1989 -i 30* 
24 
lait Mål nr. 1 Mål nr. 2 Mål nr. 5b Ingen støtte 18 
4 12 
1981 ekski. GR, ML, P, E & DK 
112 112 Beskæftigelsen i høj vækstindustrierne i mål nr, 1-
regioner og regioner, der ikke får støtte, 1981 og 1989 
35 
30 
25 
20 
15 
10 
5 b % af samlet beskæftigelse i industrien 
1981 Mål nr. 1 S 1989 Mål nr. 1 • 1981 Ingen støtte 
1989 Ingen støtte T 36 
4 30 
25 
20 
15 
10 
GR E iRL 
1981 ekskl. GR, ESP; data (or F for små UK EUR11 
141 
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
113 Beskæftigelsen i højvækstindustrierne i mål nr. 2-
regioner og regioner, der ikke får støtte, 1981 og 1989 
% af samlet beskæftigelse i industrien 
35 r 
30 b 
25 r 
20 
15 
10 
B DK O 
1981 efcakl. DK, E & NL NL UK ÊUR11 
114 Beskæftigelsen i lawækstindustrierne efter 
strukturfondsstatus i EF, 1981 og 1989 
40 r 
30 b 
20 b 
10 r % af samlet beskæftigelse i industrien 
-i 40 
30 
20 
ST 10 
I alt Mål nr. 1 
198lek**I.QR,P*E Mål nr. 2 Mål nr. 5b Ingen støtte placeres og udbygges. Omvendt vil 
regioner, med gamle industrier i til­
bagegang, fortsat være sårbare over 
for lav økonomisk vækst og tab af 
arbejdspladser. 
For at kunne undersøge forskellene 
med hensyn til vækstpotentialet i 
industri og beskæftigelse i forskelli­
ge regioner har man opdelt industri­
erne i højvækst- og lawækstgrupper 
efter den udvikling i beskæftigelsen, 
der har kunnet registreres i 1980'er­
ne i EF som helhed. Højvækstgrup-
pen består af seks industrier (NACE 
med to decimaler), der, som det kun­
ne forventes, omfatter højteknologi­
ske sektorer med høj værditilvækst 
såsom databehandlingsudstyr, samt 
instrument- og elektroindustrien (se 
det indrammede felt). Alle disse in­
dustrier kunne registrere en stigning 
i beskæftigelsen mellem 1981 og 1989 
og tegner sig tilsammen for godt 25% 
af beskæftigelsen i industrien i EF. I 
modsætning hertil består lavvækst-
gruppen hovedsagelig af arbejds­
kraftintensive basisindustrier så som 
tekstil-, beklædnings- og skotøjsin­
dustrien, eller sværindustrier så som 
jern- og stålindustrien samt skibs­
værfter, hvor beskæftigelsen faldt 
markant i EF i denne periode. 
For så vidt angår høj vækstindustri­
erne, er en uforholdsmæssig stor del 
af dem placeret i de mere udviklede 
og velstående områder i EF. Mens de 
tegnede sig for under 16% af det sam­
lede antal beskæftigede i industrien 
i mål nr. 1-regionerne i 1989, var 
deres andel af beskæftigelsen i de 
områder, der ikke fik støtte, over 
27% (figur 111). Selv om højvækstin­
dustrierne var mere fremherskende 
i mål nr. 2-regionerne end i de min­
dre udviklede områder, var deres an­
del af beskæftigelsen i industrien på 
23% — stadigvæk mindre end i and­
re egne af EF. Til gengæld var deres 
andel af beskæftigelsen i mål nr. 5b-
regionerne kun en smule mindre end 
i de områder, der ikke fik støtte. 
-142-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
Kun i ét EF-land — Irland — lå 
højvækstindustriernes andel af be­
skæftigelsen i 1989 i mål nr. 1-regio­
nerne over gennemsnittet for de egne 
af EF, der ikke fik støtte, nemlig 30% 
(figur 112). (Her er ikke medregnet 
Korsika, hvor andelen var over 35%, 
men hvor det kun drejede sig om 
nogle få hundrede jobs). I alle andre 
EF-lande, bortset fra Storbritannien 
(Nordirland), hvor tallet var lidt hø­
jere, udgjorde disse industriers an­
del af beskæftigelsen under 20%. 
I Spanien var tallet kun 10%, i Græ­
kenland 13% og i Portugal kun godt 
15%. Tallet var lidt højere i Syditah­
en, men dog stadig kun ca. 19%, hvil­
ket er langt mindre end i de dele af 
landet, der ikke fik støtte. 
Tilsvarende lå højvækstindustrier­
nes andel af beskæftigelsen i mål nr. 
2-regionerne i 1989 kun i to lande — 
Danmark og Tyskland — over 25% 
(figur 113). Men i tre lande — Belgi­
en, Spanien og Nederlandene — var 
andelen højere end i andre dele af 
landet, og i Tyskland og Italien var 
forskellen meget lille. Kun i Fran­
krig og Storbritannien var andelen 
væsentligt lavere i de områder, der 
fik støtte, end i de øvrige områder 
(7% af industribeskæftigelsen eller 
endnu mere), og disse to lande tegner 
sig for størsteparten af den forskel i 
andel i beskæftigelsen, der kan regi­
streres fin* EF som helhed. 
Der er visse tegn på, at beskæftigel­
sen i højvækstindustrierne i løbet af 
1980'erne steg mere i de regioner, 
der fik støtte, end i de øvrige egne af 
EF — men manglen på data for tid­
ligere år for Spanien, Portugal og 
Grækenland begrænser mulighe­
derne for at analysere udviklingen i 
mål nr. 1-regionerne. Både i mål nr. 
2- og mål nr. 5b-regionerne steg høj­
vækstindustriernes andel af indu­
stribeskæftigelsen en smule mere 
end i de områder, der ikke fik støtte 
— med henholdsvis 2,5% og 3% 
sammenholdt med 2% (figur 111). 115 Beskæftigelsen i lawækstindustrierne i mål nr. 1-regioner 
5l',:J,.e øregioner» der ikke får støtte, 1981 og |||$^y •:." '•'|*;|i;-; 
• 1969 Mål nr.1 
! Ingen stotto 
* 1' •• F GR fRL 
tfRl eksW. GR E & P 
116 Beskæftigelsen i lawækstindustrierne i mål nr. 2-regioner 
og regioner, der ikke får støtte, 1981 og 1989 
% af samlet beskæftigelse I Industrien 
50 r 
1981 Mål nr. 2 • 1969 Mât nr. 2 B1981 tagen stolte 
1989 ingen støtte 50 
# 
4 30 
20 
10 
B DK D 
1981 efcskl. DK, E & NL NL UK EUR11 
143-
Kapitel 5 Udviklingen på arbejdsmarkedet i de regioner, der får støtte fra strukturfondene 
I mål nr. 1-regionerne, for hvilke der 
foreligger data fra begyndelsen af 
1980'erne — for Irland, Italien og 
Storbritannien — voksede højvæk­
stindustriernes andel af beskæftigel­
sen mellem 1981 og 1989. I Irland 
var der tale om en kraftig stigning i 
disse industriers andel af beskæfti­
gelsen — fra 24% til 30% — langt 
mere end i de områder i EF, der ikke 
fik støtte. I Italien og Storbritannien 
var stigningen mindre end i de om­
råder, der ikke fik støtte. Forskellen 
var meget lille for Syditaliens ved­
kommende sammenholdt med Nor­
ditalien, men i Storbritannien var 
stigningen i Nordirland kun det hal­
ve afstigningen for resten af Storbri­
tannien (figur 112). 
I modsætning hertil steg høj vækstin­
dustriernes andel af den samlede in­
dustribeskæftigelse i denne periode 
mere i mål nr. 2-regionerne end i de 
områder, der ikke fik støtte i samtli­
ge EF-lande, bortset fra Storbritan­
nien. Det var især tilfældet i Belgien, 
hvor andelen i mål nr. 2-regionerne 
steg, men faldt andre steder i landet, 
og i Tyskland, hvor stigningen i de 
regioner, der fik støtte, var ca. dob­
belt så stor som i resten af landet 
(figur 113). I Storbritannien var stig­
ningen i mål nr. 2-regionerne til gen­
gæld kun lidt over det halve af 
stigningen i de områder, der ikke fik 
støtte. 
Mønsteret i lawækstindustriernes 
placering er næsten et fuldstændigt 
spejlbillede af højvækstindustrier­
nes. I 1989 tegnede de sig for over 
36% af alle beskæftigede i industrien 
i mål nr. 1-regionerne og 28% i mål 
nr. 2-regionerne, hvilket skal sam­
menholdes med under 25% i de om­
råder, der ikke fik støtte (figur 114). 
Det forhold, at en stor del af arbejds­
styrken i industrien er beskæftiget i 
lawækstindustrier, er et gennemgå­
ende træk i de fleste mindre udvikle­
de områder i EF. Bortset fra på Korsika — hvor kun nogle få hund­
rede mennesker arbejder i industri­
en — og Irland, lå i 1989 over 25% af 
industribeskæftigelsen i disse indu­
strier (dvs. mere end i de områder, 
der ikke fik støtte) i mål nr. 1-områ-
der i samtlige EF-lande, og ser man 
bort fra de to ovennævnte områder 
plus Spanien, var tallet over 35% 
(figur 115). I Portugal var andelen 
ca. 45%, i Grækenland over 50% og i 
Italien og Storbritannien 35-40%, 
hvilket alle steder er langt mere end 
i de områder i landet, der ikke fik 
støtte. 
For mål nr. 2-områdernes vedkom­
mende er billedet lidt mere broget, 
selv om lawækstindustrierne i de 
fleste lande var en vigtigere arbejds­
giver i sådanne regioner end i andre 
områder. I Nederlandene, Italien og 
Belgien var i mål nr. 2-områderne 
over 30% af arbejdsstyrken i indu­
strien i 1989 beskæftiget i lawæk­
stindustrier, medens tallet i 
Storbritannien og Frankrig kun var 
en smule lavere (figur 116). Men 
mens andelen i de to sidstnævnte 
lande var højere end i de områder i 
begge lande, der ikke fik støtte — 
hvilket også var tilfældet i Tyskland 
— var andelen i Belgien og Italien 
stort set den samme som i de områ­
der, der ikke fik støtte. 
I løbet af 1980'erne var der visse tegn 
på et større fald i beskæftigelsen i 
lawækstindustrierne i mål nr. 2-re­
gionerne end andre steder. I EF som 
helhed faldt den del af industribe­
skæftigelsen, der lå i disse industri­
er, mellem 1981 og 1989 med over 3% 
i de regioner, hvor industrien var i 
tilbagegang, medens den i de områ­
der, der ikke fik støtte, faldt med 2% 
(figur 114). I tre afde fem EF-lande, 
for hvilke der foreligger data fra be­
gyndelsen af 1980'erne — Tyskland, 
Frankrig og Italien — var det pro­
centvise fald i denne periode i mål nr. 
2-regionerne væsentligt større end i 
de områder, der ikke fik støtte, mens det i Storbritannien var nogenlunde 
det samme. Kun i Belgien forværre­
des mål nr. 2-regionernes relative 
position i denne periode med hensyn 
til lawækstindustriernes andel af 
industribeskæftigelsen — her steg 
den langt mere end andre steder i 
landet. 
For mål nr. 1-regionernes vedkom­
mende foreligger der kun data fra 
begyndelsen af 1980'erne for Irland, 
Italien og Storbritannien. I Irland 
var faldet i lawækstindustriernes 
andel af industribeskæftigelsen mel­
lem 1981 og 1989 langt større end i 
de områder i EF, der ikke fik støtte 
(3% sammenholdt med 1%) — hvil­
ket er i tråd med den relative ekspan­
sion i højvækstsektorerne (figur 
115). I mål nr. 1-regionerne i Sydita­
lien var nedgangen af tilsvarende 
størrelse og endnu større end i de 
områder i den nordlige del af landet, 
der ikke fik støtte. For Storbritanni­
ens vedkommende faldt lawækstin­
dustriernes andel af beskæftigelsen 
dog kun ganske lidt i Nordirland, 
men der var også tale om et fald i de 
områder i resten af Storbritannien, 
som ikke fik støtte. 
Tager man højvækst- og lawækstin­
dustrierne under ét, ser det ud til, at 
der var en vis — omend lille — for­
bedring i løbet af 1980'erne i struk­
turen i industribeskæftigelsen i de 
regioner, der fik støtte, sammen­
holdt med de områder, der ikke fik 
støtte, i de fleste EF-lande. Det gæl­
der især for mål nr. 2-regionerne, 
mens mangelen på data gør det van­
skeligt at analysere den struktur­
mæssige udvikling i denne periode i 
de fleste mål nr. 1-regioner. Der er 
dog fortsat tale om væsentlige regio­
nale skævheder i henholdsvis høj­
vækst- og lavvækstindufitriernes 
relative vægt. 
144 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Kvinderne udgør en stadigt voksende del af arbejdsstyrken 
i EF, selv om deres erhvervsfrekvens fortsat er lav i visse 
EF-lande, og kvinderne mange steder fortsat er henvist til 
en meget begrænset række jobs i servicesektoren. 
Arbejdsmarkedet i EF var i 1980'er­
ne præget af én bestemt, meget 
markant tendens: kvindernes vok­
sende andel af arbejdsstyrken. I 
denne periode steg deres bidrag til 
beskæftigelsen og til arbejdsløshe­
den ganske betydeligt, samtidig 
med at de i højere grad end mænde­
ne blev ramt underbeskæftigelse og 
usikre jobvilkår. 
Et andet bemærkelsesværdigt træk 
i denne periode er det forhold, at der 
kun skete en forholdsvis begrænset 
spredning i kvindernes beskæftigel­
se. Her i begyndelsen af 1990'erne 
er kvinderne fortsat koncentreret 
inden for en snæver vifte af jobs og 
erhverv. 
Resultatet af det forgangne tiår 
er en form for paradoks: I alle 
tolv EF-lande er der fortsat meget 
ulige beskæftigelsesvilkår, samti­
dig med at de to køn er blevet 
mere ligeligt repræsenteret på ar­
bejdsmarkedet. Ulighederne kom­
mer til udtryk dels i den fortsatte 
kønsopdeling af det arbejde, der 
udføres, dels i, at der bliver sta­
digt flere jobs, der næsten udeluk-
kende udføres af kvinder. 
Kvindernes position rent beskæfti­
gelsesmæssigt står med andre ord 
på ingen måde mål med deres vægt i den erhvervsaktive befolkning 
og deres andel af tilvæksten til 
arbejdsstyrken. 
En del af denne forskel skyldes, at 
kvinder i langt højere grad end 
mænd er nødsaget til at forsøge at 
forene en erhvervskarriere med familiemæssige forpligtelser, som 
ikke blot omfatter børnepasning, 
men også ansvaret for husholdnin­
gen og varetagelse af husarbejdet. 
Det har bl.a. betydet, at mange kvin­
der påtager sig deltidsarbejde, hvil­
ket i et vist omfang begrænser 
udbuddet af jobs til disse kvinder og 
117 Kvindernes andel af arbejdsstyrken i EF-landene, 1983 
og 1991 
50 r 
40 h % af arbejdsstyrken 
30 
20 
10 -\ 50 
40 
30 
20 
10 
-145-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
gør det vanskeligt, hvis ikke umu­
ligt, at avancere til mere overordne­
de stillinger. 
For mange kvinder i EF er deltidsbe­
skæftigelse derfor det eneste mulige 
alternativ til slet ikke at have er­
hvervsarbejde, og i en række EF-
lande er udviklingen inden for 
deltidsbeskæftigelsen en af årsager­
ne til, at kvindernes deltagelse i ar­
bejdsstyrken er vokset så markant i 
de seneste år. 
I andre EF-lande, specielt i den syd­
lige del af EF, er udviklingen af del­
tidsbeskæftigelse dog blevet 
begrænset enten via lovgivningen el­
ler via kollektive overenskomster. 
Her varetages børnepasningen og 
husarbejdet i øvrigt i mange tilfælde 
inden for familiens egne rammer — 
i stedet for at det offentlige eller ar­
bejdsgiverne — for at give kvinderne 
mulighed for at påtage sig erhvervs­
arbejde. Men selv om der var tale om en kraftig stigning i løbet af 1980'er­
ne, er kvindernes deltagelse i ar­
bejdsstyrken de fleste steder i den 
sydlige del af EF — med Portugal 
som en slående undtagelse—fortsat 
lav. 
Flere kvinder på 
arbejdsmarkedet 
Kvindernes voksende deltagelse i 
arbejdsstyrken er en helt afgørende 
faktor for tilvæksten til den er­
hvervsaktive befolkning i EF. 
Den forøgelse af arbejdsstyrken, 
der har været tale om i de seneste 
år, kan næsten udelukkende til­
skrives kvinderne. De har desuden 
ændret arbejdsstyrkens sociale 
karakteristika. 
11960'erne udgjorde kvinderne un­
der 30% af den samlede befolkning 
i beskæftigelse i EF-landene. 11991 
var dette tal steget til over 40% 
118 Kvindernes andel af arbejdsstyrken i EF og andre steder, 
1970,1980 og 1991 
% af arbejdsstyrken 
50 r 
40 
30 
20 
10 h 1970 • 1980 • 1991 T 50 
4 40 
4 30 
4 20 
4 10 
EUR12 EFTA USA Japan (figur 117). Den opadgående ten­
dens i kvindernes andel er ikke af 
nyere dato; den daterer sig mindst 
30 år tilbage til begyndelsen af 
1960'erne og er fortsat i uformind­
sket tempo i hele perioden, selv i 
tider med forholdsvis lav vækst el­
ler endog nedgang i beskæftigelsen. 
Selv om gennemsnitligt fire ud af ti 
medlemmer af arbejdsstyrken i 1991 
i hele EF var kvinder, var der mar­
kante forskelle EF-landene imellem, 
idet kvindernes andel varierede fra 
kun en tredjedel til næsten halvdelen 
af den erhvervsaktive befolkning. På 
grundlag heraf kan EF-landene groft 
opdeles i tre grupper: 
• de lande, hvor kvindernes andel 
af arbejdsstyrken i 1991 var 
over EF-gennemsnittet og va­
rierede mellem 43% og 47%; det 
er Danmark, Frankrig, Portu­
gal og Storbritannien; 
• de lande, hvor kvindernes andel 
af arbejdsstyrken ligger om­
kring EF-gennemsnittet og va­
rierer mellem 39% og 41%, dvs. 
Tyskland, Belgien og Nederlan­
dene; 
• de lande, hvor kvinderne tegne­
de sig for en langt mindre andel 
af den erhvervsaktive befolk­
ning end i resten af EF, varie­
rende mellem 34% og 37%, og 
det er Luxembourg, Italien, Ir­
land, Grækenland og Spanien. 
På trods af disse forskelle i kvinder­
nes relative andel af arbejdsstyrken 
har der dog været tale om en næsten 
konstant stigning i samtlige EF-lan­
de mellem 1983 og 1991 (den periode, 
for hvilken der foreligger konsistente 
data fra EFs Arbejdsstyrkeundersø­
gelse), idet de lande, hvor andelen 
oprindelig var lavest, generelt har 
kunnet registrere de kraftigste stig­
ninger og derfor har nærmet sig 
EF-gennemsnittet. 
-146 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Det var især tydeligt for Nederlande­
nes vedkommende, hvor kvindernes 
andel voksede fra 34% til næsten 
40% i denne periode, og for Spaniens 
vedkommende, hvor andelen i løbet 
af de fem år mellem 1986 og 1991 
voksede fra 31% til 35%. I Belgien, 
Irland og Italien steg andelen 3% 
mellem 1983 og 1991. 
Mens kvindernes andel af arbejds­
styrken i de øvrige lande, hvor den 
fra starten havde været højere, gene­
relt voksede en smule mindre i denne 
periode, var der dog alligevel tale om 
en kraftig stigning alle steder. I Dan­
mark, hvor kvindernes andel af ar­
bejdsstyrken i forvejen var højest, 
voksede den fra godt 45% til knap 
47%, i Frankrig fra 42% til 44% og i 
Storbritannien fra 40% til 43%. I 
Portugal steg tallet desuden fra 41% 
til 44% mellem 1986 og 1991. 
På trods af denne stigning er det dog 
værd at bemærke, at kvindernes 
andel af arbejdsstyrken i EF fortsat 
er mindre end i USA og i EFTA-lan­
dene — 40% i 1991 sammenholdt 
med 44-45% — selv om forskellen 
indsnævredes noget i løbet af 
1980'erne (figur 118). 
Flere kvinder i 
beskæftigelse 
Kvindernes voksende betydning på 
arbejdsmarkedet afspejles også i de­
res voksende andel af beskæftigel­
sen, og denne tendens daterer sig — 
Ugesom stigningen i erhvervsaktivi­
teten — tilbage til 1960'erne, og der 
er endnu ingen tegn på, at udviklin­
gen har toppet. Mellem 1965 og 1991 
steg antallet af kvinder i beskæftigel­
se fra knap 40 mio. til godt 53 mio. I 
samme periode faldt antallet af 
mænd i beskæftigelse en smule, nem­
lig fra 83 mio. til 82 mio. Den vækst i 
beskæftigelsen, der har fundet sted i 
EF siden 1960'erne, kan således 
udelukkende tilskrives kvinderne. 119 Kvindelige lønmodtagere i EF-landene, 1983 og 1991 
% af den samfede beskæftigelse 
120 Mandlige lønmodtagere i EF-landene, 1983 og 1991 
100 r 
80 r 
60 b 
40 
20 % af den samlede beskæftigelse 
-i 100 
80 
60 
40 
20 
GR I IRL P E EUR12 UK B F DK D NL L 
-147-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Data om kvindernes erhvervsfrekvens 
De erhvervsfrekvenser for kvinder i forskellige aldersgrupper over en 
30-årig periode, som er undersøgt her, er blevet justeret, så de er rimeligt 
sammenlignelige, således som det forklares i det følgende, idet man har 
taget EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse — som skulle indeholde helt 
sammenlignelige tal for EF-landene — som udgangspunkt. 
Den primære datakilde vedrørende erhvervsfrekvenser for 1960, 1970 og 
1981 er de folketællinger, der gennemføres med ca. 10 års mellemrum i de 
fleste lande, og som skulle omfatte hele den fastboende befolkning. Disse 
tal er offentliggjort i ILO's Retrospective Year Book of Labour Statistics, 
1945-89. 
Selv om disse folketællinger blev gennemført på nogenlunde samme tids­
punkt i alle landene, refererer de ikke alle til nøjagtigt samme år. For 
Grækenlands, Italiens, Irlands og Storbritanniens vedkommende var de 
første to folketællingsår, for hvilke erhvervsfrekvenserne er undersøgt i 
denne sammenhæng, henholdsvis 1961 og 1971, og for Tysklands vedkom­
mende var det 1961 og 1970, og de data, der èr beskrevet i teksten og angivet 
i figurerne, vedrører disse år i stedet for 1960 og 1970 som for de øvrige 
lande. For Frankrigs vedkommende var folketællingsårene henholdsvis 
1962 og 1968, således at ændringer i erhvervsfrekvenserne derfor refererer 
til en langt kortere periode end for de øvrige landes vedkommende og 
følgelig ikke kan forventes at være helt så store. 
Alle landene, undtagen Frankrig og Tyskland, gennemførte en folketælling 
i 1981.1 Frankrig var folketællingsåret 1982, og i Tyskland var det 1980. 
Bortset fra udviklingen i 1960'erne for Frankrigs vedkommende skulle 
disse forskelle med hensyn til tidspunkterne kun indvirke i meget begræn­
set omfang på sammenligningerne. 
Tallene for erhvervsfrekvenser i 1991 er taget fra EF's Arbejdsstyrkeun­
dersøgelse det pågældende år. De er baseret på et lidt andet grundlag end 
folketællingstallene, idet de kun refererer til personer, der lever i private 
husholdninger, og ikke medtager personer, der bor på institutioner som 
f.eks. visse studerende, personer, der er indlagt på hospital, samt folk i de 
væbnede styrker. De er desuden beregnet ud fra et udsnit af husstande og 
ikke ud fra den samlede befolkning. 
En sammenligning af tallene fra Arbejdsstyrkeundersøgelsen med folke­
tællingstallene for år, der ligger tæt op ad hinanden (man har sammenlig­
net tallene fra Arbejdsstyrkeundersøgelsen 1983 med tallene fra 
folketællingen 1981 — 1982 for Frankrigs vedkommende og 1980 for 
Tysklands vedkommende) viser, at de for de fleste aldersgruppers vedkom­
mende ligger meget tæt på hinanden og derfor er rimeligt konsistente. 
De vigtigste undtagelser er følgende: 
• Frankrig, hvor tallene fra folketællingen for de yngste aldersgruppers 
vedkommende er væsentligt lavere end tallene fra Arbejdsstyrkeunder­
søgelsen, hvilket enten kan tilskrives det meget lille antal adspurgte 
personer eller det forhold, at man ikke har medregnet personer, der 
lever i kollektive husstande (og som for størstepartens vedkommende 
muligvis ikke er økonomisk aktive; Der er ikke meget, der tyder på, at 
nedgangen i beskæftigelsen mange 
steder i EF i 1991 og 1992 har brem­
set udviklingen i retning af, at flere 
kvinder kommer ind på arbejds­
markedet. Det kan til en vis grad 
skyldes, at netop jobs i servicesek­
toren, hvor kvindernes beskæftigel­
se i vidt omfang er koncentreret, 
hidtil har været skånet for virknin­
gerne af recessionen — selv om si­
tuationen, som nævnt i kapitel 1, 
synes at være ved at ændre sig i 
nogle få lande (i Danmark og Stor­
britannien faldt beskæftigelsen i 
servicesektoren i 1991). 
De fleste afde kvinder, der kommer 
i beskæftigelse, er blevet lønmodta­
gere i stedet for selverhvervene — 
85% af alle kvinder i beskæftigelse 
er lønmodtagere sammenholdt med 
79% af mændene (figur 119 og 120). 
Ligesom det var tilfældet med be­
skæftigelsen som helhed steg antal­
let af kvindelige lønmodtagere i EF 
langt mere end antallet af mandlige 
i løbet af 1980'erne. 
Der er dog tre lande, hvor udviklin­
gen har været anderledes. I Neder­
landene forblev antallet af 
kvindelige lønmodtagere mere eller 
mindre uændret i forhold til den 
samlede beskæftigelse mellem 1983 
og 1991, mens antallet af mandlige 
lønmodtagere steg en smule. I Stor­
britannien var der tale om et rela­
tivt fald i antallet af både mandlige 
og kvindelige lønmodtagere i denne 
periode, selv om tilbagegangen var 
langt større for mændenes vedkom­
mende (fra 87% af den samlede be­
skæftigelse i 1983 til 81% i 1991 
sammenholdt med en tilbagegang 
fra 94% til 92% for kvindernes ved­
kommende). I begge tilfælde afspej­
ler tilbagegangen den voksende 
betydning af at arbejde som selv­
stændige. I Danmark steg antallet 
af mandlige lønmodtagere rent for­
holdsmæssigt mere (fra 82% til 86% 
af alle i beskæftigelse) end antallet 
148 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
af kvindelige lønmodtagere (fra 
90% til 93%). Men både i disse og i 
andre lande er der stadigvæk for­
holdsvis flere kvinder, der arbejder 
som lønmodtagere, end mænd, og 
andelen af selverhvervene kvinder 
er væsentligt mindre. 
Den relative stigning i antallet af 
kvinder, der arbejder som lønmod­
tagere, var særligt udtalt i de sydli­
ge EF-lande, efterhånden som 
antallet af familieforetagender ind­
skrænkedes. I Grækenland steg an­
tallet af kvindelige lønmodtagere 
med 10% mellem 1983 og 1991 i 
forhold til det samlede antal kvin­
der i beskæftigelse — det skal sam­
menholdes med en stigning på kun 
2% for mændenes vedkommende — 
mens den i Spanien steg med 8% 
alene i de fire år mellem 1987 og 
1991 — hvilket var det dobbelte af 
stigningen for mændenes vedkom­
mende. 
Erhvervsfrekvensen 
for mænd og kvinder 
Kvindernes voksende andel af be­
skæftigelsen skyldes ikke blot deres 
øgede deltagelse i arbejdsstyrken, 
men også faldet i erhvervsfrekven­
sen for mændenes vedkommende, 
specielt i de ældre aldersgrupper. 
Mens erhvervsfrekvensen for både 
mænd og kvinder under 25 år er 
faldet i de fleste EF-lande — undta­
gen i Danmark, Storbritannien og i 
lidt mindre omfang Tyskland — har 
udviklingen for gruppen over 25 år 
været helt anderledes. 
For kvinder i deres "bedste" ar­
bejdsdygtige alder, dvs. mellem 25 
og 49 år, steg erhvervsfrekvensen 
ganske betydeligt i alle EF-landene 
mellem 1983 og 1991, mens er­
hvervsfrekvensen for mændene kun 
ændrede sig ganske lidt. For grup­
pen over 49 år faldt erhvervsfre­
kvensen for mændene i alle landene • Irland, hvor erhvervsfrekvensen for kvinder i den mellemste 
aldersgruppe (30-54 år), således som de fremgår af EF's 
Arbejdsstyrkeundersøgelse, er væsentligt højere end det fremgår af 
folketællingstallene; 
• Italien, hvor erhvervsfrekvensen ifølge folketællingen for den ældste 
aldersgruppe (65 år og derover) er højere end erhvervsfrekvensen i 
henhold til tallene fra Arbejdsstyrkeundersøgelsen. 
For at gøre tallene mere sammenlignelige har man brugt ILO-overslag over 
erhvervsfrekvenser for de forskellige år i løbet af 1980'erne afledt fra natio­
nale arbejdsstyrkeundersøgelser — og offentliggjort i ILO's Year Book of 
Labour Statistics, hvert år — som er mere konsistente med folketællingsda-
taene (dvs. de udviser ikke ovennævnte markante forskelle) til at justere 
folketællingstallene efter EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse. Specielt har man 
sat erhvervsfrekvenserne fra EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse i relation til 
ILO-erhvervsfrekvenserne for et år i midten af 1980'erne — enten 1985 eller 
1986—for hvilket begge sæt tal findes for det pågældende land, og forholdet 
mellem førstnævnte og sidstnævnte tal for hver 5-års aldersgruppe er 
anvendt på folketællingsdataene for at tilpasse disse efter EFs Arbejdsstyr­
keundersøgelse. I stort set alle tilfældene, bortset fra de ovennævnte, ændrer 
justermgsfaktorerne kun folketællingstallene med ca, 1-2%. 
For Belgiens vedkommende har ILO ikke offentliggjort erhvervsfrekvenser 
specificeret efter aldersgruppe efter 1981, og der er derfor ikke grundlag for 
at foretage en justering af folketællingstallene, som følgelig ikke er blevet 
ændret. Eftersom en sammenligning af tallene fra EF's Arbejdsstyrkeunder­
søgelse 1983 med folketællingstallene for 1981 kun udviser ringe forskel både 
med hensyn til niveauet for erhvervsfrekvenserne og med hensyn til varia-
tionsmønsteret mellem de forskellige aldersgrupper, skulle de ujusterede 
folketællingstal være rimeligt konsistente med erhvervsfrekvenserne fra 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen 1991. 
For så vidt angår Spanien, Irland og Storbritannien for 1960/61, Belgien og 
Nederlandene for 1960 og 1970 og lyskland for 1980, angiver ILO ikke 
erhvervsfrekvenser for hver enkelt 5-års aldersgruppe, men i nogle få tilfælde 
kun for større grupper. I de første to tilfælde, hvor to 5-års grupper er slået 
sammen, kan den samme erhvervsfrekvens anvendes på hver undergruppe, 
uden at det indvirker nævneværdigt på sammenligningerne. For de øvrige 
lande, hvor tre, fire og for Storbritanniens vedkommende i 1961 endog seks 
5-års aldersgrupper er slået sammen, har man brugt tal fra De Forenede 
Nationer til at foretage overslag over erhvervsfrekvenser for mindre alders­
grupper. I ingen afde tilfælde, hvor der mangler detaljerede tal for erhvervs­
frekvenserne, er det sandsynligt, at resultaterne er blevet påvirket i større 
omfang af denne beregningsmetode. 
Selv om erhvervsfrekvenserne for de forskellige år, man har undersøgt, i det 
store og hele skulle være sammenlignelige, skal man være klar over, at der 
kan være sket visse ændringer i definitionerne i nogle af landene i den 
pågældende periode. Specielt kan definitionen af erhvervsaktivitet — og 
specielt den tid, som en person skal have haft arbejde i en given periode for 
at kunne klassificeres som beskæftiget og dermed som erhvervsaktiv, være 
ændret imellem to folketællingsår. Tilsvarende kan der være sket ændringer 
i den måde, hvorpå man behandler atypiske tilfælde, såsom studerende, 
deltidsbeskæftigede og folk i de væbnede styrker. Desværre kan man ikke 
vide, hvor stor betydning sådanne definitionsmæssige ændringer har, og det 
er derfor heller ikke muligt at foretage justeringer for dem. 
-149-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
121 Erhvervsfrekvensen for mænd (50-64 år) i EF-landene, 
1983 og 1991 
n 100 
4 80 
60 
40 
20 
v o 
B L F NL I EUR12 QR 6 D IRL P UK DK 
122 Erhvervsfrekvensen for kvinder (50-64 år) i EF-landene, 
1983 og 1991 
100 r -i 100 
4 80 undtagen Danmark, hvilket er ud­
tryk for en tendens til mere udbredt 
førtidspensionering, medens er­
hvervsfrekvensen for kvinderne 
steg i alle landene, bortset fra Græ­
kenland, men dog langt mindre end 
for den yngre aldersgruppe (figur 
121 og 122). 
Det var derfor stigningen i er­
hvervsfrekvensen for kvinder 
mellem 25 og 49 år, som var hoved­
årsagen til tilvæksten i EF's 
arbejdsstyrke i 1980'erne. 
Udviklingen i 
erhvervsfrekvensen 
for kvinder, 1960-1991 
Bag stigningen i erhvervsfrekven­
sen ligger en markant ændring i 
kvindernes holdning til at deltage i 
arbejdsstyrken. Udviklingen i pe­
rioden fra 1983 til 1991 bekræfter 
blot en længerevarende tendens, 
som begyndte i 1960'erne, og som nu 
kan opfattes som en reel ændring i 
sociale holdninger og adfærd i rela­
tion til beskæftigelse for kvindernes 
vedkommende i aldersgruppen 25 
til 49 år — det er med andre ord 
kvinder i den fødedygtige alder og 
kvinder med småbørn. 
Virkningerne af denne ændring kan 
aflæses i kurverne for erhvervsfre­
kvensen, som viser kvindernes 
deltagelse i arbejdsstyrken på for­
skellige alderstrin og giver et ind­
tryk af karakteren og omfanget 
samt tidspunktet for Htignirigerne i 
erhvervsfrekvensen i de seneste 30 
år i de enkelte EF-lande (se det ind­
rammede felt, s. 148). 
Traditionelt kan der sondres mel­
lem tre typer af kurver over er­
hvervsfrekvensen for kvinder: 
• en kurve med en enkelt top, hvor 
kun kvinder i aldersgruppen 
-150 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Kvindernes erhvervsfrekvens i Danmark, Frankrig, 
Storbritannien og Tyskland, 1960-1991 
lâS Danmark 124 Frankrig 
-i 100 
15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 
125 Storbritannien 126 Tyskland 
15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 
-151-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
20-25 år, for størstepartens 
vedkommende enlige, har en 
høj erhvervsfrekvens, mens er­
hvervsfrekvensen for de øvrige 
aldersgrupper er meget lav: de 
fleste kvinder holder op med at 
have erhvervsarbejde, når de er 
blevet gift og har fået børn; 
• en kurve med to toppe (dvs. en 
M-formet kurve), hvor de fleste 
kvinder ophører med erhvervs­
arbejde mellem 25 år og 40 år, 
mens de tager sig af deres børn, 
og derefter begynder igen, når 
børnene er blevet større; 
• en kurve i omvendt U-form med 
vedvarende høj erhvervsfre­
kvens, hvor kvinderne kombi­
nerer erhvervsarbejde med de 
familiemæssige forpligtelser, og 
de fleste af dem fortsætter i be­
skæftigelse, mens de har små­
børn; denne kurve er den 
samme som for mændene og af­
spejler det forhold, at kvinder­
nes adfærd på arbejdsmarkedet 
i stigende grad nærmer sig 
mændenes. 
I begyndelsen af 1960'erne var der 
ikke noget EF-land, hvor kvinder­
nes deltagelse i arbejdsstyrken sva­
rede til den tredje af disse kurver. 
På det tidspunkt var der fire EF-
lande, som havde de samme kurver. 
I Danmark, Frankrig, Storbritanni­
en og Tyskland var kurven over 
kvindernes erhvervsfrekvens M-
formet, idet erhvervsfrekvensen for 
kvinder mellem 25 og 40 år faldt fra 
ca. 60% eller derover til ca. 40% 
eller derunder og derefter steg en 
smule for de ældre aldersgrupper. 
Det normale var således en afbry­
delse i erhvervsarbejdet (figur 123, 
124, 125 og 126). 
30 år senere havde kurverne for alle 
fire lande ændret sig og lignede nu 
mere en omvendt U-form. Det var 
især tilfældet i Danmark, hvor kur­ven i 1991 viste en vedvarende høj 
erhvervsfrekvens — et godt stykke 
over 80% — og hvor erhvervsfre­
kvensen for de fleste aldersgrupper 
var steget uafbrudt siden 1960. Det 
gjaldt i lidt mindre grad også for 
Frankrig, hvor erhvervsfrekvensen 
for kvinder mellem 30 og 44 år var 
ca. 75% og kun en smule lavere end 
for kvinder mellem 25 og 29 år, som 
var den gruppe med den højeste er­
hvervsfrekvens. 
I de to øvrige lande, Tyskland og 
Storbritannien, var den M-formede 
kurve blevet langt mindre udtalt i 
1991, men der var dog stadig tegn på, 
at kvinder afbrød deres erhvervskar­
riere mellem de 25 og de 40 år. Men 
i Storbritannien var erhvervsfre­
kvensen — i modsætning til i Tysk­
land eller i Frankrig—på sit højeste, 
dvs. knap 80%, for kvinder mellem 
40 og 44 år, og det var væsentligt 
højere end erhvervsfrekvensen for 
kvinder i slutningen af 20'erne og 
begyndelsen af 30'erne, som jo er den 
alder, hvor de fleste kvinder får børn. 
Medens der i Storbritannien var 
tale om en stor stigning i erhvervs­
frekvenserne i 1960'erne, specielt 
for de ældre aldersgrupper, foregik 
størsteparten af denne udvikling i 
Frankrig i 1970'erne mellem 1968 
og 1982, mens den i Tyskland først 
fandt sted i 1980'erne. 
De sydlige EF-lande, Italien, Spani­
en, Grækenland og Portugal, kunne 
i 1960'erne registrere ensartede 
lave erhvervsfrekvenser for kvin­
derne, ikke ret meget mere end 20% 
for de fleste aldersgrupper, og kur­
verne for erhvervsfrekvensen udvi­
ste en næsten jævn lige linje fra 25 
års alderen og frem. Men fra 1960 
til 1991 gik udviklingen i helt for­
skellige retninger i de fire lande, så 
der ikke længere er ret megen ens­
artethed i mønsteret for erhvervs­
frekvenserne i den sydlige del af EF 
(figur 127,128,129 og 130). I Italien og Spanien steg erhvervs­
frekvensen i denne periode langt 
mere for de yngre kvinder end for de 
ældre, specielt i Spanien, og i 1991 
udviste kurven et fortsat fald fra ca. 
30 års alderen og videre frem, såle­
des at erhvervsfrekvensen toppede 
mellem de 25 og de 29 år. I disse to 
lande var der således mange flere 
kvinder, der meldte sig til arbejds­
styrken, men der er stadig en meget 
stor del af kvinderne i 30 års alde­
ren, der ikke har erhvervsarbejde, 
og endnu flere blandt kvinder i 
40'erne og 50'erne. 
Ud fra kurvens form og dens udvik­
ling over tid ser det ud til, at dette er 
en generationsbetinget virkning: 
Når den yngre generation bliver æld­
re, kan erhvervsfrekvenserne for de 
ældre aldersgrupper derfor forven­
tes at stige. Dette står i modsætning 
til ændringerne i erhvervsfrekvens­
kurverne for de fire nordlige EF-lan­
de, som er beskrevet ovenfor, hvor en 
forholdsvis lille del af stigningen 
over tid tilsyneladende skyldes gene-
rationsbetingede virkninger, idet er­
hvervsfrekvensen steg lige meget for 
stort set alle aldersgrupper. 
Udviklingen i Grækenland adskil­
ler sig til gengæld fra udviklingen i 
andre egne af EF: Det var det eneste 
land, hvor der var tale om et fald i 
kvindernes erhvervsfrekvens mel­
lem 1960 og 1980. Efterfølgende 
stigninger i 1980'erne har dog givet 
en kurve, som ligner kurven for Ita­
lien, selv om erhvervsfrekvensen 
fortsat er lavere. 
I Portugal er kurven for erhvervs­
frekvensen, som var næsten kon­
stant efter 25 års alderen med lave 
erhvervsfrekvenser helt nede på 
20%, lige som i de tre andre sydlige 
lande, kommet til at ligne kurven 
for Danmark. 11991 var kvindernes 
erhvervsfrekvens høj for alle alders­
grupper efter en stigning i løbet af 
de forudgående 30 år — og specielt 
-152-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Kvindernes erhvervsfrekvens i Italien, Spanien, 
Grækenland og Portugal, 1960-1991 
127 Italien 128 Spanien 
15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 46-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 
129 Grækenland 130 Portugal 
i too 
15-19 20-24 25-2» 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 65-69 6044 65+ 
Aldersgruppe 16-19 20-24 25-29 30-34 35-3» 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 
153-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
i 1970'erne og 1980'erne — som var 
mere markant end i noget andet 
EF-land. I denne periode skiftede 
kvinderne i Portugal fra hovedsage­
lig at være erhvervsinaktive til at 
deltage i arbejdsstyrken stort set 
hele arbejdslivet igennem. Medens 
under 20% af kvinderne mellem 25 
og 49 år i 1960 var erhvervsaktive, 
deltog næsten 75% af denne gruppe 
i 1991 i arbejdsstyrken. 
I de øvrige fire EF-lande var situa­
tionen i Irland og Luxembourg no­
genlunde den samme, idet kurverne 
for erhvervsfrekvensen i 1960, lige­
som i de sydlige EF-lande, udviste 
en næsten jævn linje fra 25 års al­
deren og frem med en erhvervsfre­
kvens på ca. 20%. I 1991 havde 
kurven en enkelt top ved ca. 25 års 
alderen, hvorefter erhvervsfrekven­
sen faldt næsten konstant for kvin­
derne i de ældre aldersgrupper. 
Ligesom i Italien, Spanien og Græ­
kenland er erhvervsfrekvensen for 
den yngre generation af kvinder be­
tydeligt højere end for den ældre 
generation, hvilket derfor kan bety­
de, at erhvervsfrekvensen for kvin­
derne i de ældre aldersgrupper vil 
stige, efterhånden som de yngre 
kvinder bliver ældre (figur 131 og 
132). 
I Nederlandene og Belgien var er­
hvervsfrekvensen for kvinder over 
25 år i 1960 også ca. 20%. 30 år 
senere var kurven for Nederlande­
nes vedkommende blevet en kurve 
med to toppe ligesom i Storbritanni­
en og Tyskland, hvilket viste, at 
kvinder med børn afbrød deres er­
hvervsarbejde. I Belgien havde kur­
ven til gengæld fortsat kun en 
enkelt top for erhvervsfrekvensen i 
ca. 25 års alderen, mens erhvervs­
frekvensen for ældre kvinder faldt, 
men dog gradvis noget langsomme­
re. I dette tilfælde er erhvervsfre­
kvensen for de fleste aldersgrupper 
steget markant, og mange kvinder 
har nu en erhvervskarriere uden afbrydelser, selv om der fortsat også 
er ganske mange kvinder, som er 
erhvervsinaktive (figur 133 og 134). 
Det mest markante træk ved de tre 
tiår mellem 1960 og 1991 er den 
generelle tendens til en stigende er­
hvervsfrekvens for kvinder over 25 
år. Det gælder i næsten alle EF-lan­
dene helt frem til pensionsalderen. 
Men for en række lande — specielt 
Tyskland, Storbritannien og Neder­
landene — er der fortsat spor af en 
M-formet kurve for erhvervsfre­
kvensen, som tyder på, at mange 
kvinder får deres erhvervskarriere 
midlertidigt afbrudt i slutningen af 
20'erne eller begyndelsen af 30'er-
ne. I en række andre lande — speci­
elt i den sydlige del af EF, men også 
i nogle få nordlige EF-lande, som 
f.eks. Belgien og Luxembourg — er 
erhvervsfrekvensen for de ældre 
kvinder steget mindre, således at 
den samlede kurve er faldende fra 
slutningen af 20'erne og videre 
frem. Men i begge tilfælde er der 
tydelige tegn på, at der fortsat sker 
ændringer i erhvervsfrekvensen. 
Efterhånden som de yngre kvinder, 
som er vant til at have erhvervsar­
bejde, bliver ældre, er det muligt, at 
kurverne vil udvikle sig mere i ret­
ning af den omvendte U-form lige­
som i Danmark og Portugal. 
Erhvervs­
frekvensen 
for kvinder 
i den "bedste" 
arbejdsdygtige alder 
Stigningen i erhvervsfrekvensen har 
været særligt udtalt blandt kvinder 
mellem 25 og 49 år. I ingen afde tolv 
EF-lande synes stigningen i er­
hvervsfrekvensen for kvinder i den­
ne aldersgruppe at være standset, og 
i en række tilfælde er erhvervsfre­
kvensen for denne gruppe nu højere 
end for andre aldersgrupper — som i Danmark og Portugal. I flere og 
flere lande er et stigende antal kvin­
ders erhvervskarriere kommet til at 
ligne mændenes uden nogen afbry­
delse, således som det tidligere var 
tilfældet, for at passe børnene. 
Efter den udvikling i erhvervsfre­
kvensen, som har fundet sted i de 
seneste 30 år, kan EF-landene 
opdeles i fire grupper (figur 135): 
• Irland, Spanien, Grækenland, 
Luxembourg og Italien, hvor 
halvdelen af alle kvinder mel­
lem 25 og 49 år er erhvervsakti­
ve; 
• Nederlandene, Tyskland og Bel­
gien, hvor erhvervsfrekvensen 
for denne aldersgruppe ligger 
omkring EF-gennemsnittet på 
65%; 
• Storbritannien, Portugal og 
Frankrig, hvor 75% af denne 
gruppe er erhvervsaktive; 
• Danmark, hvor 9 ud af 10 kvin­
der i denne aldersgruppe delta­
ger i arbejdsstyrken. 
Det er således til en vis grad kvinder­
ne i den alder, hvor de normalt har 
småbørn, der først og fremmest har 
været ansvarlige for væksten i EFs 
arbejdsstyrke i denne periode. Inden 
for aldersgruppen mellem 25 og 49 år 
er det således erhvervsfrekvensen 
for kvinder med børn, der er steget 
mest i løbet af 1980'erne. Mellem 
1984 og 1991 steg den gennemsnitli­
ge erhvervsfrekvens for kvinder med 
børn fra godt 50% til godt 60% i 10 
EF-lande, med Spanien og Portugal 
som de eneste undtagelser. Forkvin­
der uden børn steg erhvervsfrekven­
sen fra 71% til 75% i denne periode. 
Desuden steg erhvervsfrekvensen 
for kvinder med børn i Spanien og 
Portugal mellem 1987 og 1991 
dobbelt så meget som for kvinder 
uden børn. 
154 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Kvindernes erhvervsfrekvens i Irland, Luxembourg, 
Nederlandene og Belgien, 1960-1991 
131 Irland 132 Luxembourg 
15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe i 100 
16-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 
138 Nederlandene 184 Belgien 
15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe i 100 
15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 56-59 60-64 65+ 
Aldersgruppe 
-155-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
135 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) i EF-landene, 
1988 og 1991 
1 100 
136 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) uden børn, 1991 
100 
80 
40 
1 20 
E GR L I IRL B NL E12 P D F UK DK E GR L I IRL B NL E12 P D F UK DK Ikke desto mindre er der i mange 
EF-lande fortsat store forskelle på 
erhvervsfrekvensen for kvinder 
med børn og kvinder uden børn, li­
gesom der også fortsat er store for­
skelle mellem enlige og gifte 
kvinder. 
Kvindernes 
erhvervsfrekvens og 
familiemæssige 
forpligtelser 
I hele EF var i 199184% af alle enlige 
kvinder mellem 25 og 49 år uden 
børn medlemmer af arbejdsstyrken, 
forstået på den måde, at de enten var 
i beskæftigelse eller aktivt arbejds­
søgende. Omvendt var tallet for gifte 
kvinder i samme aldersgruppe uden 
børn kun 67% (figur 136). 
Men forskellen er langt fra den sam­
me i alle EF-landene. Mens er­
hvervsfrekvensen i Danmark var 
højere for gifte kvinder end for enli­
ge kvinder og i Storbritannien kun 
en smule lavere, var den i Spanien, 
Grækenland, Irland og Luxem­
bourg helt op til 30-35% lavere. I 
alle de sydlige EF-lande, bortset fra 
Portugal samt i Irland og Benelux-
landene, var forskellen mellem er­
hvervsfrekvensen for enlige 
kvinder og for gifte kvinder ganske 
betydelig — ca. 20% eller mere. 
I alle disse lande havde det at være 
gift i stedet for at være enlig desu­
den langt større indvirkning på 
kvindernes erhvervsfrekvens end 
det at have børn. I 1991 var den 
gennemsnitlige erhvervsfrekvens 
for kvinder mellem 25 og 49 år i 
Spanien, Grækenland og Belgien 
samt i Portugal og Frankrig rent 
faktisk højere for dem, der havde ét 
barn, end for dem, der var gift og 
ikke havde børn (figur 137). I Itali­
en, Irland, Nederlandene og Lu­
xembourg samt i Danmark var 
forskellen under 10%, selv om 
156 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
erhvervsfrekvensen var lavere for 
kvinder med børn. 
Kun i Storbritannien og Tyskland 
var erhvervsfrekvensen for kvinder 
med ét barn mere end 10% lavere — 
i Storbritannien var den hele 15% 
lavere. Dette kan skyldes manglende 
børnepasningsfaciliteter, selv om 
dette problem under ingen omstæn­
digheder kun forekommer i disse to 
lande. 
Der er forskellige årsager til denne 
forskel i erhvervsfrekvensen mellem 
enlige og gifte kvinder i store dele af 
EF. Udover de kulturelt betingede og 
sociale faktorer er der den kendsger­
ning, at de familiemæssige forplig­
telser ikke blot omfatter pasning af 
børnene, men også det fulde ansvar 
for en husholdning og udførelsen af 
det huslige arbejde, som dette inde­
bærer. Det kan også være tilfældet, 
at selv om sammenligningen vedrø­
rer gifte kvinder uden børn under 15 
år, er der en del af disse kvinder, der 
har børn, som nu er over 15 år, og 
som kan være årsagen til, at disse 
kvinder tidligere opgav deres er­
hvervsarbejde. Den lave erhvervs­
frekvens kan med andre ord skyldes, 
at det er vanskeligt for disse kvinder 
at vende tilbage til arbejdsmarkedet 
efter en pause. 
Selv om det at have ét barn generelt 
synes at have forholdsvis mindre be­
tydning for kvindernes deltagelse i 
arbejdsstyrken, indebærer ansvaret 
for mere end ét barn dog et fald i 
erhvervsfrekvensen de fleste steder i 
EF. Mens den gennemsnitlige er­
hvervsfrekvens for kvinder med to 
børn i Danmark, Portugal og Belgien 
er nogenlunde den samme som for 
kvinder med ét barn, var den lavere 
i alle de andre lande — specielt i 
Tyskland og Luxembourg, hvor for­
skellen var 10-15% (figur 137). 
For kvinder med mere end to børn 
er erhvervsfrekvensen, som det 137 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) med børn i 
EF-landene, 1991 
Antal børn under 15 år 
2Wlfi|r'"i o. -i 100 
80 
60 
40 
r jî ih! 20 
I PK 0 OT • F IRL I L NI • UK I SK 0 « I Mm. ! t NL » UK I DK D M 1 MII L NI » UK 
138 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) efter 
uddannelsesniveau i EF-landene, 1991 
-157-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
kunne forventes, overalt i EF lavere 
end for andre kvinder. Forskellen i 
1991 var mest udtalt i Frankrig og 
Storbritannien, hvor erhvervsfre­
kvensen for kvinder med tre eller 
flere børn var 25-30% lavere end for 
kvinder med to børn. 
Kvindernes 
erhvervsfrekvens 
og uddannelse 
Overalt i EF gælder det, at jo højere 
uddannelsesniveau, kvinderne har, 
jo mere sandsynligt er det, at de er 
erhvervsaktive. I samtlige EF-lan­
de er erhvervsfrekvensen for kvin­
der mellem 25 og 49 år højere for 
dem, der har afsluttet en højere ud­
dannelse, end for andre kvinder, og 
i visse lande er forskellen ganske 
betydelig. I 1991 var de eneste lan­
de, hvor erhvervsfrekvensen for 
kvinder i denne aldersgruppe med en universitetsuddannelse eller til­
svarende var under 80%, Irland, 
Luxembourg og Tyskland, og her 
var tallet endda kun en smule lave­
re (figur 138). I Danmark og Portu­
gal var tallet over 95%. 
De fleste steder i EF er erhvervsfre­
kvensen for højt uddannede kvinder 
i deres "bedste" arbejdsdygtige alder 
ikke ret meget lavere — i visse tilfæl­
de slet ikke lavere — end erhvervs­
frekvensen for mændene. 
På Hamme måde er kvinder, der har 
fuldført en uddannelse efter endt 
skolegang, i alle landene, bortset fra 
Portugal, hvor forskellen var meget 
lille, i højere grad erhvervsaktive, 
end kvinder, som ikke har nogen 
uddannelse. I 1991 var forskellen i 
den gennemsnitlige erhvervsfre­
kvens for disse to grupper af kvin­
der 25% i Italien og 15% eller mere 
i Belgien, Nederlandene, Spanien 
og Irland. 
139 Kvindernes andel af beskæftigelsen og antallet af 
arbejdstimer i EF-landene, 1991 
50 % af alle beskæftigede 
40 h 
30 
20 '/o af samlede antal arbejdstimer 
i 50 
40 
10 30 
20 
10 
E GR IRL I L NL B £12 0 P F UK DK E GH IRL I L NL B G12 0 P F UK OK Disse forskelle i erhvervsfrekvenser­
ne afspejler en række forskelle i mu­
lighederne for kvinder på forskellige 
uddannelsesniveauer. For det første 
er der flere — og mere vellønnede — 
jobmuligheder for højt uddannede 
kvinder end for andre kvinder. For 
det andet betyder disse kvinders mu­
lighed for at tjene en højere løn, at 
eventuel tilvejebringelse af de nød­
vendige børnepasningsordninger og 
betaling afde dermed forbundne om­
kostninger formentlig er mindre pro­
blematisk for denne gruppe. For det 
tredje synes enhver form for afbry­
delse i beskæftigelsen for at passe 
børnene at være mere omkostnings­
fuld med hensyn til konsekvenserne 
for deres fremtidige karriere. I øko­
nomisk henseende vil omkostninger­
ne ved ikke at have erhvervsarbejde 
derfor generelt være langt højere for 
de bedre uddannede kvinder end for 
andre. 
Men det er bemærkelsesværdigt, at 
i Irland, Tyskland og Nederlande­
ne, hvor det at have børn har den 
største indvirkning på frekvenser­
ne, er erhvervsfrekvenserne for 
kvinder med enten en højere uddan­
nelse eller en mellemuddannelse la­
vere end i andre lnnde, bortset frn 
Grækenland. Mungelen på egnede 
børnepasningsfaciliteter eller må­
ske en anderledes holdning til, at 
kvinder med børn har erhvervsar­
bejde, indebærer lavere erhvervs­
frekvenser selv for de veluddannede 
kvinder. 
Kvinder og 
deltidsarbejde 
Både den voksende erhvervsfre­
kvens for kvinderne og deres bidrag 
til væksten i beskæftigelsen reduce­
res noget, hvis man anvender antal­
let af arbejdstimer som mål for 
beskæftigelsen i stedet for, hvor 
mange der er i arbejde. Mens kvin­
derne udgjorde godt 40% af EF's 
-158-
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
arbejdsstyrke i 1991 målt i antallet 
af personer, tegnede de sig for under 
35% af det samlede antal arbejdsti­
mer (figur 139). Der er to hovedår­
sager til denne skævhed: For det 
første har kvinderne generelt min­
dre overarbejde end mændene og 
arbejder derfor normalt færre ti­
mer, selv om de har fuldtidsarbejde; 
for det andet er der mange flere 
kvinder end mænd, der har deltids­
arbejde i stedet for fuldtidsarbejde. 
Deltidsarbejdet voksede markant i 
løbet af 1980'erne, og ganske mange 
af de kvinder, der gik ind i arbejds­
styrken i denne periode, og som var 
ansvarlige for stigningen i er­
hvervsfrekvenserne, påtog sig den­
ne form for beskæftigelse. (Det skal 
bemærkes, at deltidsbeskæftigelse 
her er defineret på samme måde 
som i EF's Arbejdsstyrkeundersø­
gelse, hvilket betyder, at det i visse 
lande refererer til beskæftigelse un­
der et bestemt antal timer om ugen, 
og i andre lande til beskæftigelse, 
som de adspurgte selv betragter 
som deltidsarbejde.) I et tiår, hvor 
der var en klar tendens til, at er­
hvervsfrekvensen for kvinderne 
nærmede sig mændenes, var udvik­
lingen i deltidsbeskæftigelsen et 
element, der adskilte de områder, 
hvor kvinderne tog beskæftigelse — 
og den form for jobs, de udførte — 
fra mændenes beskæftigelse. 11991 
arbejdede over 28% af alle kvinder i 
beskæftigelse i EF på deltid sam­
menholdt med kun 4% af mændene. 
I de tolv EF-lande tegnede kvinder­
ne for mellem 76% og 90% af al 
deltidsbeskæftigelse. 
Selv om deltidsarbejde hovedsage­
lig er kvindernes domæne overalt i 
EF, varierer det dog ganske meget i 
betydning mellem de enkelte EF-
lande og specielt mellem de nordlige 
og de sydlige EF-lande. I tre nordli­
ge EF-lande arbejdede ca. 40% eller 
mere af kvinderne på deltid i 1991 
(Nederlandene, hvor tallet var helt oppe på 60%, samt Storbritannien 
og Danmark), mens over en tredje­
del af kvinderne i Tyskland arbejde­
de på deltid. I modsætning hertil 
var i Grækenland, Spanien, Italien 
og Portugal kun ca. 10% af kvinder­
ne deltidsbeskæftigede i stedet for 
fuldtidsbeskæftigede. Mellem disse 
to yderpunkter ligger Frankrig og 
Belgien, hvor andelen var ca. 25%, 
og Irland og Luxembourg, hvor den 
var knap 20%. 
Disse forskelle er i vidt omfang ud­
tryk for forskelle mellem landene 
med hensyn til, i hvilket omfang del­
tidsarbejde er tilladt, og arbejdstiden 
er reguleret enten via lovgivningen 
eller via kollektive overenskomster. 
Væksten i deltidsbeskæftigelsen ud­
viklede sig også forskelligt mellem 
landene i løbet af 1980'erne. Mens de 
deltidsansattes andel af beskæftigel­
sen i Nederlandene og Belgien steg 
med ca. 10% mellem 1983 og 1991, var der i Storbritannien og Irland 
kun tale om en stigning på ca. 2%, og 
i Luxembourg stort set ingen stig­
ning overhovedet. Desuden faldt 
deltidsarbejdets andel af beskæfti­
gelsen i denne periode i tre EF-lande, 
nemlig Danmark, Grækenland og 
Spanien. I de lande, hvor deltidsbe­
skæftigelsen voksede betydeligt i lø­
bet af 1980'erne, især Nederlandene, 
Tyskland, Frankrig og Belgien, vil 
kvindernes bidrag til væksten i be­
skæftigelsen, målt efter mængden af 
arbejde i stedet for efter antallet af 
personer, generelt forekomme at 
være vurderet for højt af denne 
grund. 
Deltidsarbejde og 
familiemæssige 
forpligtelser 
Det er interessant, at deltidsarbej­
de i samtlige EF-lande, bortset fra 
Belgien, er mest udbredt — ikke 
140 Kvindernes andel af deltidsbeskæftigelsen efter 
aldersgruppe i EF-landene, 1991 
80 % af alle beskæftigede 
64 > 
48 r 
32 h 
16 b 80 
64 
48 
32 
n 16 
OB t.-"f O L IRL P B SIS O OK UK H. 8R I t P; i, (Rt B E1! 0 OK UK NL S» ( * • » (.«L» B 612 0 OK UK I 
159 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
blandt kvinder i den fødedygtige al­
der og den alder, hvor de normalt 
har småbørn, nemlig mellem 25 og 
49 år — men blandt ældre kvinder 
på 50 år og derover. I EF som helhed 
arbejdede i 1991 knap 36% af de 
kvinder mellem 50 og 64 år, som var 
i beskæftigelse, på deltid, mens tal­
let for kvinder over 64 år var 52% 
(figur 140). I modsætning hertil var 
kun 29% af kvinderne mellem 25 og 
49 år deltidsbeskæftigede. I en ræk­
ke lande — Danmark, Frankrig, 
Italien og Grækenland — var det i 
denne aldersgruppe, at de færreste 
kvinder arbejdede på deltid. Denne 
kendsgerning stemmer ikke helt 
med den påstand, man ofte hører, 
nemlig at hovedårsagen til kvinder­
nes deltidsarbejde er, at de derved 
får mulighed for at forene erhvervs­
arbejde med familiemæssige for­
pligtelser. Eftersom den belastning, 
som sådanne familiemæssige for­
pligtelser indebærer, må forventes 
at være blevet reduceret ganske be­tydeligt, når først kvinden er fyldt 
50, kan det næppe forklare, hvorfor 
deltidsbeskæftigelse er mere ud­
bredt blandt kvinder over dette al­
derstrin end under. 
Det er dog ikke ensbetydende med, 
at familiemæssige forpligtelser ikke 
er en medvirkende årsag til, at del­
tidsbeskæftigelse er blevet så ud­
bredt blandt kvinder, men kun, at 
det ikke er den eneste årsag. På 
trods af det faktum, at så mange 
ældre kvinder har deltidsbeskæfti­
gelse, er der fortsat i en række EF-
lande ganske mange blandt de 
yngre kvinder mellem 24 og 49 år, 
som arbejder på deltid. I 1991 var 
det hele 63% i Nederlandene, 45% i 
Storbritannien og næsten 40% i 
Tyskland, mens det i Danmark var 
næsten en tredjedel. Specielt for 
disse lande er der en klar sammen­
hæng mellem det at være gift og/el-
ler at have familiemæssige 
forpligtelser og deltidsarbejde. I alle disse fire lande er der væsent­
ligt flere blandt de gifte kvinder, der 
har deltidsbeskæftigelse end blandt 
enlige kvinder, og det gælder også i 
resten af EF. Børn er desuden kun 
en del af forklaringen på dette. I 
1991 havde 30% af gifte kvinder 
uden børn (under 15 år) i EF deltids­
beskæftigelse sammenholdt med 
kun 16% af de enlige kvinder over 
25 år uden børn (figur 141). I Neder­
landene havde hele 66% af de gifte 
kvinder uden børnepasningsfor-
pligtelser deltidsbeskæftigelse 
sammenholdt med kun 36% af de 
enlige kvinder uden børn. I Tysk­
land og Danmark arbejdede over 
40% af de gifte kvinder uden børn 
på deltid, og det var i begge tilfælde 
ca. det dobbelte af tallet for enlige 
kvinder uden børn. Tilsvarende for­
skelle, men i lidt mindre målestok, 
kan registreres for de andre landes 
vedkommende, og Grækenland er 
den eneste undtagelse, hvor tallene 
for gifte og enlige kvinder uden børn 
er næsten ens. 
141 Kvinder med deltidsarbejde efter familiemæssig status 
i EF-landene, 1991 
% af alle beskæftigede 
OR I £ P mi L F B E1Î UK O OX NL OB I « f> I«. L F 6 t1 Ml B P IHl I F B EIS UK 0 DK M. Denne forskel i adfærd kan skyldes 
flere forskellige faktorer, svarende 
til dem, der er årsag til forskellene 
med hensyn til erhvervsfrekvens, 
som f.eks. forskellige holdninger 
hos gifte og enlige kvinder — og 
ægtemænd — til erhvervsarbejde 
og huslige forpligtelser samt det for­
hold, at gifte kvinder har mindre 
behov for at have egen indkomst. 
Det kan også skyldes, at det er mere 
sandsynligt, at gifte kvinder tidlige­
re har haft afbrydelser i deres er­
hvervskarriere for at passe 
børnene, selv om de på det tids­
punkt, undersøgelsen gennemfør­
tes, ikke havde nogen børn under 16 
år. Sådanne afbrydelser kan have 
gjort det vanskeligere for dem atter 
at få fuldtidsbeskæftigelse. 
Ansvar for børnepasning er tilsyne­
ladende også en væsentlig årsag til, 
at flere kvinder ønsker deltidsbe­
skæftigelse. I EF som helhed havde 
160 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
40% af kvinder (både gifte og enlige) 
med børn deltidsbeskæftigelse i 
1991 sammenholdt med 30% afgifte 
kvinder uden børn (figur 141). I Ne­
derlandene var tallet helt oppe på 
85%, og i Storbritannien var det 
65%, mens det i Tyskland kun var 
en smule lavere, nemlig 59%. I de 
øvrige lande var det dog kun i Bel­
gien og Irland, at deltidsarbejde var 
væsentligt mere udbredt blandt gif­
te kvinder med børn end blandt gif­
te kvinder uden børn (i begge 
tilfælde var forskellen ca. 10% — 
det samme som i Luxembourg, hvor 
de adspurgte personer dog muligvis 
ikke har udgjort et repræsentativt 
udsnit). 
I Danmark, Portugal og Græken­
land havde forholdsvis færre kvin­
der med børn deltidsarbejde end 
gifte kvinder uden børn. I Italien og 
Spanien var forskellen mellem de to 
tal kun ca. 1-2%. 
I disse lande — dvs. i hele den sydlige 
del af EF plus Danmark i den nord­
lige del af EF — synes ansvar for 
børnepasning således ikke at være 
en afgørende årsag til, at kvinder 
påtager sig deltidsarbejde. Men i de 
fleste nordlige EF-lande, specielt i 
Storbritannien, Tyskland og Neder­
landene, synes behovet for at forene 
pasningen af børnene med udførel­
sen af erhvervsarbejde at være en 
væsentlig årsag til, at kvinderne fo­
retrækker deltidsbeskæftigelse frem 
for fuldtidsbeskæftigelse. 
Det er ikke nogen tilfældighed, at de 
tre lande, hvor deltidsbeskæftigelse 
er mest udbredt blandt kvinder i 
alderen 25-49 år — og inden for 
denne gruppe mest udbredt blandt 
kvinder med børn — også er de lan­
de, hvor erhvervsfrekvensen er for­
holdsvis lav (dvs. kurven for 
erhvervsfrekvensen dykker) for 
denne aldersgruppe. I disse lande 
står valget for ganske mange 
kvinder med børn tilsyneladende 142 Kvinder med midlertidigt job i EF-landene, 1983 og 1991 
% af alle beskæftigede 
30 r 
1983 
1991 
20 
10 b •t 30 
20 
10 
L I UK B QR D NL EUR12 IRL F DK P E 
D og DK: 1084, P: 1986, E: 1987 
143 Mænd med midlertidigt job i EF-landene, 1983 og 1991 
% af alle beskæftigede 
25 r 
20 
15 r 
10 
5 b 1983 
1991 n 25 
20 
15 
10 
L I UK B QR D NL EUR12 IRL F DK P E 
D og DK: 1984, P: 1986, E: 1987 
161 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
144 Deltidsbeskæftigede kvinder med midlertidigt job i EF-
landene, 1983 og 1991 
% af alle kvinder med midlertidigt job 
80 r -i 80 
145 Kvinder med midlertidigt job, fordi de ikke kunne få 
fast arbejde, EF-landene, 1983 og 1991 
% af alle kvinder med midlertidigt job 
90 r 
75 r 
60 b 
45 h 
30 
15 n 90 
75 
60 
45 
30 
15 
UK DK IRL I EUR9 B 
DK: 1984, P: 1986, E: 1987, D, F, L: ingen data NL P GR mellem at være erhvervsinaktive 
eller at arbejde på deltid. 
Ud af ovenstående kan man desu­
den konkludere, at kvindernes ho­
vedbegrundelse for at arbejde på 
deltid er forskellig fra land til land. 
I hvert land kan tilstedeværelsen af 
deltidsjobs til dels skyldes, at kvin­
derne af en eller anden grund — 
mangel på børnepasningsfaciliteter 
eller andre sociale faciliteter eller 
huslige forpligtelser — foretrækker 
deltidsbeskæftigelse frem for fuld­
tidsbeskæftigelse. 
Men det er samtidig udtryk for, 
hvilke jobs der tilbydes, og for en 
bevidst politik fra virksomhedernes 
side, som går ud på at ansætte folk 
på deltidsbasis frem for på fuldtids-
basis f.eks. med henblik på at gøre 
produktionen mere fleksibel eller— 
hvilket er mere almindeligt — opnå 
større smidighed i leveringen af tje­
nesteydelser. 
Det er yderst vanskeligt, for ikke at 
sige umuligt, at afdække disse ef­
terspørgsels- og udbudsbetingede 
faktorers relative vægt. I praksis 
hænger de nøje sammen og kan der­
for ikke adskilles, hverken ud fra et 
teoretisk eller et praktisk syns­
punkt. Det vil med andre ord sige, 
at en af grundene til, at kvinderne 
arbejder på deltid, er, at sådanne 
job findes, og den kendsgerning, at 
de er villige til at arbejde på deltid, 
tilskynder til udviklingen af del­
tidsjobs. 
Kvinderne 
og midlertidig 
beskæftigelse 
Udover at stadigt flere kvinder ar­
bejder på deltid, er der også stadigt 
flere kvinder i EF, der er ansat på 
tidsbegrænsede kontrakter i stedet 
for i faste jobs. 11991 havde 10% af 
-162 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
de kvinder, der var i beskæftigelse, 
et job, der var af midlertidig varig­
hed, sammenholdt med 7% af mæn­
dene (figur 142). Men bortset fra i 
Spanien, hvor tallet var næsten 
30%, var andelen i ingen af EF-lan­
dene ret meget højere end 10%. De­
suden voksede andelen af denne 
form for jobs mellem 1983 og 1991 
mere for mændenes vedkommende 
end for kvindernes, både i EF som 
helhed og i de fleste EF-lande (fi­
gur 143). 
En meget stor del uf de midlertidige 
jobs, der varetages af kvinder, er 
deltidsjobs. I 1991 havde 36% afde 
kvinder i EF, der var ansat på tids­
begrænsede kontrakter, deltidsbe­
skæftigelse (sammenholdt med 14% 
af mændene). I Storbritannien var 
tallet over 75% (50% for mænd), i 
Nederlandene var det 66%, og i Ir­
land, Luxembourg og Italien var det 
over 50% (figur 144). Men på grund 
af det forholdsvis begrænsede antal 
midlertidige jobs i de to førstnævnte 
lande og den meget udbredte deltids­
beskæftigelse var kun godt 10% afde 
kvinder, der var deltidsbeskæftigede 
i Storbritannien og Nederlandene, 
ansat på tidsbegrænsede kontrak­
ter. I modsætning hertil var næsten 
40%) af kvindernes deltidsjobs i 1991 
i Irland og i Spanien af midlertidig 
karakter, og i Italien var tallet over 
30%. 
Selv om udtrykket "midlertidig" 
omfatter en lang række forskellige 
former for jobs, herunder visse jobs, 
som er af flere års varighed, samt en 
række sæsonbetonede og meget 
kortvarige jobs, ser det ud til, at 
ganske mange kvinder, specielt i de 
tre sidstnævnte lande, har forholds­
vis dårlige ansættelsesvilkår. Så­
danne jobs kan give arbejdsgiverne 
langt større mulighed for en fleksi­
bel drift af virksomheden, men de 
efterlader samtidig de kvinder, der 
har sådanne ansættelsesvilkår, i en 
sårbar og udsat position. 146 Arbejdsløsheden blandt mænd efter 
arbejdsløshedsperiodens varighed, EF-landene, 1991 
10 r 
8 r 
6 f 
4 b % af arbejdsstyrken 
-i 10 
4 8 
p OH o« o F mnn I E 
L". dataene for små a w 9 f « til it i i IH. P la» t l wi«« l E rav. 
147 Arbejdsløsheden blandt kvinder efter 
arbejdsløshedsperiodens varighed, EF-landene, 1991 
% af arbejdsstyrken 
10 p 
8 r 
8 t 10 
UKRKD ««PI» «nm,, | • UK EM D • <«. f II« O» I 
L: datmn« for «må • i f WK t ni Mama i i i 
163 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
Grunden til, at kvinder påtager sig 
midlertidige jobs, er i vidt omfang, 
at det er de eneste jobs, de kan få. 
På spørgsmålet om, hvorfor de hav­
de et midlertidigt job, svarede over 
60% af kvinderne i 1991 i de ni 
EF-lande, for hvilke der foreligger 
relevante data fra Arbejdsstyrke­
undersøgelsen, at det var fordi, de 
ikke kunne finde fast beskæftigelse 
(figur 145). I Spanien var tallet over 
85%, i Irland og Italien, hvor tidsbe­
grænsede kontrakter også er meget 
udbredt inden for deltidsbeskæfti­
gelse, var det over 50%. 
Kvinderne og 
arbejdsløsheden 
Som det var tilfældet med deltids­
beskæftigelsen, kan arbejdsløshe­
den blandt kvinderne også anskues 
ud fra forskellige synsvinkler. Den 
høje arbejdsløshed blandt kvinder 
overalt i EF er kun endnu et udtryk 
for, hvor vanskeligt det er for kvin­
derne at finde beskæftigelse. Men 
samtidig er den en bekræftelse af 
den kendsgerning, at kvinderne er 
stærkt repræsenteret på arbejds­
markedet; selv om de måske ikke er 
i beskæftigelse, er de i det mindste 
en del af arbejdsstyrken. Det vil 
med andre ord sige, at de kvinder, 
der i dag registreres som arbejdslø­
se, tidligere ville være blevet klassi­
ficeret som erhvervsinaktive. 
På trods af disse fortolkningsmæs-
sige vanskeligheder kan der dog ud­
ledes nogle få klare tendenser. For 
det første er arbejdsløsheden blandt 
kvinderne systematisk højere end 
blandt mændene overalt i EF, bort­
set fra i Storbritannien, og det har 
den været i hele det forgangne tiår 
(se kapitel 1). 
For det andet gør denne forskel sig 
gældende for alle aldersgrupper. I 
den sydlige del af EF gælder det for 
kvinder under 25, at kombinationen af at være ung og at være kvinde at 
arbej deløshedsprocenten presses op 
til ekstremt høje niveauer. I Spani­
en, Syditalien og Grækenland var 
mere end hver tredje kvinde under 
25 år arbejdsløs ved den sidste op­
tælling — det er dog færre end i 
midten af 1980'erne, da arbejdsløs­
heden for denne gruppe i visse om­
råder var helt oppe på 50%. 
For det tredje, med hensyn til ar­
bejdsløshedens varighed er situa­
tionen mere kompliceret. I EF som 
helhed er den gennemsnitlige lang­
tidsledighed — dvs. den del af ar­
bejdsstyrken, der har været uden 
arbejde i et år eller mere — højere 
for kvinder end for mænd (figur 146 
og 147). Der er dog tale om store 
forskelle landene imellem. I de fle­
ste lande — Belgien, Danmark og 
Frankrig i nord og alle de fire sydli­
ge EF-lande — var flere kvinder end 
mænd ramt af langtidsledighed, og 
denne forskel gør sig også gældende 
for arbejdsløshed af længere varig­
hed. Men i nogle få andre lande 
udjævnes forskellene mellem 
mænds og kvinders arbejdsløshed 
efter 1-2 års ledighed — det gælder 
Tyskland og Nederlandene — eller 
forskellen bliver ligefrem omvendt 
— som det er tilfældet i Irland. I 
Storbritannien er væsentligt færre 
kvinder end mænd langtidsledige, 
specielt når man ser på dom, der har 
været uden arbejde i to år eller 
mere. 
Forskellen mellem disse fire lande 
og de øvrige lande er vanskelig at 
forklare. På den ene side kan den 
skyldes, at kvinderne i disse lande 
er bedre i stand til at finde arbejde, 
og på den anden side kan den også 
forklares med, at kvinderne bevæ­
ger sig fra langtidsledighed og over 
i erhvervsinaktivitet. Man kan ud 
fra data om, hvor mange der modta­
ger arbejdsløshedsydelser, få et lille 
indtryk af, hvilken af disse forkla­
ringer der er den mest sandsynlige. Med undtagelse af Belgien og Dan­
mark er der store forskelle med hen­
syn til, i hvilket omfang mænd og 
kvinder er berettiget til at modtage 
arbejdsløshedsydelser. I EF som 
helhed modtog i 1991 over halvde­
len af alle arbejdsløse mænd ar­
bejdsløshedsydelser sammenholdt 
med kun en tredjedel af kvinderne 
(figur 148). Forskellen mellem 
mænd og kvinder er særligt udtalt i 
Storbritannien, Nederlandene og 
Irland, hvor den andel afde arbejds­
løse mænd, der modtager arbejds­
løshedsydelser, er dobbelt så stor 
som for kvindernes vedkommende. 
I modsætning hertil er forskellen 
mindre for de sydlige EF-landos 
vedkommende, selv om det relative 
antal af både mænd og kvinder, der 
modtager arbejdsløshedsydelser, 
under alle omstændigheder var 
langt lavere end i den nordlige del 
af EF. 
Berettigelsen til arbejdsløsheds­
ydelser varierer også efter familie­
mæssig status. I alle EF-lande fik 
en større del af de gifte end af de 
enlige mænd arbejdsløshedsydelser 
i 1991, hvilket til dels kan skyldes 
forskellen i gennemsnitsalderen i 
de to grupper. For kvindernes ved­
kommende var forskellen i de fleste 
lande ganske lille, selv om en større 
andel afde gifte end de enlige kvin­
der modtog arbejdHløHhedHvdelHor 
(35% sammenholdt med 32%, og i 
fire lande var forholdet det omvend­
te). I Irland, Storbritannien og Ne­
derlandene var den procentvise 
andel af arbejdsløse gifte kvinder, 
der modtog arbejdsløshedsydelser, 
kun ca. det halve af den procentvise 
andel af enlige kvinder, mens for­
skellen i Tyskland var over 10%. 
I de fire sidstnævnte lande skyldes 
en ikke uvæsentlig del af forskellen 
mellem, hvor mange mænd og kvin­
der der modtager arbejdsløsheds-
ydelse, tilsyneladende, at det er 
forholdsvis få gifte kvinder der er 
164 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
berettiget til sådanne ydelser. Efter­
som det også er i disse fire lande, at 
langtidsledigheden blandt kvinder 
er forholdsvis lav sammenholdt med 
langtidsledigheden blandt mænd, er 
det desuden muligt, at ugunstige ar­
bej dsløshedsforsikringssystemer i 
disse lande tilskynder en voksende 
del af kvinderne til at trække sig 
tilbage fra arbejdsmarkedet og blive 
erhvervsinaktive, jo længere de har 
været arbejdsløse. 
Grænsen mellem at være arbejdsløs 
og at være erhvervsinaktiv er såle­
des på ingen måde særlig tydelig, og 
det ser ud til, at flere steder i EF er 
det først og fremmest de gifte kvin­
der, der er tilbøjelige til at trække sig 
tilbage fra arbejdsmarkedet efter en 
periode med arbejdsløshed, som i 
mange tilfælde ikke giver dem ret til 
at modtage arbejdsløshedsydelse. 
Arbejdsløshed, 
beskæftigelse og 
erhvervsinaktivitet 148 Modtagere af arbejdsløshedsydelser efter civilstand i 
EF-landene, 1991 
100 r 
80 b 
60 r % af atle arbejdsløse 
Mænd 
Gifte kvinder 
Enlige kvinder 
40 
20 b 100 
80 
• 60 
40 
,| , • ' 20 
JfcJk .» .! Jt il -
OR R IE F 612 NL .0 UK $ IRA. OK GR EU M. O UK e (Bl OK OR f> I E r £12 NL D UK B IRL OK 
L: Ingen data 
EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse vi­
ser også, at der ikke er nogen klar 
skillelinje mellem arbejdsløshed og 
erhvervsinaktivitet for kvindernes 
vedkommende. Eftersom disse un­
dersøgelser omfatter spørgsmål om, 
hvad de udspurgte lavede ét år tid­
ligere, giver de også et vist indtryk 
af omfanget af bevægelse mellem 
beskæftigelse, arbejdsløshed og er­
hvervsinaktivitet. Men eftersom 
folk til tider kan have svært ved at 
huske, hvad de lavede et år tidlige­
re, og eftersom ikke alle adspurgte 
besvarede spørgsmålet, og eftersom 
det ikke af undersøgelsen fremgår, 
hvad der er sket i den mellemliggen­
de periode, må svarene fortolkes 
med en vis forsigtighed. (For at re­
ducere en del af denne usikkerhed 
har man undersøgt svarene i flere 
på hinanden følgende undersøgel­
ser for at kontrollere, om resultater­
ne fra 1991-undersøgelsen, som er 149 De arbejdsløses (25+) status et år før i EF-landene, 1991 
100 
80 b % af alle arbejdsløse I Arbejdsløs H Beskæftiget 
F: 1990, L og I: ingen data 
60 
:-480 
20 -i 100 
4 80 
4 60 
40 
20 
0 aaaa».aaam^am^».aM.ja>m^aJ^a>La>»M.J»»JLl»„ •«•• Hit MM wm-MgSLWmMm-^H Q 
NL QR D E10 B UK F DK P E IRL NL GR D E10 B UK F DK P E IRL 
Mænd Kvinder 
165 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
gengivet i det følgende, er i overens­
stemmelse med resultaterne af tid­
ligere undersøgelser). 
Svarene er under alle omstændighe­
der særdeles oplysende. 11991 havde 
i de ti EF-lande, for hvilke der fore­
ligger data (dvs. Italien og Luxem­
bourg er ikke medregnet), 40% afde 
kvinder på 25 år og derover, som var 
registreret som arbejdsløse—forstå­
et på den måde, at de var aktivt 
arbejdssøgende—været erhvervsin­
aktive et år tidligere (figur 149 — 
analysen er begrænset til gruppen 
over 25 år for at udelukke det store 
flertal afunge, der går fra uddannel­
se over til at deltage i arbejdsstyr­
ken). I modsætning hertil var det 
kun 20% af mændene på 25 år eller 
derover, som tidligere havde været 
erhvervsinaktive. Forskellen var 
stort set den samme som ved tidlige­
re undersøgelser. 
Desuden var der en markant forskel 
mellem EF-landene. I Nederlande­
ne var tallet for kvinder, der havde 
været erhvervsinaktive et år før, 
75% i 1991, og i Irland var det over 
60%, mens det i Belgien var under 
15% og i Danmark under 10%. Men 
i alle landene, bortset fra disse to, 
var den procentvise andel, der hav­
de været inaktive, væsentligt større 
for kvindernes vedkommende end 
for mændenes. 
En tilsvarende forskel mellem mænd 
og kvinder gør sig gældende med 
hensyn til beskæftigelse. 11991 hav­
de under 20% afde kvinder i EF, som 
var arbejdsløse, været i beskæftigel­
se ét år tidligere sammenholdt med 
over 30% af mændene. Men også her 
er der store forskelle mellem EF-lan­
dene, der—som det kunne forventes 
— kan tilskrives omfanget af lang­
tidsledighed. I lande, hvor en stor del 
afde arbejdsløse kvinder er registre­
ret som havende været uden arbejde 
i over et år — dvs. Belgien, Irland og 
Spanien — havde forholdsvis få kvinder et job året før, nemlig langt 
under 20%. I de lande, hvor det mod­
satte er tilfældet, var der flere, der 
var i beskæftigelse ét år tidligere. 
Men i alle EF-landene, bortset fra 
Danmark, Storbritannien og Portu­
gal, havde kun ca. 25% eller mindre 
af de kvinder, som var arbejdsløse 
på det tidspunkt i 1991, da Arbejds­
styrkeundersøgelsen gennemførtes, 
været i arbejde året før, og kun i 
Danmark var tallet over 40%. Det 
er ensbetydende med, at i dette år 
havde i størsteparten af EF, selv 
efter en længere periode med vækst 
i beskæftigelsen mellem 1985 og 
1990, 75% eller mere afde kvinder, 
der var arbejdsløse på det tids­
punkt, ikke haft arbejde året før. 
For mændenes vedkommende var 
tallet lavere, men dog fortsat højt. I 
seks afde ti EF-lande, for hvilke der 
foreligger data, havde 60% eller 
mere af de mænd, der var arbejds­
løse på det tidspunkt, heller ikke 
været i arbejde året før. 
Disse resultater synes at bekræfte 
det indtryk, man får af de høje tal 
for langtidsledigheden i EF — nem­
lig at der kun er ringe bevægelse 
mellem beskæftigelse og arbejdsløs­
hed, og at det i de fleste EF-lande 
tager ganske lang tid for størstepar­
ten af de arbejdsløse at finde et job 
igen. Det gælder især for kvinder­
nes vedkommende. 
For kvindernes vedkommende ty­
der svarene i Arbejdsstyrkeunder­
søgelsen desuden på, at sondringen 
mellem arbejdsløshed — specielt 
langtidsledighed — og erhvervsin­
aktivitet ikke er særlig tydelig i de 
adspurgtes bevidsthed. Specielt i 
tre EF-lande, nemlig Nederlande­
ne, Irland og Grækenland, svarer de 
tal for arbejdsløsheden ét år tidlige­
re man når frem til ved at stille 
spørgsmål om de pågældendes be­
skæftigelsesmæssige status på det 
tidspunkt, ikke til tallene for langtidsledigheden (hvilket må til­
skrives forskelle mellem folks per­
sonlige opfattelse af deres situation 
ét år tidligere og ILO-definitionerne 
på de pågældendes status på det 
tidspunkt, de får stillet spørgsmå­
let). I Nederlandene hævdede kun 
10% af de arbejdsløse kvinder i 
1991, at de havde været arbejdsløse 
ét år tidligere, mens over 45% afde 
samme kvinder i henhold til Ar­
bejdsstyrkeundersøgelsen blev re­
gistreret som havende været 
arbejdsløse i mere end et år ifølge 
ILO-definitionerne. I Irland påstod 
kun godt 20%, at de havde være 
arbejdsløse året før, sammenholdt 
med de 60% eller der omkring, som 
var registreret som langtidsledige, 
mens tallene i Grækenland var hen­
holdsvis 33% og 55%. I de øvrige 
lande er de to tal meget tættere på 
hinanden, men bortset fra Spanien 
og Belgien var den andel, der hæv­
dede at have været arbejdsløse året 
før, en smule mindre, end tallene for 
langtidsledigheden indikerede. 
Også for mændenes vedkommende 
var der en vis forskel mellem de to 
tal både i Nederlandene og Græken­
land, men dog langt mindre end for 
kvindernes vedkommende, medens 
tallene for de øvrige lande, herun­
der også Irland, ligger rimeligt tæt 
på hinanden. Det tyder på, at i flere 
EF-lande, specielt de nævnte tre 
lande, er sondringen mellem ar­
bejdsløshed og erhvervsinaktivitet 
noget uklar i de adspurgtes bevidst­
hed, eller også har mange af dem en 
noget mangelfuld hukommelse. 
Kvinderne og 
det kønsopdelte 
arbej dsmarked 
Den store tilgang af kvinder på ar­
bejdsmarkedet har ikke været led­
saget af en større spredning i deres 
jobs. Overalt i EF er både den 
-166-
Kapitel 6 Kvinw-rne a{>. uvuL^Jxigcisen 
horisontale og den vertikale køn-
sopdeling — dvs. både med hensyn 
til, i hvilke sektorer kvinderne er 
koncentreret, og med hensyn til, 
hvilken form for arbejde de udfører 
inden for disse sektorer — fortsat et 
fremherskende træk ved struktu­
ren i kvindernes beskæftigelse. 
Det mest overraskende ved denne 
mangel på forandring er måske, at 
der ikke er nogen sammenhæng 
mellem koncentrationen af kvinder 
i bestemte jobs og stigningen i er­
hvervsfrekvensen. Uanset om kvin­
dernes erhvervsfrekvens er høj eller 
lav, og uanset hvor hurtigt den er 
steget, gør det samme fænomen sig 
fortsat gældende i alle EF-landene. 
De fleste kvinder i beskæftigelse er 
koncentreret inden for nogle få sek­
torer og inden for nogle få kategori­
er af jobs. Det er generelt de 
sektorer og de jobs, hvor kvinderne 
i forvejen udgjorde en væsentlig del 
af arbejdsstyrken i begyndelsen af 
1980'erne. Selv orn kvindernes an­
del er vokset inden for flere fag i de 
fleste lande, og selv om de har skaf­
fet sig adgang til en række højere 
placerede jobs, som tidligere ude­
lukkende var mændenes domæne, 
har kvinderne fortsat meget be­
grænsede muligheder for at nå til 
tops på arbejdsmarkedet. 
Der er flere forskellige faktorer som 
virker samtidigt og giver en kumula­
tiv effekt. Specielt har væksten i del­
tidsbeskæftigelser både forstærket 
kvindernes fastlåsning i bestemte 
jobs og bidraget til at isolere de på­
gældende kvinder fra de øvrige med-
lemmer af arbejdsstyrken. De 
steder, hvor deltidsbeskæftigelsen er 
i vækst, har det betydet, at kvinder­
ne koncentreres endnu mere inden 
for endnu færre kategorier af jobs og 
fag. Det gælder specielt i servicesek­
toren, hvor de kvinder, der har del­
tidsbeskæftigelse, hovedsagelig 
arbejder med madlavning, serve­
ring, rengøring og som ekspeditricer. Den sektormæssige 
koncentration af 
kvindernes beskæftigelse 
Tallene for fordelingen af kvindernes 
beskæftigelse efter sektorer indehol­
der ingen overraskelser. I 1991 var 
over 75% af alle kvinder i arbejde 
beskæftiget i servicesektoren og un­
der 20% i industrien, mens kun godt 
halvdelen af alle mænd i beskæfti­
gelse arbejdede i servicesektoren og 
over 40% i industrien (figur 150). 
Inden for servicesektoren er kvinder­
nes jobs først og fremmest koncen­
treret på "andre tjenesteydelser" — 
sundhedsvæsen, undervisning og 
andre tjenesteydelser — som tilsam­
men i 1991 beskæftigede 33% af alle 
kvinder i arbejde i EF, mens yderli­
gere 22% arbejdede inden for sekto­
ren for "distribution og hotel- og 
restaurationsvirksomhed". 55% af 
alle kvinder i beskæftigelse arbejde­
de således inden for disse to sektorer imod 52% otte år tidligere i 1983. 
Selv om disse sektorer også er de 
største arbejdsgivere for mændene, 
tegnede de sig i 1991 b <" <br 28% af 
mændenes besk^ft t'\> 'cdensde 
to sektorer, d^r U-" • ' . : flest 
mænd — disirib«-1 r > »4 AF skinm-
dustrien — tilr~-%?<=(.<* ^ ned? sig 
for under 30% fi if*r^ k -i ~ beskæf­
tigelse (figur 151). 
Inden for indusi-iea v--> kvindernes 
jobs hovedsagelig k^i. „y, •,.. r^t i sek­
toren for "anden f» „t." »/i'iogsvirk-
somhed" — tekstiler, be- l »dning og 
andre arbejdsk* afï .-J-' c '• - * basisin­
dustrier. 11991 arbej I : ir f«odt halv­
delen af de kvinder, åer var 
beskæftiget i industrien i EV, i denne 
sektor sammenholdt rneci 25% af 
mændene. 
Bortset fra i Grækenland og Portu­
gal, hvor over 20% af kvinderne ar­
bejdede inden for landbrug, tegnede 
sundhedsvæsen, undervisning og 
150 Beskæftigelsen i servicesektoren i EF-lfri« i, 
1991 
% af alle beskæftigede 
ri p-. 'M*TI S h h 
*" M'ir* 
HfaFK 
il«! ,r» 90 
60 
m ih M 70 
60 
50 
40 
30 
20 Me 
P IRL D E GRE12 F UK J OK 8 L NL 
Mænd ? >:f' Pr-f ' . t . -1 
ïaîtf--!- • -.- . - i • 0 
P IRL D E GRE1? F u,< I i . ^ ' . I 
Kvinder 
167 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
151 Beskæftigelsen i de enkelte sektorer i EF for mænd og 
kvinder. 1991 
10 15 20 25 30 35 
Energi og vand 
Byggeri 
Kemisk industri, minedrift 
Transport og kommunikation 
Metal- og maskinindustri 
Landbrug 
OHenSlg forvaltning 
Banker, foirotningsservtee 
Tekstiler, beklædning, andet 
Distribution, hotetter 
Sundhed, undervisning, andet 
Energi og vand 
Kemisk industri, minedrift 
Transport og kommunikation 
Metal- og maskinindustri 
Undbrug 
Ofleffltg totvaRning 
Banker, forretningsservice 
Takasler. beklædning, andet 
Distribution, hoteller 
Sundhed, undatvltning, «ndat Kvinder 
10 15 20 25 30 35 
% af «amtet beskæftigelse 
152 Kvinder beskæftiget i sektoren for andre tjenesteydelser 
og distribution i EF-landene, 1983 og 1991 
% af kvinder i beskæftigelse 
8 Distribution 1 20 70 
GR PDF I E12IKL L UK DK E ES NL QR P O F | E1S(RL L UK DK E B NL andre tjenesteydelser tilligemed dis­
tribution og hotel- og restaurations­
virksomhed sig tilsammen for over 
halvdelen af alle kvinders jobs i 1991 
i alle EF-landene (figur 152). I Stor­
britannien, Danmark, Belgien og 
Spanien var tallet ca. 60%, mens det 
i Nederlandene, hvor langt færre 
kvinder end andre steder er beskæf­
tiget i industrien — 10% sammen­
holdt med 20% andre steder — var 
helt oppe på 67%. 
Desuden øgede disse to hovedsekto­
rer deres andel af kvindernes be­
skæftigelse mellem 1983 og 1991 i 
syv af de tolv EF-lande på trods af 
den ringe vækst i beskæftigelsen in­
den for distribution. Det er bemær­
kelsesværdigt, at de største 
stigninger fandt sted i Grækenland, 
Italien, Tyskland og Frankrig, fire af 
de fem lande, hvor diNso Hektorers 
andel lå under EF-gennemsnittet i 
1983, mens Portugal, for hvilke der 
kun foreligger data tilbage fra 1986, 
også kunne registrere en betydelig 
stigning i løbet af denne noget korte­
re periode. 
Når man ser bort fra Spanien, var 
der i de seks lande, hvor disse sekto­
rer var de største arbejdsgivere for 
kvinder, samtidig en nedgang i disse 
sektorers andel af kvindernes be­
skæftigelse i denne periode. Koncen­
trationen i kvindernes beskæftigelse 
blev derfor mindre i disse fem lande. 
I tre af dem, nemlig Nederlandene, 
Danmark og Luxembourg, var der 
endog tale om et fald mellem 1983 og 
1991 i iinddon iifkvimlnr htwkæfli-
get inden for sundhedsvæsen, under­
visning og andre tjenesteydelser — 
og det samme var tilfældet i Spanien 
mellem 1986 og 1991. 
Faglige skel inden for 
kvindernes beskæftigelse 
På det faglige plan er der to 
tendenser, der gør sig gældende. 
168 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
En betydelig del af kvinderne er 
blevet bedre uddannet og har fået 
flere kvalifikationer og har dermed 
øget deres andel af de overordnede 
stillinger, men de er fortsat koncen­
treret i bestemte jobs inden for den 
offentlige sektor, som f.eks. under­
visning, hvor de har mulighed for at 
udnytte deres intellektuelle eller vi­
denskabelige evner. Samtidig er der 
sket en kraftig stigning i antallet af 
kvinder, som er beskæftiget i min­
dre kvalificerede jobs, specielt in­
den for kontorområdet og i 
servicejobs. 
Disse to tendenser skaber et stadig 
større skel mellem kvinder på for­
skellige niveauer på arbejdsmarke­
det. Den første gruppe af kvinder 
får stadigt større muligheder for at 
skabe sig en fagligt tilfredsstillende 
erhvervskarriere med flere udfor­
dringer og øget ansvar. Det vil sige, 
at deres erhvervskarriere i stigende 
grad kommer til at ligne mændenes 
og adskiller sig mere og mere fra 
deres mindre heldige medsøstres — 
hvilket afspejles i de store forskelle 
i erhvervsfrekvenser mellem de to 
grupper af kvinder, således som det 
fremgår af ovenstående. 
I modsætning hertil er der tilsyne­
ladende ikke sket større ændringer 
for andre, mindre veluddannede og 
mindre kvalificerede kvinder. Der 
er langt større sandsynlighed for, at 
deres erhvervskarriere vil blive af­
brudt på grund af familiemæssige 
forpligtelser, og den vil formentlig 
også adskille sig fra den erhvervs­
karriere, som mænd i tilsvarende 
typer jobs kan forvente. 
Man kan kun danne sig et reelt bil­
lede af forskellen mellem mænds og 
kvinders jobs ved at foretage en de­
taljeret undersøgelse af bestemte 
fag eller erhverv. Undervisning er 
et område, hvor der er foretaget 
nogle undersøgelser, som kan bru­
ges til at illustrere tendensen på andre områder, selv om man skal 
være klar over, at undervisnings­
området måske ikke er repræsenta­
tivt for situationen inden for andre 
fag. 
I EF som helhed arbejdede ca. 10% 
af alle kvinder i beskæftigelse inden 
for undervisningssektoren, og i alle 
landene, bortset fra Nederlandene, 
var der flere kvinder end mænd be­
skæftiget i denne sektor. Men på 
trods af at uddannelsessystemerne 
er meget forskellige i EF-landene, 
går det samme beskæftigelsesmøn-
ster igen i dem alle. På nær nogle få 
undtagelser er skellene mellem de 
jobs, der hovedsageligt udføres af 
kvinder, og de jobs, der først og 
fremmest varetages af mænd, me­
get ensartede i de forskellige lande. 
Mønsteret i denne kønsopdeling er 
følgende: 
• førskoleundervisningen er næ­
sten udelukkende en opgave, der varetages af kvinder, idet 
andelen af kvindelige lærere 
ligger mellem 94% og 100% i 
EF-landene; 
undervisningen i, hvad der 
svarer til folkeskolens yngste 
klasser, varetages også hoved­
sagelig af kvinder, idet de kvin­
delige lærere tegner sig for ca. 
65% af den samlede lærerstab i 
de fleste lande, og for helt op til 
90% i Italien og Portugal; 
undervisningen på det niveau, 
der svarer til folkeskolens æld­
ste klasser og gymnasietrinnet 
er delt nogenlunde ligeligt mel­
lem mænd og kvinder, idet dog 
de kvindelige lærer i Italien og 
Portugal udgør 60% og i Neder­
landene kun 30%; 
undervisning inden for de høje­
re uddannelser er først og frem­
mest mændenes domæne, idet 
153 Kvinder beskæftiget i undervisningssektoren i EF-
landene, ca. 1989-1991 
% af lærerne 
100 r-
80 r Svarende til Folkeskolens 
yngste klasser Svarende til Folkeskolens B Højere uddannelser 
ældste klasser og gymnasiet -1 100 
4 80 
60 
40 
20 
OK NL D IRL OR F I B P 8 UK OK NL D IRl OR f I 8 P 6 UK DK NL D IRL QR f I B P E UK 
L: ingen data; DK: kun data for Folkeskolens yngste klasser 
169 
Kapitel 6 Kvinderne og beskæftigelsen 
kvinderne kun udgør ca. 25% 
eller derunder af lærerstaben 
på dette niveau i de fleste lande 
(figur 153). 
Denne opdeling, hvor mændene sid­
der på stillingerne på de højeste trin 
i uddannelsesforløbet, er en ud­
mærket illustration af forholdene 
på en lang række områder og afspej­
ler de forskelle med hensyn til vær­
dier og status samt lønniveauer, der 
fortsat består mellem mænds og 
kvinders jobs. 
Men på trods af kvindernes øgede 
deltagelse i arbejdsstyrken og på 
trods af, at de har skaffet sig adgang 
til flere forskellige fag og erhverv, er 
der dog fortsat skarpe grænser mel­
lem mænds og kvinders beskæfti­
gelse, og mange jobs inden for 
kontor- og serviceområdet er i løbet 
afdet sidste tiår i endnu højere grad 
domineret af kvinder. 
Koncentrationen af kvinder i servi­
cesektoren, som i nogen tid har væ­
ret det eneste område, hvor der er 
oprettet nye arbejdspladser i større 
omfang, har bidraget til kvindernes 
voksende vægt i arbejdsstyrken. Det har samtidig beskyttet mange 
af dem mod virkningerne af den 
økonomiske recession og tab af ar­
bejdspladser, men det er sket på 
bekostning af voksende usikkerhed 
i ansættelsen og en nedvurdering af 
deres færdigheder. Men deres posi­
tion er på ingen måde stærk. De 
strukturmæssige ændringer, der 
kan forventes inden for mange ser­
vicefag, specielt efterhånden som 
datamatiseringen bliver mere ud­
bredt, og der sker nyskabelser på 
kommunikationsområdet, truer 
mange af de jobs, der i dag udføres 
af kvinder. 
Samtidig er kønsopdelingen inden 
for beskæftigelsen en af hovedårsa­
gerne til, at der fortsat består store 
lønforskelle mellem de to køn. Selv 
om det grundlæggende princip om 
"lige løn for samme arbejde" nød­
vendigvis må finde generel støtte 
inden for EF, vil det kun få begræn­
set reel virkning, så længe det fak­
tiske arbejde, der udføres, fortsat er 
så ujævnt fordelt, og så længe der 
tillægges tilsyneladende ensartede 
typer jobs forskellige værdier, alt 
efter om de udføres af mænd eller af 
kvinder. 
170 
Del III Beskæftigelsespolitik 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen 
og tilpasning af arbejdsstyrken 
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
-171-
-172 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i 
ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
Der er store forskelle mellem, EF-landene med hensyn til 
begrænsninger i virksomhedernes mulighed for at ansætte 
og afskedige arbejdskraft. På trods af tendensen i retning af 
øget liberalisering er der i det sidste tiår kun sket ganske få 
ændringer i begrænsningerne i arbejdsgivernes handlefrihed 
på dette område. 
Selv om reglerne om beskyttelse i 
ansættelsen har været stærkt om­
diskuterede — og formentlig vil bli­
ve det i stigende grad, hvis den 
nuværende recession fortsætter — 
ved man i praksis kun forholdsvis 
lidt om disse reglers omfang og 
betydning i EF som helhed. 
Formålet med dette kapitel er at 
sammenholde de eksisterende reg­
ler om beskyttelse i ansættelsen i 
de forskellige EF-lande, gennemgå 
forskelle og lighedspunkter i reg­
lerne og forsøge at vurdere deres 
betydning. I kapitlet redegøres der 
specielt for, hvordan disse regler er 
blevet ændret i takt med den ud­
bredte tendens i retning af øget 
liberalisering, som har kunnet 
registreres mange steder i EF i 
løbet af det sidste tiår. Ved hjælp 
af data fra EF's Arbejdsstyrkeun­
dersøgelse analyseres forskelle 
med hensyn til tilpasningen af 
arbejdsstyrken samt udviklingen 
inden for midlertidig beskæftigel­
se. I kapitlet ser man også på, 
hvilken indvirkning reglerne 
om beskyttelse i ansættelsen 
har på størrelsen af de beløb, der 
anvendes til aktive arbejdsmar­
kedsforanstaltninger. Reglerne om beskyttelse i ansættel­
sen består både af bestemmelser om 
sikring af den enkelte imod uberet­
tiget afskedigelse og af særlige pro­
cedurer i forbindelse med kollektive 
afskedigelser eller masseafskedi­
gelser — disse procedurer kan en­
ten være baseret på lovgivning eller 
på kollektive overenskomster, som 
begrænser virksomhedernes ret til 
at afskedige arbejdstagere. De om­
fatter f.eks. forudgående høring af 
fagforeninger eller bedriftsråd, un­
derretning af de offentlige myndig­
heder om påtænkte afskedigelser, 
klageadgang i tilfælde af uberetti­
get afskedigelse og særlige beskyt­
telsesregler for bestemte grupper 
(såsom gravide kvinder og han­
dicappede) samt bestemmelser om 
opsigelsesvarsler og fratrædelses­
godtgørelse. 
Reglerne omfatter desuden bestem­
melser vedrørende tidsbegrænset, 
midlertidig og anden form for aty­
pisk beskæftigelse, som er af stor 
betydning for fleksibiliteten i ar­
bejdsstyrken, og som har været et af 
de centrale emner for liberaliserin­
gen. Disse forskellige aspekter gen­
nemgås i det følgende. Selv om en 
række andre foranstaltninger så­som sundheds- og sikkerhedsbe­
stemmelser og lovgivning omkring 
børnearbejde og mindsteløn også 
kan betragtes som en form for be­
skyttelsesforanstaltninger i brede­
ste forstand og derfor burde indgå i 
en fuldstændig vurdering af disse 
regler og deres virkninger, ligger de 
uden for emnet for dette kapitel. 
Et afde vigtigste formål med regler 
om beskyttelse i ansættelsen er at 
beskytte folk mod uberettiget af­
skedigelse og i stigende grad også 
at skabe alternativer til masseaf­
skedigelser ved at begrænse virk­
somhedernes frie ret til at 
indskrænke arbejdsstyrken, og 
derfor kan de medføre betydelige 
omkostninger for virksomhederne, 
specielt i perioder med økonomisk 
tilbagegang. 
Debatten på dette område har så­
ledes i vidt omfang drejet sig om, 
hvorvidt sådanne regler har en ne­
gativ indvirkning på virksomhe­
dernes ansættelsespolitik og på 
arbejdsmarkedets muligheder for 
at fungere effektivt. Det hævdes, 
at virksomhederne på grund af reg­
lerne sandsynligvis vil afholde sig 
fra at ansætte nye medarbejdere og 
-173-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
i stedet føle sig tilskyndet til i hø­
jere grad at benytte løs arbejds­
kraft og udelukke kvinder, 
handicappede og ældre, som even­
tuelt kan være omfattet af særlige 
regler, der beskytter dem imod af­
skedigelse. På samme måde kan 
det hævdes, at reglerne begrænser 
arbejdskraftens mobilitet, bidra­
ger til en opdeling af arbejdsmar­
kedet — mellem dem, der er 
omfattet af beskyttelsesregler, og 
dem, der ikke har en sådan 
beskyttelse — og medvirker til at 
gøre arbejdsløshedsperioderne 
længere. 
Heroverfor er det dog også blevet 
påpeget, at regler om beskyttelse i 
ansættelsen kan have positive virk­
ninger. Udover virkningerne med 
hensyn til at afholde arbejdsgiverne 
fra at foretage uberettigede afskedi­
gelser og med hensyn til at skabe 
mere retfærdige beskæftigelsesvil­
kår, bidrager reglerne formentlig til at rette op på det skæve styrkefor­
hold på arbejdsmarkedet mellem 
arbejdsgivere og arbejdstagere og 
skaber dermed forudsætningerne 
for effektive markedstransaktioner. 
Desuden hævdes det, at på et ar­
bejdsmarked uden nogen form for 
begrænsninger tages der ikke i til­
strækkelig grad hensyn til afskedi­
gelsernes fulde omkostninger for 
den enkelte og for samfundet, og at 
reglerne i et vist omfang tvinger 
virksomhederne til at være mere 
opmærksomme på disse omkostnin­
ger, når de skal fastlægge deres an­
sættelsespolitik. 
Samtidig kan regler, der indebæ­
rer betydelige ikke løn-mæssige ar-
bejdskraftomkostninger for 
virksomhederne og de nationale 
økonomier, give grund til at frygte, 
at EF-lande med strengere regler 
om beskyttelse i ansættelsen 
rent konkurrencemæssigt stilles 
ringere. 
154 Regler om opsigelsesvarsel og fratrædelsesgodtgørelse 
i EF-landene, 1989-90 
Gennemsnitlige antal uger med løn 
50 r 
lait 
Arbejdere 
Funktionærer -i 50 Regler vedrørende 
uberettiget 
afskedigelse 
Der er stor forskel på, hvor strenge 
regler og sanktioner de enkelte EF-
lande opererer med, men alle ste­
der er arbejdstagerne sikret ved en 
eller anden form for lovfæstet ret 
imod uberettiget afskedigelse. I de 
fleste EF-lande kræves det, at løn­
modtagerne skal have en skriftlig 
begrundelse for afskedigelsen (som 
kan danne grundlag for en efterføl­
gende klage over uberettiget afske­
digelse), eller at arbejdsgiverne 
på forhånd hører arbejdstagerre-
præsentanterne. I tre lande — 
Danmark, Portugal og Spanien — 
kræves begge dele, mens kun et 
enkelt land — Nederlandene — 
stadig forlanger en forudgående 
administrativ godkendelse, selv i 
tilfælde af individuelle afskedigel­
ser. I alle andre EF-lande er det 
normalt, at der ydes en eller anden 
form for økonomisk kompensation, 
men der er stor forskel på de lovfæ­
stede beløbsgrænser — det kan va­
riere fra seks måneders løn i 
Belgien til over 3 års løn i Spanien. 
I syv lande er fratrædelsesgodtgø­
relse obligatorisk enten i alle til­
fælde af afskedigelse, bortset 
fra samlet afskedigelse af alle 
virksomhedens medarbejdere 
(Danmark, Frankrig, Grækenland, 
Italien og Spanien), eller til dem, 
der ikke får anden beskæftigelse 
(Irland og Storbritannien). 
Generelt afhænger graden af be­
skyttelse af arbejdstagerens alder 
og anciennitet. I en række lande 
skal arbejdstagerne have været 
ansat i en prøveperiode, før de 
er omfattet af beskyttelses­
regler (f.eks. seks måneder i Tysk­
land og to år i Storbritannien), 
mens retten til kompensation for 
uberettiget afskedigelse øges med 
174 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
ancienniteten og i visse tilfælde 
også med alderen. 
I mange EF-lande kan lønmodtage­
re, der afskediges uberettiget, i 
princippet også forlange at blive ge­
nansat, men denne ret håndhæves 
sjældent i praksis, bortset fra i Ita­
lien. 
Regler 
vedrørende kollektive 
afskedigelser 
Reglerne vedrørende kollektive af­
skedigelser er mere ensartede i EF. 
Der findes særlige regler på dette 
område i alle EF-landene. Alle 
steder forlanges der forudgående 
høring af lønmodtagernes repræ­
sentanter, og arbej dsmarkedsmyn-
dighederne skal på forhånd 
underrettes om masseafskedigel­
ser. Denne ensartethed kan først og 
fremmest tilskrives, at EF-landene 
har efterkommet et EF-direktiv om 
dette emne (Rådets direktiv 
75/129/EØF af 17. februar 1975). 
I henhold til dette direktiv skal EF-
landene indføre en lovfæstet hø­
ringsprocedure med det formål at 
undgå påtænkte afskedigelser eller 
afbøde virkningerne af sådanne af­
skedigelser. Arbejdsgiveren skal 
ikke blot underrette og høre ar-
bejdstagerrepræsentanterne, men 
også give dem de fornødne informa­
tioner (skriftligt) om antallet af 
afskedigelser, begrundelsen, tids­
planen osv., og meddele de samme 
informationer til de nationale ar-
bejdsmarkedsmyndigheder. Der er 
desuden i direktivet fastsat en frist 
på mindst 30 dage, før afskedigel­
serne kan træde i kraft. 
Selv om det ikke kræves i EF-direk-
tivet, har alle EF-lande, bortset fra 
Tyskland, vedtaget regler om ret til 
fratrædelsesgodtgørelse, mens de tyske obligatoriske "velfærdsord­
ninger", hvori fratrædelsesgodtgø­
relse spiller en væsentlig rolle, 
næsten kan sidestilles hermed. Ho­
vedforskellen mellem EF-landene 
ligger i definitionen af begrebet 
masseafskedigelser, for hvilke de 
særlige regler gælder. I Frankrig, 
Portugal og Spanien er definitionen 
snævrere end de mindstekrav, der 
er fastsat i EF-direktivet (mindst 10 
afskedigelser i virksomheder med 
mellem 20 og 99 ansatte, 10% af 
medarbejderstaben i virksomheder 
med mellem 100 og 299 ansatte og 
mindst 30 medarbejdere i større 
virksomheder). Fire lande — Ne­
derlandene, Grækenland, Portugal 
og Spanien — går desuden væsent-
ligt videre end direktivet, idet dor 
kræves ikke blot forudgående un­
derretning, men også forudgående 
godkendelse af masseafskedigelser 
fra de relevante myndigheder. 
Selv om dette er et område, hvor der 
med EF-reglerne er indført fornufti­
ge internationale normer, er der 
fortsat tale om store forskelle med 
hensyn til reglernes strenghed. Ef­
tersom reglerne i praksis hovedsa­
gelig har betydning for større og 
internationalt mobile virksomhe­
der, kan de potentielle virkninger 
derfor blive et stadigt mere kontro­
versielt spørgsmål fremover. 
Regler om varsel 
og fratrædelses­
godtgørelse 
Krav om opsigelsesvarsler og fra­
trædelsesgodtgørelse kan være en 
væsentlig begrænsning i virksom­
hedernes muligheder for at tilpasse 
deres arbejdsstyrke på grund af de 
eventuelle omkostninger, de inde­
bærer. I modsætning til reglerne ve­
drørende uberettiget afskedigelse 
kan prisen i disse tilfælde sammen­
lignes landene imellem, udtrykt i Beregning af 
et indekstal for 
omkostningerne 
ved fratrædelses­
godtgørelse 
Beregningen af det i tek­
sten omtalte indekstal er 
baseret på det samlede an­
tal uger med løn, som virk­
somhederne i EF-landene 
skal bekoste enten i form af 
fratrædelsesgodtgørelse el­
ler ved at beholde den på­
gældende arbejdstager i 
virksomheden under opsi­
gelsesvarslet. Der er ikke 
taget hensyn til særlige 
regler i forbindelse med 
kollektive afskedigelser. 
Eftersom opsigelsesvarsel 
og fratrædelsesgodtgørelse 
varierer efter alder, ansæt­
telsesforhold og beskæfti-
gelsesstatus, er der i 
praksis tale om forskellige 
niveauer af beskyttelse for 
forskellige kategorier af 
lønmodtagere. For hvert 
land repræsenterer data 
om de uger med løn, der 
indgår i indekstallet, gen­
nemsnittene for tre alders­
grupper (unge, arbejds­
tagere i deres "bedste* 
arbejdsdygtige alder og 
ældre arbejdstagere), og 
der er beregnet særskilte 
indekstal for henholdsvis 
funktionærer og arbejdere. 
Indekstallene refererer 
kun til de lovfæstede regler 
og regler baseret på 
landsdækkende kollektive 
overenskomster. De repræ­
senterer derfor snarere 
minimumsniveauet på 
landsplan end det faktiske 
beskyttelsesniveau. Det må 
dog formodes, at indekstal­
lene afspejler de vigtigste 
nationale forskelle mellem 
landene med hensyn til det­
te aspekt af beskyttelsen i 
ansættelsen. 
-175-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
155 Regler om opsigelsesvarsel og fratrædelsesgodtgørelse 
for de forskellige aldersgrupper i EF-landene, 1989-90 
Gennemsnitlige antal uger med løn 
IRL P NL F 
L; Ingen data UK DK EUR12 B I GR 
Regler om tidsbestemte ansættelseskontrakter 
Land 
B 
DK 
D 
E 
GR 
IRL 
I 
L_ 
NL 
UK Begrænsnin 
ger 
Nej 
Nej-
Ja 
Ja 
Ja 
Ja 
Nej 
Ja 
Ja 
Nej 
Ja 
Nej Maks. varighed 
(inkl. forlængelser) 
ingen grænse 
ingen grænse 
ingen grænse 
36 måneder 
18 måneder 
ingen grænse 
ingen grænse 
6-12 måneder 
24 måneder 
ingen grænse 
36 måneder 
ingen grænse Begrænsninger 
m.h.t. forlængelser 
ingen forlængelse 
ingen grænse 
ingen grænse 
ingen grænse 
én gang 
to gange^ 
ingen grænse 
én gang 
to gange 
én gang 
togange 
ingen grænse antallet af ugelønninger. Hvis man 
udregner et indekstal, baseret på de 
totale ugelønninger, der skal udbe­
tales enten i form af fratrædelses­
godtgørelse eller i form af et 
opsigelsesvarsel, hvorunder ar­
bejdstagerne har krav på at forblive 
i virksomheden, kan man se, at i EF 
som helhed beløb de (uvægtede) 
gennemsnitlige omkostninger sig til 
ca. 22 ugers løn i 1989-90 (figur 154 
— se det indrammede felt vedrøren­
de oplysninger om udregningen af 
indekstallet). (Det skal bemærkes, 
at selv om opsigelsesvarsler og fra­
trædelsesgodtgørelse her er taget 
under ét, kan deres indvirkning på 
omkostningerne være meget for­
skellige, eftersom virksomheden i 
det mindste har en vis fordel af det 
arbejde, der udføres i løbet af et 
opsigelsesvarsel.) Der er desuden 
slående forskelle mellem de forskel­
lige kategorier af arbejdstagere. 
Medens gennemsnittet for funktio­
nærer er 26 ugers løn, er det kun 16 
ugers løn for arbejdere. Denne for­
skel skyldes udelukkende de regler 
om beskyttelse i unsaittelHon, dorer 
gældende i fem af de ti EF-lande, 
som er omfattet af undersøgelsen — 
Belgien, Danmark, Tyskland, Græ­
kenland og Italien — hvor funktio­
nærer nyder en væsentligt højere 
grad af beskyttelse i henhold til lov­
givningen. I fire af de øvrige lande 
— Irland, Nederlandene, Spanien 
og Storbritannien — behandles de 
to grupper ens, og kun i Frankrig 
er arbejdere bedre beskyttet end 
funktionærer. 
Det andet og mest universelle træk 
er, at ældre arbejdstagere med lang 
anciennitet nyder særlig beskyttel­
se i samtlige EF-lande, men det gæl­
der især i Italien og Grækenland — 
i førstnævnte land er en person, der 
er fyldt 50 år og har en dertil sva­
rende anciennitet, berettiget til 
gennemsnitligt 85 ugers løn, hvis 
vedkommende gøres arbejdsløs 
-176-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
(figur 155). Unge lønmodtagere un­
der 25 år kunne gennemsnitligt 
gøre krav på under fem ugers løn i 
seks EF-lande, men dog over 12 
ugers løn i Spanien. 
Midlertidig 
beskæftigelse 
Tidsbegrænsede ansættelseskon­
trakter giver virksomhederne mu­
lighed for at ansætte arbejdstagere 
for en begrænset periode og dermed 
for at omgå de normale regler om 
afskedigelse og fratrædelsesgodtgø­
relse. Der er ofte en fornuftig be­
grundelse for, at man vælger en 
tidsbegrænset ansættelse frem for 
fastansættelse, men sådanne tids­
begrænsede kontrakter åbner dog 
mulighed for et vist misbrug, netop 
fordi de sætter virksomhederne i 
stand til at undgå de forpligtelser, 
der påhviler dem for fastansatte 
medarbejdere. Flere lande har der­
for indført foranstaltninger for at 
forhindre et sådant misbrug (se 
tabellen). 
Eftersom Danmark, Irland og Stor­
britannien har forholdsvis lempeli­
ge regler om beskyttelse i 
ansættelsen, er det ikke overra­
skende, at de ikke har faste regler 
vedrørende tidsbegrænsede ansæt­
telseskontrakter. (I Irland vil loven 
om uberettiget afskedigelse fra 
1993, som formentlig får virkning 
fra oktober 1993, komme til at om­
fatte visse lønmodtagere, hvis tids­
begrænsede kontrakter ikke 
fornyes). Alle andre lande, bortset 
fra Belgien og Nederlandene, forsø­
ger at opstille regler for, under hvil-
ke omstændigheder der kan 
anvendes tidsbegrænsede kontrak­
ter, og de har alle, bortset fra Tysk­
land og Spanien, regler for, hvor 
mange gange en kontrakt kan for­
nyes (i Spanien kan en tidsbegræn­
set kontrakt dog ikke forlænges for 
mere end tre år). Liberaliseringen af reglerne 
om beskyttelse i ansættelsen 
i de enkelte EF-lande 
I Frankrig forekommer udviklingen på dette område noget 
planløs, hvilket i vidt omfang skyldes ændringer i regerin­
gens sammensætning i løbet af 1980'erne. liberaliseringsbe­
stræbelserne — og efter 1989 den fornyede stramning af 
reglerne — har især fokuseret på masseafskedigelser og 
tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Kravet om forudgå­
ende godkendelse fra det offentlige af alle former for afske­
digelser af økonomiske årsager blev ophævet efter et 
regeringsskifte i 1986. Desuden blev der indført krav om, at 
virksomheder med over 50 ansatte skulle udarbejde en "vel­
færdsordning", så snart der skulle afskediges mere end 10 
personer, og der blev indført et generelt krav om, at alle 
lønmodtagere, der mistede deres arbejde, skulle have et 
omskolingstilbud ("contrat de conversion"). Efter et nyt re­
geringsskifte i 1989 var der tale om en vis kursændring i 
arbejdsmarkedspohtikken, og tidsplanen for procedurerne i 
forbindelse med masseafskedigelser blev forlænget, samtidig 
med at de offentlige myndigheders rolle blev styrket. Denne 
tendens i retning af en skærpelse af reglerne som en reaktion 
på at recessionen fortsatte i januar 1993, da man indførte 
krav om forudgående godkendelse fra myndighedernes side 
af velfærdsordninger i tufælde af kollektive afskedigelser. 
Reglerne om midlertidig beskæftigelse er blevet ændret på 
tilsvarende måde. Efter at man oprindeligt forsøgte at vende 
den daværende tendens til øget brug af midlertidige ansæt­
telser, indførte den socialistiske regering i 1985 en ny lovgiv­
ning, der udvidede den maksimale varighed af midlertidig 
beskæftigelse og gav flere muligheder for dispensation fra 
kravet om fastansættelse. 11986 indførte den nye centrum­
højre regering en yderligere liberalisering ved at ophæve alle 
krav om, at sådanne kontrakter skulle begrundes med sær­
lige omstændigheder, og den maksimale varighed af kon­
trakterne blev forlænget til to år. I 1990 efter et nyt 
regeringsskifte var tidsbegrænsede kontrakter igen kun til­
ladt, hvis de kunne begrundes ud fra ganske bestemte "sær­
lige omstændigheder". 
I modsætning hertil har Hberaliseringstendenserne ikke væ­
ret særligt udtalte i Tyskland og stort set kun drejet sig om 
en begrænset liberalisering af kontrakterne om tidsbegræn­
set ansættelse. Mens tidsbegrænsede kontrakter tidligere 
kun kunne anvendes i visse klart definerede situationer, 
såsom sæsonarbejde, midlertidig erstatning for en fraværen­
de ansat og midlertidige stigninger i efterspørgslen, kan de 
i henhold til loven om beskæftigelsesfremmende foranstalt­
ninger fra 1985 nu anvendes uden nogen form for reference 
til specielle omstændigheder. Lovgivningen blev oprindeligt 
indført som en tidsbegrænset foranstaltning, men blev for­
længet i 1990 for yderligere seks år frem til udgangen af 
1995. 
177 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
Selv om loven fra 1985 var kontroversiel, har den tilsyne­
ladende haft mindre omfattende konsekvenser, end det 
var forventet. 
Italien, som har det strengest regulerede arbejdsmarked 
i EF, har skærpet reglerne om beskyttelse i ansættelsen 
i de seneste år. 11990 blev reglerne om uberettiget afske­
digelse, som daterer sig tilbage til 1960'erne, udvidet til 
også at omfatte små virksomheder. Liberaliseringen i 
Italien har hovedsagelig været begrænset til lovliggørelse 
af tidsbegrænsede kontrakter for unge mellem 15 og 29 
år, idet de betragtes som uddannelseskontrakter. 
Irland skærpede også reglerne om beskyttelse i ansættel­
sen i 1991 via den såkaldte "Worker Protection (Regular 
Part-time Employees) Act", som udvider beskyttelsen til 
også at omfatte deltidsansatte. 
Storbritannien har oplevet den mest konsekvente udvik­
ling i retning af liberahsering af reglerne om uberettiget 
afskedigelse, i vidt omfang i form af en forlængelse af den 
ansættelsesperiode, der sikrer arbejdstagerne imod ube­
rettiget afskedigelse, fra 26 til 105 ugers vedvarende 
beskæftigelse. Der har også været en række tekniske 
ændringer i reglerne for at afholde folk fra at fremsætte 
klager i mindre betydelige sager. Reglerne om kollektive 
afskedigelser er ikke blevet ændret, mens midlertidig 
beskæftigelse og andre atypiske former for beskæftigelse 
aldrig har været undergivet begrænsninger. 
Spanien og Portugal, der har en forholdsvis omfattende 
beskyttelse imod afskedigelse af fastansatte medarbejde­
re, har liberaliseret brugen af tidsbegrænsede kontrak­
ter. I Spanien begyndte man i 1980 gradvis at give øget 
mulighed for anvendelse af tidsbegrænsede kontrakter, 
og ved udgangen af 1980'erne havde Spanien langt den 
største procentvise andel af lønmodtagere ansat i sådan­
ne kontrakter (ca. 25%) i hele EF. Forudgående godken­
delse fra myndighedernes side af kollektive afskedigelser 
har hele tiden været et krav, og i 1990 forhøjedes den i 
forvejen høje maksimumgrænse for den økonomiske kom­
pensation for uberettiget afskedigelse fra 42 til 54 måne­
ders løn. 
I Portugal er afskedigelse "uden rimelig grund" forbudt 
og var indtil for nylig i realiteten begrænset til tilfælde af 
utilbørlig optræden fra arbejdstagerens side. I praksis 
anvender arbejdsgiverne i vidt omfang tidsbegrænsede 
kontrakter for at omgå de strenge regler, og Portugal er 
det land (efter Spanien), hvor den næststørste andel af 
arbejdstagerne er omfattet af sådanne kontrakter. 11989 
blev der skabt lovgivningsgrundlag for afskedigelse af 
økonomiske årsager samtidig med, at der blev indført nye 
begrænsninger for brugen af tidsbegrænsede kontrakter 
(en maksimal varighed på tre år med højst to forlængel­
ser). I Belgien og Nederlandene er det 
sandsynligt, at der foregår en vis 
regulering via de kollektive for­
handlinger — som er af stor betyd­
ning inden for de enkelte sektorer i 
begge lande — i stedet for via lov­
givningen. 
Desuden er der i begge lande, i mod­
sætning til i Danmark, Irland og 
Storbritannien, grænser for mulig­
hederne for at forny tidsbegrænsede 
kontrakter. I Belgien er det overho­
vedet ikke tilladt at forny tidsbe­
grænsede kontrakter, bortset fra i 
særlige tilfælde, medens en kontrakt 
i Nederlandene kun kan fornyes en 
enkelt gang (og derefter kan den kun 
ophæves med de regionale arbejds-
myndigheders godkendelse). 
Den seneste 
udvikling i de 
enkelte EF-lande 
Den seneste tendens i retning af 
øget liberalisering af ansættelses­
vilkårene har haft meget forskellige 
virkninger i EF i det sidste tiår (se 
det indrammede felt). Megol. kort 
kan det siges, at der er sket væsent­
lige ændringer i syv EF-lande, nem­
lig de fem største lande plus 
Portugal og Irland. 
Der tegner sig dog ikke noget ensar­
tet mønster af liberaliseringen. I 
kun tre lande er reglerne blevet 
lempet enten ved ophævelse af kra­
vet om, at afskedigelser skal god­
kendes af myndighederne 
(Frankrig); ved formelt at tillade af­
skedigelser af økonomiske årsager 
(Portugal) eller ved at begrænse 
reglernes anvendelsesområde 
(Storbritannien). I tre lande blev 
reglerne om beskyttelse i ansættel­
sen rent faktisk skærpet, idet de 
blev udvidet til også at omfatte min­
dre virksomheder (Italien), eller der 
blev fastsat skærpede sanktioner 
-178-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
(Spanien) eller reglerne blev udvi­
det til også at omfatte deltidsansat­
te (Irland). 
Det mest markante fælles træk er 
måske ikke lempelsen af reglerne i 
sig selv, men liberaliseringen af reg­
lerne om brugen af midlertidige an­
sættelser som et middel til at opnå 
øget fleksibilitet i arbejdsstyrken. 
Det var tilfældet i fem afde syv lan­
de, hvor der var tale om væsentlige 
ændringer, idet Irland og Storbritan­
nien er undtagelser, selv om forlæn­
gelsen i sidstnævnte land af den 
ansættelsesperiode, der sikrer ar­
bejdstageren imod uberettiget afske­
digelse, til to år, havde samme 
virkning, eftersom den indskrænke­
de reglernes faktiske anvendelse­
sområde. 
Arbejdsgivernes 
opfattelse af reglerne 
om beskyttelse i 
ansættelsen 
Forholdene omkring afskedigelse 
kan ikke vurderes tilfredsstillende 
blot ud fra en gennemgang af regler­
ne. På trods af de detaljerede for­
skelle, der er beskrevet ovenfor, er 
reglerne om uberettiget afskedigel­
se og kollektive afskedigelser i det 
store og hele meget ens i hele EF, 
specielt sammenholdt med de me­
get lempelige regler, der gælder i 
USA. Denne formelle lighed kan 
dog være misvisende, eftersom der 
kan være store forskelle med hen­
syn til den juridiske fortolkning af 
reglerne og praksis mellem arbejds­
markedets parter. Desuden er de 
lovfæstede bestemmelser i alle lan­
dene suppleret med kollektive over-
enskomster om beskyttelse i 
ansættelsen, som også kan variere 
mellem de enkelte sektorer. De lov­
fæstede regler er dog en brugbar 
indikator for nationale forskelle 
med hensyn til minimumskrav. Arbejdsgiverinterviews kan bruges 
som grundlag for en sammenligning 
af opfattelsen af, hvordan reglerne 
om beskyttelse i ansættelsen virker. 
Ad hoc-interviews af arbejdsgivere, 
som blev gennemført på Kommis­
sionens foranledning i 1985 og 
1989, omfattede spørgsmål om, 
hvor stor en betydning disse be­
grænsninger vedrørende ansættel­
se og afskedigelse af arbejdstagere 
havde (se det indrammede felt). 
Svarene viste, at arbejdsgiverne 
imellem de to år enten ikke havde 
ændret opfattelse af reguleringens 
omfang eller mente, at reglerne var 
blevet lempeligere, men landenes 
rækkefølge efter reglernes streng­
hed var stort set uændret (figur 
156). Nederlandene er den vigtigste 
undtagelse, idet arbejdsgiverne her 
mente, at reglerne var blevet stren­
gere, selv om der rent faktisk ikke 
var sket væsentlige ændringer. Ar­
bejdsgiverne i Storbritannien men­
te også, at reglerne her var blevet 
skærpet i den pågældende periode, 
men de var dog fortsat væsentligt 
lempeligere end andre steder i EF. 
Arbejdsgivernes opfattelse bekræf­
ter i vidt omfang det almindelige ind­
tryk, nemlig at begrænsningerne 
betragtes som strengest i Italien og 
mest lempelige i Storbritannien, 
mens Frankrig og Tyskland ligger 
midt imellem. Liberaliseringen i 
Frankrig i sidste halvdel af 1980'er­
ne af reglerne om beskyttelse i an­
sættelsen synes at have bevirket, at 
arbejdsgiverne i Frankrig i 1989 
havde modereret deres opfattelse af 
restriktionernes omfang, sammen­
holdt med 1985. 
Hvor mange 
mister jobbet 
uden egen skyld? 
I sidste ende kan man kun virkeligt 
bedømme, hvordan reglerne om Indekstal for 
arbejdsgivernes 
opfattelse af 
restriktionerne 
vedrørende 
ansættelse og 
afskedigelse 
Indekstallet er beregnet 
ud fra resultaterne af to 
ad hoc-rundspørger i 
virksomheder i henholds­
vis 1985 og 1989. 
Arbejdsgiverne blev bedt 
om at vurdere føtydnin-
gen af "utilstrækkelig 
fleksibilitet med hensyn 
til ansættelse og afskedi­
gelse af arbejdskraft" som 
årsag til. at de ikke Var i 
stand til at beskæftige 
flere mennesker". 
De mulige svar var 
følgende: 
• "stor betydning" 
• "nogen betydning" og 
• "ikke større betyd­
ning". 
Indekstallet blev bereg­
net ved at lade den pro­
centdel af arbejdsgiverne, 
der afgav det første svar, 
tælle 2 og den procentdel, 
der afgav det andet svar, 
tælle 1 (dvs. at hvis 40% 
af arbejdsgiverne mente, 
at reglerne havde stor be­
tydning, og 30% mente, at 
de havde nogen betyd­
ning, ville værdien af 
indekstallet være 110. 
-179-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
156 Arbejdsgivernes opfattelse af reglerne om beskyttelse i 
ansættelsen i EF-landene, 1985 og 1989 
Indekstal for reglernes strenghed 
-i 160 
4 140 
120 
100 
80 
60 
40 
20 
UK DK IRL GR P D 
Ingen data: E & P 1985; DK 1989; L1985 & 1989 F E NL I 
157 Den relative risiko for at miste jobbet uden egen skyld i 
EF-landene, 1989 
4 r EF-gennemsnit » 1 
lait 
Afskedigelse 
Udløb af tidsbegrænset 
kontrakt 4 3 
4 2 
4 1 
E DK F IRL GR P I UK NL D B beskyttelse i ansættelsen påvirker 
arbejdsgiverne og den måde, hvorpå 
arbejdsmarkedet fungerer, ved at 
undersøge virksomheders og enkelt­
personers adfærd i praksis. Desvær­
re findes der kun meget begrænset 
direkte information herom — og slet 
ikke noget, der kan sammenlignes 
mellem EF-landene. Der er derfor 
ikke andet at gøre end at ty til indi­
rekte information. 
En relevant datakilde er EF's Ar­
bejdsstyrkeundersøgelse, som giver 
detaljerede oplysninger om, hvor 
mange der har mistet deres job i løbet 
af de forudgående seks måneder, 
samt årsagerne hertil. Når disse tal 
sættes i relation til antallet af be­
skæftigede, får man et vist indtryk af, 
hvor mange der mister deres job uden 
egen skyld forskellige steder i EF. 
Resultaterne skal dog tages med alle 
mulige forbehold. For det første refe­
rerer de kun til de mennesker, som, 
når de bliver spurgt, ikke havde nrlxy-
de og enten var arbejdsløse el 1er havde 
trukket sig tilbage fra arbejdsmarke­
det. De udelukker derfor alle dem, som 
havde mistet jobbet kort tid forinden, 
men som havde fundet andet bes­
kæftigelse. I perioder med vækst i be­
skæftigelsen vil denne gruppe 
sandsynligvis være større, og i visse 
tilfælde måske væsentligt større, end 
gruppen af personer uden arbejde. 
For det andet vil antallet af personer, 
der har mistet jobbet, naturligvis 
være påvirket af den økonomiske 
vækstrate, som kan variere — og i 
visse tilfælde ganske betydeligt — i 
de forskellige EF-lande. For at få et 
fælles grundlag for sammenlignin­
ger af, hvor mange der ufrivilligt har 
mistet jobbet, bør Arbejdsstyrkeun­
dersøgelsens resultater derfor korri­
geres for denne påvirkning. Det er 
ikke så simpelt endda, men for at 
reducere dens betydning har man 
her taget resultaterne for 1989, som 
var et år med forholdsvis høj økono-
180 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
misk vækst de fleste steder i EF. Den 
vigtigste undtagelse var Danmark, 
hvor væksten i BNP kun var godt 
1%, hvilket afspejles i de forholds­
mæssige tal for, hvor mange der mis­
tede jobbet. 
Der var dog også tale om betydelige 
forskelle mellem de øvrige EF-lande 
med hensyn til, hvor mange der mis­
tede jobbet, hvad enten de var blevet 
afskediget, eller de havde en tidsbe­
grænset kontrakt, der udløb. Speci­
elt i Spanien, hvor tallet var højere 
end nogen andre steder i EF for alle 
grupper — mænd og kvinder, unge 
og ældre — på trods af en forholdsvis 
høj vækst i BNP, var risikoen for at 
stå uden arbejde ca. seks gange stør­
re end i Tyskland, Belgien og Neder­
landene (figur 157). 
Der er også betydelig forskel mellem 
EF-landene med hensyn til omfan­
get af afskedigelser sammenholdt 
med tidsbegrænsede kontrakter, der 
udløber. I Danmark var begge talle­
ne forholdsvis høje i 1989, medens de 
i Tyskland, Belgien, Italien og Ne­
derlandene begge var lave. I Spanien 
og Portugal var tallene høje for tids­
begrænsede kontrakter, der udløb, 
mens de var lave for afskedigelser. I 
modsætning hertil var tallet for af­
skedigelser højt i Irland, mens tallet 
for, hvor mange der mistede jobbet 
som følge af en tidsbegrænset kon­
trakt, der udløb, lå under gennem­
snittet. 
Disse resultater svarer i det store og 
hele til, hvad der kunne forventes på 
baggrund af forskellene med hensyn 
til de gældende regler. De vigtigste 
undtagelser er Belgien og Nederlan­
dene, hvor forholdene omkring tids­
begrænsede kontrakter ikke er 
reguleret i væsentlig grad, men hvor 
denne form for tilpasning af beskæf­
tigelsen ikke er særligt udbredt (mu­
ligvis fordi den, som nævnt ovenfor, 
er begrænset via kollektive overens­
komster). 158 Beskyttelse i ansættelsen og afskedigelser, 1989 
Afskedigelser (% af lønmodtagerne) 
3 r 
2.5 
1.5 
1 b 
0.5 r ADK 
A|RL -l 3 
4 25 
4 2 
1.5 
*F 
»UK *GR 
AD AE 
AB 
AP 
*NL 0.5 
50 60 70 80 90 100 110 120 130 
Beskyttelsesindeks 
159 Midlertidig beskæftigelse i EF-landene, 1983-1991 
% af samlet beskæftigelse 
40 r 
32 h 
24 b 
16 r 
8 H -i 40 
32 
24 
16 
L B UK I NL IRL D F DK P GR E 
-181-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
160 Omfanget af afskedigelser og korttidsarbejde i EF-landene, 
1989 
% af alle lønmodtagere 
3 r 
161 Beskyttelse i ansættelsen og førtidspensionering, 1989 
Førtidspensionering (% af lønmodtagere over 49 år) 
ANL n 4 
4 3 
AB 
AD 
AF 
AE 
ADK 
AUK AGR 
AIRLAP Al 
50 60 70 80 90 100 110 120 130 
Beskyttelsesindeks Den anden undtagelse er Storbritan­
nien, hvor der på trods af omfattende 
lempelser af reglerne har været tale 
om forholdsvis få afskedigelser. Der 
kan være to mulige forklaringer her­
på. Den mest plausible er, at foråret 
1989, da EF's Arbejdsstyrkeunder­
søgelse blev gennemført, var en pe­
riode med høj økonomisk vækst, som 
helt naturligt medførte en nedgang i 
antallet af afskedigelser, specielt ef­
tersom dette tal er særligt følsomt 
overfor udsving i den økonomiske ak­
tivitet i Storbritannien. I alle de øv­
rige år mellem 1983 og 1991 var det 
relative tal i Storbritannien for, hvor 
mange der mistede jobbet uden egen 
skyld, højere. En anden mulig forkla­
ring er, at en forholdsvis stor del af 
dem, der mistede jobbet, måske er 
fratrådt frivilligt, hvilket muligvis 
ikke er registreret som afskedigelser 
i Arbejdsstyrkeundersøgelsen. 
Selv om man muligvis kunne forven­
te, at der i de lande, der efter arbejds­
givernes opfattelse har de strengeste 
regler om beskyttelse i ansættelsen, 
alt andet lige ville være færre, der 
mistede jobbet uden egen skyld, kan 
dette ikke læses ud af dataene fra 
Arbejdsstyrkeundersøgelsen. Men 
billedet ser en smule anderledes ud, 
hvis man sondrer mellem dem, der 
mister jobbet som følge af afskedigel­
se, og dem, der mister jobbet, fordi 
deres tidsbegrænsede kontrakt udlø­
ber. Mens der ikke er nogen klar 
sammenhæng mellem sidstnævnte 
forhold og graden af strenghed i reg­
lerne om beskyttelse i ansættelsen, 
synes der at være tale om en negativ 
sammenhæng mellem reglernes 
strenghed og omfanget af afskedigel­
ser (figur 158). 
Stigningen i midlerti­
dig beskæftigelse 
Som nævnt ovenfor var der i de 
lande, som i løbet af 1980'erne lem­
pede reglerne om beskyttelse i 
182 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
ansættelsen, i 1989 tilsvarende re­
lativt mange, der mistede jobbet, 
fordi deres tidsbegrænsede kon­
trakt udløb. Virkningerne af libera­
liseringen afspejledes således i 
ændringer i omfanget af midlertidig 
beskæftigelse i EF-landene. 
I nogle få lande, hvor begrænsnin­
gerne i mulighederne for at anvende 
tidsbegrænsede kontrakter blev lem­
pet, steg antallet af sådanne kon­
trakter ganske betydeligt i løbet af 
1980'erne. Det er især tilfældet i Spa­
nien, hvor den del af lønmodtagerne, 
der har midlertidig beskæftigelse, 
steg fra 16% i 1987 til 32% i 1991, og 
i Frankrig, hvor der var tale om en 
stigning fra 3% i 1983 til 10% i 1991 
(figur 159). Det synes også at være 
tilfældet i Portugal før 1988, men det 
er vanskeligt at kontrollere, efter­
som der ikke findes data for tiden før 
1986 (andelen af midlertidige jobs 
steg fra 13% i 1986 til 16% i 1988). 
Selv om midlertidige jobs, bortset fra 
i Spanien og i mindre grad Græken­
land og Portugal flivor de udgør 14-
15% af alle jobs), fortsat kun tegner 
sig for en forholdsvis lille del af den 
samlede beskæftigelse, er de i en 
række EF-lande—f.eks. Frankrig— 
efterhånden blevet en vigtig ad­
gangsbillet til beskæftigelse. (I virk­
somheder med over 50 ansatte i 
Frankrig begynder de fleste nyan­
satte på en tidsbegrænset kontrakt). 
Beskyttelsen i 
ansættelsen og 
arbejdsmarkeds­
politikken 
Reglerne om beskyttelse i ansættel­
sen er kun et enkelt aspekt af 
arbejdsmarkedspolitikken i EF-lan­
dene og skal ses i sammenhæng med 
de foranstaltninger, der tager sigt på 
at løse problemerne i forbindelse 
med afskedigelser og arbejdsløshed (tilskyndelse til arbejdstagere til at 
lade sig førtidspensionere, forskelli­
ge omskolingstilbud osv.), samt med 
de foranstaltninger, der har til 
formål helt at undgå masseafskedi­
gelser (f.eks. indførelse af korttidsar­
bejde). 
Korttidsarbejde 
De fleste EF-lande yder støtte til 
midlertidige nedsættelser af ar­
bejdstiden enten i form af korttidsar­
bejde eller i form af midlertidige 
afskedigelser af beskæftigelsesmæs­
sige grunde. Arbejdsstyrkeundersø­
gelsernes data om årsagerne til, at de 
adspurgte arbejdede mindre end det 
normale antal arbejdstimer, giver et 
vist indtryk af hyppigheden og om­
fanget af brugen af justeringer af 
arbejdstiden som et middel til at til­
passe beskæftigelsen. 
11989, da den økonomiske aktivitet 
var høj i de fleste lande, var der, som 
162 Arbejdsmark« 
gennemsnit 1985-1986 
H THpnnliigiMniil WÊ Snrttøt uduBo Bl Jobtjbudog det kunne forventes, kun en meget 
lille del af arbejdstagerne, der ar­
bejdede mindre end deres normale 
arbejdstid. Men det var dog for­
holdsvis mange sammenholdt med, 
hvor mange, der blev afskediget — 
i EF som helhed var det næsten en 
tredjedel, og i Italien var det næsten 
lige så mange som antallet af afske­
digede (figur 160). 
Førtidspensionering 
Eftersom ældre arbejdstagere i 
mange lande er særligt sikret i an­
sættelsen, skulle man tro, at før­
tidspensionering var et vigtigt 
middel for virksomhederne i disse 
lande til at skaffe sig af med over-
skydende arbejdskraft. Arbejds­
styrkeundersøgelsens data fra 1989 
om de arbejdstagere, der lod sig før­
tidspensionere, viser, at der er en 
vis sammenhæng mellem antallet 
af førtidspensionerede og opfattel­
sen af, hvor strenge reglerne om 
er tor fristillede arbejdstagere. 
% af BNP oruppw «fenintønrttaf» 
T 3 
H 2 
4 1 
D I UK 
AHe programmer O I UK 
TBpasnJngsformâl 
183 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
beskyttelse i ansættelsen er, selv 
om denne sammenhæng tilsynela­
dende kun er begrænset til de nord­
lige EF-lande. I Nederlandene, 
Belgien, Frankrig og Tyskland, 
hvor reglerne om beskyttelse i an­
sættelsen betragtes som værende 
forholdsvis strenge, var der en væ­
sentligt større del af arbejdstager­
ne, der lod sig førtidspensionere, 
end det var tilfældet i de andre lan­
de (figur 161). Men i Spanien og 
Italien, hvor reglerne om beskyttel­
se i ansættelsen også betragtes som 
forholdsvis strenge, var førtidspen­
sionering langt mindre udbredt. 
Støtte fra det offentlige 
til tilpasning af 
beskæftigelsen 
En undersøgelse af den offentlige 
støtte til arbejdsmarkedet i de fire 
største EF-lande tyder på, at de be­
grænsninger, som reglerne om be­
skyttelse i ansættelsen lægger på 
virksomhederne, i vidt omfang op­
vejes af tilskud fra det offentlige til 
foranstaltninger med henblik på til­
pasning af beskæftigelsen. 
Det gælder især i Frankrig, hvor 
udgifterne til dette formål i perio­
den 1985 til 1988 både var større 
end i de øvrige tre lande, over 2% af 
BNP, og tegnede sig for en langt 
større andel af de offentlige midler, 
der blev brugt på arbejdsmarkedet 
(74%) (figur 162). Der blev især gi­
vet omfattende tilskud til omstruk­
tureringer i virksomheder og 
industrier,nemlig fem gange mere, 
end hvad der blev brugt på andre 
aktive foranstaltninger; denne støt­
te gik hovedsagelig til førtidspen­
sionering. 
Støtten til arbejdsmarkedet i Itali­
en lå under EF-gennemsnittet i 
denne periode, nemlig 1% af BNP 
(først og fremmest på grund af det 
begrænsede beløb, der blev brugt til arbejdsløshedsydelser, som fi­
nansieres på en anden måde end i 
resten af EF), men en forholdsvis 
stor del var øremærket til tilpas­
ning af beskæftigelsen, specielt i 
virksomheder og industrier i økono­
miske vanskeligheder. Det var ho­
vedsagelig støtte til midlertidig 
beskæftigelse og korttidsarbejde 
samt særlig indkomststøtte og 
hjælp til at finde ny beskæftigelse 
for arbejdstagere, som mistede 
jobbet. 
Støtten til tilpasning af beskæfti­
gelsen var lavest i Storbritannien 
både i forhold til BNP (0,5%) og i 
forhold til de samlede bevillinger til 
arbejdsmarkedet (20%), idet der 
blev brugt tilsvarende større beløb 
på særligt udsatte grupper. I Stor­
britannien mangler der således 
både almindelige arbejdsmarkeds­
ordninger — næsten alle ressour­
cerne koncentreres omkring særligt 
udsatte grupper—og specifik støtte 
til omstrukturering. Desuden er 
Storbritannien det eneste land afde 
tre, som ikke har en ordning vedrø­
rende korttidsarbejde, der kan 
hjælpe virksomhederne med at om­
strukturere internt og undgå at 
måtte afskedige folk. 
I Tyskland blev der brugt færre pen­
ge på tilpasning af beskæftigelsen 
end på særligt udsatte grupper, 
sammenholdt med Frankrig og Ita­
lien. Og i modsætning til de andre 
tre lande oversteg udgifterne til al­
mindelige aktiv«; arbejdHrnark«>dH 
foranstaltninger støtten til 
virksomheder og industrier under 
omstrukturering (mere end dobbelt 
så meget), idet tilskud til korttids­
arbejde var det vigtigste element i 
den sidstnævnte form for støtte. 
I de fire lande er der derfor en posi­
tiv sammenhæng mellem strenge 
regler for beskyttelse i ansættelsen 
og støtte fra det offentlige til tilpas­
ning af beskæftigelsen. I Storbri­tannien, hvor reglerne er mest lem­
pelige, var støtten til dette formål 
også lavest og mindst koncentreret 
på specifikke støtteforanstaltnin­
ger. I modsætning hertil var støtten 
til arbejdsmarkedet i Italien, hvor 
reglerne om beskyttelse i ansættel­
sen var de mest restriktive, især 
koncentreret omkring støtte til be­
skæftigelsesmæssige omstrukture­
ringer. 
Generelle 
konklusioner 
Selv om der er forskelle mellem EF-
landene med hensyn til detaljer i 
reglerne, er systemerne vedrørende 
beskyttelse i ansættelsen i det store 
og hele meget ensartede i EF. I alle 
FiF-landene er arb«»jdHtag«;rne i 
henhold til loven sikret imod ube­
rettiget afskedigelse, og proce­
durerne for kollektive afskedigelser 
er nogenlunde ensartede, hvilket til 
dels kan tilskrives EF-direktiverne. 
I praksis kan EF-landene opdeles i 
tre grupper efter de gældende re­
striktioner for afskedigelse af ar­
bejdstagere, idet Danmark, Irland 
og Storbritannien har de lempelig­
ste regler, Grækenland, Nederlan­
dene, Portugal, Spanien og Italien 
har de mest restriktive regler, og 
Belgien, Frankrig og Tyskland lig­
ger midt imellem. Denne opdeling 
er også i overensstemmelse med ar­
bejdsgivernes besvarelser af spørgs­
mål om, hvordan (l<* nelv opfatter 
begrænsningerne i deres handlefri­
hed på dette område. 
Det er bemærkelsesværdigt, at den 
gruppe, der har de mest restriktive 
regler, omfatter alle de sydlige 
EF-lande, hvor arbejdskraftom­
kostningerne er lavere end i andre 
EF-lande — i visse tilfælde endda 
ganske betydeligt. Desuden gælder 
det i tre af disse lande, nemlig Itali­
en, Spanien og Grækenland, at de 
-184-
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
omkostninger, der pålægges virk­
somhederne i forbindelse med lov­
fæstede opsigelsesvarsler og krav 
om fratrædelsesgodtgørelse, også er 
forholdsvis høje. 
Reglerne om uberettiget afskedigel­
se og kollektive afskedigelser blev 
ikke påvirket i nævneværdig grad 
af 1980'ernes udvikling i retning af 
øget liberalisering. Den vigtigste 
undtagelse er dog Storbritannien, 
hvor der nu er langt færre lønmod­
tagere, der er dækket af reglerne om 
uberettiget afskedigelse. I Italien er 
andelen af arbejdstagere, der er sik­
ret imod uberettiget afskedigelse, 
til gengæld øget, da reglerne blev 
udvidet til også at omfatte små virk­
somheder. På den anden side blev 
det i seks lande — Frankrig, Tysk­
land, Italien, Spanien, Portugal og 
Storbritannien — gjort lettere for 
virksomhederne at ansætte ar­
bejdstagere midlertidigt. Disse for­
skelle i reglerne afspejles til en vis 
grad i de indsamlede data om, hvor 
mange der mister deres job uden 
egen skyld, og hvordan det sker. 
De fleste steder i EF er foranstalt­
ningerne vedrørende beskyttelse i 
ansættelsen normalt suppleret med 
aktive arbejdsmarkedsforanstalt­
ninger, der i form at støtte fra det 
offentlige til tilpasning af beskæfti­
gelsen og omstruktureringer i et 
vist omfang kompenserer for de be­grænsninger og omkostninger, som 
reglerne indebærer. 
Det må i stigende grad forventes, at 
det offentliges rolle i forbindelse 
med reguleringen af virksomheder­
nes ansættelses- og beskæftigelses­
politik og arbejdets tilrettelæggelse 
bliver gjort til genstand for debat i 
EF, efterhånden som der bliver et 
stadigt større behov for fleksibilitet 
som følge af den voksende konkur­
rence på verdensmarkederne. Job­
sikkerheden er blevet ringere i stort 
set alle sektorer i erhvervslivet, og 
selv meget store, veletablerede 
virksomheder finder det nu vanske­
ligt, for ikke at sige umuligt, at ga­
rantere deres medarbejdere stabil 
beskæftigelse. I lande som Italien 
og Spanien, hvor der er omfattende 
begrænsninger i virksomhedernes 
muligheder for at tilpasse deres ar­
bejdsstyrke, er der voksende tegn 
på skjulte strukturprobl«;mer. 
Sådanne problemer er ikke nødven­
digvis ensbetydende med, at myn­
dighederne ikke bør forsøge at 
regulere beskæftigelsen, men de be­
tyder, at omfanget og karakteren af 
reguleringen løbende må vurderes i 
lyset af de aktuelle økonomiske og 
arbejdsmarkedsmæssige forhold, så­
ledes at de ikke i urimelig grad hæm­
mer ændringer i virksomhedernes 
beskæftigelsesmæssige dispositio­
ner, som kunne være fordelagtige. De betyder også, at det er nødvendigt 
at se på andre aspekter afdet offent­
liges politik, som indvirker på de be­
skæftigelsesmæssige dispositioner, 
og som kolliderer med reglerne om 
beskyttelse i ansættelsen. Specielt i 
de lande, hvor der findes omfattende 
og veludviklede sikringssystemer, er 
virksomhederne bedre i stand til at 
tilpasse deres arbejdsstyrke efter 
fluktuationer på markedet, når de 
ved, at det offentlige sørger for ind­
komststøtte og bistand. I lande, hvor 
de sociale sikringssystemer er min­
dre veludviklede — som i de sydlige 
EF-lande — forventes det til gen­
gæld af virksomhederne, at de sørger 
for den nødvendige sociale støtte ved 
at opretholde arbejdsstyrken, også i 
perioder med tilbagegang på marke­
det, og det er i vidt omfang begrun­
delsen for at pålægge arbejdsgiverne 
de pågældende restriktioner. 
Disse r«!Htriktion«;r kan simpelthen 
betragtes som to forskellige meto­
der til at håndtere de sociale konse­
kvenser af fluktuationer i den 
økonomiske aktivitet. Men det vok­
sende tempo i strukturudviklingen 
har fremhævet de potentielle ulem­
per ved i realiteten at overlade det 
til arbejdsgiverne at sørge for ind­
komststøtte — ikke mindst fordi det 
synes at have gjort dem mere tilba­
geholdende med at ansætte folk, 
medmindre det kan ske på midler­
tidig basis. 
185 
Kapitel 7 EF-landenes regler om beskyttelse i ansættelsen og tilpasning af arbejdsstyrken 
-186-
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
En af EF's vigtigste politiske målsætninger er at skabe 
vækst i beskæftigelsen. Der kan læres meget af EF-landenes 
forskellige erfaringer med at skabe øget beskæftigelse, men 
alle former for fælles tiltag må dog tage højde for nationale 
forskelle med hensyn til sociale, fiskale og 
arbejdsmarkedsmæssige forhold. 
At nedbringe arbejdsløsheden til 
mere acceptable niveauer er den 
største økonomiske og sociale udfor­
dring for EF i 1990'erne. Som be­
skrevet i kapitel 1 og 2 tidligere, er 
den gennemsnitlige arbejdsløshed 
nu nået op over 10% og ser ud til 
fortsat at ville stige i hvert fald frem 
til anden halvdel af 1994. Ud fra de 
nuværende prognoser er udsigterne 
på mellemlang sigt for en hurtig og 
mærkbar nedbringelse af arbejds­
løsheden ikke særligt gode, og der er 
en alvorlig risiko for, at arbejdsløs­
heden, hvis ikke der sættes ind med 
positive foranstaltninger, vil forbli­
ve omkring de 10% eller endnu hø­
jere resten af tiåret. 
Problemet er ikke blot at oprette 
tilstrækkeligt med arbejdspladser 
til at skaffe beskæftigelse til de mil­
lioner, som nu er arbejdsløse. Det er 
mindst lige så vigtigt at tilvejebrin­
ge beskæftigelsesmuligheder for 
den endnu større gruppe, som gerne 
ville arbejde, men som slet ikke for­
søger at komme ind på arbejdsmar­
kedet på grund af den akutte 
mangel på jobs. 
Omfanget af denne underbeskæfti­
gelse blev afsløret i 1980'erne, da 
oprettelsen af over 9 mio. nye jobs 
mellem 1985 og 1990 — flere end på noget andet tidspunkt i 30 år — re­
sulterede i, at antallet af arbejdsløse 
kun faldt med 3 mio., hvilket betød, 
at over 12 mio. mennesker, svarende 
til mere end 8% af arbejdsstyrken, 
stadig stod uden arbejde. De fleste af 
de nyejobs i denne periode gik derfor 
til personer — specielt kvinder — 
som enten kom ind på arbejdsmarke­
det for første gang, eller som vendte 
tilbage efter i en periode at have væ­
ret erhvervsinaktive, tiltrukket af 
udsigten til at kunne få arbejde. 
Sammenligninger af beskæftigelses­
frekvensen forskellige steder i EF, 
specielt forskellene mellem nord og 
syd, og mellem EF og andre udvikle­
de egne af verden viser klart, at den­
ne potentielle arbejdsstyrke stadig 
er meget stor (som det også fremgår 
af kapitel 1). At dømme ud fra antal­
let i beskæftigelse i EFTA-landene 
eller i USA eller endog i de mer«; 
udviklede dele af EF kunne der være 
20 mio. mennesker eller endnu flere 
— de fleste af dem kvinder, men også 
mange mænd — som gerne ville i 
arbejde, hvis de havde mulighed for 
det. Alle disse skal lægges til antallet 
af personer, som er officielt registre­
ret som arbejdssøgende. 
Utifordringen består ikke blot i at 
skabe jobs i sig selv. Den drejer sig også om dels at skabe bedre balance 
i beskæftigelsesmulighederne mel­
lem de forskellige dele af EF, dels om 
at skaffe også vanskeligt stillede so­
ciale grupper adgang til arbejde. 
Men det er også vigtigt at forbedre 
kvaliteten af de jobs, der tilbydes, så 
man slipper af med det gamle 
skræmmebillede af hårdt arbejden­
de fattigfolk, som fortsat eksisterer i 
visse egne af EF, og som nu er be­
gyndt at dukke op igen andre steder. 
Selv om perioden med kraftig vækst 
i anden halvdel af 1980'erne, som 
det fremgår af kapitel 5, var ledsa­
get af en vis udjævning af indkomst­
forskellene mellem de rige og de 
fattige regioner, var der ikke tale 
om en tilsvarende udjævning af for­
skellene i beskæftigelsesmulighe­
der. Tværtimod var nettostigningen 
i antallet af arbejdspladser i denne 
periode gennemsnitligt mindre i de 
fattigere og mindre udviklede regio­
ner end andre steder i EF. 
Det er heller ikke lykkedes for EF 
at forbedre de vanskeligt stillede 
sociale gruppers situation. Ind­
komstfordelingen synes således 
at være blevet endnu mere skæv, 
parallelt med de ulige beskæftigel­
sesmuligheder, og problemerne 
omkring social fattigdom og 
187 
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
udelukkelse er blevet endnu større. 
Samtidig er mange af de jobs, der 
blev skabt i denne periode, forbun­
det med lave lønninger og dårlige 
arbejdsvilkår. 
EF-landene har dels via fælles til­
tag på EF-plan, dels via nationale 
foranstaltninger forsøgt at bekæm­
pe fælles problemer omkring den 
utilstrækkelige og skæve økonomi­
ske udvikling, manglen på arbejds­
pladser og den høje og fortsat 
stigende arbejdsløshed. 
Gennemførelsen af Det Indre Mar­
ked skulle gennem fjernelsen af 
hindringerne for den interne handel 
og konkurrence medvirke til at styr­
ke de økonomiske resultater og for­
bedre mulighederne for at skabe 
øget beskæftigelse. Oprettelsen af 
en monetær union skulle bidrage 
yderligere til denne udvikling. 
Strukturfondene og deres gradvise 
udvidelse og oprettelsen af den nye 
Samhørighedsfond er bevidste for­
søg på at opnå en mere ligelig forde­
ling af væksten og beskæftigelsen i 
EF. Disse foranstaltninger er et 
klart udtryk for den opfattelse, at 
det er de mere velstående nationers 
ansvar at hjælpe de vanskeligt stil­
lede områder med at løse deres pro­
blemer — en erkendelse af, at EF 
må optræde som en sammenhæn­
gende enhed. 
Men der er lang vej endnu for EF, 
hvis det skal opfylde den enorme 
udfordring, det er at skabe tilstræk­
kelig beskæftigelse (som det frem­
går af kapitel 4). EF skal både sikre 
en højere, mere stabil og mere ved­
varende økonomisk vækstrate og 
sørge for, at denne vækst udmøntes 
mere effektivt i beskæftigelsesmu­
ligheder alle steder. 
I dette kapitel er gengivet den med­
delelse, som Kommissionen vedtog 
den 26. maj 1993, og som indeholder forslag til en rammepolitik for løs­
ningen af beskæftigelses- og arbejds­
løshedsproblemerne i EF. Denne 
meddelelse er et forsøg på at finde en 
løsningsmodel, der svarer til proble­
mets karakter og omfang, således 
som det er beskrevet i denne rapport, 
under skyldig hensyntagen til de for­
skellige forhold, som gør sig gælden­
de i EF, og det deraf følgende behov 
for at afpasse de konkrete tiltag efter 
de specifikke lokale omstændighe­
der. Desuden anmodede stats- og re­
geringscheferne på deres møde i 
København Kommissionen om at ud­
arbejde en hvidbog om beskæftigel­
se, vækst og konkurrenceevne. Disse 
to initiativer supplerer hinanden. 
Formålet med dette beskæftigelses-
initiativ er at etablere en rammepo­
litik og en strategi for en bedre 
koordineret og mere samlet indsats 
— fra alle EF-institutionernes og 
EF-landenes side — med henblik på 
at opnå en mere beskæftigelsesska-
bende vækst. Man ønsker at fokuse­
re på beskæftigelsesproblemet i sin 
helhed, og ikke kun på arbejdsløs­
hedsproblemet. Det er ikke kun en 
strategi, der skal hjælpe folk uden 
arbejde med at komme ind eller 
komme tilbage på arbejdsmarke­
det, selv om dette er et væsentligt 
element i initiativet. Det er også en 
strategi med henblik på at skaffe 
jobs til alle dem, som gerne vil ar­
bejde, hvis de får mulighed for det. 
Den grundlæggende nytænkning i 
denne rammepolitik for beskæfti­
gelsen består i, at man skal arbejde 
for og forsøge at udvikle et mere 
arbejdskraftintensivt produktions­
mønster i EF for at skaffe flere i 
beskæftigelse, uanset hvilken øko­
nomisk vækstrate EF kan komme 
op på. 
I Kommissionens meddelelse be­
tragtes arbejdskraftintensiteten ud 
fra to synsvinkler. For det første 
fokuseres der på mulighederne for at udvide adgangen til den eksiste­
rende beskæftigelse, således som 
det er sket i visse EF-lande. Sådan­
ne ændringer indebærer i praksis 
både en omfordeling af indkomster­
ne og en omfordeling af arbejdet. 
Dette er både et statisk og et dyna­
misk begreb. Efterhånden som øko­
nomien udvikles, må det forventes, 
at økonomisk vækst vil resultere i 
en udvidelse af beskæftigelsesmu­
lighederne i stedet for blot i øgede 
indkomster til dem, der i forvejen er 
i beskæftigelse. 
Det andet aspekt vedrører ikke blot 
omfordelingen af beskæftigelses­
mulighederne, men også mulighe­
den for at udvikle et mere 
arbejdskraftintensivt produktions­
mønster, i hvert fald inden for visse 
dele af erhvervslivet, så de potenti­
elle arbejdskraftressourcer kan ud­
nyttes bedre. 
Arbejdsmarkedet er — ligesom alle 
andre markeder — karakteriseret 
ved en række institutionelle og 
strukturelle træk, som har betyd­
ning for, hvordan det fungerer. Fol­
det første er der fastsat regler for, 
hvordan erhvervslivet skal forholde 
sig til bestemte kategorier af perso­
ner — de unge, de ældre og til en vis 
grad også kvinderne. Der er i mange 
tilfælde tale om lovgivningsinitiati­
ver fra det offentliges side der inde­
holder minimumskrav for en række 
forskellige faktorer vedrørende ar­
bejdstagernes sundhed, sikkerhed 
og velfærd. 
Desuden er der forskellige traditio­
ner for, hvordan erhvervslivet er or­
ganiseret. Nogle af disse traditioner 
er udmøntet i overenskomster, der 
forhandles mellem arbejdsgiverne 
og arbejdstagerne, men selve 
arbejdskulturen i forskellige øko­
nomier og samfund dækker 
langt mere end de spørgsmål, der 
normalt er omfattet af kollektive 
forhandlinger. 
-188-
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
Der er også de økonomiske faktorer. 
Arbejdskraftomkostningerne i for­
hold til den værditilvækst, som ar­
bejdstagerne skaber, er helt klart 
den mest afgørende faktor for ar­
bejdsgivernes beslutninger om at an-
sætte arbejdskraft. Sådanne 
omkostninger omfatter ikke kun løn, 
men også beskatning og andre om­
kostninger, der mange steder pålæg­
ges arbejdsgiverne i forbindelse med 
finansiering af sociale forsikrings­
ordninger — arbejdsløshed, pensio­
ner, sygdom osv. — eller som et 
bidrag til den almindelige 
finansiering af det offentliges udgif­
ter på disse områder. Virksomheder-
nes omkostninger til andre 
velfærdsordninger kan også være 
ganske betydelige. 
Samtidig påvirkes både de aktuelle 
og de potentielle arbejdstagere i de­
res holdninger til jobs og beskæfti­
gelse generelt af en række faktorer 
— specielt beskatningsreglernes be­
tydning for deres bruttoløn, andre 
muligheder for lønnet beskæftigelse, 
samt deres familiemæssige forhold. 
Mange mennesker er i dag er­
hvervsinaktive uden egen skyld. 
For nogle er fritidsaktiviteter eller 
udførelse af ulønnet arbejde for dem 
selv eller andre alternativer til et 
job. I det omfang de sociale sikrings­
systemer tillader det, vil der også 
va;re nogle — specielt personer med 
ringe indtjeningsevne, personer 
med ansvaret for pasningen af børn 
eller ældre familiemedlemmer og 
personer med meget lave indkom­
stambitioner — der kan blive eller forblive afhængige af sociale over­
førsler som deres vigtigste ind­
komstkilde i stedet for selv at søge 
lønnet beskæftigelse. 
Det vil i sidste ende sige, at både 
arbejdsgivernes og arbejdstagernes 
beslutninger i relation til de jobs, 
der tilbydes, i høj grad vil være in­
flueret af følgende: 
• den gældende lovgivning 
• det kulturelle og sociale miljø 
• det økonomiske miljø. 
Rammepolitikken for beska;fligel-
sen tager fat på alle tre områder. 
Man erkender, at selv om beskæfti­
gelse er det vigtigste mål, skal det 
aldrig forfølges for enhver pris. Og 
de mere langsigtede målsætninger 
— opnåelse af en mere varig økono­
misk udvikling med tilstrækkelige 
jobmuligheder for alle, der ønsker 
at arbejde — må naturligvis afvejes 
imod de mere kortsigtede målsæt­
ninger om at nedbringe arbejdsløs­
heden så hurtigt som muligt. 
Rammepolitikken for beskæftigel­
sen i EF er derfor rettet ikke blot mod 
de forskellige incitamenter, der i for­
vejen findes på og omkring arbejds­
markedet, men også mod andre 
faktor«;r, som kan få betydning for 
arbejdsmarkedets effektivitet. 
De omfatter følgende: 
• omfanget og kvaliteten af den 
information, der er til rådighed for arbejdsgivere, arbejdstagere 
og de ansvarlige for uddannel­
sessystemerne, om de forskelli­
ge former for nye jobs, der 
skabes i takt med den økonomi­
ske udvikling og ændrede be­
hov; 
• konsekvenserne af et voksende 
ønske om en decentralisering af 
beslutningsprocessen — tilpas­
set de forskellige lokale om­
stændigheder og behov — og 
om etablering af et stærkere 
økonomisk, monetært og socialt 
EF-grundlag, der tager sigte på 
både at opnå økonomisk vækst 
og at opfylde en nekkc andre 
målsætninger; 
• det omfang, hvori institutionel­
le strukturer medvirker til at 
finde effektive løsninger på pro­
blemet omkring afpasning af 
udbud og efterspørgsel, støtte 
til forskellige former for omlæg­
ninger og bestræbelser på at 
skabe øget beskæftigelse. 
Mange af disse faktorer er indbyr­
des forbundne, og arbejdsprogram­
met i rammepolitikken for 
beskæftigelsen afspejler dette ved 
at pege på en række specifikke 
aspekter af det overordnede prob­
lem, som må undersøges grundige­
re. IV analyser og forslag, <l«>r skal 
udarbejdes som led i programmet, 
skal vise os, hvordan vi bedst og 
mest effektivt i EF kan skabe de 
grundlæggende ændringer, der skal 
til for at opnå et mere arbejdskraft­
intensivt vækstmønster. 
189 
Kapitel 8 En rammepolitik for beskæftigelsen i EF 
190 
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
1. Indledning 
En høj beskæftigelsesprocent i samtlige medlemsstater 
og regioner er en grundlæggende målsætning for Fæl­
lesskabet. EF's politik på de forskellige områder — det 
være sig Det Indre Marked, økonomisk og monetær 
integration, den politik, der er ført via strukturfondene, 
og de forskellige rammeprogrammer inden for forsk­
ning og udvikling, de koordinerede politikker inden for 
visse områder, bestræbelserne på at opfylde fælles mål­
sætninger inden for andre områder — har alle, direkte 
eller indirekte, bidraget væsentligt til at opfylde de mål, 
som man havde sat sig med hensyn til konkurrenceev­
ne, økonomisk vækst og beskæftigelse. 
Men mens Fællesskabet har gjort fremskridt i retning 
af økonomisk styrke med øget integration og samhørig­
hed, har udviklingen i beskæftigelses- og arbejdsløs­
hedssituationen desværre været mindre tilfredsstillen­
de, især i de seneste to år. Der er blevet givet udtryk for 
bekymring over dette forhold i en række politiske ved­
tagelser på EF-plan. Det drejer sig især om følgende: 
• Rådet (arbejds- og socialministrene) vedtog en re­
solution i december 1992 om foranstaltninger mod 
arbejdsløsheden; 
• Europa-Parlamentet udarbejdede i 1992 en be­
tænkning om det europæiske arbejdsmarked efter 
1992; 
• arbejdsmarkedets parter i EF har vedtaget en ræk­
ke fælles erklæringer til støtte for økonomisk 
vækst og forbedringer på arbejdsmarkedet, bl.a. 
vedtog de i juli 1992 en fælles samarbejdsstrategi 
for vækst. 
Senest har Rådet (økonomi- og finansministrene) støt­
tet Kommissionens initiativ for økonomisk vækst — der 
tager sigte på at fremme et økonomisk opsving i Europa 
— på topmødet i Edinburgh i 1992. Vækstinitiativet 
spænder over en række områder, bl.a. offentlige 
udgifter, private investeringer, støtte til små og mellem­store virksomheder, efteruddannelse, løntilbageholden­
hed og strukturreformer. 
Kommissionen har også forberedt en større omlægning 
af Den Europæiske Socialfond med det formål at styrke 
dennes rolle i kampen mod arbejdsløsheden, og Kom­
missionen har fortsat bestræbelserne på at forbedre 
analyserne af beskæftigesessituationen i de årlige 
rapporter om beskæftigelsen i Europa. 
På arbejds- og socialministrenes uformelle møde den 3. 
og 4. maj 1993 gav Rådets formandskab udtryk for, at 
der er behov for at styrke Fællesskabets indsats i kam­
pen mod arbejdsløsheden. Ministrene erkendte, at an­
svaret for beskæftigelsesfremmende foranstaltninger 
primært påhviler dem selv, men samtidig understrege­
de de, at der er behov for supplerende koordination og 
handling på fællesskabsplan for at tackle de fælles 
problemer i forbindelse med beskæftigelses- og arbejds­
løshedssituationen. 
Medlemmerne af Rådet gik ind for, at Kommissionen 
skulle fremlægge et forslag, der kan danne ramme om 
aktioner på alle niveauer inden for Fællesskabet. For­
slaget skulle samtidig skitsere Fællesskabets rolle på 
forskellige måder i relation til beskæftigelsen. 
Nærværende meddelelse imødekommer Rådets anmod­
ning. Den er baseret på følgende fire centrale konstate­
ringer: 
• Den nuværende høje ledighedsprocent er uaccepta­
bel. Den er til skade for såvel Fællesskabets kon­
kurrenceevne som for samhørigheden i samfundet. 
• En kraftigere økonomisk vækst er påkrævet, men 
beskæftigelsesproblemet kan ikke løses ved hjælp 
af økonomisk vækst alene. Et mere arbejdskraftin­
tensivt vækstmønster er påkrævet, hvis behovene 
for arbejdspladser skal kunne imødekommes. 
• Der er behov for et udspil i form af en integreret 
politik, der mobiliserer alle aktører, der har med 
beskæftigelsesspørgsmål at gøre. 
191 
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
• Det primære ansvar for praktisk handling ligger 
hos og inden for medlemsstaterne, men et tættere 
samarbejde på EF-niveau er nødvendigt — økono­
misk og politisk — for at sikre, at nationale foran­
staltninger kan få størst mulig virkning. 
Denne meddelelse indeholder Kommissionens forslag til 
en rammepolitik, inden for hvilken der kan foregå en 
struktureret og samarbejdsbaseret proces i form af ana­
lyse og udveksling af erfaringer mellem alle berørte ak­
tører med en koordineret indsats for øje. Der stilles 
forslag til fremgangsmåder, og desuden findes der et 
udkast til tidsplan. 
2. Beskæftigelsesproblemets 
omfang og art 
2.1. Uacceptabelt høje 
ledighedsprocenter 
I de sidste to årtier har den økonomiske vækstrate været 
gennemsnitlig ca. 2% pr. år — altså meget lavere end de 
to foregående tiår. Væksten i beskæftigelsen har været 
utilstrækkelig til at dække det stigende behov for arbejds­
pladser, og ledigheden har vist en vedvarende og foruro­
ligende opadgående tendens. Den var ganske vist falden­
de i opsvingsperioden i slutningen af 80'erne, men er så 
steget desto mere i den nuværende recessionsperiode. 
Ledigheden er endnu engang nået op over de 10%. Mere 
«•ud 17 millioner mennesker i Fa»lleHHkalx;t som h«;lh<»d 
er nu uden arbejde. Næsten halvdelen har været uden 
arbejde i over et år. I øjeblikket siger prognoserne, at 
ledigheden vil fortsætte med at stige i resten af indevæ­
rende år og i hele næste år. Hvis de nuværende tenden­
ser fortsætter, vil ledigheden ved udgangen af 1994 
være nået et stykke op over den rekord på 10,8%, der 
blev sat i 1985. 
Samtidig er der kun sket begrænsede fremskridt i ret­
ning af at skabe konvergens regionerne indbyrdes, når 
det gælder erhvervsfrekvens, og når det drejer sig om 
at sikre lige muligheder med hensyn til adgangen til 
arbejdsmarkedet. Mange — især kvinder — er rent 
faktisk udelukket fra arbejdsmarkedet overhovedet. 
2.2. Lave erhvervsfrekvenser 
Fællesskabet har en lav erhvervsfrekvens sammenlig­
net med andre industrialiserede dele af verden. 
Mindre end 60% af Fællesskabets befolkning i den erhvervsaktive alder har arbejde sammenlignet med 
over 70% i USA, EFTA og Japan. 
Konsekvensen af en så lav erhvervsfrekvens er ikke blot 
stor arbejdsløshed, men også en stor skjult arbejds­
kraftreserve. Så selv om der skabes flere nye arbejds­
pladser, vil ledigheden fortsat være høj, i takt med at 
nye mennesker kommer ind på arbejdsmarkedet. I slut­
ningen af 1980'erne blev der skabt over 9 millioner 
arbejdspladser, men dette reducerede kun ledigheden 
med 3 millioner. 
For at bringe ledigheden ned fra de nuværende niveau­
er på ov«>r 10% og til mer«; at'«'<;ptable niv«;aiier ('.eks. 
5% — bliver Fællesskabet følgelig nødt til at skabe 
ekstra arbejdspladser i en størrelsesorden, der er til­
strækkelig til ikke blot at absorbere dem, der i øjeblik­
ket er registreret som ledige, men også for at der kan 
være arbejde til dem, der ønsker at komme ind på 
arbejdsmarkedet. 
En jobskabelse i denne størrelsesorden kan ikke gen­
nemføres på grundlag afvækst alene. 3,5% økonomisk 
vækst med 2% vækst i produktiviteten — hvilket var 
situationen i sidste fjerdedel af 80'erne — ville, selv om 
den holdt sig i resten af tiåret, alligevel langt fra kunne 
opfylde en sådan målsætning på 5% ledighed i betragt­
ning af, at flere ønsker at komme ud i arbejdslivet. 
3. Arbejdskraftintensiv vækst 
.XI. Sammenligninger inden for 
og uden for Fællesskabet 
Erhvervsfrekvenserne afhænger ikke blot af den økono­
miske vækstrate, men også af, hvor arbejdskraftinten­
siv denne vækst er. Arbejdskraftintensiteten bestem­
mes ikke blot af det relative forbrug af kapital og 
arbejdskraft — som bestemmer beskæftigelsesmæng-
den for en given produktionsmængde — men også af den 
måde, hvorpå en given beskæftigelsesmængde fordeler 
sig på antal arbejdspladser og antal arbejdstimer. 
Især hvad angår sidstnævnte synsvinkel, er situationen 
forskellig fra medlemsstat til medlemsstat. Tager man 
f.eks. Belgien og Holland, er deres arbejdskraftproduk­
tivitet på samme niveau, men i Holland er der arbejds­
pladser til 10% flere mennesker i den erhvervsaktive 
alder end i Belgien. På samme måde med Danmark -
der har et lavere indkomstniveau pr. person (målt i 
købekraftsstandarder) end i det tidligere Vesttyskland 
192 
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
— men hvor en langt højere procentdel af befolkningen 
har arbejde. 
Sammenligninger med andre industrialiserede lande 
taler også deres tydelige sprog. I Skandinavien har 
erhvervsfrekvensen ligget over 70% siden begyndelsen 
af 70'erne. Den væsentligste forskel i forhold til Fælles­
skabet beror på erhvervsfrekvensen for kvinder. Så selv 
om kvinders erhvervsfrekvenser i Fællesskabet er sti­
gende, er de stadig lavere end i det meste af den økono­
misk udviklede verden. 
I de sidste ti år har USA opretholdt en vækstrate i 
bruttonationalproduktet svarende til Fællesskabets — 
ca. 2% pr. år, når der tages hensyn til ændringerne i 
befolkningstilvæksten. Stigningstakten for indkomsten 
pr. arbejdstager har i denne periode imidlertid været 
lavere i USA end i Fællesskabet — 1% mod 2%. På den 
anden side har erhvervsfrekvensen i USA været fortsat 
stigende i denne periode, så den i dag ligger på 70% — 
10 procentpoints over niveauet i Fællesskabet. Denne 
generelle indkomststigning har således været den sam­
me i Fællesskabet og USA, men i USA har en større 
procentdel af befolkningen fået adgang til lønnet be­
skæftigelse. 
Det er også lykkedes Japan at nå op på højere erhvervs­
frekvenser end i Fællesskabet. Som det også er tilfældet 
i andre industrialiserede lande, herunder Fællesskabet, 
har en konkurrencedygtig vareproducerende sektor 
med høj produktivitet medvirket til at skabe det økono­
miske grundlag, for at der kunne oprettes arbejdsplad­
ser i servicesektoren. Den væsentligste forskel er imid­
lertid, at den japanske produktivitet i servicesektoren 
er lavere end i Fællesskabet — hvilket giver flere ar­
bejdspladser — også selv om indtjeningen i industrien 
og i tjenesteydelsessektoren er omtrent den samme i 
begge tilfælde. 
Det er således klart, at et mere arbejdstoaftintensivt vækst­
mønster uundgåeligt giver lønnet beskæftigelse et større 
omfang, men virlmingen på indkomstfordelingen afhænger 
af den økonomiske, sociale og kulturelle situation i de 
pågældende lande. F.eks. har man i de skandinaviske lande 
og i Japan opnået en høj beskæftigelsesgrad med en jævnere 
in«ikomstfordeling end i Fællesskabet. I USA er inclkomst-
fordelingen imidlertid blevet mere ulige, i takt med at 
erhvervsfrekvensen er øget. 
Selv om man ikke nødvendigvis uden videre kan overføre 
erfaringer fra en medlemsstat til en anden, eller fra 
situationen uden for Fællesskabet til situationen inden 
for Fællesskabet, eksisterer der imidlertid forskelle, som er tilstrækkeligt store til, at der er grund til mere detal­
jerede analyser med det formål at finde frem til, hvilke 
fremgangsmåder der dels kan tilpasses til Fællesskabet, 
dels er forenelige med EFs generelle økonomiske og 
sociale målsætninger. Specielt bhver Fællesskabet nødt 
til at sikre, at ændringer i de eksisterende politikker 
bliver gennemført på en sådan måde, at arbejdstagere i 
en udsat arbejdsmarkedssituation ikke udnyttes, og at 
man ikke hæmmer oprettelsen af de stærkt værdifor­
øgende, videnbaserede arbejdspladser, som kommer til 
at blive nøglen til den fremtidige konkurrenceevne. 
3.2. Statslige foranstaltninger 
og arbejdskraftintensitet 
Under indtryk af de høje ledighedsprocenter og lang­
tidsledigheden har regeringerne øget deres udgifter til 
en række politikker og instrumenter, som i de fleste 
tilfælde har til formål at ændre incitamentstrukturerne 
på arbejdsmarkedet på en sådan måde, at man fremmer 
et mere arbejdskraftintensivt vækstmønster især til 
fordel for de ledige. 
Generelt har man gennem disse foranstaltninger søgt 
at gøre ledige mere attraktive for arbejdsgiverne ved at 
nedbringe udgifterne til at beskæftige dem, på den 
måde, at man har øget deres værdi som ansatte via 
uddannelse eller anden hjælp, eller man har taget fat 
på strukturelle skævheder eller overgangsproblemer, 
f.eks. mellem skole og arbejdsliv. Statslige støtteforan­
staltninger har således taget form af tilskud, lån, skat­
te- og afgiftslettelser samt subsidier til de ledige og til 
potentielle arbejdsgivere, samt tilbud om direkte råd­
givnings- og uddannelsesvirksomhed. Regeringerne 
har også søgt at ændre den lovgivningsmæssige kon­
tekst i retning af at fremme større tilpasningsevne til 
arbejdsmarkedet. 
Programmer, som målrettet tager sigte på de arbejds­
løse, viser, at ændringer i incitamentmekanismerne på 
arbejdsmarkedet kan bruges til at hjælpe særlige grup­
per eller enkeltpersoner. En sådan politik har imidler­
tid ofte haft tendens til at bestå i foranstaltninger, der 
har form af undtagelser fra eksisterende nationale reg­
ler — f.eks. reducerede arbejdsgiverbidrag til social 
sikkerhed i forbindelse med ansættelse af arbejdsløse 
— eller foranstaltningerne kan have haft helt specifikt 
sigte — f.eks. stigende anvendelse af deltidsarbejde. 
Der må i bredere forstand drages den konklu­
sion, at man bør tilstræbe at ændre de generelle 
incitamentmekanismer i retning af at skabe et mere 
-193-
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
arbejdskraftintensivt vækstmønster i økonomien som 
helhed. Der kunne være betydelige fordele herved, i 
betragtning af de store forskelle, der findes inden for 
den enkelte medlemsstat og medlemsstaterne imellem, 
når det gælder incitamentmekanismer. 
F.eks. andrager arbejdsgivernes sociale bidrag gen­
nemsnitligt 15% af lønningerne i Fællesskabet som 
helhed, men fra medlemsstat til medlemsstat varie­
rer dette fra praktisk tipet 0% til over 20%. Man kan 
kun vurdere, hvorledes sådanne forskelle virker ge­
nerelt på beskæftigelsen ved at betragte dem i sam­
menhæng med skatte- og afgiftssystemerne i hver 
enkelt medlemsstat. Pet er dog muligt, at arbejds­
kraftintensiteten i de forskellige erhvervssektorer 
eller arbejdsgivernes muligheder for at tilbyde for­
skelligejobtyper kan påvirkes af skattetrykkets for­
deling eller beskatningsstrukturen. 
Produktionens arbejdskraftintensitet i den samlede 
økonomi i forskellige sekterer, eller i forskellige virk­
somhedstyper, kan påvirkes af den lovgivningsmæs­
sige kontekst, som regeringerne har opbygget med 
henblik på at regulere arbejdsmarkedsmekanismer-
ne. Den kan også påvirkes af andre faktorer — de 
forskellige former for arbejdsorganisation og jobty­
per, som er udviklet inden for virksomhederne, hold­
ningerne blandt dem, der søger ind på arbejdsmarke­
det, og hvad de foretrækker, eller større sociale og 
kulturelle ændringer med hensyn til arbejde, be­
skæftigelse og livsstil. 
3.3. Fællesskabsstøtte 
Fællesskabets beskæftigelsesmæssige målsætninger er 
blevet støttet på EF-ni veau gennem et bredt spektrum af 
politikker og aktiviteter på det økonomiske, industrielle, 
teknologiske og videnskabelige område. Derudover har 
Fællesskabet fokuseret på beskæftigelsen og hertil knyt­
tede spørgsmål i forbindelse med udnyttelsen afde men­
neskelige ressourcer via diverse mere specifikke aktivi­
teter. 
Aktiviteterne har omfattet analyse og forskning, ekspe­
rimenterende aktions- og forskningsprogrammer samt 
pilotprojekter, videreformidling af bedste praksis, og 
endvidere finansiering fra Fællesskabets strukturfon­
de, navnlig Den Europæiske Socialfond, som omfatter 
både generel finansiering og specifikke fællesskabsini­
tiativprogrammer. 
Analyse og forskning er i løbet af de sidste fem år 
blevet udnyttet ved hjælp af Kommissionens rapporter om beskæftigelsen i Europa, som på grundlag af 
sammenlignende analyser i hele Fællesskabet, og ved 
at man har udnyttet undersøgelsen vedrørende arbejds­
styrken i Fællesskabet, har hjulpet til en bedre forstå­
else af strukturen i Fællesskabets arbejdsmarkeder og 
forholdet mellem beskæftigelsen og den øvrige udvik­
ling på det økonomiske og sociale område. 
Forsøg og evaluering er blevet gennemført via hand­
lings- og forskningsprogrammer — bl.a. handlings­
programmet LEDA til fremme af lokale beskæftigel­
sesinitiativer og handlingsprogrammet ERGO til 
bekæmpelse af langtidsledigheden, og endvidere via 
pilotprojekter med jobskabelse for øje — bl.a. ILE-pro-
grammerne til fordel for virksomheder drevet af kvin­
der og SPEC-programmet vedrørende innovative lokale 
beHkakftig«;lH<;Hf<)ranHbiltninger, som skal imødegå de 
ændringer, som Det Indre Marked har afstedkommet. 
Pilotprojekter i større målestok er blevet gennemført 
inden for rammerne af Den Europæiske Socialfonds fæl­
lesskabsinitiativer, der omfatter EUROFORM vedrøren­
de nye kvalifikationer og nye beskæftigelsesmuhgheder, 
NOW vedrørende kvinders beskæftigelse samt HORI­
ZON vedrørende dårligt stillede gruppers beskæftigel­
sesproblemer — og desuden i forbindelse med relevante 
dele af programmet til bekæmpelse af fattigdom. 
En række beslægtede aktioner vedrørende erhvervsud­
dannelse og unges integrering i arbejdsmarkedet er 
også blevet gennemført i forbindelse med COMETT, 
som er Fællesskabets teknologiuddannelsesprogram, 
FORCE-programmet, der drejer sig om efter- og videre­
uddannelse i Europa, EUROTECNET-programmet ve* 
drørende uddannelse i tilknytning til nye teknologier, 
PETRA-programmet om uddannelse afunge samt IRIS-
programmet om forbedring af kvinders adgang til er­
hvervsuddannelse. 
Udvekslingen af erfaringer har fundet sted som led i 
observationssystemet for beskæftigelse, som er den 
praktiske ramme om indsamling, analyse, præsenta­
tion, formidling og drøftelse af medlemsstaternes erfa­
ringer, og som dækker både tendenser og strukturelle 
ændringer i arbejdsmarkederne samt udformningen af 
medlemsstaternes politikker. 
Specielt har Fællesskabet i løbet af en tiårsperiode ud­
viklet et system til gensidig information om beskæftigel­
sespolitikken, MISEP, som tilvejebringer fuldstændig 
dokumentation omkring regeringernes politikker og de 
praktiske rammer for gennemførelsen af disse politikker, 
og som indbefatter en stigende mængde evalueringer. 
-194-
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
Dette bakkes nu op af SYSDEM, som rapporterer om 
forskning og analyser vedrørende beskæftigelses- og ar-
bejdsmarkedsanliggender i medlemsstaterne, og som 
danner rammen om drøftelser mellem politiske beslut­
ningstagere og forskere på såvel nationalt plan som EF-
plan. 
Man har forstærket denne politik gennem finansiering 
fra Den Europæiske Socialfond, der nu bidrager med ca. 
6 mia. ECU til de aktive arbejdsmarkedsforanstaltnin­
ger, som gennemføres afde nationale regeringer i med­
før af fællesskabsstøtterammerne — ca. 13% af med­
lemsstaternes samlede udgifter, og en betydelig højere 
procentdel i prioriterede regioner i Fællesskabet. 
Denne støtte har taget målrettet sigte på langtidsledi­
ge, arbejdsløse unge og behovene i de mindst udviklede 
regioner i Fællesskabet. Størstedelen af støtten går til 
erhvervsuddannelse, dog ydes der også en del støtte til 
beskæftigelsessubsidier, der skal fremme flere ansæt­
telser, og endelig er der ydet støtte til erhvervsuddan­
nelse i skoler i de mindst udviklede regioner. 
4. Nye rammer for handling 
Af den ovenfor skitserede analyse kan der drages føl­
gende tre hovedkonklusioner: 
• omfanget og arten af Europas beskæftigelsesproblem 
giver anledning til alvorlig bekymring. Der må hand­
ling til, hvis problemet ikke skal føre til en alvorlig 
svækkelse af Fællesskabets økonomiske konkurren­
ceevne ind i det 21. århundrede, og hvis ikke vor 
samfundsstruktur skal påføres betydelig skade; 
• erfaringerne viser, at der er al mulig grund til at 
formode, at der kan findes måder, hvorpå situatio­
nen i det mindste kan forbedres — og også andre 
løsninger end blot højere økonomisk vækst — så­
fremt regeringerne satser på kombinerede løsnin­
ger, der fremmer et mon; arlxydskraftintcMisivt 
vækstmønster; 
• det er medlemsstaterne, der først og fremmest sid­
der inde med løsningerne, men Fællesskabet har 
også en vigtig rolle at spille som katalysator, som 
forum for koordinering og som støtte gennem bru­
gen af løsninger på EF-plan. Handling på fælles­
skabsplan er også nødvendig af grunde, som både 
er af økonomisk art (fordi der er behov for aktivt 
samarbejde på tværs af alle former for politik på 
grund af, at vore økonomier i stadig stigende grad 
bliver indbyrdes afhængige) og politisk art (fordi det er af altafgørende betydning, at Fællesskabet 
går aktivt ind i løsningen af et problem, der i den 
grad har betydning for EF-borgernes velfærd). 
4.1. Mål 
Det, der derfor foreslås, er at EF-institutionerne og 
medlemsstaterne forpligter sig til en struktureret, sam­
arbejdsbaseret og systematisk proces, hvor de analyse­
rer og overvejer mulige løsninger på beskæftigelsespro­
blemet med henblik på at nå frem til en fælles politik 
bestående i konkret handling, som hovedsagelig kon­
centrerer sig om behovet for at skabe et mere arbejds­
kraftintensivt vækstmønster i Europa. 
4.2. Midler 
Det må nødvendigvis ske som en ægte kollektiv proces, 
hvor Kommissionen helt klart har sin rolle at spille, 
men hvor de enkelte medlemsstater, grupper af med­
lemsstater eller interessegrupper internt i medlemssta­
terne også ønsker at bidrage med idéer og analyser. Det 
er iwdvïMidigf af iidt.a>nke egnede måd(»r, hvorpå de 
øvrige EF-institutioner, bl.a. Europa-Parlamentet og 
Det Økonomiske og Sociale Udvalg, kan inddrages, og 
man må ligeledes finde frem til egnede former for sam­
arbejde med arbejdsmarkedets parter. 
Som noget centralt må man tage udgangspunkt i udarbej­
delsen af en mødeplan og en tidsplan, så man tilstræber at 
nå frem til praktiske konklusioner i løbet af en atten 
måneders periode fra nu af og frem til udgangen af 1994. 
I betragtning af, hvor komplekst beskæftigelsesproble­
met er, og specielt i betragtning af, at ansvaret for 
beskæftigelsesanliggender i bredeste forstand ofte er 
spredt på mange instanser, er det af afgørende betyd­
ning, at man finder frem til måder, hvorpå man kan 
sikre reel koordinering af processen. 
I denne kontekst kunne man overveje at tildele Dot 
Stående Udvalg for Beskæftigelse en ny, mere vidtgå­
ende og aktiv rolle, idet der deltager mange af de vig­
tigste aktører i dette udvalg, men samtidig bør man nøje 
overveje spørgsmålet vedrørende kontaktfladen mellem 
dette forum og andre af denne art. 
4.3. Kommissionens rolle 
Kommissionen forpligter sig til at bakke op om denne 
proces og til at bidrage med analyser og forslag til koor­
dineret handling. Men dette bør på ingen måde afholde 
andre fra at gøre det samme. 
195-
En rammepolitik for Beskæftigelsen i EF 
Derudover vil Kommissionen satse på, at erfaringerne 
fra vellykkede EF-pilotprojekter overføres på overord­
nede politikker på grundlag af en systematisk evalue­
ring af heldigt gennemførte forsøg og foranstaltninger, 
f.eks. dem, der er beskrevet i det foregående pkt. 3.3. 
På det mere generelle plan agter Kommissionen at an­
vende sin finansielle støtte på en sådan måde, at man kan 
bidrage til den generelle målsætning om, at der skal 
skabes flere arbejdspladser. Den foreslåede reform af 
Den Europæiske Socialfond — der tager sigte på at øge 
fondens fleksibilitet, at være på forkant med udviklingen 
på arbejdsmarkedet og at knytte fonden mere til de 
politikspecifikko målsætninger •— er et skridt i denne 
retning. Mere specielt er det imidlertid Kommissionens 
opfattelse, at alle fremtidige fællesskabsinititiver på det­
te område skal kunne støtte eksperimenter og innovation 
på fælleseuropæisk basis. 
4.4. Emner for analyser og handling 
Kommissionen agter at fremlægge analyser og forslag 
til koordineret handling på en række forskellige områ­
der. Hvad angår specifikke emner, har Kommissionen 
bl.a. udpeget følgende: 
• tilpasningsmulighederne på arbejdspladsen samt 
mulighederne for at udvikle nye beskæftigelsesfor­
mer baseret på nye former for arbejdsorgansation; 
• udvikling af nye arbejdstidsstrukturer, som vil 
kunne resultere i flere beskæftigelsesmuligheder; 
• tilvejebringelse af uddannelsessystemer og kvalifi­
kationer, som kan forbedre integrationen på ar­
bejdsmarkedet og i tide tage højde for strukturelle 
ændringer; 
• undersøgelse af mulighederne for at reducere ar­
bejdskraftomkostningerne og at øge arbejdskraftin­
tensiteten, navnlig gennem en ændring af skatte-
og afgiftssystemernes byrdefordeling; 
• udnyttelse af det vækstpotentiale for beskæftigelsen, 
som ligger i nye arbejdsområder — miljørelaterede 
industrier, kulturaktiviteter, hjemmehjælp osv.; 
• jobskabelse baseret på små foretagender og selv­
stændige erhvervsdrivende; små og mellemstore 
virksomheders rolle generelt; 
• den betydning, som lokale initiativer og den lokale 
økonomiske og beskæftigelsesmæssige udvikling har med hensyn til at styrke lokalområdernes job-
skabelsesevne; 
• forskellige bureauers og partneres rolle med hensyn 
til at udvikle effektive parallelle arbejdsmarkeder. 
4.5. Procedurer og organisation 
Kommissionen agter at fastlægge de interne proce­
durer, der er nødvendige, for at det i denne meddelelse 
skitserede handlingsprogram kan gennemføres og 
følges op. 
Der er allerede indledt drøftelser om aktuelle beskæfti­
gelsesmæssige problemer i forbindelse med ministrenes 
uformelle møder — ikke blot arbejdsministrene, men 
også økonomiministrene og miljøministrene. Også andre 
ministre, som disse spørgsmål eventuelt vil berøre, kan 
blive opfordret til at beskæftige sig hermed, indlednings­
vis på grundlag af dette dokument. 
Man er nødt til nøje at overveje, hvorledes denne kom­
plekse proces bedst kan koordineres. 
5. Konklusioner 
Kommissionen anmoder Rådet (arbejds- og socialmini­
strene) om at: 
• anerkende behovet for, at der udformes en ramme­
politik på EF-plan, inden for hvilken medlemssta­
terne og Fællesskabet kan gennemføre en sammen­
lignende analyseproces med henblik på, at der på 
en koordineret måde kan fremmes et mere arbejds­
kraftintensivt vækstmønster; 
• notere sig behovet for, at det snarest muligt over­
vejes, hvorledes alle de, som har ansvar, der indi­
rekte eller direkte har betydning for beskæftigel­
sen — inklusive andre medlemmer af Rådet — 
bedst kan inddrages i løsningen af beskæftigelses­
mæssige problemer og i udnyttelsen af beskæftigel­
sesmulighederne inden for fælles EF-rammer; 
• godkende Kommissionens forslag til et rullende ar­
bejdsprogram frem til udgangen af 1994, som skit­
seret i dette dokunment; 
• indvilge i, at alle relevante parter på lokalt og 
nationalt plan samt fællesskabsplan, navnlig ar­
bejdsmarkedets parter, inddrages i udformningen 
af egnede løsningsmodeller. 
-196-
Grafiske figurer 
Grafiske figurer 
1 Beskæftigelsen i MF og andre steder, 1970-1992 23 
2 Arbejdsløsheden i EF og andre steder, 1970-1992 24 
3 Ændringer i erhvervsfrekvensen i EF og andre steder, 1973-1992 25 
4 Væksten i BNP og i beskæftigelsen, EF, 1980-1992 27 
5 Væksten i BNP og i beskæftigelsen, EFT A-landene, 1980-1992 27 
6 Væksten i BNP og i beskæftigelsen, USA, 1980-1992 27 
7 Væksten i BNP og i beskæftigelsen, Japan, 1980-1992 27 
8 Væksten i BNP og i beskæftigelsen EF og andre steder, 1980-1985, 1985-1990, 1990-1992 29 
9 Væksten i BNP og i beskæftigelsen Danmark, Frankrig, 
Tyskland og Luxembourg, 1980-1985, 1985-1990, 1990-1992 29 
10 Væksten i BNP og i beskæftigelsen Storbritannien, Italien, 
Nederlandene og Belgien 1980-1985, 1985-1990, 1990-1992 29 
11 Væksten i BNP og i beskæftigelsen 
Spanien, Irland, Grækenland og Portugal 1980-1985, 1985-1990,1990-1992 29 
12 Ændringer i beskæftigelsen formænd og kvinder i EF og andre steder, 1980-1991 30 
13 Arbejdstimer i industri og servicefag i EF-lnn«.en<» 1983 og 1991 31 
14 Ændringer i beskæftigelsen i EF-landene, 1983-1991 31 
15 Ændringer i deltids- og fuldtidsbeskæftigelsen i EF-landene, 1983-1991 32 
16 Omfanget af selvstændige i beskæftigelse i EF og andre steder, 1980, 1985 og 1990 34 
17 Omfanget af selvstændige i beskæftigelse i EF-landene, 1983 og 1991 34 
18 De nyetablerede selvstændiges status et år tidligere i EF-landene, 1983-1991 35 
19 Beskæftigelsen fordelt på hovedsektorer i EF og andre steder, 1980,1985 og 1991 36 
20 Beskæftigelsen fordelt på hovedsektorer i EF-landene, 1980, 1985 og 1991 37 
21 Servicesektorens andel i den samlede beskæftigelse i EF-landene, 1983 og 1991 37 
22 Ændringer i beskæftigelsens fordeling på hovedsektorerne i EF og andre 
steder, 1980-1991 38 
23 Sektormæssig fordeling af ændringer i beskæftigelsen i EF-landene, 1980-1991 39 
24 Denkelte sektorers bidrag til væksten i beskæftigelsen i EF, 1983-1991 39 
25 Ændringer i beskæftigelsen i bank-, finans- og forsikringssektoren 
i EF-landene, 1983-1991 40 
26 Ændringer i beskæftigelsen i andre servicefag i EF-landene, 1983-1991 40 
27 Arbt!jdsløsh('den i UF-landene, 1985, 1990 og maj 1993 41 
28 Arbejdsløsheden blandt mænd og kvinder i EF-landene, 1985 og maj 1993 42 
29 Arbejdsløsheden blandt unge under 25 år i EF-landene, 1985, 1990 og maj 1993 43 
30 Arbejdsløsheden efter køn og alder i EF, 1983 - maj 1993 44 
31 Ændringer i befolkning, erhvervsaktiv befolkning og de unges beskæftigelse 
(15-24) i EF-landene, 1985-1991 45 
-197-
Grafiske figurer 
32 Langtidsledigheden (1 år) i EF-landene, 1985 og 1991 46 
33 BNP, 1991-1994 53 
34 Investeringer, 1991-1994 54 
35 Forbrug, , 1991-1994 55 
36 Inflation, 1991-1994 55 
37 Handelsbalance, 1991-1994 56 
38 Beskæftigelse, 1991-1994 56 
39 Arbejdsløshed, 1991-1994......56 
40 Sammensætningen af den internationale handel, 1970, 1980 og 1990 67 
41 Andele af verdensmarkederne for industriprodukter, 1970, 1980 og 1990 68 
42 Verdensmarkederne for industriprodukter, 1970, 1980 og 1990 68 
43 Den geografiske fordeling af EF's eksport 
af industriprodukter til tredjelande, 1970, 1980 og 1990 69 
44 EF's interne samhandels voksende betydning, 1970-1991 70 
45 EF's andel i handelen med industriprodukter efter produktkategori, 1970, 1980 og 1990 70 
46 Sammensætningen af eksporten af industriprodukter fra EF, USA, Japan og 
u-landene i Asien, 1970, 1980 og 1990 71 
47 EF's andel i verdenshandelen med tjenesteydelser, 1970, 1980 og 1990 71 
48 Beskæftigelsen i eksportindustrien, 1990 72 
49 Udviklingen i BNP og beskæftigelsen i Central- og Østeuropa, 1991 og 1992 75 
50 Udviklingen i beskæftigelsen i de enkelte sektorer i Central- og Østeuropa, 1990-1992 77 
51 Arbejdsløsheden i Central- og Østeuropa, 1991 og 1992 78 
52 Arbejdsløsheden for mænd og kvinder i Central- og Østeuropa, 1991 og 1992 78 
53 BNP pr. indbygger i EF-landene, USA og Japan, 1991 84 
54 BNP pr. indbygger og produktivitet i EF-landene, USA og Japan, 1991 84 
55 Arbejdstid og beskæftigelsesfrekvens i EF-landene, USA og Japan, 1991 86 
56 Fuldtidsbeskæftigedes arbejdstid og omfanget af deltidsbeskæftigelse i 
industri og servicesektor i EF-landene, 1983 og 1991 87 
57 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger pr. time i industrien i EF-landene, 1981 og 1990 89 
58 Skatter og socialsikringsbidrag i EF-landene, 1980 og 1990 91 
59 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger og produktivitet pr. time 
i industrien i EF-landene, 1981 og 1990 92 
60 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger og produktivitet pr. time 
i maskinindustrien i EF-landene, 1981 og 1990 94 
61 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger og produktivitet pr. time 
i tekstil- og beklædningsindustrien i EF-landene, 1981 og 1990 95 
62 Gennemsnitlige arbejdskraftomkostninger pr. måned i bank- og 
forsikringssektoren i EF-landene, 1981 og 1990 96 
63 Arbejdskraftomkostninger i industrien og arbejdsløsheden i de forskellige 
regioner i EF, 1988 98 
64 Uddannelsesniveau i arbejdsstyrken (over 25 år) i EF-landene, 1991.... 103 
65 Uddannelsesniveau i arbejdsstyrken (25-34 år) i EF-landene, 1991.... 103 
66 Uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken (over 25 år) i de enkelte sektorer i EF, 1991.... 104 
198 
Grafiske figurer 
67 Uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken (over 25 år) i udvalgte sektorer 
i EF-landene, 1991 ...105 
68 Uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken (over 25 år) i udvalgte sektorer 
i EF-landene, 1991 ...106 
69 Uddannelsesniveauet hos folk i beskæftigelse og hos de arbejdsløse (over 25 år) 
i EF-landene, 1991 ...107 
70 Andelen af andre EF-statsborgere i befolkningen i EF-landene, 1991.. 108 
71 Befolkningsbevægelser inden for EF, 1987-1991 ... 109 
72 Migranternes erhvervsmæssige status i EF, 1987-1991... 110 
73 EF-migranternes bidrag til arbejdsløsheden i EF-landene, gennemsnit for 1987-1991... 111 
74 EF-migranternes bidrag til beskæftigelsen i EF-landene, gennemsnit for 1987-1991... 111 
75 Arbejdskraftens bevægelser ind og ud af Tyskland, 1987-1991... 112 
76 Arbejdskraftens bevægelser ind og ud af Storbritannien, 1987-1991... 113 
77 Arbejdskraftens bevægelser ind og ud af Frankrig, 1987-1991... 113 
78 Strukturfondsstøtte til befolkningen i den arbejdsdygtige alder i EF-landene, 1989 ... 119 
79 Indkomst pr. indbygger efter strukturfondsstatus i EF, 1986 og 1990 ... 120 
80 Indkomst pr. indbygger i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1990 ... 120 
81 Væksten i BNP i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986-1990 ... 121 
82 Væksten i BNP i mål nr. 2-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986-1990 ... 121 
83 Arbejdsløsheden i EF efter strukturfondstatus, 1986 og 1991... 122 
84 Arbejdsløsheden i støttede og ikke-støttede regioner Mål nr. 2 (NUTS 3) 1986 og 1991... 124 
85 Arbejdsløsheden i støttede og ikke-støttede regioner Mål nr. 1 1986 og 1991... 124 
86 Arbejdsløsheden i støttede og ikke-støttede regioner Mål nr. 2 (NUTS 2) 1986 og 1991 ... 124 
87 Arbejdsløsheden i støttede og ikke-støttede regioner Mål nr. 5b 1986 og 1991... 124 
88 Arbejdsløsheden i mål nr. 2-regioner og omgivende regioner, 1986, 1989 og 1991... 126 
89 Beskæftigelsen i EF efter strukturfondstatus, 1986 og 1991... 127 
90 Beskæftigelsen i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991... 127 
91 Beskæftigelsen i mål nr. 2-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991... 128 
92 Overslag over skjult arbejdsløshed i EF efter strukturfondstatus, 1986 og 1991... 128 
93 Overslag over den skjulte arbejdskraftreserve i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991... 129 
94 Overslag over den skjulte arbejdskraftreserve i mål nr. 2-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991... 130 
95 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-44 år) i EF efter strukturfondstatus, 1986 og 1991... 130 
96 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-44 år) i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991... 131 
97 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-44 år) i mål nr. 2-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991... 131 
98 Erhvervsfrekvensen for de ældre (55-64 år) i EF efter strukturfondstatus, 1986 og 1991 ... 132 
99 Erhvervsfrekvensen for de ældre (55-64 år) i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991... 133 
100 Erhvervsfrekvensen for de ældre (55-64 år) i mål nr. 2-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1986 og 1991... 133 
-199 
Grafiske figurer 
101 Den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen i EF efter 
strukturfondsstatus, 1986 og 1991.... 134 
102 Landbrugsbeskæftigelsen i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991.... 134 
103 Industribeskæftigelsen i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991.... 135 
104 Beskæftigelsen i servicesektoren i mål nr. 1-regioner og regioner, der ikke 
får støtte, 1986 og 1991.... 135 
105 Industribeskæftigelsen i mål nr. 2-regioner og regioner, der ikke får støtte, 1986 og 1991.... 136 
106 Beskæftigelsen i servicesektoren i mål nr. 2-regioner og regioner, der ikke får 
støtte, 1986 og 1991.... 137 
107 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen efter 
strukturfondsstatus i EF 1986-1991.... 138 
108 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen i mål nr. 
1-regioner, 1986-1991.... 138 
109 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen i de regioner, 
der ikke får støtte, 1986-1991.... 139 
110 Ændringer i den sektormæssige fordeling af beskæftigelsen i mål 
nr. 2-regioner, 1986-1991.... 139 
111 Beskæftigelsen i højvækstindustrieme efter strukturfondsHtatus i EF, 1981 og 1989.... 141 
112 Beskæftigelsen i højvækstindustrierne i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte 1981 og 1989.... 141 
113 Beskæftigelsen i høj vækstindustrierne i mål nr. 2-regioner og regioner, 
der ikke får støtte 1981 og 1989.... 142 
114 Beskæftigelsen i lawækstindustrierne efter strukturfondsstatus i EF, 1981 og 1989.... 142 
115 Beskæftigelsen i lawækstindustrierne i mål nr. 1-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1981 og 1989.... 143 
116 Beskæftigelsen i lawækstindustrierne i mål nr. 2-regioner og regioner, 
der ikke får støtte, 1981 og 1989.... 143 
117 Kvindernes andel af arbejdsstyrken i EF-landene, 1983 og 1991.... 145 
118 Kvindernes andel af arbejdsstyrken i EF og andre steder, 1970,1980 og 1991.... 146 
119 Kvindelige lønmodtagere i EF-landene, 1983 og 1991.... 147 
120 Mandlige lønmodtagere i EF-landene, 1983 og 1991.... 147 
121 Erhvervsfrekvensen for mænd (50-64 år) i EF-landene, 1983 og 1991.... 150 
122 Erhvervsfrekvensen for kvinder (50-64 år) i EF-landene, 1983 og 1991..,. 150 
123 Kvindernes erhvervsfrekvens i Danmark 1960-1991.... 151 
124 Kvindernes erhvervsfrekvens i Frankrig 1962-1991.... 151 
125 Kvindernes erhvervsfrekvens i Storbritannien 1961-1991.... 151 
126 Kvindernes erhvervsfrekvens i Tyskland 1961-1991.... 151 
127 Kvindernes erhvervsfrekvens i Italien 1961-1991.... 153 
128 Kvindernes erhvervsfrekvens i Spanien '. 1960-1991.... 153 
129 Kvindernes erhvervsfrekvens i Grækenland 1961-1991.... 153 
130 Kvindernes erhvervsfrekvens i Portugal 1960-1991.... 153 
131 Kvindernes erhvervsfrekvens i Irland 1961-1991.... 155 
132 Kvindernes erhvervsfrekvens i Luxembourg 1960-1991.... 155 
133 Kvindernes erhvervsfrekvens i Nederlandene 1960-1991.... 155 
134 Kvindernes erhvervsfrekvens i Belgien 1961-1991.... 155 
200 
Grafiske figurer 
135 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) i EF-landene, , 1983 og 1991... 156 
136 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) uden børn, ?. 1991... 156 
137 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) med børn i EF-landene, 1991... 157 
138 Erhvervsfrekvensen for kvinder (25-49 år) efter uddannelsesniveau 
i EF-landene, 1991 ...157 
139 Kvindernes andel af beskæftigelsen og antallet af arbejdstimer i EF-landene, 1991... 158 
140 Kvindernes andel af deltidsbeskæftigelsen efter aldersgruppe i EF-landene, 1991... 159 
141 Kvinder med deltidsarbejde efter familiemæssig status i EF-landene, 1991... 160 
142 Kvinder med midlertidigt job i EF-landene, 1983 og 1991... 161 
143 Mænd med midlertidigt job i EF-landene, 1983 og 1991... 161 
144 Deltidsbeskæftigede kvinder mod midlertidigt job i EF-landene, 1983 og 1991 ... 162 
145 Kvinder med midlertidigt job, fordi de ikke kunne få fast arbejde, 
EF-landene, 1983 og 1991... 162 
146 Arbejdsløsheden blandt mænd efter arbejdsløshedsperiodens varighed, 
EF-landene, 1991 ...163 
147 Arbejdsløsheden blandt kvinder efter arbejdsløshedsperiodens varighed, 
EF-landene, 1991 ...163 
148 Modtagere af arbejdsløshedsydelser efter civilstand i EF-landene, 1991... 165 
149 De arbejdsløses (25+) status et år før i EF-landene, 1991... 165 
150 Beskæftigelsen i servicesektoren i EF-landene, 1983 og 1991... 167 
151 Beskæftigelsen i de enkelte sektorer i EF for mænd og kvinder, 1991 ...168 
152 Kvinder beskæftiget i sektoren for andre tjenesteydelser og distribution i 
EF-landene, 1983 og 1991... 168 
153 Kvinder beskæftiget i undervisningssektoren i EF-landene, ca. 1989-1991... 169 
154 Regler om opsigelsesvarsel og fratrædelsesgodtgørelse i EF-landene, 1989-90 ... 174 
155 Regler om opsigelsesvarsel og fratrædelsesgodtgørelse for de forskellige 
aldersgrupper i EF-landene, 1989-90 ... 176 
156 Arbejdsgivernes opfattelse af reglerne om beskyttelse i ansættelsen 
i EF-landene, 1985 og 1989 ... 180 
157 Den relative risiko for at miste jobbet uden egen skyld i EF-landene, 1989 ... 180 
158 Beskyttelse i ansættelsen og afskedigelser, 1989 ... 181 
159 Midlertidig beskæftigelse i EF-landene, 1983-1991... 181 
160 Omfanget af afskedigelser og korttidsarbejde i EF-landene, 1989 ...182 
161 Beskyttelse i ansættelsen og førtidspensionering, 1989 ... 182 
162 Arbejdsmarkedsprogrammer for fristillede arbejdstagere, gennemsnit 1985-1988... 183 
201 
Kort 
Kort 
Kl Arbejdsløsheden, 1992 42 
K2 Ungdomsarbejdsløsheden, 1992 43 
K3 Langtidsledigheden, 1990 46 
K4 Fordelingen af befolkningen i den arbejdsdygtige alder, 1990 61 
K5 Forventet tilvækst i befolkningen i den arbejdsdygtige alder, 1990-2010 62 
K6 Fordelingen af verdens samlede indkomst 1990 65 
K7 Indkomst pr. indbygger sammenholdt med tøh\ 1990 65 
K8 Stigningen i indkomst pr. indbygger, 1980-1990 66 
K9 Andelen af befolkningen i den arbejdsdygtige alder i beskæftigelse, 1991 81 
K10 Befolkningens fordeling efter strukturfondsstatus, 1989-1993.... 115 
202-
Kilder og metode 
Den vigtigste kilde vedrørende historiske data vedrørende til Det Europæiske Fællesskab, som er anvendt i denne 
rapport, er De Europæiske Fællesskabers Statistiske Kontor (Eurostat) og især Arbejdsstyrkeundersøgelserne, 
hvor 1991-resultaterne foreligger for samtlige EF-lande. I en række tilfælde har Eurostat trukket de anvendte data 
ud af Arbejdsstyrkeundersøgelserne og andre databaser; og Eurostat har i øvrigt været til stor hjælp med 
forberedelsen og bearbejdningen af data. 
Arbejdsstyrkeundersøgelserne anvendes, fordi de er den eneste kilde med sammenlignelige og komplette data om 
beskæftigelsen og arbejdsmarkedet i samtlige EF-lande. Da de er baseret på et fælles kodningssystem og en ensartet 
metode, og da de er udformet som et rundspørge blandt husstande, er de ikke påvirket af forskelle i administrative 
systemer og regler. Dette gælder især arbejdsløshedstallene, hvor de harmoniserede arbejdsløshedsdata baseret på 
Arbejdsstyrkeundersøgelserne, således som de offentliggøres af Eurostat, har til formål at give mulighed for 
sammenligninger mellem EF-landene, uden at man behøver at tage højde for hyppige ændringer af den registrerede 
arbejdsløsheds dækning og definition. Arbejdsstyrkeundersøgelserne blev gennemført to gange om året mellem 
1973 og 1981, og siden 1983 er undersøgelsen foretaget én gang om året på grundlag af ensartede definitioner og 
klassifikationer. Men resultaterne afde undersøgelser, der blev gennemført før 1983, er dog ikke helt sammenlig­
nelige med resultaterne af senere undersøgelser. 
Data fra nationale administrative kilder, som ikke findes i en ensartet form over tid og for samtlige EF-lande, kan 
derfor adskille sig fra de tal, der er anvendt i denne rapport. 
Andre af Kommissionens tjenestegrene har bidraget med yderligere materiale, og desuden er anvendt materiale 
fra undersøgelser, der er foretaget på Kommissionens foranledning, som anført nedenfor. De prognoser på kort sigt, 
•der er* refereret i kapitel 2, er udarbejdet af Generaldirektorat«'!, for Økonomiske og Finansielle Anliggender pa 
samme grundlag som de prognoser, «1er pra'senferes i I )en Økonomiske Årsberetning. De kilder-, «1er er anvendt fil 
de enkelte kort og grafiske figurer, er angivet nedenfor. 
Det er Kommissionens hensigt, at de data, der er benyttet til udarbejdelsen af Beskæftigelsen i Europa, skal være 
tilgængelige i elektronisk form. Anmodninger om data bør være forsynet med angivelse af den særlige grafiske 
figur eller kort, for hvilke der anmodes om data. Data kan leveres i standardkolonneregnerformat. Henvendelse 
til: 
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber 
DG V/B/l 
200 rue de la Loi 
B-1049 Bruxelles 
Belgien 
Bemærkninger 
Medmindre andet er oplyst, refererer data for Tyskland i denne rapport til den tidligere vestlige del af Tyskland 
før 3. oktoher 1990. 
KKS: Referencer til KKS vedrøivr køhekraftsstandaider, som er et mål for BNP, der afspejler en valutas reelle 
købekraft inden for det pågældende lands grænser. De har til formål at give en realistisk indikation af mængden 
og strukturen af varer og tjenesteydelser til et givet endeligt formål og gøre det muligt at foretage sammenligninger 
i faste priser af BNP og dets enkelte bestanddele mellem EF-landene. Se desuden Købekraftspariteter og BNP i 
faste priser, Resultater 1985, Eurostat 1985, og ENS — Nationalregnskaber, samlet oversigt, der udgives hvert år 
af Eurostat. 
203 
Kapitel 1: Tabel 1 er udarbejdet på grundlag af følgende kilder: Eurostat: Nationale overslag over befolkning og 
beskæftigelse samt arbejdsløshedsprocenter til sammenligning mellem EF-landene. 1992-resultaterne er foreløbi­
ge. 1965-data: OECD-Arbejdsstyrkestatistikker 1968-88. 
Kapitel 3: Afsnittet om Central- og Østeuropa er baseret på Employment Observatory, Central & Eastern Europe 
No. 4, der udgives af Kommissionen. 
Kapitel 6: Afsnittet om undervisning er baseret på en rapport udarbejdet af Jill Rubery og Colette Fagan for 
Kommissionens netværk af eksperter vedrørende kvindernes situation på arbejdsmarkedet. 
Kapitel 7: Dette kapitel er baseret på en undersøgelse foretaget for Kommissionen af Wksenschaftszentrum, Berlin. 
Figurer 
13 
4-8 
9-11 
12 
13-15 
16-17 
18 
19 
20 
21 
22, 23 
24-32 
33-39 
40-43 
44 
45,46 
47 
48 
49-52 
53 
54,55 
56 
57 
58 OECD, ArlH'jdsstvrkeslatisUkkcr ( li)i)l- og lî)i)42-va'kstrau>r fra OECD Kc-onomic Outlook, <l<>t«'mlxr 
1992); Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse ( 1991- og 1992-vækstrater fra OECD 
Employment Outlook, juni 1992) 
BNP: OECD Kvartalsvise Nationalregnskaber 3,1992; Europæisk Økonomi, december 1991, Tabel 5 
og 10; Beskæftigelse: Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse suppleret med 
Nationalregnskaber og OECD's Arbejdsstyrkestatistikker. 
BNP: Europæisk Økonomi, december 1991; Beskæftigelse: Eurostat, EFs 
Arbejdsstyrkeundersøgelse og Nationalregnskaber. 
Nationalregnskaber: OECD's Arbejdsstyrkestatistikker (1991-vækstrater fra Erønomic Outlook, 
december 1992, og Employment Outlook, 1992) 
Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse; OECD's Arbejdsstyrkestatistikker 
Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Nationalregnskaber 
Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse; OECD's Arbejdsstyrkestatistikker 
Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeund<M*søgelse; OEOD's ArlM'jdsstyrkosl.atisl.ikk<'r 
Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (GDII), Økonomiske Prognoser 
1993-1994 
FN, Trade Yearbooks og Monthly Bulletin of Statistics 
Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender (GD II), Økonomiske Prognoser 
1993-1994 
FN, Trade Yearbooks og Monthly Bulletin of Statistics 
Den Internationale Valutafond, Balance of Payments Statistics Yearbook 
Nationalregnskaber (ENS); Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Kontaktpersoner i central- og østeuropæiske lande 
Nationalregnskaber 
Nationalregnskaber; Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Eurostat, EFs Arbejdsstyrkeundersøgelse 
Eurostat, Survey of Labour Costs 
Eurostat, General Government Accounts and Statistics, 1979-1990 
-204-
59-63 Eurostat, Survey of Labour Costs 
64-78 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
79, 80 Regionale Regnskaber (ENS); Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
81,82 Regionale Regnskaber (ENS); Generaldirektoratet for Økonomiske 
og Finansielle Anliggender (GD II) 
83 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
84 Eurostat, REGIO-databasen — serie CHOM3HARMONI 
85-87 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
88 Eurostat, REGIO-databasen — serie CHOM3HARMONI 
89-110 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
111-116 Eurostat, Structure of Industry Survey 
117 Eurostat, EF's Arbejdsstyrke undersøgelse 
118 OECD, Employment Outlook, juli 1992; Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
119, 120 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse (tal for 1983 for E & P hentet fra OECD's 
Arbejdsstyrkestatistikker) 
121, 122 Eurostat, EE's Arbeidsstyrkeun<lersøe,else 
123 134 ILO, Yearbook ol Labour Statistics; Eurostat, EE's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
135-152 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
153 Nationale indberetninger; Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
154, 155 MISEP; European Industrial Relations Review; forskellige nationale kilder 
156 Europæisk Økonomi nr. 27 (marts 1986) og nr. 47 (marts 1991) 
157 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
158 Overslag baseret på EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 1989 
159 Eurostat, EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 
160, 161 Overslag baseret på EF's Arbejdsstyrkeundersøgelse 1989 
162 OECD, Labour Market Policy Expenditure Data (1990) 
Kort 
1, 2 Eurostat, REGIO-databason — serie CHOM3HARMONI 
:, Eurostat. ItEGlO databasen serie ( \ IOM2I/M I 
4, 5 EN, Befolkningens køn- og aldersfordeling — Befolkningsundersøgelser nr. 122 
6 UNDP, Human Development Report, 1992 
7, 8 Verdensbanken, World Development Report 1992; UNDP, Human Development Report 1992 
9 Eurostat, REGIO-databasen — serie EFDT3POP og EFDT2EMPL 
10 Generaldirektoratet for Regionalpolitik (GD XVI) 
- 205 
Følgende emner er behandlet i de tidligere udgaver 
af Beskæftigelsen i Europa: 
Beskæftigelsen i Europa 1989 
Kapitel 3 Beskæftigelsen i Fællesskabet og verdensøkonomien 
Kapitel 4 Vekselvirkningen mellem vækst og beskæftigelse 
Kapitel 5 Det indre markeds indvirkning på beskæftigelsen i de forskellige sektorer 
Kapitel 6 Jobkvalitet: Bedre eller dårligere? 
Små og mellemstore virksomheder og selvstændige erhvervsdrivende 
Kapitel 7 Kvindernes beskæftigelse 
Kapitel 8 Den demografiske "tidsindstillede bombe'' 
Kapitel 9 Erhvervsuddannelse og beskæftigelse 
Kapitel 10 Arbejdsløsheden: Et samfundsproblem og et arbejdsmarkedsproblem 
Kapitel 11 Den "sorte" økonomi 
Kapitel 12 Den teknologiske udvikling: En strategisk udfordring for beskæftigelsen 
Kapitel 13 Nye former for samarbejde om jobskabelse: Udvikling på lokalt plan 
Kapitel 14 Mobiliteten o^ Ix'skatftigt'lsesmarkcdet i Europa 
Beskæftigelsen i Europa 1990 
Kapitel 3 Beskæftigelsen og det indre marked 
Kapitel 4 Lønninger og arbejdskraftomkostninger 
Kapitel 5 Miljø og beskæftigelse: En ny balance i den økonomiske udvikling 
Kapitel 6 Kvindernes beskæftigelse — Er det blevet lettere for kvinder at få et job? 
Kapitel 7 Ændringer i ledelsesstrukturen i de store virksomheder 
Kapitel 8 Udviklingen inden for erhvervsuddannelse 
Kapitel 9 De enkelte landes arbejdsmarkedspolitik 
Kapitel 10 Øget økonomisk og social sammenhæng — Fællesskabets strukturpolitik 
Beskæftigelsen i Europa 1991 
Kapitel 3 Det vanskelige problem med vedvarende arbejdsløshed 
Kapitel 4 Europæisk integration og regionale arbejdsmarkeder 
Kapitel 5 Beskæftigelsen i landbruget: Tilbagegang og spredning 
Kapitel 6 Beskæftigelsen i industrien: Et tifir med forandring«^ 
Kapitel 7 Mang<4 pa uddannet a ri xyd.sk rad: Et voksende problem i EE? 
Beskæftigelsen i Europa 1992 
Kapitel 3 Arbejdsstyrken i EF: De seneste års stigning og den fremtidige udvikling 
Kapitel 4 Beskæftigelsen i servicesektoren: Forventninger om yderligere vækst 
Kapitel 5 Beskæftigelsessituationen i Central- og Østeuropa 
Kapitel 6 Mænd og kvinder på EFs arbejdsmarked 
Kapitel 7 Hjælp til de arbejdsløse: EF-landenes arbejdsløshedsstøtteordninger 
-206-
ISSN 0254-1459 
KOM (93) 314 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 04 
Katalognummer : CB-CO-93-447-DA-C 
ISBN 92-77-58982-5 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg