Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Beskæftigelse, konkurrenceevne og økonomiens globalisering« (97/C 158/06)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 28. marts 1996 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Beskæftigelse, konkurrenceevne og økonomiens globalisering«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Ursula Konitzer til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 14. februar 1997.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 344. plenarforsamling af 19. og 20. marts 1997, mødet den 19. marts 1997, med 104 stemmer for, 27 imod og 11 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

Resumé

Globalisering er en sammenfletning på internationalt plan af vare- og serviceproduktion muliggjort af ny teknologi og innovationer på transport- og kommunikationsområdet. Processen understøttes af et internationalt finansmarked, der tillader lynhurtige finansielle handler, som i omfang langt overstiger de realøkonomiske strømme, og ledsages af en verdensomspændende nedbrydning af handelsbarrierer, etablering af nye verdensorganisationer (fx WTO) og dannelse af regionale sammenslutninger.

Denne udvikling har selvsagt en kulturel betydning, men er først og fremmest anledning til en international diversificering af vare- og serviceproduktionen. Den permanente søgen efter kortfristede indtjeningsmuligheder på de globaliserede valuta- og obligationsmarkeder er forbundet med risici for uro og forstyrrelser, som udgør en trussel mod de nationale betalingssystemer og den realøkonomiske stabilitet.

Globaliseringen har særlige konsekvenser for konkurrencen mellem virksomhederne i samfundet. Det er ikke længere så meget virksomhederne, der skal være konkurrencedygtige på et givet etableringssted, men i stadig højere grad regionerne, som i deres egenskab af etableringssteder må konkurrere om den internationalt mobile kapital. Strategien til løsning af beskæftigelsesproblemet må altså være, at regionen skal gøres attraktiv for investeringer, så produktionskapaciteten udvides med nye arbejdspladser til følge.

Hvad betyder alt dette for Europa? Globaliseringen er en udfordring, der i første række må betragtes som noget positivt. Den skal imidlertid gå hånd i hånd med en international strategi, som alle aktører på EU-plan og i medlemsstaterne skal bidrage til. Det kan nemlig ikke udelukkes, at globaliseringen vil forløbe asymmetrisk. På den ene side opererer de politiske institutioner på lokalt, regionalt eller nationalt plan, og de mangler en verdensomspændende kommunikationsstruktur. På den anden side opererer de tværnationale virksomheder på verdensplan på grund af stadig lavere transaktionsomkostninger. Og, hvad værre er, udbyderne af arbejdskraft opererer fortsat inden for isolerede aktionsfelter (regionale eller lokale lønforhandlinger), mens arbejdskraftefterspørgerne træffer deres afgørelser på verdensplan. Det gælder derfor om at undgå risikoen for, at konkurrencen mellem regionerne som etableringssteder drives så vidt, at den via lavere lønninger og overdrevne nedskæringer i de offentlige budgetter fører til reduceret købekraft, faldende efterspørgsel, stagnation, recession og dermed øget arbejdsløshed. For at undgå, at fænomener som protektionisme og afskærmning udadtil genopstår, har man brug for en internationalt anlagt konkurrencepolitik, der tilvejebringer internationale bestemmelser, som modsvarer national monopol-, forbruger- og miljølovgivning samt regler om kapitalens sociale ansvar. ØSU kræver også verdensdækkende, grundlæggende minimumstandarder for menneskerettigheder og for arbejdsmarkeds og miljøregler, internationale organisationer med legitime økonomisk-politiske beføjelser samt overenskomstforhandlingsstrukturer og en social dialog, der kan fungere på internationalt plan. Et sådant tværnationalt, økonomisk-politisk initiativ bør udgå fra Europa, fordi Europa har mest at tabe i en nedadgående socialøkonomisk spiral. Visse virksomheder har allerede vist den rigtige vej. Den multilaterale investeringsaftale (MAI), som forhandles i OECD-regi, er anledning til yderligere initiativer fra Europa-Kommissionens side.

Det forsøges at kvantificere globaliseringen. I de fleste sektorer sker der ganske vist en globalisering, men fænomenet er mere udbredt i nogle sektorer end i andre. Selv om omfanget af grænseoverskridende investeringer er steget hurtigere end den samlede kapitaldannelse i de senere år, kan man ikke tale om en usund eksport af arbejdspladser fra industrilande til udviklingslande.

Globaliseringen er med andre ord ikke skyld i de problemer, Europa står over for. Man skal hellere stille sig det spørgsmål, med hvilke komparative faktorfordele Europa kan sælge hvilke produkter og tjenesteydelser på verdensmarkedet. ØSU omtaler udtrykkeligt den europæiske sociale model som en komparativ fordel. Det sociale sikringssystem bør f.eks. ikke kun betragtes som en omkostningsfaktor. Den sociale model skaber social konsensus, en høj grad af social samhørighed, ro på arbejdsmarkedet og dermed en stabilitet, som giver Europa en fordel som etableringssted. Vækststrategier bør fortsat tage højde for dette forhold.

Hvad angår konkurrencen fra de såkaldte lavtlønslande, er ØSU's svar klart. De køber mere hos os, end vi køber hos dem. Europas interne strukturomstilling skal formgives via en aktiv beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik. Den lavproduktive arbejdskraft, der frigøres i Europa ved udflytning af produktionsprocesser, skal gennem kvalifikationsforbedrende foranstaltninger indsluses på andre felter, hvor Europa kan byde på komparative konkurrencefordele.

ØSU mener desuden ikke, at en overdrevet stram lønpolitik, dvs. lavere lønninger med henblik på at skabe arbejdspladser, vil være formålstjenlig. Man kan heller ikke forvente, at nedskæringer i de sociale ydelser vil give positive resultater. Man bør tværtimod nære frygt for de spændinger, dette kan medføre, og erkende, at den systematiske udhuling af arbejdstagernes rettigheder og svækkelsen af fagforeningerne i visse medlemsstater kun fører til øgede spændinger. Ofte vil kortfristede konkurrencefordele i sidste ende virke negativt ind på produktiviteten. Den sociale model er en af de indre vækstkræfter, Europa skal udnytte mere effektivt, samtidig med at der skabes bedre rammevilkår for SMV, og infrastrukturen (de transeuropæiske net) udbygges. Det er endvidere nødvendigt at afskaffe forældede bureaukratiske hindringer og sikre en aktiv tilrådighedsstillelse af risikovillig kapital. Derudover skal de menneskelige produktionsressourcer udnyttes bedre, så nye varer og tjenester kan nyde fremme, og der kan åbnes nye markeder. ØSU går derfor ind for en dynamisk innovationsstrategi. En mere effektiv virksomhedsledelse og øget inddragelse af de ansatte i innovationsprocessen er altafgørende elementer. Afslutningsvis skal det understreges, at fuldstændiggørelsen af det indre marked, den planlagte Økonomiske og Monetære Union og den europæiske sociale model udgør et solidt fundament for Europas indtræden i det næste århundrede.

Indledende bemærkning

Der går ikke en dag, uden at globaliseringen er oppe at vende, og der findes næppe noget mere oplagt diskussionsemne i medierne. På den ene front finder vi debatdeltagere, der drager globaliseringen til ansvar for alle vore trængsler, lige fra beskæftigelseskrisen og forringelsen af den sociale beskyttelse via miljø- og fordelingsproblemer til statens gældsætning. På den anden front står de deltagere, der helst så begrebet globalisering fjernet fra den politiske begrebsverden, og som formoder, at det kun tjener til fremmaning af undergangs- og rædselscenarier, som bunder i politiske særinteresser.

I denne initiativudtalelse søger Det Økonomiske og Sociale Udvalg den gyldne middelvej. ØSU tager globaliseringsfænomenet alvorligt, skildrer såvel fordele som risikomomenter og understreger, at der er behov for et øget samarbejde på internationalt plan. Efterfølgende sættes globaliseringsfænomenet imidlertid »på plads«, for så vidt angår dets kvantitative omfang. Nok viser de tilgængelige data, at der foregår en globalisering, men en fuldstændig globaliseret økonomi er der endnu ikke tale om. På grundlag af denne erkendelse fremsætter Det Økonomiske og Sociale Udvalg forslag til en passende politik til sikring af det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg er af den overbevisning, at intensiteten i den nuværende politiske debat om globaliseringsfænomenet kun lader sig forklare med, at især beskæftigelsessituationen fortsat er et uløst problem i EU. Med denne initiativudtalelse ønsker ØSU derfor at kortlægge relationerne mellem globalisering, konkurrenceevne og beskæftigelse.

1. Økonomisk-teoretiske fundamenter

1.1. Globaliseringsprocessen

1.1.1. I både teknisk, økonomisk og samfundsmæssig henseende står vi over for helt nye udfordringer.

1.1.2. Teknologiske fornyelser åbner uanede muligheder for mennesket. På stadig kortere tid kan vi bevæge os til de fjerneste områder i verden. F.eks. tager det kun tre timer at komme fra Paris eller London til New York med et overlydsfly. Det bliver stadig billigere at transportere gods og personer til den anden side af jordkloden. Computere, microchips og satellitter har haft revolutionerende følger for kommunikationen. På få sekunder kan en meddelelse sendes fra den ene ende af verden til den anden. Kommunikationen mellem de indbyrdes mest fjerntliggende dele af verden bliver stadig billigere. I takt med denne udvikling bliver det også teknisk muligt og billigere for virksomhederne at overskride de nationale grænser.

1.1.3. Den teknologiske udvikling understøttes af den internationale politik. GATT's logiske udbygning til WTO, den dermed forbundne nedbrydelse af handelsbarrierer på verdensplan og sammenslutningen af nationalstater i økonomisk integrerede regioner (EU, NAFTA og ASEAN) gør det ligeledes nemmere for virksomhederne at overskride de nationale grænser.

1.1.4. Den teknologiske udvikling og verdenshandelens liberalisering har et fælles brændpunkt: de bidrager til, at omkostningerne ved internationale aktiviteter mindskes. I trit med at de internationale transaktionsomkostninger falder, svækkes den rumlige opdeling, og de nationale grænser bliver uden betydning for økonomien. EU's indre marked er et godt eksempel på denne udvikling.

1.1.5. Denne tendens synes umiddelbart at stille en generel forhøjelse af velstandsniveauet i udsigt. Med nedbringelsen af transaktionsomkostningerne kan den internationale arbejdsdeling forbedres. De enkelte led i fremstillingsprocessen kan i stigende grad fordeles over jordkloden på en sådan måde, at de komparativt bedste forudsætninger for den enkelte produktionsproces kan tilvejebringes.

1.1.6. Det vil dog fortsat være sådan, at processen kan tage sig meget forskelligt ud fra sektor til sektor. I en lidt forenklet form: Regioner med god infrastruktur, højt kvalificeret arbejdskraft og en høj grad af social samhørighed specialiserer sig f.eks. i højteknologiske produkter, informations- og kommunikationstjenester, forskningsintensive produktionsprocesser og kommunikationsorienterede produktionsmetoder. Lande, der ikke råder over disse ressourcer, vil snarere være hjemsted for f.eks. enkle produktionssystemer eller råstofproduktion. Dette forhold har altid kendetegnet den internationale handel, og dog er der tale om en kvalitetsgevinst for den internationale arbejdsdeling: Det vil i stigende grad blive muligt at fordele de enkelte trin i fremstillingen af et produkt eller en tjenesteydelse på forskellige regioner i verden.

1.1.7. Denne form for international arbejdsdeling lader sig bedst gennemføre i internationalt aktive virksomheder, hvor produktions- og salgsstederne kan være adskilte fra det administrative hovedsæde. Det er sådanne virksomheder, der opstår som følge af lavere transaktionsomkostninger, og som er i stand til at etablere produktions-, handels- og serviceaktiviteterne på netop det sted i den ganske verden, hvor vilkårene er gunstigst for dem. Økonomiens globalisering er således kendetegnet ved overgangen fra horisontale, handelsbaserede internationale forbindelser mellem de enkelte økonomier til vertikale, produktionsbaserede internationale relationer via tværnationale virksomheder (). For at beskrive denne globale integration af produktions- og tjenesteydelsesprocesser er der opfundet nye begreber som »global sourcing«, den globale landsby og den globale fabrik.

1.1.8. Denne udvikling understøttes af et globaliseret finansmarked. Med de nye kommunikationsteknologier kan man udnytte enhver ny investeringsmulighed overalt i verden på kun få sekunder, og omsætningen er adskillige gange større end de realøkonomiske strømme. Ud over de traditionelle banksystemer er investeringsinstitutter m.v. i stigende omfang afgørende for handelen. Kombineret med indførelsen af mangfoldige komplekse »afledte finansielle instrumenter« af innovativ karakter skaber denne udvikling et farligt spillerum for finansstrømme, som fører en »selvstændig tilværelse« og i vidt omfang er løsrevet fra de realøkonomiske processer. Den permanente søgen efter kortfristede indtjeningsmuligheder på de globaliserede valuta- og obligationsmarkeder skaber risiko for uro og forstyrrelser, som udgør en trussel mod de nationale betalingssystemer og den realøkonomiske stabilitet.

1.1.9. Globaliseringsprocessen har naturligvis også andre kendetegn, f.eks. ændringen af virksomhedsinterne processer fra hierarkiske strukturer til mere horisontale beslutningsstrukturer og en tættere sammenbinding af de forskellige kulturer, også i samfundsmæssig henseende. Det vigtigste økonomiske særkende ved denne udvikling er og bliver dog den internationale diversificering af vare- og serviceproduktionen.

1.1.10. Indtil videre kan det sammenfattes således: Globaliseringen gennem tværnationale virksomheder betyder, at de globale omkostninger i bred forstand ved produktionen af den internationalt efterspurgte vifte af varer bliver lavere. Denne udvikling er positiv for mennesket i al almindelighed. Derfor hverken kan eller må man modarbejde globaliseringsprocessen. I sine politiske henstillinger vil ØSU dog drøfte, hvordan det kan sikres, at alle berørte får del i frugterne af denne udvikling.

1.2. Konkurrenceevne og beskæftigelse

1.2.1. Med den beskrevne globalisering ændres begrebet konkurrenceevne. Tidligere var lande, regioner og industriområder konkurrencedygtige, når de derværende, lokale virksomheder kunne gøre sig gældende med konkurrencedygtige priser i en given sektor på det internationale varemarked, og de økonomiske ressourcer, især arbejdskraften, blev udnyttet fuldt ud. Resultatet var, at de pågældende virksomheders hjemregion blomstrede.

1.2.2. Efterhånden som globaliseringen tiltager, løsnes båndene mellem en given nationaløkonomi og dens »hjemlige« virksomheder. Det er i stadig mindre grad virksomhederne, som er spredt på forskellige etableringssteder i verden, der skal være konkurrencedygtige, for at deres respektive regioner kan trives. Det er i stigende omfang selve området som etableringssted, der konkurrerer med andre etableringssteder i verden. De tværnationale virksomheder mister mere og mere tilknytningen til deres »hjemstavn«, fordi de kan investere overalt i verden. Regionerne begynder at konkurrere om den internationalt mobile kapital.

1.2.3. Logisk set er et etableringssted derfor konkurrencedygtigt, når det lykkes at skabe rammevilkår, som gør det muligt at tiltrække produktionsprocesser til den pågældende region. Dermed konkurrerer hele økonomi-, social- og miljøsystemer om at tiltrække den internationalt mobile kapital. I tider med høj og endog tiltagende arbejdsløshed gælder det om at gøre regionen attraktiv for investeringer, så produktionskapaciteten udvides med nye arbejdspladser til følge.

1.2.4. Og hvad er det så, der er afgørende for investeringsbeslutningen? Med målet »Beskæftigelse i vores region« for øje skal man sondre mellem to indbyrdes modstridende motiver for virksomhedernes beslutningstagning: For det første kan driftsøkonomiske forhold tvinge en tværnational virksomhed til at producere i nærheden af dens afsætningsmarkeder. Mange direkte investeringer i en bestemt region foretages for at være til stede i området. I det omfang, hvor det ikke er afgørende for virksomhedens succes på markedet, om den er »til stede« eller ej, bliver en anden faktor afgørende for lokaliseringsvalget: effektivitet og rentabilitet i forbindelse med produktion, transport og handel i bredeste forstand. I sidste instans vil produktionen af varen eller gennemførelsen af et trin i produktionen blive placeret på det sted, hvor produktet eller tjenesteydelsen kan frembringes med den største fortjeneste. Kapitalen vil automatisk finde frem til den bedste vært.

1.2.5. Mens førstnævnte motiv medfører, at der i hjemregionen altid vil være en vis basis af investeringer fra internationalt aktive virksomheder, som ønsker at være i nærheden af markedet, er især sidstnævnte motiv tæt knyttet til regionens konkurrenceevne. Efterhånden som globaliseringen skrider frem, skal man sørge for at udforme de lokale produktionsvilkår på en sådan måde, at tværnationale virksomheder opnår mindst den samme indtjening i hjemregionen som på andre potentielle etableringssteder, hvor de i kraft af den beskrevne globaliseringstendens lige så godt kunne investere. Senere i denne udtalelse vil ØSU se nærmere på, hvilke vilkår der er tale om. I første omgang skal det blot slås fast, at en lang række faktorer har indflydelse på beslutningen. Også samspillet mellem faktorerne er vigtigt, fordi de er indbyrdes tæt forbundne.

2. En globalt orienteret europæisk politik

2.1. Generelle chancer og risici

2.1.1. Globaliseringen er en historisk ønsket udvikling, som kan byde på muligheder for alle involverede parter, hvis den understøttes af en positiv politik. For at tackle globaliseringen er der behov for en bevidst strategi, som alle aktører på EU-plan og i medlemsstaterne bidrager til. Denne strategi skal for det første omfatte en »globalt orienteret europæisk politik« i form af et øget internationalt samarbejde. For det andet foreslår ØSU en konkurrenceevnepolitik, som er afstemt efter Europas historiske baggrund og vores fælles kulturarv.

I nærværende punkt skal det først understreges, at ØSU anser et tværnationalt politikinitiativ for påkrævet. I punkt 4 behandles spørgsmålet om, hvordan Europas regioner kan tage globaliseringsudfordringen op ved at iværksætte en bæredygtig konkurrenceevnestrategi til fordel for europæisk erhvervsliv.

2.1.2. ØSU's globalt orienterede politikhenstillinger tager udgangspunkt i risikoen for, at globaliseringen forløber asymmetrisk. Som påpeget, integreres virksomhedspolitikkerne på verdensplan i takt med globaliseringen, hvilket faktisk er forudsætningen for, at der overhovedet kan opstå en konkurrence som den nuværende mellem etableringsstederne. Derimod har den økonomiske politik hidtil i vid udstrækning været nationalt orienteret. Eksisterende overnationale organisationer har først og fremmest bidraget til at nedbringe omkostningerne ved virksomhedernes internationale diversificering. I den forbindelse har man imidlertid forsømt også at koordinere den økonomisk-politiske regulering af denne proces på internationalt plan (f.eks. set fra et konkurrencesynspunkt). De eksisterende økonomisk-politiske institutioner har fortsat kun en regional eller endog national aktionsradius. Når det drejer sig om at tilvejebringe rammevilkårene, dvs. at udforme de respektive skatte-, miljø- og socialsystemer og at regulere de industrielle forbindelser, består modparten til de transnationale virksomheder af økonomisk-politiske institutioner, som ikke råder over en tilsvarende verdensomspændende organisations- og kommunikationsstruktur. Tilsvarende gælder for arbejdskraften. Problemet er ikke, at lønforhandlingerne foregår på regionalt eller lokalt plan. Asymmetrien kommer langt stærkere til udtryk i det forhold, at udbyderne af arbejdskraft fortsat opererer inden for tilsvarende isolerede aktionsfelter, mens arbejdskraftefterspørgerne træffer deres afgørelser på grundlag af en verdensomspændende totalberegning.

2.1.3. Den asymmetri, der præger globaliseringen, er forbundet med et stærkt risikomoment: I stedet for øget konkurrence mellem virksomhederne om forbrugernes gunst, således som det måtte forventes på et globaliseret marked til gavn for alle, kan man konstatere, at de »globale aktører« kan op- eller udbygge deres magtposition på markedet. Dette svækker konkurrencemekanismen, som er det bærende element i ethvert markedsøkonomisk system. Dermed er der grobund for den udbredte frygt for, at det er startskuddet til et såkaldt »kapløb mod afgrunden«.

Man kan tænke sig følgende scenario: I konkurrencen om at tiltrække produktionsprocesser underbyder regionerne hinanden for at give de tværnationale virksomheder de bedste rammevilkår (på kort sigt, vel at mærke). Erhvervsliv, stat, delstat og regioner forsøger at øge konkurrenceevnen ved at trykke såvel lønninger som sociale og miljørelaterede omkostninger. Lavere lønninger og drastiske nedskæringer på de offentlige budgetter fører imidlertid også til et indkomsttab, lavere købekraft og faldende efterspørgsel. Dette fører igen til stagnation, recession og arbejdsløshed. På længere sigt bliver den sociale og materielle infrastruktur stadig ringere, hvilket igen indvirker negativt på konkurrenceevnen. Dette vil så tjene som grundlag for at foretage yderligere nedskæringer. Politisk set får de gamle krav om afskærmning og protektionisme stigende betydning for at beskytte det hjemlige etableringssted. I det omfang, globaliseringens asymmetri vokser, vil frihandelen altså ikke bære lige mange frugter til alle. Ikke globaliseringen som sådan, men dens asymmetriske forløb vil da bevirke, at de arbejdsmæssige, sociale og miljømæssige vilkår harmoniseres i nedadgående retning. Set på baggrund af de hidtidige erfaringer er dette scenario stadig kun teori, men udsigten til, at regionerne indleder denne underbudskonkurrence, bekymrer ØSU.

2.1.4. En langsigtet europæisk politik for international konkurrenceevne skal søge at vende denne nedadgående spiral ved at sigte på tværs af grænserne. Det endelige mål skal være at tilvejebringe internationale bestemmelser, som modsvarer national monopol-, forbruger- og miljølovgivning samt kapitalens sociale ansvar. Der skal indføres verdensdækkende, grundlæggende minimumsstandarder for menneskerettigheder og for arbejdsmarkeds- og miljøregler. De internationale organisationer skal udstyres med legitime økonomisk-politiske beføjelser. For at genoprette forhandlingsbalancen på arbejdsmarkedet skal der på internationalt plan opbygges egnede overenskomstforhandlingsstrukturer og former for social dialog.

2.1.5. Et sådant tværnationalt, økonomisk-politisk initiativ bør udgå fra Europa. Europa er en region med et højt socialt beskyttelsesniveau og har derfor meget at tabe i en nedadgående spiral. Europa har desuden over 40 års erfaringer med den økonomisk-politiske indretning af det indre marked og dets social- og miljøpolitiske rammelovgivning. Ikke mindst af hensyn til sin egen eksistens bør Europa derfor hurtigt søge en dialog med andre tværnationale regioner og presse på for at få indført en internationalt koordineret økonomisk og social politik, uden at subsidiaritetsprincippet tabes af syne.

2.1.6. I Europa er det et fremherskende synspunkt, at »mulighederne for langsigtet økonomisk udvikling uundgåeligt afhænger af, at klodens miljø bevares, og at en bæredygtig udvikling i alle lande er et ufravigeligt mål på såvel nationalt som internationalt plan« (). For at undgå miljødumping bør Europa gå i spidsen for bestræbelserne på at sikre en international ramme for fastsættelse af miljønormer og i den forbindelse bistå de lande, der endnu ikke råder over tilstrækkeligt klare normer. Det Økonomiske og Sociale Udvalg går i den forbindelse ind for en konsekvent gennemførelse af Agenda 21, som blev vedtaget på FN's konference for miljø og udvikling i Rio de Janeiro (juni 1992) og undertegnet af 170 stater. Agenda 21 omfatter konkrete handlingsprogrammer for det 21. århundrede i både industri- og udviklingslande og indeholder endvidere en række vigtige bestemmelser om f.eks. bekæmpelse af fattigdom, handel og miljø, affalds-, kemikalie-, klima- og energipolitikken samt det økonomiske og teknologiske samarbejde mellem industri- og udviklingslandene.

2.1.7. Det er ØSU's faste overbevisning, at et sådant internationalt initiativ vil skabe en opbrudsstemning blandt alle aktører. Den nuværende bevidsthed om magtes- og hjælpeløshed over for de problemer, der skal løses, f.eks. beskæftigelseskrisen, skyldes delvist, at man for tiden forsøger at tackle den verdensomspændende globaliseringsproces med rent nationale eller regionale strategier. Et styrket internationalt samarbejde er derimod efter ØSU's mening et velegnet middel til at undgå eventuelle fejludviklinger i globaliseringsforløbet.

2.1.8. I denne ånd bifalder ØSU udtrykkeligt, at nogle fremadskuende virksomheder allerede er begyndt at opbygge verdensdækkende informations- og kommunikationsstrukturer for arbejdstagerrepræsentanter. Som positive eksempler kan nævnes National Westminster Bank, London, og Volkswagen AG, Wolfsburg. ØSU understreger i den forbindelse, at fagforeningerne spiller en særlig rolle, når det gælder om at tilvejebringe en international solidaritet mellem arbejdstagerne, og henviser til Europa-Parlamentets beslutning ().

2.1.9. Verdensøkonomien står over for store problemer og udfordringer. Det er i stigende grad opfattelsen, at »Bretton Woods-institutionerne« og det nuværende FN-system ikke er gearet til globaliseringens udfordringer. Frem for alt savnes en samordning. Et konkret forslag til reform er blevet lagt frem af »Kommissionen for global styring« (). Det går ud på, at der etableres et »økonomisk sikkerhedsråd« i FN-regi, og at Bretton Woods-institutionerne bl.a. reformeres således, at afstemningsreglerne i højere grad modsvarer dagens økonomiske realiteter.

Det økonomiske sikkerhedsråds ansvarsområde skulle omfatte økonomiske og sociale spørgsmål samt miljø. Det skulle opbygges som et parallelt organ til sikkerhedsrådet, men med en anden sammensætning. Det skulle være mere repræsentativt end G7 og Bretton Woods-institutionerne. Det skulle have en rådgivende funktion. En af dets hovedopgaver skulle bestå i at påse, at IMF, Verdensbanken og WTO optræder politisk konsistent.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg støtter disse tanker og vil gerne videreføre dem.

2.2. Den multilaterale OECD-aftale om investeringer: et case study

2.2.1. ØSU's krav om internationalt afstemte økonomisk-politiske bestemmelser kan f.eks. opfyldes inden for rammerne af igangværende forhandlinger om multilaterale aftaler, som dem der føres i OECD og WTO.

2.2.2. Et aktuelt eksempel er den multilaterale investeringsaftale (MAI), som forhandles i OECD-regi. I erkendelse af, at grænseoverskridende investeringer er drivkraften bag globaliseringen, besluttede OECD-ministrene i marts at indlede disse forhandlinger. Formålet med aftalen er i store træk at lette grænseoverskridende investeringer ved hjælp af beskyttelses- og proceduremæssige bestemmelser med det mål at fremme globaliseringen ().

2.2.3. I tråd med bemærkningerne i ovenstående underpunkt mener ØSU, at elementære arbejdsmarkedsmæssige, sociale og miljømæssige bestemmelser nødvendigvis skal indgå i denne aftale, hvis asymmetrien i den globale udvikling ikke skal blive endnu mere markant. En liberalisering af investeringsstrømmene alene vil blot bevirke, at det bliver nemmere for virksomhederne at bryde det nationale stavnsbånd og diversificere sig på internationalt plan. Den bevirker ikke nødvendigvis, at de forventede velfærdseffekter også indtræder i praksis. Især ved at sikre et socialt element i investeringsreglerne () kunne MAI derimod tjene som eksempel på en effektiv økonomisk-politisk udformning af globaliseringen.

3. Globaliseringens kvantitative omfang

3.1. Foranstående plaidoyer for et bedre internationalt samarbejde er det nødvendige svar på den globaliseringstendens, der er beskrevet teoretisk i punkt 1. I dette punkt blev produktionens og tjenesteydelsernes tilbliven på tværs af grænser omtalt som et kendetegn ved globaliseringen. Her skal det vurderes, hvor fremskreden denne internationale integrationsproces er, så debattens faktiske sprængkraft kan anslås.

3.2. En af de indikatorer, der kan bruges til måling af integrationsgraden, er virksomhedernes grænseoverskridende investeringer (»foreign direct investment«, FDI). En voksende strøm af grænseoverskridende direkte investeringer fremmer den internationale overførsel af kapital, teknologi og knowhow og lover øget integration i fremtiden. Derimod viser den kumulerede udgående FDI, hvor meget kapital der allerede er til stede i udlandet, eller sagt med andre ord, hvor fremskreden produktionsintegrationen allerede er. Generelt ses der i den forbindelse på de udgående strømme eller den kumulerede udgående FDI (). Tabel 1 viser disse nøgletal sammen med andre indikatorer for verdensøkonomiens internationalisering.

3.3. På verdensplan har man navnlig kunnet konstatere en drastisk stigning i nøgletallene for internationaliseringen i perioden 1986 til 1990. Mens indkomsterne i dette tidsrum steg med mindre end 11 % årligt, voksede eksporten på verdensplan med mere end 14 %. Der var dog en betydelig hurtigere udvikling i FDI-strømmenes omfang. Mellem 1986 og 1990 voksede disse strømme med næsten 30 % årligt. Også kapitalmassen i udlandet voksede med hele 20 %, mens den samlede kapitalmasse på verdensplan kun voksede med ca. 10 %. I begyndelsen af 90'erne indtrådte der imidlertid et verdensomspændende fald i alle angivne nøgletal, hvilket skyldtes den generelle konjunkturafmatning. Men også på det tidspunkt var FDI-udviklingen hurtigere end udviklingen i indkomsterne, handelen eller kapitaldannelsen som helhed.

3.4. Dette indtryk bekræftes, når man ser på, i hvilken grad de største internationalt aktive koncerner er diversificeret. Tabel 2 gengiver et øjebliksbillede fra 1993. Royal Dutch Shell på førstepladsen havde således mere end to tredjedele af sin samlede kapital, knapt halvdelen af sin omsætning og mere end 70 % af sin medarbejderstab i udlandet. Da virksomhedernes rækkefølge i tabellen bygger på absolutte størrelser, findes der endnu mere imponerende relationer af denne art på de efterfølgende pladser.

3.5. I tabel 3 sammenholdes de indgående og udgående investeringsstrømme, hvorved det fremgår, at værdierne som helhed stiger, men at den største integration foregår mellem de udviklede lande. I 1994 tegnede industrilandene sig således tilsammen for 60 % af de indgående strømme og 85 % af de udgående. Det fremgår også, at de indgående investeringer i udviklingslandene er to til tre gange højere end de udgående, men at disse landes andel i de samlede investeringer er relativt lav (de tegner sig for ca. en tredjedel af de samlede indgående investeringer i 1994). Industrilandenes udbredte bekymring for, at der eksporteres arbejdspladser til udviklingslandene, synes på den baggrund overdrevet.

3.6. Figur 1 giver et øjebliksbillede af de bestående grænseoverskridende investeringer inden for triaden. Det fremgår, at Europas integration med USA er langt mere fremskreden end dets integration med Japan. Det kan imidlertid også konstateres, at der ikke er nogen uligevægt mellem Europa og henholdsvis USA og Japan, hvad angår kapitalmassen.

3.7. Figur 2 kvantificerer de udenlandske kapitalstrømmes betydning for de samlede indenlandske investeringer i forskellige regioner/landegrupper. Her får man et mere nøgternt billede af globaliseringsdebattens dimensioner. I de udviklede økonomier var det selv på kulmineringstidspunktet i 1989 og 1990 kun lidt over 5 % af den samlede kapitaldannelse i samfundet, der hidrørte fra udlandet. Næsten 95 % af kapitaldannelsen måtte således tilskrives virksomhedernes investeringer i deres respektive hjemlande ().

3.8. Slutresultat: Globaliseringen i form af verdensomspændende produktionsintegration skrider hurtigt fremad. Hvis man vil, kan man udlægge dette som en tendens til økonomisk internationalisering. En nøgtern analyse af situationen viser dog, at frygten for en massiv udflytning af arbejdspladser er ubegrundet (). Alt i alt flyttes produktionsvirksomheder ikke kun til udviklingslandene, og andre udviklede regioner i verden er heller ikke generelt attraktive.

4. Europæisk erhvervslivs konkurrenceevne

4.1. Indledende bemærkninger

4.1.1. Den kvantitative analyse har vist, at globaliseringen er en proces, der allerede har været i gang i mange år, men er af et overskueligt omfang. Spillerummet for de regionale politikker er altså fortsat stort, og det gælder om at udnytte det. De internationale transaktionsomkostningers bortfald er en proces, der kun skrider langsomt frem, og som ikke slår lige kraftigt igennem i alle brancher. I den forbindelse rækker spektret lige fra markeder, der er fuldstændigt integrerede på internationalt plan (f.eks. valutamarkederne), til erhvervsgrene, der er fuldstændigt afskærmede fra international konkurrence (f.eks. visse dele af servicesektoren).

4.1.2. Mange af de problemer, Europa står over for, ville også eksistere i en lignende form uden den beskrevne globaliseringstendens - eller er selvforskyldte. Der er nu som før et europæisk erhvervsliv (i modsætning til de multinationale virksomheder), og man må nødvendigvis rejse det spørgsmål, med hvilke produkter dette erhvervsliv kan gøre sig gældende i den internationale handel.

Dermed er spørgsmålet, hvilke komparative faktorfordele der findes i Europa. I forbindelse med besvarelsen af dette spørgsmål vil Det Økonomiske og Sociale Udvalg i sine politikhenstillinger slå til lyd for, at disse fordele udbygges.

4.1.3. Generelt set består faktorfordelene først og fremmest i arbejdsstyrkens høje uddannelsesniveau og endvidere i en veludbygget materiel og social infrastruktur. Fremkomsten af disse komparative fordele hænger tæt sammen med den europæiske sociale model. Det er derfor ØSU's faste overbevisning, at en dynamisk videreudvikling af de beskæftigelsesfremmende elementer i den europæiske sociale model samtidig med, at den sociale konsensus bevares, er en uomgængelig forudsætning for en strategi til styrkelse af det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne (). I den forbindelse må den økonomiske politik ikke nøjes med at betragte velfungerende sociale systemer og institutioner som en forudsætning for et godt erhvervsklima og betragte det sociale sikringssystem som en omkostningsfaktor i forbindelse med den internationale konkurrenceevne. Det er tværtimod afgørende at erkende, at vort sociale niveau er en forudsætning for at tilvejebringe og udnytte vidt forskellige potentialer. Dette er så meget desto vigtigere, som de udviklede økonomier befinder sig på tærsklen mellem industrisamfundet og et informations-, service- og kultursamfund. I økonomisk henseende er den europæiske sociale model - eller rettere sagt den dermed forbundne høje grad af social samhørighed, fred på arbejdsmarkedet og stabilitet - en produktivitetsfremmende faktor, der er specifik for Europa, og som giver det en lokaliseringsfordel, som må udnyttes konsekvent. Videreudviklingen af det sociale system i bred forstand har derfor karakter af en investering, som skaber mulighed for opbygnings-, reform- og moderniseringsprocesser i erhvervslivet og for en problemfri gennemførelse af den økonomiske strukturomlægning.

4.2. Konkurrencen med de såkaldte lavtlønslande

4.2.1. Det produktivitetspotentiale, der ligger i en højtuddannet arbejdsstyrke og et veludbygget socialt tryghedssystem, lader sig ikke uden videre omsætte til en tilsvarende produktivitet på alle produktionsområder. Der er imidlertid tale om produktionsområder, som i stigende grad lokaliseres i lande med et lavere lønniveau som led i den internationale arbejdsdeling. Det synspunkt, at »lavtlønslande stjæler vore arbejdspladser«, er dog ukorrekt i den forbindelse. Som det blev påvist tidligere i udtalelsen, er der ingen uligevægt i de internationale investeringsstrømme i relation til udviklingslandene. Europa har også overskud på samhandelen med denne landegruppe. Sidstnævnte betyder for det første, at disse landes indtægter fra eksporten af deres hjemlige produktion internt omsættes til vækst, hvormed efterspørgslen stiger. For det andet reagerer det europæiske erhvervsliv konkurrencedygtigt, da efterspørgselen dækkes med europæisk eksport, altså omsættes til europæisk produktion.

4.2.2. I den forbindelse kan en politikhenstilling kun gå ud på, at den påkrævede strukturomlægning i Europa gennemføres via en aktiv beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik. Den lavproduktive arbejdskraft, der frigøres i Europa ved denne form for udflytning af produktionsprocesser, skal ved hjælp af opkvalificering sluses ind i andre sektorer, hvor Europa har relative konkurrencefordele. De makroøkonomiske væksteffekter, som strukturændringerne skaber, vil på den anden side åbne muligheder for nye arbejdspladser inden for ikke-markedsmæssige varer og tjenesteydelser. I det omfang, den internationale handel virker vækstfremmende, vil dette område bidrage til at skabe ligevægt på arbejdsmarkedet.

4.3. Priskonkurrencen inden for triaden (): EU, NAFTA og ASEAN

4.3.1. Inden for mange erhvervssektorer ligger virksomhederne i de udviklede økonomier i hård konkurrence om verdensmarkedsandele. Dermed rykkes spørgsmålet om evnen til at konkurrere på priserne i fokus for analysen af de europæiske virksomheders internationale konkurrenceevne. Udtrykt i forenklet form: De udviklede økonomier råder principielt over sammenlignelige faktorfordele og vil derfor betjene de samme markeder på verdensplan. Dermed rejses spørgsmålet om en økonomisk-politisk strategi i Europa, som gør det muligt for det første at klare sig i konkurrencen om markedsandele og for det andet at reagere fleksibelt på nye markedsmuligheder i en yderst dynamisk kontekst.

4.3.2. Ifølge en definition af konkurrenceevne, som Kommissionen i den forbindelse tager udgangspunkt i, er et land konkurrencedygtigt, når dets produktivitetsforøgelse er mindst lige så stor som i de partnerlande, der befinder sig på et sammenligneligt udviklingsniveau, og når der kan opretholdes ligevægt på landets udenrigsøkonomiske balance inden for rammerne af en åben markedsøkonomi og et højt beskæftigelsesniveau. Det fremgår af bilaget, at Europa opfylder alle kriterierne - med undtagelse af det høje beskæftigelsesniveau (tabel 5): I en situation med ligevægt på betalingsbalancen (ligeledes tabel 5) kan Europa registrere en stigning i produktiviteten, som er sammenlignelig med Japans og højere end USA's (tabel 6).

4.3.3. Med henblik på også at opnå et højt beskæftigelsesniveau drøfter man mange steder en øget lønspredning, så også brancher med lavere produktivitet bliver i stand til at klare sig på markedet. Efter ØSU's opfattelse kan dette i teorien nok føre til »en imponerende forbedring af arbejdsløshedsstatistikken«, men ikke til en tilsvarende forbedring af de pågældendes levevilkår. Hvis denne form for beskæftigelsesskabelse ikke ledsages af supplerende indkomstoverførsler til arbejdstagerne i lavtlønssektorerne, flytter man blot problemet. I stedet for »fattigdom på grund af arbejdsløshed« vil samfundet stå over for en ny udfordring, nemlig »fattigdom trods arbejde«. Det fremgår endvidere af tabel 7, at de reale lønomkostninger pr. produceret enhed i EU er faldet konstant siden 1975, mens lønomkostningerne i USA er forblevet stort set uændrede og i Japan endog er steget betydeligt. Som nævnt andetsteds () mener ØSU derfor ikke, at en overdrevet stram lønpolitik vil være formålstjenlig.

4.3.4. Heller ikke en kortfristet omkostningssænkning i form af yderligere radikale nedskæringer i de sociale ydelser i bred forstand vil kunne forbedre konkurrenceevnen vedvarende. Det er tværtimod spørgsmålet, om virksomhedernes produktivitet ikke vil falde som følge af tiltagende sociale spændinger. Denne tendens forstærkes af den systematiske udhuling af arbejdstagernes rettigheder og svækkelse af fagforeningerne, der kan registreres i visse medlemsstater. Dette indebærer navnlig, at muligheden for en mindelig løsning af konflikter mindskes, og her ser ØSU en trussel mod de demokratiske systemer. Alt i alt må ØSU konkludere, at politikker, der skaber tilfælde af fattigdom i samfundet, vil være lige så lidt til gavn for konkurrenceevnen i Europa som arbejdsløsheden i sig selv. Kortfristede konkurrencefordele som følge af, at omkostningerne sænkes gennem yderligere forringelse af de sociale vilkår og gennem sænkning af lønningerne, vil på grund af foranstaltningernes samfundsmæssige konsekvenser efterfølgende virke negativt ind på erhvervslivets produktivitet og dermed forringe konkurrenceevnen.

4.3.5. ØSU foreslår en diametralt modsat strategi: For at sikre en varig og miljøvenlig strategi for konkurrenceevnen bør Europa satse på sine indre vækstkræfter. Gennem en dynamisk videreudvikling af den europæiske sociale model kombineret med en øgning af den menneskelige kapital skal der skabes en stabil ramme, inden for hvilken det indre markeds potentiale kan udnyttes fuldt ud. En videreudbygning af infrastrukturen, f.eks. de transeuropæiske net, vil især skabe et gunstigt klima for SMV'erne, hvor deres beskæftigelsesfremmende effekt kan manifestere sig. Adgang til risikovillig kapital fremmer iværksætterlyst, tekniske fremskridt og innovation. Som følge af disse indre vækstkræfter i Europa kan den samlede produktivitet øges, uden at omkostningerne ændres, hvilket forbedrer konkurrenceevnen og samtidig virker positivt ind på beskæftigelsessituationen. De forventede væksteffekter bevirker også, at nye, arbejdskraftbesparende teknikker ikke fører til øget arbejdsløshed.

4.3.6. ØSU ser endvidere nye muligheder for at udforme politikken, så markedskræfternes spil inden for EU bliver mere effektivt. Forældede bureaukratiske hindringer og regelsæt, der hæmmer markedets fleksibilitet unødigt, bør ryddes af vejen. Trods den senere tids bestræbelser er der fortsat for få finansieringsmuligheder for virksomhedspionerer. Under hensyntagen til skatte- og pengepolitiske krav skal der tilskyndes yderligere til at stille risikovillig kapital til rådighed.

4.3.7. I denne sammenhæng understreger ØSU, at virksomhederne i højere grad skal bestræbe sig på at vække slumrende produktivitetsreserver i personalet. Europæisk erhvervslivs samlede konkurrenceevne kan øges, hvis den enkelte virksomhed virkelig stiller krav til de ansattes kvalifikationer ved at udbygge medindflydelsen og dialogstrukturerne, nedbryde forældede hierarkier og indføre nye ledelseskoncepter. Først da vil det beskrevne produktivitetspotentiale i den europæiske sociale model kunne udfolde sig fuldt ud ().

4.4. Fra priskonkurrence til idekonkurrence

4.4.1. De hidtidige overvejelser har gået på, om man kan sikre en omkostningsrelateret konkurrenceevne i Europa inden for de eksisterende erhvervsgrene. Et udviklet økonomisk systems ydeevne viser sig imidlertid ikke mindst i dets evne til at åbne nye markeder. Europa står dermed over den udfordring at udnytte samfundets menneskelige produktionsressourcer til at udvikle, frembringe og eksportere nye produkter og problemløsningsstrategier eller produkter og tjenesteydelser af højere kvalitet.

4.4.2. I det omfang det lykkes for europæisk erhvervsliv at omsætte F& U-resultater til produkt- og procesinnovationer, kan det sikre sig en indtjening, før priskonkurrencen når at opstå som følge af produktionsmulighedernes udbredelse. Denne indtjening skaber plads til en høj levestandard og høje investeringer, som igen kan danne grundlag for innovation. Man kan imidlertid ikke fremtvinge forskningsresultater og innovation. Til forskel fra en standardiseret produktion af en vare eller en tjenesteydelse, hvor man ved et givet teknologiniveau kan slutte sig til den forventede indtjening på grundlag af inputfaktorernes niveau og struktur, er en økonomis innovationsevne i høj grad bestemt af uhåndgribelige, immaterielle faktorer og deres indbyrdes samspil. Der er altså tale om en form for konkurrenceevne, hvor »atmosfæren« er sammensat på en måde, som sikrer et innovationsfremmende klima.

4.4.3. I sin grønbog om innovation () har Kommissionen vist, at der ikke er noget harmonisk innovationsklima i Europa. De undersøgte statistikker viser, at de videnskabelige præstationer i Europa er fremragende, men at der er et udtalt behov for at forbedre forsknings- og udviklingsresultaternes omsætning til industrielle eller kommercielle resultater. Samtidig med dette »omsætningsunderskud« kendetegnes Europa oven i købet ved lave F& U-investeringer sammenlignet med lande som USA eller Japan.

4.4.4. ØSU ser på dette område en graverende mangel på konkurrenceevne og et stærkt behov for politiktiltag. ØSU sætter overordentlig stor pris på Kommissionens ekspertise og tilslutter sig uforbeholdent dens politiske henstillinger ().

»Europa bør reagere beslutsomt og satse på viden og immaterielle investeringer. Der er behov for udvikling af livslang uddannelse og af kreativitet samt bedre udnyttelse af forskningsresultater, og det er nødvendigt at foregribe tendenser inden for teknologi og handel. Der er også behov for forbedring af virksomhedernes ledelse, deres kommunikation med omverdenen og medarbejdernes engagement i innovationsprocessen, alt dette med henblik på at fremme en form for kunnen, der er livsvigtig. Endelig bør der skabes et innovationsvenligt miljø inden for finansiering (risikovillig kapital, aktiemarkeder), beskyttelse af intellektuel ejendomsret, konkurrencelovgivning og internationale normer.« ()

4.4.5. ØSU påpeger, at Kommissionens forslag om en politik, hvor konkurrenceevne skal fremmes gennem innovation, ikke er i modstrid med den politik til forbedring af den omkostningsrelaterede konkurrenceevne, som er omtalt i det forudgående punkt. Tværtimod danner Kommissionens forslag til innovation og ØSU's forslag til omkostningskonkurrenceevnen tilsammen en omfattende og sammenhængende konkurrenceevnestrategi til fordel for europæiske virksomheder.

5. Et fremadskuende blik

5.1. Europa bør være fremadskuende. Globalisering er en ønsket udvikling, som skal byde på chancer for alle. Der stilles imidlertid krav om et nyskabende, internationalt initiativ inden for den økonomiske og sociale politik, så globaliseringens faremomenter kan begrænses, og dens frugter kan fordeles mere retfærdigt. Af hensyn til virksomheder, der anlægger globale strategier, er det i praksis nødvendigt at skabe grundlag for politiske beslutninger inden for rammerne af effektive, internationale organer. Denne erkendelse kræver en nyorientering og dermed mod af alle aktører. Her vil gamle recepter ikke nytte noget. Allerede nu lyder der krav om protektionisme. Det må ØSU på det bestemteste afvise. Et nyskabende, internationalt samarbejde er ikke utopi. Det er en vision, og ØSU har peget på en række pejlemærker. Alle aktører opfordres til at gribe til handling inden for deres respektive områder, så det internationale samarbejde kan fremmes via en tværfaglig indsats.

5.2. Europas vej ind i det næste århundrede hviler på et solidt fundament. Dette fundament omfatter elementer som fuldstændiggørelsen af det indre marked og den planlagte Økonomiske og Monetære Union på den ene side og den tilkæmpede sociale beskyttelse på den anden side. Ingen af disse projekter må løbe ud i sandet. Ikke alene den økonomiske, men også den sociale integration skal fremmes til gavn for et konkurrencedygtigt erhvervsliv. Udstødelse og forskelsbehandling er udtryk for en svag politik. Social samhørighed og inddragelse af alle kræver derimod en stærk økonomi og et sundt samfund. »Fornyelsen sker, når samfundet aktiveres af borgere, der er bevidste om deres ansvar, og som føler solidaritet med de medborgere i lokalsamfundene og i medlemsstaterne, med hvem de har fælles historie« ().

Bruxelles, den 19. marts 1997.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Jf. FN's »World Investment Report 1993«, ab side 161, hvor der argumenteres for dette synspunkt. I den forbindelse vil tværnationale virksomheder ikke nødvendigvis sige store koncerner. Netop i kraft af de faldende transaktionsomkostninger kan også små og mellemstore virksomheder i stigende grad gøre sig gældende på internationalt plan.

() Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om handel og miljø (KOM(96) 54 endelig udg.).

() Europa-Parlamentet: Beslutning om respekt for menneskerettighederne i EF, 1994, især punkterne om forenings- og forsamlingsfrihed.

() Our Global Neighbourhood. The Report of The Commission on Global Governance, 1995.

() I ØSU's initiativudtalelse om »Ensartede regler for direkte investeringer på internationalt plan« (ordfører: Vasco Cal) vurderes disse forhandlinger indgående - EFT nr. C 153 af 28. 5. 1996.

() Der bør i den forbindelse henvises til ILO-konventionerne. ØSU har allerede flere gange udtalt sig om dette emne. Hvad angår de sociale klausuler, henvises der til ØSU's udtalelse om de globale udfordringer, der knytter sig til verdenshandelen: Den Europæiske Unions strategi til sikring af markedsadgang (ordfører: Jan Jacob van Dijk - EFT nr. C 56 af 24. 2. 1997), især punkt 5 om fastsættelse af miljøbestemmelser på multilateralt plan, jf. initiativudtalelsen »Den internationale handel og miljøet« (ordfører: Joop Koopman - EFT nr. C 56 af 24. 2. 1997).

() Bogholderiteknisk skal de indgående og udgående strømme eller den kumulerede udgående FDI stemme overens på verdensplan. På grund af beregningstekniske forskelle opstår der dog visse differencer.

() Som supplement hertil sættes udenrigshandelens omfang i relation til BNP i tabel 4. Det viser sig overraskende nok, at eksporten til og importen fra tredjelande gennem de sidste 30 år konstant kun har andraget ca. 10 % af BNP.

() I en nyligt offentliggjort undersøgelse kommer ILO til det resultat, at kun ca. 5-6 % af beskæftigelsen på verdensplan er direkte eller indirekte afhængig af multinationale virksomheder, og ILO konkluderer følgende: »No doubt this overall contribution of MNE's to employment seems hardly significant at the present« (de multinationale virksomheders bidrag til beskæftigelsen på verdensplan synes således klart at være næsten ubetydelig for øjeblikket); fra: World Employment 1995: An ILO Report, Genève 1995, side 45. Det skal i den forbindelse bemærkes, at næsten 50 % af alle arbejdstagere på verdensplan er beskæftiget inden for landbruget. Det betyder, at førnævnte tal fordobles til 10-12 %, når man udelukkende betragter beskæftigelsen inden for industrien og serviceerhvervene.

() I EF-traktatens artikel B formuleres det som følger: »... at fremme afbalancerede og varige økonomiske og sociale fremskridt, navnlig gennem ... styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed ...«.

() Udtrykket »triade« anvendes i den forbindelse især af De Forenede Nationers Konference om Handel og Udvikling (UNCTAD).

() Jf. udtalelsen om den økonomiske årsberetning for 1996, ordfører: Ursula Konitzer, punkt 3.3.1 til 3.3.3 - EFT nr. C 204 af 15. 7. 1996.

() Jf. ØSU's udtalelse om »Teknologi og beskæftigelse«, EFT nr. C 66 af 3. 3. 1997, s. 78.

() Bulletin for De Europæiske Fællesskaber, Supplement 5/95, baseret på KOM(95) 688 endelig udg. af 20. 12. 1995.

() Jf. også ØSU's udtalelse om grønbogen om innovation, ordfører: Ulla Sirkeinen, medordfører: Ursula Konitzer - EFT nr. C 212 af 22. 7. 1996.

() Bulletin for De Europæiske Fællesskaber, Supplement 5/95, s. 5-6.

() Fra indledningen til hvidbogen »Vækst, konkurrenceevne, beskæftigelse«, Europa-Kommissionen, 1993.

BILAG 1 til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

Figur 1: Triademedlemmernes kumulerede udgående FDI og frekvensfordeling Triademedlemmernes kumulerede udgående FDI og deres frekvensfordeling, 1993 (mia. dollars)

Figur 2: Forholdet mellem FDI-strømme og faste bruttoinvesteringer

BILAG 2 til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag blev forkastet under forhandlingerne, men opnåede mindst en fjerdedel af de afgivne stemmer:

Punkt 2.1.3

Læses som følger:

»Den asymmetri, der præger globaliseringen, er foruroligende. Lige så vel som globale markeder kan fremme en øget konkurrence mellem virksomheder om at tilfredsstille forbrugerne til gavn for os alle, kan de »globale aktører« også blive i stand til at øge deres markedsandele og deres indflydelse på de forskellige markeder. Som følge heraf kan konkurrencen få uønskede virkninger. Man kan forestille sig følgende scenarie: som led i deres bestræbelser på at tiltrække investeringer i ny produktion forsøger individuelle regioner at skabe attraktive rammevilkår for multinationale virksomheder. Hver enkelt region er stærkt interesseret i at tilbyde investor en kombination af udbudsbetingelser, som er gunstigere end i andre regioner. Det indebærer, at institutionerne i den enkelte region forsøger at fremme regionens konkurrenceevne som hjemsted for virksomheder, hvilket indirekte øver et pres på lønkonkurrenceevnen og holder de sociale og miljørelaterede omkostninger nede. Det er ikke globaliseringen som sådan, der er problemet, men de asymmetriske konsekvenser, som øger afkastet af investeringerne ved at lægge et konkurrencepres på arbejdsmarkedet og de sociale og miljømæssige rammevilkår. Mange regioner i EU har nydt godt af investeringer, som er foretaget som led i globale virksomhedsstrategier. Der er imidlertid voksende bekymring for, at nettofordelene for den lokale region under visse omstændigheder kunne forsvinde. ØSU frygter, at regionerne kunne blive fristet til at underbyde hinanden i deres kapløb.«

Begrundelse

Formålet er at understøtte udsagnet med en mere alment accepteret analyse af virkningerne af de seneste udviklingstendenser inden for globalisering og at forebygge risikoen for at blive kritiseret for, at den kumulative reaktion, der skildres i den nuværende tekst, er overdrevet.

Afstemningsresultat

For: 45, imod: 63, hverken for eller imod: 15.

Punkt 2.1.4

Affattes i stedet som følger:

»En langsigtet europæisk politik for international konkurrenceevne skal søge at lægge en dæmper på disse bekymringer. Vanskelighederne ved at sikre enighed er helt åbenlyse. Det er vanskeligere at finde sammen om og håndhæve standarder på verdensplan for fx forbrugerbeskyttelse, arbejdstagerrettigheder eller miljøregler end på det nationale eller EU-planet.«

Begrundelse

Formålet er at understøtte udsagnet med en mere alment accepteret analyse af virkningerne af de seneste udviklingstendenser inden for globalisering og at forebygge risikoen for at blive kritiseret for, at den kumulative reaktion, der skildres i den nuværende tekst, er overdrevet.

Afstemningsresultat

For: 41, imod: 66, hverken for eller imod: 11.