Udtalelse om Økonomisk vækst og miljøet: Nogle konsekvenser for den økonomiske politik - Meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet (95/C 155/01)

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 15. november 1994 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om Økonomisk vækst og miljøet: Nogle konsekvenser for den økonomiske politik.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Miljø-, Sundheds- og Forbrugerspørgsmål, som udpegede Sergio Colombo til ordfører og Klaus Boisserée til medordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 4. april 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 325. plenarforsamling den 27. april 1995 enstemmigt følgende udtalelse.

1. Generelle bemærkninger

1.1.

Meddelelsens indhold og sigte

1.1.1. ØSU bifalder Kommissionens meddelelse, der skal igangsætte en bred debat om de konsekvenser, som princippet om en miljømæssigt bæredygtig vækst (Maastricht-traktatens artikel 2) samt princippet om inddragelse af miljøhensyn i Fællesskabets politik på andre områder vil have for udformningen af den økonomiske politik i Fællesskabet.

1.1.2. I meddelelsen behandles en række grundlæggende spørgsmål om forbindelsen mellem økonomisk vækst og global miljøkvalitet, mellem bevarelse af ressourcerne og borgernes velfærd, ikke blot den materielle.

1.1.3. I tråd med sine tidligere udtalelser om emnet kan ØSU kun tilslutte sig, at økonomisk vækst og en miljømæssigt bæredygtig udvikling ikke udelukker hinanden. På lang sigt vil økonomisk vækst og velfærd tværtimod i høj grad forudsætte, at udviklingen er miljømæssigt bæredygtig.

1.1.4. På linje med Kommissionen (meddelelsens punkt 1.2) understreger ØSU derfor også på det kraftigste, at der ikke er nogen automatik i overgangen til en miljømæssigt bæredygtig udvikling, som kun vil kunne realiseres, hvis man sikrer de rette politiske rammer, det vil sige egnede strategier og handlingsprogrammer inden for miljøbeskyttelse.

1.1.5. I overensstemmelse hermed mener ØSU også, at det vil være både nødvendigt og hensigtsmæssigt, at man i øget omfang anvender markedsbaserede instrumenter (punkt 1.3), hvis miljøhensynet i højere grad skal integreres i politikken på andre områder.

1.2.

Farerne ved en alt for generel og abstrakt tilgang

1.2.1. Det skal dog påpeges, at Kommissionens meddelelse er for generel. Kommissionen har valgt en alt for global og abstrakt tilgang, og - når der bortses fra miljøbeskatningen - uddyber den ikke sin analyse af de miljømæssige og sociale konsekvenser af de forskellige markedsinstrumenter og af en integreret politik, der bygger på en kombination af normer og økonomiske instrumenter. Overvejelserne vedrører udelukkende det makroøkonomiske plan og inddrager på ingen måde virksomhedernes dynamik. Desuden strejfer meddelelsen end ikke det vigtige spørgsmål om de forskellige miljøpolitiske virkemidlers indflydelse på investeringerne.

1.2.2. ØSU ønsker at fremhæve, at EU-institutionernes debat om miljøpolitikkens økonomiske instrumenter hidtil har drejet sig om de praktiske aspekter i forbindelse med vedtagelse af specifikke foranstaltninger og henstillinger. Man behøver blot at tænke på debatten om jobskabende miljøforanstaltninger, task force-rapporten om miljøet og det indre marked, det forberedende arbejde til Det Europæiske Råd i Dublin, grønbogen om bymiljøet, og i den senere tid det femte miljøhandlingsprogram, afgiften på energi og CO2 samt hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse.

1.2.3. Det må efter ØSU's mening undgås, at en fornyet debat, som omhandler de samme emner, men bevæger sig på et mere generelt og abstrakt plan, risikerer at sætte drøftelserne tilbage, da det kunne virke, som om de praktiske vanskeligheder ved gennemførelsen af visse foranstaltninger og især de stejle holdninger, der kom til udtryk under debatten om afgiften på energi og CO2, gjorde det nødvendigt at tage de overordnede linjer op til revision, selv om de efterhånden turde være fastlagt. I den forbindelse håber ØSU, at den nuværende debat fører til fastlæggelse af en klar og veldefineret EU-politik, som - i det mindste på det principielle plan - kan bidrage til at overvinde de barrierer, der forsinker vedtagelsen af miljøpolitikkens fiskale og økonomiske instrumenter.

1.3.

Farerne ved ensidigt at lægge vægt på industriel forurening og afgifter

1.3.1. I Kommissionens meddelelse som helhed fokuseres der særligt meget på den industrielt betingede forurening, hvor skatte- og afgiftsinstrumentet i en vis udstrækning kan være et effektivt middel.

1.3.2. Til gengæld undervurderes miljøvirkningerne af andre økonomiske aktiviteter, f.eks. i servicesektoren, som volder problemer med hensyn til vejtrafik, energiforbrug osv. Også andre aspekter forsømmes, f.eks. affaldsproduktion, forurening som følge af kloakudslip, overforbrug og forurening af drikkevand, transportsystemernes og landbrugets miljøvirkninger, forbrugernes adfærd samt fremstilling, transport og brug af farlige stoffer. Skatte- og afgiftsinstrumenter og markedsinstrumenter i det hele taget kan efter ØSU's mening være særdeles nyttige og effektive midler på netop disse områder.

1.3.3. Set fra denne synsvinkel synes meddelelsen at hænge dårligt sammen med Fællesskabets konkrete tiltag på miljøområdet og med de foranstaltninger, der allerede er eller snart bliver vedtaget inden for rammerne af Den Europæiske Union, og som i visse tilfælde allerede omfatter anvendelse af markedsinstrumenter. Som eksempler kan nævnes politikken for affaldsforvaltning og fremme af genvinding og genanvendelse, direktivet om emballage og emballageaffald, fællesskabsordningen for miljøstyring og miljørevision, miljømærket, civilretligt erstatningsansvar for miljøskader osv.

1.3.4. På baggrund af dette mere omfattende emnekatalog mener ØSU ikke, at skatte- og afgiftsinstrumenter i alle tilfælde kan erstatte lovregulering og andre økonomiske styringsmidler.

1.3.5. ØSU har ved flere lejligheder fastslået (), at en moderne miljøpolitik, der lever op til traktatens krav, skal operere med en kombination af markedsøkonomiske og lovgivningsmæssige instrumenter, og at det hverken nu eller i fremtiden vil være muligt at erstatte lovgivningsforanstaltninger helt og fuldt med markedsbaserede instrumenter. ØSU henviser til sine mange tidligere udtalelser om disse spørgsmål, og især til punkterne 7 og 8 i udtalelsen om miljøpolitikken og det indre marked ().

1.4.

Bæredygtig udvikling på verdensplan

1.4.1. Endelig skal det bemærkes, at meddelelsens generelle vurderinger af forbindelsen mellem økonomisk vækst og nedbringelse af forureningen i det store og hele er korrekte, når det gælder industrialiserede lande med en fremskreden økonomi, hvor netop udviklingen i økonomien og produktionssystemet skaber det økonomiske og teknologiske grundlag for at bryde sammenhængen mellem øget økonomisk velstand og tiltagende forurening og miljøforringelse af forskellig karakter.

1.4.2. Disse betragtninger forekommer imidlertid alt for optimistiske, når der tales om udviklingslande, hvor behovet for at forbedre de materielle sider af den økonomiske velfærd stadig kan medføre betydelige »opsving« i miljøforringelsen, hvis ikke udviklingen ledsages af egnede reguleringstiltag.

1.4.3. EU er derfor både tjent med og forpligtet til ikke at indsnævre sit synsfelt til de fænomener, der udvikler sig inden for unionens egne grænser. I overensstemmelse med de forpligtelser, der blev indgået på Rio-konferencen i 1992, skal EU tværtimod udvide sine overvejelser til at omfatte ressourceforvaltning på verdensplan, bevarelse af den biologiske diversitet og globale klimaændringer.

1.4.4. I den forbindelse synes det nødvendigt, at målet om miljøpolitikkens integration i politikken på andre områder udvides til også at gælde international handel med henblik på at iværksætte fælles støtte- og samarbejdsaktioner, herunder overførsel af egnet teknologi. Aktionerne skal gøre det muligt for udviklingslandene at springe over den »mindst bæredygtige« fase i miljøudviklingen, så en yderligere forringelse af den globale miljøkvalitet undgås.

1.4.5. Kommissionen offentliggør snart sin grønbog om handel og miljø, som forhåbentlig indeholder klare målsætninger for EU's tiltag og beskriver, hvordan medlemsstaterne kan føre en handelspolitik, der bygger på princippet om en miljømæssigt bæredygtig udvikling, også med hensyn til de aftaler og forpligtelser, der skal indgås inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen.

2. Særlige bemærkninger

2.1.

Statistiske værktøjer

2.1.1. På baggrund af de problemer, der er forbundet med at integrere miljøpolitikken i den økonomiske politik, er det berettiget, at der i meddelelsen lægges vægt på behovet for bedre statistiske værktøjer, som kan integrere miljøregnskabet i de traditionelle nationalregnskaber. ØSU konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen for nylig har offentliggjort en meddelelse om emnet ().

2.1.2. I betragtning af de vanskeligheder, det volder at udvikle pålidelige metoder til at udarbejde integrerede miljø/økonomiske regnskaber, er ØSU enig med Kommissionen (punkt 3, side 9) i, at der med henblik på overgangsfasen øjeblikkeligt må indføres miljøsatellitregnskaber til de økonomiske regnskaber, så man på den måde kan synliggøre vækstens miljøomkostninger.

2.1.3. Det er imidlertid nødvendigt at give kraftige impulser til denne proces, for at medlemsstaterne hurtigt indfører miljøsatellitregnskaber, så man kan forlade det eksperimentelle og spontane stadium og nå frem til et generelt regnskabssystem, der gælder for alle EU-lande.

2.2.

Internalisering af eksterne miljøomkostninger

2.2.1. Kommissionen understreger i meddelelsen, at det er vigtigt at anvende markedsinstrumenterne med henblik på at internalisere vækstens miljømæssige og sociale omkostninger i omkostningerne ved produktion af varer og tjenesteydelser (punkt 3, side 11). Kommissionen mener i den forbindelse, at valget af de forskellige internaliseringsinstrumenter (indførelse af udslipsgrænser og normer, markedsinstrumenter, frivillige aftaler, erstatningsansvar osv.) må bero på overvejelser om økonomisk effektivitet, og at markedsinstrumenterne i de tilfælde, hvor der ikke er forskel på effektiviteten, vil indebære betydeligt lavere tilpasningsomkostninger for erhverv og samfund.

2.2.2. Når man ser på den brede vifte af markedsinstrumenter, er det efter ØSU's mening yderst sandsynligt, at miljøskatter og -afgifter og mere generelt et miljørelateret skattesystem i talrige tilfælde vil vise sig at være effektive midler til at nedbringe forureningen og ressourceforbruget betydeligt.

2.2.3. Men når man ser på det omfattende katalog af miljøproblemer, der skal løses, og miljøafgifternes indvirkning på medlemsstaternes direkte og indirekte skatter, er der imidlertid også god grund til at mene, at andre markedsinstrumenter (pantordninger, licenser og omsættelige tilladelser, skattemæssige og økonomiske incitamenter, frivillige aftaler, civilt erstatningsansvar for miljøskader) er særdeles effektive, når specifikke, miljøpolitiske målsætninger skal opfyldes.

2.2.4. På den baggrund synes det nødvendigt, at Kommissionen beskæftiger sig mere intensivt ikke alene med vurderingen af miljøbeskatningens økonomiske og beskæftigelsesmæssige konsekvenser generelt og i de enkelte medlemsstater, men også med en nærmere vurdering af de konsekvenser og fordele, der er forbundet med anvendelsen af andre instrumenter.

2.2.5. Man bør navnlig undersøge nedenstående instrumenters følgevirkninger nærmere, herunder deres omkostningseffektivitet (under inddragelse af de administrative gennemførelses- og kontrolomkostninger):

a)

pantordninger med henblik på at fremme genbrug og genanvendelse af visse emballagematerialer og forbrugsvarer (i artikel 15 i direktivet om emballage og emballageaffald henvises der faktisk til brug af markedsinstrumenter med henblik på at opfylde direktivets målsætninger),

b)

systemer med licenser og omsættelige tilladelser, som skal anvendes med henblik på at fastfryse eller nedbringe udledningen af de mest almindelige, forurenende stoffer i industrien, idet der samtidig tages højde for de omkostninger, der skønnes at være forbundet med anvendelsen og overvågningen,

c)

anvendelse af skattemæssige og økonomiske incitamenter til at støtte investeringer inden for forskning i miljøvenlige teknologier samt investeringer, der tager sigte på at indføre de reneste teknologier og udvikle miljøvenlige forbrugsvarer,

d)

virksomheders frivillige deltagelse i miljømærknings- og miljørevisionsordningerne med det sigte at udvikle produkter og produktionsmetoder, der er miljømæssigt bæredygtige; der bør lægges særlig vægt på at fremme de små og mellemstore industrivirksomheders deltagelse,

e)

frivillige aftaler om nedbringelse af emissioner, øget genanvendelse af restprodukter og opfyldelse af bestemte mål for miljøkvaliteten,

f)

civilretligt erstatningsansvar for miljøskader og oprettelse af eventuelle sektorielle erstatningsfonde ().

2.3.

Miljøbeskatningens indvirkning på vækst og beskæftigelse

2.3.1. Hvad angår miljøafgifternes konsekvenser for og indvirkning på vækst og beskæftigelse, mener ØSU, at indførelsen af miljøafgifter skulle gøre det muligt at reformere strukturen i medlemsstaternes nuværende skattesystemer, idet der tages udgangspunkt i det princip, at miljøafgifterne skal være provenuneutrale.

2.3.2. ØSU mener derfor, at indførelsen af de nye miljøafgifter er en oplagt lejlighed til at kulegrave de eksisterende skattesystemer og kortlægge de forvridninger, de skaber i miljøsammenhæng, og at de nye afgifter desuden giver gunstige muligheder for at omformulere og omlægge målsætningerne for skattepolitikken som helhed, så de bliver miljømæssigt bæredygtige, idet der dog samtidig tages behørigt hensyn til behovet for at bevare den internationale konkurrenceevne.

2.3.3. ØSU er enig i, at opkrævning af nye afgifter på ressource- og energiforbruget nødvendigvis skal gå hånd i hånd med en tilsvarende lempelse af arbejdskraftbeskatningen, også med henblik på at opnå en direkte positiv indvirkning på beskæftigelsesudviklingen.

2.3.4. ØSU er dog af den opfattelse, at de miljøpolitiske foranstaltninger generelt, og mere specifikt miljøafgifterne ikke automatisk sikrer en positiv indvirkning på beskæftigelsen. Hvis de ikke understøttes af egnede ledsageforanstaltninger, risikerer man, at de blot får virksomhederne til at lægge en strategi til optimering af produktionsprocessen, som nedbringer ressourceforbruget og forureningen og styrker konkurrenceevnen, men ikke virker jobskabende i mærkbart omfang.

2.3.5. Utallige undersøgelser og analyser bekræfter ganske vist, at miljøbeskatningen potentielt kan have en positiv indvirkning på beskæftigelsen (), hvis den kombineres med en lempelse af arbejdskraftbeskatningen. Men i praksis er der ikke tilstrækkeligt belæg for, at en lempelse af arbejdskraftbeskatningen automatisk indvirker direkte på beskæftigelsen. Sådanne undersøgelser bygger generelt på økonometriske modeller og makroøkonomiske vurderinger, som viser, at man med miljøpolitiske instrumenter kan tilvejebringe vilkår, som er egnede til at skabe nye beskæftigelsesmuligheder. Men der er tale om vilkår, som kun vil få den ønskede effekt i praksis, hvis de ledsages af konkrete interventionspolitikker og -foranstaltninger.

2.3.6. I lyset heraf er en tæt sammenknytning mellem miljøpolitikken og beskæftigelsespolitikken påkrævet, idet man selvsagt ikke må overse, at hvert af disse politikområder har sine egne, specifikke målsætninger. Sådanne tiltag skal primært bestå i at fremme omstillingen til miljøvenlige produktionsmetoder inden for industrien og servicesektoren og i at finansiere miljøsaneringstiltag og -programmer.

2.3.7. ØSU skønner navnlig, at den såkaldte »dobbelte dividende«, dvs. både miljøforbedring og beskæftigelsesstigning, kun vil være en realisabel målsætning, hvis der også vedtages økonomiske støtteforanstaltninger inden for følgende områder:

a)

forskning i og udvikling af miljøvenlige produkter og teknologier, navnlig inden for de industrisektorer, hvor omstillingen til miljøvenlige produktionsmetoder er meget kostbar;

b)

omstilling og rationalisering af de offentlige transportsystemer med særlig vægt på bytransporten; inddragelse af miljøhensyn ved udbygningen af de nationale og transeuropæiske net;

c)

tiltag inden for miljøsanering, oprensning af forurenede grunde, naturbevarelse osv., som i mange tilfælde kræver en stor arbejdsindsats;

d)

tiltag, der tager sigte på at forbedre virksomhedernes miljøresultater, bl.a. gennem fremme af de interne styringssystemer og støtte til de ansattes faglige uddannelse; der bør lægges særlig vægt på at fremme initiativer i små og mellemstore industrivirksomheder, bl.a. gennem samarbejdstiltag.

2.4.

Social konsensus og retfærdig fordeling

2.4.1. På baggrund af den retfærdighedsproblematik, de inflationsrisici og de problemer med ændringer i socialsikringsordningerne, som miljøafgifternes indførelse kan medføre, understreger ØSU, at Kommissionens meddelelse synes at formidle et noget forenklet syn på de problemer, der er forbundet med opnåelse af social konsensus.

2.4.2. Henstillingerne og ønskerne om en bred ansvarsfølelse på tværs af alle sociale lag og om tilbageholdenhed i lønkravene, som skulle realiseres samtidig med ændringen af arbejdskraft- og indkomstbeskatningen, synes at bunde i en vis naivitet.

2.4.3. Da de konflikter, denne reform kan medføre, vil være yderst komplicerede og nærmest uundgåelige, synes det nødvendigt at foretage en mere indgående analyse. Arbejdsmarkedets parter og alle andre interesserede burde inddrages i debatten, også i den fase, hvor skattepolitikken gennemføres på de forskellige niveauer.

2.4.4. Det er specielt påkrævet, at EF's og medlemsstaternes miljøpolitiske tiltag i form af markedsinstrumenter samt skatter og afgifter fastlægges inden for rammerne af forhandlinger og drøftelser, som både de forskellige regeringsniveauer, arbejdsmarkedets parter og alle andre interesserede skal deltage i.

2.4.5. Skal der sikres en retfærdig fordeling, kan der ikke ses bort fra den regionale dimension, idet man må holde sig de dårligt stillede regioners omstruktureringsproblemer for øje.

2.5.

En kontrolleret overgang til bæredygtig udvikling

2.5.1. ØSU er sig bevidst, at overgangen til en bæredygtig udvikling på ingen måde sker automatisk. Det er derfor særdeles vigtigt at føre en sammenhængende, langsigtet politik, som gennemføres gradvist og planmæssigt, så omstillingsomkostningerne kan begrænses, og de økonomiske aktører kan få den fornødne tid til at omstille sig (jf. meddelelsens punkt 4, side 15). Det er i øvrigt også den tilgang, ØSU har valgt i sin udtalelse om indførelse af en afgift af CO2-emissioner og energi, jf. især punkt 1.2.3 ().

2.5.2. Selv om det er nødvendigt at forenkle lovgivningen, føler ØSU stadig en vis modvilje mod at betragte økonomiske instrumenter på miljøområdet som et middel til deregulering, idet også markedsinstrumenternes anvendelse kræver en lovgivningsramme og kontrol- og overvågningsregler. Hertil kommer, at det på visse områder af miljøpolitikken, f.eks. begrænsning af visse farlige stoffers produktion og anvendelse samt sundhedsbeskyttelse, altid vil være nødvendigt at foreskrive grænseværdier og normer.

2.5.3. Det er indlysende, at afgifter på bestemte emissioner, affald eller materialetyper, som skader miljøet, indebærer økonomiske omstillinger i bestemte sektorer, som kan få øjeblikkelige, negative konsekvenser for beskæftigelsen. Samtidig kan der opstå nye aktivitetsområder og nye erhvervsprofiler, især i forbindelse med udviklingen af miljøteknologier, omend det vil ske i varierende tempo og udstrækning fra region til region.

2.5.4. Dette stiller krav om ledsageforanstaltninger og -politikker, hvilket ØSU understregede i sin udtalelse om emballage og emballageaffald, hvor det efterlyste »et nøje skøn over udviklingstendenserne«, så »man rettidigt kan iværksætte en omstilling og fremme den erhvervsuddannelse, som er nødvendig for tilpasningen til de nye krav« (), især i forbindelse med små og mellemstore industrivirksomheder og fremme af nye miljøteknologier.

2.5.5. Man kan således ikke forlade sig på markedskræfterne alene, hvis man vil sikre en rimelig fordeling af omstillingsomkostningerne. Det kræver deltagelse, dialog og fastlæggelse af politiske linjer.

2.5.6. Den »dobbelte dividende«, der tales om i Kommissionens meddelelse i form af en positiv indvirkning på både miljøkvaliteten og beskæftigelsesområdet, er således en global, langsigtet målsætning, der ikke kan realiseres fra sag til sag eller fra foranstaltning til foranstaltning.

2.5.7. Allerede i initiativudtalelsen fra 1983 om iværksættelse af jobskabende miljøforanstaltninger () advarede ØSU mod at underordne miljøpolitikken beskæftigelsespolitikken eller omvendt, idet enhver politik har sine egne mål.

2.5.8. I den nuværende fase er både bæredygtig udvikling og jobskabelse stærkt påkrævede målsætninger, som bør forenes i kraft af et stærkt politisk engagement og ansvarlig deltagelse fra alle berørte parters side. I den forbindelse understreger ØSU, at de nye miljøteknologier og industrivirksomhederne i denne sektor kan virke positivt ind på den økonomiske vækst og udviklingen i beskæftigelsen.

3. Oversigt over ØSU's tidligere udtalelser om emnet økonomisk vækst og miljø

3.1. Frem for at vanskeliggøre læsningen af udtalelsen med henvisninger til tidligere udtalelser vil ØSU i det følgende kort redegøre for hovedlinjerne i sine hidtidige udtalelser om emnet i Kommissionens meddelelse, da de stadig er relevante for den debat, meddelelsen tager sigte på.

3.1.1.

De socioøkonomiske aktørers deltagelse

ØSU er et forum, hvor de forskellige interesser og synspunkter konfronteres, og hvor man søger at finde frem til et fælles standpunkt. ØSU har længe ønsket, at de økonomiske og sociale aktører inddrages i miljøpolitikkens gennemførelse.

I en udtalelse fra 1987 om det fjerde miljøhandlingsprogram () anbefalede ØSU følgende i punkt 1.5:

»I betragtning af dette miljøprograms betydning for den økonomiske politik, social- og beskæftigelsespolitikken anbefaler Det Økonomiske og Sociale Udvalg Kommissionen at inddrage arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer samt repræsentative forbruger- og miljøgrupper i forbindelse med programmets gennemførelse. Der bør på EF-niveau opstilles rammebetingelser, som garanterer et passende samarbejde på nationalt, regionalt og lokalt plan.«

Dette krav blev tilgodeset i det femte miljøhandlingsprogram, som lægger vægt på deltagelse og partnerskab med udgangspunkt i det princip, at man ikke kan gennemføre en politik for »bæredygtig udvikling«, uden at EU's borgere deltager - på et så bredt og demokratisk grundlag som muligt.

3.1.2.

Det indre marked og miljøet

ØSU's indsats på området blev mere intensiv, efterhånden som man nærmede sig det indre markeds etablering, og miljøbeskyttelsen indtog en stadig større plads i harmoniseringstiltagene (artikel 100 A, stk. 3, som blev vedtaget med Fællesakten).

ØSU fandt det påkrævet at overveje sammenhængene mellem miljø og økonomisk og social udvikling nærmere, så det indre markeds etablering kunne blive en positiv anledning til at udvikle en politik for miljøbeskyttelse på højt niveau, og besluttede derfor at udarbejde en initiativudtalelse om miljøpolitikken som grundfaktor i den økonomiske og sociale udvikling ().

I denne udtalelse påpeger ØSU, at flere og flere mennesker nu erkender grænserne for den gældende udviklings- og forbrugsmodel og bliver mere og mere overbeviste om, at en ny vækstfase bedre kan sættes i gang ved hjælp af en økologisk omstilling end ved at forsvare status quo.

Den reelle velstandsnedgang som følge af den vedvarende forværring af miljøet, dvs. de økonomiske omkostninger ved at tilsidesætte miljøhensyn, gør det nødvendigt at udtænke, præcisere og gennemføre en langsigtet produktionspolitik, som kan forene økonomisk effektivitet med en hensyntagen til miljøkravene.

I udtalelsens punkt 4 peger ØSU på behovet for at nyorientere strukturfondene med henblik på at sikre en bedre overensstemmelse mellem strukturforanstaltningerne og miljøhensyn, og ØSU efterlyser en ny budgetpost med det sigte at fremme investeringer i miljøsektoren, som ikke er underlagt regionale begrænsninger.

Som en opfølgning af denne initiativudtalelse behandlede ØSU på ny de samme emner i 1990 og 1991, idet det analyserede task force-rapporten om »Miljøet og det indre marked« () samt Kommissionens grønbog om bymiljøet ().

I en udtalelse fra 1994 om Fællesskabets indre marked udtrykker ØSU bekymring over forskellene i miljøkravene til produkter, og det efterlyser en bedre balance mellem målsætninger om forbedrede miljøkrav og det indre markeds funktion ().

3.1.3.

Anvendelsen af de økonomiske instrumenter og udviklingen af en forskningspolitik, der lever op til miljøudfordringerne

I nævnte udtalelser beskæftiger ØSU sig særligt indgående med de økonomiske instrumenter med henblik på at iværksætte en omstruktureringsproces og sikre en vækst, der er bæredygtig i miljømæssig og social henseende.

ØSU mener, at miljøskatter og -afgifter kan være effektive midler til at fremme en mere miljøvenlig forbruger- og producentadfærd.

Disse instrumenter kræver, »at der samtidig træffes ledsageforanstaltninger for at undgå, at økonomisk svage befolkningsgrupper stilles endnu dårligere«.

»I forbindelse med akutte miljøpolitiske indgreb er det uhensigtsmæssigt at anvende miljøskatter og -afgifter; disse skal være knyttet til en langsigtet strategi, bl.a. fordi det er nødvendigt at operere med investeringsbeslutninger.«

Med hensyn til F& U-programmerne inden for miljø udtrykker ØSU i sin udtalelse af 4. september 1990 () tilfredshed med indførelsen af et nyt forskningsområde, som omhandler »miljøspørgsmåls økonomiske og samfundsmæssige aspekter« (punkt 3.3). I punkt 4.11 understreger ØSU, at »emner, såsom indarbejdning af miljøparametre i økonomisk metodologi, risiko/lønsomhedsanalyse og definition af begrebet »bæredygtig udvikling« forekommer yderst aktuelle i forbindelse med udformningen af en fuldstændig integreret miljøpolitik«.

3.1.4.

1992 - Rio-konferencen og det 5. miljøhandlingsprogram: debatten i Maastricht-perspektivet og stadfæstelse af begrebet »bæredygtig udvikling« i traktaten

1992 skulle blive det år, hvor den globale bevidsthed om miljøbeskyttelsesproblemer ændrede sig radikalt; de aftaler, der blev indgået på verdensplan, skabte en ny referenceramme for det mellemfolkelige samarbejde. For Fællesskabet blev 1992 året for det nye miljøhandlingsprogram, som er baseret på en ny, integreret strategi, der kræver, at alle økonomiske og sociale aktører deltager. 1992 var også året, hvor begrebet »bæredygtig udvikling« blev stadfæstet i traktaten om Den Europæiske Union.

Den nye strategi, som ØSU støtter i sin udtalelse af 1. juli 1992 (), bygger på, at lovgivningsforanstaltninger ikke er tilstrækkelige: ud over deltagelse, ansvar og dialog satses der på anvendelse af økonomiske og skattemæssige instrumenter, incitamenter og krav med henblik på at lede økonomien ind på en miljøvenlig kurs.

Der sigtes nu mod at garantere kontrollen med produkternes miljøegenskaber »fra vugge til grav«, dvs. fra første fase i produktionsprocessen, via produktets forbrugsfase til og med affaldsfasen. Blandt de planlagte tiltag kan nævnes »miljømærket«, der skal tildeles de mest miljøvenlige produkter, forordningen om »miljørevision«, en ordning til opgørelse af en virksomheds miljøresultater, som virksomhederne frivilligt kan deltage i, og endelig pakken af direktiver om affaldsforvaltning, herunder ikke mindst direktivet om emballageaffald.

I sin udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets direktiv om emballage og emballageaffald () analyserer ØSU på ny forholdet mellem miljøforanstaltninger, konkurrenceevne og beskæftigelsesudvikling.

I tråd med sin egen dialogtradition og under hensyntagen til alle berørte parters synspunkter understreger ØSU i sin gennemgang af et konkret emne, at det er »vigtigt at dvæle ved konsekvenserne for beskæftigelsen, dels med hensyn til tab af arbejdspladser, dels med hensyn til udviklingen af nye sektorer og erhvervsprofiler, som gør det muligt at skabe nye arbejdspladser« (punkt 2.5).

ØSU udtaler videre: »Et nøje skøn over udviklingstendenserne vil faktisk åbne mulighed for, at man rettidigt kan iværksætte en omstilling og fremme den erhvervsuddannelse, som er nødvendig for tilpasningen til de nye krav.«

ØSU understreger endvidere følgende: »På et tidspunkt, hvor den europæiske økonomi er kriseramt, kan der ikke skabes et opsving uden hensyntagen til kravet om 'bæredygtig udvikling'; tværtimod kan dette krav stimulere opsvinget.«

ØSU bifalder således Rådets resolution om forholdet mellem industriens konkurrenceevne og miljøbeskyttelse (), og navnlig at Rådet heri opfordrer Kommissionen til at »tilskynde til udvikling af miljøteknologier, herunder renere teknologier«. ØSU tilføjer, at »den teknologiske innovation med henblik på miljøbeskyttelse kan fremme konkurrenceevnen og udviklingen, hvilket igen vil have positive indvirkninger på beskæftigelsen«.

3.1.5.

Hvidbogens kapitel 10: Overvejelser vedrørende en ny udviklingsmodel for Fællesskabet

ØSU har afgivet flere udtalelser om de forskellige aspekter af hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse (), ikke mindst om den model for bæredygtig udvikling, der er skitseret i hvidbogens kapitel 10.

I punkt 3.2.7 og 3.2.8 i udtalelsen om de økonomiske og finansielle elementer i hvidbogen () erklærer ØSU sig rede til velvilligt og fordomsfrit at se nærmere på den teori, at man via miljø- og energiskatter skulle kunne lette de byrder i form af obligatoriske arbejdsgiverbidrag, der tynger virksomhedernes arbejdskraftomkostninger, og samtidig kunne skabe nye jobmuligheder på miljøbeskyttelsesområdet og inden for »rene« teknologier.

ØSU påpeger, at der må gennemføres analyser af effekten af de forskellige diskuterede løsninger, ligesom man må inddrage de erfaringer, der er indvundet i visse EU-lande.

I punkt 3.3.5.6 i udtalelsen om de industrielle aspekter () fremhæver ØSU, at »en dynamisk industriel udvikling kun vil føre i den rigtige retning, hvis den harmonerer med det strategiske princip om en 'bæredygtig udvikling'«. Private og offentlige investeringer på miljøområdet kan på den måde bidrage til sikring af konkurrenceevne, vækst og beskæftigelse.

(...) Investeringsprojekterne må især koncentreres om følgende:

-

en grundforskning med fokus på miljøvenlige områder,

-

fremme af udviklingen af nye, renere teknologier, som især opfylder kriterierne

høj energiudnyttelsesgrad

lav råstofintensitet

længere produktholdbarhed

bedre procesteknikker

-

iværksættelse af investeringsprojekter på vigtige aktionsområder som transport, energi og affaldsøkonomi.

I punkt 3.3.5.6.2 påpeges det endvidere, at de miljøpolitiske tiltag skal udformes som en integrerende del af den udvidelse af de transeuropæiske net, som hvidbogen slår til lyd for.

Der stilles således krav om en række miljø- og infrastrukturpolitiske projekter, f.eks. en kapacitetsudvidelse inden for de offentlige transportmidler, genanvendelsesanlæg, fornyelse af vandforsyningssystemerne og byernes kloaksystemer, realisering af energibesparelser på bolig- og produktionsområdet.

Endelig henstiller ØSU, at man imødegår det aktuelle misforhold mellem knapheden på naturlige ressourcer og ressourceforbruget, idet der indføres nye former for stimuli og afgifter, så markedspriserne afspejler de faktiske omkostninger ved ressourceforbruget og miljøbelastningen.

I betragtning af de store udfordringer, der er tale om, understreges det i punkt 3.4, at der er behov for en dialog mellem de økonomiske og sociale interessegrupper, som ikke blot skal omfatte de »traditionelle« arbejdsmarkedsparter, men også repræsentanter for SMV, landbrug, forbruger- og miljøorganisationer samt videnskaben.

Bruxelles, den 27. april 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Jf. oversigten over ØSU's tidligere bemærkninger i punkt 3 i denne udtalelse.

() EFT nr. C 332 af 31. 12. 1990, s. 107 ff. Udgivet som brochure af Det Økonomiske og Sociale Udvalg med titlen »Miljøet og det indre marked« (CES 91-016).

() KOM(94) 670 endelig udg.

() EFT nr. C 133 af 16. 5. 1994.

() Jf. f.eks. dokumentet fra Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkår (Dublin) fra oktober 1994 om »The potential for employment opportunities from pursuing sustainable development« og undersøgelsen »Potential Benefits of integration of Environmental and Economic Policies«, der er gennemført for GD XI af DRI i samarbejde med DHV, TME, IVM, ERM, ECOTEC, Travers Morgan og M + R i 1994.

() EFT nr. C 108 af 19. 4. 1993.

() EFT nr. C 129 af 10. 5. 1993.

() EFT nr. C 341 af 19. 12. 1983, s. 43.

() EFT nr. C 180 af 7. 7. 1987, s. 26.

() EFT nr. C 56 af 7. 3. 1990.

() EFT nr. C 332 af 31. 12. 1990.

() EFT nr. C 269 af 14. 10. 1991.

() EFT nr. C 393 af 31. 12. 1994.

() EFT nr. C 332 af 31. 12. 1990.

() EFT nr. C 287 af 4. 11. 1992.

() EFT nr. C 129 af 10. 5. 1993.

() EFT nr. C 331 af 16. 12. 1992.

() EFT nr. C 295 af 22. 10. 1994.