Udtalelse om den fælles landbrugspolitiks følger for beskæftigelsen og lønmodtagernes og de selvstændiges sociale forhold i EU's landbrug (96/C 18/14)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 23. februar 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at udarbejde en udtalelse om den fælles landbrugspolitiks følger for beskæftigelsen og lønmodtagernes og de selvstændiges sociale forhold i EU's landbrug.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Landbrug og Fiskeri, som udpegede Hans-Joachim Wilms til ordfører og Maria Luísa Santiago og André Laur til medordførere. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. september 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 329. plenarforsamling af 25. og 26. oktober 1995, mødet den 25. oktober 1995, uden stemmer imod og med 2 stemmer hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Den fælles landbrugspolitik og beskæftigelsen

1.1. Med den fælles landbrugspolitik har Den Europæiske Union siden 1960'erne forsøgt at sikre landbrugernes indkomst i EU. I 1980'erne skete der en voldsom vækst i landbrugsproduktionen og dermed i udgifterne til markedsordningerne for de vigtigste produkter, uden at målet om indkomstsikring blev nået permanent. En reform var derfor uundgåelig. 1992-reformen af den fælles landbrugspolitik og Uruguay-rundeaftalerne inden for GATT har haft afgørende indflydelse på beskæftigelsen i EU's landdistrikter. Nedsættelsen af landbrugspriserne, med det sigte at reducere strukturoverskuddene og EU's finansielle udgifter samt produktionsbegrænsningspåbudene skærper beskæftigelsesproblemerne i landdistrikterne i forskellig grad fra region til region. Produktionsbegrænsningen vil på kort og mellemlang sigt først og fremmest ramme lønmodtagerne i landbruget, men også de selvstændige landmænd, hvis bedrifter vil blive mindre rentable. Jobtab vil i første række optræde i de sektorer, som hidtil har fået mest i støtte. Landbrugsproduktionens potentiel er således udsat for koncentrationstendenser på de steder, hvor produktionsmulighederne er bedst. På disse steder kan man på lang sigt forestille sig et tiltagende antal lønmodtagere på de landbrugsbedrifter, der udvider deres arealer. Ved en kommende revision af EU's landbrugspolitik må der tages hensyn til beskæftigelsesvirkningen af ændringer i den førte politik.

1.2. Beskæftigelsen er også blevet påvirket kraftigt på bedrifter, som producerer landbrugsvarer til levnedsmidler, i fødevareindustrien og hos underleverandører. Afhængigt af, hvor mange der er beskæftiget med landbrug (i bred forstand) i det berørte område, er der risiko for jobnedgang, som kan gå ud over de ellers tillokkende muligheder, et liv på landet rummer.

1.3. Over halvdelen af alle europæere bor og arbejder i Europas landdistrikter. Landdistrikterne har imidlertid ikke blot stor betydning som leveområde og erhvervsområde for deres indbyggere, men udgør tillige et åndehul for dem, der bor og arbejder i områder med høj befolkningstæthed. Landskabsmangfoldigheden giver landdistrikterne en egen værdi, de mange dyreog plantearter gør det nødvendigt at opretholde landskaberne, og endelig rummer landdistrikterne en økologisk balance i kraft af deres modvægt mod byområder.

1.4. I nogle af landdistrikterne ligger antallet af jobsøgende langt over gennemsnittet. Transport til og fra arbejdspladsen tvinger mange arbejdstagere til at tilbagelægge lange og kostbare strækninger til byområder. Denne store afstand mellem bopæl og arbejdsplads medfører megen ekstra og tæt trafik! I henseende til landdistrikternes levedygtighed må dette imidlertid vurderes mere positivt end fuldstændig afvandring fra disse områder, da afvandring vil føre til en skærpelse af problemerne i byområder. Vigtige miljøgrunde taler derfor også for, at man opretholder levedygtige landdistrikter i EU.

1.5. Da det »primære arbejdsmarked« er underudviklet i netop landdistrikter, er der opstået et »sekundært arbejdsmarked« i mange tilfælde: en lang række initiativer, som delvis finansieres af det offentlige (f.eks. LEADER-programmet), tager sigte på at tilbyde beskæftigelse til netop »problemgrupper«. De arbejdsfremme-, beskæftigelses- og strukturudviklingsselskaber (ABS), som er oprettet i de nye tyske delstater, er et eksempel herpå.

2. Kvinder i landbruget

2.1. Kvinderne er nogle af de vigtigste aktører i enhver udviklingsproces, som er en følge af strukturskiftet i landbruget og landdistrikterne.

2.2. Mange kvinder er beskæftiget i landbruget (700 000 lønmodtagere i landbruget - ud af i alt 2,5 millioner - er kvinder). De har som regel de dårligst kvalificerede og dårligst lønnede job i landbrugssektoren. I nogle landdistrikter i EU arbejder kvinderne hjemme eller har kortvarigt sæsonarbejde, hvor de kun nyder ringe eller slet ingen social beskyttelse.

2.3. Det er karakteristisk i den vestlige verden, at landbrugsbedrifter er familieforetagender: 90 % af landbrugsbedrifterne i EU er familiebedrifter, hvor kvinderne spiller en afgørende rolle. Kvinderne har fået stadigt større ansvar i familiebedrifter, og deres arbejdsindsats er ofte afgørende for bedriftens overlevelse. Det er i mange tilfælde kvinden, der viderefører bedriften, når manden har bibeskæftigelse uden for landbruget for at øge familiens indtægter.

2.4. Det er vanskeligt at analysere kvindernes beskæftigelse og arbejde i landbrugssektoren. Der må tages højde for det snævre samspil mellem familie og bedrift, som ligger til grund for hovedparten af familiemedlemmernes arbejdsopgaver på bedrifterne. Denne komplekse situation bevirker, at familieoverhovedet i mange EU-lande er ene om at have egentlig status som bedriftsleder og har dermed det økonomiske og finansielle ansvar for bedriften.

2.5. Kvindernes aktivitet, bl.a. deres arbejde som medhjælpende familiemedlemmer, er fortsat ofte »usynligt«, indgår ikke i statistikkerne og omfattes ej heller af lovgivningen. Man burde for længst officielt have anerkendt denne form for medhjælp og tildelt kvinderne en erhvervsmæssig status som f.eks. medledere af bedrifterne.

2.6. Ved fordelingen af opgaveområder og ansvar inden for bedrifterne tillægges der ikke kvinder nogen klart defineret erhvervsmæssig stilling, og i social henseende indtager kvinder hyppigt en underordnet position i forhold til mænd, der som regel sidder på de ledende stillinger.

2.7. Af samtlige bedriftsledere i EU er 75,7 % mænd og kun 24,3 % kvinder. Derimod er 73,7 % af samtlige medhjælpende familiemedlemmer kvinder. I nogle landdistrikter, især i Sydspanien, Portugal, Nordfrankrig, Italien og Skotland, kan der imidlertid konstateres en stigning i kvindernes andel af landbrugsarbejdet. Her afspejler den officielle statistik bedre kvindernes faktiske erhvervsudøvelse i landbruget.

2.8. Med omlægningen af den fælles landbrugspolitik får kvinderne tildelt en vigtig rolle i den fremtidige udformning af landdistrikterne: De nye foranstaltninger og tiltagene inden for regionalpolitikken giver, i kraft af en diversificering af landbrugserhvervet, systematisk stødet til nye indkomstkilder (håndværk, turisme i landdistrikter, forarbejdning af landbrugsprodukter i mindre målestok, miljøbeskyttelse, landskabsbevarelse og nye teknologier).

2.9. Formålet med en diversificering af erhvervet er at yde et bidrag til familiebedrifternes overlevelse og dermed også åbne op for nye beskæftigelsesmuligheder for den unge generation.

3. Social sikring og migration

3.1. Traditionelt var og er migration af landbrugsarbejdskraft fra middelhavslande til EU's sydlige medlemsstater stærkt udbredt. De seneste års politiske omvæltninger i Central- og Østeuropa har medført store forandringer i migrationen, som påvirker landbrugets arbejdsmarked i de nordlige medlemsstater. Som følge af den endnu ikke overståede dybe strukturelle krise i de tidligere COMECON-lande er migrationen endnu ikke stabiliseret og kan derfor ikke beskrives globalt.

3.2. Man må gå ud fra, at den kraftige tilvandring fortsat vil bestå. Den medfører betydelige konsekvenser for beskæftigelsesforholdene. Antallet af varigt beskæftigede falder, mens antallet af sæsonarbejdere stiger. De hidtidige normer inden for aflønning, indlogering og arbejdssikkerhed er bringes hermed i fare.

4. Sikringsordninger for landbruget i EU

4.1. Fælles lovbestemmelser

4.1.1. Socialsikringsordningernes udformning henhører fortsat under EU-landenes enekompetence. Heller ikke Maastricht-traktaten har ændret herpå. Hvem der er forsikret, hvilke ydelser der kan opnås, og hvem der finansierer disse reguleres fortsat i nationalt regi.

4.1.2. Dog bør man være opmærksom på nogle fælles lovbestemmelser, såsom direktiv 86/613/EØF og 79/7/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af kvinder og mænd (ved selvstændig erhvervsvirksomhed og i henseende til social sikring). Disse regler forbyder enhver direkte eller indirekte kønsbaseret diskriminering.

4.1.3. Manglen på en socialretlig status for kvindelige landbrugere i en række medlemsstater bevirker, at disse ikke har selvstændige krav på ydelser inden for de nationale socialsikringsordninger.

4.1.4. I denne forbindelse er det også af interesse at henvise til forordning (EØF) nr. 1408/71, som beror på EF-traktatens artikel 51, ifølge hvilken forsikrings- eller opholdsperioder i forskellige medlemsstater skal lægges sammen, når det skal regnes ud, om betingelserne for opnåelse af bestemte ydelser er opfyldt. Dette gælder udtrykkeligt også for eventuelt eksisterende særlige alderspensionsordninger for landbruget. Denne bestemmelse forhindrer, at alderspensionskrav går tabt i tilfælde, hvor der udøves erhverv i forskellige medlemsstater; herved fremmer man den frie bevægelighed for arbejdstagere og forsikrede selvstændige landbrugere i EU.

4.2. Sikringsordninger

4.2.1. I de fleste medlemsstater findes der ingen særlig alderdomsforsikring for landbruget. I disse medlemsstater er derfor både arbejdstagere inden for landbruget og selvstændige landmænd omfattet af det generelle pensionssystems regler.

4.2.2. I Belgien, Holland, Irland, Luxembourg og Portugal findes der ingen særlig alderdomsforsikring for landbruget. Selvstændige landmænd og lønmodtagere i disse lande omfattes derfor af de generelle socialsikringsordninger. I Danmark, Sverige og Storbritannien udbetales alderspensioner til alle borgere, som er gamle nok; pensionerne finansieres helt eller fortrinsvis over skatterne.

4.2.3. Der findes særlige alderspensionsordninger for selvstændige landmænd i Tyskland (siden 1995 også i de nye delstater), Frankrig, Grækenland, Spanien, Italien, Østrig og Finland. Til dels er disse pensionsordninger imidlertid kun organisatorisk set selvstændige (= egen landbrugskasse inden for den almene socialsikring), hvor retten til ydelser i alt væsentligt svarer til den generelle ordning (jf. Spanien og Finland).

4.2.4. Særlige landbrugspensionsordninger for mandlige og kvindelige lønmodtagere i landbruget findes kun i Grækenland, Spanien, Italien og Frankrig. Til dels er disse imidlertid kun selvstændige i organisatorisk henseende. I de øvrige medlemsstater falder de ind under de generelt gældende socialsikringsordninger.

4.2.5. De i mange tilfælde lave alderspensioner for lønmodtagere fra landbruget, som findes i medlemsstater med socialforsikringsordninger, suppleres i nogle lande med tillægspensionsordninger, som er baseret på overenskomster og/eller lovgivning.

5. Sigtet med Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

5.1. Fremme af beskæftigelsen

5.1.1. Fremme af beskæftigelsen er afgørende for landdistrikternes overlevelsesevne i EU. Der må gives topprioritet til bekæmpelse af arbejdsløsheden. For at sikre de eksisterende arbejdspladser og oprette nye i landdistrikterne er det nødvendigt at kombinere de muligheder, der ligger i landbrugspolitikken, med foranstaltninger inden for arbejdsmarkedspolitikken, den økonomiske politik, social-, regional- og miljøpolitikken med henblik på at stille by- og landområder samt erhvervsgrene lige. En reel konkretisering af tanken om et partnerskabsbaseret samarbejde mellem alle de involverede er i den forbindelse absolut påkrævet. I dette øjemed bør man til stadighed revidere de politiske instrumenter (f.eks. strukturfondene) for at kunne udnytte det store beskæftigelsespotentiale, der er på landet.

Der kunne skabes nye beskæftigelses- og indkomstmuligheder gennem

- en forbedring af infrastrukturen i landdistrikterne (hvilket samtidig er en af de vigtigste forudsætninger for de øvrige nævnte foranstaltninger),

- aflønning for bestemte miljøydelser, som landmændene leverer ud over deres normale forpligtelser,

- fremme af et landbrug, der er baseret på bæredygtighed og opfyldelse af økologiske krav (f.eks. økologisk landbrug),

- fremme af regional markedsføring og forarbejdning af råvarer til kvalitetslevnedsmidler,

- fremme af dyrkning af landbrugs- og skovbrugsprodukter som vedvarende råstoffer til tekniske og energimæssige formål (f.eks. gennem skattemæssige foranstaltninger),

- gennemførelse af omfattende programmer til genbeplantning af skove i regioner, hvor det ikke længere er muligt at drive landbrug; programmer til bekæmpelse af skovbrande,

- forbedring af eksisterende skoves tilstande og bedre pleje af disse,

- udnyttelse af de muligheder, bioteknologien rummer,

- udbygning af turismen på landet,

- udbygning af landdistrikternes arbejdspladser inden for servicesektoren (mulighederne rækker fra landskabspleje og vedligeholdelse af vejnettet til udnyttelse af de nye informationsteknologier) (f.eks. telearbejde),

- massiv fremme af kvalifikationsforanstaltninger (jf. punkt 5.6).

5.1.2. En særlig opmærksomhed bør vies muligheden for at kombinere forskellige erhvervsaktiviteter. Fremmeforanstaltninger samt skatte-, erhvervs- og socialretlige bestemmelser, som går på tværs af dette mål, og som ofte håndhæves meget bureaukratisk, må revideres. Her må man dog være opmærksom på mulige konsekvenser for det eksisterende erhvervsliv på landet og sikre chancelighed.

5.1.3. EU's bistand bør fortsat være koncentreret i de særligt ugunstigt stillede landdistrikter. Det er vigtigt at koordinere fremmeforanstaltningerne inden for regional- og egnsudviklingsplanerne for så vidt muligt at undgå konkurrence mellem forskellige projekter og udnyttelsesanmodninger.

5.1.4. Endvidere er det nødvendigt, at medlemsstaterne koordinerer deres indsats til kontrol med de nye migrationsbevægelser og den grænseoverskridende beskæftigelse under iagttagelse af de vedtagne regler om fri bevægelighed og om det indre marked. ØSU går ind for et europæisk regelsæt, som muliggør de overenskomstmæssige og lovbestemte minimumsnormer.

5.2. Fremme af sundhedsbeskyttelse og sikkerhed på arbejdspladsen

5.2.1. Det forekommer efter ØSU's mening påtrængende nødvendigt at fremme omsættelsen af f.eks. direktiverne om arbejdsbeskyttelse i national ret, idet dette endnu ikke er sket i mange af EU's medlemsstater. Det lader til, at minimumskravene i direktiverne om beskyttelse af arbejdstagerne endnu ikke er blevet gennemført i adskillige lande. Der kan derfor forventes en forbedring af sundhedsbeskyttelsen, når de er blevet omsat i national ret.

5.2.2. Det er vigtigt at få sat skub i standardiseringsprocedurerne i CEN, således at man kan råde over en række normer, der opfylder de grundlæggende sikkerhedskrav. Dermed ville det være muligt at skabe et fælles, verificerbart sikkerhedsniveau.

5.2.3. Endvidere er det nødvendigt at forbedre den sikkerhedstekniske og arbejdsmedicinske bistand til familiebedrifter i landbruget. For at undgå konkurrenceforvridninger i EU vil en normharmonisering være nødvendig.

5.3. Fremme af lige muligheder for kvinder

5.3.1. Europa-Parlamentet har opfordret Kommissionen til at udvirke en anerkendelse af de kvindelige landbrugeres erhvervsstatus gennem en ændring af direktiv 86/613/EØF. Medlemsstaterne anbefales at tilkende ægtefæller til selvstændige erhvervsaktive egne rettigheder. Desværre har ikke alle medlemsstaterne fulgt denne opfordring. Kommissionen bør derfor træffe effektive foranstaltninger over for de medlemsstater, som ikke anvender disse forskrifter. Den specifikt »kvindelige« alderdomsfattigdom må bekæmpes gennem indførelse af en generel forsikringsforpligtelse også for kvinder, der er beskæftiget ved landbruget.

5.3.2. For at sætte kvinderne i stand til at hellige sig nye opgaver inden for bevarelse og udvikling af landdistrikterne bør man fremme oprettelsen af sociale service- og hjælpecentre på følgende områder:

- børnepasning og ældrepleje,

- transport,

- sundhed,

- vikartjeneste,

- beskæftigelsesfremme og iværksætterrådgivning for kvinder.

5.4. Fremme af socialsikringen for ældre ()

5.4.1. I Landbrugssektionens informationsrapport af 11. december 1985 () fastslås det, at »arbejdstagerne i landbruget udgør en lavindkomstgruppe. Eftersom socialsikringssystemerne er orienteret mod indkomstens størrelse, modtager de derfor i absolutte beløb lavere ydelser end industriarbejdere i gennemsnit får«. Dette gælder fortsat. Det er følgelig nødvendigt at forbedre alderdomsydelserne til landbrugets arbejdstagere og de selvstændige landmænd i de tilfælde, hvor der foreligger skadelig diskrimination, især når der er tale om indkomstafhængige socialsikringssystemer.

5.4.2. For at tage passende hensyn til strukturpolitiske behov må gennemtrængeligheden i de forskellige socialsikringssystemer - som er tilstrækkelig reguleret i tilfælde af arbejdspladsskifte mellem medlemsstaterne - også være til stede inden for den enkelte medlemsstat, når der er tale om særlige alderdomssikringsordninger for landbruget.

5.4.3. Nedgang i antallet af forsikrede - som skyldes strukturændringer, og som er større end det fald, »normale« demografiske udsving medfører - kan gå ud over finansieringen af landbrugets eksisterende alderssikringsordninger inden for rammerne af den generelle socialsikring. Det bliver derfor mere og mere nødvendigt med finansielle overførsler fra det generelle skatteprovenu eller fra bidragene til den sociale sikring. En finansiel overførsel mellem et generelt og et specifikt socialsikringssystem i et land er dog kun mulig på grundlag af en vidtgående harmonisering af de respektive bestemmelser for bidrag og ydelser.

5.5. Fremme af førtidspensionsordningen

5.5.1. Endelig må der inden for rammerne af landbrugsreformens ledsageforanstaltninger tilkendes landbrugets arbejdstagerne specifikke førtidspensionsrettigheder, idet den eksisterende, blot afledte ordning (førtidspension ved bedriftsophør/-indskrænkning) ikke er tilstrækkelig. Landbruget vil fortsat gennemgå en dybtgående strukturændring. Den førtidspensionsordning, der er mulig for de fleste landbrugsproducenter ved produktionsophør, bør yderligere udvides til også at gælde landbrugets arbejdstagere.

5.6. Fremme af arbejdstagernes og de selvstændiges kvalifikationer

5.6.1. Fremme af arbejdstagernes og de selvstændiges kvalifikationer i landdistrikter omfatter tre områder:

- fremme af innovation i landbrug og skovbrug; forenelighed mellem tekniske og økologiske fremskridt og diversificering af landbrugsaktiviteter,

- fremme af privatøkonomiske initiativer (f.eks. etablering og lederuddannelse), af ikke-statslige (kulturelle) initiativer og gennemførelse af statslige (forvaltnings-) tiltag,

- fremme af rådgivningsaktiviteter.

5.6.2. Det er tvingende nødvendigt regionalt at koordinere de relevante videreuddannelsesog kvalifikationsforanstaltninger i form af et samarbejde mellem arbejdsforvaltningerne, private investorer, organisationerne samt uddannelsesinstitutioner. For at arbejdstagerne også reelt kan udnytte kvalificeringsforanstaltningerne, må der i overenskomsterne eller ved lovgivning indføres bestemmelser om arbejdsdispensation og uddannelsesorlov. De selvstændige bør ydes et tilskud.

5.7. Fremme af unge landmænds etablering

5.7.1. Parallelt med førtidspensionsordningerne og kvalificeringsforanstaltningerne bør der ydes større bistand til unge landmænds etablering, og præmie- og kvoteordningerne bør udformes mere fleksibelt. Etablering af højt kvalificerede unge landmænd, som reagerer fleksibelt og dynamisk på de fremtidige udfordringer i landbruget, forbedrer landbrugets produktionsstruktur.

6. Den sociale dialog i landbruget

6.1. Den sociale dialog i landbruget er institutionaliseret på europæisk plan og suppleres med den sociale dialog på nationalt plan.

7. Den institutionelle sociale dialog

7.1. Den sociale dialog foregår via »Den Europæiske Sammenslutning for Arbejdstagere i Landbruget« (EFA) og arbejdsgiverrepræsentanterne i »Sammenslutningen af Faglige Landbrugsorganisationer i EU«, der har haft sæde i Bruxelles siden 1960 (COPA-COGECA/GEOPA), inden for rammerne af »Det paritetiske udvalg for sociale problemer blandt landbrugets arbejdstagere« (initiativudvalg) samt via deltagelse i »De rådgivende udvalg på landbrugsområdet«.

8. Det paritetiske udvalg

8.1. I artikel 2 i vedtægten fastslås det, at udvalget bistår Kommissionen ved udarbejdelsen og gennemførelsen af socialpolitikken, der tager sigte på at forbedre og harmonisere leve- og arbejdsvilkårene for landbrugets arbejdstagere.

8.2. Det paritetiske udvalg afgiver udtalelser på anmodning eller på eget initiativ.

8.3. Efter at der indtil midten af firserne blev opnået fremragende resultater, må man i dag se mere kritisk på udfaldet af det paritetiske udvalgs arbejde. Det er sjældent i dag, at en udtalelse fra det paritetiske udvalg rent faktisk får direkte indvirkning på de sociale levevilkår for landbrugets arbejdstagere. Især skal det nævnes, at de aftaler, der blev indgået i arbejdsgruppen »Harmonisering« i årene 1978-1981, medførte en gradvis overenskomstfastsat arbejdstidsnedsættelse i landbruget til 40 timer om ugen.

8.4. Arbejdsgrupperne i det paritetiske udvalg arbejder i dag intensivt efter devisen »udnyttelse af alle muligheder«. De nuværende arbejdsgrupper beskæftiger sig med følgende områder:

a) Beskæftigelse (mere attraktive arbejdspladser, bedre social dækning).

b) Harmonisering (kontroversielle diskussioner om udkastet til en europæisk henstilling om

- udarbejdelse af en plan for gradvis at nå ned på 38 timers-uge,

- indførelse af en minimumsferie på 5 uger,

- aftale om uddannelsesorlov,

- arbejdsvilkår for sæsonarbejde,

- aftale om årlig arbejdstid).

c) Faglig uddannelse (studie over uddannelse, videreuddannelse og permanent uddannelse).

d) Sikkerhed og sundhed (mindskelse af problemerne med at anvende plantebeskyttelsesmidler).

e) Statistik (indhentning af oplysninger om deltidsbeskæftigelse i landbruget, rapport om de overenskomst- og lovbestemte betingelser for arbejdstagerne i landbruget i EU).

f) Skovbrugspolitik (undersøgelse af akkordlønnens indvirkning på arbejdssikkerheden).

8.5. I de senere år har en bedre koordinering gjort arbejdet i arbejdsgrupperne mere effektivt. Det har især virket positivt ind, at både EFA-COPA/GEOPA har haft en rådgiver til rådighed i arbejdsgrupperne.

8.6. Det forekommer nødvendigt at nedsætte en yderligere arbejdsgruppe »Middelhavsområdet/Østeuropa« for at finde en løsning på de problemer, som den politiske udvikling i disse lande har rejst i EU.

9. Rådgivende udvalg

9.1. Det rådgivende udvalg for landbrugets strukturpolitik er det vigtigste rådgivende organ inden for rammerne af den sociale dialog.

9.2. Det rådgivende udvalg mødes gennemsnitligt to gange om året, og er her hovedsagelig af orienterende art. Eftersom det rådgivende udvalgs struktur endnu ikke er tilstrækkelig kædet sammen med spørgsmål inden for regionalpolitikken og landdistrikternes fremtid, kan dets potentiale ikke udnyttes tilstrækkeligt.

9.3. Det er netop ved udformningen af en europæisk beskæftigelsespolitik, at det rådgivende udvalg kan komme til at spille en central rolle i den europæiske sociale dialog.

10. ØSU anmoder Kommissionen om fremover hvert år at forelægge det en sammenfattende rapport om de beskæftigelsesinitiativer, det paritetiske udvalg og Kommissionens rådgivende udvalg samt ØSU foreslår for landbrugssektoren.

Bruxelles, den 25. oktober 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() Kapitel 5.4 gælder ikke for medlemsstater, som ikke har nogen indkomstafhængig socialsikring.

() CES 728/85 fin.