KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 28.7.1999 
KOM(1999) 396 endelig udg. 
Grønbog 
Produktansvar 
(forelagt af Kommissionen) 
Resumé 
Siden 1985 har enhver producent været ansvarlig for skader på borgernes sundhed, sikkerhed 
eller ejendom forårsaget af en defekt ved et produkt i henhold til direktiv 85/374/EØF, der er 
det første retlige instrument for en fællesskabspolitik i relation til producentansvar. Dette 
direktiv har til formål at beskytte de skadelidte og tilskynde til en øget produktsikkerhed 
inden for det indre marked ved hjælp af en lovgivningsmæssig ramme, der er så 
sammenhængende som muligt, og som fokuserer på en rimelig fordeling af ansvaret for de 
risici, der er forbundet med en moderne teknisk produktion. 
Den egentlige udfordring i denne politik ligger i at bruge den til at maksimere de positive 
virkninger for forbrugerne (og navnlig sikre den bedst mulige erstatning for de skadelidte) 
samtidig med, at omkostningerne holdes på det rimeligst mulige niveau (idet man navnlig bør 
undgå at hæmme virksomhedernes innovations- og udviklingskapacitet). Der findes - som de 
seneste kriser på fødevareområdet (kogalskab og dioxin) viser - ikke noget sådant som en 
nulrisiko. Ethvert samfund bør have et optimalt system, der er tilpasset dets udvikling, til 
bedst muligt at skadesløsholde de skadelidte for skader, der forårsages som følge af 
produktionen. Det viser sig derfor absolut nødvendigt at klarlægge, om et instrument som 
direktiv 85/374/EØF fortsat opfylder sine mål, for så vidt angår de nye risici, som det 
europæiske samfund vil komme til at stå over for i løbet af det nye årtusinde. 
Grønbogens tilgang 
Kommissionen har, inden den går i gang med en eventuel reform af direktivet, til hensigt at 
høre de berørte parter på grundlag af denne grønbog. Formålet er at undersøge direktivets 
indvirkning på de skadelidte og de berørte økonomiske sektorer og på basis heraf overveje, 
om det er hensigtsmæssigt med en sådan reform, og hvilken form for reform der måtte være 
nødvendig, med henblik på at opnå en bedre retlig sikkerhed for de berørte parter. Bebudelsen 
af et sådant initiativ (der skete under Parlamentets forhandlinger om direktiv 1999/34/EF, der 
sigter på at udvide bestemmelserne om produktansvar til også at omfatte landbrugsråvarer) 
har naturligvis affødt interesse hos de økonomiske aktører, forbrugerne og de offentlige 
myndigheder. I en situation, der er noget anderledes end i 1985, er det absolut nødvendigt at 
klarlægge, om direktivet stadig fungerer efter hensigten, og hvis dette ikke er tilfældet, 
hvorfor det ikke gør det, og hvordan man kan forbedre det. Grønbogen har således et dobbelt 
mål: 1) dels gør den det muligt at indsamle oplysninger og evaluere gennemførelsen af 
direktivet "i marken" på basis af de berørte parters erfaringer (navnlig industrien og 
forbrugerne) og endeligt at klarlægge, om det opfylder de opstillede mål, 2) dels skal den 
"måle" reaktionerne på en eventuel revision af de mest følsomme spørgsmål i denne 
lovgivning. 
Hvad det første punkt angår, drejer det sig først og fremmest om at indsamle oplysninger og 
evaluere, hvordan direktivet lever op til de mål, der er sat med hensyn til de forskellige 
berørte sektorer: om det giver de skadelidte en passende beskyttelse, om det bidrager til at 
afskrække markedsføringen af farlige produkter, om det giver de erhvervsdrivende en 
tilstrækkelig retlig sikkerhed, der letter samhandelen inden for Fællesskabet, om europæiske 
virksomheders konkurrenceevne ikke bliver forringet som følge af direktivet, om 
forsikringssektoren har kunnet klare de risici, der er omfattet af direktivet, om de offentlige 
myndigheder og forbrugerorganisationerne anser direktivet for at være et nyttigt instrument i 
deres politikker til fordel for dem, der har lidt skade på grund af defekte produkter m.v. 
Hvad det andet punkt angår, opfordres alle berørte parter til at fremlægge relevante 
argumenter som begrundelse for en eventuel reform af direktiv 85/374/EØF. Vedtagelsen af 
denne grønbog betyder ikke, at man på dette stadium vil gå i gang med en lovgivningsmæssig 
revision af dets indhold. Tværtimod vil Kommissionen, når den har analyseret de modtagne 
bidrag, eventuelt foreslå en række aktioner herom i sin anden rapport om gennemførelsen af 
direktivet, der forventes at blive offentliggjort ved udgangen af år 2000. Derfor er de 
"reformmuligheder", der er angivet nedenfor, udelukkende tænkt som debatoplæg. Denne 
grønbog foregriber ikke Kommissionens holdning til instrumentets fremtid. Således 
indeholder debatoplægget blandt andet følgende emner: 
- de nærmere bestemmelser i forbindelse med den praktiske anvendelse af bevisførelsen, som 
er pålagt skadelidte 
- iværksættelse af ansvarsfritagelse i tilfælde af risici i forbindelse med produktudvikling, de 
såkaldte "udviklingsrisici", og evaluering af et eventuelt bortfald 
- tilstedeværelsen af en økonomisk overgrænse og dens berettigelse 
- 1 O-års-fristen og virkningerne af en eventuel ændring 
- evaluering af muligheden for at forsikre mod risici, der hidrører fra defekte produkter 
- bedre oplysninger om afgørelse af sager, der skyldes defekte produkter 
- leverandørens ansvar 
- type af produkter og skader, der er omfattet. 
Sammenlignet med debatten i USA udgør direktiv 85/374/EØF i EU et kompromis, der 
forsoner de interesser, der gør sig gældende. Det politiske ønske i medlemsstaterne, der er 
konkretiseret i direktivets dispositive bestemmelser, om at have en afbalanceret 
ansvarsramme, der fastsætter regler for forholdet mellem virksomheder og forbrugere, bør 
ikke undervurderes. Det er Kommissionen magtpåliggende at bevare denne forsonlige tilgang. 
Ethvert initiativ til reform af direktivet bør frem for alt være styret af den afbalancering, der 
følger af reglerne heri. 
Endelig er det Kommissionen magtpåliggende, at høringen ledes af resultaternes 
gennemsigtighed og effektivitet. For at få gang i overvejelserne og debatten ønsker den 
således, at de svar, der bliver givet, støtter sig på kendsgerninger og ikke blot på 
principielle holdninger. Derfor opfordrer Kommissionen alle berørte parter til skriftligt at 
fremsætte deres kommentarer til de spørgsmål, der er rejst i denne grønbog, senest 4 
måneder efter, at den er blevet vedtaget af kollegiet. Enhver interesseret part kan svare på 
de spørgsmål, han måtte ønske, selv om visse spørgsmål fortrinsvis sigter på andre typer af 
aktører. Kommissionen forventer desuden forskellige svar fra samme økonomiske sektorer i 
de enkelte medlemsstater: kun sådanne svar vil gøre det muligt for den at evaluere den reelle 
indvirkning af direktivet i de forskellige medlemsstater. 
Grønbogen er tilgængelig på Internettet (http://europa.eu.int/comm/dgl5/en/index.htm). De 
hørte parter kan sende deres skriftlige kommentarer til Kommissionen med post eller lignende 
til følgende adresse: 
Europa-Kommissionen 
Generaldirektorat XV 
Rue de la Loi 200 
B-1049 BRUXELLES 
C 100 4/40 
Og/eller pr. e-post (d3@dgl5.cec.be). I sidstnævnte tilfælde tilrådes det, at man sender den 
elektroniske del i .html.-format. De kommentarer, der modtages ad denne vej, vil kunne 
offentliggøres på Internettet, medmindre deltageren i høringen udtrykkeligt modsætter 
sig dette. 
Opfølgning på grønbogen 
Efter tilendebragt høring vil Kommissionen gøre status over direktivets indvirkning og drage 
passende konklusioner med hensyn til en eventuel reform af direktivet. Dette vil blive gjort til 
genstand for en rapport, der vil blive forelagt fællesskabsinstitutionerne ultimo år 2000. 
Denne rapport vil eventuelt kunne ledsages af et velbegrundet forslag om revision af 
direktivet. 
Indholdsfortegnelse 
1. INDLEDNING 
1.1 HVORFOR EN GRØNBOG? 
1.2 HVORDAN BESVARES SPØRGSMÅLENE I GRØNBOGEN? 
2. HVILKE VIRKNINGER HAR DIREKTIV 85/374/EØF HAFT? 
2.1 INDVIRKNINGEN PÅ DET INDRE MARKED 
2.1.1 HANDELEN INDEN FOR FÆLLESSKABET 
2.1.2 HANDELEN PÅ VERDENSMARKEDET 
2.2 BESKYTTELSE AF BORGERNES SUNDHED OG SIKKERHED 
2.3 VIRKNINGERNE FOR INDUSTRIEN OG FORSIKRINGSSEKTOREN 
3. ER DET BERETTIGET AT REVIDERE DIREKTIV 85/374/EØF ? 
3.1 OPRETHOLDELSE AF BALANCEN 
3.2 EMNER FOR EN EVENTUEL FREMTIDIG REFORM 
Bevisførelsen 
Risici i forbindelse med produktudvikling 
Økonomisk overgrænse 
Forældelsesfrist 
Forsikringspligt 
Mere gennemsigtighed 
Leverandøransvar 
Produkter omfattet af direktivet 
Skader omfattet af direktivet 
Domstolsadgang 
Andet 
Bilag 
1. INDLEDNING 
Det er absolut nødvendigt, at en person, der har lidt skade som følge af brug eller forbrug af et 
defekt produkt, eller som har været udsat for et defekt produkt, har ret til erstatning i et indre 
marked, der er til for alle borgere. Siden 1985 er denne ret anerkendt i direktivet om 
produktansvar1, ifølge hvilket enhver producent af en defekt løsøregenstand skal erstatte de 
skader, det har forårsaget på personers helbred eller private ejendom. Således har det barn, der 
kommer til skade ved, at en sodavandsflaske eksploderer, den ansatte, der mister fingeren ved 
brug af et defekt stykke værktøj, eller den fodgænger, der bliver kørt over af en bil med 
defekte bremser, fordel af en sådan ret, uanset om der er tale om forsømmelighed eller ej fra 
producentens side (princippet om objektivt ansvar eller ansvar uden skyld). 
Den producentansvarspolitik, der blev indført med direktiv 85/374/EØF, berører 
producenterne og de skadelidte direkte. Distributører, forsikringsselskaber, domstole, 
offentlige myndigheder og fagfolk berøres imidlertid i forskellig grad af dets anvendelse. Det 
ansvar, der medfører af denne fællesskabslovgivning, udgør en sammenhængende ramme, der 
tager hensyn til de forskellige interesser, der gør sig gældende: 
- dels borgernes interesse i at undgå de risici for deres sundhed eller helbred og materielle 
velfærd, der hidrører fra et moderne samfund, der er karakteriseret ved en høj teknologisk 
udvikling, 
- dels producenternes interesse i at undgå konkurrenceforvridninger forårsaget af forskellige 
ansvarsbestemmelser og i at mindske indvirkningen af disse forskelle på innovation, 
konkurrenceevne og jobskabelse. 
Disse ansvarsrammer kan garantere de skadelidtes velfærd (ved at sikre dem en erstatning og 
fratage en eventuel lyst til at bringe defekte produkter i omsætning) og minimere 
omkostningerne for industrien for ikke i overdrevent omfang at hæmme dens evne til 
innovation, jobskabelse og eksport. Ved at etablere en retfærdig risikofordeling består 
rammerne for producentansvarspolitikken af følgende elementer: 
- producentens objektive ansvar eller ansvar uden skyld over for skadelidte; 
- bevisførelsen for skaden, defekten og årsagsforbindelsen mellem de to påhviler 
skadelidte; 
- alle erhvervsdrivende i produktionskæden hæfter solidarisk over for skadelidte for at 
give en økonomisk garanti for, at der ydes skadeserstatning; 
- ansvarsfritagelse for producenten, såfremt han beviser, at der foreligger visse forhold, 
der udtrykkelig er fastsat i direktivet; 
- tidsbegrænset ansvar med henblik på ensartede frister; 
- ulovliggørelse af bestemmelser, der begrænser eller lader et ansvar over for skadelidte 
bortfalde; 
- fastsættelse af et loft for det økonomiske ansvar på et højt, men for medlemsstaterne 
valgfrit niveau; 
Rådets direktiv af 25. juli 1985 (85/374/EØF) (EFT L 210 af 7.8.1985, s. 29) (vedlagt som 
bilag). 
- en regelmæssig revision af dets indhold for så vidt angår virkningerne for de 
skadelidte og producenterne. 
Defekte tjenesteydelser er ikke omfattet af direktiv 85/374/EØF. Som bebudet i 
handlingsplanen for forbrugerpolitikken for 1999-20012 har Kommissionen til hensigt at 
undersøge behovet for at styrke sikkerheden i forbindelse med tjenesteydelser. På grundlag af 
denne undersøgelse vil Kommissionen foreslå initiativer om både tjenesteydelsers sikkerhed 
og tjenesteydelse-leverandørers ansvar. En grundig høring af erhvervslivet og forbrugerne vil 
være bestemmende for Kommissionens efterfølgende aktion. 
1.1. Hvorfor en grønbog? 
Denne grønbog danner baggrund for udarbejdelsen af rapporten om gennemførelsen af 
direktivet om produktansvar, der forventes at blive offentliggjort ultimo år 2000 . Efter den 
første rapport fra 1995 (der blev offentliggjort i en situation, der var karakteriseret af meget få 
tilfælde af anvendelse på grund af direktivets meget sene gennemførelse), giver man sig i 
denne grønbog i lag med den anden dybtgående analyse af gennemførelsen af direktiv 
85/374/EØF i en situation, der adskiller sig fra den, der herskede i årene 1985 og 1995, 
hvilket fortrinsvis kan tilskrives den nye fremdrift, der efter kogalskabskrisen er givet til 
politikken til beskyttelse af borgernes sundhed og sikkerhed. 
I forbindelse med den første rapport havde Kommissionen konkluderet, at den lære, man 
kunne drage af gennemførelsen af direktivet, endnu var begrænset. I 1995 lå medlemsstaterne 
kun inde med en meget begrænset retspraksis på området. Under henvisning til de 
oplysninger, der var til rådighed i 1995, havde Kommissionen ikke skønnet, at det var 
nødvendigt at fremsætte forslag, der sigtede på at ændre det. Men visse aspekter i direktivet 
vedrørende beskyttelse af forbrugerne og det indre markeds funktion fordrede imidlertid en 
fortsat opmærksomhed. Det var for eksempel tilfældet med udelukkelsen af landbrugsråvarer. 
Som følge af kogalskabskrisen og i henhold til direktiv 99/34/EF skal medlemsstaterne 
anvende bestemmelserne i direktiv 85/374/EØF , når det gælder landbrugsråvarer. 
Kommissionen har for det første til hensigt {punkt 2 i grønbogen) at komme i besiddelse af så 
fuldstændige oplysninger som muligt om direktivets indvirkning på det indre markeds 
funktion, på beskyttelsen af borgernes sundhed og sikkerhed, industriens konkurrenceevne og 
innovationskapacitet såvel som dets indvirkning på finanssektoren (forsikring). Det drejer sig 
om at få at vide, (1) hvilke virkninger der skyldes anvendelsen af direktivet, om det har 
givet flere fordele end omkostninger, navnlig med hensyn til den beskyttelse, det yder de 
skadelidte, og de omkostninger, der bæres af virksomhederne, og (2) hvordan og 
hvorledes direktivet ligger til grund for disse virkninger. Den har endvidere til hensigt på 
baggrund af flere foreslåede emner {punkt 3 i grønbogen) at definere (3), hvilke aspekter i 
direktivet der bør underkastes en reform for at øge de sociale nyttevirkninger, samtidig 
med at omkostningerne holdes nede på et rimeligt niveau. 
Kommissionens meddelelse: "Handlingsplan for forbrugerpolitikken 1999-2001" 
(KOM(1998)696 af 1.12.1998). 
Kommissionen skal regelmæssigt aflægge rapport om gennemførelsen af direktivet for 
fællesskabsinstitutionerne (se artikel 21 - hvert femte år om den almindelige gennemførelse af 
direktivet; 15, stk. 3, og 16, stk. 2, - 10 år efter bekendtgørelsen af direktivet om 
udviklingsrisici og den økonomiske begrænsning af ansvaret; og 18, stk. 2, - hvert femte år 
om revision af de beløb, der er fastsat i direktivet). 
Kommissionen aflagde sin første rapport om gennemførelsen af direktivet den 13.12.1995 
(KOM(95)617) baseret på en konsekvensundersøgelse foretaget i 1994. 
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999, der ændrer Rådets 
direktiv 85/374/EØF om en tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivningsmæssige og 
administrative bestemmelser inden for produktansvarsområdet (EFT L 141 af 4.6.1999. 
På basis af de oplysninger og kommentarer, den modtager, vil Koirimissionen fremlægge sine 
konklusioner for Parlamentet og Rådet i den rapport om gennemførelsen af direktivet, der vil 
blive offentliggjort i år 2000. Denne rapport vil gøre det muligt at pege på huller i 
gennemførelsen af det nuværende direktiv og på de områder, der bør forbedres. Hvis 
Kommissionen finder, at direktiv 85/374/EØF bør ændres, vil der blive forelagt et forslag til 
lovgivning herom. Denne grønbog foregriber ikke Kommissionens holdning til instrumentets 
fremtid. 
Valget af en grønbog som grundlag for udarbejdelsen af rapporten for år 2000 begrundes i 
omfanget og forskelligartetheden af de interesser, der gør sig gældende. Kommissionen har 
ønsket, at denne evaluering er præget af åbenhed, og at producenter, forbrugere, 
forsikringsselskaber, fagfolk og alle andre berørte sektorer kan meddele den deres erfaringer 
og meninger om gennemførelsen og den videre udvikling af producentansvaret. I denne 
gennemsigtighedens ånd vil svarene ikke være fortrolige og vil kunne offentliggøres, 
medmindre deltagerne i høringen udtrykkelig anmoder om det modsatte. 
Ud over adgangen til oplysningerne om gennemførelsen af direktivet6 opfordrer grønbogen de 
erhvervsdrivende til at deltage i overvejelserne om den pågældende lovgivnings fremtid, 
hvilket vil gøre det muligt bedre at evaluere omkostningerne i forbindelse med en eventuel 
revision. Grønbogen imødekommer således Kommissionens forpligtelse til at høre 
repræsentanterne for forbrugerne, producenterne, distributørerne, forsikringsselskaberne, de 
offentlige myndigheder og alle øvrige berørte parter, inden den går i gang med en omfattende 
revision af bestemmelserne i direktiv 85/374/EØF. En sådan forpligtelse til at sørge for 
gennemsigtighed blev indgået over for Parlamentet og de erhvervsdrivende i forbindelse med 
vedtagelsen af direktiv 99/34/EF, der sigter på at udvide direktivet fra 1985 til også at omfatte 
landbrugsråvarer . 
Den høring, grønbogen markerer indledningen af, er også åben for erhvervsdrivende, 
forbrugere og myndigheder i ansøgerlandene. 
1.2 Hvordan besvares spørgsmålene i grønbogen? 
Høringsresultaternes troværdighed og kvalitet afhænger af den grad, hvori man inddrager 
deltagerne i denne høring. En af vanskelighederne med at evaluere direktivets indvirkning er 
og bliver manglen på pålidelige data som følge af manglen på en analysemetodik, der gør det 
muligt at måle dets virkninger. For at råde bod på dette foreslås det de erhvervsdrivende, at de 
tager hensyn til følgende parametre, således at de kan bidrage så effektivt som muligt til 
denne høring: 
* klageindekset (antal og indhold af domstolsafgørelser, sager afgjort i mindelighed, antal af 
anmeldte skader m.v.) 
Det drejer sig her om at fastslå, hvorledes direktivet anvendes i forbindelse med retstvister af enhver art 
(retssager, voldgiftssager, skadesanmeldelser til forsikringsselskaber m.v.). De erhvervsdrivende opfordres 
til at levere alle former for oplysninger herom. 
* tilgængeligheden afsikre produkter på markedet 
Når man henviser til "gennemførelsen af direktivet", er det klart, at man henviser til de 
nationale gennemførelsesforanstaltninger for direktivet (f.eks. love, der omsætter direktivet til 
national lovgivning). 
Kommissionen (se SEK(1998)2232 af 6.1.1999) var ikke enig i udtalelsen ved 
førstebehandling i EP, der var for en revision af direktivet i forbindelse med dettes udvidelse 
til også at omfatte landbrugssektoren. 
Det vil være nyttigt at vide, om og hvordan direktivet udgør en af de faktorer, der betinger et produkts 
adgang, stadige tilgængelighed og tilbagetrækning fra markedet (har producenten for eksempel truffet 
beslutning om at tilbagetrække et produkt fra markedet eller om ikke at bringe det i omsætning som følge 
af risikoen for at blive gjort retligt ansvarlig for det?). På fællesskabsplan kan man identificere og 
kvantificere de skader, der forårsages af et produkt, og/eller som involverer et produkt ved hjælp af det 
gamle fællesskabssystem, EHLASS -European Home and Leisure Accident Surveillance System-. Men det 
gamle system gjorde det ikke muligt at fastslå arten af defekten ved det pågældende produkt. Det nye 
fællesskabssystem til indsamling af oplysninger om legemsbeskadigelse, som er etableret inden for 
rammerne af fællesskabshandlingsprogrammet til forebyggelse af legemsbeskadigelse8, undersøger denne 
tilgang med henblik på at kunne gøre noget ved dette. Disse oplysninger kan eventuelt indhentes på 
nationalt plan . 
* omkostnings-, produktions- og salgsprisudviklingen 
Det drejer sig her om at finde frem til de faktiske omkostninger i forbindelse med ansvarsordningen og til 
det omfang, hvori de rent faktisk afspejler sig i produkternes pris. 
* differentiering mellem markeder 
Det drejer sig her om at vide, om og i hvilket omfang de økonomiske aktører tager hensyn til de forskellige 
ansvarsordninger, der gælder på de forskellige eksportmarkeder (inden og uden for EU) (for eksempel ved 
at foretage ændringer i produktionsprocessen, tegne tillægsforsikringer for at dække nye risici på 
eksportmarkedet m.v.) 
* innovation/forskning 
Det drejer sig her om at få kendskab til de erhvervsdrivendes erfaringer om, hvorvidt direktivet har øvet 
indflydelse på industriens innovationskapacitet (har direktivet for eksempel hæmmet en bestemt sektors 
udvikling?). 
Ved brug af disse parametre (eller andre tilsvarende) opfordres de erhvervsdrivende til at 
sprede kendskabet til deres erfaringer og til at besvare spørgsmålene i denne grønbog. Inden 
for dette område af producentansvaret, hvor de principielle holdninger er kendte, ønsker 
Kommissionen at komme i besiddelse af praktiske, faktuelle oplysninger (så vidt muligt i 
form af tal) og ikke blot erklæringer, således at den kan begrunde sine konklusioner, navnlig 
hvis de skulle munde ud i en omfattende revision af direktivet. 
2. HVILKE VIRKNINGER HAR DIREKTIV 85/374/EØF HAFT? 
En evaluering af direktivets indvirkning betyder ikke blot, at der skal gøres status over de 
sager, der er blevet forelagt de nationale domstole eller et voldgiftsorgan, eller de sager, som 
EF-Domstolen har måttet træffe afgørelse om10. Det drejer sig snarere om at evaluere, 
hvordan direktivet lever op til de mål, der er fastsat for det for så vidt angår de forskellige 
berørte sektorer: om det giver de skadelidte en passende beskyttelse, om det bidrager til at 
fratage lysten til at bringe farlige produkter i omsætning, om det giver producenterne en 
EFTL 46 af 20.2.1999. 
Ifølge det spanske Instituto National de Consumo (informe Sistema EHLASS 1997, 
www.consumo-inc.es/Estudios) har de registrerede spanske skadelidte erklæret, at årsagen til 
den lidte skade var et tilfælde (45,2%), manglende opmærksomhed (21,4%), forsømmelighed 
fra deres egen side (15,4%), tredjemands handling (7,0%), en design- eller fabrikationsfejl 
(2,8%), manglende information fra fabrikantens side (0,2%) og ikke-overholdelse af 
brugsansvisningen (0,4%). 
EF-domstolen har ved to lejligheder afsagt en kendelse over direktivet i forbindelse med sagen 
imod Frankrig for manglende overholdelse af traktaten (C-293/91, dom af 13.1.1993, sag 
1993, s. 1-1) og mod Det Forenede Kongerige (C-300/95, dom af 30.5.1997, sag 1997, s. I-
2649). 
tilstrækkelig retlig sikkerhed, der kan lette samhandelen inden for Fællesskabet, om de 
europæiske virksomheders konkurrenceevne har lidt skade som følge af direktivet, om 
forsikringssektoren har kunnet imødekomme de risici, der er omfattet af direktivet, om de 
offentlige myndigheder og forbrugerorganisationerne betragter direktivet som et nyttigt 
instrument i deres politikker til fordel for personer, der har lidt skade som følge af defekte 
produkter m.v. Med henblik herpå opfordres de berørte aktører og myndigheder til at besvare 
nedenstående spørgsmål. 
2.1 Indvirkningen på det indre marked 
Direktivet om producentansvar, der er gældende i hele Det Europæiske Økonomiske 
Samarbejdsområde, og som udgør en model, der følges af tredjelande (navnlig de lande, der 
ønsker at slutte sig til Den Europæiske Union) (se bilag), betinger det retlige miljø, hvori 
handelen inden og uden for Fællesskabet udvikler sig. Kommissionen ønsker at vide, hvordan 
de berørte aktører måler denne indvirkning under hensyntagen til deres erfaringer siden 1985. 
2.1.1 Handelen inden for Fællesskabet 
Det nuværende indre marked, der er karakteriseret af en stærk vækst i handelen inden for 
Fællesskabet," finder i direktiv 85/374/EØF en sammenhængende ramme, som sigter på at 
være afbalanceret for så vidt angår produktansvaret for den europæiske producent. Det sigter 
på at nå frem til en passende beskyttelse af forbrugerne såvel som på at fremme udvekslingen 
af varer og i det store og hele tilnærme konkurrencebetingelserne på det indre marked til 
hinanden. Derfor er det opfattelsen, at eksistensen af harmoniserede retlige betingelser letter 
samhandelen, eftersom producenten befinder sig i samme retlige situation, uanset hvilket sted 
han distribuerer sin produktion fra. 
Direktiv 85/374/EØF sigter i vid udstrækning på at harmonisere de nationale rettigheder 
vedrørende produktansvar. Det indeholder ingen direkte bestemmelser om stridigheder, om 
hvilket lands lovgivning skal anvendes. Til trods for den store grad af harmonisering, der er 
nået af dette, findes der stadig divergenser på nationalt plan. Når et defekt produkt forårsager 
en skade i EF, hvor det er bragt i omsætning inden for det indre marked, kan skadelidte opnå 
erstatning i henhold til de ensartede ansvarsbestemmelser, der er indeholdt i direktivet. Hvad 
de ikke-harmoniserede aspekter angår, viser det sig vigtigt for skadelidte og producenten at 
fastslå, hvilken lovgivning der er gældende. Der blev i 1973 indgået en regeringsaftale for at 
fastslå, hvilken lov der er gældende for så vidt angår produktansvar. Men de fleste 
medlemsstater er ikke parter i denne aftale, der kun er ratificeret af Spanien, Finland, 
Frankrig, Luxembourg og Nederlandene. I mangel af andet gældende instrument afgøres 
stridigheder, om hvilket lands lovgivning om produktansvar der er gældende af den 
lovgivning, der gælder i den enkelte medlemsstat. 
Det må imidlertid erkendes, at skadelidtes og producentens retssikkerhed langt fra er opnået 
inden for dette område, eftersom direktivet både er ufuldstændigt og komplementært til 
enhver anden national producentansvarsordning. I 1985 fandt Fællesskabets lovgiver, at 
producentansvarslovgivningen var så forskellig, at den påvirkede samhandelen inden for 
Fællesskabet, og at det derfor var nødvendigt med en tilnærmelse af de retlige 
ansvarsbetingelser, hvilket da også delvist blev opnået med direktiv 85/374/EØF. 
Rent faktisk gør direktivet det på den ene side muligt for medlemsstaterne - for visse punkter, der er 
veldefineret heri - at fastsætte forskellig lovgivning i de enkelte medlemsstater (se de valgmuligheder, der 
er fastsat i artikel 15 og 16 i direktivet). 
Siden 1985 er varehandelen mellem medlemsstaterne øget betragteligt. I 1997 blev handelen 
med industrivarer anslået til 31,5% af BNP (Europa-Kommissionen, Rapport om vare- og 
kapitalmarkedernes måde at fungere på, KOM(1999)10 af 20.1.1999). 
På den anden side er den almindelige nationale ansvarslovgivning vedrørende skadevoldende handlinger, 
der naturligvis også gælder for producenter, ikke harmoniseret, og den gælder derfor fortsat. Situationen i 
Spanien illustrerer denne sameksistens af retlige rammer for producentansvar, der vil kunne skade 
parternes retssikkerhed i praksis: den 4. oktober 1996 afgrænsede den spanske højesteret i en sag 
vedrørende en flaskes eksplosion, anvendelsesområdet for loven fra 1994 om gennemførelse af direktivet i 
forhold til den almindelige forbrugerbeskyttelseslov fra 1984 ved at erklære, at førstnævnte etablerer en 
særlig, lukket ansvarsordning, medens loven fra 1984 etablerer en generel, næsten objektiv ansvarsordning 
med omvendt bevisbyrde. Uden at anvende dette på særtilfælde (et produkt, der var blevet bragt i 
omsætning inden 1994) fandt retten dog, at ansvarsprincippet i loven af 1994 kan udstrækkes til 
distributøren (hvilket ellers kun er tilfældet i de tilfælde, der er angivet i artikel 3, stk. 3, i direktivet) og 
gør skadelidte berettiget til at gøre sit krav gældende over for en af de ansvarlige personer uden mulighed 
for at gøre det over for alle under ét (hvilket er i modstrid med princippet om solidarisk ansvar, der er 
fastsat i artikel 5 i direktivet)12. 
Direktivet udgør kun et første element i etableringen af en egentlig producentansvarspolitik 
på fællesskabsplan. Rent faktisk er en af årsagerne, der ligger til grund for en fornyet 
gennemgang af direktivet hvert femte år , at man søger at nå frem til en mere vidtgående 
harmonisering for at etablere en retlig ramme, der er så komplet, sammenhængende, 
afbalanceret og effektiv som overhovedet muligt til gavn for forbrugerbeskyttelsen og 
producenternes retssikkerhed. Men målet om en øget harmonisering ville på forhånd kun 
synes nået med fastholdelsen af målet om en fuldstændig harmonisering af det gældende 
direktiv (hvor ingen bestemmelse gør det muligt for medlemsstaterne at vedtage nye, 
strengere regler inden for rammerne af direktivet). 
1. Fungerer direktivet efter Deres erfaring i praksis? 
«^" Bør direktivet efter Deres mening ændres, i betragtning af at forbrugerne og de 
erhvervsdrivende mener, at det er vigtigt at have en fast, retlig ramme for producentens 
ansvar? 
ff Har forskellene i lovgivningerne om producentansvar hæmmet - eller- kunnet hæmme -
omsætningen i én medlemsstat af produkter hidrørende fra en anden medlemsstat? 
•*" Hvad har i de tilfælde, hvor de almindelige regler er blevet anvendt i stedet for direktivet, 
efter Deres mening været årsagen hertil? 
«^" Bør direktivet efter Deres mening revideres, så det bliver den eneste gældende fælles 
ordning for produktansvar (ophævelse af artikel 13 i direktivet)? 
**" Mener De, at den enkelte medlemsstat bør kunne vedtage strengere ansvarsbestemmelser 
(indsættelse af en "minimumsklausul" i direktivet)? 
2.1.2 Handelen på verdensmarkedet 
I medfør af princippet om ligebehandling af produkter importeret fra tredjelande, der 
praktiseres frit i Fællesskabet, finder den gennemgåede lovgivning fuld anvendelse for 
importerede produkter. Derimod underkastes eksporterede produkter lovgivningen i det 
distributionsland, hvor det eventuelt måtte forårsage en skade. Direktivet bidrager således til 
at definere de europæiske erhvervsdrivendes retlige og økonomiske miljø i den globale 
sammenhæng, hvor producentansvarspolitikkerne i en stor del af landene er lig den, der tales 
for i direktiv 85/374/EØF, for den har navnlig tjent som model for Japan, Australien og 
TS Sala Civil, 4.10.1996, nr. 778/1996 (RJ 1996-7034). 
Se betragtning 18 i direktiv 85/374/EØF herom. 
10 
Schweiz . Men denne lighed er alligevel ikke fuldstændig og undertiden afhænger 
ansvarsbetingelserne i vid udstrækning af den retlige ramme, som de følger af. Her fortjener 
situationen i USA en kommentar helt for sig selv. 
I USA udspiller producentansvaret sig i en sammenhæng, der er karakteriseret af tre 
elementer: (1) retssystemet tilskynder parterne til at benytte sig af retstvister (ved størrelsen af 
de skadeserstatninger, der tildeles af nævningeretterne; ved de bestemmelser, der letter 
bevissøgningen; og ved princippet "no win, no fee", hvorefter skadelidte, hvis sagen tabes, 
ikke betaler honorar til sin advokat); (2) der findes ikke nogen ensartet føderal lovgivning ; 
(3) det er delstaternes lovgivende myndigheder og dommere, der har udledt de store 
principper i ansvarsretten ("warranty", "negligence", "strict liability"), principper, som er 
blevet tilnærmet i praksis i henhold til "Restatement' (en form for modellov, der er 
udarbejdet af det amerikanske retsinstitut). 
I 1992 tegnede retstvisterne vedrørende producentansvar sig som følger i landets 75 mest fremtrædende 
"amter": der blev truffet afgørelse i 12 763 sager om producentansvar; 358 sager blev bragt for en 
nævningeret; 142 retssager blev vundet af klageren. For alle disse sager beløb gennemsnitserstatningen sig 
til 727 000 dollar, og den overskred kun en million dollar i 15,4% af sagerne. Nævningeretterne tilkendte 
kun "punitive damages" i tre ud af de 142 sager, der blev vundet af klageren. Det samlede erstatningsbeløb 
for de tre sager beløb sig til 40 000 dollar . 
Ifølge National Center for State Courts omhandler 40 000 ud af de 19,7 millioner civile søgsmål, der årligt 
bliver behandlet af delstaternes dommere, producentansvar. Kun 10% af de skadelidte går til domstolene 
for at opnå erstatning. Mellem 1965 og 1994 blev der tilkendt "punitive damages" i 379 sager (eller 13 pr. 
år). I USA synes de amerikanske virksomheders omkostninger til forsikringer at være faldende. Præmierne 
er faldet mellem 1987 ($4 milliarder) og 1993 ($2,6 milliarder). Prisen for en garanti på $100 er 26 
18 cents . 
Hvad ansvarsbetingelserne angår, findes der en stor lighed mellem forholdene i Europa og 
USA, selv om der er betydelige konkrete forskelle (de amerikanske regler sigter til den 
professionelle sælgers ansvar, medens direktivet kun gælder producenten (den reelle eller 
tilsyneladende), eller importøren og distributøren i de tilfælde, hvor producentens identitet 
ikke er kendt. Ansvaret kan gøres gældende i 10 år i EU, medens den amerikanske lovgivning 
fastsætter et tidsrum på 18 år ). Men manglen på føderal lovgivning, der bl.a. lægger et loft 
over "punitive damages", bliver alligevel af den transatlantiske forretningsverden anset som et 
18 
19 For en sammenlignende undersøgelse af lovgivningerne på området, se OECD, 
Produktansvarslovgivningen i OECD-landene, 1995. I Japan er den nye lov om 
producentansvar, der har været i kraft siden den 1. juli 1995, blevet anvendt i et stort antal 
sager (se www.law.kyushu-u.ac.jp/~luke/pllawcases.html). 
Siden 1970'erne har de føderale amerikanske lovgivende myndigheder forsøgt at oprette 
ensartede og afbalancerede, normative rammer for det store amerikanske marked. I maj 1996 
blokerede præsident Clinton for et føderalt lovforslag, der var vedtaget af Kongressen. 
Derefter er der blevet fremsat to forslag i Senatet i 1997 (bill S. 5 & bill S.648) og et forslag i 
1998 (Product Liability Reform Bill of 1998, US Senate, S.2236, 105lh Congress). Sidstnævnte 
blev ikke vedtaget som følgende af manglende opbakning i Senatet. 
Således blev princippet om "ansvar uden skyld", der blev anerkendt i 1963, vedtaget af det 
store flertal af delstater og konsolideret i Instituttets "section 402A ofthe Second Restatement 
of Torts". Denne Restatement blev revideret i maj 1997 i lyset af 30 års erfaring (ALI, 
Restatement ofthe Law Third, Torts: Product Liability, xxxi, 382 s., 1998). 
US Department of Justice, Office of Justice Programs, Bureau of Justice Statistics Special 
Report, Civil Justice Survey of State Courts, 1992 : Civil Jury Cases and Verdicts in Large 
Counties (July 1995). 
The Public citizen, The Facts about Products Liability, www.citizen.org. 
Se Section 107, bill S. 2236. Den føderale frist på 18 år eksisterede allerede for 
luftfartssektoren i henhold til General Aviation Revitalization Aet af 17. august 1994 (49 
U.S.C. §40101). 
11 
forstyrrende element for handelen mellem EU og USA. Dette forklarer, at Fællesskabet og 
forretningsverdenen altid har støttet initiativer til reform af det amerikanske system Set fra 
denne synsvinkel befinder den europæiske producent sig i en bedre situation, for det 
europæiske direktiv fastsætter en ensartet og sammenhængende ansvarsramme, der er blottet 
for de elementer, der kritiseres mest i det amerikanske system (nemlig nævningenes rolle, 
"punitive damages" m.v.). 
Selv om den europæiske og amerikanske lovgivning ligner hinanden meget hvad principperne angår, så 
viser virkeligheden, at den praktiske anvendelse heraf ikke gør det. Den praktiske anvendelse af den 
europæiske lovgivning synes ikke at give de samme resultater og følger for de berørte parter som den 
amerikanske. Retstvister om produktansvar ført mod tobaksindustrien i Europa og USA illustrerer ganske 
godt dette argument. I Sverige havde fru Gustafsson på grundlag af et objektivt ansvar krævet en erstatning 
fra det svenske tobaksselskab Swedish Match for skader forårsaget på hendes helbred som følge af 
manglende oplysninger om risiciene i forbindelse med tobak, navnlig oplysninger om risikoen for kræft. 
Sagen blev afvist af en dommer ved underretten i Stockholm i 1997. Da sagen blevet appelleret, afviste 
højesteret sagen under behandlingen på grund af et procedurespørgsmål. Tobaksselskabet fandt imidlertid, 
at sagen var motiveret af politiske og ikke-begrundede årsager2'. To lignende sager er blevet bragt for de 
franske domstole mod SEITA af ofre22 for tobaksmisbrug. 
Derimod har retstvister mod tobaksindustrien i USA oplevet en succes uden sidestykke, bl.a. som følge af 
selskabernes ansvar for at sælge defekte produkter23. Der er kommet flere sådanne retstvister som følge af 
sager anlagt af staternes offentlige myndigheder om erstatning af lægeudgifter for rygere, der er under 
behandling i deres sundhedssystemer24. 
Mener De, at direktivet svækker de europæiske virksomheders stilling over for deres 
udenlandske konkurrenter som følge af produktansvarsbestemmelserne? 
Hvad er årsagen hertil, og hvorledes kan det undgås? 
Hvilken indvirkning har for europæiske virksomheder eksporten af produkter til markeder 
med strengere lovgivning (eller retspraksis) såsom USA (hvad omkostninger, 
produktionsmetoder, forsikringer og tvister m.v. angår)? 
21 
22 Transatlantic Business Dialogue, Statement ofConclusions, 1998 CEO Conference, Charlotte, 
5-7 November 1998 og TABD Mid Year Report, Washington, D.C., 10 May 1999. 
Swedish Match, Press Release, May 14, 1998, www.swedishmatch.sv/news. 
I december 1996 anlagde to tobaksofre sag mod den franske fabrikant for manglende 
information om farerne ved Gauloises-cigaretter. Ofrene henholdt sig til fabrikantens 
objektive ansvar og krævede henholdsvis 2 668 090 FRF og 1 158 499 FRF i erstatning (se Le 
Monde, 20., 27. og 28. december 1996). 
Tobaksretstvisten kendetegnes for nærværende både af domsfældelser ved underretten, selv 
om sagerne ofte bliver taget op til revision ved anden instans (således blev Philip Morris den 
30. marts 1999 dømt til at betale $81 mio. til familien til en ryger, der var død afkræft - det er 
det største beløb, der frem til den 7. juli 1999 er blevet tilkendt ved afgørelse af en såkaldt 
"class action"), og af retsforlig ("settlements") for at fa afsluttet sagerne (f.eks. i "class action" 
Broin v. Philip Morris, et al, hvor repræsentanten for gruppen af stewardesser og 
tobaksselskaberne nåede frem til en aftale, der bl.a. medførte en forenklet bevisførelse for den 
enkelte skadelidte, der bragte en sag for retten, såvel som etablering af en fond til forskning i 
sygdommene på $300 mio. - se www.cnn.com/US/9903/30/tobacco. trial.02f) 
Der skulle en "settlement" indgået i november 1998 til mellem producenterne og de 
amerikanske myndigheder for at afslutte de tvister, der var indledt af de statslige forvaltninger 
- til et samlet beløb af $206 milliarder. Dette udelukker ikke retssager anlagt af de skadelidte 
selv hver for sig eller som "class actions" (voir www, tobaccoresolution.com.). Det var først for 
nylig, at sygeforsikringen i Frankrig har vendt sig mod tobaksindustrien for at kræve 
godtgørelse af de beløb, der er brugt på at behandle ofrene for tobaksmisbrug. Saint-Nazaire-
sygeforsikringsselskabet besluttede i februar 1999 at indstævne alle de selskaber, der 
distribuerer deres produkter i Frankrig (se www.lemonde.fr, 17.2.1999). 
12 
2.2. Beskyttelse af borgernes sundhed og sikkerhed 
Kommissionen mener, at borgernes sundhed og sikkerhed bør beskyttes så effektivt som 
muligt og være på det højest mulige niveau inden for det indre marked. Direktivet bidrager til 
at øge beskyttelsesniveauet over for defekte produkter af to grunde: For det første fordi det 
udgør et "Damokles-sværd", der tilskynder producenterne til at øge deres bestræbelser på at 
producere uden unødig risiko for folkesundheden (det spiller således en komplementær rolle i 
de lovgivnings- og kontrolforanstaltninger, der har til formål at forhindre, at defekte 
produkter får adgang til markedet), og for det andet fordi det, når disse 
forebyggelsesforanstaltninger først har slået fejl, og skaden er sket (idet der ikke findes noget 
sådant som en nulrisiko), gør det muligt for de skadelidte at gøre erstatningskrav gældende 
over for producenterne. 
3. Hvor mange procent af de skadelidte har modtaget erstatning enten på basis af de 
almindelige regler om civilretligt ansvar eller på basis af anvendelsen af principperne i 
direktiv 85/374/EØF? 
&" Har det i de tilfælde, hvor direktivet er blevet anvendt, været nemt at opnå erstatning, målt 
i tid og effektivitet? 
På det seneste har flere stemmer rejst sig for at stille spørgsmålstegn ved direktivets 
effektivitet med at nå sine mål og kræve en revision af dets indhold. Parlamentet havde ved 
debatten ved førstebehandling af direktiv 99/34/EF krævet en omfattende revision af direktiv 
85/374/EØF med det formål bedre at nå målet om beskyttelse af sundheden og sikkerheder?5. 
Men ved andenbehandling opnåede dette krav imidlertid ikke det flertal, der var nødvendigt 
for at ændre det i forbindelse med dets udvidelse til også at omfatte landbrugsråvarei26. 
Kommissionen har taget disse kritikpunkter til efterretning og beflitter sig på at undersøge 
deres velbegrundethed på grundlag af resultaterne af denne grønbog. Fællesskabets erfaring i 
forbindelse med vedtagelsen af direktivet og også erfaringen fra andre lande, der for 
nærværende har produktansvar på dagsordenen (såsom USA) viser, at det er nødvendigt med 
en seriøs og grundig debat om fordele og ulemper ved hver regel om ansvar for at nå frem til 
en afbalanceret ramme for produktansvar. 
Hvis man skal styrke politikken vedrørende produktansvar, er det nødvendigt at gøre det ved 
at konsolidere direktiv 85/374/EØF's stærke sider, navnlig dets afbalancerede tilgang til 
risikofordelingen. Dette udelukker ikke en forbedring af direktivet med henblik på at opnå en 
større effektivitet, når blot de søgte løsninger også bliver afbalancerede. Som Kommissionen 
har haft lejlighed til at erkende over hele linjen, "bør forbrugerpolitikken således garantere en 
retfærdig tilnærmelse af forbrugernes og de andre interessenters interesser [...] forbrugerne 
kan gå med til og acceptere indrømmelser, for de er ikke kun forbrugere, men også 
skatteydere, lønmodtagere og dem, der har fordelene af de offentlige myndigheders 
politikker"27. Denne forligstilgang gælder ligeledes for direktivet og dets yderligere udvikling 
(se punkt 3 i grønbogen hvad angår begrundelsen for en reform og opretholdelsen af 
balancen). 
Udtalelse af 5.11.1998 (EFT C 3 59 af 23.11.1998). 
Afgørelse af 23.3.1999 om Rådets fælles holdning (EF) nr. 3/1999 (EFT C 177 af 22.6.1999). 
Kommissionens meddelelse: "Handlingsplan for forbrugerpolitikken 1999-2001" 
(KOM( 1998)696 af 1.12.1998, s.4.). 
13 
4. Hvordan har direktivets gennemførelse påvirket skadelidtes interesser som følge af den 
balance, der var indført i direktivet? 
ff Bør direktivet ændres med henblik på en øget beskyttelse af de skadelidtes interesser, selv 
om dette måtte medføre, at man ikke bevarer den nuværende balance i direktivet? 
Hvordan og hvem der kompenserer skadelidte for skader forårsaget af et defekt produkt er 
spørgsmål, der på én gang tilhører det private og det offentlige domæne. Det er rent faktisk de 
skadelidte og producenterne, der skal løse problemet om erstatning for skader ved at gøre 
brug af regler om retligt ansvar såsom dem, der er fastsat i direktiv 85/374/EØF. Direktivet, 
der er inspireret af den liberale tradition i det 19. århundredes borgerlige ret, udgør rent 
faktisk en del af civilrettens bestemmelser om ansvar uden for kontraktforhold ("tort law"). 
Denne socioøkonomiske opfattelse forklarer, at der kun foretages statsindgreb i meget få 
undtagelsestilfælde, hvor samfundet ser sig forpligtet til at "påtage sig" at kompensere de 
skadelidte på grund af problemets28 katastrofale karakter. Med forbehold af disse 
undtagelsestilfælde henhører de skadelidtes situation også under socialsikringsområdet 
(således påtager socialsikringen sig ved en ulykke i hjemmet forårsaget af et defekt produkt af 
omkostningerne i forbindelse med lægehjælp, sygedagpenge under sygeperioden m.v., inden 
skadelidte tager nogen skridt over for den ansvarlige producent). En af grundene til, at de 
søgsmål, der følger af direktiv 85/374/EØF, ikke er nået op på den størrelsesorden, som man 
kender fra USA, synes at være den udbredte eksistens af socialsikringsordninger i Europa, for 
jo flere muligheder der er for at opnå dækning i det sociale sikringssystem, jo mindre 
incitament er der til at gå rettens vej for at fastslå producentens ansvar. I den henseende 
betragtes producentansvaret som et komplementært erstatningsinstrument i forhold til andre 
eksisterende muligheder for skadelidte29. 
5. Hvordan vurderer De på baggrund af Deres erfaring forholdet mellem de muligheder for 
skadesløsholdelse, der er anerkendt skadelidte i direktiv 85/374/EØF, og de muligheder, 
der ligger i socialsikringssystemet? 
* Kan De nævne tilfælde, hvor socialsikringsordninger har gjort regres over for producenten 
på grundlag af de rettigheder, som skadelidte har ifølge direktiv 85/374/EØF, efter at de 
har båret udgifterne? 
•*" Kan De nævne tilfælde, hvor den producentansvarsordning, der er formuleret i direktiv 
85/374/EØF, ikke i tilstrækkelig grad har kunne opfylde sin erstatningsrolle, og hvor det 
derfor har været nødvendigt at søge tilflugt til samfundet som helhed for at skadesløsholde 
skadelidte? 
Det er tilfældet i Frankrig (hvor de nationale myndigheder behandlede erstatningen til 
bløderpatienter, der var blevet smittet med HIV-virus, som et offentligt problem, der skulle 
løses via en erstatningsfond) og i Spanien, hvor andetkammeret i den spanske højesteret i 
rapsoliesagen den 26.9.1997 (se Actualidad Juridica. Aranzadi 313 af 16/10/97 og La Ley af 
5/11/97) dømte staten til at erstatte alle ofrene for forgiftningen i dens egenskab af subsidiært 
retslig ansvarlig). I Danmark blev der ved lov nr. 40 af 14.6.1985 ligeledes oprettet en 
erstatningsfond for ofrene for blod solgt af Novo Nordisk A/S etter Østre Landsrets dom .af 
14.2.1985 (stadfæstet af Højesterets domme den 3.10.1996 i sag nr. I 155/1995,1 156 /1995 og 
I 157/1995), der frifandt producenten for forsømmelighedsfejl (da lov om gennemførelse af 
direktiv 85/374/EØF ikke var trådt i kraft). 
Det fastslås eksplicit i den belgiske lovgivning fra 1991 (artikel 14), ifølge hvilken personer, 
der er omfattet af en socialsikringsordning, først skal gøre brug af de rettigheder, der følger af 
en sådan ordning. 1 det omfang skaderne ikke dækkes, kan skadelidte gøre sin sag gældende 
over for producenten som civilretlig ansvarlig. 
14 
2.3. Virkningerne for industrien og forsikringssektoren 
Som følge af selve arten af producentansvaret (et enkelt defekt produkt kan give anledning til 
talrige retstvister eller "mass litigation") giver anvendelsen af direktiv 85/374/EØF anledning 
både til direkte og indirekte omkostninger for de erhvervsdrivende: 
produktansvarsforsikringspræmier, kapitalreserver og økonomiske garantier til dækning af 
eventuelle erstatninger, egentlig udbetalte erstatningsbeløb efter en forhandlet overenskomst 
eller en retlig afgørelse, rets- og ekspertomkostninger, tid og energi anvendt på forsvar i 
sagen, tab af varemærkeværdi eller sager for det dømte selskab m.v. Ikke desto mindre er det 
temmelig vanskeligt præcist at kvantificere disse omkostninger og måle deres indvirkning på 
konkurrenceevnen, handels- og finansieringsevnen, innovations- og udviklingskapaciteten, 
metoderne til udformning, fremstilling og opbevaring af produkterne og jobskabelse for de 
producerende virksomheder i Europa30. Kommissionen er meget omhyggelig med at fastslå, i 
hvor høj grad anvendelsen af direktivet berører industrien. 
6. Har De kendskab til tilfælde af defekte produkter, hvor direktivet er blevet anvendt, og 
hvordan har dette i bekræftende fald berørt Deres aktiviteter? 
ff Har De indledt forskning eller undersøgelser vedrørende direktivets mulige indvirkning på 
Deres aktivitet? 
Hvad angår dækningen af risici afledt af defekt produktion, findes der individuelle 
dækningsmekanismer (produktansvarsforsikringspolicer) eller kollektive 
dækningsmekanismer (som f.eks. "Pharma Pool" for den tyske lægemiddelindustri eller 
"Lakemedelsforsakringen", der er et initiativ truffet af lægemiddelindustrien og 
forsikringsselskaberne i Sverige) til at imødegå disse eventualiteter. Direktivet giver 
medlemsstaterne valget at lovgive, hvorvidt industrien skal være forsikret for disse risici, selv 
om gennemførelsen af direktivet i visse medlemsstater er karakteriseret af kravet om en 
økonomisk dækning: i Østrig skal producenten og importøren sørge for dækning af ansvaret 
for sin produktion i form af en forsikringspolice eller ethvert andet passende middef1 (der er 
planer om et lignende krav i Spanien, men det er endnu ikke iværksat12). 
Dét er ligeledes vanskeligt at kvantificere den grad, hvori forsikringsmarkedet berøres af 
direktivet målt i antallet af udbetalte erstatninger i medfør af forsikringer om "civilretligt 
ansvar for defekte produkter", præmiernes størrelse, størrelsen af de udbetalte erstatninger 
m.v. Forsikringssektoren opfordres til at levere oplysninger om indvirkningen af direktivets 
gennemførelse på forsikringsmarkedet. 
30 
32 Reformen af det amerikanske retssystem er begrundet bl.a. af de høje udgifter ved det 
nuværende system (se US Senate, Report n° 105-32 of 19.6.97 on the Product Liability 
Reform Aet of 1997, Bill S. 648, p. 3 : "the US tort system is by far the world's most costly tort 
system...A study conducted by the insurance industry in 1989 — the Tillinghast study -
estimated the current overall annual cost ofthe US tort system at a staggering S 117 billion ".) 
Produkthaftungsgesetz, § 16. 
Artikel 30 i lov nr. 26/1984 af 19. juli (BOE nr. 176 af 24.7.1984), som ændret ved næstsidste 
bestemmelse i lov nr. 22/1994 af 6 juli (BOE nr. 161 af 7.7.1994). Denne bestemmelse 
bemyndiger regeringen til at fastsætte regler for obligatorisk producentansvarsforsikring såvel 
som for etablering af en garantifond for personskader (dødsfald, forgiftning, læsioner på 
kroppen). 
15 
7. Har De data, om muligt tal og opdelt efter år, for antallet af skadesanmeldelser, som 
forsikringssektoren har behandlet som følge af skader forårsaget af defekte produkter siden 
1990? 
ff Er det i bekræftende fald muligt at få oplyst, om den forsikring, som forsikringsselskabet 
har givet, udtrykkeligt sigter på civilretligt producentansvar i henhold til direktiv 
85/374/EØF? 
**• Er det muligt at få oplyst, om forsikringsmarkedet siden direktivets gennemførelse har 
registreret en forøget efterspørgsel efter denne form for forsikringer, og hvordan har det i 
bekræftende fald påvirket omkostningerne både for sektoren (i form af udbetalte 
erstatningssummer) og for de forsikrede (præmiernes størrelse)? 
ff Hvordan er fejltyperne fordelt i procent (designfejl, fabrikations- og/eller informationsfejl) 
i skadesanmeldelserne? 
3. ER DET BERETTIGET AT REVIDERE DIREKTIV 85/374/EØF? 
I denne del af grønbogen opfordrer Kommissionen de berørte aktører til at tage motiveret 
stilling til begrundelsen af en eventuel reform af direktiv 85/374/EØF. Der er ikke på dette 
stadium tale om at påbegynde en lovgivningsmæssige revision af dets indhold. Derimod vil 
Kommissionen, når den har analyseret gennemførelsen af direktivet på grundlag af de 
modtagne bidrag, eventuelt foreslå en række aktioner herom i sin anden rapport om 
gennemførelsen af direktivet, der efter planen vil blive offentliggjort ultimo år 2000. Derfor er 
de "reformmuligheder", der angives nedenfor, kun tænkt som debatoplæg og foregriber ikke 
Kommissionens fremtidige initiativ. 
3.1 Bevarelse af balancen 
Som de nylige politiske drøftelser om udvidelsen af direktivet til også at omfatte 
landbrugssektoren har vist, giver producentansvarspolitikken anledning til forskellige 
holdninger hos henholdsvis producenter og forbrugere. Skadelidte ønsker den størst mulige 
beskyttelse til den lavest mulige pris. Producenten for sin del ønsker navnlig økonomiske 
overgrænser og de kortest mulige tidsrum for ansvaret. 
At forlige de forskellige interesser synes ikke at være åbenbar. Undertiden er hverken 
industrien eller forbrugerrepræsentanterne i stand til fuldt ud at begrunde deres interesser 
under de forskellige punkter i debatten (systemets pris og dets indvirkning på varernes priser, 
den retlige procedures længde, manglende forudselighed, indvirkning på virksomhedernes 
innovations- og udviklingskapacitet, indvirkning på deres konkurrenceevne i udlandet m.v.) 
Den politiske debat om producentansvar, der udspiller sig i USA, bekræfter denne analyse. I Senatet har 
fortalerne for en reform således understreget, at "the present [USproduct liability] system adversely affects 
manufacturers, product sellers, consumers and individuals injured by produts. Reform by the states cannot 
fully address the problems with the current product liability system. Reform at the federal level is urgently 
needed", medens modstanderne af reformen derimod finder, at "before we make dramatic changes in 
product liability law, we should , at the least, have information to demonstrate that the current system 
needs fixing. It is not achieving its purpose offairly and properly compensating victims of defective 
products, or of deterring the marketing of unsafe products. As each additional piece of objective data 
becomes available, it becomes more clear that the system is working. The number of NON-asbestos 
product liability cases is actually declining, punitive damages are a rare ocurrence, and compensatory 
awards are reasonably related to the cost ofthe injuries involvecf3." 
US Senate, Report n° 105-32, s. 2, 44, 71, 75. 
16 
Sammenlignet med debatten i USA udgør direktiv 85/374/EØF i EU et kompromis, der 
forliger de interesser, der gør sig -gældende. Den politiske vilje i medlemsstaterne, der er 
konkretiseret i direktivet til at have en afbalanceret ansvarsramme, der fastslår forholdet 
mellem virksomhederne og forbrugerne, bør ikke undervurderes. Det er Kommissionen 
magtpåliggende at bevare dette kompromis. Ethvert initiativ til reform af direktivet børa 
priori være styret af den balance, der er resultatet af følgende principper: 
• producentens civilretlige ansvar er (1) objektivt (det er ikke nødvendigt at bevise 
defekten), (2) relativt (producenten kan frigøre sig for dette ansvar ved at bevise 
eksistensen af visse kendsgerninger, der kan give anledning til en fornyet behandling - se 
f.eks. nedenfor "risici i forbindelse med produktudvikling"), (3) begrænset i tid 
(producentens ansvar er ikke ubegrænset, selv om de praktiske enkeltheder vedrørende 
dette princip fortjener at blive undersøgt igen, navnlig tiden for ansvarsbortfald) og (4) et 
ansvar, som ikke kan fraviges af parterne; 
Medlemsstaternes domstole har, selv inden dets omsætning til gældende ret, bevist deres hengivenhed 
over for det princip om objektivt ansvar, der er anerkendt i direktivet. I 1989 anvendte den svenske 
højesteret i en sag om fødevareforgiftning (salmonella) princippet om objektivt ansvar, der her blev 
anvendt for første gang, en løsning, der blev konsolideret ved lov fra 1992. I 1989 foregreb den 
nederlandske højesteret i Halcion-sagen (om et beroligende middel, der var solgt store mængder af på 
det amerikanske marked, siden det blev godkendt til salg i 1982), gennemførelsen af loven om 
omsætning af direktivet i Nederlandene ved at anvende begrebet "defekt" om det pågældende 
beroligende middel . 
Det er i Frankrig, at denne holdning hos domstolene har været mest fremtrædende som følge af den 
manglende omsætning af direktivet til national lovgivning i 10 år. Situationen i dette land var 
karakteriseret af en meget detaljeret retspraksis for så vidt angår garantier mod skjulte fejl, og på dette 
grundlag har domstolene gradvist tilnærmet sig betingelserne i direktivet. Men en sådan retspraksis har 
ikke fritaget Frankrig for sin forpligtelse til at omsætte direktivet til national lovgivning. Rent faktisk 
modtog landet i 1993 en dom fra Domstolen for ikke at have omsat direktivet inden for den fastsatte frist 
(den 30. juli 1988). I mangel af en sådan omsætning.havde Kommissionen i marts 1998 besluttet endnu 
en gang at gå til domstolen for manglende opfyldelse af dommen fra 1993 og bede den om at pålægge 
dagbøder på 158 250 ECU i henhold til artikel 171 i Rom-traktaten. Som følge af denne 
kommissionsbeslutning vedtog Frankrig den 19. maj 1998 lov nr. 98-389 for at leve op til sine 
forpligtelser. Denne lov gælder bl.a. for landbrugsråvarer og produkter, der hidrører fra 
menneskekroppen. Loven indfører en nyskabelse i fransk ret, for så vidt som den fastslår en fritagelse af 
producenten i tilfælde af udviklingsrisici, dog med undtagelse af risici ved produkter, der hidrører fra 
menneskekroppen. For nogle ville en fuldstændig omsætning af direktivet, herunder muligheden for 
fritagelse for risici i forbindelse med produktudvikling, i øvrigt have udgjort et tilbageskridt. Dette 
spørgsmål om fritagelse for risici i forbindelse med produktudvikling stod i øvrigt i centrum for debatten 
i Frankrig og forklarer delvis den forsinkede omsætning af direktivet. 
Endelig er det kassationsretten, der nogle måneder inden vedtagelsen af den franske lov til omsætning af 
direktivet implicit satte direktivet i kraft ved at vedtage sin definition af en defekt ved et produkt (ved at 
stadfæste et laboratoriums ansvar for en skade forårsaget af et lægemiddels ikke-fordøjelige kapsel, idet 
den fandt, at en fabrikant er forpligtet til at levere et produkt, der yder den sikkerhed, man med rette kan 
forvente sig35). Den 28. april 1998 tolkede retten eksplicit civilrettens artikel 1147 og 1384 i lyset af 
direktivet for at stadfæste, at enhver producent er ansvarlig for de skader, der forårsages af en defekt ved 
hans produkt både over for de direkte og de indirekte skadelidte, uden at der skal skelnes mellem, hvem 
der er kontraherende part, og hvem der er tredjepart. Således er et blodtransfusionscenter, der er 
leverandør af kontamineret plasma, blevet erklæret ansvarligt ikke kun over for den direkte skadelidte 
men også over for familien for de sjælelige skader, det har forvoldt36. 
HR 30.6.1989, nr. 13 564, NJ. 1990/652. 
35 Cass. 1. civ., 3. marts 1998, SA Les laboratoires Léo c. Scovazzo o.a. [dom nr. 432 P]. 
Dommeren, hr. Sargos havde opfordret kammeret til at lade sig inspirere af direktivet, for så 
vidt angår dets artikel 6. 
Cass. 1. civ., Cts. C. c. Centre regional de transfusion sanguine de Bordeaux [dom nr. 736 
P+B+R]. 
17 
• (5) det påhviler skadelidte at føre bevis for, at han har lidt en skade, at produktet var 
defekt, og at der er en årsagsforbindelse mellem defekten og skaden. Dette princip gælder, 
også selv om bestemmelserne vedrørende beviset bliver gjort til genstand for en fornyet 
undersøgelse (se nedenfor under "bevisførelse"). Et produkts "defekte" karakter fastslås 
ved, at det ikke frembyder den sikkerhed, som den brede offentlighed med rette kan 
forvente under hensyntagen til alle omstændighederne vedrørende produktet og 
tidspunktet". Såfremt flere producenter er ansvarlige, hæfter de (6) solidarisk (hvilket gør 
det muligt for skadelidte at kræve fuld erstatning hos hver enkelt af de ansvarlige, uden at 
deres ret til regres fortabes). Dette fritager skadelidte fra at måtte henvende sig til alle de 
ansvarlige for at opnå fuld erstatning. 
8. Er De enig i, at de seks ovenfor nævnte principper udgør de bestemmelser, der bør bevares 
for ikke at forstyrre den interne balance i direktiv 85/374/EØF? 
3.2 Emner for en eventuel fremtidig reform 
Forbrugernes tillid er absolut nødvendig for virksomhedernes succes og følgelig for, om det 
indre marked kommer til at fungere på bedste måde. Det er meget vigtigt for producenternes 
trivsel, at der træffes foranstaltninger, der har til formål at styrke denne tillid, og de eventuelle 
supplerende omkostninger, der måtte følge heraf, bliver almindeligvis kompenseret af den 
samlede fordel, de opnår af en større forbrugertillid på markedet. I forbindelse med sin 
iværksættelse af handlingsplanen for forbrugerpolitikken38 er det Kommissionens mål at 
styrke denne tillid. Med dette for øje ønsker den at sikre sig, at direktiv 85/374/EØF har den 
nødvendige effektivitet, når det gælder om at styrke forbrugernes tillid. Hvis analysen af 
direktivets gennemførelse viser, at dette ikke er tilfældet, vil den foreslå de nødvendige 
forbedringer. 
Allerede nu foreligger der oplysninger fra politisk ansvarlige, erhvervsdrivende og fagfolk om 
flere aspekter ved direktivet, der fortjener en særlig analyse med henblik på en eventuel 
reform: 
Bevisførelsen 
Uden at foregribe princippet om, at bevisførelsen påhviler skadelidte, er der grund til at 
undersøge de nærmere enkeltheder i forbindelse med den praktiske anvendelse af denne 
bevisførelse. Det, at skadelidte har lidt en skade er ikke tilstrækkeligt til at aktivere 
producentens retlige ansvar i henhold til direktivet. Han må føre bevis for, at skaden er 
forårsaget af en defekt ved produktet. Denne bevisførelse kan være en tung byrde, når den 
viser sig at være kompliceret både ud fra en teknisk og en omkostningsmæssig synsvinkel 
som følge af de nødvendige udgifter til sagkyndige. Direktivet definerer ikke en standard for 
de beviser, der måtte være nødvendige, for at klagen får et heldigt udfald. Den vanskeligste 
opgave for skadelidte er altid at overbevise producenten (eller dommeren i tilfælde af en 
retstvist) om, at der foreligger en defekt ved et produkt, eller at der er en forbindelse mellem 
denne defekt og de skader, han har lidt, alt imens det konstateres, at der normalt foreligger en 
38 Direktivet er ikke enig i kriteriet om et "reasonable alternative design (RAD) requirement" til 
at definere en designfejl. Dette kriterium blev fastholdt i den seneste version af den 
amerikanske "Restatement", hvori det fastslås, at et produkt er defekt, hvis disse ricisi ville 
kunne have været undgået, hvis producenten havde designet produktet på en anden måde. Det 
er op til skadelidte at føre bevis for, at der findes et sådant alternativt design. 
Kommissionens meddelelse: "Handlingsplan for forbrugerpolitikken 1999-2001", 
(KOM( 1998)696 af 1.12.1998.) 
18 
asymmetri mellem de to hvad angår adgangen til information (producenten er som følge af 
det indgående kendskab til produktionsprocessen bedre placeret end skadelidte, når det 
gælder om at finde ud af, hvordan problemet har kunnet indtræffe). Her synes en lettelse af 
denne bevisførelse at være en måde til at forbedre skadelidtes situation på, navnlig i tilfælde 
af problemer med at opspore årsagen til skaden. Problemerne i forbindelse med bevisførelsen 
(produktets oprindelse, defekt, årsagsforbindelse) bliver større, når der er tale om fortærede 
eller ødelagte produkter (f.eks. fødevarer, lægemidler). 
Der findes flere forskellige muligheder: 
1) Man kan fastslå en formodning om årsagsforbindelse, når skadelidte beviser skaden 
og defekten, eller om defekt, når skadelidte beviser, at skaden er indtruffet som følge af 
anvendelsen af et produkt. 
I den første sag, der blev afgjort i Belgien på grundlag af direktivet, fandt dommeren, at en 
sodavandsflaskes eksplosion reelt er bevis på en unormal egenskab ved produktet, der er i modstrid med 
den sikkerhed, som forbrugeren med rette kan forvente sig. Ifølge dommeren kan defekten sluttes af 
produktets unormale adfærd i den bevisførelse, der påhviler skadelidte. Producenten skal tage højde for de 
forudselige betingelser for anvendelse af produktet. Således bør producenten i tilfælde af en drik, der skal 
kunne nydes kold på alle årstider, tage højde for virkningerne af temperatursvingninger for glassets 
39 
struktur . 
I forbindelse med debatten om udvidelsen af direktiv 85/374/EØF til også at omfatte landbrugsråvarer 
besluttede Europa-Parlamentet til slut ikke at støtte forslaget fra sit kompetente udvalg om at fastsætte en 
formodning i tilfælde af "typisk udviklingsproces" med hensyn til skadens indtræden . 
2) Man kan fastsætte den nødvendige grad eller standard for beviset bestående af de tre 
elementer, der kræves i artikel 4 i direktiv 85/374/EØF (skade, defekt, årsagsforbindelse). Der 
er ikke tale om at indføje en formodning om bevis i direktivet, men om at fastslå, at skadelidte 
bør bevise disse tre elementer med en stor sandsynlighed, uden at der kræves en højere 
standard (for eksempel er det tilstrækkeligt, at sandsynligheden er over 60%). Denne 
mulighed viser sig imidlertid at være kompliceret i praksis. 
I forbindelse med debatten om direktivets udvidelse undersøgte Europa-Parlamentet på grundlag af et 
forslag fra dets kompetente udvalg muligheden for at fastsætte, at det udelukkende var nødvendigt, at 
årsagsforbindelsen var "tilstrækkelig sandsynlig". Parlamentet har imidlertid forkastet denne idé41. 
3) At man pålægger producenten en forpligtelse til at levere al nødvendig 
dokumentation og information, for at skadelidte kan få adgang til konkrete elementer for at 
bevise sin sag. 
4) At man for at lette skadelidtes bevisførelse pålægger producenten at bære 
omkostningerne i forbindelse med sagkyndigbistand under visse omstændigheder: f.eks. 
kunne skadelidte anmode dommeren om, at producenten forudbetaler de fornødne 
omkostninger til de nødvendige foranstaltninger i forbindelse med bevisførelsen på betingelse 
af, at skadelidte tilbagebetaler disse udgifter (plus eventuelle renter), hvis han taber sagen. 
I Italien findes der et lignende eksempel. Artikel 8.3 i dekret fra 1988, der omsætter direktiv 85/374/EØF 
til italiensk ret, bemyndiger dommeren til at beordre producenten til at betale omkostningerne til 
sagkyndige, hvis det er sandsynligt, at skaden er forårsaget af en defekt ved produktet. 
Sagen Riboux c. S.A. Schweppes Belgium, 21.11.1996, Civ. Namur, 5. ch. 
Europa-Parlamentet, betænkning fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og 
Forbrugerbeskyttelse (betænkning af Roth-Behrendt, dok. A4-0326/98, tilgængelig på 
http-.//www.europarl.eu.int/plenary/fr/default.htm), ændringsforslag 3. 
Europa-Parlamentet, betænkning af Roth-Behrendt, ændringsforslag 12. 
19 
9. Mener De, at erfaringen fra gennemførelsen af direktivet begrunder, at det ændres med 
henblik på at lette bevisførelsen? Hvordan bør det i givet fald ske? 
Et særligt problem i relation til bevisførelsen foreligger i forbindelse med identificeringen af 
producenten i det tilfælde, hvor et og samme produkt fremstilles af flere producenter (f.eks. et 
lægemiddel fremstillet på licens af flere laboratorier). 1 visse tilfælde vil skadelidte rent 
faktisk være i stand til at bevise den lidte skade, produktets defekt og årsagsforbindelsen, men 
han vil ikke være i stand til at identificere producenten af det konkrete produkt, der har 
forårsaget skaden. Ifølge direktivet har køberen i dette tilfælde ingen mulighed for regres. 
En løsning af dette problem, som der ikke er taget højde for i direktivet, ville være at anvende 
princippet om "market share liability", som findes i amerikansk ret (se DES-sagen i 
Nederlandene)42. Den amerikanske teori om ansvar for markedsandele eller "market share 
liability" anvendes navnlig i forbindelse med produktansvar for lægemidler. Her kræves det 
blot, at klageren fører bevis for, at der er en forbindelse mellem skaden og det anfægtede 
produkt uden fabrikantens navn. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden tjener på salget af 
dette produkt, for at denne kan holdes ansvarlig. Klageren har således mulighed for at 
anlægge sag mod flere virksomheder for deres forbindelse til det anfægtede produkt. Han vil 
kunne kræve den samlede erstatning med renter fra den af de sagsøgte, der er mest solvent, 
uanset hvor stor en andel af ansvaret denne måtte have. Denne vil derefter kunne vende sig til 
sine konkurrenter. Udbetalingen af erstatningen vil endelig blive fordelt mellem samtlige 
fabrikanter i forhold til deres markedsandel. 
10.Vil teorien om "market share liability" kunne anvendes i Europa på denne type sager? 
Risici i forbindelse med produktudvikling 
Den teknologiske innovation har affødt stadig mere komplekse produktudformnings- og -
fabrikationsprocesser, hvis langsigtede virkninger ikke kan forudses med sikkerhed. Denne 
manglende sikkerhed gør, at man må forvente "udviklingsrisici", og det er et af de mest 
kontroversielle emner i debatten om producentansvar. 
Det er nødvendigt at afgrænse rækkevidden af problemet i forbindelse med "udviklingsrisici": 
i henhold til artikel 7, litra e), i direktiv 85/374/EØF fritages producenten af et defekt produkt 
for sit ansvar, hvis det fastslås, at det på grundlag af den tekniske og videnskabelige viden på 
det tidspunkt, da han bragte det pågældende produkt i omsætning, ikke var muligt at opdage 
defekten. Hvis det gyldigt skal kunne gøres gældende over for producenten, er det 
nødvendigt, at den relevante viden var tilgængelig på det tidspunkt, hvor det pågældende 
produkt blev bragt i omsætning . En første evaluering af den praktiske anvendelse af denne 
43 HR, 9.10.1992, nr. 14 667, NJ 1994/535. Denne sag er fortsættelsen af en retsstrid i USA, der 
fortrinsvis fandt sted i Californien (Sindell v. Abott Laboratories, 607 P. 2ed 924 (Cai.), cert. 
derned, 449 US. 912 (1980)) vedrørende lægemidlet Diethylstilbestrol (et kvindeligt hormon 
til bekæmpelse af aborter og kilde til kræft hos børn af kvinder, der har anvendt det). Den 
californiske højesteret afgjorde, at enhver producent, der har bragt dette mærke i omsætning, 
er ansvarlig i forhold til sin markedsandel for at undgå problemet med at spore produktets 
oprindelse. 
Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, sag nr. C-300/95, dom af 30.5.1997, reg. 1997, 
s. 1-2649, punkt 29. 
20 
ansvarsfritagelse angiver, at det ikke er så uomtvisteligt at bevise, at defekten ikke var til at 
opdage som følge af den eksisterende viden på markedsføringstidspunktet. 
I 1995 afsagde den tyske Forbundsdomstol sin første dom på grundlag af direktivet, og den fandt ikke, at 
ansvarsfritagelsen i direktivets artikel 7, litra e), kunne anvendes på konstruktionsfejl (kun på fejl ved 
udformningen)44 Sagen handlede om en eksploderende genbrugsflaske med mineralvand. Den eksisterende 
viden gjorde det muligt at slå fast, at den pågældende flasketype indeholdt mikroskopiske brud, der udløste 
eksplosionerne. Domstolen fandt, at en flaske med et sådant brud indeholdt en konstruktionsfejl, som 
producenten kunne gøres ansvarlig for. Den østrigske Oberste Gerichtshof har ligeledes udtalt sig om 
"udviklingsrisici"45. 
I den tidligere omtalte belgiske sag har producenten hverken ført bevis for en unormal anvendelse af 
flasken eller nogen andre af de beviser, der er fastsat i direktivets artikel 7. Dommeren fandt bl.a., at uanset 
hvilken kvalitetskontrol, den sagsøgte måtte erklære at have udført, bragte han ikke noget bevis for, at det 
var "absolut umuligt" at afsløre eksistensen af den defekt, der havde forårsaget skaden. 
Ansvarsfritagelsen i tilfælde af "udviklingsrisici" har siden 1990 stået i centrum for drøftelserne i det 
franske parlament om omsætningen af direktivet til fransk ret. Den 9. juli 1996 traf den franske 
kassationsret i "sagerne om kontamineret blod46" afgørelse om spørgsmålet om denne fritagelses 
anvendelighed inden omsætningen af direktivet. Den meddelte, at blodtransfusionscentret er forpligtet til at 
levere produkter uden fejl uden anden mulighed for fritagelse end ved en årsag, det ikke havde kendskab 
til, og at en fejl ved produktet, selv om den ikke kan afsløres, ikke udgør en ukendt årsag for 
leverandørorganet. Leverandøren forsøgte at påberåbe sig fritagelsesbestemmelsen i artikel 7, litra e), for at 
hindre anvendelsen af dette princip på grund af den manglende gennemførelse af direktivet i Frankrig. 
Retten svarede, at det, selv om den er forpligtet til at fortolke den nationale ret i lyset af direktivets ordlyd 
og endemål, er på betingelse af, at dette er forpligtende for medlemsstaten og ikke giver den en 
valgmulighed, når det gælder om at tilpasse sin nationale ret til fællesskabsretten. Retten svarede, at 
direktivet netop ikke pålægger noget i denne retning, eftersom artikel 15, stk. 1, litra b), giver 
medlemsstaterne valgfrihed, når det gælder om at indføre fritagelse for risici i forbindelse med 
produktudvikling. Efter vedtagelsen af lov nr. 98-389 bekræfter den nye artikel 1386-12 i den franske 
civilret denne retspraksis ved ikke at fastsætte nogen mulighed for producenter af produkter, der hidrører 
fra menneskekroppen, til at kunne opnå ansvarsfritagelse i tilfælde af risici i forbindelse med 
produktudvikling47 
I 1985 behandlede Europa-Parlamentet problemet foreløbigt: fritagelse var muligt i en periode 
på 10 år, idet man dog lod det være op til medlemsstaterne at ophæve det ensidigt. I henhold 
til artikel 15, stk. 3, i direktivet var det blevet bestemt, at Kommissionen skal evaluere, om 
producenten bør gøres ansvarlig for "udviklingsrisici" efter overgangsperioden. 
Emnets følsomhed kom til udtryk ved forhandlingerne i Parlamentet om en udvidelse af 
direktivet til også at omfatte landbrugsråvarer. Det store flertal af Parlamentets medlemmer 
var ikke for en ophævelse af ansvarsfritagelsen, da der ikke var foretaget nogen evaluering af 
dens indvirkning. De to ændringsforslag, der sigtede på at ændre ordningen med 
"udviklingsrisici", opnåede ikke støtte fra flertallet af Parlamentet . Allerede i 1979 ved 
behandlingen af Kommissionens oprindelige forslag (der ikke indeholdt nogen sådan 
udelukkelse) var Parlamentet delt om dette. Selv om det havde foreslået udelukkelsen af disse 
risici, havde det dog ikke desto mindre anbefalet, at man efter en overgangsperiode 
undersøgte muligheden for helt eller delvist at overføre producentansvaret for alle eller blot 
44 
45 
46 
47 
48 BGH, 9.5.1995, VI ZR 158/94 i NJW 1995, 2162. 
OGH, 20.6.1991, 6 Ob 568/91 (kompetent domstol); OGH, 30.6.1992, 7 06 581/92, ecolex 
1992, 842 (eksploderende Coca-Cola-flasker); OGH i ecolex 1992, 842 (distributøransvar); 
OGH, 11.11.1992, 1 06 644/92 (ulæsket kalk); OGH, ecolex 1994, 384 (skader forårsaget på 
det endelige produkt af en bestanddel); OGH i JB1 1995, 592 (importøransvar); OGH i JB1 
1996, 188 ("udviklingsrisici"). 
Cass. l.civ., CtsX... c. GANIncendie accidents et autres, [dom nr. 1395 P]. 
Artikel 13 i Loi «• 98-389 af 19. maj. 
Udtalelse af 5.11.1998 (EFT C 359 af 23.11.1998). 
21 
for visse risici til en garantifond med henblik på både at garantere forbrugerne og 
producenterne mod denne type risici49. 
Det drejer sig om at finde frem til, om ophævelsen af ansvarsfritagelsesbestemmelsen i artikel 
7, litra e), i direktivet ville få meget skadelige konsekvenser for industrien og/eller 
forsikringssektoren. Derfor skulle erfaringerne fra lande, der ikke har en sådan 
ansvarsfritagelse (det er tilfældet med Luxembourg, Finland, Spanien for så vidt angår 
fødevarer og lægemidler, Tyskland for lægemiddelsektoren og Frankrig for produkter 
hidrørende fra menneskelegemet, der er bragt i omsætning inden maj 1998) hjælpe med at 
evaluere, om og hvordan ansvaret for udviklingsrisici medfører uoverkommelige 
konsekvenser for producenterne på europæisk plan. Fjernelsen af denne 
ansvarsfritagelsesbestemmelse ville kunne forårsage problemer med hensyn til muligheden 
for at blive forsikret mod disse risici på grund af manglen på kriterier, der kan fastslå 
muligheden for en risiko, som man ikke kender til på det tidspunkt, hvor produktet bliver 
bragt i omsætning . Men hvis en risiko er for stor til at blive dækket af et forsikringsselskab, 
vil den så ikke ligeledes være uoverkommelig for forbrugeren? 
Eftersom Kommissionen ikke ligger inde med alle de nødvendige oplysninger for at kunne 
konkludere, at ansvaret for "udviklingsrisici" er uoverkommeligt for producenterne, opfordrer 
den de erhvervsdrivende til at levere præcise oplysninger om anvendelsen af 
ansvarsfritagelsen for objektivt at kunne evaluere, (1) om ophævelsen af fritagelsen vil betage 
producenterne lysten til innovation, og navnlig inden for de mest følsomme sektorer i denne 
henseende (f.eks. lægemiddelsektoren), og (2) om det stadig vil være muligt at få denne type 
risici forsikret fra forsikringsmarkedets synspunkt. 
11.Ligger De inde med data om den egentlige anvendelse af ansvarsfritagelsesbestemmelsen i 
tilfælde af "udviklingsrisici" (direktivets artikel 7, litra e))? 
^ Har De data om de særlige ekstraomkostninger, det har kostet industrien i lande, hvor 
producenten er ansvarlig for udviklingsrisici ? 
^ Finder De, at producenten bør være ansvarlig for "udviklingsrisici"? 
«*" Bør skader, der forårsages af risici i forbindelse med produktudvikling, betales af 
samfundet som helhed (via en erstatningsfond, der støttes af offentlige midler) og/eller af 
den pågældende produktionssektor (via en fond, som sektorens medlemmer er forpligtet til 
at bidrage til)? 
Økonomisk overgrænse 
Producentansvaret er ikke i henhold til det nuværende direktiv ubegrænset, hvad 
beløbsstørrelsen angår. Den selvrisiko, der er fastsat i direktivets artikel 9, gør det muligt for 
producenten at undlade at erstatte skadelidte for skader forårsaget på produkter, der beløber 
Udtalelse af 26.4.1979 (EFT C 127 af 21.5.1979). 
I den anledning udtalte vicegeneralsekretæren for Europaudvalget for Forsikringsvirksomhed i 
1996: "Man når således frem til at konkludere, at muligheden for at forsikre udviklingsrisici 
rejser voldsomme problemer, og at det, hvis den europæiske lovgivende myndighed i sit ønske 
om at fuldende harmoniseringen på produktansvarsområdet fortsat forbyder, at der kan blive 
tale om en selvrisiko, er sikkert, at producenternes forhold til deres forsikringsselskaber denne 
gang vil blive forrykket" (LEGRAND, B: "Direktivets indvirkning på forsikringsindusrrien", 
direktiv 85/374/EØF om produktansvar: 10 år efter, Louvain-la neuve, 1996.). 
22 
sig til under 500 ECU. Der henvises i direktiv 85/374/EØF formelt til ECU som historisk 
værdi51. Inden for rammerne af det nuværende direktiv og i modsætning til opfattelsen i visse 
medlemsstater52 er Kommissionen af den opfattelse, at denne selvrisiko ikke er valgfri. 
Artikel 16 fastslår derimod mulighed (og ikke pligt) til at fastsætte et maksimumsloft for 
producentansvaret for skader forårsaget på fysiske personer i tilfælde af identiske produkter 
med samme defekt. Denne økonomiske overgrænse er sat til 70 mio. ECU (dette beløb er i 
praksis meget vanskeligt at nå), men den kan være højere. Kun Tyskland, Spanien og Portugal 
har fastsat en sådan økonomisk overgrænse. 
Hvad selvrisikoen angår, havde de lovgivende myndigheder i 1985 begrundet den i ønsket om 
at undgå anlæggelsen af et urimeligt antal søgsmål over for producenter i henhold til 
direktivet ved at begrænse dets anvendelsesområde til materielle skader til en værdi over et 
vist beløb. Denne bør revideres, hvis erfaringen ikke lader én forstå, at dens fjernelse 
medfører en eksplosion af retstvister mod producenter, idet man her må tage hensyn til SMV. 
Derimod er begrænsningen i artikel 16 en overgangs- og undtagelsesløsning, for det 
ubegrænsede ansvar bør revideres efter en overgangsperiode på 10 år (se artikel 16, stk. 2, i 
direktivet). Dette forklarer, at denne grænse ikke er blevet indført i størsteparten af 
medlemsstaterne. 
I sin udtalelse om udvidelsen af direktiv 85/374/EØF til også at omfatte landbrugsråvarer 
havde Europa-Parlamentet oprindelig støttet idéen om at fjerne selvrisikoen på de 500 EUR 
og øge muligheden for en overgrænse på op til 140 mio. EUR. Spørgsmålet går ud på at 
fastslå, om eksistensen af en økonomisk overgrænse er absolut nødvendig, og navnlig en 
overgrænse som den, der er omhandlet i artikel 16 (kun tre medlemsstater har indført en 
sådan). 
12.Ligger De inde med data om, hvor mange procent af sagerne der vedrører materielle 
skader til en værdi af under 500 EUR? 
•^ Ville De afskaffe selvrisikoen på 500 EUR og/eller den frivillige overgrænse på 
70 mio. EUR? 
er Mener De, hvis De svarede bekræftende om producentansvar i tilfælde af udviklingsrisici 
(spørgsmål 11), at den frivillige overgrænse bør bevares for denne type risici? 
Forældelsesfrist 
Producentens ansvar varer ikke i ubegrænset tid. I henhold til artikel 10 og 11 i direktivet er 
producenten, med undtagelse af verserende klager eller søgsmål, ikke ansvarlig 10 år 
(forældelsesfristen) efter, at produktet er bragt i omsætning. I denne tiårsperiode kan en 
person, hvis han lider skader forårsaget af et defekt produkt, kræve erstatning inden udgangen 
af det tredje år at regne fra den dag, hvor han opdagede eller burde have kendt til skaden, 
defekten og producentens identitet (søgsmålets forældelsesfrist). Det tidsmæssige ansvar 
begrundes primært ud fra rimelighedsårsager: ansvar uden skyld medfører et yderligere 
ansvar for producenten ud over det, der bliver fastslået af de traditionelle ordninger for ansvar 
i og uden for kontraktforhold. Dette bør holdes i balance ved en tidsmæssig begrænsning for 
Der henvises ikke til euroen, men til ecuen, for der er tale om en historisk værdi, der går forud 
for 1999: Ecuens modværdi i national valuta er den værdi, der blev fastsat den 25.7.1985 (se 
artikel 18 i direktiv 85/374/EØF). 
Fransk og græsk lov indeholder ikke nogen bestemmelser om selvrisiko. 
23 
ikke at fratage lysten til teknologisk nyskabelse og fratage virksomhederne adgang til 
forsikringsdækning. 
Forældelsesfristen er ikke altid rigtig forstået i dets gennemførelse. Den 21. juni 1996 fastslog den 
spanske højesterets afdeling for civilsager i en sag, hvor en automekaniker havde' krævet erstatning 
for amputering af en finger, der var blevet skadet efter brug af en defekt skiftenøgle, at direktivet 
ikke havde nogen horisontal effekt mellem private parter ifølge fællesskabsretspraksis Faccini Doh, 
og følgelig var det ikke gældende for produktet, der var bragt i omsætning inden 
gennemførelseslovens ikrafttræden. I den foreliggende sag tilføjede dommeren, at sagen, selv om 
loven fra 1994 gjaldt ratione temporis, var forældet, eftersom ulykken havde fundet sted tre år efter 
erhvervelsen af skiftenøglen. Men ifølge direktivet indledes sagens forældelsesperiode, efter at 
skadelidte har fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet og ikke fra den dato, hvor 
han købte produktet53. 
Hvad angår fristen for at gå rettens, vej (3 år), findes der ikke på forhånd nogen grund til at 
tro, at fristen bør revideres. Derimod ser tidsbegrænsningen for ansvaret på 10 år ud til at 
kunne være utilstrækkelig i forbindelse med situationer, hvor skader dukker op efter de 10 år 
(hvilket Europa-Parlamentet i øvrigt har støttet ved at foreslå en forlængelse af 
tidsbegrænsningen til 20 år i tilfælde af "skjulte fejl"J . Dog bør spørgsmålet undersøges igen 
for at se, om dette er tilfældet. På den anden side vil en udvidelse af tidsbegrænsningen 
medføre en øget økonomisk risiko for virksomhederne og forsikringsselskaberne. Under alle 
omstændigheder er det nyttigt at notere sig, at der på dette punkt findes en divergens mellem 
direktiv 85/374/EØF og Rådets direktiv 92/59/EØF af 19. juni 1992 om produktsikkerhed i 
almindelighed55. I det første tilfælde ophører producentens civilretlige ansvar i tilfælde af 
skader forårsaget af et defekt produkt efter 10 år at regne fra den dato, hvor denne har bragt 
produktet i omsætning. Men direktiv 92/59/EF pålægger samme producent en forpligtelse til 
kun at markedsføre sikre produkter. Begrebet sikkert produkt, der indførtes i direktiv 
92/59/EF, indeholder en henvisning til et produkts forventede levetid, der godt kan være over 
10 år. 
13.Bør tidsbegrænsningen på 10 år ændres generelt eller særligt for visse produkter eller 
sektorer? 
«** Kan eller bør en sådan ændring bæres af industrien, navnlig SMV, og 
forsikringsmarkederne set ud fra et omkostningsmæssigt synspunkt? 
Forsikringspligt 
Som det allerede er blevet angivet, pålægger direktivet ikke producenten en bestemt type 
finansiel dækning og navnlig ikke nogen pligt til at tegne en ansvarsforsikring med 
tilstrækkelig dækning til at dække eventuelle skader forårsaget af et defekt produkt. For 
nærværende henhører det under medlemsstaternes område at fastsætte betingelserne for en 
sådan pligt, da der ikke findes nogen tværsektoraftaler mellem industrien og 
54 TS Sala Civil, 21.6.1996 (RJ 1996/6712). Direktivet er ligeledes nævnt i en dom af 21.1.1990 
(RJ 1990-69) om distributøransvaret for et defekt brusekabinet (artikel 3, stk. 3); dom af 
23.5.1991 (RJ 1991-3784) om en bilfabrikants ansvar. Højesteret udtaler sig fast om 
lovgivningen om forbrugerbeskyttelse (lov 26/1984), der fastsætter ansvaret i forbindelse med 
en forbrugers brug og forbrug af et produkt (dom af 23.6.1993, RJ 1993-5380). Når 
betingelserne for anvendelse er opfyldt i sagen, vil dommerne anvende lov 22/94 af 6. juli fra 
den 8. juli 1994 i stedet for artikel 25-28 i loven fra 1984 (se SAP Tarragona, 18.7.1998, n. 
347/1998). 
Udtalelse fra 5.11.1998 (EFT C 359 af 23.11.1998). 
EFTL 228 af 11.8.1992, s. 24. 
24 
forsikringsselskaberne (f.eks. inden for lægemiddelområdet). De erhvervsdrivendes erfaringer 
kan hjælpe Fællesskabet med at begrunde, at det bør skride til handling i denne henseende og 
kræve en finansiel forpligtelse af producenterne i individuel eller kollektiv form for at sikre 
udbetalingen af skadeserstatning til de skadelidte, og navnlig i tilfælde af skader forårsaget af 
identiske genstande med samme defekt, som nævnt i direktivets artikel 16. 
Indgåelse af frivillige aftaler er ikke altid nemt. I Danmark har regeringen forsøgt at tilskynde 
lægemiddelindustrien til at nå til enighed om etablering af en erstatningsfond, som allerede findes i 
Sverige (og i Finland). Da det viste sig umuligt hurtigt at nå frem til en aftale, har Parlamentet været 
nødt til at vedtage en lovgivning om ydelse af erstatning for skader forårsaget af lægemidler i 1995, 
som gjorde det muligt for forbrugeren uden nogen påvisning af skyld eller ansvar at opnå erstatning for 
helbredsskader forårsaget af lægemidler udleveret efter den 31. december 1995 ved at henvende sig til 
en fond drevet af patientforsikringsforeningen, og som finansieres ved en reduktion fra 75% til 74,7% 
og fra 50% til 49,8% af refusionsforholdet for lægemidler. 
14.Har De kendskab til tilfælde, hvor manglende forsikring har gjort det umuligt for 
skadelidte at få udbetalt erstatning? 
«*" Mener De, at det er nødvendigt at påtvinge producenterne en forsikringspligt til dækning 
af risici i forbindelse med deres produktion eller eventuelt tilskynde til frivillige aftaler 
mellem industrien og forsikringsmarkedet? 
Mere gennemsigtighed 
Manglende gennemsigtighed og information vedrørende sager, hvor ansvarsbestemmelserne i 
direktiv 85/374/EØF er blevet anvendt, virker lidet befordrende på undersøgelsen af 
gennemførelsen af direktivet, navnlig hvad angår den måde, hvorpå de skadelidte rent faktisk 
opnår erstatning (erstatningernes størrelse, klagebehandlingens længde, problemer med 
bevisførelse m.v.) Direktivet fastslår ingen midler til at gøre dets gennemførelse mere 
gennemsigtig ud over den regelmæssige evaluering, der foretages af Kommissionen. 
Producenterne har ingen pligt til at opbevare oplysninger om de klager, de har modtaget mod 
deres produkter. Og de nationale myndigheder har heller ikke pligt til at overvåge antallet af 
registrerede sager. 
Direktiv 92/59/EØF om produktsikkerhed i almindelighed, der etablerer et system til 
bekendtgørelse og udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne og Kommissionen om 
tilbagetrækning fra markedet af ikke-sikre produkter, gør det ikke muligt at afhjælpe denne 
mangel. Ud over den pligt, der er pålagt producenten til at informere forbrugerne om de 
eventuelle risici i forbindelse med deres produkter og til at foretage det nødvendige, herunder 
om nødvendigt en tilbagetrækning af det pågældende produkt fra markedet for at undgå disse 
risici, pålægger denne lovgivning ikke nogen pligt om særlig information om den reelle 
anvendelse af direktiv 85/374/EØF. 
Spørgsmålet er ikke let at løse i betragtning af producenternes interesse i at bevare sagernes 
fortrolighed. Men nogle midler er mulige til spredning af denne information. Erfaringen fra 
USA viser, at information om retstvister om producentansvar i stadig højere grad 
offentliggøres takket være to typer initiativer. 
På den ene side findes der forskningsvirksomheder ("jury verdict reporters"), der har til 
opgave at udforske og sprede information om antallet af sager, erstatningernes størrelse, 
berørte produkter og ansvarlige såvel som om den domstol, der behandlede sagen m.v. Denne 
form for økonomisk initiativ er meget udbredt takket være anvendelsen af Internettet. 
Denne handelsmæssige aktivitet letter rent faktisk undersøgelsesopgaverne for advokaterne for parterne i 
en retstvist f.eks. ved at udbrede uddrag af de seneste afgørelser inden for et bestemt område eller ved at 
25 
indsamle oplysninger om typen af udbetalt erstatning pr. kategori. National Association of State Jury 
Verdict Publishers er den organisation, der samler de amerikanske udgivere, som indsamler information 
direkte fra de advokater, der har været involveret i sagerne. En lang række forskellige ydelser er 
tilgængelige på begæring (søgning efter sager pr. produkt- eller skadekategori, de seneste sager, lister 
over sagkyndige eksperter, samling af sager løst i mindelighed, statistiske analyser m.v.i6 
På den anden side har de lovgivende myndigheder pålagt producenterne at offentliggøre og 
meddele Consumer Product Safety Commission de sager, der henhører under et defekt 
produkt. Rent faktisk skal producenter (men også importører) indsende beretninger til denne 
myndighed om sager, hvor et produkt, der kunne have forårsaget død eller alvorlige 
personskader, er genstand for mindst tre sager ved domstolene, så snart disse sager er blevet 
afgjort ved en dom til fordel for den sagsøgende part, eller parterne har indgået en mindelig 
ordning . 
15.Mener De, at direktivet bør revideres med henblik på at indføre et middel, der kan gøre 
den måde, hvorpå de erhvervsdrivende anvender dets bestemmelser, mere gennemsigtig 
ved at identificere de sager, der vedrører defekte produkter, som stadig er i handelen? 
Leverandøransvar 
Retsligt påkrav mod leverandøren: Artikel 3, stk. 3, i direktiv 85/374/EØF fastsætter, at 
såfremt producenten af det defekte produkt ikke kan identificeres, anses leverandøren af 
produktet som dets producent, medmindre denne inden for et rimeligt tidsrum oplyser 
skadelidte om producentens identitet eller om identiteten af den person, som har leveret 
produktet til ham. Det samme gælder, endog selv om producentens navn er angivet, for 
produkter indført i Fællesskabet, der ikke angiver identiteten af importøren. Det er således 
skadelidtes pligt at fremsætte retsligt påkrav mod leverandøren for at få denne til inden for et 
rimeligt tidsrum at levere data om producenten eller den, der har leveret produktet til ham. 
Denne mekanisme med "retsligt påkrav" er berettiget, for så vidt som direktivet angiver som 
princip, at det er producenten, der er ansvarlig for skader forårsaget ved en defekt ved hans 
produkt. 
Men erfaringen viser, at fremgangsmåden for fremsættelse af retslige påkrav mod 
leverandøren kan variere meget fra medlemsstat til medlemsstat, hvilket ikke synes 
tilfredsstillende i relation til opfyldelsen af direktivets mål: i Italien har leverandøren f.eks. en 
frist på tre måneder til at udlevere de ønskede oplysninger (producentens navn og adresse). 
Det påhviler skadelidte at aflevere et skriftligt krav om disse data, hvori denne oplyser 
leverandøren om det pågældende produkt samt sted og tidspunkt for erhvervelsen af det. 
Skadelidte kan ikke modsætte sig, at leverandøren kontrollerer produktef8; i Tyskland er 
fristen for at udlevere de ønskede oplysninger begrænset til en måned59; i Belgien er fristen op 
til domstolens skøn60. Kommissionen opfordrer deltagerne i høringen til at indsende deres 
erfaringer om dette punkt. 
Leverandøransvarets omfang: Direktivet angiver som princip, at det er producenten, der er 
ansvarlig for skader forårsaget ved en defekt ved hans produkt. Denne defineres i artikel 3, 
stk. 1, i direktivet som "fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller 
56 
57 
58 
59 Se www.juryverdict.com. 
Afsnit 37 i Consumer Protection Safety Aet (15 USC Sec. 2084, "Notification of settlements 
orjudgments"). 
Artikel 4, lovdekret af 24. maj 1988. 
§4 Produkthaftungsgesetz 1989. 
Artikel 4.2 i lov af 25. februar 1991. 
26 
fabrikanten af et delprodukt, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller 
andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent". Undtagelsesvis er en 
erhvervsdrivende, der blot optræder som leverandør, kun ansvarlig i tre tilfælde: når denne 
indfører produktet i Fællesskabet i henhold til artikel 3, stk. 2, i direktivet, og under visse 
omstændigheder, når producenten af et produkt ikke kan identificeres af skadelidte, eller 
ovennævnte importørs identitet ikke er angivet på produktet, jf. artikel 3, stk. 3. Med andre 
ord og ud over disse begrænsende tilfælde kan erhvervsdrivende, der blot optræder som 
leverandører af produkter, ikke holdes ansvarlige i henhold til bestemmelserne i direktiv 
85/374/EØF. For at kunne holde leverandøren ansvarlig må skadelidte søge tilflugt til den 
ansvarsordning, der er fastsat i den pågældende medlemsstats lovgivning. Det vil 
sædvanligvis være den generelle ordning, der gælder for ansvar uden for kontraktforhold. 
Direktiv 92/59/EØF om produktsikkerhed i almindelighed fremsætter for sin del, at 
producenten kun må markedsføre sikre produkter6' og medtager i sin definition af 
producenten andre erhvervsdrivende i afsætningskæden, for så vidt deres virksomhed kan 
påvirke de sikkerhedsmæssige egenskaber ved et markedsført produkt. Man kan således 
spørge sig selv, om ikke også den ordning om ansvar uden skyld, der blev indført i 1985 med 
direktiv 85/374/EØF, bør kunne anvendes på enhver erhvervsdrivende i afsætningskæden, når 
dennes aktivitet har påvirket de sikkerhedsmæssige egenskaber ved et markedsført produkt 
som f.eks. i forbindelse med rekonditionerings-, transport- og oplagringsvirksomhed. 
Kommissionen opfordrer deltagerne i høringen til at udtale sig om dette punkt. 
16.Bør skadelidte bevise, at han har givet leverandøren lejlighed til at meddele ham 
producentens identitet, da han ellers risikerer, at hans krav afvises, og bør leverandøren 
meddele ham producentens identitet inden for en maksimumsfrist (på f.eks. tre måneder)? 
«*" Bør direktivet kunne anvendes på enhver erhvervsdrivende i afsætningskæden, når dennes 
aktivitet har påvirket de sikkerhedsmæssige egenskaber ved et markedsført produkt? 
Produkter omfattet af direktivet 
Direktivet gælder kun for produkter (dvs. løsøregenstande, uanset om de bliver anvendt til 
privat brug eller ej, herunder elektricitet). 
Da Kommissionen ikke havde medtaget defekte tjenesteydelser (som den påtænker et 
eventuelt særligt initiativ for ), har den modtaget spørgsmål om det betimelige ved at 
medtage fast ejendom i direktivets anvendelsesområde, for så vidt som der ikke på 
fællesskabsplan findes nogen ordning om bygherreansvar. 
17.Finder De, at direktivet bør udvides til også at omfatte fast ejendom? 
Skader omfattet af direktivet 
61 For definitionen af et sikkert produkt, se artikel 2, litra b), i direktiv 92/59/EF. 
62 Kommissionens meddelelse: "Handlingsplan for forbrugerpolitikken 1999-200]" 
(KOM( 1998)696 af 1.12.1998). 
27 
Artikel 9 i direktiv 85/374/EØF omhandler personskader, herunder død, såvel som skader på 
en anden ting end selve det defekte produkt, for så vidt som denne bliver anvendt til privat 
brug . 
Der findes eksempler i portugisisk retspraksis på ikke-anvendelse af direktivet i tilfælde af skader 
forårsaget på det defekte produkt: i den portugisiske Supremo Tribunal de Justicas dom af 26. oktober 
1995 i en sag om reparation af en bil, der havde været ude for en ulykke, fandt den, at koncessionshaveren 
for SEAT-biler fremstillet i Spanien ikke var ansvarlig i henhold til lovdekret 383/89, idet han ikke blev 
betragtet som "producent", og da skaderne var forårsaget på produktet selv64. Den 23. maj 1995 afviste 
dommeren i en anden sag om reparation af en bil, der havde været ude for en brand, den nationale 
lovgivning til omsætning af direktivet, idet lovdekretet ikke var gældende, da det pågældende produkt blev 
bragt i omsætning, og da det ikke omfatter skader forårsaget på produktet selv65. 
Skader, som ikke er af fysisk art (enhver immateriel skade, ikke-økonomiske skader, psykisk 
skader m.v.), er for øjeblikket ikke omfattet, selv om de fleste nationale lovgivninger tager 
hensyn til dem. I Europa-Parlamentets udtalelse ved førstebehandling om direktiv 99/34/EF 
anbefalede det, at direktivets anvendelsesområde blev udvidet til også at omfatte psykiske 
skader, men ved andenbehandlingen havde Parlamentet ikke det nødvendige flertal til at 
ændre direktivet i denne retning. 
Et andet spørgsmål er spørgsmålet om skader forårsaget på genstande, der normalt anvendes i 
erhvervs- eller handelsøjemed, og som ikke er omfattet af direktivet: når inventaret i et kontor 
brænder som følge af en brand forårsaget af et defekt produkt, kan ejeren (et selskab eller en 
erhvervsdrivende) således ikke gøre direktivet gældende over for producenten for at kræve 
erstatning af ham. Det kan forklares ved, at direktivet kun sigter på erstatning af én type 
genstande, nemlig forbrugsgoder. Men intet udelukker på forhånd, at man ikke kan anvende 
direktivet, således at også andre typer skadelidte, såsom erhvervsdrivende, kan få gavn af det. 
I Frankrig omfatter loven til gennemførelse af direktivet ligeledes skader forårsaget på genstande, der ikke 
anvendes til privat brug (kommercielle goder). 
18.Bør direktivet omfatte andre skader forårsaget af defekte produkter såsom immaterielle 
skader, ikke-økonomiske skader og psykiske skader og/eller skader på genstande til brug i 
erhvervsøjemed, således at virksomheder, navnlig SMV, kan gøre direktivet gældende 
over for producenten af defekte produkter? 
Domstolsadgang 
Ud over de initiativer, der er i gang for så vidt angår forbrugernes domstolsadgang, som 
bebudet i Kommissionens "handlingsplan for forbrugerpolitikken" (gennemførelse af 
direktivet om søgsmål med påstand om forbud; bilæggelse af tvister uden domstolenes 
mellemkomst; refusion af retsomkostninger for forbrugere, der gør deres rettigheder 
gældende; initiativ, der gør det muligt for forbrugere at slutte sig sammen for samlet at gøre 
deres rettigheder gældende ved domstolen m.v.) , drejer det sig om at vide, om 
gennemførelsen af direktiv 85/374/EØF nødvendiggør særlige foranstaltninger for at lette de 
skadelidtes domstolsadgang. Her er der to foranstaltninger, der bør tages i betragtning, nemlig 
søgsmål med påstand om forbud og fælles sagsanlæg. 
64 
65 
66 Erstatning af produktet henhører under lovgivningen om salgsgaranti (se direktiv 99/44/EF om 
eftersalgsgaranti, EFTL 171 af 7.7.1999). 
Acordåo n° 87.397, Col. De Jur., 1995,111-84. 
Recurso n° 7653, Col. De Jur. 1995, III-l 13. 
KOM(1998) 696 af 1.12.1998, s. 21. 
28 
Fællesskabslovgivningen giver ikke skadelidte mulighed for at indlede søgsmål med påstand 
om forbud, når forbrugernes sundhed og sikkerhed bliver berørt af et farligt eller defekt 
produkt, idet direktivet om søgsmål med påstand om forbud for så vidt angår beskyttelsen af 
forbrugernes interesser ikke omfatter direktiv 85/374/EØF's område. Men det kan være 
nyttigt at kontrollere, om en lignende løsning som den, der er fastsat i direktiv 98/27/EF, viser 
sig at være nødvendig ud over retten til erstatning af skadelidte, som følger af direktiv 
85/374/EØF. Rent faktisk kan tilbagetrækningen af et produkt fra markedet ifølge direktiv 
92/59/EF kun søges af offentlige myndigheder og ikke af private aktører. 
På den anden side omfatter fællesskabslovgivningen heller ikke fælles sagsanlæg inden for 
dette område, selv om det er et instrument, der ofte anvendes i tilfælde af producentansvar 
uden garanti for resultatet. 
Et eksempel på fælles sagsanlæg inden for dette område er Benzodiazepines-sagen i Det Forenede 
Kongerige, en sag, der omhandler 5 000 procedurer mod Roche Products Ltd and John Wyeth and 
Brother Ltd for skader forårsaget af de beroligende midler Valium og Ativan. Sagen var afhængig af 
økonomisk støtte fra Legal Aid Board, som senere trak støtten tilbage som følge af de omkostninger, 
som en sådan sag medfører. 70 sagsøgere fortsatte imidlertid sagerne indtil High Courts dom den 19. 
juli 1996, i medfør af hvilken sagen blev stillet i bero68. 
I USA findes der en særlig procedure, der er lidet udviklet i Europa. For det tilfælde, hvor et 
alt for stort antal sagsøgere eller sagsøgte skulle blive indkaldt til domstolen, og hvor det 
derfor ville være vanskeligt realisabelt, kan en eller flere af dem udpeges til at repræsentere 
de andre, hvis faktiske eller juridiske spørgsmål er i alles interesse. Det er den procedure, der 
kaldes "class action" eller kollektivt søgsmål. Den part, der vælges til at repræsentere de 
andre, skal være i besiddelse af visse særegne kvalifikationer, der gør ham til den perfekte 
repræsentant. Den dom, der afsiges efter en "class action", har retskraft for alle de parter, der 
har valgt at gå sammen i dette kollektive søgsmål, men også for alle personer, der har lidt den 
samme type skader, og som ikke udtrykkeligt har angivet deres vilje til ikke at deltage i denne 
procedure69. 
De amerikanske domstole udviser dog en stadig større forsigtighed over for indførelsen af 
"class actions". Ifølge den føderale retspleje er disse sager mulige med forbehold af, at det er 
muligt at identificere ("certify") den gruppe, der repræsenteres i stævningen. Når en sag 
omhandler producentansvar, skal dommeren kontrollere, om der er tale om en meget talrig 
gruppe, der er omfattet af de samme juridiske og faktiske spørgsmål, om gruppens 
repræsentanter forsvarer eller beskytter gruppens interesser på en hensigtsmæssig måde, om 
de punkter, der vedrører individer er mindre fremherskende end de fælles punkter, og endelig 
om "class action" er den mest hensigtsmæssige måde i forhold til andre måder at bilægge 
70 
tvisten på . Højesteret lagde denne "retslige skepsis" for dagen i forbindelse med "asbest"-
sagen7 . Domstolen ville her ikke anerkende den fælles identitet for gruppen af 
asbestskadelidte på grund af manglen på et interessefællesskab i den særlige sag. Denne 
afgørelse bekræfter en stadig større tilbageholdenhed blandt de amerikanske domstole, der får 
store "masse"-sager ("mass tort litigation") mod tobaks- eller asbestindustrien til behandling. 
Selv om visse nationale retslige mekanismer muliggør sammenlægning af søgsmål som i 
Frankrig, hvor gruppesøgsmål muliggør aggregering af forbrugernes individuelle interesser 
68 
69 
70 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/27/EF af 19. maj 1998, EFT L 166/51 af 
11.6.1998. 
Se nærmere herom på: www.gidleigh.com/alert. 
Rule 23 of the US Federal Rules of Civil Procedure: "...the judgement, whether favorable or 
not, will include all members who do not request exclusion". 
Rule 23 of the US Federal Rules of Civil Procedure. 
Amchem Products Inc. v. Windsor, 117S.Ct.2231 (1997), afsagt den 25. juni 1997. 
29 
(som man må skelne fra "kollektive søgsmål eller søgsmål med påstand om forbud", der har 
til formål at fremme individuelle interessers særskilte almene interesse), findes der i Europa 
udelukkende i Portugal en retslig procedure, der i nogen grad kan sammenlignes med de 
amerikanske "class actions". Den har eksisteret siden 1995 i henhold til lov nr. 83/95 om 
folkesøgsmål. 
19.Bør der i fællesskabslovgivningen være fastsat ordninger for procedurer eller for 
bilæggelse af tvister uden domstolenes mellemkomst, som er helt specifikke for 
gennemførelsen af direktiv 85/374/EØF? 
Kunne søgsmål med påstand om forbud være en løsning ? 
Kunne der indføres bedre ordninger, der muliggør fælles repræsentation af lignende 
interesser såsom gruppesøgsmålet i Frankrig eller folkesøgsmålet i Portugal? 
Andet 
Der er en lang række spørgsmål vedrørende ansvar i forbindelse med defekte produkter, som 
direktiv 85/374/EØF ikke omhandler. Det drejer sig f.eks. om ansvar for direktører og 
arbejdstagere i den producerende virksomhed, kriterier for evaluering af skaderne og nærmere 
bestemmelser om erstatning, byrdefordelingen mellem solidarisk hæftende personer m.v. 
Kommissionen opfordrer de berørte aktører til at pege på yderligere emner, der bør lovgives 
om på fællesskabsplan, såvel som de årsager, der måtte begrunde dette. 
72 Det kunne ske ved at opføre direktiv 85/374/EØF på listen i direktiv 98/27/EF om søgsmål 
med påstand om forbud. 
30 
Bilag 1:Direktivet om produktansvar 
Omsætning til national lovgivning 
Medlemsstat 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grækenland 
Spanien 
Frankrig 
Irland 
Italien 
Luxembourg 
Nederlandene 
Østrig 
Portugal 
Finland 
Sverige 
UK Vedtagelse 
Lov af 25.2.91 
Lov nr. 371 af 7.6.89 
Lov af 15.12.89 
Lov 2251/1994 (der 
erstatter lovdekret fra 
1988) 
Lov nr. 22/1994 af 
6.4.94 
Lov nr. 389-98 af 
19.5.98 
Lov nr. 28 fra 1991 
Lovdekret 224 af 
24.5.88 
Lov af 21.4.89, ændret 
ved lov af 6.12.89 
Lov af 13.9.90 
Lov nr. 99 af 21.1.88, 
ændret ved lov nr. 95 af 
11.2.93, lov nr. 917 af 
29.12.93 og lov nr. 510 
af 12.7.94 
Lovdekret nr. 383 af 
6.11.89 
Lovnr. 694 af 17.8.90, 
ændret ved lov nr. 99 af 
8.1.93 og lovnr. 879 af 
22.10.93 
Lovnr. 18 af23.1.92, 
ændret ved lov nr. 1137 
af 3.12.92 og lovnr. 647 
af 10.6.93 
Lov af 15.5.87 Ikraft­
træden 
1.4.91 
10.6.89 
1.1.90 
8.7.94 
23.5.98 
16.12.91 
24.5.88 
2.5.91 
1.11.90 
1.7.88 
21.11.89 
1.9.91 
1.1.93 
1.3.88 Ansvar for defekte 
landbrugsråvarer 
(artikel 15. La)* 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ (undtagen 
OGM'er) 
NEJ 
JA 
JA 
NEJ Ansvar for risici i 
forbindelse med 
produktudvikling 
(artikel 15.1.b) 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ (undtagen 
fødevarer og 
lægemidler) 
NEJ (undtagen 
produkter, der 
hidrører fra men­
neskekroppen) 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ Økonomisk 
overgrænse 
(artikel 16) 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
Efter vedtagelsen af direktiv 99/34/EF er medlemsstaterne forpligtede ti) at udvide 
anvendelsesområdet for direktiv 85/374/EØF til også at omfatte landbrugsråvarer. 
31 
Bilag 2: Direktivet om produktansvar 
Tilnærmelse af tredjelandes ret 
Stat 
Island 
Liechtenstein 
Norge 
Malta 
Cypern 
Estland 
Ungarn 
Polen 
Tjekkiet 
Slovenien 
Bulgarien 
Letland 
Litauen 
Slovakiet 
Rumænien 
Tyrkiet Vedtagelse 
Lov nr. 25 af 27.3.91 
Lov af 12.11.92 
Lovnr. 104 af 23.12.88, 
ændret ved lov nr. 62 af 
25.11.91 
(Lovforslag) 
Lovnr. 105 fra 1995 
(Lovforslag) 
Lovnr. 10 af 16.2.93, 
ændret ved lov nr. 25 af 
16.3.98 
(Lovforslag) 
Lovnr. 59af5.3.98 
Lov af 6.3.98 
Lov af 18.3.99 
Lov af 8.10.96 
(Lovforslag) 
(Lovforslag) 
(Lovforslag) 
Lov af 23.2.95 Ikraft­
træden 
1.1.92 
1.5.95 
1.1.89 
— 
1.1.97 
~ 
1.1.94 
~ 
1.6.98 
28.3.98 
3.7.99 
8.10.96 
— 
— 
— 
8.9.95 Ansvar for defekte 
landbrugsråvarer 
(artikel 15.1.a) 
JA 
NEJ 
JA 
-
NEJ 
~ 
NEJ 
-
NEJ 
JA 
JA 
NEJ 
-
~ 
-
NEJ Ansvar for risici 
i forbindelse 
med produkt­
udvikling 
(artikel IS.l.b) 
NEJ 
NEJ 
JA 
-
NEJ 
-
NEJ 
--
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
-
-
~ 
NEJ Økonomisk 
overgrænse 
(artikel 16) 
JA 
NEJ 
NEJ 
~ 
NEJ 
~ 
NEJ 
-
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
~ 
-
~ 
NEJ 
32 
Bilag 3:Tredjelandes lovgivning om produktansvar 
Stat 
Australien 
Israel 
Japan 
USA" 
Brasilien 
Schweiz Vedtagelse 
Tråde Practices 
Amendment Aet 1992 
(24.6.92) 
Defective Products 
(Liability) Law 1980 
Product Liability Law 
(1.7.94) 
S 2236 (føderalt • 
lovforslag fremsat 
den 25.6.98 og 
forkastet den 9.7.98) 
Codigo de defesa do 
Consumidor (11.9.90) 
Føderal lov om 
produktansvar af 
18.6.93 Ikraft­
træden 
9.7.92 
1.9.80 
1.7.95 
11.3.91 
1.1.94 Ansvar for defekte 
landbrugsråvarer 
(artikel 15.1.a) 
JA 
NEJ 
NEJ 
~** 
— 
NEJ Ansvar for risici 
i forbindelse 
med produkt­
udvikling 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
~~ 
~ 
NEJ Økonomisk 
overgrænse 
~ 
— 
NEJ 
"" *" 
NEJ 
NEJ 
Produktansvaret henhører under delstaternes ansvarsområde, når der ikke findes nogen 
harmoniseret lov på forbundsplan. 
33 
Bilag 4 
385L0374 
Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte 
bestemmelser om produktansvar 
(EFT L 210 af 7.8.1985, s. 29-33) 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, særlig artikel 100, 
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1), 
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2), 
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg (3), og 
ud fra følgende betragtninger: 
Det er nødvendigt at foretage en tilnærmelse af de nationale retsregler om producentens ansvar for skade forårsaget 
af en defekt ved hans produkt, fordi uensartede regler kan forvride konkurrencen og berøre de frie varebevægelser 
inden for det fælles marked samt medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne mod skader på deres 
helbred eller ejendom, som forårsages af et defekt produkt; 
kun hvis der pålægges producenten et objektivt ansvar, opnås en hensigtsmæssig løsning på det problem, som er 
karakteristisk for nutidens stadige tekniske udvikling, og som består i at foretage en rimelig placering af ansvaret for 
de risici, som den moderne tekniske produktion indebærer; 
ansvaret omfatter kun industrielt fremstillet løsøre; derfor forekommer det hensigtsmæssigt ikke at medtage ansvar 
for landbrugsvarer og produkter hidrørende fra jagt, undtagen når sådanne produkter har gennemgået en 
forarbejdning af industriel karakter, som kan forårsage en defekt ved produkterne; ansvaret i henhold til dette direktiv 
skal gælde også for produkter, der anvendes ved opførelse af bygninger, eller som indgår i disse; 
beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at enhver, der har andel i produktionsprocessen, skal kunne gøres 
ansvarlig, for så vidt som et færdigt produkt eller et delprodukt af et sådant eller et leveret materiale lider af en defekt; 
af samme grund omfatter ansvaret importører af produkter fremstillet uden for Fællesskabet samt enhver, der 
præsenterer sig som producent i eget navn eller med sit eget mærke eller kendetegn, samt enhver, der leverer et 
produkt, hvis producent ikke kan identificeres; 
såfremt flere personer hæfter for den samme skade, er det af hensyn til beskyttelsen af forbrugerne nødvendigt, at 
skadelidte kan kræve fuld skadeserstatning hos hver enkelt; 
for at beskytte en person og hans ejendom skal der ved afgørelsen af, om et produkt lider af en defekt, ikke lægges 
vægt på, om produktet mangler brugsegnethed, men derimod på, om det ikke frembyder den sikkerhed, som 
forbrugerne kan gøre krav på; ved vurderingen heraf skal der ses bort fra enhver fejlagtig anvendelse af produktet, 
der under de givne omstændigheder må anses for ufornuftig; 
en retfærdig risikofordeling mellem en skadelidt og en producent må indebære, at en producent skal kunne friholde 
sig for ansvar, såfremt han beviser, at der foreligger forhold, der fritager ham for ansvar; 
beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt, at producentens ansvar ikke berøres af, at andre personer måtte 
have bidraget til at forårsage skaden; dog kan en medvirkende fejl fra skadelidtes side tages i betragtning med 
henblik på at nedsætte ansvaret eller at lade dette bortfalde; 
beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at yde erstatning for personskade, herunder ved død, samt for skader 
på ting; sidstnævnte form for skade skal imidlertid være begrænset til ting til privat brug eller til privat fortæring, og 
der skal som selvrisiko fradrages et fast beløb for at undgå et for stort antal tvister; dette direktiv berører ikke 
erstatning for svie og smerte samt anden ikke-økonomisk skade, der måtte være omfattet af bestemmelser i den for 
dette område gældende lovgivning; 
en ensartet forældelsesfrist for krav om skadeserstatning er såvel i den skadelidtes som i producentens interesse; 
produkter slides i tidens løb; der udvikles strengere sikkerhedsforskrifter og der sker stadig videnskabelige og 
tekniske fremskridt; det ville derfor ikke være rimeligt at lade en producent hæfte i et ubegrænset tidsrum for, at hans 
produkter er defekte; hans ansvar bør følgelig ophøre efter et rimelig langt tidsrum, idet dog allerede iværksat 
retsforfølgning ikke skal påvirkes heraf; 
34 
for at sikre en effektiv beskyttelse af forbrugerne skal producentens ansvar over for den skadelidte ikke kunne 
indskrænkes ved en kontraktlig klausul; 
i henhold til medlemsstaternes retsregler kan en skadelidt have ret til erstatning på grundlag af et kontraktligt ansvar 
eller på et grundlag uden for kontraktsforhold, som er forskelligt fra det i dette direktiv omhandlede; for så vidt 
sådanne bestemmelser tillige har til formål at virkeliggøre en effektiv beskyttelse af forbrugerne, berøres de ikke af 
dette direktiv; såfremt der i en medlemsstat ved en særlig ansvarsordning allerede sikres forbrugerne en effektiv 
beskyttelse på medicinalvareområdet, skal det ligeledes fortsat være muligt at iværksætte retsforfølgning på grundlag 
af en sådan ordning; 
i det omfang ansvaret for nukleare skader allerede i tilstrækkeligt omfang er reguleret ved særlige bestemmelser i 
alle medlemsstaterne kan skader af denne art udelukkes fra direktivet; 
udelukkelsen af landbrugsråvarer og produkter hidrørende fra jagt fra direktivets anvendelsesområde kan på 
baggrund af behovet for beskyttelse af forbrugerne i visse medlemsstater opfattes som en ubegrundet indskrænkning 
i denne beskyttelse; en medlemsstat skal derfor kunne udvide ansvaret til disse produkter; 
af lignende årsager kan adgang for en producent til at afvise et ansvar, hvis han beviser, at det ikke på grundlag af 
den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, da han bragte produktet i omsætning, havde været muligt at 
opdage defekten, i visse medlemsstater opfattes som en ubegrundet indskrænkning i beskyttelsen af forbrugerne; en 
medlemsstat skal derfor i sin lovgivning kunne opretholde bestemmelser om eller kunne indføre en ny lovgivning om, 
at en sådan frigørende bevisførelse ikke skal kunne finde sted; i tilfælde af indførelse af ny lovgivning skal 
anvendelsen af denne undtagelsesbestemmelse dog være betinget af en standstill-procedure på fællesskabsplan 
med henblik på, hvis det er muligt, at gennemføre en ensartet forøgelse af beskyttelsesniveauet i Fællesskabet; 
på baggrund af de retlige traditioner i de fleste medlemsstater er det ikke hensigtsmæssigt at fastsætte en 
økonomisk overgrænse for en producents objektive ansvar; eftersom der dog findes forskellige traditioner, 
forekommer det rimeligt at tillade, at en medlemsstat fraviger princippet om ubegrænset ansvar og foreskriver en 
begrænsning af producentens samlede ansvar for personskader, herunder død, som er forårsaget af identiske 
genstande med samme defekt, såfremt denne begrænsning fastsættes på et tilstrækkeligt højt niveau til at sikre 
beskyttelsen af forbrugerne og det fælles markeds korrekte funktion; 
den harmonisering, der følger af dette direktiv, kan ikke på indeværende stadium være fuldstændig, men den åbner 
vejen for en mere vidtgående harmonisering; Rådet skal derfor med regelmæssige mellemrum have forelagt 
rapporter fra Kommissionen om gennemførelsen af dette direktiv, eventuelt ledsaget af passende forslag; 
på denne baggrund er det særlig vigtigt at foretage en fornyet gennemgang af de bestemmelser i dette direktiv, der 
omhandler medlemsstaternes muligheder for at gøre undtagelser, hvilket skal ske efter et tidsrum, som er 
tilstrækkelig langt til, at der samles praktisk erfaring om virkningerne af disse undtagelser på beskyttelsen af 
forbrugerne og på det fælles markeds funktion -
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV: 
Artikel 1 
En producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt. 
Artikel 2 
Ved gennemførelsen af dette direktiv forstås ved udtrykket »produkt« enhver løsøregenstand med undtagelse af 
landbrugsråvarer og produkter hidrørende fra jagt, selv om genstanden indgår som en fast bestanddel i en anden 
løsøregenstand eller i en fast ejendom. Ved »landbrugsråvarer« forstås jordbrugsprodukter, husdyrbrugsprodukter 
og fiskeriprodukter med undtagelse af produkter, der har undergået en første forarbejdning. Udtrykket »produkt« 
omfatter tillige elektricitet. 
Artikel 3 
1. Ved »producent« forstås fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller fabrikanten af et 
delprodukt, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig 
for at være dets producent. 
2. Uden at producentens ansvar derved berøres, anses den, der med henblik på videresalg, udlejning, leasing eller 
enhver anden form for distribution som led i sin erhvervsvirksomhed indfører et produkt i Fællesskabet som dettes 
producent i henhold til dette direktiv, og den pågældende er ansvarlig på samme måde som producenten. 
3. Såfremt producenten af produktet ikke kan identificeres, anses enhver leverandør af produktet som dets 
producent, medmindre leverandøren inden for et rimeligt tidsrum oplyser skadelidte om producentens identitet eller 
om identiteten af den person, som har leveret produktet til ham. Det samme gælder, endog selv om producentens 
navn er angivet, for indførte produkter, der ikke angiver identiteten af den i stk. 2 omhandlede importør. 
35 
Artikel 4 
Det påhviler skadelidte at føre bevis for skaden, defekten og årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden. 
Artikel 5 
Såfremt flere personer i henhold til bestemmelserne i dette direktiv er ansvarlige for samme skade, hæfter de 
solidarisk, og uden at nationale bestemmelser om regres berøres. 
Artikel 6 
1. Et produkt lider af en defekt, når det ikke frembyder den sikkerhed, som med rette kan forventes under 
hensyntagen til alle omstændigheder, navnlig 
a) produktets præsentation; 
b) den anvendelse af produktet, som med rimelighed kan forventes; 
c) tidspunktet, hvor produktet er bragt i omsætning. 
2. Et produkt anses ikke for at lide af en defekt, blot fordi der senere er bragt et bedre produkt i omsætning. 
Artikel 7 
Producenten er efter dette direktiv ikke ansvarlig, hvis han beviser, 
a) at han ikke har bragt produktet i omsætning, 
b) at det, omstændighederne taget i betragtning, må antages, at den defekt, der har forvoldt skaden, ikke var til stede 
på det tidspunkt, da han bragte produktet i omsætning, eller at denne defekt er opstået senere, 
c) at produktet hverken var fremstillet med henblik på salg eller anden form for distribution i et for producenten 
erhvervsmæssigt øjemed eller fremstillet eller distribueret som led i producentens erhvervsvirksomhed, 
d) at defekten skyldes, at produktet skal være i overensstemmelse med ufravigelige forskrifter udstedt af de offentlige 
myndigheder, 
e) at det på grundlag af den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, da han bragte produktet i omsætning, 
ikke var muligt at opdage defekten, eller 
f) at defekten, hvor der er tale om en fabrikant af et delprodukt, kan tilskrives udformningen af det produkt, i hvilket 
delproduktet indgår, eller de af det samlede produkts fabrikant givne anvisninger. 
Artikel 8 
1. For så vidt andet ikke fremgår af nationale bestemmelser om regres, nedsættes producentens ansvar ikke, når 
skaden er forårsaget af en defekt ved produktet i forening med en tredjemands adfærd. 
2. Producentens ansvar kan under hensyn til samtlige omstændigheder nedsættes eller bortfalde, når skaden er 
forårsaget af en defekt ved produktet i forening med fejl udvist af skadelidte eller af en person, for hvem skadelidte er 
anvarlig. 
Artikel 9 
Ved »skade« i artikel 1 forstås; 
a) personskade, herunder død; 
b) skade på eller ødelæggelse af en anden ting end selve det defekte produkt, med fradrag af en selvrisiko på 500 
ECU, forudsat at den pågældende ting 
i) er af en art, som sædvanligvis er beregnet til privat brug eller fortæring, og 
ii) hovedsagelig er anvendt af skadelidte til privat brug eller med henblik på privat fortæring. 
Nationale bestemmelser om ikke-økonomisk skade påvirkes ikke af denne artikel. 
36 
Artikel 10 
1. Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at erstatningskrav på grundlag af dette direktiv forældes tre år efter 
den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet. 
2. Medlemsstaternes bestemmelser om suspension eller afbrydelse af forældelsesfrister berøres ikke af dette 
direktiv. 
Artikel 11 
Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at skadelidtes rettigheder i henhold til bestemmelser i dette direktiv 
ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning, 
medmindre skadelidte inden for dette tidsrum har anlagt retssag mod denne. 
Artikel 12 
Producentansvaret i henhold til dette direktiv kan ikke fraskrives eller indskrænkes over for skadelidte ved en 
ansvarsfritagelses- eller ansvarsbegrænsningsklausul. 
Artikel 13 
Dette direktiv berører ikke de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om 
ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet 
for direktivets meddelelse. 
Artikel 14 
Dette direktiv finder ikke anvendelse på skade, som indtræffer ved nukleare ulykker, og som er omfattet af 
internationale konventioner, der er ratificeret af medlemsstaterne. 
Artikel 15 
1. Hver medlemsstat kan 
a) som en undtagelse fra artikel 2 i sin lovgivning bestemme, at udtrykket »produkt« i artikel 1 tillige betegner 
landbrugsråvarer og produkter hidrørende fra jagt; 
b) som en undtagelse fra artikel 7, litra e), i sin lovgivning bevare eller under iagttagelse af den i stk. 2 i nærværende 
artikel omhandlede procedure indføre bestemmelser om, at producenten er ansvarlig, selv om han beviser, at det på 
grundlag af den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, da han bragte produktet i omsætning, ikke havde 
været muligt at opdage defekten. 
2. Den medlemsstat, der ønsker at gøre brug af den i stk. 1, litra b), omhandlede foranstaltning, giver Kommissionen 
meddelelse om teksten til den påtænkte foranstaltning; Kommissionen underretter de øvrige medlemsstater herom. 
Den pågældende medlemsstat afstår fra at gennemføre den påtænkte foranstaltning i et tidsrum af ni måneder fra 
meddelelsen til Kommissionen, for så vidt Kommissionen ikke i mellemtiden har forelagt Rådet forslag til ændring af 
dette direktiv med hensyn til det omhandlede spørgsmål. Hvis imidlertid Kommissionen ikke inden for et tidsrum af tre 
måneder fra modtagelsen af ovennævnte meddelelse underretter vedkommende medlemsstat om, at den agter at 
forelægge et sådant forslag for Rådet kan medlemsstaten straks gennemføre den pågældende foranstaltning. 
Hvis Kommissionen forelægger Rådet et forslag til ændring af dette direktiv inden for ovennævnte tidsrum af ni 
måneder, skal vedkommende medlemsstat afstå fra at gennemføre den påtænkte foranstaltning i et yderligere 
tidsrum af atten måneder fra forslagets forelæggelse. 
3. Ti år efter datoen for direktivets meddelelse forelægger Kommissionen Rådet en rapport om, hvorledes 
domstolenes anvendelse af artikel 7, litra e), og af stk. 1, litra b), i nærværende artikel har indvirket på beskyttelsen af 
forbrugerne og på det fælles markeds funktion. På baggrund af denne rapport træffer Rådet i henhold til traktatens 
artikel 100 på forslag af Kommissionen afgørelse om ophævelse af artikel 7, litra e). 
Artikel 16 
1. Medlemsstaterne kan bestemme, at producentens samlede ansvar for personskade, herunder død, som er 
forårsaget af identiske genstande med samme defekt, skal være begrænset til et beløb på mindst 70 mio. ECU. 
2. Ti år efter datoen for direktivets meddelelse aflægger Kommissionen rapport til Rådet om, hvorledes anvendelsen 
af den økonomiske begrænsning af ansvaret i de medlemsstater, dér har benyttet sig af den i stk. 1 fastsatte 
mulighed, har indvirket på beskyttelsen af forbrugerne og på det fælles markeds funktion. På baggrund af denne 
37 
rapport træffer Rådet i henhold til traktatens artikel 100 på forslag af Kommissionen afgørelse om ophævelse af stk. 
1. 
Artikel 17 
Dette direktiv finder ikke anvendelse på produkter, der er bragt i omsætning inden datoen for ikrafttrædelsen af de i 
artikel 19 omhandlede bestemmelser. 
Artikel 18 
1. ECU'en er ved anvendelsen af dette direktiv den, der er fastsat i forordning (EØF) nr. 3180/78 (1), som ændret ved 
forordning (EØF) nr. 2626/84 (2). Modværdien i national valuta er første gang den, der gælder på datoen for 
udstedelsen af dette direktiv. 
2. Rådet foranstalter på forslag af Kommissionen hvert femte år en undersøgelse og eventuelt en revision af 
direktivets beløb under hensyn til den økonomiske og valutariske udvikling i Fællesskabet. 
Artikel 19 
1. Medlemsstaterne ændrer deres nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser med henblik på at 
efterkomme dette direktiv senest tre år efter datoen for direktivets meddelelse (1). De underretter straks 
Kommissionen herom. 
2. Den i artikel 15, stk. 2, omhandlede procedure gælder fra datoen for direktivets meddelelse. 
Artikel 20 
Medlemsstaterne tilsender Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsregler, som de udsteder på det 
område, der er omfattet af dette direktiv. 
Artikel 21 
Kommissionen tilsender hvert femte år Rådet en rapport om gennemførelsen af bestemmelserne i dette direktiv samt 
forelægger det i givet fald passende forslag. 
Artikel 22 
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne. 
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. juli 1985. 
På Rådets vegne 
J. POOS 
Formand 
(1) EFT C 241 af 14.10.1976, s. 9, og EFT C 271 af 26.10.1979, s. 3. 
(2) EFT C 127 af 21.5.1979, s. 61. 
(3) EFT C 114 af 7.5.1979, s. 15. 
(1) EFT L 379 af 30.12.1978, s. 1. 
(2) EFT L 247 af 16.9.1984, s. 1. 
(1) Dette direktiv er meddelt medlemsstaterne den 30. juli 1985. 
38 
ISSN 0254-1459 
KOM(1999) 396 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 06 08 15 
Katalognummer : CB-CO-99-414-DA-C 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg