Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Politikker for rationel energiudnyttelse i Den Europæiske Union og i ansøgerlandene« (98/C 407/25)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 29. januar 1998 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Energi, Kernekraft og Forskning, som udpegede Bernardo Hernández Bataller til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 22. juli 1998.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 357. plenarforsamling af 9. og 10. september 1998, mødet den 9. september 1998, med 95 stemmer for, 1 imod og 2 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Henstillinger fra ØSU om udvikling af foranstaltninger til rationel energiudnyttelse

Ud fra følgende betragtninger:

1.1. Rationel energiudnyttelse yder et vigtigt bidrag til opretholdelse af den europæiske industris konkurrenceevne, miljøbeskyttelsen, bevarelse af de naturlige ressourcer og jobskabelse.

1.2. Trods de utallige initiativer, der er taget for at optimere energiforbruget, er der ikke blevet gennemført nogen grundig analyse af de opnåede resultater. En sådan analyse ville have gjort det muligt at opstille prioriteter og udnytte de forskellige programmer bedst muligt.

1.3. Nationale og EU-programmer, både dem der specifikt tager sigte på rationel energiudnyttelse og dem, der er af horisontal karakter, er ikke koordineret med initiativer på andre områder, såsom FTU, jobskabelse og strukturudvikling.

1.4. Faldet i energi-intensitet, målt som den energi, der er nødvendig for at fremstille en BNP-enhed, er stagneret, og i nogle lande registreres der sågar igen en voksende energi-intensitet.

1.5. Kyoto-aftalerne om en begrænsning af drivhusgasemissioner () kræver en fordobling af indsatsen for at rationalisere energiforbruget, da dette er hovedårsagen til drivhuseffekten.

1.6. Den - ganske vist konjunkturbestemte - nedsættelse/stabilisering af energipriserne kan virke negativt ind på forbrugernes energisparebevidsthed.

1.7. Energisektorens liberalisering og opsplitningen af produktion, transport og distribution af elektricitet på forskellige virksomheder øger nok sektorens effektivitet, nedbringer omkostningerne og forbedrer Europas konkurrenceevne, men kan udviske fordelene ved efterspørgselsstyringsprogrammer [demand-side management (DSM)], fordi det dermed er vanskeligt at videregive fordelene ved en forbedring af systemets udnyttelsesfaktor til distributions-/markedsføringsselskaberne ().

1.8. Denne opsplitning af aktiviteter vanskeliggør en integreret ressourceplanlægning eller en minimalomkostningsplanlægning [Least-Cost-Planning (LCP)], hvor der skal tages hensyn til de eksterne omkostninger ved energiproduktion, - transformation, - og -distribution.

1.9. ØSU har afgivet adskillige udtalelser om strategier til mindskelse af CO2-emissionerne og andre drivhusgasser (), fremme af vedvarende energikilder (), energieffektivitet og rationel energiudnyttelse ().

1.10. Kommissionen udsendte for nylig meddelelsen om »Energieffektivitet i Det Europæiske Fællesskab: en strategi for rationel energianvendelse« (), hvori der anføres en række forhold, der skal danne grundlag for en debat om udformningen af en samordnet handlingsplan til fremme af rationel energiudnyttelse ().

1.11. Det nyligt vedtagne femte FTU-rammeprogram, hvor energiprojekter er en integreret del af bæredygtig udvikling og miljøbeskyttelse, forudsætter en forstærket indsats til fremme af teknologisk udvikling i EF baseret på løsninger, som nødvendiggør bedre energiudnyttelse.

fremsættes følgende henstillinger:

1.12. I de enkelte medlemsstater bør der oprettes et netværk af nationale udvalg, som skal koordineres af Kommissionens Generaldirektorat for Energi () med bistand fra Det Europæiske Miljøagentur. Dette vil gøre det muligt at analysere resultaterne af de forskellige programmer for rationel energiudnyttelse samt at foreslå korrigerende foranstaltninger.

1.13. Dette net bør danne udgangspunkt for udformning og gennemførelse af den handlingsplan, som Kommissionen foreslår i ovennævnte meddelelse (). Nettet skal samfinansieres af SAVE-II-programmet og af de enkelte medlemsstater.

1.14. Der bør opstilles kriterier og metoder til vejledende fastsættelse af konvergens mellem medlemsstaternes energiindikatorer, således at man kan analysere sammenhængen mellem medlemsstaternes programmer samt evt. sætte fingeren på faktorer, som kan forklare eventuelle forskelle. Disse indikatorer har særlig interesse for de nye ansøgerlande, der som hovedregel står i en ringere udgangsposition.

1.15. De forskellige EU-programmer bør koordineres, således at der fra starten tages hensyn til deres indvirkning på energiforbruget på samme vis, som der i dag foretages miljøkonsekvensvurderinger. De nationale udvalg må spille en mere aktiv rolle i formidling af information, udveksling af erfaringer og efterlevelse af henstillinger.

1.16. Omsættelse af direktiver i national ret og udarbejdelse af særlige bestemmelser, som fra starten inkorporerer passende kontrol- og overvågningsmekanismer, bør fremmes. Dette er særlig relevant i forbindelse med mærkning af husholdningsapparater, bygningers energieffektivitet og transport.

1.17. Der bør gennemføres generelle informationskampagner med passende opfølgning, bl.a. i skolerne, således at offentligheden forbliver bevidst om problemet og kan kræve reglerne overholdt.

1.18. Der bør i samarbejde med leverandørerne af udstyr gennemføres demonstrationsprojekter og sikres en udbredelse af resultaterne, således at disse leverandører kan konsolidere og diversificere deres udbud og dermed opnå mere effektive løsninger til erstatning af importeret udstyr.

1.19. Disse demonstrationsprojekter og regelgennemførelsen er særlig vigtig, når der er tale om de nye ansøgerlande, fordi de generelt har et højere energiforbrug.

1.20. Energiforsyningsselskaberne bør aktivt bestræbe sig på at nedsætte deres eget forbrug, tab ved transport og distribution, samt iværksætte de DSM-foranstaltninger, som giver de største økonomiske fordele på mellemlang og lang sigt.

1.21. Der bør over for distributions- og markedsføringsselskaber tages skridt til at fremme energibesparende udbudsordninger, som kan konkurrere med de energiproducerende og -importerende selskabers tilbud. I den økonomiske analyse bag disse ordninger bør der tages hensyn til de langsigtede fordele ved foranstaltninger til fremme af et rationelt energiforbrug.

1.22. De nye regler for rationel energiudnyttelse skal være forenelige med det indre energimarkeds principper. I denne forbindelse er det nødvendigt at styrke de relevante nationale og regionale organers institutionelle rolle samt at fremme etableringen af energitjenesteydelsesvirksomheder.

1.23. Der bør gøres en indsats for at fremme og konsolidere sektoraftaler mellem energiforbrugende virksomheder og nationale myndigheder, hvor analyser og løsninger ikke blot inkorporerer de energi- og miljømæssige gevinster, men også forbedret produktivitet og livskvalitet.

1.24. Tredjelande bør anvende de samme energieffektivitets- og miljøkriterier som EU's medlemslande.

1.25. Det bør undersøges, hvorledes en nedsættelse af subsidierne til energisektoren og indførelse af differentieret beskatning af de endelige energipriser vil virke økonomisk set på mellemlang og lang sigt. Der bør her tages hensyn til eksterne forhold med tilknytning til energikæden, uden at man dog må ramme erhvervslivets konkurrenceevne, hverken i EU eller i forholdet til tredjelande; der bør primært satses på de mest dynamiske sektorer, når det gælder indførelse af effektive løsninger.

2. Indledning

2.1. Energi er en grundlæggende faktor i dagligdagen og har stor indvirkning på produktionsomkosninger, husholdningernes budget, miljøet, den teknologiske udvikling og jobskabelse.

2.2. Udviklingen i energiefterspørgslen er bl.a. knyttet til væksten i BNP og dettes struktur, de disponible brændstoffer, foranstaltningerne til effektiv energiudnyttelse og prisstrukturen, hvor hver af disse faktorer udviser en forskellig grad af elasticitet.

2.3. Rationel energiudnyttelse betyder evnen til at opretholde samme produktionskapacitet og livskvalitetsniveau med et mindre energiforbrug. Rationel energiudnyttelse indebærer derfor en række foranstaltninger, lige fra teknologisk modernisering og anvendelse af mere energieffektive materialer til en mere energibevidst adfærd hos brugerne. Generelt bør rationel energiudnyttelse forstås som en koordinering af disse tre variabler.

2.4. EU har forbedret sin energiintensitet (målt som den energi, der er nødvendig for at fremstille en BNP-enhed), som mellem 1985 og 1990 faldt med 1,7 % årlig og mellem 1990 og 1995 med 0,6 % årligt, uden hensyntagen til klimatiske forhold. De mest effektive sektorer har været industrien (-2,5 % årligt i hele perioden) trods krisetider, som ikke tillader optimal udnyttelse af produktionskapaciteten, og servicesektoren samt de private husholdninger (-1,8 % årligt). Derimod har transportsektoren været det mest ineffektive med en stigning på 1 % årligt. Alt i alt kan der konstateres en opbremsning i forbedringen af energiintensiteten, som varierer fra den ene medlemsstat til den anden.

2.5. Forskellene mellem de enkelte lande skyldes bl.a.: deres økonomiske struktur, udviklingen af aktive strategier til fremme af rationel energiudnyttelse og offentlige informationskampagner, det økonomiske udviklingsniveau, teknologiske ændringer og prisstrukturen. Især prisstrukturen spiller en stor rolle, fordi der for industriens vedkommende er tale om ekstremt store forskelle: fra 82 ECU/toe (Belgien) til 170 EUC/toe (Finland) for fuel oil; fra 87 ECU/toe (Belgien) til 228 ECU/toe (Irland) for naturgas og fra 354 ECU/toe (Sverige) til 903 ECU/toe (Italien) for elektricitet. Under alle omstændigheder er slutpriserne ikke transparente, da de store aftagere indgår bilaterale aftaler.

2.6. I den forbindelse skal det fremhæves, at industriens slutpriser ifølge Det Internationale Energiagentur (IEA) er langt lavere i USA end i EU (50 % lavere for brændstoffer og 60 % for el). Dette gælder, især for elpriserne, også for mange udviklingslande, hvilket har en ugunstig indvirkning på de europæiske virksomheders omkostningsstruktur og fremmer virksomhedsudflytninger. Situationen i Japan er en anden, idet priserne på navnlig el og naturgas ganske vist næsten er dobbelt så høje, men til gengæld udviser industriprodukterne generelt en større merværdi.

2.7. De høje energipriser i Europa har virket som et incitament til at forbedre energiudnyttelsen. Da priserne imidlertid for øjeblikket tenderer mod at stagnere eller sågar falde i faste priser, kunne motivationen til at fortsætte og konsolidere energispareforanstaltningerne forsvinde. Sådanne foranstaltninger bør dog videreføres og udbygges af hensyn til konkurrenceevnen, miljøbeskyttelsen og beskæftigelsen.

2.8. I mange af ansøgerlandene er energipriserne lavere end i EU-landene, især for de private husholdninger. De direkte subsidier eller krydssubsidierne må derfor gradvis fjernes, og der må tages skridt til at sikre, at dette ikke kommer til at gå væsentligt ud over befolkningens levestandard.

3. Energi og miljø

3.1. Prospektering, forarbejdning og anvendelse af fossile brændstoffer tegner sig for trefjerdedele af menneskers CO2-emissioner, som er hovedårsagen til de mulige klimaændringer, der skyldes drivhuseffekten. Det er denne gasart, som sammen med N2O og metan gør energisektoren til den hovedansvarlige for dette fænomen. Generelt har CO2-emissionerne i medlemsstaterne været konstante i de sidste 10 år, omend med en vis nedgang per capita (0,2 %) i samme periode. De fire største EU-medlemsstater tegner sig for 70 % af emissionerne med Tyskland i spidsen trods en 3 %'s nedgang i de sidste fem år.

3.2. Hovedkilden til CO2-emissionerne er elproduktion. Emissionerne er imidlertid temmeligt stabile (en vækst på 0,3 % årligt) trods en større stigning i elproduktionen (1,5 % årligt) som følge af mere udbredt anvendelse af systemer med kombineret cyklus, gasværker og kombineret kraftvarmeproduktion. Blandt de energiforbrugende sektorer er det kun transportområdet, der udviste en støt vækst fra 19 % i 1985 til 26 % i 1995. De øvrige sektorers forbrug er forblevet mere eller mindre stabilt.

3.3. Rådets miljøministre blev den 3. marts og 19. juni 1997 enige om som mål at få reduceret drivhusgasemissionerne med 7,5 % inden 2005 (midtvejsmål) og med i alt 15 % inden 2010. Selv om de specifikke mål for reduktion af disse emissioner, der blev opstillet i den aftale, som blev indgået på Kyoto-konferencen om global klimaforandring, kun blev på 8 % for EU, anses det oprindelige mål for realistisk med den nuværende økonomiske vækst.

3.4. Af energirelaterede skadelige stoffer er der ud over CO2 også SO2 og NOx, som forårsager sur regn, sundhedsproblemer og ligeledes bidrager til drivhuseffekten. Generelt er SO2-emissionerne faldende på grund af et lavere svovlindhold, bedre kontrol- og reguleringssystemer i industrianlæg og anvendelse af olie og naturgas i stedet for faste brændstoffer. Med indførelsen af katalysatorer og forbrændingskontrolsystemer i mobile og stationære anlæg kan der også konstateres et fald i NOx-emissioner, omend det ikke er så stort som for SO2-emissioners vedkommende.

3.5. Hovedparten af ansøgerlandene anvender imidlertid kul til el-fremstilling og opvarmning i byerne, hvilket vil medføre en kraftig forøgelse af drivhusgasemissionerne i EU. Det er derfor nødvendigt at finde frem til bedre og mere effektive tekniske og administrative løsninger, som kan mindske disse emissioner uden at øge produktionsomkostningerne mærkbart.

3.6. I nogle af disse lande er der desuden sket et radikalt skift i transportforholdene. Førhen benyttede man især jernbaner, mens der nu i højere grad satses på landevejstransport. Mange køretøjer er endvidere lidet effektive, hvilket går ud over energiforbruget og forureningen.

4. Rationel energiudnyttelse og beskæftigelse ()

4.1. Gennem energibesparelser frigøres der som regel midler, som kan skabe de arbejdspladser, der opstår i forbindelse med diversificering af anlæg, en bedre og mere regelmæssige istandsættelse af anlæg og en bedre udrustning af tjenester ved udformning, bygning og finpudsning af anlæg. Kombineret kraftvarmeproduktion og uafhængig elproduktion giver desuden jobmuligheder.

4.2. I forbindelse med nogle projekter til sænkning af energiforbruget er der blevet indført automatiserede og integrerede styringsprocesser, som har betydet både højere produktivitet og en intern omstrukturering, der generelt ikke er gået ud over beskæftigelsen.

4.3. En stor fordel ved projekter til rationel energiudnyttelse er, at man undgår de økonomiske tab, der opstår ved afslutningen på store projekter som følge af tilpasnings- eller omstillingsvanskeligheder hos de virksomheder, der er leverandører af udstyr. Mindre anlæg fremmer også produktdiversificering hos leverandører, hvorved de kan udnytte deres ressourcer bedre og blive mindre sårbare over for mulige kriser.

4.4. Tre afsluttende kommentarer er nødvendige. Samtlige energibesparelser indebærer automatisk økonomiske fordele i den pågældende produktionssektor og dermed sandsynligvis en konkurrenceevneforbedring. Opnås energibesparelsen gennem anvendelse af mere effektivt udstyr, betyder dette i princippet, at marginalimporteret energi (energiimport skal især dække EU's eget energiunderskud) erstattes af teknologi, materialer og arbejdskraft, som højst sandsynligt er af europæisk oprindelse. Det samme gælder de private husholdninger, som med en stigning i den disponible indkomst vil være tilbøjelige til at spare mere op (en selvautomatisk proces) og bruge flere penge på potentielt jobskabende aktiviteter.

5. Strategier for rationel energiudnyttelse

5.1. I betragtning af de mikro- og makroøkonomiske fordele ved bedre energiudnyttelse og i bestræbelserne for at forbedre energi-intensiteten yderligere har adskillige regeringer igangsat energispareprogrammer med følgende sigte: forbedring af erhvervslivets konkurrenceevne og borgernes livskvalitet, mindskelse af emissionen af skadelige stoffer, diversificering af udbuddet af udstyr og minimering af den økonomiske væksts sårbarhed.

5.2. Strategierne for rationel energiudnyttelse bygger i alt væsentligt på tre hovedaktionslinjer: finansielle tiltag i form af subsidier eller prisforhøjelser (hovedsageligt afgifter), information om de bedste løsninger i de enkelte tilfælde, og endelig foranstaltninger, som via lovgivning tilstræber ændringer i adfærd og vaner. De vedføjede tabeller viser nogle typiske foranstaltninger i EU-medlemsstaterne, som svarer til disse tre aktionslinjer.

5.3. I de nye ansøgerlande er der med international bistand blevet oprettet nogle organer, som nu må integreres i det netværk af instanser, der allerede findes på EU-plan. Den største udfordring består imidlertid i at inkorporere ekspertisen fra de tidligere energitilsynstjenester, der fandtes i nogle af landene.

5.4. Viften af foranstaltninger er imponerende, og selv om nogle af dem er afsluttet, er de alle blevet gennemført med større eller mindre succes. Skønt rationalisering af energiforbruget som allerede nævnt er betinget af forskellige faktorer, afhænger udfaldet af foranstaltningerne til rationel energiudnyttelse i høj grad af offentlighedens energibevidsthed.

5.5. Foranstaltninger, der tager sigte på tilvejebringelse af information og fremme af de bedste løsninger for de enkelte sektorer, er de hyppigst forekommende i alle lande. De omfatter:

- Energirevisioner, som ved oliekrisernes (1973 og 1979) begyndelse spillede en central rolle for fastlæggelsen af energiforbruget, anvendes nu kun i særlige tilfælde og ikke systematisk som tidligere.

- Oplysningskampagner, som næsten helt er indstillet, fordi de er for dyre, for spredte og ikke giver resultater.

- Hvad angår konferencer og publikationer er mæthedspunktet i et vist omfang nået, især for publikationers vedkommende, idet de ofte er forældede. Endvidere har nogle lande ikke en gang givet den brede offentlighed den mest grundlæggende information.

5.6. Med hensyn til incitamenter og offentlige støtteforanstaltninger kan der fremføres følgende kommentarer:

- Den teknologiske udvikling er altid et klart incitament til at fremme rationel energiudnyttelse, omend der kan konstateres en vis mangel på koordination mellem de forskellige programmer, ligesom der mangler oplysninger om synenergivirkninger og om mislykkede programmer.

- Sektoraftaler kan være egnede løsninger, hvis de kombineres med offentlige incitamenter til at motivere den anden part, det være sig såvel selskaber som store aftagere. Ligesom tilfældet er med standarder, må der føres et passende tilsyn med sektoraftaler. Det ville være nyttigt med en tilbagemelding om resultaterne af de iværksatte initiativer.

- Subsidier har klart vist deres begrænsninger, da det ofte drejer sig om projekter, som under alle omstændigheder ville være blevet gennemført, og undertiden er den energimæssige gevinst vanskelig at adskille fra andre fordele ved projektet.

- Med den voksende liberalisering af økonomien er statsindgrebene gradvis blevet skåret ned, og vægten er blevet lagt mere på fremmekampagner end på subsidier eller streng håndhævelse af specifikke normer.

- I nogle tilfælde har overkapacitet vanskeliggjort gennemførelsen af efterspørgselsstyringsprogrammer. I andre tilfælde er der kun blevet udviklet specifikke teknologier til udjævning af belastningskurven. Endvidere har opsplitningen i elsektoren (produktion, transport og distribution) berørt udviklingen af efterspørgselsstyringsforanstaltninger, idet de fordele, der er knyttet til nedgange i spidsbelastninger, ikke kan videregives til distributøren. Spidsbelastninger kan nødvendiggøre efterspørgselsstyring fra selskabernes side. Noget tilsvarende gælder omkostningsbegrænsning i tilfælde af subventionerede takster (f.eks. for øer).

- Energiserviceselskaber har trods en omfattende støtte- og fremmeindsats kun oplevet en begrænset vækst og har i mange tilfælde været involveret i kombinerede kraftvarmeprojekter, som er nemmere at afstemme efter individuelle behov ud fra et energiforbrugssynspunkt.

5.7. De normer, der er blevet indført i praktisk talt alle lande, har været en klar fordel for forbrugerne, men de er ikke blevet strengt håndhævet eller kontrolleret. Situationen varierer naturligvis fra land til land, idet overholdelse af normer afhænger af, hvor bevidste forbrugerne er. Dette understreger betydningen af fremme- og informationskampagner på alle niveauer.

5.8. Endvidere har den voksende økonomiske liberalisering og nedbringelsen af de offentlige underskud betydet nedskæringer i bevillingerne til offentlige instanser, som så i et vist omfang er blevet tvunget til at orientere sig mere mod markedet. Dette er gået ud over deres uafhængighed og har i nogle tilfælde forvredet konkurrencen.

5.9. Kommissionen har ligeledes udviklet vigtige initiativer til nedsættelse af energiforbruget, som har haft stor indflydelse på de nationale programmer. Nedenstående tabel giver et overblik herover:

>TABELPOSITION>

5.10. Her skal også nævnes foranstaltninger, der fremmes gennem andre fællesskabsprogrammer såsom MEDA, SYNERGY, PHARE, TACIS og ALURE (), som har lettet erfaringsudvekslingen med tredjelande.

5.11. Der er ligeledes andre initiativer såsom Hvidbogen om Offentlig Transport og Kommunikation, som tager sigte på indgåelse af frivillige aftaler med automobilindustrien om en kraftig nedsættelse af motorkøretøjers gennemsnitlige energiforbrug, Kommissionens meddelelse om »Transport CO2 - en løsningsmodel for EU« () eller Hvidbogen om Energi (). ØSU () har udarbejdet eller er ved at udarbejde udtalelser og forslag med det samme mål i tankerne, nemlig optimering af energiforbruget for at konsolidere den europæiske industris konkurrencemæssige stilling.

5.12. Fællesskabsprogrammerne har sat skub i den teknologiske udvikling, omend interessen i den senere tid er aftaget på nogle områder, samt i gennemførelsen af markedsundersøgelser og indførelsen af nye bestemmelser. EF-programmerne har også muliggjort en koordinering og erfaringsudveksling i forbindelse med de nationale programmer, der er blevet igangsat under meget forskellige socio-kulturelle forudsætninger.

5.13. Koordineringen af samtlige programmer kan dog forbedres, idet der forekommer en vis grad af overlapning og dobbeltarbejde. I den forbindelse burde de rådgivende udvalg spille en mere aktiv rolle i erfaringsudvekslingen mellem de forskellige medlemsstater.

5.14. Et spørgsmål af fundamental betydning er den kombinerede kraftvarmeproduktion og generelt den uafhængige elproduktion, da den bidrager til at begrænse forbruget af primærenergi, hvilket er gunstigt for omkostningsudviklingen, miljøet og beskæftigelsen.

5.15. Situationen er langt fra den samme i alle medlemslandene, hvilket fremgår af nedenstående diagram. Ganske vist gik den kraftvarmebaserede elproduktion procentuelt tilbage i perioden 1974 til 1990, men situationen har ændret sig i den senere tid, bl.a. fordi der findes et reguleret marked i nogle lande og fordi nogle elselskaber stiller sig mere positivt.

Den kombinerede kraftvarmeproduktions andel af den samlede elproduktion i EU

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Meddelelse KOM(97) 514 endelig udg.

5.16. Ifølge forskellige undersøgelser, der er omtalt i Kommissionens meddelelse om kombineret kraftvarmeproduktion () er elproduktionskapaciteten ved kombineret kraftvarmeproduktion i EU på 900-1 000 TWh pr. år, hvilket svarer til omkring fire gange så meget elektricitet, som der blev frembragt ved kombineret kraftvarmeproduktion i 1994, og som vil kunne nedbringe CO2-emissionerne med 9 % i 2010. Det opstillede mål i denne meddelelse er en fordobling af den kombinerede kraftvarmeproduktions andel fra 9 % (204 TWh) til 18 % i 2010, hvilket forudsætter, at de potentielle CO2-emissioner reduceres med skønsmæssigt 4 % af de nuværende værdier.

6. Generelle bemærkning og prognoser

6.1. Alle programmer, der er blevet gennemført på nationalt og EU-plan, har ikke blot mindsket energiforbruget, men har også muliggjort en spredning af energikilderne og fremmet den uafhængige produktion af elektricitet samt erstattet fluorocarbonforbindelser i kølesystemer.

6.2. På trods af EU's anstrengelser er der en generel mangel på koordinering mellem de nationale foranstaltninger til rationel energiudnyttelse og andre sektorrelaterede foranstaltninger på nationalt og EU-plan. Manglende koordinering er et af de mest elementære kritikpunkter i forbindelse med ethvert program med offentlig deltagelse, men det er også det vanskeligste problem at løse, da en række strategiske og erhvervsmæssige interesser støder sammen.

6.3. Stivheden i energiefterspørgslen i situationer som den aktuelle, hvor priserne er stabile eller faldende, kræver en forbedring af foranstaltningerne til sænkning af energiforbruget. I den forbindelse er det vigtigt at udnytte tidligere erfaringer og indføre gennemprøvede metoder eller udvikle nye for at optimere energiforbruget og forebygge luftforurening.

6.4. Stagnationen i energiintensiteten kan tilskrives forskellige faktorer: stigningen i levestandarden, som fører til øget strømefterspørgsel og dermed i princippet et større forbrug af primærenergi, øget anvendelse af klimaanlæg, hurtigere omsætning af forbrugsgoder samt øget mobilitet for både personer og varer. Rent faktisk er industriens andel af energiforbruget faldende i de forskellige lande, mens bygge- og transportsektorens andel udviser en klar stigning. Dette skyldes også væksten i servicesektoren.

6.5. I nogle lande er interessen for spørgsmål vedrørende rationel energiudnyttelse taget af, eftersom priserne har stabiliseret sig, og der ved erhvervelsen af forbrugsgoder lægges mere vægt på købsprisen end på driftsomkostningerne. Dette er især alarmerende på boligområdet.

6.6. Den nødvendige gennemsigtighed i energipriserne i nogle af ansøgerlandene må ledsages af de teknologiske foranstaltninger, der skal til for at stabilisere energiudgifterne og minimere produktionsomkostningerne.

7. Forslag til foranstaltninger

7.1. ØSU anbefaler endnu en gang, at der opstilles klarere prioriteter og sikres en bedre koordinering af de forskellige programmer, både mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og EU, således at indsatsen kan forenes og erfaringer udveksles.

7.2. Kommissionen bør spille en vigtig rolle i udformningen, gennemførelsen og overvågningen af dette koordineringsarbejde og i givet fald foreslå korrigerende mekanismer for at gøre foranstaltningerne til rationel energiudnyttelse så effektive som muligt. Den bør også regelmæssigt offentliggøre hovedkonklusionerne i vurderingen af fremdriften i de forskellige programmer.

7.3. Kommissionens nylige meddelelse om »Energieffektivitet i Det Europæiske Fællesskab: en strategi for rationel energianvendelse« er et godt udgangspunkt for en debat mellem de forskellige involverede aktører, med det sigte at munde ud i en realistisk og sammenhængende handlingsplan.

7.4. Gennem energisparekampagner, som ikke må være for kostbare, og som skal være målrettede, bør man forsøge at dæmme op for den negative holdning i befolkningen, som de faldende energipriser kan udløse. En passende oplysningsindsats i den grundlæggende og den gymnasiale skoleundervisning bør heller ikke forsømmes.

7.5. Mærkningen af husholdningsapparater bør styrkes, og forbrugerne bør gøres opmærksomme på, hvor vigtigt det er at kræve relevante oplysninger, da dette er den eneste mulighed for at sikre, at reglerne overholdes. Endvidere bør man fremme teknologiske udviklinger, som giver et mindre forbrug til den samme pris.

7.6. Det samme gælder på boligområdet, hvor der bør gives udførlige oplysninger om både nye og gamle bygninger og både til køber og lejer. Håndhævelsen og tilsynet med overholdelse af regler om materialer, isolering og konstruktion bør styrkes i alle medlemslandene.

7.7. Den forebyggende vedligeholdelse af anlæg i industrien og på bygnings- og transportområdet for at sikre en effektiv drift og begrænse emissionsniveauet bør forbedres. Der bør indføres skattefordele til investorer, som vælger energivenlige løsninger.

7.8. Aftaler indgået med de store energiforbrugende sektorer, især industrien, bør udbygges og konsolideres i tråd med udviklingen og resultatet af de forskellige initiativer.

7.9. Energiserviceselskaber, som fremover bør finansiere mere avancerede projekter end hidtil, bør støttes. De risici, de indgår, kunne dækkes af producentgarantier samt af forsikringsselskaber, således at der gives erstatning for indtægtstab som følge af dårligt fungerende udstyr.

7.10. Energi bør indgå som et merværdiskabende element i forbindelse med andre tiltag, f.eks.:

- Udvikling af nye systemer til produktion og beklædning af dele af metal eller andre materialer.

- Fjernelse af forurenende stoffer fra udledninger gennem fremme af energieffektive løsninger.

- Genvinding eller genudnyttelse af forskellige materialer efter brug samt af biprodukter fra industrielle processer.

7.11. Transportsektoren er af særlig betydning som følge af dens negative påvirkning af udviklingen i energiintensiteten og CO2-emissionerne. I denne sektor træffes beslutningerne sjældent ud fra energikriterier, men de kommer alligevel til at virke kraftigt ind på energiforbruget:

- Fartgrænser og regelmæssig fartkontrol.

- Mindskelse af trafiktætheden i byerne gennem forebyggelse af hyppige opstandsninger, hensynsløs parkering og forbedring af trafikstrømmen. Fremme af offentlig transport.

- Fremme af brugen af PNG (komprimeret naturgas), biodiesel- eller hybridkøretøjer, der stort set kun har været anvendt forsøgsvis.

- Fremme af energieffektive køretøjer.

- Fremme af intermodale transportsystemer.

Som nævnt i arbejdsdokumentet er der her tale om en særligt vanskelig sektor på grund af dens store økonomiske betydning og problemerne med at lægge vaner om; det er imidlertid nødvendigt at sætte beslutsomt ind, hvis det skal lykkes at efterleve forpligtelserne om emissionsnedsættelse.

7.12. Kombineret kraftvarmeproduktion i industrien og til opvarmning samt klimaanlæg i bygninger bør fortsat fremmes. I de sydlige EU-medlemslande bør udviklingen af mere energieffektive metoder til drikkevandsproduktion støttes.

7.13. El- og naturgasselskaberne bør videreføre og konsolidere efterspørgselsstyringsprogrammerne og den integrerede ressourceplanlægning, som tager sigte på at udjævne belastningskurven og nedsætte energiforbruget. Udgifterne til disse programmer bør væltes over på priserne, men resultaterne bør kunne verificeres.

7.14. Både i EF-programmerne og i den teknologiske udvikling bør konkrete teknologier nyde fremme. Der tænkes her på de teknologier, hvor EU er sakket bagud i forhold til andre lande, eksempelvis absorptionsanlæg, vandrensningsanlæg og små og mellemstore turbiner. Endvidere bør der udvikles ekspertsystemer for overvågning af industrielle processer. Under alle omstændigheder bør man sikre en effektiv koordinering og undgå at sprede indsatsen på projekter, som tager sigte på udvikling af ensartede produkter, der kræver store investeringer.

7.15. Demonstrationsprojekter bør fremmes og resultaterne udbredes i samarbejde med teknologiproducenterne og energiserviceselskaberne. Der bør opstilles standardløsninger som »Best Practice«, og offentlige institutioner bør fremlægge eksempler i form af konkrete projekter.

7.16. Udveksling af data om ret til emissioner bør støttes gennem internationale aftaler, hvor man via specifikke projekter på nationalt plan analyser resultater, udveksler erfaringer og anskueliggør ved eksempler.

7.17. På et tidspunkt, hvor et stigende antal europæiske virksomheder er aktive i andre dele af verden, bør disse virksomheder anvende de samme energieffektivitets- og miljøkriterier som i deres oprindelseslande eller i det mindste opfordre til, at den relevante lovgivning tilpasses i overensstemmelse hermed.

7.18. Man bør fremme overførsel af teknologi, finansielle midler og knowhow generelt fra EU's medlemsstater til ansøgerlandene. Programmerne bør opstille prioriteter, og der bør kunne sættes tal på resultaterne.

7.19. Det bør undersøges, hvorledes en nedsættelse af subsidierne til energisektoren og indførelse af differentieret beskatning af de endelige energipriser vil virke økonomisk set på mellemlang sigt. Der bør her tages hensyn til eksterne forhold med tilknytning til energikæden, uden at man dog må ramme erhvervslivets konkurrenceevne, hverken i EU eller i forholdet til tredjelande; der bør primært satses på de mest dynamiske sektorer, når det gælder indførelse af effektive løsninger.

Bruxelles, den 9. september 1998.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

>TABELPOSITION>

() Der er tale om seks gasser angivet i aftagende rækkefølge: kuldioxid (CO2), metan (CH4), kvælstofoxid (N2O), fluorkulbrinter (HFC), perfluorkulbrinter (PFC) og svovlhexafluorid (SF6).

() Der findes imidlertid særlige områder, som kræver indførelse af denne type programmer fra distributionsselskabernes side på grund af mætning eller uegnede net. Samme bemærkning gælder de tilfælde, hvor der ydes støtte af sociale årsager, hvor et ringere forbrug medfører et fald i udgifterne.

() Den energimæssige dimension af klimaændringerne - EFT C 19 af 21.1.1998, Transport og CO2 (udtalelse under udarbejdelse).

() Grønbog om en fællesskabsstrategi »Fremtidens energi: vedvarende energikilder - EFT C 206 af 7.7.1997 - og ALTENER II - EFT C 19 af 21.1.1998«.

() SAVE II - EFT C 82 af 19.3.1996.

() KOM(1998) 246 endelig udg.

() ØSU har udarbejdet en udtalelse om denne meddelelse.

() Dette forslag findes også i Kommissionens meddelelse i form af en undergruppe for energieffektivitet, underlagt gruppen vedr. konvergens i de nationale energipolitikker.

() SAVE-programmet har finansieret en omfattende undersøgelse af den rationelle energiudnyttelses betydning for beskæftigelsen. Undersøgelsesresultaterne offentliggøres snart.

() SYNERGY: fremme af det internationale energisamarbejde; TACIS: teknisk bistand til SNG; ALURE: udnyttelse af energiressourcer i Latinamerika.

() KOM(98) 204 endelig udg.

() Hvidbogen om en energipolitik for Den Europæiske Union (KOM(95) 682).

() Den energimæssige dimension af klimaændringer - ETF C 19 af 21.1.1998, SAVE II - EFT C 82 af 19.3.1996 og Transport og CO2.

() KOM(97) 514 endelig udg. ØSU's udtalelse herom - EFT C 157 af 25.5.1998.