KOMMISSIONENS UDTALELSE om EF-Domstolens anmodning om ændring af artikel 51 i Domstolens statut, fremlagt som svar på erklæring nr. 12 til Nice-traktaten om EF-traktatens artikel 225, som ændret ved Nice-traktaten

2002/0226 (CNS)

KOMMISSIONENS UDTALELSE om EF-Domstolens anmodning om ændring af artikel 51 i Domstolens statut, fremlagt som svar på erklæring nr. 12 til Nice-traktaten om EF-traktatens artikel 225, som ændret ved Nice-traktaten [1]

[1] « Konferencen opfordrer Domstolen og Kommissionen til snarest at foretage en generel gennemgang af fordelingen af beføjelserne mellem Domstolen og Retten i Første Instans, især hvad angår direkte klageadgang, og til at forelægge passende forslag, så disse kan behandles af de kompetente instanser, så snart Nice-traktaten er trådt i kraft».

EF-Domstolens forslag

EF-Domstolen foreslår, at artikel 51 i statutten affattes således [2] :

[2] Rådets dok. nr. 10790- JUR 232- af 1.10.2001.

« Som en undtagelse fra bestemmelsen i EF-traktatens artikel 225, stk. 1, og i Euratom-traktatens artikel 140A, stk. 1, har Domstolen enekompetence til at behandle de i EF-traktatens artikel 230 og 232 og i Euratom-traktatens artikel 146 og 148 omhandlede sager, som indbringes af en medlemsstat, en fællesskabsinstitution eller Den Europæiske Centralbank vedrørende en retsakt vedtaget af Europa-Parlamentet eller Rådet eller de to institutioner i fællesskab eller det forhold, at Europa-Parlamentet eller Rådet eller de to institutioner i fællesskab har undladt at træffe afgørelse.

Domstolen har ligeledes enekompetence til at behandle de i samme artikler omhandlede sager, som indbringes af en fællesskabsinstitution eller ECB vedrørende en retsakt vedtaget af Kommissionen eller det forhold, at Kommissionen har undladt at træffe afgørelse, eller som indbringes af en fællesskabsinstitution vedrørende en retsakt vedtaget af ECB eller det forhold, at ECB har undladt at træffe afgørelse."

De foreslåede bestemmelser vil resultere i,

* at Domstolen bevarer sine enekompetence [3] til at behandle annullations- og passivitetssøgsmål

[3] Ud over dens kompetence i traktatbrudssager -- som Domstolens forslag ikke omfatter (men som kunne tænkes overført til Retten på grundlag af andet punktum i artikel 225, stk. 1, første afsnit) -- samt til afgørelse af præjudicielle spørgsmål og til at afgive udtalelser.

- mod Rådet og Europa-Parlamentet eller mod dem begge i forening indbragt af medlemsstaterne, institutionerne eller ECB

- mod Kommissionen og ECB kun, hvis sagen er anlagt af en anden institution eller af ECB

* at Førsteinstansretten får udvidet sin nuværende kompetence til også at omfatte annullations- og passivitetssøgsmål indbragt af medlemsstaterne mod Kommissionen og ECB.

Domstolens forslag er baseret på « en statistisk og materiel undersøgelse af alle sager anlagt af institutionerne og medlemsstaterne i de fem sidste år (1996-2000) » [4] (Dok. nr. 10790, forklarende note, s. 4, næstsidste afsnit)

[4] Se Rådets dok. nr. 5604/02- JUR 26 af 24.1.2002.

Vurdering af Domstolens forslag

Indledende bemærkninger

a) I Domstolens forslag indgår ingen overvejelser om en eventuel overførsel af kompetence til afgørelse af præjudicielle spørgsmål til Førsteinstansretten som omhandlet i Nice-traktatens artikel 225, stk. 3.

Kommissionen er enig heri, eftersom den væsentligste nyskabelse i Nice-traktaten består i at gøre Førsteinstansretten til den ret, der normalt skal tage sig af direkte søgsmål, og eftersom det alene påtænkes at overføre kompetence i præjudicielle sager inden for særlige områder, som så skal fastlægges nærmere i anden omgang, eventuelt som led i mere generelle overvejelser om indførelse af særlige retsinstanser, jf. Nice-traktatens artikel 225, stk. 2.

b) Forslaget tager sigte på at få iværksat den del af reformen, der tales om i første punktum i artikel 225, stk. 1, idet Domstolen mener, at "der på dette stadium ikke er anledning til at udnytte de muligheder, som traktatens artikel 225, stk. 1, første afsnit, sidste punktum, giver" (forklarende note, s. 4, fjerde afsnit).

Det er Kommissionen også enig i, for på indeværende stadium er det ikke så vigtigt at få overført andre sager end dem, der er omhandlet i første punktum, dvs. traktatbrudssager, til Førsteinstansretten.

c) Af den forklarende note til Domstolens forslag fremgår det, at Domstolen har søgt at trække en klar og utvetydig skillelinje, således at systemet bevarer sin gennemskuelige opbygning og de begreber, der anvendes, ikke kan fortolkes forskelligt (s. 4, fjerde afsnit).

Dette meget vigtige mål må imidlertid følges op af en kompetenceomlægning i overensstemmelse med Nice-traktatens ånd og bogstav.

d) Domstolen udtaler herom, at inden for Nice-traktatens rammer "skal der være en særlig begrundelse for de tilfælde, hvor (den) skal bevare en enekompetence".

Den tilføjer, at "ledetråden" i dens forslag er at "bekræfte Domstolens rolle, som næsten svarer til en forfatningsdomstols", og at "den i denne ånd fortsat bør være enekompetent til at prøve den grundlæggende lovgivningsvirksomhed og til at løse konflikter mellem institutionerne" (s. 3, in fine)

Kommissionen er helt enig i denne analyse. For Nice-traktaten tager sigte på at forbeholde Domstolen de vigtige sager, således at den fremover kan koncentrere sig om sine tre hovedfunktioner, nemlig at fungere som forfatningsdomstol (afgive udtalelser, træffe afgørelse i traktatbrudssager og i særlig vigtige sager), som appeldomstol for domme afsagt af Førsteinstansretten og som øverste fortolkningsdomstol i forbindelse med præjudicielle spørgsmål og fornyet prøvelse af Rettens domme [5].

[5] Jf. Nice-traktatens artikel 225, stk. 2 og 3 (sidste afsnit).

Blandt de særlig vigtige direkte søgsmål indgår helt klart sager mellem institutioner samt sager indbragt af medlemsstaterne eller institutionerne mod basisretsakter.

Disse tvister berører direkte den måde, hvorpå Fællesskabet fungerer med hensyn til ligevægten i den fordeling af kompetence og beføjelser, traktaterne fastsætter, dels mellem institutionerne og medlemsstaterne, og dels mellem institutionerne indbyrdes. Netop derfor bør disse sager i overensstemmelse med Nice-traktaten være underlagt Domstolens enekompetence.

e) Kommissionen bemærker dog følgende:

i] med hensyn til sager mellem institutionerne omfatter Domstolens forslag kun sager mellem Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen og ECB. Efter Kommissionens opfattelse bør Domstolen have kompetencen i enhver interinstitutionel tvist og dermed også

* i sager mellem institutionerne og de organer og institutioner [6], der som formuleret i EF-traktatens artikel 286, stk. 1, "er oprettet ved eller på grundlag af denne traktat" [7] ,

[6] Se artikel 1, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999 af 25.5.1999 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig - OLAF- (EFT L 136, s.1).

[7] F.eks. : C-15/00 Kommissionen mod ECB, organer oprettet ved traktaten (ERC, ØSU) eller afledt ret, f.eks. Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering (forordning nr. 2309/93 af 22.7.1993) eller Det Europæiske Genopbygningsagentur (forordning nr. 2454/1999 af 15.11.1999).

* og i alle tvister angående forretningsordener eller bestemmelser om arbejdsgangen i en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan. Det er bl.a. tilfældet med sager anlagt af medlemmer af Europa-Parlamentet mod bestemmelser i Parlamentets forretningsorden eller afgørelser om godkendelse af rammeaftaler indgået mellem institutionerne (se nedenfor under II.B).

ii] Kommissionen mener også, at det af Domstolen foreslåede kriterium for kompetencefordelingen mellem Domstolen og Retten -- hvor det med hensyn til kompetencefordeling ikke blot lægges til grund, hvem der er sagsøger, men også hvem sagsøgte er - ikke helt stemmer overens med målsætningen i Nice-traktaten, i det omfang, hvor dette kriterium indebærer,

* at Domstolen bevarer sin enekompetence i tvister, hvor dens enekompetence ikke længere er berettiget ud fra Nice-traktaten

* at prøvelsen af de retsakter, der bør være underlagt Domstolens enekompetence, overføres til Retten.

I. Kriteriet baseret på den sagsøgte fører - når der er tale om Rådet - til, at Domstolen får enekompetence i sager, der fremover skulle overføres til Retten

Domstolens forslag om, at Domstolen skal have enekompetence til at prøve alle retsakter vedtaget af Rådet og Europa-Parlamentet, tager - som Domstolen præciserer det (forklarende note [8], s. 5, tredje afsnit) - sigte på retsakter vedtaget efter fælles beslutningstagning såvel som retsakter vedtaget inden for rammerne af de to institutioners selvstændige beføjelser.

[8] Dok. nr. 10790, nævnt i fodnote 1.

Inden for rammerne af sine selvstændige beslutningsbeføjelser vedtager Rådet imidlertid adskillige retsakter, der ikke bør være underlagt Domstolens enekompetence ifølge Nice-traktaten.

A. Beslutninger i statsstøttesager vedtaget af Rådet i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra (e), og artikel 88, stk. 2.

Det er en logisk konsekvens af Nice-traktaten, at når Domstolen - som den selv erkender det - skal koncentrere sig om sin nærmest forfatningsmæssige rolle, bør den ikke længere også skulle behandle den type sager.

Der mindes om, at Domstolen i sit forslag fra 1998 havde foreslået disse sager overført til Retten, netop for at løse problemerne med den "opsplitning af kompetence, som nok mest berører disse tvister, i sager mod en og samme retsakt, alt efter hvem sagen anlægges af" [9].

[9] Rådets dok. nr. 5713/99 -JUR 54- af 25.2.1999 (begrundelsen, s. 4).

Samtlige statsstøttesager bør nu falde ind under Retten, uanset hvem der anlægger dem og mod hvem, med undtagelse af sager angående forordninger vedtaget af Rådet i medfør af artikel 89 (tidl. 94), i betragtning af, at der her er tale om basisretsakter (se nedenfor).

B. Handelspolitiske foranstaltninger, bl.a. de forordninger, hvorved Rådet pålægger endelige antidumpingafgifter eller udligningsafgifter [10].

[10] Forordninger vedtaget med hjemmel i en bestemmelse i en basisretsakt, såsom artikel 12 i Rådets forordning nr. 2423/88 af 11.7.1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EFT 1988 L 209), efter at Kommissionen i henhold til en forordning har pålagt en midlertidig antidumpingtold eller en udligningsafgift (artikel 11).

Af samme grunde som de ovenfor nævnte bør sager anlagt af medlemsstater mod denne type foranstaltninger overføres til Retten, således som Domstolen i øvrigt også foreslog det i 1998.

C. Foranstaltninger til gennemførelse af en basisretsakt vedtaget med hjemmel i en traktatbestemmelse

I den forklarende note til sit forslag udtaler Domstolen (s. 5) :

"Hvad angår de 30 sager, der blev anlagt mod Rådet (i den af Domstolen valgte referenceperiode 1996-2000), var der for de flestes vedkommende mest, der talte for, at Domstolen skulle være enekompetent til at behandle dem. Antallet af sager, i relation til hvilke vurderingen var en anden, forekom at være for beskedent til at kunne give grundlag for at overveje at indføre et yderligere kriterium, som ville give anledning til forvirring, men ikke give nogen reel statistisk fordel".

Ifølge Domstolens analyse af de sager, der blev indbragt for Domstolen i referenceperioden (dok. nr. 5604, s. 11-15, herefter benævnt "analysen"), fordelte de 30 sager, der blev anlagt mod Rådet, sig således:

« 14 drejede sig om basisretsakter vedtaget af Rådet ....

3 drejede sig om forvaltningen af en fælles markedsordning og forekommer ikke umiddelbart at høre hjemme i Domstolen

For de resterende 13 sagers vedkommende kan kompetencespørgsmålet diskuteres. Der er tale om 4 sager anlagt mod foranstaltninger vedtaget som led i den fælles handelspolitik og 9 sager anlagt mod foranstaltninger vedtaget som led i den fælles fiskeripolitik."

Det er her værd at lægge mærke til, at Domstolen selv giver udtryk for tvivl om det rigtige i, at disse sager fortsat skal henhøre under dens kompetence. Efter Kommissionens opfattelse tyder en gennemgang af de forskellige foranstaltninger, der blev anfægtet i disse 30 sager, på, at det foreslåede kriterium baseret på den sagsøgte ikke uden videre bør danne grundlag for kompetencefordelingen mellem Domstolen og Retten i Nice-traktatens forstand.

Af gennemgangen af disse 30 sager fremgår nemlig, at kun 13 af dem drejer sig om basisretsakter vedtaget med hjemmel i en traktatbestemmelse.

Der er tale om

- 12 sager, der figurerer (analysen, s. 11-13) i den første gruppe på 14 sager, der faktisk vedrører basisretsakter (tvister angående retsgrundlag, undtagen sag C-93/00 og C-445/00),

- og en af de fire handelspolitiske sager, der var nævnt i analysen (s. 14), nærmere betegnet sag C-149/96 [11], der drejer sig om en rådsafgørelse vedtaget i medfør af EF-traktatens artikel 113 og artikel 228, stk. 2.

[11] Sml. 1999, s. I-8427.

De andre 17 sager drejer sig ikke om basisretsakter, men om foranstaltninger truffet af Rådet på grundlag af en bemyndigelse i en retsakt vedtaget med hjemmel i traktaten.

Eksempelvis kan nævnes de 2 sager, der er nævnt (analysen, s. 13) i den første gruppe på 14 sager, nemlig

- sag C-445/00, Østrig mod Rådet, der drejede sig om en retsakt vedtaget af Rådet efter en forskriftsudvalgsprocedure i henhold til artikel 16 i protokol nr. 9 til akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse

- og sag C-93/00, Parlamentet mod Rådet, der drejede sig om forordning nr. 2772/1999 om fastsættelse af generelle regler for en obligatorisk mærkningsordning for oksekød, som Rådet havde vedtaget med kvalificeret flertal efter forslag fra Kommissionen, i overensstemmelse med artikel 19, stk. 6, i forordning nr. 820/97 [12].

[12] Rådets forordning nr. 820/97 om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af kvæg og om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter (EFT L 117/1997, s.1). I artikel 19, stk. 6, hedder det, at "Rådet skal inden den 1. januar 2000 med kvalificeret flertal og på forslag af Kommissionen træffe afgørelse om, hvorvidt det er muligt og ønskeligt at kræve en obligatorisk angivelse af andre oplysninger end de i stk. 2 nævnte og at udvide anvendelsesområdet for denne forordning til også at omfatte andre produkter end de i artikel 2, første led, nævnte".

1. Med hensyn til foranstaltninger vedtaget inden for rammerne af udvalgsprocedurerne [13]

[13] Oprindeligt fastlagt i Rådets afgørelse nr. 87/373 af 13.7.1987 (EFT L 197/1987, s.33), som blev erstattet af Rådets afgørelse 1999/468 (EFT L 184/1999, s.23).

mindes der om, at ved disse procedurer skal Rådet inddrages, hvis udvalget bestående af repræsentanter for medlemsstater afgiver negativ udtalelse og undertiden hvis det ikke afgiver nogen udtalelse [14], eller - i forbindelse med udvalgsprocedurer angående beskyttelsesforanstaltninger - hvis en medlemsstat forelægger en afgørelse truffet af Kommissionen for Rådet [15] og den pågældende foranstaltning ender med at blive vedtaget enten af Rådet eller af Kommissionen, hvis Rådet ikke har truffet afgørelse inden fristens udløb.

[14] Som det i øvrigt understreges i præmis 16, 23 og 24 i Domstolens kendelse af 23.2.2001 i sag C-445/00, Østrig mod Rådet (Sml. 2001, s. I - 1464); se også sag C-352/96 angående handelspolitikken, nærmere betegnet forordning nr. 1552/96 (EFT L 190/1996, s.1 - Rådet blev inddraget efter negativ udtalelse fra forvaltningskomiteen).

[15] Se andre handelspolitiske sager indbragt for Domstolen: C-110/97 angående forordning nr. 304/97 (EFT L 51/1997, s.1), hvor en retsakt vedtaget af Kommissionen blev forelagt Rådet af Det Forenede Kongerige, og C-301/97 angående forordning nr. 1036/97 (EFT L 151/1997), hvor en retsakt vedtaget af Kommissionen blev forelagt Rådet af Spanien og Det Forenede Kongerige).

Heraf følger, at foranstaltninger vedtaget efter en udvalgsprocedure har samme karakter, både materielt og med hensyn til deres anvendelsesområde og virkninger, uanset hvem der vedtager dem [16].

[16] Der kan bl.a. sammenlignes med sag C-89/96, Portugal mod Kommissionen, angående forordning nr. 3053/95 vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 17 og 19 i Rådets forordning 3030/93 efter positiv udtalelse fra Tekstiludvalget (EFT L 323/1995, s.1), eller sag C-159/96, Portugal mod Kommissionen, sag C-289/96, Danmark mod Kommissionen, sag C-293/96, Tyskland mod Kommissionen, og sag C-299, Frankrig mod Kommissionen, som Domstolen nævner på listen over sager indbragt mod Kommissionen.

Det forekommer derfor kunstigt at opdele disse sager mellem Rådet og Kommissionen og lade dem være underlagt Domstolen eller Retten, alt efter om den anfægtede retsakt er vedtaget af Rådet eller af Kommissionen.

2. Andre foranstaltninger truffet af Rådet med bemyndigelse i en basisretsakt

I medfør af traktatens artikel 202 (tidl. 145) kan Rådet i særlige tilfælde forbeholde sig retten til selv at udøve gennemførelsesbeføjelser.

Disse tilfælde, der er ret sjældne, hvis man ser på alle de gennemførelsesforanstaltninger, der er vedtaget inden for fællesskabsretten [17], optræder hovedsagelig inden for sektorer som bl.a. den fælles landbrugs- og fiskeripolitik, hvor det for gennemførelsen af basislovgivningen er nødvendigt at vedtage en lang række tekniske forskrifter.

[17] I henhold til artikel 1 i afgørelse 1999/468 er gennemførelsesbeføjelserne i princippet tillagt Kommissionen, "med undtagelse af særlige og begrundede tilfælde, hvor basisretsakten giver Rådet ret til selv direkte at udøve visse gennemførelsesbeføjelser".

I den af Domstolen valgte referenceperiode er de tekniske foranstaltninger, Rådet således har vedtaget, illustreret ved den allerede nævnte sag C-93/00 [18], de 3 sager angående fælles markedsordninger og de 9 sager angående den fælles fiskeripolitik.

[18] Se fodnote 6.

Der er to rækker argumenter for, at alle disse foranstaltninger bør henhøre under Rettens kompetence:

a) deres meget tekniske karakter

Forordning nr. 2772/1999 [19], som sag C-93/00, Parlamentet mod Rådet, drejede sig om, og som kun indeholder én artikel, der i øvrigt indskrænker sig til at henvise til bestemmelserne i basisforordningen, forordning nr. 820/97, fastsætter de generelle regler for en obligatorisk mærkningsordning for oksekød.

[19] EFT L 334/1999, s.1.

De rådsforordninger, de 3 sager angående markedsordninger drejede sig om (s. 13), har alle sammen til formål at fastsætte interventionsprisen for visse landbrugsprodukter i produktionsårene.

De forordninger, som de 9 sager inden for den fælles fiskeripolitik drejede sig om (s. 14 og 15), tager sigte på at fastsætte tekniske bestemmelser, bl.a. de samlede tilladte fangstmængder for visse fiskebestande [20].

[20] Bl.a. forordning nr. 3074/95 (EFT L 330/1995, s.1).

I betragtning af den rolle, Nice-traktaten har tillagt Domstolen, bør behandlingen af disse sager i første og sidste instans ikke være "forbeholdt" den.

b) deres kontekst

Alle de rådsforordninger, som de ovennævnte 13 sager drejede sig om, blev vedtaget efter samme fremgangsmåde [21], i overensstemmelse med bestemmelserne herom i basisretsakten.

[21] Rådet traf afgørelse med kvalificeret forslag, efter forslag fra Kommissionen.

Det er imidlertid værd at bemærke, at alle de pågældende basisretsakter, der fastsatte, at denne fremgangsmåde skulle følges, også fastlægger udvalgsprocedurer og i øvrigt fastsætter, at visse supplerende foranstaltninger skal vedtages efter bestemmelserne i traktaten.

I fiskerisektoren fastsætter Rådets forordning nr. 3760/92 [22] både

[22] EFT L 389/1992, s.1.

- i artikel 8, stk. 4, den fremgangsmåde, Rådet skal følge ved vedtagelsen af de forskellige retsakter, som de ovennævnte 9 sager blev indbragt mod (med kvalificeret flertal og efter forslag fra Kommissionen),

- i artikel 15 en procedure med uddelegering af beføjelser til Kommissionen (uden inddragelse af noget udvalg) og til Rådet, som kan træffe anden afgørelse inden for en frist på en måned, efter at en medlemsstat har forelagt det sagen, og

- i artikel 17 og 18 en klassisk udvalgsprocedure med et forvaltningsudvalg [23].

[23] Det samme er tilfældet med forordning nr. 1785/81 om den fælles markedsordning for sukker (EFT L 177/1981, s. 4, ændret i EFT L 206/1996, s. 43), som er basisretsakten for de retsakter, sag C-340/98 og C-357/99 drejede sig om, og som blev vedtaget efter den ovennævnte procedure, jf. forordningens artikel 3, stk. 5, artikel 5, stk. 5, og artikel 8, stk.4.

i) de foranstaltninger, Rådet vedtager alene, med hjemmel i en basisretsakt, adskiller sig imidlertid ikke i henseende til deres vigtighed fra de retsakter, Kommissionen vedtager inden for rammerne af de udvalgsprocedurer, der indføres ved samme basisretsakt

Det må understreges, at Rådet og Kommissionen i henhold til artikel 2 i Rådets afgørelse 1999/468 [24] skal vedtage

[24] Se fodnote 11.

"a) ... foranstaltninger vedrørende anvendelsen af den fælles landbrugs- og den fælles fiskeripolitik eller gennemførelsen af programmer med store budgetmæssige konsekvenser"

såvel som

"b) generelle foranstaltninger, der har til formål at gennemføre væsentlige bestemmelser i basisretsakter, herunder (følsomme) foranstaltninger vedrørende beskyttelse af menneskers, dyrs eller planters sundhed eller sikkerhed .."

og

"tilpasse og ajourføre" basisretsakter vedtaget med hjemmel i traktaten.

De foranstaltninger, der vedtages af Kommissionen og af Rådet, træffes således

* på alle områder, også på komplicerede områder, hvor der er tale om vanskelige politiske valg.

Der kan f.eks. henvises til Kommissionens og Rådets forskellige beslutninger om visse hasteforanstaltninger til beskyttelse mod bovin spongiform encephalopati, som blev opregnet i Domstolens kendelse af 21.6.2000 i sag C-514/99 [25] (nævnt i Domstolens forklarende note, s. 9)

[25] Sag C-514/99, Frankrig mod Kommissionen, Sml. 2000, s. I-4706; se også sag C-180/96, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Domstolens forklarende note, s. 6.

* og hvor der - som Domstolen bemærker i forbindelse med Rådets forordning 2772/1999, som sag C-93/00 drejede sig om - kan være tale om andet og mere end blot gennemførelsesbestemmelser, måske ligefrem retsakter af lovgivningslignende karakter [26].

[26] Se Domstolens analyse, s. 11, sagerne i afsnittet "Tilpasning af retsregler vedtaget af Rådet".

Se f.eks.

- præmis 6 og 19 i Köster-dommen (sag C 25/70), hvor Domstolen anerkendte, at Kommissionen kunne være bemyndiget til at supplere de fragmentariske bestemmelser i en basisretsakt (Sml. 1970, s.1161, særlig s. 1172-1175),

- præmis 41 i dommen i sag 240/90, Tyskland mod Kommissionen, hvor Domstolen statuerer, at "når blot Rådet i sin grundforordning har fastsat grundreglerne på det pågældende område, kan det tillægge Kommissionen den generelle beføjelse til at træffe gennemførelsesforanstaltningerne dertil uden at skulle angive hovedlinjerne i den delegerede beføjelse. En bestemmelse affattet i generelle vendinger er et tilstrækkeligt grundlag for en sådan delegation" (Sml. 1992, s. 5434).

Af det ovenstående følger, at der ikke kan sondres mellem gennemførelsesbestemmelser til en basisretsakt alt efter, hvem der vedtager dem, eller efter hvilken procedure de vedtages - de udgør en samlet helhed, der tager sigte på den pågældende retsakts gennemførelse, og det ville være kunstigt at adskille dem.

ii) Denne konstatering bekræftes af formuleringen i de gennemgåede basisretsakter, der alle sammen - ud over de forskellige ovennævnte procedurer - foreskriver henvisning til den lovgivningsprocedure [27], der i henhold til traktaten skal følges ved vedtagelse af visse udtrykkeligt definerede supplerende bestemmelser.

[27] Således henviser forordning nr. 3760/92 til proceduren efter traktatens artikel 43 med hensyn til vedtagelse af de foranstaltninger, der er nævnt i forordningens artikel 4, stk. 1, artikel 5, stk. 1, og artikel 8, stk. 3.

Med andre ord har lovgiveren i de pågældende basisretsakter selv bestemt, hvilke bestemmelser der skal vedtages på gennemførelsesniveauet, og hvilke der skal vedtages på lovgivningsniveauet, når det drejer sig om at supplere de vedtagne regler.

iii) Endelig bemærkes, at denne konstatering ikke kun gælder de her nævnte områder.

Eksempelvis kan der peges på

* de tilsynsbestemmelser, Rådet har vedtaget med kvalificeret flertal efter forslag fra Kommissionen [28] - der er ofte parallelitet mellem sådanne bestemmelser og de beskyttelsesforanstaltninger, Kommissionen eller Rådet vedtager efter en udvalgsprocedure [29], og Domstolen havde i øvrigt i 1998 foreslået, at prøvelsen af disse bestemmelser blev overført til Retten

[28] F.eks. artikel 17 i Rådets forordning nr. 3285/94 af 22.12.1994 om den fælles importordning og om ophævelse af forordning nr. 518/94 (EFT L 349 af 31.12.1994, s.53).

[29] Artikel 16 i den ovennævnte forordning 3285/94.

* de handelspolitiske foranstaltninger, der træffes af Rådet eller Kommissionen inden for rammerne af den udvalgsprocedure, der blev indført i artikel 14 i forordning nr. 3286/94 [30], eller af Rådet i medfør af denne forordnings artikel 13, stk. 3, i henhold til hvilken Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal efter forslag fra Kommissionen, i overensstemmelse med traktatens artikel 113.

[30] Rådets forordning nr. 3286/94 af 22.12.1994 om fastsættelse af fællesskabsprocedurer på området for den fælles handelspolitik med henblik på at sikre udøvelsen af Fællesskabets rettigheder i henhold til internationale handelsregler, navnlig regler fastlagt i Verdenshandelsorganisationens regi (EFT L 349 af 31.12.1994, s.71).

c) På baggrund af disse betragtninger finder Kommissionen

i) at foranstaltninger til gennemførelse af en retsakt vedtaget med hjemmel i en traktatbestemmelse udgør et hele, der bør pådømmes af den samme retsinstans, dvs. af Førsteinstansretten,

ii) at de annullations- og passivitetssøgsmål, der af medlemsstaterne, institutionerne og ECB anlægges mod retsakter vedtaget (eller en undladelse af at træffe afgørelse) i medfør af en traktatbestemmelse derimod bør være forbeholdt Domstolen, med undtagelse af beslutninger på bl.a. konkurrence- og statsstøtteområdet (se nedenfor).

Denne løsning opfylder begge Domstolens målsætninger, som er at bevare kompetencen med hensyn til "kontrollen med institutionernes basislovgivning" (forklarende note, s. 4 in fine), og samtidig "få overført en betydelig sagsmængde til Retten" (forklarende note, s. 4, næstsidste afsnit).

I den forbindelse understreges, at denne løsning rent kvantitativt, i forhold til Domstolens forslag, indebærer, at yderligere 17 søgsmål [31] overføres til Retten, dog således, at nogle søgsmål anlagt mod Kommissionen til gengæld forbliver i Domstolen, nærmere betegnet de 4 sager angående direktiverne vedtaget i henhold til EF-traktatens artikel 86, stk. 3 (tidl. artikel 90, stk. 3) (analysen, s. 10-11).

[31] 13 af de i alt 30 sager indbragt mod Rådet i referenceperioden - for de 9 fiskeripolitiske sager, de 3 handelspolitiske og C-93/00 bør forblive i Domstolen.

II. Domstolens forslag indebærer, at prøvelsen af retsakter, der bør henhøre under Domstolens enekompetence, overføres til og forbliver hos Retten

A. Retsakter, hvis prøvelse ikke kan overføres til Førsteinstansretten

1. Normative retsakter vedtaget af andre institutioner end Rådet og Parlamentet

Her kan navnlig nævnes

- de direktiver, Kommissionen vedtager i medfør af EF-traktatens artikel 86, stk. 3 (tidl. artikel 90, stk. 3)

- samt de forordninger, ECB vedtager i medfør af traktatens artikel 110, stk. 1, hvis karakter af normative retsakter der ikke kan herske nogen tvivl om.

Der kan blot henvises til traktatens artikel 110, stk. 2, der er næsten identisk med bestemmelserne i artikel 249 (tidl. artikel 189).

Disse retsakter indgår i lovgivningsvirksomheden som defineret af Rådet i artikel 7 i dens forretningsorden [32]. Denne bestemmelse lyder således:

[32] EFT L 149 af 23.6.2000, s.21.

"Rådet optræder som lovgivende myndighed som omhandlet i EF-traktatens artikel 207, stk. 3, andet afsnit, når det vedtager lovregler, der har retskraft i eller for medlemsstaterne, hvad enten der er tale om forordninger, direktiver, rammeafgørelser eller beslutninger på grundlag af de relevante bestemmelser i traktaterne".

2. Ikke-normative retsakter, der ifølge deres natur henhører under Domstolen

Der er bl.a. tale om de afgørelser, som Kommissionen træffer i medfør af EF-traktatens artikel 11, stk. 2 og 3, inden for rammerne af det tættere samarbejde, og hvis prøvelse bør være forbeholdt Domstolen for at sikre sammenhængen i kontrollen af de afgørelser, Kommissionen og Rådet træffer på dette område.

Som nævnt ovenfor, bør prøvelsen af normative retsakter samt ikke-normative retsakter vedtaget med hjemmel i en traktatbestemmelse være underlagt Domstolens enekompetence [33].

[33] Sager som f.eks. sag C-100/99, Italien mod Rådet og Kommissionen (dok. nr. 5604/02, s.15), der både drejede sig om en retsakt vedtaget med hjemmel i traktaten - her Rådets forordning nr. 2800/98 om overgangsforanstaltninger for euroens indførelse i den fælles landbrugspolitik, som blev vedtaget på grundlag af EF-traktatens artikel 42 og 43 - og om en gennemførelsesforordning vedtaget af Kommissionen på grundlag af artikel 9 (udvalgsprocedure) i Rådets forordning nr. 2799/98, her forordning nr. 2808/98 om gennemførelsesforanstaltninger for den agromonetære ordning for euroen i den fælles landbrugspolitik, skulle således henhøre under Domstolens kompetence.

Der er dog ikke tale om at rokke ved den allerede foretagne overførsel af sager på statsstøtteområdet til Retten. De beslutninger, som både Kommissionen og Rådet træffer på dette område på grundlag af traktatbestemmelser, bør sortere under Retten og altså udgøre en undtagelse fra den foreslåede kompetencefordeling.

B. Retsakter, hvis prøvelse ikke længere bør henhøre under Førsteinstansretten

Eftersom Nice-traktaten sigter mod en samlet omfordeling af kompetence mellem Domstolen og Retten, finder Kommissionen, at alle annullationssøgsmål angående bestemmelser i en institutions forretningsorden eller afgørelser om en institutions arbejdsgang herefter bør være forbeholdt Domstolen.

Kommissionen bemærker i den forbindelse, at ifølge Domstolens forslag skulle interne beslutninger og afgørelser vedtaget af Parlamentet kun være underlagt Domstolens prøvelse, hvis sagen indbringes af en medlemsstat [34]. Men ethvert annullations- eller passivitetssøgsmål på dette område drejer sig om det institutionelle systems funktion og bør derfor efter Kommissionens opfattelse udelukkende sortere under Domstolen.

[34] F.eks. sag C- 267/96, Frankrig mod Europa-Parlamentet, som er nævnt i den forklarende note på s. 15, sidste afsnit, og som drejede sig om en forhandling i EP angående fastsættelse af mødekalenderen, der påstodes vedtaget i strid med den beslutning, som medlemsstaterne traf efter fælles overenskomst i Edinburgh i 1992 angående EP's sæde.

For Europa-Parlamentets vedkommende kan der bl.a. henvises til følgende sager:

- T-222/99, Martinez-De Gaulle mod EP, T-327/99, Front national mod EP, og T-329/99, Bonino m.fl. mod EP: annullationssøgsmål mod EP's beslutning af 14.9.99 om fortolkningen af artikel 29, stk. 1, i EP's forretningsorden og om opløsning af Den Tekniske Gruppe af Uafhængige Parlamentsmedlemmer (dom af 2.10.2001)

- T-236, Stauner m.fl. mod EP, om annullation af en rammeaftale vedtaget af EP den 5.7.00, med påstand om, at den krænkede parlamentsmedlemmernes ret til at stille spørgsmål til Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 197, stk. 3 (kendelse af 17.1.2002)

- T-17/00, Rotley mod EP om annullation af EP's beslutning om ændring af sin forretningsorden efter den interinstitutionelle aftale af 25.051999 mellem EP, Rådet og Kommissionen angående interne undersøgelser foretaget af OLAF med påstand om, at denne beslutning var i strid med lovgivningsproceduren og krænkede deres immunitet som parlamentsmedlemmer og uafhængigheden af deres mandat (dom af 26.2.2002)

* * *

I betragtning af alle de ovenstående betragtninger foreslår Kommissionen, at statuttens artikel 51 ændres som angivet i bilaget

Bilag

Ændringsforslag til Domstolens forslag

(ændringer i forhold til Domstolens forslag er angivet med fede typer)

Artikel 51

Som en undtagelse fra bestemmelsen i EF-traktatens artikel 225, stk. 1, og i Euratom-traktatens artikel 140A, stk. 1, har Domstolen kompetence til at behandle de i EF-traktatens artikel 230 og 232 og i Euratom-traktatens artikel 146 og 148 omhandlede sager, som indbringes af en medlemsstat, en fællesskabsinstitution eller Den Europæiske Centralbank mod en retsakt vedtaget på grundlag af en bestemmelse i EF-traktaten eller Euratom-traktaten eller mod en undladelse af at træffe afgørelse i henhold til EF-traktaten eller Euratom-traktaten, med undtagelse af

- beslutninger vedtaget af Kommissionen eller Rådet i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 2, og

- afgørelser og beslutninger vedtaget af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 38, artikel 76, stk. 2, artikel 81, artikel 82, artikel 85, artikel 86, stk. 3, og artikel 134.

Domstolen har ligeledes enekompetence til at behandle de i samme artikler omhandlede

i) sager mellem [35] institutionerne, ECB og organer oprettet ved eller på grundlag af EF-traktaten [36], og

[35] Interinstitutionelle søgsmål.

[36] Citat fra EF-traktatens artikel 286, stk. 1.

ii) sager indbragt [37] mod enhver retsakt om en institutions, ECB's eller et fællesskabsorgans funktion.