Nr. C 230/38 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
Udtalelse  om de handicappedes  situation  og problemer 
Udvalgets  udtalelse  har ingen  tekst  som  grundlag. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Udvalget  besluttede  på sin 183.  plenarforsamling  den 19. og 20. november  1980  på forslag  fra 
sit præsidium  at afgive  en udtalelse  om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 189.  plenarforsamling,  afholdt  i Bruxelles  den 
1., 2. og 3. juli 1981,  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  -
under  henvisning  til beslutning,  truffet  på dets  plenarfor-
samling  den  20.  november  1980  om i overensstemmelse 
med et forslag  fra præsidiet  den  18.  november  1980  at 
afgive  en initiativudtalelse  om de handicappedes  situation 
og problemer, 
under  henvisning  til beslutning,  truffet  af dets  præsidium 
den 18.  november  1980  om  at pålægge  afdelingen  for 
sociale  anliggender  at udarbejde  en udtalelse  om spørgs-
målet, 
under  henvisning  til udtalelse,  vedtaget  af ovennævnte 
afdeling  på mødet  den  11.  juni  1981, 
under  henvisning  til beretning,  aflagt  mundtligt  af ord-
føreren,  G. P. Davies, 
under  henvisning  til forhandlingerne  på den  189.  plenar-
forsamling  den  1., 2. og 3. juli  1981,  mødet  den  2. juli 
1981,  og 
ud fra følgende  betragtninger: 
man  må  fremskynde  fjernelsen  af de dybt  forankrede 
fordomme  over  for og diskrimination  af handicappede, 
som tæller  henved  27 millioner  i Det  europæiske  Fælles-
skab; 
da der er en almindelig  tendens  til at overse  de handicap-
pede  i vore  samfund,  er antallet  af handicappede  højst 
sandsynlig  større; 
det økonomiske  og sociale  Udvalg  er opmærksom  på, at 
de handicappede  lever  under  vanskelige  og ofte  tragiske 
betingelser,  og har,  også  i tidligere  udtalelser,  søgt  at 
finde  egnede  løsninger  på disse  problemer  -enstemmigt 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
A. INDLEDNING 
1.1. Verdenssundhedsorganisationen  skønner,  at 
mindst  en tiendedel  af verdensbefolkningen  er fysisk, 
mentalt  eller  sensorisk  handicappet.  Den  tilværelse,  disse 
500 millioner  mennesker  og deres  familier  fører,  er ofte 
kendetegnet  ved  fattigdom,  frustration,  isolation  og 
afhængighed.  I erkendelse  af de handicappedes  behov, 
erklærede  De  forenede  Nationers  generalforsamling  i 
1976  året  1981  for  Det  internationale  Handicapår  og 
opstillede  fem  hovedmålsætninger  for året: 
— hjælp  til handicappede  i deres  fysiske  og psykologiske 
tilpasning  til samfundet, 
— fremme  af bestræbelserne  for  at yde  handicappede 
passende  bistand,  uddannelse,  vejledning  og arbejds-
muligheder  med  henblik  på fuld  integrering  i samfun-
det, 
— stimulering  af undersøgelser  og forskningsprojekter, 
der tager  sigte  på at lette  den  daglige  tilværelse  for 
handicappede, 
— oplysning  og orientering  af offentligheden  om handi-
cappedes  ret til fuld  deltagelse  i det  økonomiske, 
sociale  og politiske  liv samt, 
— fremme  af effektive  foranstaltninger  til forebyggelse 
af handicaps  og til revalidering  af handicappede. 
En anden  målsætning  er at fremme  virkeliggørelsen  af 
1971-erklæringen  om mentalt  handicappedes  rettigheder 
og 1975-erklæringen  om handicappedes  rettigheder,  som 
begge  er vedtaget  af FNs  generalforsamling. 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/39 
1.2. Som  optakt  til Det internationale  Handicapår  har 
organisationen  »Rehabilitation  International«  i et charter 
for 80erne  opstillet  en liste  over  internationale  prioriteter 
i denne  periode.  Dette  charter  tager  sigte  på fire  ting: 
— hver  enkel  nation  iværksætter  et program,  der  skal 
forebygge  så mange  fysiske  og mentale  lidelser  som 
muligt  og sikre,  at de nødvendige  forebyggende 
ydelser  når ud til den  enkelte  familie  og den  enkelte 
person, 
— alle  personer  med  et handicap  og alle  familier,  som 
har et medlem  med  handicap,  skal  modtage  enhver 
form  for  revalideringsydelser  og anden  støtte  og 
bistand,  som  måtte  være  påkrævet  for at nedbringe  de 
hæmninger,  handicap  skaber,  og gøre  det muligt  for 
enhver  person  at leve  en fuldgyldig  daglig  tilværelse  og 
indtage  en konstruktiv  plads  i samfundet, 
— der  skal  tages  alle  nødvendige  skridt  for at sikre,  at 
handicappede  indpasses  så fuldstændigt  som  muligt 
og kan deltage  på lige  fod med  andre  i alle aktiviteter  i 
det samfund,  de lever  i, 
— befolkningen  skal  oplyses  om handicappede  og om 
deres  muligheder,  om deres  handicap,  dets  forebyg-
gelse  og behandling,  for at skærpe  dens  erkendelse  af 
disse  problemer  og deres  betydning  i ethvert  sam-
fund. 
1.3. Udvalget  kan fuldt  ud tilslutte  sig disse  mål.  Sigtet 
med denne  udtalelse  er at henlede  medlemsstaternes  og 
Kommissionens  opmærksomhed  på specifikke  foranstalt-
ninger,  som  det anser  for nødvendige  for at nå disse  mål 
inden  for Fællesskabet  i løbet  af 1981  og de kommende 
år. Den  røde  tråd  i denne  udtalelse  er begrebet  »indpas-
ning«.  Endskønt  indpasning  i alle medlemsstater  betrag-
tes som  et ideal  (i Frankring  er det endda  inkorporeret  i 
lovgivningen),  er de fornødne  praktiske  foranstaltninger 
ikke altid  blevet  truffet. 
1.4. Der  skal  frem  for alt en mentalitetsændring  til, 
hvis man  vil gat l sig håb om at mindske  de handicappedes 
begrænsninger  og lidelser.  Samfundet  må ikke  betragtes 
som de ikke-handicappedes  samfund  med  en minoritet  af 
handicappede,  men  som  et samfund,  hvor  handicappede 
og ikke-handicappede  rent  faktisk  har identiske  rettighe-
der. Det  drejer  sig ikke  om at afhjælpe  bestemte  enkelt-
situationer,  men  om at alle  - hvad  enten  de udgør  en 
minoritet  eller  et flertal  — ved  enhver  lejlighed  og i enhver 
planlægning  behandles  som  ligeværdige  samfundsbor-
gere.  Med  henblik  herpå  er det afgørende  at de handi-
cappede  ikke  gøres  til passive  modtagere  af ydelser,  men 
inddrages  aktivt  i løsningen  af deres  problemer. 
1.5. I  nærværende  udtalelse  vil definitionen  af ter-
merne  »svækkelse«,  »aktivitetshæmning«  og »handicap« være  den,  som  anvendes  i Verdenssundhedsorganisatio-
nens  internationale  klassifikation  (1980): 
Svækkelse: 
»Tab  eller  abnorm  udvikling  af en psykologisk,  fysiolo-
gisk eller  anatomisk  struktur  eller  funktion.« 
Aktivitetshæmning: 
»Enhver  (af en svækkelse  forårsaget)  begrænset  eller 
manglende  evne  til at udføre  en aktivitet  på den måde  eller 
inden  for den  margen,  som  betragtes  som  normal  for et 
menneske.« 
Handicap: 
»En svækkelses-  eller  aktivitetsbetinget  hæmning  hos  et 
givent  individ,  som  hæmmer  eller  forhindrer  vedkom-
mende  i at udfylde  en rolle,  som  er normal  (i henseende  til 
alder,  køn,  sociale  og kulturelle  faktorer)  for vedkom-
mende.« 
1.6. Anlægges  Verdenssundhedsorganisationens 
ovennævnte  målestok,  skulle  der være  omkring  27 mil-
lioner  inden  for Fællesskabet,  som  lider  af en eller  anden 
form  for handicap.  En så generel  talstørrelse  bidrager 
ganske  vist  til at henlede  opmærksomheden  på proble-
mets  omfang,  men  er ikke  til nogen  hjælp,  når der skal 
formuleres  en politik.  De handicappede  udgør  ikke  nogen 
homogen  gruppe,  og deres  behov  varierer  ikke  blot 
indbyrdes,  men  også  i deres  levetid.  Undersøgelser  i de 
enkelte  medlemsstater  har tilvejebragt  lignende  tal, som 
giver  nyttige  oplysninger  om den  handicappede  befolk-
nings  struktur  i disse  lande;  de rummer  dog  ikke  de 
fornødne  oplysninger  til brug  for en præcis  sammenlig-
ning  af medlemsstaterne,  hvilket  skyldes  forskelle  i 
definition  og metodologi.  Vi henstiller  derfor,  at Kom-
missionen  fører  drøftelser  med  medlemsstaterne  om 
harmonisering  af anvendte  nationale  definitioner  af akti-
vitetshæmning  og handicap,  som  kriterier  for tildeling  af 
konstantydelser,  særlig  erhvervsmæssig  bistand  m.v.  Vi 
henstiller  også,  at Kommissionen  iværksætter  en under-
søgelse  af de aktivitetshæmmede  i hele  Fællesskabet  for at 
fastslå,  hvor  de mest  presserende  problemer  i de forskel-
lige dele  af Fællesskabet  ligger,  og tager  dem  op på 
EF-plan. 
1.7. Visse  generelle  konklusioner  kan  imidlertid  dra-
ges på grundlag  af de foreliggende  oplysninger.  For  det 
første  er det  klart,  at i Fællesskabet  som  helhed  (i 
modsætning  til udviklingslandene)  er den  største  gruppe 
af mennesker,  som  lider  af en aktivitetshæmning,  de 
ældre,  især  de meget  gamle.  Af en undersøgelse  gennem-
ført i Storbritannien  i 1968  - 1969  fremgik  det f.eks.,  at i 
den lille,  men  overordentlig  vigtige  gruppe  af meget 
svært  handicappede  var  over  halvdelen  over  75 år. 
Antallet  i denne  aldersgruppe  er ydermere  i kraftig  vækst 
overalt  i Fællesskabet. 
1.8. Antallet  af meget  gamle  handicappede  må imid-
lertid  afvejes  mod  den  omstændighed,  at et barn,  som 
Nr. C 230/40 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
fødes  med  en alvorlig  lidelse,  eller  en varig  legemsbeska-
digelse  vil være  aktivitetshæmmet  hele  livet.  Tilsvarende 
kan virkningen  på den  enkelte  eller  familien,  når en i den 
arbejdsdygtige  alder  rammes  af ulykke  eller  sygdom,  være 
meget  mere  sammensat  end  de problemer,  en person  vil 
stå overfor,  når han  får et handicap  senere  i tilværelsen. 
Hidtil  har Fællesskabet  overvejende  beskæftiget  sig med 
handicappede  i de erhvervsaktive  aldersgrupper.  I denne 
udtalelse  vil man  imidlertid  forsøge  at blotlægge  behove-
ne i samtlige  aldersgrupper,  og især  at foreslå  Fællesska-
bet, hvorledes  det  kan  gribe  effektivt  ind både  for at 
forebygge  lidelser  og svækkelse  og for  at revalidere 
handicappede.  Denne  udtalelse  vil også  beskæftige  sig 
med hele  problematikken  omkring  de handicappedes 
plads  i samfundet  og de skridt,  som  må tages  for at sætte 
dem i stand  til ikke  blot  at øve indflydelse  på beslutninger, 
som berører  deres  egen  tilværelse,  men  også  til fuldt  ud at 
udfylde  rollen  som  medborger  på lige  fod med  andre. 
B. BEMÆRKNINGER 3. Primær  forebyggelse 
3.1. Primær  forebyggelse  er ikke  kun  vigtig  af hu-
manitære  grunde,  men  også  fordi  den  betyder,  at der 
frigøres  flere  ressourcer  til behandling,  revalidering  og 
pleje  af mennesker,  som  allerede  har et handicap,  eller 
som har  en lidelse,  som  uundgåeligt  vil indebære  en 
aktivitetshæmning  i fremtiden.  Udviklingslandenes  be-
folkninger,  især  børnene  hjemsøges  stadig  af underernæ-
ring og dødelige  og invaliderende  sygdomme,  som  lykke-
ligvis  er et næsten  overstået  kapitel  i de fleste  vestlige 
lande.  Den  relative  velstandsfremgang  og fremskridtene 
på det videnskabelige  og medicinske  område  har,  ironisk 
nok,  ikke  blot  været  medvirkende  til at skabe  nye årsager 
til handicap,  men  også  med  stort  held  bidraget  til at spare 
og forlænge  menneskeliv,  således  at folk  nutildags  ofte 
kan leve  i årevis,  ja et helt  liv med  skader  og sygdomme, 
som engang  var skæbnesvangre.  Det bydende  nødvendige 
i at søge  at finde  måder  til at forebygge  svækkelser  på, er 
derfor  ikke  mindre  presserende  i vore  dage. 
2. Forebyggende  foranstaltninger 
2.1. Forebyggelse  af handicap  inddeles  normalt  i tre 
grupper: 
Primær  forebyggelse: 
Bestræbelser  for at forebygge  sygdom  eller  svækkelse,  før 
den optræder. 
Sekundær  forebyggelse: 
Den tidlige  opdagelse  og behandling  af sygdom  eller 
svækkelse  med  henblik  på tilbagevenden  til normalt 
helbred. 
Tertiær  forebyggelse: 
Vedvarende  behandling  af sygdommen  eller  aktivitets-
hæmningen  for at undgå  unødig  forværring  eller  kom-
plikationer  samt  revalidering  af personer  for at minimere 
afledte  handicap. 
2.2. Inden  for Fællesskabet  (for  slet  ikke  at tale  om 
mange  tilbagestående  områder  i verden)  gælder  det i de 
fleste  situationer,  at det  er individet,  som  må  bære 
hovedansvaret  for sin egen  sundhedstilstand.  For at sikre 
at borgeren  kan  leve  op til dette,  må  den  enkelte 
medlemsstat  topprioritere  sundhedslære,  specielt  for sko-
lebørn.  For  visse,  specielt  de meget  unge  og de meget 
gamle,  må  ansvaret  dog  ligge  et andet  sted.  I nogle 
specielle  situationer  (jf. nedenfor)  er følgevirkningerne  af 
handicap  så alvorlige  for den enkelte  og samfundet,  at det 
er bydende  nødvendigt,  at der gribes  ind ad lovgivningens 
vej for at bremse  op for deres  hyppighed. 3.2. Børn 
Med  sejren  over  børnesygdomme  gennem  såvel  miljø-
hygiejniske  som  medicinske  foranstaltninger,  er de med-
fødte  handicap  blevet  en stadig  mere  afgørende  årsag  til 
handicap  hos  børn.  Inden  for denne  gruppe  af medfødte 
handicap  gælder  det,  at efterhånden  som  den  lægelige 
indsats  under  svangerskabet  og fødslen  forbedres,  er det 
genetiske  forstyrrelser  - som  i øjeblikket  kun  kan 
imødegås  gennem  genetisk  rådgivning  eller  abort  på 
medicinsk  indikation  - der  skriver  sig for en stigende  del 
af de medfødte  handicap.  Baserer  man  sig på de mest 
pålidelige  sammenlignelige  statistikker,  nemlig  statistik-
kerne  over  perinatal  dødelighed  og spædbørnsdødelig-
hed, kan  man  imidlertid  konstatere  markante  forskelle 
mellem  de forskellige  regioner  og de forskellige  sociale 
klasse.  I Forbundsrepublikken  Tyskland  fødes  årligt  mere 
end 25 000  børn  med  alvorlige  handicap.  Det skønnes,  at 
hvert  20.  barn  i Forbundsrepublikken  Tyskland  fødes 
med et eller  andet  handicap. 
3.3. Kommissionen  har allerede  indledt  et forsknings-
program  vedrørende  registrering  af medfødte  abnormite-
ter (') og har for nylig  udvidet  dette  for at finde  frem  til 
kriterier  for perinatal  kontrol  (2). Kommissionen  burde 
udvide  sin rolle  på dette  område  og finansiere  flere 
komparative  undersøgelser  i forskellige  dele  af Fællesska-
bet. Specielt  bør den overveje  at iværksætte  et omfattende 
modelmoderskabsprogram  i et af Fællesskabets  høj-
risikoområder,  som  skulle  omfatte  familieplanlægning, 
rådgivning  om arvelighedsproblemer,  graviditetsunder-
søgelser,  ernæringsrådgivning  og de bedst  mulige  facili-
teter  på føde-  og spædbørnsafdelinger. 
(») EFT  nr. L 52 af 23. 2. 1978. 
(2) EFTnr.  L 78 af 25. 3. 1980. 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/41 
3.4. Der  er imidlertid  ikke  plads  til skødesløshed  i 
forbindelse  med  børnesygdomme,  thi der er en alvorlig 
fare for, at en generation  af forældre,  som  f.eks.  er blevet 
sparet  for polioens  hærgen,  fordi  de blev  vaccineret  mod 
polio  i deres  barndom,  ikke  længere  tror,  at det  er 
nødvendigt  at yde  deres  egne  børn  denne  beskyttelse. 
Kommissionen  bør  derfor  med  mellemrum  overvåge,  at 
borgerne  i hele  Fællesskabet  underkaster  sig de fornødne 
vaccinationer. 
3.5. I  industrilandene  er det ulykker,  der  efter  det 
første  leveår  optræder  som  en af hovedårsagerne  til 
dødsfald  og handicap.  I Det  forenede  Kongerige  skrev 
ulykkerne  sig i perioden  1967-  1976  for 27%  af døds-
faldene  i aldersgruppen  1-4  år, 38%  i aldersgruppen 
5 - 9 år og 37%  i aldersgruppen  10 år og derover.  For 
meget  små  børn  kan  de største  farer  optræde  i hjemmet. 
Kommissionen  har  allerede  taget  skridt  med  hensyn  til 
legetøjs  sikkerhed  og mærkning  af farlige  husholdnings-
produkter.  Desuden  har Udvalget  vedtaget  en udtalelse 
om forslag  til Rådets  direktiv  om tilnærmelse  af med-
lemsstaternes  lovgivning  vedrørende  sikkerhed  i forbin-
delse  med  legetøj;  heri  bifalder  Udvalget  Kommissionens 
beslutning  om  at foreslå  en tilnærmelse  gennem  et 
direktiv,  der  ikke  blot  tager  sigte  på fjernelse  af de 
tekniske  hindringer,  men  frem  for alt på at forbedre 
beskyttelsen  af børns  sundhed  og sikkerhed.  Vi henstiller, 
at Kommissionen  udarbejder  retningslinjer  og senere 
forordninger  om indretningen  af sikre  boliger  for børn, 
herunder  at den specielt  lægger  restriktioner  på anvendel-
sen af uhærdet  glas  i terrænhøjde.  I Det  forenede 
Kongerige  skønnes  det,  at ulykker  i hjemmet,  som  skyldes 
glasruder  m.v.,  fører  til at omkring  25 000  må behandles 
på hospitaler  hvert  år, og at omkring  halvdelen  af disse 
ulykker  forårsages  af glas  i døre,  og godt  og vel halvdelen 
af disse  ulykker  rammer  børn. 
3.6. For  større  børn  er motorkøretøjer  en stor  fare. 
Skal der ske en væsentlig  nedbringelse  af disse  ulykker, 
forudsætter  dette  en række  ting,  så som  bedre  vejledning 
af såvel  børn  som  voksne,  bedre  miljøplanlægning  m.v. 
Men  visse  skadesårsager  kan  der  gribes  direkte  ind 
overfor.  Automobilpassagerulykker  krævede  80 dræbte 
børn  og 1 280  alvorligt  kvæstede  i Det forenede  Konge-
rige i 1979.  Med  henblik  på at reducere  risikoen  for 
børnepassagerer  burde  alle automobiler,  fremstillet  i eller 
importeret  til Fællesskabet,  være  udstyret  med  sikker-
hedsseler  på bagsædet,  og Fællesskabet  burde  direkte 
forbyde  børn  under  13 år at sidde  på forsædet,  undtagen 
hvor  forholdene  taler  for det modsatte.  Vi henstiller  også, 
at færdselslære  indtager  en fremskudt  plads  i skoleunder-
visningen. 
3.7. Vi  henstiller,  at Kommissionen  undersøger 
mulighederne  for at udvikle  en rutinemæssig  registrering og indberetning  af ulykker,  som  rammer  børn,  og at den 
sammen  med  medlemsstaterne  udarbejder  et koordineret 
program  for forebyggelse  af børneulykker.  Kommissio-
nen bør  ligeledes  sørge  for,  at der  bliver  forsket  i de 
forskellige  sygdoms-  og ulykkesrisici,  børn  i by-  og 
landområder  er udsat  for,  og som  medfører  handicap. 
3.8. Voksne 
Også  for  voksne  er trafikulykker  en hyppig  årsag  til 
dødsfald  og alvorlige  kvæstelser.  I Forbundsrepublikken 
Tyskland  kræver  trafikulykkerne  henved  14 000  døds-
ofre på årsbasis.  I Det  forenede  Kongerige  kunne  i 
tidsrummet  1965  - 1975  en tredjedel  af de dødsfald,  der 
skete  som  følge  af kvæstelser,  henføres  til trafikulykker, 
skønt  deres  andel  har  været  faldende.  Sammenlignelige 
tal for mindre  alvorlige  kvæstelser  er det vanskeligere  at 
finde,  men  en skønsmæssig  beregning,  foretaget  i 1973, 
viste,  at 16%  af alle  kvæstelser  skyldtes  trafikulykker, 
medens  34%  skyldtes  arbejdsulykker.  I 1979  var trafik-
ulykker  årsagen  til 5 800  dødsfald,  66 700  alvorlige 
kvæstelser  og 181  900  lettere  kvæstelser  i Storbritannien. 
Omkostningerne  ved  trafikulykker  er overordentlig 
betydelige  - og androg  skønsmæssigt  1,73  mia  £ i 1979 
(tallet  dækker)  tabt  produktion,  politiudgifter,  admini-
strative  omkostninger,  lægeudgifter,  materiel  skade  og 
svie og smerte).  Nedbringelsen  af disse  omkostninger  er 
ikke blot  er spørgsmål  om direkte  mindskelse  af menneske-
lige lidelser,  men  også  om frigørelse  af sundhedssekto-
rens ressourcer  til en række  rehabiliteringsmæssige  kirur-
giske  indgreb  (f.eks.  udskiftning  af led).  To foranstalt-
ninger  har vist  sig velegnede  til at nedbringe  antallet  af 
kvæstelser  i forskellige  lande,  nemlig  store  bøder  for 
spirituskørsel  og tvungen  brug  af sikkerhedsseler.  I Det 
forenede  Kongerige  skønnes  det,  at 1 000  trafikdrab  og 
10 000  alvorlige  kvæstelser  kunne  have  været  undgået 
årligt,  hvis  sikkerhedsselerne  var blevet  anvendt  100  % af 
tiden.  Vi har forstået,  at Kommissionen  allerede  er i gang 
med en statistisk  registrering  af trafikulykker  i medlems-
staterne,  omfattende  en undersøgelse  af årsagerne  til 
kvæstelser  hos  bilpassagerer  i frontale  og sideværts 
sammenstød,  udviklingen  af egnede  dukker  til biltestning 
og analyser  af ulykker  med  bilkvæstede  fodgængere.  Vi 
anbefaler  yderligere  sammenlignende  undersøgelser 
inden  for Fællesskabet  og håber,  at Kommissionen  vil 
presse  på for at få gennemført  en harmonisering  på dette 
livsvigtige  område. 
3.9. Arbejdsulykker 
Udvalget  har ved en række  lejligheder  indgående  behand-
let spørgsmålet  om sundhed  og sikkerhed  på arbejdsplad-
sen. I 1979  afgav  det en udtalelse  om forslag  til Rådets 
direktiv  om indbyrdes  tilnærmelse  af medlemsstaternes 
Nr. C 230/42 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
ved lov eller  administrativt  fastsatte  bestemmelser  vedrø-
rende  sundhedsbeskyttelse  af arbejdstagere,  der er udsat 
for vinylchloridmonomer. 
I 1979  udarbejdede  Udvalget  endvidere  på eget  initiativ 
en studie  over  farer  for befolkning  og miljø  ved  anven-
delsen  af asbest  og har i øjeblikket  forslag  til Rådets  andet 
direktiv  om  beskyttelse  af arbejdstagere  mod  risici  fra 
udsættelse  for agentier  under  arbejdet:  asbest  til udtalel-
se. Ydermere  har Udvalget  afgivet  en udtalelse  om forslag 
til Rådets  direktiv  om beskyttelse  af arbejdstagere  mod 
skadelig  udsættelse  for kemiske,  fysiske  og biologiske 
agenser  under  arbejdet  (J). 
1 1980  vedtog  Udvalget  en udtalelse  om forslag  til Rådets 
direktiv  om  beskyttelse  af arbejdstagere  mod  skadelig 
udsættelse  for  metallisk  bly  og dettes  ionforbindelser 
under  arbejdet  (2). Heri  tilsluttede  Udvalget  sig sigtet  med 
direktivet,  thi mange  farer  i forbindelse  med  bly har været 
erkendt  gennem  lang  tid og har  været  genstand  for 
medicinsk  og kemisk  forskning.  Det påpegedes  i udtalel-
sen, at alle tekniske  midler  må bringes  i anvendelse  for at 
sikre,  at de skadelige  virkninger  af bly på arbejdstagernes 
helbred  forebygges  eller  begrænses  til et passende  mini-
mum. 
I alle disse  udtalelser  har Udvalget  gjort  det klart,  at liv og 
helbred  er det mest  dyrebare,  mennesket  ejer,  og at de 
risici,  arbejdstagerne  udsættes  for på arbejdspladsen,  må 
begrænses  og om muligt  fjernes  helt.  Den  teknologiske  og 
videnskabelige  udvikling  indebærer  en stadig  afdækning 
af nye  materialer  og substanser,  hvis  indvirkning  på den 
^menneskelige  organisme  endnu  er ukendt. 
Udvalget  helligede  i sin udtalelse  om udviklingen  i den 
sociale  situation  i Fællesskabet  i 1979  (3) et særskilt  afsnit 
til problematikken  omkring  forbedringen  af arbejds-  og 
levevilkårene  for arbejdstagerne  i almindelighed  og for de 
handicappede  i særdeleshed.  Allerede  ved denne  lejlighed 
understregede  Udvalget  nødvendigheden  af forebyggende 
foranstaltninger.  Det  undlod  heller  ikke  at pege  på 
sundhedsvæsenets  og det sociale  sikringssystems  udgifter. 
Bedre  oplysninger  om fordelene  ved forebyggende  foran-
staltninger,  sammenlignet  med  de omkostninger,  der er 
forbundet  hermed,  er påkrævet.  I konsekvens  heraf  burde 
EF undersøge  »cost  effectiveness«  af sundheds-  og sikker-
hedsforanstaltninger  - måske  via en analyse  dækkende 
hele Europa  - og  tillige  iværksætte  det  foreslåede 
fællesskabssystem  til oplysning  om ulykker  som  følge  af 
anvendelsen  af visse  produkter  (4). Udvalget  forbeholder 
sig ret til nærmere  at redegøre  for disse  principper  i en 
senere  studie. 
(') EFT  nr. C 297  af 28. 11. 1979,  s. 5. 
(2) EFT  nr. C 300  af 18. 11. 1980,  s. 22. 
(3) EFT  nr. C 205  af 11. 8. 1980,  s. 35. 
(4) EFT  nr. C 252  af 24. 10. 1978. 3.10.  Rusgifte 
Brug  og misbrug  af rusgifte  inkl.  misbrug  aflægemidler  er 
en klar  årsag  til sygdom  og handicap.  I Det  forenede 
Kongerige  skønnes  det,  at sygdomme  som  følge  af 
tobaksrygning  koster  NHS  (Det  nationale  sundhedsvæ-
sen ), 115  £ pr. år (1979)  og forårsager  50 000  dødsfald 
pr. år og betyder  50 millioner  tabte  arbejdsdage  pr. år. 
Sygdomme  som  følge  af alkoholmisbrug  koster  forment-
lig mellem  38 millioner  £ og 50 millioner  £ årligt,  og i tabt 
produktion  159-260  millioner  £ samt  2 300-4  900 
dødsfald,  endog  når  bortses  fra dødsfald,  forårsaget  af 
spirituskørsel  (tallene  er fra 1977).  Rusgifte  frembyder 
naturligvis  særlige  farer  under  svangerskab. 
3.11.  Da  der ikke  er nogen  mulighed  for en drastisk 
ændring  i millioner  af EF-borgeres  vaner,  er vi overbevist 
om, at der må iværksættes  en vedholdende  EF-aktion  for 
at nedbringe  den  udbredte  afhængighed  af rusgifte, 
herunder  især  bekæmpelse  af tobaks-  og alkoholmisbrug 
hos børn.  Vi henstiller,  at Kommissionen  undersøger 
enhver  mulighed  for at nedbringe  forbruget  af tobak  og 
alkohol,  og specielt  at den tilskynder  medlemsstaterne  til 
at gennemføre  oplysningskampagner,  samt  at den  giver 
anvisning  på, hvilke  forbrugsbegrænsende  metoder,  der i 
følge  de hidtidige  erfaringer  er de bedste.  Især  henstiller 
vi, at Kommissionen  på alle  medlemsstaternes  vegne 
forhandler  sig frem  til en væsentlig  begrænsning  af 
tobaks-  og spiritusreklamen. 
Vi henstiller  ligeledes,  at EF,  medlemsstaterne  og de 
lokale  myndigheder  ofrer  særlig  opmærksomhed  på 
narkotikaproblemet. 
4. Sekundær  forebyggelse 
4.1. Her  skal  kun  fremdrages  to punkter  i den sekun-
dære  forebyggelse:  behandling  af de meget  unge  og de 
meget  gamle. 
4.2. Børn 
Det er en kendsgerning,  at tidlig  opdagelse  af medfødte 
komplikationer  er afgørende  for behandlingens  heldige 
udfald.  F.eks.  kan  en meget  simpel  polyketonuri-test  og 
en efterfølgende  diætbehandling  nu forebygge  ethvert 
efterfølgende  handicap.  I øjeblikket  er man  ved at udvikle 
metoder  til afsløring  af døvhed  hos  nyfødte.  Tilsvarende 
gælder  det,  at jo hurtigere  man  opdager  en hjernelammel-
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/43 
se, desto  hurtigere  kan  der sættes  ind med  behandling  og 
optræning.  Sikringen  af at der sættes  effektivt  ind efter 
afsløringen  af et handicap  kunne  være  en yderligere 
opgave  for de regionale  udvalg,  vi anbefaler  nedenfor 
(pkt.  10.5,  11.6  og 12.3). 
4.3. Vi  henstiller,  at Kommissionen  foretager  en 
gennemgang  af de metoder  til tidlig  opsporing  af handi-
cap, som  man  anvender  i medlemsstaterne  (f.eks.  tvungne 
helbredsundersøgelser),  og anbefaler  anvendelsen  af en 
standardfremgangsmåde  i hele  Fællesskabet.  Vi har 
forstået,  at Kommissionen  allerede  tænker  i disse  baner  i 
forbindelse  med  forberedelsen  af det tredje  program. 
4.4. De  meget  gamle 
I indledningen  omtaltes  den  høje  hyppighed  af alvorlige 
handicap  hos  de meget  gamle.  Sekundær  forebyggelse 
blandt  de ældre,  hvor  man,  når  det er muligt,  forsinker 
eller standser  en udvikling,  der fører  handicapskabende 
betingelser  med  sig,  og lemper  den  fysiske,  psykologiske 
og sociale  belastning,  som  knytter  sig til den  proces  at 
blive  ældre,  frembyder  betydelige  perspektiver.  Kirurgisk 
og biokemiske  opfindelser  kan afbøde  de handicap,  som 
følger  af alderdomssvækkelsen.  Der  burde  dog  udføres 
mere  forskning  i ældelsesprocessen  og i årsagerne  til 
specifikke  komplikationer,  så som  ledbetændelse  og 
hukommelsestab,  således  at de år, vi forlænger  vort  liv 
med,  er så behagelige  som  muligt. 
4.5. Det  lægelige  personales  indsats  er overordentlig, 
vigtig  for plejen  og revalideringen  af ældre  patienter;  men 
der er stadig  mangel  på sygebehandlingspersonale  inden 
for geriatrien.  Der er derfor  behov  for rekruttering  af flere 
fysioterapeuter,  beskæftigelsesterapeuter  og talepædago-
ger, som  specielt  skal  være  uddannet  til at beskæftige  sig 
med ældre. der gælder  en relativ  høj  ulykkes-  og sygdoms-
risiko; 
b) sådant  manuelt  arbejde  er - til  trods  for  højere 
ulykkes-  og sygdomsrisiko,  eller  højere  risiko  for,  at 
arbejderen  er slidt  op inden  den  normale  pensions-
alder  - ofte  mindre  velaflønnet  end  kontorarbejde 
(med  visse  undtagelser,  naturligvis); 
c) manuelle  arbejdere,  som  bliver  handicappede,  har 
vanskeligere  ved  at fastholde  deres  job  eller  ved  at 
finde  anden  beskæftigelse. 
5.3. Det  står  desuden  stadig  mere  klart,  at sundheds-
ydelserne  ikke  fuldt  ud udnyttes  af dem,  som  har størst 
behov  for sådanne  ydelser,  og det er specielt  iøjnefalden-
de, at denne  personkreds  underudnytter  de forebyggende 
sundhedsforanstaltninger. 
5.4. Vi  ville  gerne  opfordre  medlemsstaterne  til at 
indføre  omhyggelig  planlagte  sundhedsforanstaltninger, 
som specifikt  tager  sigte  på dem,  der er i størst  nød.  Vi vil 
også  understrege,  at en tvingende  forudsætning  for at 
komme  et væsentligt  stykke  videre  med  forebyggelsen  af 
handicap  er en signifikant  omfordeling  af Fællesskabets 
ressourcer  til fordel  for de fattige  kombineret  med  særlige 
foranstaltninger  for at bringe  ydelserne  ud til de grupper, 
som ikke  kan  eller  ikke  vil udnytte  dem  optimalt. 
5.5. Fællesskabet  har allerede  engageret  sig i proble-
merne  omkring  de sundhedsfarlige  virkninger  af bly,  og 
hver enkelt  medlemsstat  har fået  pålagt  at gennemføre  to 
lægeundersøgelseskampagner,  som  samordnes  på EF-ni-
veau.  Det  forlyder,  at anden  kampagne  netop  er indledt. 
Vi støtter  fuldt  ud dette  initiativ  og håber,  at der vil blive 
taget  skridt  til enhver  yderligere  aktion  til beskyttelse  af 
Fællesskabets  borgere,  specielt  mindre  børn,  mod  skade-
virkningerne  af den  blyforgiftning,  som  afsløres  i under-
søgelserne. 
5. Sammenhæng  mellem  fattigdom  og handicap 
5.1. Det  blev  anført  i punkt  3.2 ovenfor,  at miljøpo-
litiske  indgreb  har reduceret  sygdomme  og handicap  i helt 
samme  omfang  som  medicinske.  Det  er imidlertid  ulyk-
keligt,  men  desværre  sandt,  at selv  i de relativt  velstående 
lande  i Det europæiske  Fællesskab  er fattigdom  i sig selv 
en af de vigtigste  årsager  til handicap.  Dette  kan  registre-
res alene  i den  højere  hyppighed  af peri-  og neonatal 
dødelighed  og børnedødelighed  blandt  fattige;  dårlig 
sundhedstilstand  og mangelsymptomer  vil også  uund-
gåeligt  være  følgen  af utilstrækkelig  ernæring  og dårlige 
boligforhold.  Der er også  uundgåeligt  en højere  risiko  for 
handicap  blandt  personer,  beskæftiget  med  manuelt 
arbejde  hele  livet  igenném. 
5.2. Korrelationen  mellem  fattigdom  og handicap  kan 
opstå  på en række  måder,  f.eks.: 
a) folk  fra fattige  familier  har hyppigt  en tendens  til at 
blive  ufaglærte  manuelle  arbejdere,  for hvilken  gruppe 6. Revalidering 
6.1, »Revalidering«  betegner  dels  målet,  nemlig  ind-
pasning  af den handicappede  på arbejdsmarkedet  og i det 
sociale  og kulturelle  liv,  dels  alle  de lægelige,  psykolo-
giske,  uddannelsesmæssige,  erhvervsmæssige  og sociale 
foranstaltninger,  der skal  til for at nå dette  mål.  Begrebet 
rummer  det  fundamentale  princip,  at personen  skal 
hjælpes  til at klare  sig selv,  hans  evner  og færdigheder  skal 
udnyttes,  han  skal  lære  at respektere  sig selv  og udvikle 
sine egne  særlige  evner. 
6.2. Skal  revalideringen  gennemføres  med  held,  kræ-
ver det  en koordinering  af alle  de relevante  faser  af 
revalideringen  og et samarbejde  mellem  alle  de lægelige 
og paramedicinske  fagfolk  og ikke  mindst  revalidenden 
og hans  familie.  Forståelse  fra  familiens  side  og en 
pædagogisk  indsats  over  for hele  familien  er således  af 
altafgørende  betydning.  Familierne  ved  ofte  ikke,  hvor-
dan de skal  forholde  sig, og hvad  de konkret  skal  foretage 
Nr. C 230/44 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
sig for  at hjælpe  et handicappet  familiemedlem.  Vi 
henstiller,  at de handicappedes  familier  orienteres  om,  på 
hvilken  måde  de bedst  kan  bidrage  til revalideringen.  For 
den enkelte  person  må der udarbejdes  en samlet  revalide-
ringsplan,  og en af de tilknyttede  fagfolk  skal  påse,  at den 
gennemføres.  Disse  planer  må gennemgås  og revideres 
med jævne  mellemrum.  Dette  er særlig  vigtigt  i forbin-
delse  med  mentalt  handicappede,  da der  kan  være  en 
fristelse  til blot  at lade  stå til, indtil  krisen  opstår. 
6.3. For  at sikre  at revalideringen  svarer  til revaliden-
dens  og hans  families  behov,  bør alle  de institutioner,  der 
er involveret  i revalideringen  tilrettelægge  behandlingen 
på en sådan  måde,  at den  handicappede  selv  kan  bistå 
med at finde  ud af, hvilke  ydelser  og hvilken  service  han 
selv og hans  familie  anser  for nødvendig. 
6.4. Revalidering  er ikke  blot  en økonomisk  nødven-
dighed  for samfundet,  men  også  en etisk  pligt  for dette  og 
må derfor  finansieres  af det offentlige.  Det  europæiske 
Fællesskab  har  allerede  engageret  sig betydeligt  i visse 
aspekter  af revalideringen,  og det er vor  opfattelse,  at 
Fællesskabets  indsats  bør styrkes  og udbygges. generelt,  fordi  indpasningen  hjælper  dem  godt  på vej, 
men viljen  eller  pengene  til at virkeliggøre  dette  ideal  har 
ofte manglet.  Før  i tiden  blev  der,  med  de bedste 
hensigter,  sædvanligvis  givet  denne  personkreds  særun-
dervisning  i særlige  institutioner,  hvilket  imidlertid  viste 
sig at forsinke  børnenes  sociale  udvikling.  Endvidere 
førte  det til, at normalt  udviklede  børn  i stor udstrækning 
har været  uvidende  om handicap,  hvilket  har vist  sig at 
hæmme  de handicappede  børns  indpasning  i samfundet 
senere  i livet. 
8.2. Handicappede  børns  særlige  undervisningsbehov 
kan variere  ganske  betragteligt.  Det  kan  f.eks.  ikke  være 
rigtigt,  at et barn,  som  ikke  er indlæringshæmmet,  og som 
ikke kræver  nogen  specialbehandling,  ikke  skal  kunne 
søge  den  lokale  skole,  blot  fordi  han  ikke  kan  gå op ad 
trapperne.  De fleste  handicappede  børn  kræver  imidlertid 
ekstra  hjælp  af den  ene  eller  den  anden  art.  Hvis  denne 
hjælp  ikke  ydes,  ødelægger  det deres  tilværelse  og deres 
indpasning  i samfundet.  Efter  sigende  planlægger  Kom-
missionen  at indledé  en række  pilotprojekter  inden  for 
specialundervisning  næste  år. Udvalget  hilser  dette  initia-
tiv velkommen. 
7. Lægelig  revalidering 
7.1. Den  lægelige  revalidering  bør begynde,  så snart 
patientens  liv er uden  for fare,  eller  denne  er kommet  sig 
efter  en operation.  Tidligere  blev  revalideringen  alt for 
ofte undervurderet  eller  overset  fra lægelig  side,  og man 
rådede  ikke  over  de fornødne  ressourcer.  Skal  revalide-
ringen  være  effektiv  må den være  kontinuerlig  og helheds-
orienteret. 
7.2. Den  enkelte  handicappede  bør have  adgang  til en 
komplet  revalideringsafdeling  med  faciliteter,  som  til-
lader  fuldtidsbehandling  af såvel  indlagte  som  ambulante 
patienter.  Lægelig  revalidering  har hidtil  ligget  i periferien 
af Fællesskabets  engagement,  men  der er dog  i tidens  løb 
blevet  ydet  tilskud  til visse  demonstrationscentre.  Der  er 
imidlertid  ikke  noget  net af centre,  der kan  måle  sig med 
det, som  er opbygget  på det erhvervsmæssige  revalide-
ringsområde.  Kommissionen  bør  derfor  opbygge  et lig-
nende  net af lægelige  revalideringscentre  og regelmæssigt 
finansiere  seminarer,  så personalet  fra forskellige  med-
lemsstater  kan  mødes  og lære  af hinanden.  Dersom  der 
etableres  videreuddannelseskurser  for  personalet,  be-
skæftiget  med  erhvervsmæssig  revalidering,  bør  man 
overveje  muligheden  for at udvide  disse  til også  at omfatte 
personalet  inden  for den  lægelige  revalidering. 
8. Uddannelse 
8.1. Handicappede  børns  ret til uddannelse  på linje 
med deres  ikke-handicappede  jævnaldrende  accepteres 8.3. Den  første  forudsætning  er en egnet  læreruddan-
nelse.  Alle  lærere  bør i deres  grunduddannelse  sættes  ind i 
de forskellige  former  for handicap  og de problemer,  disse 
indebærer,  så de er i stand  til at identificere  indikatorer 
for specialbehov  og erkende  betydningen  af en tidlig 
vurdering  af dette  behov.  Integreringen  af visse  handicap-
pede  børn  i almindelige  skoler  stiller  også  krav  om  et 
større  antal  lærere,  som  er specielt  uddannede  til at 
undervise  børn  med  indlærings-  og kommunikations-
hæmninger.  Vi henstiller,  at Fællesskabet  stiller  midler  til 
rådighed  for  denne  specialistuddannelse  (i lighed  med 
hvad  der i øjeblikket  ydes  til uddannelse  af undervisere 
inden  for rammerne  af de gældende  socialfondsregler),  og 
at der gøres  en speciel  indsats  over  for relativt  oversete 
persongrupper  som  børn  med  multiple  handicap. 
8.4. Tilstedeværelsen  af alvorligt  handicappede  børn  i 
et klasseværelse  vil næsten  altid  kræve  ekstra  lærerkræf-
ter, uanset  børnenes  undervisnings-  eller  andre  behov 
(hjælp  til spisning  og påklædning  m.v.).  Vi henstiller,  at 
man ved  ydelse  af tilskud  til skoler,  tager  antallet  af 
handicappede  børn  og handicappets  alvor  i betragtning. 
Lærere,  som  underviser  handicappede  børn,  bør  også 
modtage  en passende  aflønning  i overensstemmelse  med 
deres  særlige  kvalifikationer  til at dække  særundervis-
ningsbehov  hos  børn. 
8.5. Overgangen  fra skole  til erhverv  er en central 
periode  i alle menneskers  liv og så meget  desto  mere  for de 
handicappede  børn,  som  står  over  for den  risiko,  at de 
forlader  et offentligt  organs  beskyttelse  uden  samtidig  at 
blive  modtaget  af et andet.  I første  række  bør handicap-
pede  børn  have  den  absolutte  ret til gratis  undervisning, 
uden  at der  skal  stilles  noget  alderskrav,  og i den 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/45 
institution,  der passer  dem  bedst.  Det  er overordentlig 
vigtigt,  at institutionerne  for videregående  uddannelser  er 
indrettet  på at kunne  modtage  unge  handicappede,  som 
fortsætter  deres  studier,  efter  at de er fyldt  18 år. For det 
andet  bør der,  før de forlader  skolen,  med  mindre  deres 
fremtid  ligger  klar,  udarbejdes  en ny uddannelsesplan  for 
dem (se pkt.  6.2 ovenfor);  denne  plans  udarbejdelse  bør 
varetages  af de kompetente  fagfolk  inden  for undervis-
ningssektoren,  sundhedsvæsenet  og erhvervsvejlednin-
gen, og den mest  egnede  person  bør pålægges  den opgave 
at lede  dem  igennem  den  vanskelige  overgang  fra afhæn-
gig til, hvor  det er muligt,  uafhængig  borger  i samfun-
det. 
8.6. Da  mange  handicappede  børn  uheldigvis  vil være 
umodne  og mangle  de nødvendige  færdigheder,  samfun-
det kræver,  når  de forlader  skolen,  henstiller  vi, at 
Kommissionen  fortsat  yder  støtte  til egnethedsvurde-
ringscentre,  som  Banstead  Place,  men  uden  den  forskels-
behandling  efter  hjemby  af den  handicappede,  som  er 
blevet  nødvendig  som  følge  af artikel  9, stk.  2 i Rådets 
resolution  nr. 71/66/EØF. 
9. Erhvervsmæssig  revalidering 
9.1. Blandt  foranstaltningerne  til fuld  integrering  af 
handicappede  i samfundet,  spiller  erhvervsmæssig  revali-
dering  en særlig  vigtig  rolle,  eftersom  den hyppigt  er en 
forudsætning  for den  handicappedes  adgang  til arbejds-
markedet,  som  ikke  blot  giver  økonomisk  uafhængighed, 
men også  sikrer  social  status  og i stadig  større  omfang 
danner  det primære  grundlag  for kontakten  med  med-
mennesker. 
9.2. Det  er inden  for den  erhvervsmæssige  revalide-
ring,  at Det  europæiske  Fællesskab  har bidraget  mest  til 
at hjælpe  handicappede  via et net af revaliderings-  og 
optræningscentre  og socialfonden.  Af beretningen  om det 
oprindelige  EF-handlingsprogram  fremgår  det,  at ikke 
alle Kommissionens  mål  blev  nået,  og at den betragtelige 
stigning  i ledigheden  i hele  Fællesskabet  og først  og 
fremmest  blandt  ungdommen  har  nødvendiggjort  en 
hastig  nyvurdering  af programmet.  Vi støtter  fuldt  ud 
Kommissionen,  når  den  understreger,  at der  ikke  kan 
være  tale om nogen  slækkelse  af bestræbelserne  for at yde 
handicappede  erhvervsmæssig  uddannelse  og  finde 
beskæftigelse  til dem.  Arbejdsløshed  er ganske  vist  en 
ulykke  for enhver,  men  det er en særlig  tragedie  for de 
svært  handicappede.  En svært  handicappet,  som  er uden 
arbejde,  bliver  alt for let spærret  inde  i sit eget  hjem.  Vi 
henstiller  derfor,  at Kommissionen  giver  endnu  større 
prioritet  til handicappede  inden  for socialfondens  område 
med særlig  henblik  på de alvorligst  handicappede,  som 
hidtil  er blevet  udelukket  fra  arbejdslivet,  da deres 
muligheder  for beskæftigelse  på det almindelige  arbejds-
marked  har været  begrænsede. 
9.3. Retningslinjerne  for socialfonden  for 1981/83 
er: 
Primær  aktion: 
Demonstrationsprojekter  på beskæftigelsesområdet  med 
sigte  på nydannelser  og omfattende  højst  200  personer. Den samlede  fondsintervention  må i disse  tilfælde  ikke 
strække  sig over  mere  end  tre år. 
Programmer  for indpasning  af erhvervshæmmede  på det 
almindelige  arbejdsmarked  i Grønland,  De franske  over-
søiske  Departementer,  Irland,  Nordirland  og  Syd-
italien. 
Sekundær  aktion: 
Foranstaltninger  omfattende: 
— Erhvervsmæssig  uddannelse  eller  revalidering; 
— Tilpasning  af jobs,  arbejdspladser  eller  udstyr; 
— Indpasning  af erhvervshæmmede  i det almindelige 
erhvervsliv. 
9.4. Skønt  Europa-Parlamentet  øgede  bevillingerne 
(forpligtelsesbevillingerne)  til de handicappede  i 1981,  vil 
det være  et spørgsmål,  om  der  vil blive  finansieret 
operationer  af sekundær  prioritet,  eftersom  ansøgninger-
ne hidtil  langt  har oversteget  de disponible  midler.  1 de 
tidligere  år har bestemmelsen  i artikel  9, stk.  2, i Rådets 
resolution  nr. 71 /66/  EØF,  som  kræver,  at mindst  50 % 
af fondens  midler  anvendes  inden  for de i regionalfonds-
forordningen  i artikel  5 omhandlede  regioner,  betydet  få 
eller slet ingen  penge  til demonstrationsprojekter  uden  for 
disse  regioner  (jf.  »Beretning  fra socialfonden«:  1978, 
s. 47 og 1979,  s. 17). 
9.5. Medens  vi støtter  den  absolutte  prioritet,  der er 
givet  til visse  regioner,  vil vi understrege,  at handicap 
skaber  samme  problemer  overalt,  og at det er uhensigts-
mæssigt,  at samtlige  EF-fondsmidler  til handicappede 
skal være  bundet  til bestemte  regioner.  Vi henstiller 
derfor,  at der afsættes  et særskilt  budget  til demonstra-
tionsprojekter,  og at Kommissionen  fjerner  de forskellige 
eksisterende  begrænsninger  (støtteberettigede  regioner, 
kravet  om,  at 50 % af finansieringen  skal  ydes  af et 
offentligt  organ  samt  3-årsrestriktionen),  således  at de 
eneste  kriterier  skal  være  kvaliteten  af forskningen  og 
udviklingsarbejdet  og  den  hjælp,  der  ydes  handi-
cappede. 
10. Indpasning  på arbejdsmarkedet 
10.1.  I  den  nuværende  økonomiske  situation,  hvor 
der i samtlige  medlemsstater  er en stigende  ledighed,  som 
måske  vil vare  ved endnu  et godt  stykke  tid, frygter  vi, at 
de handicappedes  beskæftigelsesmuligheder  forværres 
mere  end  andre  gruppers. 
10.2.  I  beretningen  om EFs  handlingsprogram  under-
streges  det  vigtige  i, at der  sker  en lettelse  af de 
handicappedes  genbeskæftigelse,  efter  at disse  er blevet 
revalideret,  men  det  fremgår  dog  ikke  klart  af denne 
beretning,  hvorledes  dette  skal  ske.  F.eks.  hedder  det,  at 
Kommissionen  vil 
»styre  de aktiviteter,  som  den  igangsætter  på egnet 
måde;  vil anmode  repræsentanterne  for medlemssta-
Nr. C 230/46 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
terne  . . . om på en mere  effektiv  måde  at samordne  de 
projekter,  som  modtager  økonomisk  støtte  fra Fælles-
skabet;  vil om  nødvendigt  foreslå  aktiviteter,  som 
rækker  ud over  de nuværende  rammer  for handlings-
programmet.« 
10.3.  De  fleste  medlemsstater  kører  en kvotaordning 
for at fremme  beskæftigelsen  af handicappede,  men  kun  i 
Forbundsrepublikken  Tyskland  synes  denne  fremgangs-
måde  at vinde  almindelig  accept.  I andre  lande  vil 
regeringerne  og arbejdsgiverne  tilsyneladende  af med 
denne  ordning,  medens  handicaporganisationerne  går 
ind for ordningens  opretholdelse  af frygt  for at stå tilbage 
uden  nogensomhelst  ordning,  og for de handicappedes 
eget vedkommende  gælder  det,  at der er en tendens  til at 
overse  den  og ikke  at lade  sig tilmelde.  Den  relative 
succes,  der  har  været  med  ordningen  i Forbundsrepu-
blikken,  kan  være  en følge  af, at der  opkræves  ud-
ligningsafgifter  til delvis  finansiering  af revaliderings-
aktiviteter. 
10.4.  Den  store  ulempe  ved alle kvotaordninger  er, at 
dette  værktøj  er uegnet  til at imødegå  problemerne  i en 
heterogen  gruppe  af arbejdstagere.  De behov  og proble-
mer,  som  svært  handicappede  står  over  for,  når  de 
forlader  skolen,  er totalt  forskellige  fra de problemer, 
som en mand  i 50erne  eller  60erne  står  overfor,  idet 
sidstnævnte  måske  allerede  har sat sit helbred  til på sit 
arbejde  og derfor  måske  betragter  en førtidspensionering 
som både  ønskelig  og retfærdig.  Vi henstiller  derfor,  at 
medlemsstaternes  politik  tilrettelægges  efter  de forskelli-
ge behov  hos  enkelte  grupper  af handicappede. 
10.5.  For  de sværest  handicappede  unge  er det ofte 
overordentlig  vanskeligt  at finde  et første  job.  Vi henstil-
ler derfor,  at - uanset  hvilket  generelt  kvotasystem,  den 
enkelte  medlemsstat  anvender  - bør  der  gives  særlig 
prioritet  til beskæftigelsen  af unge  handicappede,  som 
forlader  skolen,  både  fra  arbejdsgivernes  side  og fra 
vedkommende  offentlige  myndighed. 
10.6.  Vi  henstiller,  at der bør påhvile  arbejdsgiveren 
en vis pligt  over  for dem,  der faktisk  er i beskæftigelse  i 
øjeblikket: 
a) til at sikre  handicappede  arbejdstagere  passende  ud-
dannelse  og omskoling  samt  passende  karrieremulig-
heder  og forfremmelsesudsigter; 
b) til når  en arbejdstager  er i stand  til at genoptage 
arbejdet  efter  ulykke  eller  sygdom: 
(i) at sikre  hans  fortsatte  revalidering  (om  påkrævet) 
i samarbejde  med  de relevante  organer; 
(ii) så vidt  mulig  at genansætte  ham  i hans  tidligere 
job, og hvis  dette  ikke  er muligt,  ansætte  ham  i en 
anden  stilling,  hvor  han fuldt  ud kan udnytte  sine 
evner; 
(iii) til sammen  med  vedkommende  forsikringssel-
skab  (hvis  et sådant  er inddraget)  at sikre,  at 
arbejdstageren  ikke  er stillet  nævneværdigt  ringe-
re som  følge  af sit handicap. 10.7.  I  denne  forbindelse  bør  man  fremhæve  den 
udmærkede  støtte  og revalidering,  som  store  fagforbund, 
som IG-metal  og IG-Chemie  i Forbundsrepublikken 
Tyskland  og virksomheder  som  Vauxhall  og Pilkington 
Glass  i Det  forenede  Kongerige  har ydet  handicappede 
arbejdere.  Skønt  revalidering  til stadighed  må forblive  en 
offentlig  opgave,  kan  revalidering  kun  gennemføres 
effektivt  i fuldt  samarbejde  med  arbejdsmarkedets  parter. 
Kollegernes  holdning  er af afgørende  betydning  for,  at 
den svært  handicappede  med  held  kan  anbringes  i 
almindelig  beskæftigelse,  dette  gælder  specielt  i forbin-
delse  med  mentalt  handicappede  og dem,  der har skjulte 
eller uforståelige  handicap  som  epilepsi.  Vi henstiller,  at 
fagforeningerne  (hvor  dette  ikke  allerede  er tilfældet)  i 
deres  uddannelsesprogrammer  for tillidsmænd  inkorpo-
rerer  orientering  om  erhvervshæmmede,  og at der  i 
forbindelse  med  ansættelse  af meget  svært  handicappede 
tilknyttes  egnede  arbejdstagere,  som  skal  bistå  de handi-
cappede  med  at blive  integrerede  i arbejdsstyrken. 
10.8.  Arbejdslivets  krav  ændrer  sig i dag lige så hurtigt 
som under  den  første  industrielle  revolution,  og det er 
almindeligt  anerkendt,  at kun  få arbejdstagere  kan 
forvente  at beholde  samme  job hele  livet.  Endskønt  den 
første  uddannelse  og anbringelse  af en ung  handicappet 
arbejdstager  kan  tænkes  at være  yderst  fornuftig,  kan 
denne  ikke  værnes  mod  de ændringer,  der sker  i verden 
omkring  ham.  Historisk  set har  de handicappede,  af 
forståelige  grunde,  altid  hørt  til de mest  loyale  arbejdsta-
gere.  Hvis  der  ikke  sættes  specielt  ind  over  for  deres 
særlige  problemer  ved hjælp  af omskoling  og genindpas-
ning,  kan  deres  påtvungne  loyalitet  betyde,  at de stran-
der, når forandringernes  tidevand  skyller  ind.  Vi henstil-
ler, at alle  dem,  der kører  erhvervsmæssige  omskolings-
programmer,  undersøger,  om  disse  er egnede  for  er-
hvervshæmmede.  Det  er vor opfattelse,  at det her er et 
område,  som  snarest  må undersøges  nærmere  af CEDE-
FOP  (Det  europæiske  center  for fremme  af erhvervsmæs-
sig uddannelse). 
10.9.  Den  teknologiske  revolution  har imidlertid  også 
sine lyse  sider  i form  af de muligheder,  den  giver  de 
sværest  handicappede  for at påtage  sig indtægtsgivende 
beskæftigelse  for første  gang.  Stærkt  bevægelseshæm-
mede  er blevet  uddannede  som  EDB-programmører  og 
kan udføre  arbejdet  hjemme.  Kommissionen  er allerede 
aktiv  på mikroteknologiens  område  og har  finansieret 
forskningsprojekter,  som  udviklingen  af en lysimpulssty-
ret skrivemaskine  på De Hoogestraat  revalideringscenter 
i Nederlandene.  Den  har også  finansieret  to konferencer 
om tekniske  hjælpemidler  og er i øjeblikket  i gang  med 
forarbejdet  til etableringen  af en international  thesaurus 
og databank.  Vi støtter  dette  initiativ  og henstiller,  at 
Kommissionen  fortsat  gør alt, hvad  der står  i dens  magt 
for at informere  om de måder,  hvorpå  moderne  teknologi 
kan revolutionere  svært  handicappede  menneskers  dagli-
ge tilværelse.  Vi henstiller  endvidere,  at Kommissionen 
undersøger  mulighederne  for på dette  område  at samord-
ne medlemsstaternes  udviklingsarbejde  med  henblik  på at 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/47 
opnå  den  bedst  mulige  ressourceudnyttelse  inden  for 
denne  vigtige  industrigren  i fuld  ekspansion. 
10.10.  Tilskud  og beskyttet  beskæftigelse 
Det er vanskeligt  at afgøre,  om staten  bør yde  tilskud  til 
den handicappede  arbejder  eller  til dennes  arbejdsgiver. 
Flertallet  af handicappede  kan  med  den  rette  uddannelse 
og de rigtige  faciliteter  klare  sig mindst  på lige  fod med 
deres  kollegaer.  For  nogle  få vil dette  dog  aldrig  være 
muligt.  Medlemsstaterne  støtter  derfor  beskyttede  virk-
somheder  for en minoritet  af svært  handicappede.  Nogle 
ser dette  som  den  eneste  gangbare  vej til at give  dem  en 
fornuftig  beskæftigelse;  andre  betragter  beskyttede  virk-
somheder,  som  noget  fundamentalt  adskillelsesorienteret 
og mener,  at deres  primære  opgave  må være  at tjene  som 
genindpasningscentre.  Det  er vor opfattelse,  at beskyttet 
beskæftigelse  er en nødvendighed  for nogle,  men  at der 
bør gøres  en øget  indsats  for at sikre,  at arbejderne  ikke 
isoleres,  og at dem,  som  kan  optrænes  til almindelig 
beskæftigelse  (og dermed  sandsynligvis  opnå  højere  løn), 
gives  mulighederne  herfor.  Vi henstiller,  at beskyttede 
virksomheder  modtager  et tilskud  for hver  arbejdstager, 
der bliver  overflyttet  til almindelig  beskæftigelse,  for at 
kompensere  for tabet  af deres  bedste  ansatte.  Hvor  en 
beskyttet  virksomhed  på den  ene  side  nærer  et naturligt 
ønske  om at få lov til at beholde  de bedste  arbejdere,  er det 
muligt,  at den  på den  anden  side  er tilbageholdende  med 
at rekruttere  særlig  svært  handicappede  af frygt  for,  at 
kvaliteten  af deres  arbejde  måske  ikke  er høj nok.  Derfor 
henstiller  vi også,  at der indføres  en særlig  tilskudsord-
ning  for en begrænset  prøvetids-  og oplæringsperiode  for 
et mindretal  af nyansatte.  For  at bekæmpe  isolationen  i 
værksteder  Ae, så vi også  gerne,  at grupper  eller  »enkla-
ver« af handicappede  blev  integreret  på det almindelige 
arbejdsmarked. 
10.11.  Det  største  problem  for  de beskyttede  virk-
somheder  er at opnå  tilstrækkeligt  egnet  arbejde  samt  at 
sælge  de varer  og tjenester,  de producerer.  Vi henstiller, 
at Kommissionen  nyvurderer  de præferenceordninger, 
der findes  i medlemsstaterne  for  støtte  til beskyttede 
virksomheder,  og finder  frem  til måder,  hvorpå  Fælles-
skabets  institutioner  selv  kan  yde  støtte  ved  at afslutte 
kontrakter  med  beskyttede  virksomheder. 
10.12.  Lønnen  i de beskyttede  virksomheder  varierer 
meget  inden  for  den  enkelte  medlemsstat,  såvel  som 
medlemsstaterne  imellem.  I Belgien  varierede  timelønnen 
i 1977  mellem  57 bfr.  og 166  bfr.  I Det  forenede 
Kongerige  står  den  største  arbejdsgiver,  Remploy,  over 
for afslutningen  af en aftale  med  fagforeningerne  om,  at 
lønnen  skal  fastsættes  i henhold  til de lokale  myndighe-
ders lønskala  for manuelle  arbejdere;  dette  kan indebære, 
at visse  erhvervshæmmede  arbejdstagere  med  familie-
forpligtelser  kan blive  stillet  dårligere,  end hvis  de i stedet havde  oppebåret  sociale  sikringsydelser.  På den  anden 
side betaler  visse  lokale  myndigheder  og private  værkste-
der ingen  løn overhovedet,  hvorfor  arbejdstagerne  i dette 
tilfælde  er tvunget  til at leve  af sociale  sikringsydelser.  I 
Frankrig  garanteres  de ansatte  i »Centres  d'Aide  par 
Travail«  70 % af den nationale  mindsteløn  og i »Atéliers 
Protégés«  90 %. Efter  vor mening  bør erhvervshæmmede 
arbejdstagere  modtage  en behørig  kompensation  for 
deres  arbejdsindsats,  og vi henstiller,  at Kommissionen 
kræver  af hver  enkelt  medlemsstat,  at den  fastsætter  en 
mindsteløn  for beskyttede  virksomheder. 
10.13.  Den  europæiske  Socialfonds  støtte  står,  som 
tingene  er i øjeblikket,  ikke  til rådighed  for beskyttede 
virksomheder.  Det er vor opfattelse,  at mange  beskyttede 
virksomheder  lider  under  alvorlige  finansieringproblemer 
og er ude  af stand  til at tilpasse  sig ændringerne  i 
markedsbetingelserne  og moderne  revalideringsmetoder 
samt  at tilbyde  handicappede  egnet  beskæftigelse.  Vi 
anbefaler,  at socialfondens  opgaver  udvides  til også  at 
omfatte  tilskud  til demonstrationsprojekter  i beskyttede 
virksomheder. 
10.14.  Bortset  fra arbejdstagere,  som  arbejder  i beskyt-
tede »enklaver«,  mener  vi ikke,  at staten  permanent  skal 
yde tilskud  til handicappede  i almindelig  beskæftigelse, 
da dette  er det samme  som  at indrømme,  at revalideringen 
er mislykket.  Kontanttilskud  til tilpasninger  og specielt 
udstyr  bør  imidlertid  ydes  Folk,  som  på grund  af 
erhvervshæmning  kun  kan  arbejde  halvtids,  bør  være 
berettiget  til at modtage  en arbejdsudygtighedsydelse  for 
det tidsrum,  hvor  deres  erhvervshæmning  forhindrer  dem 
i at arbejde. 
10.15.  Tilrettelæggelse  af revaliderings-  og beskæftigel-
sesforanstaltninger 
Som allerede  fastslået,  er koordineringen  mellem  de 
forskellige  involverede  fagfolk  afgørende  for en heldig 
gennemført  revalidering.  Handicappede  føler  ofte,  at der 
er for  lidt  sammenhæng  i planlægningen  mellem  de 
forskellige  myndigheder,  som  de i deres  tilværelse  vil være 
afhængige  af i forskellige  henseender.  For den  handicap-
pede  hænger  de lægelige,  beskæftigelsesmæssige,  øko-
nomiske  og sociale  og boligmæssige  behov  ofte  uløseligt 
sammen,  men  hvert  af disse  behov  betragtes  måske 
isoleret  af de forskellige  organer.  Vi henstiller,  at der 
oprettes  regionale  udvalg,  hvor  sådanne  ikke  findes,  til at 
føre overordnet  tilsyn  med  revaliderings-  og beskæftigel-
sesforanstaltninger.  Disse  udvalg  bør være  sammensat  af 
de berørte  fagfolk,  arbejdsgivere,  fagforeninger  samt 
repræsentanter  for de handicappedes  organisationer  og af 
de handicappede  selv.  De skulle  da have  til opgave  at 
sørge  for  de fornødne  revalideringsfaciliteter  og for 
Nr. C 230/48 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
rådgivning  og vejledning  af handicappede.  De kunne  også 
pålægges  yderligere  opgaver  (se pkt.  11.7  og 12.3). 
11. Kommunale  ydelser 
11.1.  Opsøgende  arbejde 
For at blive  fuldt  integreret  i det nære  samfund  og måske 
forblive  i eget  hjem  har  mange  handicappede  behov  for 
særlige  foranstaltninger  og ydelser,  som  sædvanligvis 
falder  ind under  de kommunale  myndigheders  ansvars-
område,  og som  i mange  lande  suppleres  med  frivillige 
organisationers  arbejde.  At mange  handicappede  ikke 
modtager  den  hjælp,  de har behov  for,  er ofte  en følge  af 
total  uvidenhed  hos  den  pågældende  myndighed  om deres 
behov,  ja endog  deres  eksistens.  Vi mener,  at lokalsam-
fundet  har en pligt  til at opsøge  folk,  som  har et behov,  og 
ikke  vente,  indtil  de beder  om hjælp.  Vi henstiller  derfor, 
at de kommunale  myndigheder  opsøger  de handicappede, 
som lever  inden  for deres  område,  og orienterer  dem  om 
de ydelser,  de tilbydes.  Vi henstiller  også,  at Kommis-
sionen  giver  retningslinjer  for,  hvorledes  dette  skal  ske, 
således  at oplysninger  indsamlet  af kommunale  myndig-
heder  i forskellige  medlemsstater  kan  sammenlignes. 
11.2.  Bolig 
En bolig,  hvori  den  handicappede  kan  opnå  den  størst 
mulige  uafhængighed,  er en væsentlig  forudsætning  for 
en effektiv  integrering.  Dette  erkendes  af Kommissionen, 
som i 1975  udarbejdede  et udmærket  dokument  om 
fjernelse  af hyggemæssige  hindringer,  hvor  indførtes  en 
tostrenget  norm:  boliger,  specielt  udformet  for  men-
nesker,  som  er bundet  til kørestol,  samt  boliger,  som 
opfylder  visse  minimumskrav  og gør  dem  egnede  for 
flertallet  af handicappede.  I dokumentet  henstilledes  det, 
at alt nyt  boligbyggeri  mindst  skulle  opfylde  den  anden 
norm,  men  desværre  har  man  intet  hørt  om  det  siden. 
Som  alternativ  til et direktiv  finansierede  Kommissionen 
et antal  pilotundersøgelser,  som  i 1976  blev  fulgt  op af to 
større  projekter  (i Det  forenede  Kongerige  og Italien) 
omfattende  både  boligmæssige  og sociale  foranstaltnin-
ger og i 1978  et antal  mindre,  men  lige  så bredt  anlagte 
projekter.  Indtil  nu er der kun  udkommet  et kort  notat  om 
disse  projekter,  men  Kommissionen  har bekræftet,  at det 
er dens  indtryk,  at en rimelig  bolig  er et vigtigt  udgangs-
punkt  for den  samfunds-  og erhvervsmæssige  genindpas-
ning  af handicappede.  Den  bemærker  imidlertid,  at en 
løsning  af boligproblemet  ikke  i sig selv  er tilstrækkelig, 
idet tilpasninger  i den  sociale  infrastruktur  og i de 
erhvervsmæssige  uddannelser  også  er påkrævet.  Den 
bemærker  videre,  at de fornødne  tilpasninger,  dersom  de 
planlægges  på forhånd  inden  byggeriet  startes,  kun  vil forhøje  omkostningerne  med  5-10  % medens  tilpasnin-
gerne,  hvis  de udføres  efter  at byggeriet  er afsluttet,  kan 
koste  indtil  ni gange  så meget.  Men  det  vil under  alle 
omstændigheder  være  nødvendigt  at foretage  tilpasninger 
på eksisterende  boliger  for  at sætte  mennesker,  som  er 
ramt  af invaliditet,  i stand  til fortsat  at blive  boende  i de 
huse,  de er vant  til at leve  i. De mentalt  handicappedes 
boligbehov  gør  krav  på særlig  opmærksomhed.  Der  bør 
tilbydes  ydelser  til familier,  som  passer  en mentalt 
handicappet  i hjemmet,  og til at sætte  voksne  i stand  til at 
blive  i deres  egen  bolig,  hvis  de ønsker  dette. 
11.3.  På  baggrund  af genindkaldelsen  af konferencen 
af eksperter  fra  medlemsstaterne,  som  afholdtes  i juni 
1981  for  at vurdere  resultaterne  af disse  programmer 
henstiller  vi, at Kommissionen  enten  fremlægger  forslag 
om langsigtet  intervention  på dette  område  eller  udstikker 
retningslinjer  for medlemsstaternes  indsats. 
11.4.  Adgang  og  transport 
Eksterne  bevægelseshæmmende  faktorer  - som  adgang-
en til kontoret,  trapperne  på det stedlige  bibliotek  eller  en 
utilgængelig  togvogn  - er en betydelig  kilde  til frustra-
tion hos  fysisk  handicappede.  Tilsvarende  kan  manglen-
de hensyntagen  til blinde  og døves  specifikke  behov 
alvorligt  nedsætte  disse  personers  uafhængighed.  Det  er 
vor opfattelse,  at Rom-traktatens  artikel  3, litra  c) (»fjer-
nelse  af hindringerne  for  den  frie  bevægelighed  for 
personer,  tjenesteydelser  og kapital  mellem  medlemssta-
terne«)  og artikel  3 litra  e) (»indførelse  af en fælles  politik 
på transportområdet«)  forpligter  Kommissionen  til at 
arbejde  mere  aktivt  for at lette  handicappede  personers 
frie bevægelighed  i hele  Fællesskabet.  Især  henstiller  vi, at 
der fremsættes  krav  om minimumsnormerne  for tilgæn-
gelighed  til alle  større  lufthavne  og jernbanestationer. 
Spørgsmålet  om harmoniserede  parkeringslempelser  for 
handicappede  har  også  været  under  overvejelse  i nogen 
tid. Vi har forstået,  at Kommissionen  vil være  repræsen-
teret  på den  anden  internationale  konference  om trans-
port  for ældre  og handicappede  i Cambridge  i 1981,  og 
håber,  at der  ved  denne  lejlighed  vil  blive  fremsat 
konkrete  forslag. 
11.5.  Praktisk  bistand  i hjemmet 
Mange  handicappede  og ældre  er kun  i stand  til at blive  i 
deres  bolig,  fordi  de ydes  hjemmehjælp,  får  leveret 
måltider,  får  stillet  hjælpemidler  til rådighed  og får 
foretaget  tilpasninger  af deres  hjem.  Hvor  meget  hjælp, 
der er påkrævet  fra  de lokale  myndigheders  side,  er et 
spørgsmål  om,  hvor  megen  uformel  støtte,  de ydes  af 
familien,  frivillige  organisationer  og kommunen.  Forskel-
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/49 
lige forskningsarbejder  er allerede  blevet  udført  af 
Kommissionen  som  led i boligprogrammet.  De sociale 
strukturer  varierer  imidlertid  betydeligt  inden  for samme 
medlemsstat  og fra den ene medlemsstat  til den anden,  og 
den form  for støtte,  som  er nødvendig  i et landsbysam-
fund,  hvor  borgerne  lever  tæt sammen,  kan  være  total 
forskellig  fra den,  der er påkrævet  i en indre  by i forfald. 
Det er vor  opfattelse,  at de,  der  beskæftiger  sig med 
sociale  ydelser  i forskellige  dele  af Fællesskabet,  ville 
kunne  lære  meget  af hinandens  erfaringer.  Vi henstiller 
derfor,  at Kommissionen,  i samarbejde  med  Den  interna-
tionale  sammenslutning  af kommunale  Myndigheder 
gennemfører  en sammenlignende  undersøgelse  af den 
bistand  handicappede  og ældre  tilbydes  i hjemmet. 12. Handicappedes  økonomiske  behov 
12.1.  Vi  har forstået,  at Kommissionen  har finansie-
ret en case  study  om  handicappedes  indkomster,  som 
nærmer  sig afslutningen.  Vi ønsker  at understrege  den 
snævre  sammenhæng  mellem  handicap  og fattigdom, 
hvilket  der er to grunde  til: 
a) de merudgifter,  som  den handicappede  og hans  familie 
må bære  som  følge  af handicappet; 
b) helt  eller  delvist  tab af erhvervsevne. 
11.6.  Dagcentre 
Dagcentre,  hvor  svært  handicappede  kan  opretholde 
kontakten  med  andre  mennesker,  samtidig  med  at de 
modtager  enhver  form  for nødvendig  pleje  og fortsat  bor 
sammen  med  deres  familie,  er en afgørende  bestanddel  af 
kommunens  plejetilbud.  Vi henstiller,  at indsatsen  på 
dette  område  intensiveres,  hvor  det er påkrævet. Disse  følgevirkninger  er uafhængige  af årsagen  eller 
omstændighederne  omkring  det oprindelige  handicap  og 
af den institution,  som  er ansvarlig  for indkomstkompen-
sationen.  I hele  Det  europæiske  Fællesskab  er den 
økonomiske  bistand  baseret  på kriterier,  som  går  på 
årsagen  og omstændighederne,  og ikke  behovet  (f.eks. 
forskellig  kompensation  til krigsinvalider,  personer  ramt 
af arbejdsulykker,  den  forsikrede  i forhold  til børn, 
hjemmegående  hustruer  osv.)  Ofte  er de skalaer,  som 
anvendes,  også  baseret  på overvejende  anatomiske  krite-
rier og sondrer  ikke  mellem  merudgifter  og nedsat 
erhvervsevne. 
11.7.  Anbringelse  i institution 
Det er almindeligvis  så afgjort  bedre  at integrere  de 
handicappede  blandt  ikke-handicappede  under  familie-
mæssige  forhold  end  at anbringe  dem  i store  handicap-
centre.  Det  ville  være  meget  betænkeligt,  såfremt 
anbringelse  i institution  blev  betragtet  som  den  optimale 
løsning  for alvorlig  mentalt  og psykisk  handicappede. 
Permanent  anbringelse  i institution  er unødvendig  kost-
bar og uønskelig  for det store  flertal  af endog  meget  svært 
psykisk  og mentalt  handicappede.  Dermed  være  ikke 
sagt,  at anbringelse  i institution  er overflødig  i alle 
tilfælde.  Det optimale  antal  institutionspladser  afhænger 
af forholdene  i de enkelte  medlemsstater.  Fremfor  alt må 
det forhindres,  at disse  institutioner  for handicappede 
isoleres,  som  det desværre  ofte  hidtil  har været  tilfælde. 
Det bør tilstræbes,  at tilværelsen  i en institution  præges  af 
den tryggest  mulige  atmosfære,  og på så mange  punkter 
som muligt  ligner  tilværelsen  i en familie.  Institutionens 
beboere  bør  medindrages  i indretningen  og administre-
ringen  af deres  værelser  og bør indrømmes  mere  privatliv 
og handlefrihed.  Sigtet  med  de psykiske  eller  mentalt 
handicappedes  ophold  på institution  må være  i videst 
muligt  omfang  at udvikle  deres  evner  og styrke  deres 
uafhængighed.  Institutionsanbringelse  må under  ingen 
omstændigheder  begrænse  den handicappedes  adgang  til 
revalideringsydelser.  Vi henstiller,  at det regionale  reva-
lideringsudvalg  (se pkt.  10.15)  forpligtes  til at føre  tilsyn 
med den revalidering,  der ydes  af institutionerne  inden  for 
området. 12.2.  Fore  det første  bør  enhver,  som  på grund  af 
handicap  ikke  er i stand  til at tjene  til livets  opretholdelse, 
være  berettiget  til at modtage  en social  grundydelse,  som 
er tilstrækkelig  til at dække  hans  normale  leveomkostnin-
ger, uanset  hans  forsikringsstatus,  civilstand  eller  det 
oprindelige  handicaps  årsag  eller  omstændigheder. 
12.3.  For  det  andet  bør  der  betales  en ydelse  til 
dækning  af de merudgifter,  der er forbundet  med  handi-
cappet,  udmålt  efter  handicappets  omfang.  Vurderingen 
af, hvorvidt  den pågældende  skal  være  berettiget  til denne 
ydelse,  bør være  en integrerende  del af revalideringspro-
cessen  og derfor  tilkomme  det regionale  revalideringsud-
valg.  (Undertiden  kan  det,  f.eks.  som  i Frankrig,  være 
hensigtmæssigt,  at et særligt  organ  bærer  revaliderings-
ansvaret  for handicappede  børn). 
12.4.  Da  planerne  om at indføre  en omfattende  ydelse 
for at dække  de af et handicap  betingede  udgifter  i de 
fleste  medlemsstater  stadig  befinder  sig på det  spæde 
stadium,  henstiller  vi, at Kommissionen  regelmæssigt 
arrangerer  drøftelser  mellem  medlemsstaterne  om  de 
generelle  principper  for en sådan  ydelses  opbygning  for at 
fremme  indførelsen  for første  gang  af en generel  ydelse, 
som er blevet  til på europæisk  plan,  og som  skal  bidrage 
til at fremme  handicappede  EF-borgeres  ligestilling,  hvor 
i Fællesskabet  de end  måtte  være  bbsat. 
13. I  betragtning  af at »medindflydelse«  er det gen-
nemgående  tema  i Det internationale  Handicapår,  og de 
handicappede  til trods  herfor  faktisk  kun  gives  yderst 
Nr. C 230/50 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
ringe  muligheder  for at bidrage  til formuleringen  af de 
EF-beslutninger,  der  angår  dem,  bør  Kommissionen 
nedsætte  et udvalg,  sammensat  overvejende  af handi-
cappede  og repræsentanter  for de handicappedes  organi-
sationer,  som  skal  rådgive  Kommissionen  i alle spørgsmål 
vedrørende  handicappede  og i særdeleshed  om udmønt-
ningen  af de forslag,  der  er indeholdt  i nærværende 
udtalelse  og i Europa-Parlamentets  resolution. 
14. Finansiering  af EF-initiativer  for handicappede 
Integreringen  af de handicappede  som  fuldgyldige  og 
ligestillede  borgere  i Det europæiske  Fællesskab  vil kræve 
væsentlig  flere  finansieringsmidler  end  dem,  der  er til 
rådighed  på de eksisterende  EF-budgetter.  Da  det  er 
vanskeligt  inden  for Den  europæiske  Socialfond  at tilve-
jebringe  tilstrækkelige  beløb  til støtte  af initiativer  for 
handicappede,  henstiller  vi, at der oprettes  en »europæisk 
fond  til støtte  af handicappede«,  som  etableres  og 
administreres  af Kommissionen,  bistået  af det rådgivende 
udvalg,  der er omtalt  ovenfor. 
15. I  nærværende  udtalelse  har  man  hidtil 
udelukkende  beskæftiget  sig med  handicappede  medbor-
gere i Det europæiske  Fællesskab.  Det må imidlertid  ikke 
overses,  at handicapproblemerne  og de handicappedes 
behov  i Europa  forekommer  ubetydelige,  sammenlignet 
med de vældige  problemer,  som  handicap  skaber  i den 
tredje  verden.  Kommissionen  har  allerede  gennem  Den 
europæiske  Udviklingsfond  være  engageret  i og siden 
1976  finansieret  projekter  foreslået  af private  organisa-
tioner.  Vi henstiller,  at Kommissionen  i samarbejde  med 
Verdenssundhedsorganisationen  og Rehabilitation  Inter-
national,  tager  sit bidrag  til forebyggelse  af handicap  og 
fremme  af revalidering  i udviklingslande  op til ny vurde-
ring. 
C. RESUME  AF UDVALGETS  HENSTILLINGER 
Generelt 
1. Kommissionen  bør  med  medlemsstaterne  drøfte, 
hvorledes  man  kan  harmonisere  de i medlemsstaterne 
anvendte  definitioner  af aktivitetshæmning  og handicap 
med henblik  på fastlæggelse  af kriterier  for kontantydel-
ser, særlig  beskæftigelsesbistand  m.v.  (jf.  s. 40, 
pkt. 2.1). 
2. Kommissionen  bør,  i hele  Fællesskabet,  iværksætte 
en undersøgelse  af handicapproblemet  for at identificere 
de mest  presserende  problemer,  som  kræver  en indsats  på 
EF-niveau.  (jf. s. 40, pkt.  2.1). Forebyggelse 
3. Kommissionen  , bør udvide  sin rolle  på området 
perinatal  dødelighed  og perinatale  handicap  og finansiere 
flere  sammenlignende  undersøgelser  i forskellige  dele  af 
Fællesskabet.  Specielt  bør den  overveje  at iværksætte  et 
omfattende  moderskabsprogram  i et af Fællesskabets 
højrisikoområder,  som  skal  dække  familieplanlægning, 
rådgivning  om arvelighedsproblemer,  graviditetsunder-
søgelser  og ernæringsrådgivning  og de bedst  mulige 
faciliteter  på føde-  og spædbørnsafdelinger.  (jf. s. 40, 
pkt. 3.3). 
4. Kommissionen  bør med  mellemrum  påse,  at man  i 
hele Fællesskabet  jævnlig  genoptager  vaccinationer,  (jf. 
s. 41, pkt.  3.4). 
5. Kommissionen  bør  udarbejde  retningslinjer  og 
senere  forordninger  om indretningen  af børnesikre  hjem, 
herunder  specielt  lægge  restriktioner  på anvendelse  af 
uhærdet  glas  i terrænhøjde.  (jf. s. 41, pkt.  3.5). 
6. Alle  automobiler,  fremstillet  i eller  importeret  til 
Fællesskabet,  skal  være  udstyret  med  sikkerhedsseler  på 
bagsædet,  og Kommissionen  bør forbyde  børn  under  13 
år at sidde  på forsædet,  undtagen  hvor  forholdene  måtte 
tale for det modsatte,  (jf. s. 41, pkt.  3.6). 
7. Færdselslære  bør  indtage  en fremskudt  plads  i 
skoleundervisningen,  (jf. s. 41, pkt.  3.6). 
8. Kommissionen  bør undersøge  mulighederne  for at 
udvikle  en rutinemæssig  registrering  og indberetning  af 
ulykker,  som  rammer  børn,  og sammen  med  medlems-
staterne  udarbejde  et koordineret  program  for forebyg-
gelse  af børneulykker,  (jf. s. 41, pkt.  3.7). 
9. Kommissionen  bør  forske  i de forskellige  risici, 
såvel  sygdoms-  som  ulykkesbetingede,  som  børn  kon-
fronteres  med  i by-  og  landområder,  (jf.  s. 41, 
pkt. 3.7). 
10. Kommissionen  bør  videreføre  sine  undersøgelser 
af trafikulykker  og presse  på for  at få gennemført  en 
harmonisering  af alle  sikkerhedsaspekter  med  relation  til 
automobiler,  (jf. s. 41, pkt.  3.8). 
11. Kommissionen  bør iværksætte  Udvalgets  henstil-
linger  vedrørende  forebyggelse  af erhvervssygdomme  og 
arbejdsulykker,  (jf. s. 41, pkt.  3.9). 
12. Kommissionen  bør undersøge  mulighederne  for at 
nedbringe  forbruget  af tobak  og alkohol  samt  misbruget 
af lægemidler,  og den bør specielt  tilskynde  medlemssta-
terne  til at gennemføre  oplysningskampagner  og give 
10. 9.-81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/51 
anvisning  på, hvilke  forbrugsbegrænsende  metoder,  der 
hidtil  har  vist  sig  at være  de  bedste,  (jf.  s. 42, 
pkt. 3.11). 
13. Kommissionen  bør  på alle  medlemsstaters  vegne 
forhandle  sig frem  til en væsentlig  begrænsning  af tobaks-
og spiritusreklamen,  (jf. s. 42,  pkt.  3.11). 
14. EF,  medlemsstaterne  og de lokale  myndigheder 
bør ofre  særlig  opmærksomhed  på narkotikaproblemet, 
(jf. s. 42, pkt.  3.11). 
15. Kommissionen  bør  foretage  en gennemgang  af 
medlemsstaternes  metoder  til tidlig  opsporing  af handi-
cap og udarbejde  henstillinger  vedrørende  anvendelsen  af 
en standardfremgangsmåde  i hele  Fællesskabet,  (jf. s. 43, 
pkt. 4.3). 
16. Der  bør  udføres  mere  forskning  i ældelsesproces-
sen og  årsagerne  til specifikke  komplikationer  som 
ledbetændelse  og  hukommelsestab,  (jf.  s.  43, 
pkt. 4.4). 
Revalidering 
17. De  handicappedes  familier  bør orienteres  om,  på 
hvilken  måde  de bedst  kan  bidrage  til revalideringen, 
(jf. s. 43,  pkt.  6.2). 
18. Kommissionen  bør  opbygge  et net  af lægelige 
revalideringscentre,  som  drives  parallelt  med  de erhvervs-
mæssige  revalideringscentre,  og regelmæssigt  finansiere 
seminarer,  så personalet  i medlemsstaterne  kan  lære  af 
hinanden,  (jf.  s. 44,  pkt.  7.2). 
Uddannelse 
19. Fællesskabet  bør  stille  midler  til rådighed  til 
specialuddannelse  af lærere  og sætte  specielt  ind  på 
relativt  oversete  områder  som  børn  med  multiple  handi-
cap. (jf. s. 44,  pkt.  8.3). 
20. Der  bør  i forbindelse  med  bevillingerne  til skoler 
tages  hensyn  til antallet  af handicappede  børn  og omfan-
get af deres  handicap,  (jf.  s. 44, pkt.  8.4). 
21. Lærere,  som  underviser  handicappede  børn,  bør 
aflønnes  behørigt  i overensstemmelse  med  deres  specielle 
kvalifikationer  med  hensyn  til at kunne  dække  særunder-
visningsbehov  hos  børn.  (jf. s. 44,  pkt.  8.4). 
22. Kommissionen  bør fortsat  yde støtte  til egnetheds-
vurderingscentre  for  handicappede  unge,  som  forlader 
skolen,  uanset,  hvor  de er bosat.  (jf. s. 45,  pkt.  8.6). Erhvervsmæssig  revalidering 
23. Kommissionen  bør  give  endnu  større  prioritet  til 
handicappede  inden  for Den  europæiske  Socialfond  med 
særlig  henblik  på de sværest  handicappede,  som,  fordi 
deres  muligheder  for  beskæftigelse  i det  almindelige 
erhvervsliv  har været  begrænsede,  hidtil  er blevet  udeluk-
ket fra arbejdsmarkedet,  (jf. s. 45,  pkt.  9.2). 
24. Der  bør  afsættes  et særskilt  budget  til demonstra-
tionsprojekter  under  socialfonden,  og Kommissionen  bør 
ophæve  de forskellige  begrænsninger,  der opereres  med  i 
øjeblikket,  (jf. s. 45,  pkt.  9.5). 
Beskæftigelse 
25. Medlemsstaternes  politik  bør  tilrettelægges  efter 
de forskellige  behov  hos  forskellige  grupper  af handicap-
pede,  såsom  svært  erhvervshæmmede,  som  forlader 
skolen,  og invaliderede,  som  nærmer  sig pensionsalderen, 
(jf. s. 46, pkt.  10.4). 
26. Der  bør  gives  særlig  prioritet  til beskæftigelsen  af 
handicappede,  som  forlader  skolen,  både  fra arbejdsgi-
verside  og fra vedkommende  offentlige  myndighed,  uan-
set det generelle  kvøtasystem  i pågældende  medlemsstat, 
(jf. s. 46, pkt.  10.5). 
27. Der  må  påhvile  arbejdsgiverne  en generel  pligt 
over  for de erhvervshæmmede,  der er i beskæftigelse: 
(a) til at sørge  for passende  uddannelse  og omskoling, 
karriereudvikling  og forfremmelsesudsigter; 
(b) til hvor  en arbejdstager  som  er i stand  til at genoptage 
arbejdet  efter  ulykke  eller  sygdom: 
(i) at sikre  hans  fortsatte  revalidering  (om  påkræ-
vet) i samarbejde  med  de relevante  organer; 
(ii) så vidt  muligt  at genansætte  ham  i hans  tidligere 
job, og hvis  det ikke  er muligt,  ansætte  ham  i en 
anden  stilling  hvor  han  kan  udnytte  sine  reste-
rende  evner  fuldt  ud; 
(iii) til sammen  med  vedkommende  forsikringssel-
skab  (hvor  et sådant  er inddraget)  at sikre,  at 
arbejdstageren  ikke  er stillet  nævneværdigt 
ringere  som  følge  af sit handicap,  (jf.  s. 46, 
pkt. 10.6). 
28. Fagforeningerne  bør i deres  kurser  for tillidsmænd 
inkorporere  orientering  om erhvervshæmmedes  proble-
mer,  og der  bør  i forbindelse  med  ansættelse  af meget 
svært  handicappede  tilknyttes  egnede  arbejdstagere,  som 
bistår  de handicappede  med  at blive  integreret  i arbejds-
styrken.  (jf. s. 46,  pkt.  10.7). 
Nr. C 230/52 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 10. 9. 81 
29. Alle,  der kører  erhvervsmæssige  omskolingspro-
grammer,  bør  undersøge,  om disse  er egnede  for handi-
cappede.  Det  er vor  opfattelse,  at der  her  ligger  et 
problem,  som  snarest  må undersøges  nærmere  af Det 
europæiske  Center  for  erhvervsmæssig  uddannelse, 
(jf. s. 46, pkt.  10.8). 
30. Kommissionen  bør fortsat  gøre  alt, hvad  der står  i 
dons  magt  for at informere  om de måder,  hvorpå  moderne 
teknologi  kan  revolutionere  stærkt  handicappede  men-
neskers  daglige  tilværelse,  (jf. s. 46, pkt.  10.9). 
31. Kommissionen  bør  undersøge  mulighederne  for 
pa dette  område  at samordne  medlemsstaternes  udvik-
lingsarbejde  med  henblik  på at opnå  den  bedst  mulige 
ressourceudnyttelse  inden  for denne  vigtige  industrigren  i 
fuld ekspansion,  (jf. s. 46, pkt.  10.9). 
32. De  beskyttede  virksomheder  bør  som  kompensa-
tion for tabet  af deres  bedste  ansatte  modtage  et tilskud 
for hver  arbejdstager,  der bliver  overflyttet  til almindelig 
beskæftigelse,  (jf. s. 47, pkt.  10.10). 
33. Der  bør indføres  en særlig  tilskudsordning  for en 
begrænset  prøvetids-  og oplæringsperiode  for et mindre-
tal af de sværest  erhvervshæmmede,  som  rekruteres  til 
beskyttede  virksomheder,  (jf. s. 47, pkt.  10.10). 
34. Kommissionen  bør  nyvurdere  de præferenceord-
ninger,  der findes  i medlemsstaterne  vedrørende  støtte  til 
beskyttede  virksomheder,  og finde  frem  til måder,  hvorpå 
Fællesskabets  institutioner  selv  kan  yde  bistand  ved  at 
afslutte  kontrakter  med  beskyttede  virksomheder,  (jf. 
s. 47, pkt.  10.11). 
35. Det  bør  pålægges  hver  enkelt  medlemsstat  at 
fastsætte  en mindsteløn  for arbejde  i beskyttede  virksom-
heder.  (jf. s. 47, pkt.  10.12). 
36. Socialfondens  opgaver  bør  udvides  til også  at 
omfatte  tilskud  til demonstrationsprojekter  i beskyttede 
virksomheder,  (jf. s. 47, pkt.  10.13). 
37. Der  bør  oprettes  regionale  udvalg,  som  skal  føre 
tilsyn  jned  revaliderings-  og beskæftigelsesforanstaltnin-
ger. (jf. s. 47, pkt.  10.15). 
Kommunale  ydelser 
38. De  lokale  myndigheder  bør  gennem  opsøgende 
virksomhed  identificere  de handicappede,  som  lever inden  for deres  område,  og orientere  dem  om de ydelser, 
der tilbydes  dem.  (jf. s. 48, pkt.  11.1). 
39. Kommissionen  bør  udstille  retningslinjer  for, 
hvorledes  opsøgning  af handicappede  skal  gennemføres 
af de lokale  myndigheder,  således  at oplysninger,  indsam-
let af lokale  myndigheder  i forskellige  medlemsstater  kan 
sammenlignes,  (jf. s. 48, pkt.  11.1). 
40. Kommissionen  bør  enten  fremlægge  forslag  om 
langsigtede  interventioner  vedrørende  boliger  til handi-
cappede  eller  udstikke  retningslinjer  for medlemsstater-
nes indsats,  (jf. s. 34, pkt.  11.3).  Det  er almindeligvis  så 
afgjort  bedre  at integrere  de handicappede  blandt 
ikke-handicappede  under  familiemæssige  forhold  end  at 
anbringe  dem  i store  handicapcentre,  (jf.  s. 49, 
pkt. 11.7). 
41. Der  bør  fastsættes  minimumsnormer  for handi-
cappedes  adgangsfaciliteter  i alle  større  lufthavne  og 
jernbanestationer,  (jf. s. 48, pkt.  11.4). 
42. Kommissionen  bør  i samarbejde  med  Den  inter-
nationale  sammenslutning  af kommunale  Myndigheder 
gennemføre  en sammenlignende  undersøgelse  af de servi-
ceydelser,  handicappede  og ældre  tilbydes  i hjemmet, 
(jf. s. 48, pkt.  11.5). 
43. Der  bør  skabes  flere  dagscentre,  hvor  det  er 
påkrævet,  (jf. s. 49, pkt.  11.6). 
44. De  regionale  revalideringsudvalg  bør være  pligtige 
til at sikre,  at der tilbydes  tilfredsstillende  revaliderings-
foranstaltninger  i alle  plejeinstitutioner  inden  for områ-
det. (jf. s. 49, pkt.  11.7). 
45. De  handicappedes  økonomiske  behov 
Kommissionen  bør  tage  initiativ  til drøftelser  mellem 
medlemsstaterne  af de generelle  principper,  der  skal 
lægges  til grund  for udformningen  af en ydelse  til dækning 
af de handicappedes  særlige  omkostninger,  (jf.  s. 49, 
pkt. 12.4). 
46. Kommissionen  bør nedsætte  et udvalg,  sammen-
sat overvejende  af handicappede  og repræsentanter  for de 
handicappedes  organisationer,  som  skal  rådgive  Kom-
missionen  i alle spørgsmål  vedrørende  handicappede  og i 
særdeleshed  om  udmøntningen  af de forslag,  der  er 
indeholdt  i nærværende  udtalelse  og i Europa-Parlamen-
tets resolution,  (jf. s. 49, pkt.  13). 
10. 9. 81 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 230/53 
47. Finansiering  af EF-initiativer  for handicappede 
Der bør  oprettes  en »europæisk  fond  til støtte  af handi-
cappede«,  som  etableres  og administreres  af Kommis-
sionen,  bistået  af det  rådgivende  udvalg,  omtalt  oven-
for. (jf. s. 50,  pkt.  14). Internationalt 
48. Kommissionen  bør  i samarbejde  med  Verdens-
sundhedsorganisationen  og Rehabilitation  International 
nyvurdere  sit bidrag  til forebyggelse  af handicap  og 
fremme  af revalidering  i udviklingslandene,  (jf.  s. 50, 
pkt. 15). 
Bruxelles,  den  2. juli  1981. 
Tomas  ROSEINGRAVE 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg