Udkast Fælles Rapport om Beskæftigelsen 2001 [SEC (2001) 139]

(forelagt af Kommissionen)

INDLEDNING

I afsnit VIII i Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fastlægges principper og procedurer for udvikling af en samordnet strategi for beskæftigelsen. Artikel 128 indeholder oplysninger om den specifikke procedure for formuleringen af en sådan strategi, herunder årlige retningslinjer for beskæftigelsen, henstillinger til medlemsstaterne og en fælles rapport fra Rådet og Kommissionen til Det Europæiske Råd om beskæftigelsessituationen i Fællesskabet og om gennemførelsen af retningslinjerne. Hver medlemsstat forelægger Rådet og Kommissionen en årsrapport om de vigtigste foranstaltninger, den har truffet til gennemførelse af sin beskæftigelsespolitik på baggrund af retningslinjerne for beskæftigelsen. Den europæiske beskæftigelsesstrategi er udviklet i henhold til ovenstående institutionelle rammer og er et vigtigt bidrag til den bredere politiske dagsorden for Den Europæiske Union, der blev defineret på topmødet i Lissabon i foråret 2000 og siden er blevet bekræftet af Det Europæiske Råd i Nice og Stockholm.

Denne fælles rapport om beskæftigelsen giver et overblik over beskæftigelsessituationen og en politisk vurdering af de fremskridt, medlemsstaterne har gjort med gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne for 2001 [1] og sætter fokus på de resterende udfordringer for medlemsstaterne.

[1] Rådets afgørelse om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik for 2001 (2001/63/EF); EFT L 22 af 22.01.2001.

Den indeholder både en analyse af fremskridtene i hele EU under de vigtigste vedtagne mål og retningslinjer og en kort oversigt for hvert land. Centrale fælles indikatorer understøtter analysen og opsummeres i bilagene.

En mere detaljeret analyse af den seneste udvikling under hver retningslinje og for hver medlemsstat er indeholdt i et bilag fra Kommissionens tjenestegrene [2].

[2] SEC(2001) 1398.

Begge rapporter underbygger de øvrige to elementer i beskæftigelsespakken, som udgøres af henstillingerne og retningslinjerne for beskæftigelsen for 2002 [3].

[3] KOM(2001) 512 endelig og KOM(2001) 511 endelig.

INDHOLDSFORTEGNELSE

INDLEDNING

Resumé .

1. Den politiske og økonomiske baggrund

2. Gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjer og henstillinger for 2001: vurdering af resultater og politikker i EU

2.1. De overordnede politiske rammer: afspejling af de horisontale mål i retningslinjerne for 2001

2.2. Vurdering af fremskridt under de fire søjler i retningslinjerne for 2001

2.2.1. Beskæftigelsesegnethed

2.2.2. Iværksætterkultur

2.2.3. Tilpasningsevne

2.2.4. Lige muligheder

3. Gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjer og henstillinger for 2001: Vurdering af resultater og politikker i de enkelte medlemsstater

BELGIEN

DANMARK

TYSKLAND

GRÆKENLAND

SPANIEN

FRANKRIG

IRLAND

ITALIEN

LUXEMBOURG

NEDERLANDENE

ØSTRIG

PORTUGAL

FINLAND

SVERIGE

DET FORENEDE KONGERIGE

4. Vejen frem

Bilag 1: Oversigt over nøgleindikatorer for 2000

Bilag 2: Oversigt over fælles vedtagne indikatorer for forebyggelse og aktivering for 2000

Resumé

Den europæiske beskæftigelsesstrategi er et vigtigt bidrag til den bredere politiske dagsorden for Den Europæiske Union, som blev defineret på topmødet i Lissabon i foråret 2000 og siden er blevet bekræftet af Det Europæiske Råd i Nice og Stockholm. På linje med de generelle økonomiske resultater var beskæftigelsesresultaterne i Den Europæiske Union helt usædvanlige i 2000. BNP-væksten var på 3,3 %, og væksten i arbejdsproduktiviteten på 1,6 %, samtidig med at der blev oprettet 3 mio. nye job, og arbejdsløsheden blev mindsket til 8,3 %, hvilket er tæt på niveauet fra begyndelsen af 1990'erne. Samtidig begynder resultaterne af strukturreformerne på de europæiske arbejdsmarkeder at vise sig, især i form af en stigende beskæftigelsesintensitet i væksten, øget jobskabelse i højteknologiske og videnintensive sektorer - hvilket afspejler bevægelsen i retning af en videnbaseret økonomi - og en stærk tilgang af kvinder til arbejdsmarkedet. Der findes imidlertid stadig store strukturelle svagheder, navnlig den stadigt høje arbejdsløshed, især blandt unge, betydelige forskelle i mænds og kvinders beskæftigelsesfrekvens og lav beskæftigelsesfrekvens blandt ældre. Selv om der sker fremskridt hen imod de beskæftigelsesmål, der blev fastsat i Lissabon og Stockholm, er der helt klart behov for at fortsætte de strukturreformer og makroøkonomiske foranstaltninger, som blev vedtaget i henhold til de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, især i betragtning af udsigterne til et mindre gunstigt økonomisk og beskæftigelsesmæssigt klima.

Kvaliteten i de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen bliver bedre, og der inddrages et stigende antal partnere i forberedelsen og opfølgningen af dem, hvilket afspejler den dynamik, den europæiske beskæftigelsesstrategi har skabt.

Til trods for disse opmuntrende fremskridt er ikke alle de horisontale mål, som blev indført i retningslinjerne for 2001, endnu blevet helt indarbejdet i de nationale beskæftigelsesstrategier. Kun få medlemsstater har en samlet strategi for, hvordan de kan bidrage til at nå beskæftigelsesmålene fra Lissabon og Stockholm, og kun de, der allerede ligger tættest på eller over EU-målene, fastsætter nationale mål herfor. Målet om at øge kvaliteten tages hovedsagelig op i forbindelse med udbuddet af arbejdskraft, mens jobkvalitet kun inddrages i begrænset omfang [4]. Der er sket tydelige fremskridt med at udvikle livslang uddannelse, som nu er en etableret politisk prioritering i hele Den Europæiske Union. I omkring halvdelen af medlemsstaterne har man nu helhedsstrategier for livslang uddannelse, men man er først lige begyndt at gennemføre disse strategier. Endvidere er der i de fleste medlemsstater ikke tilstrækkelige oplysninger om koordination og synergi mellem de kompetente ministerier. Nogle få medlemsstater fastsatte også mål for øgede investeringer i menneskelige ressourcer eller deltagelse i videreuddannelse. I forbindelse med udarbejdelsen af de nationale handlingsplaner er der sket en udvikling i partnerskaberne mellem offentlige myndigheder og arbejdsmarkedets parter. På grund af manglende informationer er det imidlertid vanskeligt at indkredse det specifikke bidrag fra arbejdsmarkedets parter.

[4] De relevante aspekter af jobkvalitet forklares nærmere i Kommissionens meddelelse KOM(2001) 313 af 20.06.2001.

Skiftet i retning af et videnbaseret samfund - som ligger til grund for hele Lissabon-strategien - afspejles på mange måder i de nationale handlingsplaner, især i forbindelse med spørgsmål om livslang uddannelse og iværksætterkultur. Når man ser på beskæftigelsesstrategiens fire søjler er policy-mixet [5] stadig skævt til fordel for aktioner under søjlen for beskæftigelsesegnethed efterfulgt af søjlen for iværksætterkultur. Aktionerne under søjlerne for tilpasningsevne og lige muligheder er stadig relativt svage. Strategiens regionale og lokale dimension afspejles stærkere, men regionale forskelle er og bliver et alvorligt problem i flere medlemsstater. Der er gjort betydelige fremskridt med at definere fælles indikatorer, men der er nu brug for en mere effektiv og strømlinet anvendelse af dem. Medlemsstaterne fortsætter og konsoliderer generelt deres bestræbelser på at forebygge langtidsledighed. Kun én medlemsstat overholder ikke målet om, at mindst 20 % af de ledige skal være omfattet af aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger. Den igangværende modernisering af de offentlige arbejdsformidlinger støtter både den forebyggende strategi og de mere skræddersyede foranstaltninger til fremme af genindslusningen af langtidsledige. Der lægges mere vægt på livslang uddannelse med en større dækning af voksenuddannelse end grunduddannelse. Udviklingen i de grundlæggende færdigheder giver anledning til udbredt bekymring. De fælles mål for internetbaseret undervisning set som skolernes Internet-dækning og efteruddannelse for lærere i IKT ser generelt ud til at være inden for rækkevidde. Medlemsstaterne anvender forskellige politiske foranstaltninger - med hovedvægten på erhvervsmæssig mobilitet - til at løse problemet med manglende kvalificeret arbejdskraft, der stadig i vid udstrækning er begrænset til visse erhverv/sektorer med undtagelse af et mindre antal medlemsstater, som også oplevede generelle rekrutteringsvanskeligheder i 2000.

[5] I forbindelse med gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne betyder udtrykket "policy-mix" balancen mellem de fire søjler i retningslinjerne.

På den anden side er der stadig alvorlig tvivl om, hvorvidt fem medlemsstater vil kunne opfylde retningslinjernes mål for 2002 om fuld gennemførelse af den forebyggende metode, der sigter mod at give alle unge og voksne ledige en ny start, før de bliver langtidsledige. Overvågningen af de aktive foranstaltningers effektivitet er generelt utilstrækkelig. Fremskridtene i reformerne af understøttelsessystemer og incitamentstrukturer virker ofte utilstrækkelige til at fremme deltagelsen, og interaktionen mellem skatte- og understøttelsessystemerne kræver større opmærksomhed. I de fleste medlemsstater mangler der en overordnet strategi for at tilskynde ældre til at forblive på arbejdsmarkedet, og de foranstaltninger, der træffes, er begrænsede i omfang og virkning. De nationale handlingsplaner giver ikke hele billedet af, hvilke foranstaltninger der træffes til at fremme integrationen af dårligt stillede grupper på arbejdsmarkedet og fremme social integration. Kun halvdelen af medlemsstaterne fastsætter nationale mål for at øge handicappedes erhvervsfrekvens, og kun Danmark og Nederlandene fastsætter mål for etniske minoriteter. Det vil være nødvendigt med en yderligere indsats i alle disse henseender for at øge kvaliteten af den offentlige politik og sikre sunde offentlige finanser.

Under søjlen for iværksætterkultur lægger medlemsstaterne stor vægt på at forenkle de lovgivningsmæssige og administrative rammer for oprettelse og udvikling af virksomheder. Nye informationsteknologier bruges i vidt omfang til at mindske virksomhedernes byrder, især i opstartfasen. Flere medlemsstater intensiverer bekæmpelsen af sort arbejde. Den geografiske dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi er blevet udviklet betydeligt med stærkere lokale partnerskaber, herunder lokale og regionale handlingsplaner for beskæftigelsen. Den sociale økonomi ser ud til at have udviklet sig hurtigere siden 1999, skønt dens potentiale kunne udnyttes endnu bedre. Mange medlemsstater gør fremskridt med at etablere mere beskæftigelsesfremmende skattesystemer. Fremskridtene med at mindske skattetrykket på arbejde sker forholdsvis langsomt overalt, men der sker mere for lavtlønnede/ukvalificerede arbejdstagere.

Medlemsstaternes modvilje mod at forenkle reglerne for ansættelse af nye medarbejdere er stadig en hindring for jobskabelsen, som ikke opvejes af de foranstaltninger, der præsenteres i planerne til at lette bestemmelserne om social sikring eller skatter. Hovedvægten ligger på at forenkle erhvervsklimaet, men der ser ikke ud til at blive lagt vægt nok på at skabe en iværksætterkultur, hvilket ville kræve en mere omfattende og strategisk indfaldsvinkel, hvor man dækkede flere indbyrdes forbundne politiske foranstaltninger.

Under søjlen for tilpasningsevne har både de offentlige myndigheder og arbejdsmarkedets parter taget mange initiativer i forbindelse med arbejdstid og fleksible arbejdsformer. Der har været mere opmærksomhed om arbejdsmiljø, og der er truffet nogle nyskabende foranstaltninger. Arbejdsmarkedets parter har været involveret i en række initiativer og aftaler om efteruddannelse og livslang uddannelse, men der mangler en vurdering af virkningerne.

Der har kun været lidt opmærksomhed om andre aspekter af arbejdstilrettelæggelse og jobkvalitet. Partnerskabet mellem regeringer og arbejdsmarkedets parter er generelt blevet forbedret, men man ved kun lidt om, hvordan arbejdsmarkedets parter har bidraget til at gennemføre foranstaltninger i forbindelse med arbejdstilrettelæggelse, især da de ikke har benyttet sig af den mulighed, de har i henhold til retningslinjerne til at udarbejde en selvstændig rapport. De nationale handlingsplaner indeholder for eksempel ikke meget om arbejdsmarkedets parters reaktion på målet om at give alle arbejdstagere mulighed for at få kompetence til at klare sig i informationssamfundet i 2003.

Som led i aktionerne under søjlen for lige muligheder kan der noteres fremskridt for inddragelsen af kønsaspektet i forbindelse med samarbejdsmekanismer og vurdering af ligestillingsaspektet. Flere medlemsstater har gjort noget for at gøre kønsopdelingen på arbejdsmarkedet mindre, og der er visse gode eksempler på nyskabende metoder til at mindske lønforskellene mellem mænd og kvinder. Der er endvidere rapporteret om mange interessante initiativer til at forene familie- og arbejdsliv.

Imidlertid mangler der i de fleste medlemsstater en helhedsstrategi for integration af ligestillingsaspektet, og de fleste lande undlader at fastsætte nationale mål for kvinders erhvervsfrekvens, i overensstemmelse med Lissabon-konklusionerne. Foranstaltningerne til at mindske den vedvarende høje lønforskel mellem mænd og kvinder er begrænsede, og der er næsten ingen nye initiativer til at fremme kvinders deltagelse i beslutningstagningen. Adgangen til børnepasning er stadig utilstrækkelig i mange medlemsstater, og der er endnu ingen klar strategi for spørgsmålet om pleje af ældre eller andre omsorgskrævende personer. Alt i alt virker det, som om mange medlemsstater har indtaget en "vent-og-se-holdning" til de initiativer, de har taget i henhold til de tidligere retningslinjer.

Ovennævnte vurdering af beskæftigelsesresultaterne og af fremskridtene med at gennemføre retningslinjerne for 2001, kombineret med mindre gunstige økonomiske udsigter, viser, at der er al mulig grund til at fortsætte de strukturelle arbejdsmarkedsreformer. Især bør der defineres et passende policy-mix baseret på alle strategiens fire søjler med henblik på at øge beskæftigelsesfrekvenserne. Der bør i foranstaltningerne tages bedre hensyn til målet om at fremme jobkvalitet som en faktor, der kan fremme deltagelsen på arbejdsmarkedet og øge konkurrenceevnen. Der er behov for mere effektive politikker, hvis der skal gøres noget ved kønsforskellene på arbejdsmarkedet og især lønforskellen mellem mænd og kvinder. Der bør anlægges mere helhedsorienterede strategier for at udnytte ældre arbejdstageres potentiale bedre og således forebygge, at de ældre tidligt trækker sig tilbage fra arbejdsmarkedet.

Investering i menneskelige ressourcer er stadig højeste prioritet i overgangen til en videnbaseret økonomi, især når det gælder om at gøre noget ved den begyndende mangel på kvalificeret arbejdskraft. Der er brug for en mere klar definition af, hvordan beskæftigelsesstrategien kan bidrage til at bekæmpe social udstødelse. De regionale forskelle skal afhjælpes, og strukturfondene, især den Europæiske Socialfond, bør udnyttes bedre til at støtte beskæftigelsesstrategien. Endelig bør arbejdsmarkedets parters bidrag, som er en væsentlig betingelse for strategiens succes, integreres bedre i processen og også evalueres bedre. Arbejdet med at udvikle og anvende præcise og sammenlignelige indikatorer må fortsættes. Det gælder især indikatorer, som gør det muligt at måle foranstaltningernes kvalitet og effektivitet.

1. Den politiske og økonomiske baggrund

Den europæiske beskæftigelsesstrategi er en del af den udvidede politiske dagsorden, som Det Europæiske Råd fastlagde i Lissabon i foråret 2000. I Lissabon blev der fastsat det mål at gøre Den Europæiske Union til den mest konkurrencedygtige og dynamiske, videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en bæredygtig økonomisk vækst med flere og bedre job og større social samhørighed. Man blev enig om at nå en gennemsnitlig beskæftigelsesfrekvens i EU så tæt som muligt på 70 % for alle og på over 60 % for kvinder i 2010. Der blev defineret en overordnet strategi med det formål at forberede overgangen til en videnbaseret økonomi, modernisere den europæiske sociale model og opretholde sunde, økonomiske udsigter og gunstige vækstperspektiver. Det Europæiske Råd i Göteborg supplerede ovenstående politiske forpligtelse med en strategi for bæredygtig udvikling og tilføjede miljødimensionen til Lissabon-strategien i erkendelse af, at miljø, økonomisk vækst og beskæftigelse hænger sammen.

Det Europæiske Råd i Stockholm i marts 2001 bekræftede Unionens og medlemsstaternes forpligtelse til målet om fuld beskæftigelse og fastsatte midlertidige mål for beskæftigelsen for 2005 på 67 % i alt og 57 % for kvinder og besluttede at øge erhvervsfrekvensen blandt ældre arbejdstagere (55 til 64 år) til 50 % i 2010.

Gode beskæftigelsesresultater...

2000 var året med den stærkeste vækst i beskæftigelsen i ti år, idet der blev skabt 3 mio. nye job. Beskæftigelsesfrekvensen steg således fra 62,3 % i 1999 til 63,3 % i 2000 og bragte EU tættere på Lissabon-målene.

For tredje år i træk blev der i 2000 oprettet flere fuldtidsjob end deltidsjob. Fuldtidsjobbene tegnede sig for næsten 70 % af nettojobskabelsen med en stigning fra 60 % i 1999 og 54 % i 1998.

Arbejdsløsheden faldt fra 9,1 % til 8,2 % i 2000, og antallet af ledige faldt med 1,5 mio. - det største fald i ti år - og bragte det samlede antal ledige ned på 14,2 mio. Langtidsledigheden faldt endnu hurtigere end den samlede ledighed og ligger på 3,6 %.

...i forbindelse med gunstige økonomiske forhold generelt i 2000

Den seneste udvikling i beskæftigelsesresultatet i hele EU skal ses i lyset af det forbedrede økonomiske resultat generelt i 2000. I opsvingets fjerde år har EU oplevet den gunstigste økonomiske situation i mange år. Væksten i BNP nåede op på 3,3 %. Vækstraterne lå mellem 10,7 % (Irland) og 2,9 % (Danmark og Italien). Der skete en fortsat forbedring i de offentlige finanser i de fleste medlemsstater. Kun inflationen udviklede sig negativt og steg med 2,1 % sammenlignet med 1,2 % i 1999.

En række usikkerheder om den økonomiske udvikling i den nærmeste fremtid

Der ventes imidlertid en opbremsning i BNP-væksten i 2001 og 2002, og EU's økonomi vil ikke kunne danne de samme gunstige rammer for forbedringer i beskæftigelsen.

Tegn på strukturelle ændringer på de europæiske arbejdsmarkeder

Ud over de tidligere overordnede forbedringer i beskæftigelsesresultaterne afslører en nærmere analyse de strukturelle forandringer, EU-arbejdsmarkederne gennemgår.

Det er slående, at der på det seneste er sket en stigning både i beskæftigelsen og i arbejdsproduktiviteten. Arbejdsproduktiviteten steg med 1,6 % i 2000. I modsætning til 1980'erne er der i nogle medlemsstater tegn på, at en høj produktivitetsvækst i det sidste tiår ledsages af en høj vækst i beskæftigelsen. Dette kan afspejle de afsmittende virkninger af den seneste kraftige jobskabelse i de højteknologiske og videnintensive sektorer af økonomien. Mønstret i jobskabelsen afspejler nemlig klart skiftet i retning af en videnbaseret økonomi. Jobskabelsen er primært sket i højteknologiske og videnintensive sektorer, som tegnede sig for over 60 % af den samlede jobskabelse mellem 1995 og 2000. Dette var ikke alene til gavn for højt kvalificerede arbejdstagere, men også for personer med en kort eller mellemlang uddannelse i disse sektorer.

Over 1,6 mio. af de nye job blev besat af kvinder, hvis beskæftigelsesfrekvens steg fra 52,8 % i 1999 til 54 % i 2000.

Resterende strukturelle svagheder

Forbedringerne på EU's arbejdsmarked har imidlertid ikke fjernet de resterende, og betydelige, strukturelle svagheder.

For det første er arbejdsløshedsniveauet stadig højt, dobbelt så højt som for eksempel i USA. EU er stadig præget af høj arbejdsløshed især blandt unge, og 16,3 % af de erhvervsaktive unge - eller 7,8 % af alle unge mellem 15 og 24 år - er ledige.

Den lave beskæftigelsesfrekvens for ældre er et alvorligt problem med et EU-gennemsnit på 37,7 % for personer mellem 55 og 64 år, hvilket er langt fra Stockholm-målet.

Endelig er der stadig store forskelle mellem mænd og kvinder, for så vidt angår beskæftigelse, arbejdsløshed og erhvervsmæssig kønsopdeling.

Figur 1: Oversigt over resultater for beskæftigelse og arbejdsløshed i EU, 1996 og 2000

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Afsnit 3 indeholder diamantgrafer for hver medlemsstat.

1.

2. Gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjer og henstillinger for 2001: vurdering af resultater og politikker i EU

Som resultat af både midtvejsevalueringen i 2000 og den nye politiske dagsorden, der blev vedtaget på topmødet i Lissabon, blev retningslinjerne for 2001 ændret betydeligt i forhold til de tidligere. En række horisontale mål bag den overordnede beskæftigelsesstrategi blev grundigt forklaret. Endvidere blev der tilføjet nye retningslinjer, og eksisterende retningslinjer blev ændret for at understrege visse prioriteter, for eksempel flaskehalse på arbejdsmarkedet, forskelsbehandling, sort arbejde, det fælles mål for arbejdstagernes IKT-kompetence i 2003 og nationale mål for øget beskæftigelse af kvinder samt pasningsmuligheder.

De nationale handlingsplaner for beskæftigelsen for 2001 giver en langt klarere og mere sammenhængende præsentation af medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker end de foregående år. Dette synes at afspejle, at medlemsstaterne ikke blot ønsker fortsat at samordne de nationale beskæftigelsespolitikker på EU-plan, men også har styrket forberedelsesprocessen på nationalt plan. Udarbejdelsen af de nationale handlingsplaner involverer et stadigt stigende antal aktører på forskellige niveauer - nationalt, regionalt eller lokalt - og af forskellig observans - forskellige ministerier, men også arbejdsmarkedets parter - som indgår i et stærkt partnerskabssamarbejde. Denne tendens er en positiv faktor, der kan sikre, at beskæftigelsespolitikken integreres bedre med andre relevante politikker.

En nærlæsning af de nationale handlingsplaner viser et skift i den rigtige retning på mange af de områder, der dækkes af retningslinjerne. Dette kan ses i figur 1, hvor EU som helhed arbejder i retning af EU-benchmarks for alle de fremhævede nøgleindikatorer. Dog synes den ønskede styrke og sammenhæng i metoderne ofte at mangle på mange vitale områder, som for eksempel, aktioner med henblik på at øge beskæftigelsesfrekvenserne, ledsageforanstaltninger i forbindelse med overgangen til et videnbaseret samfund, foranstaltninger til at forlænge den erhvervsaktive alder og fremme lige muligheder eller reform af skatte- og understøttelsessystemerne. En intensivering af disse bestræbelser forekommer endnu vigtigere nu, hvor den globale økonomi står over for flere usikkerhedsmomenter end i år 2000.

Skiftet i retning af et videnbaseret samfund - som underbygger hele Lissabon-strategien - afspejles på mange måder i de nationale handlingsplaner. Dette gælder især i forbindelse med livslang uddannelse - hvor der lægges særlig vægt på e-færdigheder og internetbaseret undervisning - og iværksætterkultur - hvor IKT bruges som et middel til at forenkle erhvervsmiljøet. Ofte gives der imidlertid ikke en klar redegørelse for, hvordan de nationale informationssamfundsstrategier bidrager til Luxembourg-processen.

2.1. De overordnede politiske rammer: afspejling af de horisontale mål i retningslinjerne for 2001

De nye horisontale mål i retningslinjerne for 2001, som afspejler Lissabon-topmødets ønske om at nå fuld beskæftigelse i et videnbaseret samfund, danner de overordnede politiske rammer for gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsesstrategi.

Medlemsstaterne træffer forskellige foranstaltninger til at opfylde Mål A om at maksimere beskæftigelsesfrekvenserne på baggrund af Lissabon-målene om en samlet frekvens på 70 % og en beskæftigelsesfrekvens for kvinder på 60 % i 2010. Ved vurdering af fremskridtene bør der også tages hensyn til de midtvejsmål for beskæftigelsesfrekvensen, der blev fastsat på Det Europæiske Råd i Stockholm i foråret 2001: 57 % for kvinder og 67 % i alt i 2005 og 50 % for de 55-64-årige i 2010 [6].

[6] Vedrørende ældre arbejdstagere jf. afsnit 2.2.1.

Fakta om beskæftigelsesfrekvenser (jf. tabel 1)

* Den samlede beskæftigelsesfrekvens i EU steg i 2000 til 63,3 % og for kvinder til 54 %. Som i 1999 nåede stigningen i beskæftigelsesfrekvenserne op på 1 % i alt og op på 1,2 % for kvinder. De lande, der klarer sig bedst med beskæftigelsesfrekvenser på over 70 %, var som i det foregående år, Danmark, Sverige, Nederlandene og Det Forenede Kongerige. Spanien, Grækenland og Italien lå i den lave ende af skalaen (hver især på omkring 55 %).

* Beskæftigelsesfrekvenserne er steget for alle aldersgrupper i 2000 og er nået op på 40,3 % i gruppen af 15-24-årige, 76,6 % i gruppen af 25-54-årige og 37,7 % i gruppen af 55-64-årige. Mens forskellene på tværs af medlemsstaterne bliver mindre i aldersgruppen af 25-54-årige, ligger forskellene for unge og ældre arbejdstagere fast eller stiger. De lave beskæftigelsesfrekvenser for unge afspejler en stigning i andelen af unge på videregående eller højere uddannelser, men de lave beskæftigelsesfrekvenser for ældre arbejdstagere giver mere anledning til bekymring.

Tabel 1: Mål for beskæftigelsesfrekvensen

>TABELPOSITION>

Kun få medlemsstater giver en samlet redegørelse for, hvordan disse overordnede mål kan nås. Selv om medlemsstaterne i retningslinjerne opfordres til at overveje at fastsætte nationale mål for beskæftigelsen, har de lande, som fastsætter ret ambitiøse mål på længere sigt [7], såsom Danmark, Sverige, Nederlandene og Det Forenede Kongerige, allerede beskæftigelsesfrekvenser, der ligger over Lissabon-målene. Andre medlemsstater fastsætter enten ikke nogen mål (selv om de i visse tilfælde henviser til eller tilslutter sig Lissabon-målene) eller fastsætter mindre præcise eller mindre ambitiøse mål eller mål på kortere sigt.

[7] Disse henviser undertiden til bestemte aldersgrupper eller til deltagelses- i stedet for beskæftigelsesfrekvenser

Det parallelle mål om job af bedre kvalitet, som også fastsættes under Mål A, afspejles som et tværgående ønske i en række nationale handlingsplaner (Portugal, Belgien, Danmark, Irland og Frankrig) eller omtales under bestemte retningslinjer. Alle sætter fokus på at forbedre udbuddet af arbejdskraft og henviser til livslang uddannelse, forebyggende/aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger og bekæmpelse af sort arbejde. Skønt der omtales nogle få initiativer, er der derimod ingen nærmere redegørelse for selve spørgsmålet om jobkvalitet.

Under Mål B og som opfølgning på relevante henstillinger fra sidste år til omkring to tredjedele af medlemsstaterne er der gjort fremskridt med hensyn til livslang uddannelse, idet der lægges betydelig større vægt på dette spørgsmål i handlingsplanerne for 2001. Generelt mangler der imidlertid oplysninger om koordinering mellem de relevante ministerier. Nedenstående tabel viser, at halvdelen af medlemsstaterne nu har sammenhængende helhedsstrategier (Danmark, Nederlandene, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige, Frankrig og Tyskland, idet de to sidstnævnte lande er ved at lægge sidste hånd på nogle afsluttende elementer). Tabel 2 indeholder brede kriterier for disse strategier og statusvurderinger for hver medlemsstat. Med hensyn til helhedsaspektet er der en tendens til, at medlemsstaterne dækker de formelle almene uddannelses- og erhvervsuddannelsessektorer bedst, og undertiden integrerer de anerkendelse af uformel uddannelse. Men hvis det skal lykkes medlemsstaterne at mobilisere flere af dem, der hverken har eller er i gang med en uddannelse, er der behov for bedre fremme og udnyttelse af uformel læring, også på arbejdspladsen, samt konkrete foranstaltninger for dårligt stillede grupper og større opmærksomhed om investeringsspørgsmål, herunder individuelle finansieringsordninger. Der bør også lægges mere vægt på foranstaltninger som rådgivnings- og vejledningstjenester og tværfaglige uddannelsesmuligheder, der kan forbedre den overordnede sammenhæng i de foreliggende uddannelsestilbud. Det er generelt for tidligt at evaluere, hvordan de iværksatte foranstaltninger virker, da medlemsstaterne befinder sig i en udviklings- eller tidlig gennemførelsesfase. Det er væsentligt at investere i menneskelige ressourcer, hvis beskæftigelsesstrategien skal blive en succes, og det er nødvendigt for at gennemføre flere retningslinjer, især for at fremme arbejdsstyrkens beskæftigelsesegnethed og tilpasningsevne. Alligevel er det kun få medlemsstater, der fastsætter mål for øgede investeringer i menneskelige ressourcer (Belgien om intern uddannelse) eller deltagelse i videreuddannelse (Nederlandene, Frankrig, Belgien (Flandern), Portugal og Tyskland), hvilket rejser spørgsmål om overvågning af fremskridtene i de øvrige medlemsstater.

Tabel 2: Medlemsstaternes holdninger til udvikling af strategier for livslang uddannelse [8]

[8] Vurderingen er vejledende og hovedsagelig baseret på de nationale handlingsplaner for 2001, men også på anden relevant information. Yderligere forklaringer kan fås i Kommissionens tjenestegrenes bilag til den fælles rapport om beskæftigelsen.

>TABELPOSITION>

Noter:

P = Passende. 'Passende' betyder, at et bestemt kriterium har fået en passende prioritering både i medlemsstatens strategi og i konkrete foranstaltninger.

D = Delvis. 'Delvis' betyder, at kriteriet får en vis opmærksomhed både i strategien og i foranstaltningerne, eller at det får en passende prioritering i den ene eller den anden.

U = Utilstrækkelig. 'Utilstrækkelig' betyder, at det bestemte kriterium hverken optræder i strategien eller foranstaltningerne eller får en vis opmærksomhed i den ene eller den anden.

Alle medlemsstater erkender, at arbejdsmarkedets parter spiller en afgørende rolle for livslang uddannelse, om end deres engagement varierer i art og omfang, og der kun gives få oplysninger om deres selvstændige initiativer. Selv om der rapporteres om begrænset partnerskabssamarbejde mellem/med offentlige myndigheder, virker inddragelsen af det civile samfund marginal. Der burde faktisk udvikles bedre forbindelser mellem aktører og indsatsniveauer.

Under Mål C opfordres arbejdsmarkedets parter til at spille en central rolle med at udvikle og gennemføre politikker nationalt og på EU-plan. Generelt kan man i de nationale handlingsplaner se en tendens til den ønskede styrkelse af samarbejdet, men som helhed er arbejdsmarkedets parters bidrag stadig ikke særligt synlige eller konkrete hverken på EU-plan eller nationalt. Dette skyldes delvis arbejdsmarkedets parters særlige, decentraliserede, men også forskellige, situationer i EU og nationalt, hvilket ser ud til at gøre det vanskeligt for dem at spille deres rolle fuldt ud i den europæiske beskæftigelsesstrategi og deltage i den proces, som de grundlæggende støtter, mens de samtidig forsøger at fastholde deres autonomi og uafhængighed.

På nationalt plan har arbejdsmarkedets parter i mange tilfælde været mere med i udarbejdelsen af de nationale handlingsplaner, især gennem trepartsorganer (Tyskland, Sverige, Irland, Belgien, Grækenland, Italien, Portugal og Spanien). Imidlertid er der endnu ikke udviklet en overbevisende strategi for, hvordan arbejdsmarkedets parter kan være med i alle faser af Luxembourg-processen på nationalt plan og på alle områder, der direkte vedrører dem. Kun i nogle få medlemsstater, såsom Belgien, ser det ud til, at arbejdsmarkedets parter har skabt mekanismer til at evaluere deres indsats.

I forbindelse med den sociale dialog på EU-plan har arbejdsmarkedets parter ydet bidrag både på vegne af erhvervslivet som sådant og fra forskellige sektorer. I erhvervslivet som sådant har forhandlingerne været koncentreret om midlertidige ansættelser og fjernarbejde. På sektorplan er der gjort fremskridt i telekommunikationsindustrien, handelssektoren, civil luftfart, landbrug og bygnings- og garvningsindustrien. Disse aktiviteter blev ledsaget af et første forsøg på at bidrage til rapporterings- og vurderingsprocessen inden for den europæiske beskæftigelsesstrategi.

De nationale handlingsplaners policy-mix (Mål D) skulle afspejle, hvordan det primære mål om flere og bedre job forfølges i overensstemmelse med de nationale forhold. Som tidligere lægges der i handlingsplanerne fortsat størst vægt på søjlerne for beskæftigelsesegnethed og, i mindre grad, iværksætterkultur. Til trods for at arbejdsmarkedets parter i højere grad inddrages, i det mindste i udarbejdelsen af de nationale handlingsplaner, er søjlen for tilpasningsevne stadig den mindst udviklede på grund af utilstrækkelig information om arbejdsmarkedets parters faktiske resultater og deres betydning for beskæftigelsen. Medlemsstaterne lægger mindre vægt på søjlen for lige muligheder sammenlignet med 2000, og det gælder navnlig de medlemsstater, hvor der har været mindst ligestilling mellem kønnene.

Når det gælder de regionale aspekter under Mål D, er de regionale forskelle stadig et alvorligt problem i mange medlemsstater (jf. figur 2). Forskellene i arbejdsløshed er fortsat alvorligst i Italien, Spanien, Tyskland og Belgien og forværres endda betydeligt i de to sidstnævnte lande. Det er muligt at foretage forbedringer, hvilket kan ses i Finland og Nederlandene, hvor forskellene er blevet mindre.

Figur 2: Arbejdsløshedsfrekvenser i NUTS2 [9]-regioner i 2000 [10]

[9] Henviser til regionale enheder i EU-statistikker, nomenklaturen for statistiske regionale enheder.

[10] Forskelle i arbejdsløsheden måles i variationskoefficienten, som fås ved at dividere standardafvigelsen med den gennemsnitsvægtede middelværdi (vægtet gennemsnit for beskæftigelses-/arbejdsløshedsfrekvensen i et land).

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Beregninger på grundlag af Eurostats arbejdsstyrkeundersøgelse.

Som reaktion på de vedvarende regionale forskelle tager medlemsstaterne mere hensyn til den regionale dimension i beskæftigelsespolitikkerne, og der er en tendens til, at de regionale myndigheder fra kun at være med i gennemførelsen nu engagerer sig aktivt i udviklingen af beskæftigelsesfremmende politikker og aktioner eller i udviklingen i bredere forstand. Nogle medlemsstater (Finland, Portugal, Det Forenede Kongerige) udvikler faktisk regionale handlingsplaner baseret på den europæiske beskæftigelsesstrategi, hvilket igen kan føre til lokale handlingsplaner. Endvidere udformes nationale programmer i stigende grad på en sådan måde, at der er mulighed for fleksibel gennemførelse på regionalt/lokalt plan, undertiden sideløbende med separate, regionale programmer til supplement for de politikker og/eller den finansiering, som kommer fra nationalt hold. Den Europæiske Unions strukturfonde kan bruges på begge niveauer og spiller således en vigtig rolle med hensyn til at støtte denne udvikling, og de nationale/regionale mål i programmerne sikrer, at fremskridtene kan måles, hvilket ellers er sjældent.

Det tætte samarbejde mellem Kommissionen og indikatorgruppen under Beskæftigelsesudvalget har ført til omkring 20 nye indikatorer til støtte for overvågningen af retningslinjerne (Mål E), specielt i forbindelse med livslang uddannelse, tilpasningsevne og arbejdstilrettelæggelse, beskatning og skatte-/understøttelsessystemer, regionale forskelle, udstødning og forskelsbehandling. Jobkvalitet og lige muligheder (lønforskelle mellem mænd og kvinder og pasningsmuligheder for børn/andre omsorgskrævende personer) er efter Stockholm-topmødet de prioriterede områder, hvor der skal videreudvikles indikatorer.

2.2. Vurdering af fremskridt under de fire søjler i retningslinjerne for 2001

2.2.1. Beskæftigelsesegnethed

Hovedmålet med denne søjle er at forbedre arbejdstageres og lediges beskæftigelsesegnethed for at bidrage til at forebygge og nedbringe arbejdsløsheden og støtte det generelle mål om at øge de samlede beskæftigelsesfrekvenser i EU. Søjlen omfatter en indsats mod ungdomsarbejdsløshed og forebyggelse af langtidsledighed, fremme af aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger for ledige og personer uden for arbejdsmarkedet, skatte-/understøttelsesreformer og udvikling af kvalifikationer til det nye arbejdsmarked i forbindelse med livslang uddannelse. Der er blevet tilføjet to retningslinjer siden sidste år: én om udvikling af foranstaltninger til forlængelse af den erhvervsaktive alder og en anden om aktive foranstaltninger for at udvikle "jobmatching" og forebygge og bekæmpe de flaskehalsproblemer, der er ved at opstå.

Konsolidering af metoder til at forebygge langtidsledighed og stærkere fokus på effektivitet

Fakta om langtidsledighed

* I 2000 faldt langtidsledigheden for både unge og voksne. Faldet i langtidsledigheden var lidt større end faldet i den samlede ledighed.

* Dog havde 1,7 mio. unge, dvs. 51,6 % af de ledige i alderen 15-24 år, været arbejdsløse i 6 måneder eller derover.

* Omkring 5 mio. voksne, dvs. 50 % af de voksne ledige, havde været arbejdsløse i 12 måneder eller derover.

* Der er stor forskel på tilgangen til langtidsledighed medlemsstaterne imellem, fra omkring 1 % (Sverige og Østrig) til over 40 % (Belgien, for unge).

I 2000 er der ikke foretaget nogen større ændringer i den overordnede udformning af de forebyggende metoder. Bortset fra at indsatsen i flere medlemsstater er blevet udbygget, har den generelt været koncentreret om at øge forebyggelsens kvalitet og effektivitet. De vigtigste aktionslinjer i den forbindelse bestod i at fremskyde indsatstidspunktet (Irland og Det Forenede Kongerige), sikre mere individualiserede tjenester (Tyskland, Spanien og Belgien), styrke indsatsen i begyndelsen og støtte jobsøgningen (Finland og Det Forenede Kongerige) samt skræddersy foranstaltningerne til fremme af de lediges beskæftigelsesegnethed bedre i forhold til arbejdsmarkedets behov, især uddannelsesforanstaltninger (Finland, Det Forenede Kongerige og Portugal).

Yderligere fremskridt med gennemførelsen, men kun mindre ændringer med hensyn til overholdelse af EU's mål for forebyggelse [11]

[11] Retningslinje 1: I 2002 tilbydes alle ledige en ny start - for unges vedkommende, inden de har været arbejdsløse i seks måneder, og for voksnes vedkommende, inden de har været arbejdsløse i tolv måneder.

Til trods for de fremskridt, der blev konstateret i 2000, kan Portugal som den eneste nye medlemsstat tilslutte sig den tidligere gruppe på fem lande (Østrig, Sverige, Det Forenede Kongerige, Luxembourg og Finland), som anses for at være tættest på at overholde EU's mål om at mindske unges og voksnes tilgang til langtidsledighed. Der er stadig bekymring om, hvorvidt fem medlemsstater vil kunne nå målet i 2002, enten som følge af utilstrækkelige kvantitative data (Nederlandene) eller usikkerhed og forsinkelser i gennemførelsen af moderniseringen af den offentlige arbejdsformidling (Tyskland, Italien og Grækenland) eller i gennemførelsen af den forebyggende metode i fuldt omfang (Belgien). Der er behov for at forbedre overvågningssystemerne og især for at etablere fælles vedtagne indikatorer. Skønt næsten alle medlemsstater indsender data om indikatorerne, giver disse ikke altid mulighed for at vurdere indsats og resultater for den seneste periode, og generelt undlader de at oplyse om den effektive integration.

Otte medlemsstater havde fået en henstilling om deres forebyggende politikker og/eller deres overvågningssystem, heraf de fleste for anden gang. Reaktionerne er opmuntrende, eftersom der er blevet truffet yderligere foranstaltninger til enten at forbedre eller fremskynde gennemførelsen af de forebyggende foranstaltninger eller udvikle et passende overvågningssystem. For så vidt angår forebyggelse, er der dog ikke tale om betydelige fremskridt med at overholde retningslinjen, og der er stadig behov for at videreudvikle overvågningssystemerne.

Det går fremad med at modernisere den offentlige arbejdsformidling, men overvågning samt tilpasning af medarbejdere bør forbedres

Det går fremad med at modernisere den offentlige arbejdsformidling i alle medlemsstater, hvilket bekræfter den afgørende rolle, den offentlige arbejdsformidling spiller for en effektiv gennemførelse af foranstaltningerne til fremme af beskæftigelsesegnethed, især i forbindelse med aktivering og forebyggelse. Moderniseringsprojekterne afspejler også den ændrede situation på arbejdsmarkedet, idet der lægges mere vægt på at støtte jobsøgningen på det åbne arbejdsmarked, forbedre de jobsøgendes kvalifikationer i overensstemmelse med efterspørgslen og øge fleksibiliteten i serviceudbuddet. I de fleste medlemsstater er udbygningen af moderne IKT-faciliteter samt et styrket samarbejde med andre markedsaktører en afgørende støtte til den nye servicemodel for den offentlige arbejdsformidling. Mange medlemsstater (især Frankrig og Tyskland) giver omfattende information om deres strategi og aktioner for at tilpasse deres offentlige arbejdsformidlings organisation og arbejdsmetoder til de nye krav; de fastlægger klare tidsplaner for deres moderniseringsproces, men undlader at informere om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at tilpasse medarbejderne og sikre overvågningen af fremskridt.

Der lægges fortsat vægt på aktivering

I 2000 nåede fjorten medlemsstater en aktiveringsprocent over målet på 20 % [12]. Det Forenede Kongerige nåede kun lidt over 12 %. Gennemsnittet for de tre medlemsstater, der er nået længst (Sverige, Nederlandene og Irland) var på 44 %. I de fleste medlemsstater steg aktiveringsprocenten både på grund af den øgede vægt på aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger og det faldende antal registrerede arbejdsløse. Antallet af deltagere i aktiveringsforanstaltninger steg også, især inden for forskellige typer uddannelsesprogrammer, selv om visse lande oplevede et betydeligt fald i deltagelsen. Udgifterne til aktive arbejdsmarkedsprogrammer steg lidt. Diversificeringen og målretningen af aktiveringsforanstaltningerne fortsatte, og der kom flere arbejdsrelaterede uddannelsesprogrammer, initiativer til etablering af virksomheder osv. I visse lande er man i højere grad begyndt at integrere IKT-uddannelse. Der samarbejdes også mere med arbejdsgiverne om at udforme de aktive foranstaltninger.

[12] Jf. oversigten i bilag 2.

Utilstrækkelig overvågning af de aktive foranstaltningers effektivitet

Kun få medlemsstater (Sverige, Danmark og Finland og til en vis grad Tyskland, Østrig, Spanien og Det Forenede Kongerige) anfører tal for faktisk integration på arbejdsmarkedet. Det ser ud til, at incitamenter til at etablere egen virksomhed og forskellige typer af jobtræning er mere effektive end traditionel arbejdsmarkedspraktik og løntilskud, især i den offentlige sektor. Generelt ser kvinder ud til at være bedre integrerede end mænd. Arbejdet med at forbedre indikatorer om integration bør videreføres i de fleste medlemsstater. Der foreligger kun få oplysninger om foranstaltningernes udfald, resultater og omkostningseffektivitet. Der er behov for yderligere at styrke indsatsen for regelmæssigt at evaluere de aktive arbejdsmarkedsprogrammers effektivitet. Et kritisk punkt er, at dækningen af erhvervsinaktive personer i aktivering er utilstrækkelig i de fleste medlemsstater.

Indsatsen koncentreres især om skattereformer og langt mindre om understøttelsessystemer

De seneste reformer koncentreres i højere grad om at gøre skattesystemet mere beskæftigelsesfremmende end om understøttelse. Fremskridtene med at reformere understøttelsessystemerne er utilstrækkelige, idet flere foranstaltninger træffes én ad gangen, og reformerne gennemføres langsomt. Nogle få medlemsstater er i gang med omfattende reformer af deres skatte- og understøttelsessystemer ved at øge incitamentstrukturerne, styrke kontrolsystemerne og stramme kriterierne for støtteberettigelse (Danmark, Nederlandene og Det Forenede Kongerige). Frankrig har også truffet foranstaltninger til sænkning af marginalskatten. Andre fokuserer på at styrke samspillet mellem skatte- og understøttelsessystemerne, især at ved tackle arbejdsløsheds- og fattigdomsfælderne, og fremmer de overordnede strukturreformer, især ved at afhjælpe den vedvarende og høje strukturelle arbejdsløshed (især Belgien, Frankrig, Nederlandene og Det Forenede Kongerige).

Der er behov for større opmærksomhed om problemet med at nedbringe det stadigt høje antal understøttelsesmodtagere og for en mere effektiv indsats over for invalidepensionsproblemet, især for at fremme genindslusningen på arbejdsmarkedet. Endvidere må medlemsstaterne overveje ligestillingsaspektet i skatte- og understøttelsesreformerne og undgå hindringer for kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet. Det er et positivt skridt mod en styrkelse af incitamenterne til at arbejde og indsatsen over for problemet med den "fattige arbejdstager", at man er begyndt at indføre eller øge ydelserne til personer i arbejde eller beskæftigelsesbetingede ydelser, såsom "tilbage-til-arbejdet-ordninger" og beskæftigelsesbonuser eller skattefradrag for arbejdsindkomst.

Manglende helhedsstrategier for forlængelse af den erhvervsaktive alder

Relevansen af den nye retningslinje 3 om forlængelse af den erhvervsaktive alder blev fremhævet i konklusionerne fra topmødet i Stockholm, hvor der blev fastsat det mål at øge EU's gennemsnitlige beskæftigelsesfrekvens for de 55-64-årige til 50 % i 2010.

Fakta om ældre arbejdstagere

* Beskæftigelsesfrekvenserne i 2000 for aldersgruppen af 55-64-årige er stadig lave og svinger betydeligt omkring EU-gennemsnittet på 37,7 %, fra 66,4 % i Sverige til under 30 % i Belgien, Luxembourg, Italien, Østrig og Frankrig. Der kan kun konstateres en beskeden stigning fra niveauet på 36 % i 1995.

* I betragtning af de igangværende ændringer i beskæftigelsesforanstaltningerne for ældre arbejdstagere, den stærke efterspørgsel efter arbejdskraft og de regionale uoverensstemmelser i forbindelse med bestemte kvalifikationer, kunne de høje beskæftigelsesfrekvenser blandt de 45-54-årige i øjeblikket (EU-gennemsnit 73,7 % i 2000) sagtens give sig udslag i betydeligt højere beskæftigelsesfrekvenser for den næste aldersgruppe om ti år fra nu (jf. figur 3).

Figur 3: Beskæftigelsesfrekvenser for arbejdstagere i alderen 55 til 64 år (sammenlignet med arbejdstagere i alderen 45 til 54 år)

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Eurostat, arbejdsstyrkeundersøgelsen.

Flere medlemsstater er bekymrede over den demografiske udvikling og har handlet i overensstemmelse hermed. Dette indebærer, at ydelses- og pensionsordninger skal reformeres, støttet arbejde skal fremmes, og incitamenterne til tidlig pensionering, efterlønsordninger o.lign. skal mindskes for at hæve den faktiske pensionsalder, som i øjeblikket er betydeligt lavere end den lovfæstede pensionsalder i de fleste medlemsstater. Imidlertid mangler der generelt helhedsstrategier for forlængelse af den erhvervsaktive alder, idet de fleste medlemsstater behandler ældre arbejdstagere som endnu en "dårligt stillet gruppe" på arbejdsmarkedet og ikke tager fat på problemerne tidligt nok i den enkeltes karriere. Kun et par medlemsstater tager udfordringen op og fastsætter strategiske mål (Nederlandene og Sverige) eller lægger tilstrækkelig megen vægt på at styrke ældre arbejdstageres evner, gennem for eksempel arbejdspladspraktik og -udvikling, også til arbejdsledige eller erhvervsinaktive (f.eks. Danmark og Det Forenede Kongerige). De fleste medlemsstater mangler en helhedsstrategi for understøttelsesreformen, de foretager kun en mindre overvågning af fremskridt, og generelt mangler der en engageret indsats fra arbejdsmarkedets parters side.

Det går bedre med at gennemføre livslang uddannelse, men der sker varierende fremskridt med internetbaseret undervisning

Fakta om livslang uddannelse

* Uddannelsesmæssigt resultat: i 2000 havde over 60 % af de 25-64-årige i EU en uddannelse på mindst sekundærniveau. De betydelige forskelle mellem medlemsstaterne er ved at forsvinde på grund af fremskridt hos flere på hinanden følgende ungdomsårgange; kløften mellem de højeste og laveste frekvenser blandt de 25-34-årige faldt fra 40,4 % til 30,4 % i perioden 1995 til 2000.

* Deltagelsen i almen uddannelse og erhvervsuddannelse er fortsat lav. Deltagelsesniveauet for de 25-64-årige i EU steg kun marginalt i 2000 til 8 % fra 7,8 % i 1999 sammenholdt med 6,7 % i 1997. Ældre arbejdstageres deltagelse er begrænset, mens sandsynligheden for, at kvinder deltager er større, og sandsynligheden for, at yngre mennesker deltager er langt større.

* Unge, der går tidligt ud af skolen: i 2000 forlod 18,5 % af de 18-24-årige uddannelsessystemet for tidligt og afsluttede i bedste fald kun grunduddannelsen - i flere medlemsstater gælder det næsten 30 % eller flere. Andelen af unge, der går tidligt ud af skolen, er betydeligt højere blandt mænd. Endvidere har de højere risiko for arbejdsløshed.

Medlemsstaterne har været mere opmærksomme på livslang uddannelse og har iværksat en bred vifte af foranstaltninger, i stigende grad som led i helhedsstrategier. Generelt dækkes grundlæggende almen uddannelse og erhvervsuddannelse ikke så godt som voksenuddannelse, men medlemsstaterne er nu begyndt at give udtryk for udbredt bekymring i deres nationale handlingsplaner for de grundlæggende færdigheder. De fleste medlemsstater fremmer grundlæggende voksenuddannelse (læse-, skrive- og regnefærdigheder og undertiden IKT og sociale færdigheder), også i uformelle rammer. Alle medlemsstater sigter mod at tilskynde flere unge til at blive i uddannelsessystemet. Hvis der er mange, der går tidligt ud af skolen, støtter medlemsstaterne fleksible læseplaner på sekundærtrinnet og skoler, der giver unge en ny chance. Det er mere opmuntrende, at forskellene i det uddannelsesmæssige resultat i EU generelt er ved at forsvinde, idet der især er sket fremskridt blandt unge.

Medlemsstaterne understreger ofte behovet for at øge deltagelsen i voksenuddannelse, men sætter generelt ikke overordnede mål for, hvor meget den skal stige. Der er brug for en større indsats for at sikre, at de nationale handlingsplaner indeholder oplysninger om fremskridt mod de overordnede eller mere specifikke mål, der er fastlagt de foregående år. Fælles foranstaltninger, der fokuserer på enkeltpersoner (f.eks. uddannelseskonti), vil i stigende grad bidrage til at øge deltagelsesfrekvenserne. Hvis man imidlertid lagde mere vægt på at differentiere voksenuddannelsen og gjorde den mere tilgængelig og attraktiv og etablerede informations-, rådgivnings- og vejledningstjenester og lokale uddannelsescentre, kunne det bidrage til at nå flere, der er droppet ud af uddannelsessystemet og sikre fremskridt i videreuddannelsen. Medlemsstaterne bør videreudvikle uformel læring også gennem anerkendelse af tidligere erhvervede kundskaber og være opmærksomme på kønsaspektet. De fleste medlemsstater styrker indsatsen for at inddrage arbejdsmarkedets parter i politikker og foranstaltninger for livslang uddannelse, for det meste i forbindelse med adgang og finansiering. Der mangler imidlertid fortsat information om deres selvstændige initiativer, især på virksomhedsplan.

De fleste medlemsstater rapporterer om foranstaltninger til fremme af IKT-færdigheder som led i en tværfaglig strategi for internetbaseret uddannelse, idet man også ofte prioriterer dårligt stillede grupper. Mange medlemsstater prioriterer også udvikling af indholdet af internetbaseret undervisning. Taget under ét er der en bred tredeling mellem de medlemsstater, der er længst fremme (Danmark, Nederlandene, Sverige, Finland og Det Forenede Kongerige), de, hvis foranstaltninger er godt i gang (Belgien, Irland, Tyskland, Frankrig, Luxembourg og Østrig) og de, der er nødt til at øge deres indsats (Spanien, Grækenland, Italien og Portugal). Når det gælder de fælles mål for internetbaseret undervisning, kan næsten alle medlemsstater forventes at have 100 % Internetdækning på skolerne i slutningen af 2001. I nogle få medlemsstater, hvor fremskridtene sker langsommere, vil det dog kræve en ekstra indsats, der også skal omfatte de foranstaltninger, som fremhæves under eLearning og eWorking i eEurope 2002-initiativet. Rapporterne om fremskridt med at sikre uddannelse til alle lærere, der har behov for IKT-færdigheder inden udgangen af 2002, er opmuntrende, men da dataene er utilstrækkelige, kan der ikke drages endelige konklusioner.

Begyndende mangel på kvalificeret arbejdskraft fører til forskellige politiske løsninger

På grundlag af økonomiske og demografiske prognoser forudser de fleste medlemsstater mere alvorlige flaskehalsproblemer på arbejdsmarkedet på kort og mellemlang sigt. Visse medlemsstater vurderer denne udvikling som en trussel mod økonomiske og arbejdsmarkedsmæssige resultater, andre ser den som en mulighed for at fremme genindslusningen af visse kategorier af arbejdstagere på arbejdsmarkedet. I øjeblikket er problemerne i de fleste medlemsstater begrænset til nogle få erhverv/sektorer (f.eks. IKT-sektoren, byggeindustrien, sundhedspleje, uddannelse og sociale tjenesteydelser, hotel- og restaurationsbranchen samt højtkvalificerede tekniske områder). Nogle har imidlertid et meget stramt arbejdsmarked, hvor der både mangler specifikke kvalifikationer og arbejdskraft generelt (både til højtkvalificerede og ukvalificerede job). Ud over generelle foranstaltninger til at mindske arbejdsløsheden, øge deltagelsen i arbejdsstyrken og øge beskæftigelses egnethed og færdigheder er der blevet truffet en række særlige initiativer for at tackle mangel på kvalificeret arbejdskraft og lette overgangen til en videnbaseret økonomi. Disse initiativer omfatter overvågning, erhvervsmæssig mobilitet, bedre overensstemmelse mellem mennesker og job, geografisk mobilitet og partnerskaber.

Fakta om mobilitet

* Selv om den geografiske mobilitet mellem EU-medlemsstaterne stadig er relativt lav - kun 225.000 mennesker skiftede bopæl mellem to EU-medlemsstater i 2000 - er den geografiske mobilitet mellem regioner og pendling allerede af betydeligt, og stigende, omfang. Omkring 1,2 % af EU's befolkning skiftede bopæl til en anden region inden for en EU-medlemsstat i 1999. Ca. 600.000 personer arbejder i et andet land end det, hvor de har deres faste bopæl.

* Selv om den erhvervsmæssige mobilitet og jobomsætningen i EU er klart lavere end i USA, i det mindste i gruppen af højt kvalificerede, har job-til-job-mobiliteten været stigende i de seneste år. Mellem 1998 og 1999 skiftede ca. 10 % af alle højtuddannede job med variationer fra 12 % eller derover i Det Forenede Kongerige, Danmark, Finland og Spanien til under 5 % i Italien.

Der er brug for større opmærksomhed om sammenkædningen af beskæftigelsesprocessen med den nye sociale integrationsproces

Kommissionen havde bedt medlemsstaterne om at dække de arbejdsmarkedsrelaterede foranstaltninger, som sigter mod social integration i de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen, men dette er for de fleste medlemsstaters vedkommende ikke tilstrækkeligt synligt. Dette kan skyldes, at medlemsstaterne bruger forskellige metoder: nogle understreger, at den bedste måde at opnå social integration på er gennem beskæftigelsespolitikken, mens andre klart skelner mellem de to politikker. Nogle medlemsstater opfatter (generel) arbejdsmarkedspolitik som nøgleinstrumentet til fremme af social integration. Andre fremhæver, at socialt udstødte mennesker har særlige behov, og at de forskellige målgrupper muligvis kræver skræddersyede foranstaltninger, f.eks. Frankrig, Finland, Nederlandene og Italien. De fleste medlemsstater lægger, som sidste år, mere vægt på integration end på foranstaltninger til forebyggelse af forskelsbehandling. Imidlertid prøver nogle medlemsstater at anlægge en mere afbalanceret strategi. Virkningerne af den pakkeløsning mod forskelsbehandling i henhold til artikel 13, som Rådet godkendte i 2000, er tydelige og nævnes undertiden eksplicit.

Kun halvdelen af medlemsstaterne (Frankrig, Spanien, Portugal, Tyskland, Østrig, Det Forenede Kongerige og Irland) fastsætter nationale mål for at øge beskæftigelsesniveauet for handicappede, mens kun Danmark og Nederlandene fastsætter mål for etniske minoriteter.

De nationale handlingsplaner yder et centralt bidrag til bekæmpelsen af udstødelse gennem foranstaltninger til fremme af genindslusningen af langtidsledige på arbejdsmarkedet. En række medlemsstater har allerede indført, eller er lige begyndt at indføre, personlige og individuelle ordninger i lighed med dem, der bruges ved forebyggelse, mens andre er i gang med at revidere eksisterende beskæftigelsesordninger og -foranstaltninger, så de i højere grad kan støtte genindslusningen af langtidsledige. Selv om genindslusningen af langtidsledige på arbejdsmarkedet sjældent ses som et middel til at løse flaskehalsproblemer, er det et vigtigt element i den samlede strategi for bekæmpelse af social udstødelse, især i medlemsstater med lav arbejdsløshed, hvor langtidsledigheden har en tendens til at koncentreres i bestemte grupper, der er vanskelige at genindsluse.

2.2.2. Iværksætterkultur

Foranstaltningerne under denne søjle sigter mod at skabe betingelser, der fremmer oprettelsen af nye job. Formålet er gøre det lettere at skabe et gunstigt klima for etablering af nye virksomheder, virksomhedsvækst og som følge heraf jobskabelse Dette sker især ved at mindske omkostningerne til administration og skattebyrderne. Formålet er at udnytte vidensamfundets og servicesektorens beskæftigelsespotentiale effektivt. Målet er også at stimulere beskæftigelsesfremmende foranstaltninger på regionalt og lokalt plan. De få nye elementer i år omfatter tilskyndelse til at bekæmpe sort arbejde, fremme af iværksætteruddannelse og fremme af vurderinger af, hvordan nye regler påvirker virksomhederne. Nedenstående tabel viser en oversigt over de centrale foranstaltninger, der rapporteres om i de nationale handlingsplaner for 2001.

Tabel 3: Mål for centrale foranstaltninger i de nationale handlingsplaner til fremme af iværksætterkultur

>TABELPOSITION>

Fakta om jobskabelse i bestemte sektorer i 2000

* I 2000 blev der skabt 1,5 mio. nettojob i de højteknologiske, videnintensive sektorer i EU. Som i de foregående år var væksten i beskæftigelsen fortsat generelt stærkest i servicesektoren og i højtkvalificerede, ikke-manuelle erhverv. Beskæftigelsesfrekvensen i servicesektoren fortsatte med at stige, og der blev skabt næsten én mio. nye job i industrien. Der var fortsat et markant fald i antallet af job i landbrugssektoren.

* De sektorer, der i øjeblikket har den stærkeste vækst i beskæftigelsen i EU, er alle enten højteknologiske og har forholdsmæssigt mange IKT-relaterede job ("højteknologiske sektorer") eller har en høj videnintensitet, som afspejles i arbejdsstyrkens høje uddannelsesniveau ("sektorer med et højt uddannelsesniveau") eller begge dele. Væksten i beskæftigelsen i disse sektorer fortsætter imidlertid også for arbejdstagere med lavere kvalifikationsniveau, mens den faktisk stagnerer eller endog falder for denne undergruppe i økonomiens andre sektorer.

* Mens Irland, Finland, Spanien og Nederlandene oplever vækst i beskæftigelsen i alle sektorer i økonomien, om end den er stærkest i sektorer med et højt uddannelsesniveau, har væksten i beskæftigelsen i andre lande som Tyskland, Østrig og Sverige kun været positiv i sektorer med et højt uddannelsesniveau, mens den faktisk har været negativ i andre sektorer.

* Dette er et yderligere bevis for, at beskæftigelsesdynamikken i sektorer med et højt uddannelsesniveau bidrager afgørende til den samlede beskæftigelsesdynamik på de europæiske arbejdsmarkeder.

Anvendelse af ny teknologi til at mindske virksomhedernes byrder

Mange medlemsstater rapporterer, at de bruger elektroniske systemer til online-registrering og informationsformidling som en almindelig måde, hvorpå det kan gøres enklere at overholde formelle procedurer. Det er imidlertid ikke i sig selv en forenkling at gøre dokumenter og information tilgængelig online, og der er brug for en klar strategi for forenkling af de forskellige procedurer, virksomhederne skal følge i deres kontakt med staten (f.eks. informationsdeling inden for forskellige statslige organer, enklere formularer) og af reglerne herfor. De såkaldte "one-stop-shops" viser sig at være meget nyttige til at give bedre information, bistand og vejledning i fasen før etablering af en virksomhed.

Østrig, Tyskland, Spanien, Grækenland, Irland, Luxembourg, Sverige, Finland og Det Forenede Kongerige har gjort en betydelig indsats for at sikre, at virksomhederne (og især små virksomheder) integrerer IKT i deres daglige operationer, og tilskynde resten af erhvervslivet til at tilpasse sig vidensamfundets krav.

Manglende strategi, der kan gøre det lettere at ansætte nye medarbejdere

Medlemsstaternes modvilje mod at forenkle reglerne for ansættelse af nye medarbejdere er en hindring for jobskabelsen, som ikke helt opvejes af de bestræbelser, der præsenteres i planerne for at lette bestemmelserne om social sikring eller skatter. For selv om det vil styrke selvstændiges vilje til at skabe nye job, hvis man nedsætter personaleomkostningerne for små virksomheder, vil en forenkling af reglerne for ansættelse af nye medarbejdere give en lille virksomhed mulighed for at vokse hurtigere og skabe beskæftigelse i særligt kritiske sektorer.

Det går fremad med at skabe en iværksætterkultur

Medlemsstaterne ser ud til virkelig at prioritere initiativer til undervisning i iværksætterkultur. Der er ingen samlede oplysninger om, hvordan disse foranstaltninger påvirker selvstændiges image, som - med undtagelse af visse erhverv - stadig i vid udstrækning er negativt. Som følge heraf er der ikke sket nogen udvikling i selvstændig beskæftigelse, selv om man kunne have forventet en betydelig generel stigning i antallet af selvstændige, især i servicesektoren. Bortset fra iværksætteruddannelse er foranstaltningerne til at øge samfundets anerkendelse af iværksættere mindre fremherskende eller mangler helt. En sådan anerkendelse kan medføre flere fordele for succesfulde iværksættere og føre til, at unge mennesker i højere grad engagerer sig i sådanne aktiviteter.

Selv om medlemsstaterne har truffet en række foranstaltninger til at få flere kvindelige iværksættere, mangler der stadig konkrete data om virkningerne heraf.

Fakta om SMV'er og selvstændig beskæftigelse

* Beskæftigelsesfrekvensen i virksomheder med under 50 ansatte har ligget stabilt i løbet af de sidste par år på ca. 27 %.

* Den gennemsnitlige selvstændige beskæftigelsesfrekvens i EU er samlet faldet fra 15,4 % til 14,8 % mellem 1998 og 2000.

* Der er dobbelt så mange selvstændige mænd som kvinder med henholdsvis 17,6 % og 10,9 % i 2000.

Bekæmpelse af sort arbejde

Bekæmpelsen af sort arbejde kan skabe betingelser for job af højere kvalitet og sundere konkurrencevilkår for virksomhederne. Dette problem er blevet et vigtigt spørgsmål, og forpligtelserne i handlingsplanerne fra 11 medlemsstater (Østrig, Belgien, Frankrig, Tyskland, Grækenland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal, Sverige og Det Forenede Kongerige) lyder lovende. De fleste fokuserer på forenklede procedurer for anmeldelse af nye job, øget tilsyn og straffe til overtrædere. Andre har styrket skatteforvaltningens forsøg på at forhindre, at virksomheder bliver udsat for skadelig konkurrence fra dem, der bruger illegale arbejdstagere. Et enkelt land går så vidt som til at nægte ydelser og offentlige kontrakter til virksomheder, der retsforfølges for sort arbejde. Det er endnu for tidligt at forvente rapporter om resultaterne af alle initiativerne.

Større vægt på regional og lokal udvikling

Den geografiske dimension i den europæiske beskæftigelsesstrategi er blevet udviklet betydeligt. Der kan konstateres et styrket samarbejde mellem regionerne, og i visse tilfælde er der indført elementer af den åbne koordinationsmetode i forholdet mellem nationale og regionale myndigheder, og den fysiske planlægning er ved at blive "professionaliseret". Samarbejdsformerne er ret forskellige afhængig af de forskellige institutionelle sammenhænge. Generelt er den geografiske dimension stadig i høj grad begrænset til det regionale niveau, hvor fremskridtene er mest synlige, men det lokale niveau er også i gang med en positiv udvikling. De offentlige arbejdsformidlinger udvikler i stigende grad en differentieret geografisk dimension i deres aktiviteter og er ved at blive aktivt engageret i lokale og regionale partnerskaber. For bedre at imødekomme de lokale og regionale arbejdsmarkeders særlige behov har de gjort levering af tjenesteydelser og gennemførelse af aktive arbejdsmarkedsprogrammer mere fleksibel. Det går stadig langsomt med at udvikle den sociale økonomi, men farten er øget siden 1999; de fleste medlemsstater yder særlig støtte i form af rådgivning eller finansiering. Særligt vigtige er foranstaltningerne for at sikre ligebehandling af organisationer i den sociale økonomi og andre virksomheder i forbindelse med f.eks. beskatning eller adgang til finansielle instrumenter for økonomisk politik.

Visse fremskridt med at mindske beskatningen af arbejdskraft, især for lavtlønnede/uuddannede arbejdstagere

Fakta om samlet beskatning og beskatning af arbejdskraft

* Det samlede skattetryk [13] steg fra 42,4 til 43,3 % i perioden 1996-1999 med en tendens til at stabiliseres i 2000 (43,1 %). I flere medlemsstater, herunder Belgien, Danmark, Frankrig, Luxembourg, Nederlandene, Finland og Sverige er den samlede skatteprocent som en procentdel af BNP stadig høj og ligger på over 45 % (jf. figur 4).

[13] Målt som en procentdel af BNP.

* Beskatningen af arbejdskraft [14] i EU blev sænket med 0,8 % i perioden 1996-2000 til 40,6 %, men den er fortsat høj i flere medlemsstater. Skattenedsættelserne for lavtlønnede var større. Disse nedsættelser kan konstateres i næsten alle medlemsstater (undtagen Luxembourg, Nederlandene) og ligger gennemsnitligt på over 2 procentpoint i perioden 1996-2000 for en enlig, der tjener 50 % eller 67 % af gennemsnitslønnen, til henholdsvis 35,2 % og 39,2 % i 2000 [15].

[14] Angiver den gennemsnitlige, effektive skat på arbejdsindkomster og beregnes som en procentdel af den samlede løn, medarbejderne får plus lønskatter.

[15] Dataene er baseret på skatteindekser konstrueret for hypotetiske husstande.

Skattereformerne i de sidste tre år varierer blandt medlemsstaterne både med hensyn til dækning og omfang. De fleste medlemsstater stiler mod at nedsætte det samlede skattetryk, hovedsagelig gennem nedsættelser i den direkte beskatning af personlig indkomst og virksomhedsindkomst eller formueskatter med henblik på at forbedre virksomhedernes konkurrenceevne og fremme vækst og beskæftigelse; men kun fire medlemsstater (Østrig, Finland, Tyskland, Nederlandene) har fastsat nationale mål for nedsættelse af det samlede skattetryk.

Figur 4: De samlede skatteindtægter i % af BNP

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Kommissionens tjenestegrene GD TAXUD.

Et stigende antal medlemsstater tilslutter sig målet om at mindske skattetrykket på arbejdsindkomster. Reaktionerne på henstillingerne til to tredjedele af medlemsstaterne sidste år har ført til visse fremskridt, der varierer medlemsstaterne imellem, med at sænke skatterne på arbejdskraft. Figur 5 viser, at der er sket større fremskridt for lavtlønnede (gode eksempler herpå er Belgien, Frankrig, Irland og Italien). Bestræbelserne må videreføres eller forstærkes for at opnå mere synlige resultater. Imidlertid har ingen medlemsstat fastsat kvantificerbare mål [16] for nedsættelsen, som det var ønsket i retningslinjerne. En gradvis nedsættelse af skatten på arbejdskraft er mest synlig for lavtlønnede/uuddannede. Den vigtigste komponent i disse skatteprocenter er stadig socialsikringsbidraget og andre afgifter (f.eks. lønskatter), som arbejdsgiverne betaler, og som i gennemsnit tegner sig for over halvdelen af disse skatter. I visse medlemsstater blev nedsættelsen i arbejdskraftbeskatningen ledsaget af reformer i de grønne afgifter, mens skattelettelserne for enkeltpersoner og virksomheder med det formål at fremme investering i menneskelig kapital er begrænsede.

[16] Tyskland fastsætter imidlertid et delmål for nedsættelsen af socialsikringsbidrag til 40 % af bruttolønnen (anslås i øjeblikket til ca. 41 %).

Figur 5: Gennemsnitlig skatteprocent for en lavtlønnet, enlig lønmodtager [17]

[17] EU-gennemsnittet er et vægtet gennemsnit (vægtet af det antal personer, der arbejder i produktionssektoren i hver medlemsstat).

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Kommissionens tjenestegrene GD TAXUD, baseret på OECD's database.

2.2.3. Tilpasningsevne

Under søjlen for tilpasningsevne opfordres arbejdsmarkedets parter og regeringerne til at oprette partnerskaber og derigennem forbedre beskæftigelsens niveau og kvalitet og styrke den europæiske økonomis konkurrenceevne for at fremme jobskabelsen. Bestræbelserne koncentreres om at sikre en forsvarlig balance mellem fleksibilitet og sikkerhed, som er nødvendig for at dække både arbejdstageres og virksomheders behov. Med beskæftigelsesretningslinjerne for 2001 blev der indført nogle nye områder, som øgede rækkevidden af tilpasningsevne-søjlen, især arbejdsmiljø, kvalitet og livslang uddannelse samt et mål for indføring i informationssamfundets grundbegreber og -færdigheder, der skulle nås inden 2003; endvidere blev arbejdsmarkedets parter opfordret til at rapportere årligt om deres egne aktiviteter.

Stærkt fokus på arbejdstid ...

Politikkerne fokuserer stadig i vid udstrækning på spørgsmål om arbejdstid. Både regeringer og arbejdsmarkedets parter prioriterer klart dette aspekt af arbejdslivsreformen. Men det tidligere fremherskende fokus på arbejdstidsnedsættelse suppleres i stigende grad af ordninger, som giver mulighed for fleksibilitet. De fleste nyskabelser blev iværksat i forbindelse med gennemførelsen af mere fleksible arbejdstidssystemer. Den seneste udvikling på dette område var koncentreret om to aspekter: varighed og fleksibilitet, f.eks. ved at udvide referenceperioderne eller indføre langsigtede arbejdstidskonti. Der blev indført lovgivning og/eller indgået aftaler om deltidsarbejde, som er den vigtigste form for fleksibelt arbejde i EU.

Figur 6: Deltidsbeskæftigelse som en andel af den samlede beskæftigelse, 1995-2000

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Eurostat, arbejdsstyrkeundersøgelsen.

... og fleksible arbejdsformer

Der er en generel tendens hen imod nye, fleksible arbejdsformer, der gør det lettere at indføre og bruge tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, midlertidigt arbejde og deltidsarbejde (jf. for sidstnævnte ovenstående figur) gennem kollektive overenskomster. Regeringerne reagerer også på denne tendens, ofte i samarbejde med arbejdsmarkedets parter, og udvikler - eller tilpasser - deres juridiske rammer i overensstemmelse hermed. Der er nu ved lov indført regler for midlertidige ansættelser i alle medlemsstater, og ofte anvendes de gennem aftaler med arbejdsmarkedets parter. Det samme gælder de fleste initiativer vedrørende tidsbegrænsede kontrakter; antallet af dem er stigende på EU-plan, men der er betydelig forskel på situationen medlemsstaterne imellem. Kun i nogle få medlemsstater (Østrig, Danmark, Irland, Tyskland og Sverige) blev der gennemført særlige aktioner eller kollektive aftaler om distancearbejde.

Arbejds- og arbejdstidsfleksibilitet

* Atypisk beskæftigelse [18] bliver mere og mere udbredt og udgør nu 29,8 % af alle kontrakter (i forhold til 29,0 % i 1999); de højeste andele ses i Nederlandene (54,3 %), Sverige (35,5 %), Spanien (33,7 %) og Frankrig (32,2 %), de laveste i Grækenland (12,3 %), Luxembourg (14,4 %), Italien (16,1 %) og Østrig (23,8 %); antallet af deltidsansatte med tidsbegrænsede kontrakter forblev stabilt under 3 % over tid.

[18] Atypisk beskæftigelse omfatter deltidsbeskæftigelse (på grundlag af selvvurdering) og tidsbegrænset beskæftigelse (som pr. definition omfatter sæsonarbejde, vikararbejde og løsarbejde).

* I de fleste medlemsstater er deltidsbeskæftigelse den mest udbredte form for atypisk beskæftigelse med undtagelse af Finland, Grækenland, Portugal og Spanien, hvor tidsbegrænset ansættelse er fremherskende.

* I løbet af de seneste fem år er andelen af deltidsjob i den samlede beskæftigelse steget støt til 18 %. For tredje år i træk blev der imidlertid skabt flere fuldtidsjob (over 2 mio.) end deltidsjob (ca. 1 mio.). Fuldtidsjobbene tegnede sig således for næsten 70 % af alle nettojob, der blev skabt, mod kun 54 % i 1998 og 60 % i 1999. En tredjedel af alle kvinder i beskæftigelse og 6 % af alle mænd i beskæftigelse er deltidsansat.

* Det gennemsnitlige antal ugentlige arbejdstimer lå næsten stabilt mellem 1995 (36,6 timer) og 1999 (36,5), men faldt til 36,2 timer i 2000. Forskellen mellem mænds og kvinders ugentlige arbejdstid lå stabilt på 7,7 timer.

Begrænset interesse for arbejdstilrettelæggelse og kun lidt fokus på jobkvalitet...

Måske som følge af den store interesse for arbejdstid og juridiske spørgsmål (især med sigte på mere fleksible kontrakttyper) har der ikke været megen opmærksomhed om andre sider af arbejdstilrettelæggelsen, f.eks. dækker de nationale handlingsplaner ikke systematisk forbindelserne mellem indførelse af nye teknologier og behovet for at tilpasse virksomhedens organisation, nye ledelsesteknikker, teamwork, udjævning af hierarkier, inddragelse af medarbejderne i beslutningsprocesserne eller deltagelse i virksomhedernes overskud osv. .

Endvidere iværksættes der i år kun få initiativer, som specifikt vedrører målet om at forbedre jobkvaliteten, under søjlen for tilpasningsevne.

...undtagen arbejdsmiljø

På arbejdsmiljøområdet har mange medlemsstater (f.eks. Østrig, Danmark, Irland og Spanien) udviklet nye strategier for at sikre en bedre anvendelse af den eksisterende lovgivning og fremme foranstaltninger for at nedbringe arbejdsulykker og erhvervssygdomme. Det foretrukne instrument i denne strategi er en udvidelse af vejledningsmekanismerne. Disse bestræbelser har til formål at styrke jobkvaliteten, som der i øvrigt ikke har været tilstrækkelig opmærksomhed om under søjlen for tilpasningsevne. I flere medlemsstater (f.eks. Danmark, Nederlandene og Portugal) er arbejdsmarkedets parter direkte eller indirekte med i de organer, som har ansvaret for at udvikle, gennemføre og overvåge arbejdsmiljøreglerne nationalt, regionalt og i virksomhederne.

Ingen helhedsstrategi for erhvervsuddannelse og livslang uddannelse

Arbejdsmarkedets parter tilslutter sig i stigende grad ideen om livslang uddannelse. Medlemsstaterne rapporterer om, at arbejdsmarkedets parter er hørt eller har deltaget i udviklingen af strategier for livslang uddannelse, men til trods herfor er de kvalitative data i de nationale handlingsplaner og arbejdsmarkedets parters egne vurderinger ikke tilstrækkelige til, at der kan drages generelle konklusioner om grad og omfang af denne inddragelse, især i gennemførelsesfasen. Arbejdsmarkedets parter understregede dog, at deres inddragelse gennem de kollektive overenskomster eller andre former for fælles initiativer har været større end sidste år. Der gives kun få oplysninger om fremme af erhvervsuddannelse i SMV'er. De fleste foranstaltninger baseret på aftaler og fælles eller trepartsinitiativer fokuserer på den enkelte arbejdstagers adgang til erhvervsuddannelse, uddannelsesfonde og erhvervsuddannelse for risikogrupper. Avancerede foranstaltninger knytter arbejdstid sammen med erhvervsuddannelse gennem instrumenter, såsom langsigtede arbejdstidskonti. Målet om at give alle arbejdstagere mulighed for at få informationssamfundskompetence i 2003 er næsten ikke blevet berørt i de nationale handlingsplaner for 2001.

Arbejdsmarkedets parter inddrages mere, men deres bidrag er stadig for lidt synlige og for lidt konkrete

På linje med en række af sidste års henstillinger i forbindelse med beskæftigelsen er der generelt sket en klar forbedring med at inddrage arbejdsmarkedets parter i udvikling og gennemførelse af de nationale beskæftigelsesstrategier. Deres bidrag er imidlertid stadig ikke tilstrækkeligt synlige; arbejdsmarkedets parter har ikke benyttet sig af den mulighed, de har i henhold til retningslinje 13, hvor de opfordres til at udarbejde årsrapporter om moderniseringen af arbejdets tilrettelæggelse; der er ikke iværksat en sådan proces i nogen af medlemsstaterne.

2.2.4. Lige muligheder

Målet med denne søjle er at styrke politikkerne til fremme af lige muligheder for kvinder og mænd på arbejdsmarkedet med henblik på at øge virkningerne af foranstaltningerne under de øvrige tre søjler. Dette søges opnået gennem en strategi, hvor ligestillingsaspektet integreres på tværs af alle fire søjler, forskellene mellem mænd og kvinder nedbringes (arbejdsløshed, beskæftigelse, kønsopdeling på arbejdsmarkedet og løn) og gennem foranstaltninger, der sigter mod at forene arbejde og familieliv. Nye elementer under den fjerde søjle i år vedrører især integration af ligestillingsaspektet: der bør indføres rådgivningssystemer med ligestillingsorganer, procedurer for vurdering af ligestillingsaspektet og indikatorer for ligestilling mellem mænd og kvinder for hver retningslinje. Endvidere bør kvinders adgang til livslang uddannelse og IKT-uddannelse fremmes, og det bør overvejes at sætte nationale mål for kvinders beskæftigelse og for pasningsmuligheder for børn og andre pasningskrævende personer.

Ligestillingen får en svagere plads i policy-mixet

Mens der i de foregående år har været en positiv tendens i medlemsstaternes behandling af kønsspørgsmål, har der i 2001 været lagt mindre vægt på søjlen for lige muligheder, især sammenlignet med sidste år. Dette gælder navnlig i de medlemsstater, hvor der er mindst ligestilling mellem kønnene, og udfordringen i kvinders erhvervsfrekvens er størst. Det er væsentligt at genskabe balancen i politikkerne for aktivt at fremme kvinders erhvervsfrekvens, ikke blot ved indslusningen, men det gælder også og især midt i karrieren om at hjælpe kvinder med at blive længere på arbejdsmarkedet. Grundlæggende i denne forbindelse er spørgsmål om ligeløn, tilstrækkelige pasningsmuligheder kombineret med foranstaltninger til at forene arbejde og familieliv samt livslang uddannelse. Arbejdsmarkedets parter bør gøre mere for at forbedre ligestillingen mellem mænd og kvinder.

Ujævne reaktioner på henstillingerne om ligestilling

De nationale handlingsplaner for 2001 er medlemsstaternes anden mulighed for, hvor det er relevant, at reagere på Rådets politiske henstillinger om ligestilling. Reaktionerne er ujævne. Irland, Danmark, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige har iværksat nogle interessante initiativer. Imidlertid er nogle af dem først lige ved at blive gennemført, resultaterne skal derfor følges nøje¸ og det er for tidligt at evaluere den politiske virkning. Tyskland, Østrig, Portugal og Luxembourg har delvis reageret på henstillingerne. Italien, Spanien og Grækenland har indført visse foranstaltninger, men i betragtning af de vanskelige udgangspunkter og udfordringernes omfang, er der behov for at styrke politikkerne.

Styrkelse af kvinders erhvervsfrekvens - få mål

Fakta om kønsbetingede forskelle i forbindelse med beskæftigelse og arbejdsløshed

* Som de foregående år har kvinder nydt størst gavn af jobskabelsen. Som følge heraf mindskedes kønsforskellene i forbindelse med beskæftigelse i EU lidt til 18,5 procentpoint i 2000. Imidlertid er der store forskelle landene imellem med Sverige (3,8 point) og Grækenland og Spanien (ca. 30 point) som yderpunkterne. Forskellen mellem kønnene i forbindelse med beskæftigelse målt i fuldtidsækvivalenter i EU var 25,7 procentpoint i 2000.

* Af de over 1,6 mio. job, kvinder fik i 2000, var de fleste på deltid. I løbet af perioden 1995-2000 steg andelen af deltidsjob i den samlede beskæftigelse til 18 % og omfattede en tredjedel af alle kvinder i beskæftigelse og 6 % af alle mænd i beskæftigelse.

* Arbejdsløshedsfrekvenserne er faldet for både mænd og kvinder i 2000, og kvinder i EU har nu en arbejdsløshedsfrekvens på under 10 %. Mænd i EU har en gennemsnitlig arbejdsløshed på 7 %, og forskellen mellem kønnene i forbindelse med arbejdsløshed er således kun faldet med 0,2 til 2,7 procentpoint. Spanien havde fortsat den højeste kønsbetingede forskel i forbindelse med arbejdsløshed i EU. Andre lande med en markant forskel mellem mænds og kvinders arbejdsløshedsfrekvenser er Grækenland, Italien, Frankrig og Belgien.

Om man kan nå det langsigtede mål om fuld beskæftigelse, der blev fastsat på topmødet i Lissabon, afhænger af, at kvinder bliver yderligere integreret på arbejdsmarkedet. Selv om beskæftigelsesfrekvenserne for kvinder er steget siden 1999, er der stadig en betydelig forskel mellem kønnene på over 18 procentpoint. Der træffes talrige foranstaltninger til at fremme ligestillingen, men de fleste er isolerede foranstaltninger uden en stærk virkning på den samlede situation. De fleste initiativer har til formål at fremme genindslusningen af arbejdsløse og erhvervsinaktive kvinder på arbejdsmarkedet, øge mulighederne for erhvervsuddannelse og almen uddannelse, revidere skatte- og understøttelsessystemer og forene arbejde og familieliv. I beskæftigelsesretningslinjerne for 2001 blev medlemsstaterne opfordret til at overveje at fastsætte mål for at øge kvinders beskæftigelse, men med undtagelse af Frankrig, Portugal og Nederlandene har medlemsstaterne ikke fastsat sådanne nationale mål. Det bør især bemærkes, at lande med lave beskæftigelsesfrekvenser for kvinder ikke har fastsat nationale mål og kun har indført begrænsede foranstaltninger for at forbedre kvindernes aktuelle beskæftigelsessituation (Spanien, Grækenland og Italien).

Fremskridt med integration af ligestillingsaspektet, men der mangler en helhedsstrategi

Der er gjort visse fremskridt med at gennemføre integrationen af ligestillingsaspektet med etablering af samarbejdsmekanismer og værktøjer til at vurdere ligestillingsaspektet, men der mangler stadig en helhedsstrategi [19] i de fleste medlemsstater. Generelt har medlemsstaterne ikke gennemført en vurdering af ligestillingsaspektet for hver retningslinje og har ikke udviklet passende indikatorer til at måle fremskridt. Lande, der for nylig har indført målet om integration af kønsaspektet, gør imidlertid fortsat fremskridt, for eksempel ved at udvide politikkerne til regionale niveauer og indføre kurser om ligestillingsspørgsmål for medarbejdere i offentlige forvaltninger (f.eks. Frankrig og Irland). De nordiske lande bekræfter deres forpligtelse til at integrere ligestillingsaspektet. Derimod har visse lande, der fik en henstilling om behovet for at fremme eller fortsætte indsatsen for at integrere ligestillingsaspektet (Grækenland, Tyskland, Italien, Spanien og Luxembourg), ikke truffet afgørende foranstaltninger til at forbedre situationen.

[19] Helheds- betyder her foranstaltninger, der omfatter rådgivningssystemer med ligestillingsorganer, også på regionalt plan, procedurer til vurdering af ligestillingsaspektet i forbindelse med ny lovgivning, tilvejebringelse af indikatorer og statistikker, bevidstgørelse i form af information, erhvervsuddannelse, undersøgelser og andre nyskabende fremgangsmåder.

Målene for ligestilling mellem mænd og kvinder er stadig ikke ordentligt integreret i beskæftigelsespolitikkerne under de tre andre søjler. Kønsspørgsmålet har ikke fået megen opmærksomhed i de politikker, der har til formål at forbedre IKT-færdigheder og gennemføre et videnbaseret samfund. Der rapporteres om meget få initiativer til at mindske den negative virkning af skatte- og understøttelsessystemerne.

Lønforskellen mellem mænd og kvinder er fortsat høj

Fakta om lønforskellen mellem mænd og kvinder (jf. også figur 7)

* Ifølge de nyeste EU-data (kilde: Det Europæiske Fællesskabs husholdningspanel, timeløn for arbejdstagere i beskæftigelse i 15 timer eller derover) faldt lønforskellen mellem mænd og kvinder med 2 procentpoint mellem 1996 og 1997, men lå stadig på omkring 14 %.

* Situationen var værre i den private sektor, hvor lønforskellene var så høje som 19 procentpoint sammenlignet med 10 procentpoint i den offentlige sektor. Lønforskellene mellem mænd og kvinder faldt eller forblev stabile i alle medlemsstater med undtagelse af Spanien og Østrig, hvor der kunne noteres en let stigning.

Figur 7: Lønforskelle mellem mænd og kvinder i 1997: i alt, den offentlige og private sektor

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Kilde: Eurostat, Det Europæiske Fællesskabs Husholdningspanel (ECHP). Der foreligger ingen data for Sverige.

Til trods for den høje profilering spørgsmålet om lønforskelle mellem mænd og kvinder fik på Stockholm-topmødet, er foranstaltningerne til at nedbringe lønforskellen og mindske indkomstforskellene mellem kvinder og mænd begrænsede. Initiativerne omhandler hovedsagelig revisioner af jobklassificeringssystemer, forskellige lovgivningsforanstaltninger og undersøgelsesrapporter. Hvor der er taget nye initiativer, er de først lige ved at blive gennemført, og der mangler ofte konkrete foranstaltninger. Der er behov for, at medlemsstaterne gør en langt større indsats for at løse dette problem. Endnu vigtigere er arbejdsmarkedets parters rolle og ansvar. De har ikke taget specifikt fat på dette spørgsmål, især på arbejdsmarkeder, hvor efterspørgslen er høj, hvilket strider imod deres offentlige udtalelser og erklærede holdninger. Der er imidlertid visse gode eksempler på nyskabende strategier, f.eks. har Danmark øget løngennemsigtigheden og gjort det lettere at bringe sager om ligeløn for retten, og Sverige har indført en lovfæstet forpligtelse til, at arbejdsgiverne årligt reviderer lønningerne for at opspore eventuelt uberettigede lønforskelle.

Visse positive aktioner for at afhjælpe kønsopdelingen på arbejdsmarkedet

Fakta om kønsopdeling

* Beskæftigelsen på tværs af sektorer er stadig stærkt kønsopdelt, idet mænd er overrepræsenteret i landbruget, industrien og finansielle tjenesteydelser, og kvinder er overrepræsenteret i resten af servicesektoren, herunder sundhedspleje, uddannelse og private husholdninger. I perioden 1995-2000 faldt kønsopdelingen kun i nogle få sektorer, såsom grossist- og detailhandel og finansieringsvirksomhed. Der er tendens til kønsskævhed i beskæftigelsen i de ekspanderende højteknologiske sektorer, idet mænd her tegner sig for næsten to tredjedele af den samlede beskæftigelse.

* Kønsopdelingen i sektorer og erhverv er stabil i forhold til sidste år (17,8 % i sektorer og 25,2 % i erhverv [20]). Målt på erhverv har Finland, Sverige og Danmark den største opdeling fra 28 % til 30 %. Målt på sektorer har Finland, Sverige, Portugal, Irland og Østrig den største kønsopdeling med over 20 %.

[20] Kønsopdelingen måles ved at anvende den nationale andel af beskæftigelsen for kvinder og mænd på hver sektor/hvert erhverv. Forskellene lægges sammen for at få det samlede tal for den kønsmæssige uligevægt. Dette tal anføres herefter som en andel af den samlede beskæftigelse.

Kønsopdelingen påvirker arbejdsmarkedets effektivitet og måde at fungere på negativt. De fleste lande, der har fået en henstilling på dette område, fordi de har en stærk opdeling af erhverv og sektorer, har gjort noget ved problemet. Initiativerne går fra ændring af uddannelsesvalg, fastsættelse af ansættelsesmål for underrepræsenterede erhverv og iværksætteruddannelse for kvinder. Ændringerne i kønsopdelingen sker imidlertid langsomt og er tæt knyttet til andre strukturelle ændringer i økonomien. Der er taget nogle nye - om end stadig meget beskedne - initiativer til at fremme kvinders deltagelse i beslutningstagningen.

Manglende børnepasning begrænser erhvervsfrekvensen

Fakta om, hvordan det påvirker beskæftigelsen at have børn

* Tilstedeværelsen af børn har betydning for kvinders fulde deltagelse på arbejdsmarkedet. I de 11 medlemsstater, hvor der foreligger data for 2000, var 72 % af kvinderne i aldersgruppen 20-50 år uden børn i beskæftigelse i forhold til kun 59 % af kvinderne med børn under 6 år. I modsætning hertil har mænd en tendens til at øge deres beskæftigelsesfrekvens, når de har et lille barn. 94 % af mændene i alderen 20-50 år med børn er i beskæftigelse sammenlignet med 89 % uden børn.

I år er der taget mange initiativer til at hjælpe udearbejdende forældre, f.eks. mere fleksibel tilrettelæggelse af arbejdet, bedre og mere fleksible pasningsmuligheder og skatte- og understøttelsesreformer. Endvidere indeholder de nationale handlingsplaner mange positive initiativer til at tilskynde kvinder til at vende tilbage til arbejdsmarkedet efter fravær.

Skønt Belgien, Det Forenede Kongerige, Frankrig, Grækenland, Portugal og Irland har fastsat mål for at øge pasningsmulighederne, er der for det meste ikke pasningstilbud nok til at imødekomme den store efterspørgsel. Lande med et lavt børnepasningsniveau, især for 0-3-årige, har ikke fastsat kvantitative mål og har kun truffet begrænsede foranstaltninger til at forbedre situationen (Italien, Spanien, Østrig, Tyskland og Nederlandene).

Der er brug for opmærksomhed om ældrepleje

Et vigtigt, nyt område, der vil blive en stadigt større udfordring, er pleje af andre pasningskrævende personer, især ældre. De fleste medlemsstater er endnu ikke begyndt at gøre en seriøs indsats på dette område og har som følge heraf ingen klar strategi, endsige mål. Imidlertid har nogle få medlemsstater (Frankrig, Luxembourg, Grækenland, Portugal og Spanien) indført visse nye initiativer i deres nationale handlingsplaner for 2001.

3. Gennemførelse af beskæftigelsesretningslinjer og henstillinger for 2001: Vurdering af resultater og politikker i de enkelte medlemsstater

BELGIEN

Generel vurdering En stærk økonomisk vækst (4,0 % i 2000) havde en positiv virkning på udviklingen på arbejdsmarkedet: væksten i beskæftigelsen var 1,8 %, beskæftigelsesfrekvensen steg til 60,5 %, og arbejdsløsheden faldt til 7,0 %. Men der gøres kun gradvist noget ved det belgiske arbejdsmarkeds langvarige svagheder: høj tilgang til langtidsledighed, lav erhvervsfrekvens for ældre, stigende mangel på arbejdskraft, høj arbejdskraftbeskatning og høje ikke-skatterelaterede omkostninger i forbindelse med arbejdskraft. Endvidere er der betydelige regionale og delregionale forskelle i arbejdsmarkedets resultater.

Policy-mix [21] Belgiens nationale handlingsplan giver et godt samlet overblik over, hvordan de forskellige belgiske myndigheder definerer policy-mixet med henblik på at gennemføre den europæiske beskæftigelsesstrategi. Indsatsen for at øge sammenhængen i den belgiske handlingsplan er styrket, men det samlede antal arbejdsmarkedsinstrumenter er stadig højt. De budgetter, der er afsat til hver af de fire søjler, viser, at den nationale handlingsplan lægger hovedvægten på de to første søjler. Hvad angår tilpasningsevne, har Belgien ret gode resultater med fleksibilitet, således at der er mindre behov for nye foranstaltninger på dette område. Lige muligheder er en horisontal retningslinje, som er indarbejdet i forskellige andre politikker, der omtales i handlingsplanen. Arbejdsmarkedets parter har deltaget aktivt i forberedelsen og opfølgningen af handlingsplanen på nationalt og regionalt plan.

[21] I forbindelse med gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne betyder udtrykket "policy-mix" balancen mellem de fire søjler i retningslinjerne.

Reaktion på Rådets henstillinger fra 2000 Der er truffet foranstaltninger til at øge den forebyggende indsats for unge ledige, men der er endnu ikke foreslået et passende system, som kan sikre en tidlig indsats over for voksne ledige. Med hensyn til ældres arbejdsmarkedsdeltagelse er der truffet flere foranstaltninger til at indføre positive incitamenter til at blive på arbejdsmarkedet, men det er for tidligt at sige, hvorvidt de er tilstrækkelige til at mindske tidlig fratrædelse. Samarbejdet mellem forskellige arbejdsmarkedsmyndigheder er blevet bedre, hvilket illustreres af flere samarbejdsaftaler, selv om man stadig afventer resultaterne af gennemførelsen. Skattesystemet er blevet gjort mere beskæftigelsesfremmende gennem en omfattende reformpakke. Der er behov for at fortsætte forbedringerne af understøttelsessystemet. Der et taget en lang række initiativer med henblik på at etablere et mere solidt grundlag for den videnbaserede økonomi og det videnbaserede samfund, men der foreligger endnu ikke en helhedsstrategi for livslang uddannelse, hovedsagelig fordi der er mange spillere involveret.

Kommende udfordringer Belgien må undersøge, hvilke strategier der er mest effektive til at opfylde de fastsatte mål for de samlede beskæftigelsesfrekvenser og også for kvinder og ældre. For at øge ældre arbejdstageres erhvervsfrekvens er der behov for initiativer for at dæmme op for tidlige pensioneringsordninger kombineret med yderligere incitamenter (for arbejdsgivere og arbejdstagere), der kan styrke ældre arbejdstageres evne til at forblive i arbejde, idet der lægges vægt på målrettede kurser. Der er et presserende behov for en styrket forebyggende indsats for voksne sammen med aktiveringsprogrammer for de (meget) langtidsledige for at undgå udstødelse. De forskellige myndigheder og arbejdsmarkedets parter bør samarbejde om at udvikle en mere sammenhængende strategi for livslang uddannelse og vurdere, hvor relativt effektive de aktuelle instrumenter er med hensyn til at fremme livslang uddannelse blandt forskellige grupper. Belgien står over for en akut mangel på arbejdskraft i visse segmenter af arbejdsmarkedet. For at afhjælpe dette problem er der behov for yderligere foranstaltninger for at øge kvaliteten af tekniske og faglige uddannelser og gøre dem mere attraktive samt fjerne regionale, sproglige og etniske barrierer på arbejdsmarkedet.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

DANMARK

Generel vurdering Den danske økonomi kan fortsat fremvise stærke resultater med en økonomisk vækst på 2,9 % i 2000. Skønt der kun var en mindre stigning i den samlede beskæftigelsesfrekvens til 76,3 %, er den stadig den højeste i EU, både for mænd (80,8 %) og kvinder (71,6 %). Arbejdsløsheden er faldet yderligere til 4,7 %, især for kvinder, ungdomsarbejdsløsheden er faldet til 5,3 %, og langtidsledigheden er på 1 %. Arbejdsmarkedet er stadig stramt med antydninger af mangel på arbejdskraft i visse regioner og sektorer. De demografiske tendenser viser også et fald i arbejdsstyrkens naturlige vækst på længere sigt .

Policy-mix [22] Danmark reagerer positivt på behovet for at øge arbejdsstyrken ved at fokusere på grupper af potentielle arbejdstagere, såsom personer over 55 og vandrende arbejdstagere, fremme et rummeligere arbejdsmarked, øge uddannelseskvaliteten og opkvalificere dem, der er i arbejde. Den langsigtede udfordring tages op gennem en rigtig helhedsstrategi for livslang uddannelse, øget brug af IKT og ved at holde skatterne i ro og mindske den offentlige gæld for at sikre, at rentebyrden ikke bliver for tung. Der træffes støtteforanstaltninger under alle fire søjler, selv om den nationale handlingsplan ikke indeholder megen information om beskæftigelsesmulighederne for dem, der risikerer social udstødelse. Skønt tilgangen til langtidsledighed er lav, er der opstået forsinkelser med at sikre, at alle får en handlingsplan før tidsfristen på de 6 og 12 måneder. En ny strategi for erhvervslivet sigter mod at øge antallet af nye virksomheder og lette de administrative byrder for SMV'er. Selskabsskatten bliver sat ned i 2001. Der foreslås nyskabende aktioner for at mindske lønforskellene mellem mænd og kvinder og kønsopdelingen på arbejdsmarkedet. Arbejdsmarkedets parter spiller en aktiv rolle i formulering og gennemførelse af politikker på alle niveauer, også i forbindelse med indførelse af øget fleksibilitet i arbejdstilrettelæggelsen.

[22] I forbindelse med gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne betyder udtrykket "policy-mix" balancen mellem de fire søjler i retningslinjerne.

Reaktion på Rådets henstillinger fra 2000 Igangværende reformer for at mindske det samlede skattetryk på arbejde har ført til en vis nedsættelse af marginalskatten, men ikke så meget som forventet, fordi de lokale skatter er steget. De små forskelle mellem understøttelse/sociale ydelser og lave lønninger begrænser endvidere virkningerne af de skattereformer, der skal gøre det attraktivt for lavindkomstgrupper at arbejde, idet incitamentet til at arbejde stadig i høj grad afhænger af strenge rådighedsregler og støtteberettigelseskriterier sammen med mere effektive arbejdsmarkedspolitikker. Indsatsen for at gøre arbejdsmarkedet mere rummeligt er fortsat, og efterlønsreformen viser sine resultater, idet folk bliver længere på arbejdsmarkedet. Nye initiativer til at forbedre arbejdsmiljøet har til formål at mindske bevægelserne ud af arbejdsmarkedet på grund af helbredsproblemer. Selv om der er sket et stærkt fald i antallet af ledige på uddannelsesorlov, har der ikke været noget mærkbart fald i antallet af personer på forældreorlov. Der er gjort betydelige bestræbelser på at integrere ligestillingsaspektet, idet princippet herom nu er blevet lovfæstet. Der er iværksat nye initiativer for at afhjælpe problemet med kønsopdelingen og lønforskellene på arbejdsmarkedet.

Kommende udfordringer Den største udfordring ligger at øge udbudet af arbejdskraft både kvalitativt og kvantitativt, til dels ved at øge erhvervsfrekvenserne og forbedre produktiviteten. Der vil fortsat være behov for en tæt overvågning og vurdering af virkningerne af de iværksatte reformer, især skatte- og understøttelsesreformerne, for at konstatere, om de er tilstrækkelige til at få flere mennesker ud på arbejdsmarkedet. I den forbindelse er der behov for at rette større opmærksomhed mod integrationen af etniske minoriteter. Virkningerne af de nye initiativer til at afhjælpe kønsopdelingen og lønforskellene må også følges, herunder foranstaltningerne til at mindske flaskehalsproblemer. De fremtidige nationale handlingsplaner bør indeholde bedre information om personer, der ikke er dækket af arbejdsløshedsforsikring.

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

TYSKLAND

Generel vurdering Med 3 % var BNP-væksten i 2000 den højeste i de sidste 10 år, hvilket også gjaldt for væksten i beskæftigelsen på 1,5 %. Arbejdsløsheden (7,9 %) er fortsat faldende, men jobskabelsen i den østlige del af landet er stagnerende og arbejdsløsheden stadig høj. Ungdomsarbejdsløsheden ligger fortsat langt under EU-gennemsnittet, og selv om langtidsledigheden på 4,0 % er gradvist faldende, ligger den over EU-gennemsnittet, og tilgangen er uændret. Beskæftigelsesfrekvensen for ældre arbejdstagere (55-64 år) ligger nogenlunde på EU-gennemsnittet, men den er ikke steget i de sidste par år.

Policy-mix [23] Udfordringerne tages op gennem en vifte af foranstaltninger inden for rammerne af en overordnet stabilitets- og vækstorienteret makroøkonomisk politik med løntilbageholdenhed og bæredygtighed i de offentlige finanser på længere sigt. Indsatsen under søjlen for beskæftigelsesegnethed styrkes gradvist, men der er behov for yderligere skærpelse og sammenhæng. Livslang uddannelse står på den politiske dagsorden, men der er brug for yderligere en kraftig indsats for at gennemføre den i et samarbejde mellem forbundsregeringen, delstatsregeringerne og andre aktører inden for almen uddannelse og erhvervsuddannelse samt arbejdsmarkedets parter. Arbejdsmarkedets parters politiske bestræbelser fortsættes i Joballiancen, men der er også behov for, at mange af dem følges bedre op i de kollektive overenskomster og, hvor det er relevant, får offentlig økonomisk støtte. En række specifikke aktioner til fremme af iværksætterkulturen, herunder betydelige indkomst- og selskabsskattereformer, er ved at forbedre erhvervsklimaet for investeringer. Integration af ligestillingsaspektet står stadig højt på dagsordenen, men der er behov for mere konkrete resultater.

[23] I forbindelse med gennemførelsen af beskæftigelsesretningslinjerne betyder udtrykket "policy-mix" balancen mellem de fire søjler i retningslinjerne.

Reaktion på Rådets henstillinger fra 2000 Selv om der er truffet foranstaltninger til at styrke den forebyggende strategi, h