9. 6. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 138/15 
Udtalelse om forslag til Rådets andet direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemssta­
ternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer 
Den tekst, som har været genstand for udtalelsen, er offentliggjort i De Europæiske 
Fællesskabers Tidende nr. C 214 af 21. august 1980, side 9. 
A. UDTALELSENS JURIDISKE GRUNDLAG 
Rådet besluttede den 1. oktober 1980 i medfør af artikel 100 i traktaten om oprettelse af 
Det europæiske økonomiske Fællesskab at høre Det økonomiske og sociale Udvalg om 
det nævnte emne. 
B. DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALGS UDTALELSE 
Det økonomiske og sociale Udvalg vedtog på sin 185. plenarforsamling, afholdt i 
Bruxelles den 25. og 26. februar 1981, sin udtalelse om det nævnte emne. 
Udtalelsens ordlyd er følgende: 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG HAR — 
under henvisning til EØF-traktatens artikel 100, 
under henvisning til anmodning af 1. oktober 1980 
fra Rådet for De europæiske Fællesskaber om Udval­
gets udtalelse om forslag til Rådets andet direktiv om 
indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgiv­
ning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, 
under henvisning til beslutning truffet af dets præsi­
dium den 23. september 1980 om at pålægge afdelin­
gen for industri, handel, håndværk og tjenesteydelser 
at udarbejde udtalelse og beretning om forslaget, 
under henvisning til udtalelse vedtaget af afdelingen 
for industri, handel, håndværk og tjenesteydelser på 
mødet den 7. januar 1981, 
under henvisning til beretning aflagt af ordføreren, 
De Bruyn, og 
under henvisning til forhandlingerne på den 185. 
plenarforsamling den 25. og 26. februar 1981, mødet 
den 25. februar 1981 — 
enstemmigt 
VEDTAGET FØLGENDE UDTALELSE: 
1.1. Det foreliggende direktivforslag viderefører og 
supplerer Rådets direktiv af 24. april 1972 (direktivet 
om »det grønne kort«) og Kommissionens første beslutning af 6. februar 1974 vedrørende gennemfø­
relsen af Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 
1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes 
lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer 
og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse 
(EFT nr. L 87 af 30. 3. 1974, s. 13). 
1.2. Udvalget ønsker at udtrykke sin principielle 
tilfredshed med, at Kommissionen har taget initiativ 
til at foretage en ny samordning af medlemsstaternes 
lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer. 
Udvalget bemærker imidlertid, at direktivforslaget 
opstiller en række EF-normer, der vil få ret så anse­
lige konsekvenser på det økonomiske og sociale plan 
— for slet ikke at tale om bilmarkedet. 
1.3. Forslaget imødekommer ikke desto mindre 
ønsket om at forbedre de skadelidtes retsstilling gen­
nem indførelsen af ensartet beskyttelse i alle med­
lemsstater. Dette grundlæggende mål realiseres ved 
en række forskellige foranstaltninger: 
— fastsættelse af et minimumsbeløb for den lovplig­
tige forsikringsdækning for automobilansvarsfor­
sikring, for personskade såvel som tingsskade; 
— krav til medlemsstaterne om at sikre, at skade, der 
forvoldes af motorkøretøjer, der er uforsikrede 
eller ukendte, erstattes af et organ, som hver 
enkelt medlemsstat opretter eller godkender med 
henblik herpå; 
Nr. C 138/16 De Europæiske Fællesskabers Tidende 9. 6. 81 
— klare regler for virkningerne af indsigelser, som et 
forsikringsselskab kan gøre gældende såvel over 
for forsikringstager som skadelidte; 
— ændring af definitionen af »det område, hvor et 
køretøj er hjemmehørende«. 
1.4. Udvalget godkender derfor direktivforslaget, 
men ønsker dog at fremsætte følgende bemærknin­
ger. 
Særlige bemærkninger 
2. Artikel l, stk. 2 
2.1. Udvalget ønsker ikke at anfægte princippet om 
ubegrænset forsikringsdækning, som nogle medlems­
stater opererer med. 
2.2. Udvalget finder det imidlertid ikke hensigts­
mæssigt at forfølge en sådan målsætning på fælles­
skabsplan, først og fremmest på grund af de tekniske 
vanskeligheder og de omkostninger, som en sådan 
foranstaltning ville medføre. Udvalget foreslår der­
for, at dette stykke ændres, så hver medlemsstat — 
med mindre forsikringsdækningen er ubegrænset — 
fastsætter minimumsbeløb, der sikrer de skadelidte 
en tilstrækkelig erstatning; disse beløb skal dække 
tingsskade og personskade på mindst 350 000 ERE 
pr. skadelidt og mindst 500 000 ERE for alle skader 
— såvel tingskader som personskader — der forvol­
des ved én og samme begivenhed, dersom der er flere 
skadelidte. Da erstatning for personskade givetvis 
spiller en større rolle i social henseende, anmoder 
Udvalget endvidere om, at der inden for de 
førnaevnte beleib fastsættes en særlig grænse for ting­
skader, som er lavere end den graense, der gælder for 
personskader, såvel pr. skadesbegivenhed som pr. 
skadelidt. Dette skulle forhindre, at ydelserne for 
personskader bliver alt for reducerede på grund af de 
ydelser, som udbetales for tingsskader i tilfælde, hvor 
summen af skaderne i forbindelse med en ulykke 
måtte overstige den maksimale dækning pr. skades-
begivenhed. 
2.3. Udvalget er klar over, at fastsættelsen af disse 
minimumsbeløb uundgåeligt vil afstedkomme pro­
blemer i visse lande (først og fremmest en forhøjelse 
af de nugældende forsikringspræmier), men det 
mener, at der er tale om en foranstaltning, der er 
nødvendig for at det tilsigtede mål — nemlig en 
forbedring af skadelidtes retstilling — kan realise­
res. 2.4. Den årlige omregning af modværdierne i ERE 
til de forskellige EF-valutaer forekommer belasten­
de, selv om den er acceptabel på det teoretiske plan. 
Udvalget er tilbøjelig til at mene, at denne regulering 
af beløbene burde foretages med større mellemrum, 
f.eks. hvert 3. år. 
3. Artikel 1, stk. 3 
3.1. Udvalget foreslår en sondring mellem person­
skade og tingskade. For så vidt angår tingskade, vil 
man åbne mulighed for misbrug i langt de fleste 
tilfælde, hvis man også medtager skader, der er for­
voldt af et ukendt køretøj, og det vil navnlig være 
umuligt at undgå, at bilister anmelder selvforskyldte 
skader som værende forvoldt af ukendte køretøjer. 
3.2. For så vidt angår tingskade forvoldt af kendte, 
men uforsikrede køretøjer, er Udvalget indstillet på 
at acceptere, at der åbnes mulighed for ret til erstat­
ning fra det i artikel 1 omtalte organ, forudsat at det 
også skaber mulighed for at indføre en selvrisiko, 
hvis størrelse fastsættes af hver stat. Indførelsen af en 
sådan selvrisiko ville ikke medføre større sociale 
ulemper, men man ville derimod undgå, at garanti­
fonden overbebyrdes med krav i tilknytning til min­
dre skader, som de skadelidte kan opnå erstatning 
for ved direkte henvendelse til skadevolder. 
Udvalget finder, at det i direktivforslaget bør an­
føres, at det i artikel 1 omtalte organ, som i visse 
lande er et subsidiært organ, kun intervenerer i det 
omfang, skadelidte ikke ad anden vej har opnået 
erstatning for skade, og uden at medlemsstaternes 
nuværende bestemmelser på dette område anfæg­
tes. 
4. Artikel 2 
4.1. Udvalget finder, at denne artikel bør ændres 
for at forhindre, at en for bred formulering fører til, 
at garantifonden bliver erstatningspligtig for risici, 
der er automobilkørsel uvedkommende, og som der­
for falder uden for den lovpligtige automobilansvars­
forsikrings anvendelsesområde. 
4.2. Efter Udvalgets mening burde man yderligere 
harmonisere lovgivningerne med henblik på de til­
fælde, hvor forsikringsselskabet kan afvise at betale 
erstatning. 
9. 6. 81 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 138/17 
5. Artikel 3 
5.1. Udvalget konstaterer med tilfredshed, at den 
lovpligtige automobilansvarsforsikring også gælder 
familiemedlemmer til forsikringstageren eller enhver 
anden, der er erstatningspligtig for skader, der for­
voldes af motorkøretøjer, for hvilke der gælder for-
sikringspligt. 
5.2. Udvalget finder denne garanti fuldt ud beretti­
get for så vidt angår personskader, men mener, at 
sagen stiller sig anderledes m.h.t. tingskader som 
følge af risikoen for bedrageri og formuesammen­
blanding, og afdelingen foretrækker derfor, at dæk­
ning af tingskader ikke gøres obligatorisk. 
6. Artikel 4 
6.1. Udvalget konstaterer, at direktivforslaget ikke 
vil løse spørgsmålet om tidsubegrænset erstatnings­
ansvar. Den omstændighed, at nummerpladen er det 
eneste holdepunkt for, hvor et køretøj er hjemmehø­
rende, skaber visse uløselige problemer. 
6.2. Problemet er, at man går ud fra, at nummerpla­
den er gyldig, hvilket ikke altid er tilfældet. 
Udfærdiget i Bruxelles, den 25. februar 198 Udvalget mener følgelig, at der bør være tale om en 
plade, som lovformeligt er tildelt køretøjet, herunder 
også en forældet plade, men derimod ikke en falsk 
plade eller en plade, som ikke tilhører køretøjet. 
7. Artikel 5 
7.1. Udvalget gør opmærksom på, at der bliver tale 
om betydelige præmieforhøjelser, først og fremmest 
for bilisterne i de lande, hvor beløbsgrænserne, som 
det fremgår af begrundelsen for direktivforslaget, 
ligger betydeligt under de i artikel 1, stk. 2, foreslåe­
de. 
7.2. Efter Udvalgets opfattelse bør fristen for med­
lemsstaternes gennemførelse af de nødvendige foran­
staltninger for at efterkomme direktivet fastsættes 
under hensyntagen hertil. 
7.3. Udvalget mener, at det er muligt at lade direk­
tivet træde gradvist i kraft af hensyn til de tilfælde, 
hvor de nuværende forsikringspræmier skal forhøjes 
betydeligt som følge af direktivets gennemførelse. 
Tomas ROSEINGRAVE 
Formand for 
Det økonomiske og sociale Udvalg