7. 11.75 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 255/9 
Udtalelse  om »Uddannelsen  i Det  europæiske  Fællesskab« 
Den tekst,  som  har  været  genstand  for  udtalelsen,  er offentliggjort  i De Europæiske 
Fællesskabers  Tidende  nr.  C 58 af 18. maj  1974,  side  20. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Udvalget  besluttede  på sin 121.  plenarforsamling  på forslag  fra sit præsidium  at afgive 
en udtalelse  om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 129.  plenarforsamling  holdt  i Bruxelles 
den 23. og 24. april  1975  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til artikel  20, stk.  4 i forretningsor-
denen, 
under  henvisning  til Det  økonomiske  og  sociale 
Udvalgs  beslutning  på dets  plenarforsamling  den  26. 
juni 1974  og i overensstemmelse  med  præsidiets  for-
slag om på eget  initiativ  at fremsætte  en udtalelse  om 
»Uddannelsen  i Det europæiske  Fællesskab«, 
under  henvisning  til Udvalgspræsidiets  beslutning  af 
28. maj  1974  om  at pålægge  Afdelingen  for sociale 
anliggender  at udarbejde  en udtalelse  og beretning 
herom, 
under  henvisning  til den  udtalelse,  som  blev  forelagt 
af Afdelingen  for sociale  anliggender  på mødet  den 
10. april  1975,  og under  henvisning  til mundtlig  be-
retning  aflagt  af hr. Sloman, 
under  henvisning  til drøftelserne  på den  129.  plenar-
forsamling  holdt  den  23.  og 24.  april  1975,  mødet 
den 24. april  og 
ud fra følgende  betragtninger: 
Uddannelsen  er af afgørende  betydning  for en harmo-
nisk og sund  udvikling  af den  menneskelige  person-
lighed  og for en forbedring  af samfundet; 
artikel  26 i den  universelle  menneskerettighedserklæ-
ring begynder  således:  »Alle  har  ret til uddannelse«; uddannelsesmetoderne  og holdningen  til uddannelse 
må ændres  for at holde  trit  med  det  moderne  sam-
funds  hurtigt  skiftende  behov; 
alle interesserede  parter  — lærere,  elever  og repræ-
sentanter  for samfundet  som  helhed  — skal  inddrages 
i udformningen  af uddannelsespolitikken; 
den fremtidige  trivsel  i Fællesskabet  — levestandar-
den og livskvaliteten  — er afhængig  af det rigtige  syn 
på uddannelsen  og af en fremsynet  og en effektiv 
uddannelsespolitik; 
da der  er behov  for en hurtig  indsats,  bør  Fællesska-
bet på uddannelsesområdet  koncentrere  sig om  for-
slag,  som  er specifikke  og gennemførlige  — 
VEDTAGET  FØLGENDE  UDTALELSE: 
enstemmigt,  idet  dog  3 undlod  at stemme. 
1. Indledning 
1.1. I  marts  1974  forelagde  Kommissionen  Rådet 
et udkast  til Rådets  resolution  om retningslinjerne  for 
den gensidige  anerkendelse  af eksamensbeviser,  certi-
fikater  og andre  kvalifikationsbeviser.  Rådet  beslut-
tede at forelægge  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
resolutionsudkastet  til  udtalelse  og  gav  dermed 
Udvalget  adgang  til Kommissionens  dokument  »Ud-
dannelsen  i Det  europæiske  Fællesskab«,  (KOM(74) 
Nr. C 255/10 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7.11.75 
253 endel.)  Med  hjemmel  i initiativretten  besluttede 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg,  at det udover  at 
fremsætte  en udtalelse  om udkastet  til Rådets  resolu-
tion ville  forberede  en udtalelse  om  uddannelsen  i 
Det europæiske  Fællesskab  med  særligt  henblik  på 
forslagene  i Kommissionens  dokument. 
1.2. Uddannelsesområdet  er  væsentlig  for,  at 
Fællesskabet  kan  udvikles  fuldt  ud og i en hen-
sigtsmæssig  retning.  Nogle  af artiklerne  i Rom-trakta-
ten tager  direkte  sigte  på uddannelse:  f.eks.  artikel 
57, der  skal  gøre  det  muligt  at udøve  selvstændig 
virksomhed  i hele  Fællesskabet  og i medfør  af hvil-
ken, Rådet  skal  udstede  direktiver  for den  gensidige 
anerkendelse  af kvalifikationsbeviser,  og artikel  118, 
der kræver  tilvejebringelse  af et grundlag  for videre-
gående  faglig  uddannelse.  Men  mere  vigtigt  er det,  at 
det i stigende  omfang  erkendes,  at Fællesskabets  øko-
nomiske  og sociale  mål  kun  kan  nås,  hvis  den  økono-
miske  politik  og socialpolitikken  følges  op af en pas-
sende  uddannelsespolitik,  alt i alt en politik,  der ikke 
alene  skal  medvirke  til at sikre  medlemsstaternes 
økonomiske  styrke,  men  også  til at give  hver  eneste 
af deres  borgere  en rigere  og mere  meningsfyldt 
tilværelse.  Den  fremtidige  tilværelse  i Fællesskabet, 
levestandarden  og livskvaliteten  afhænger  af en iderig 
og virkningsfuld  uddannelsespolitik.  På denne  bag-
grund  har  man  i de seneste  tre til fire  år beskæftiget 
sig med  mulighederne  for at iværksætte  fællesskabsak-
tioner  på uddannelsesområdet. 
1.3. Da  Rådet  den  26. juli 1971  vedtog  de alminde-
lige retningslinjer  for udviklingen  af programmer  for 
faglig  uddannelse  på fællesskabsplan,  fastslog  Rådet, 
at »målet  skulle  være,  at hele  befolkningen  skulle-
have  mulighed  for  almindelig  og faglig  uddannelse, 
videregående  uddannelse  hele  livet  igennem,  som 
giver  det enkelte  menneske  mulighed  for at udvikle 
sin personlighed  tilstrækkeligt,  og stadig  udføre  et 
arbejde,  der kræver  faglig  uddannelse  i et økonomisk 
system,  hvor  behovene  stadig  skifter.«  Da undervis-
ningsministrene  fra  De  europæiske  Fællesskabers 
medlemsstater  for første  gang  mødtes  den  16. novem-
ber 1971,  blev  de enige  om,  at der  var  behov  for 
samarbejde  på uddannelsesområdet  og nedsatte  en 
arbejdsgruppe  af højtstående  enbedsmænd,  der skulle 
undersøge  med  hvilke  midler,  man  kunne  realisere  et 
sådant  samarbejde.  Arbejdsgruppen  afsluttede  sin be-
retning  i november  1972.  I juli 1972  bad  Kommissio-
nen professor  Henri  Janne  om at udarbejde  forslag  til 
en uddannelsespolitik  på fællesskabsplan;  hans  rap-
port,  der blev  udarbejdet  efter  samråd  med  uddannel-
sesmyndigheder  i medlemsstaterne,  blev  offentliggjort 
i februar  1973. 1.4. I  januar  1973  oprettede  Kommissionen  et nyt 
direktorat  XII,  der  har  forskning,  videnskab  og 
uddannelse  som  ansvarsområde.  Den  11. marts  1974 
forelagde  Kommissionen  Rådet  sine  forlsag  om aktio-
ner på uddannelsesområdet  i sin meddelelse  Uddan-
nelsen  i Det  europæiske  Fællesskab.  I denne  medde-
lelse inddelte  Kommissionen  programmet  for samar-
bejde  på uddannelsesområdet  i tre dele:  (1) bevæge-
lighed  især  for  så vidt  angår  studerende,  lærere  og 
forskere  samt  uddannelses-  og ungdomsledere;  (2) 
uddannelse  af de vandrende  arbejdstageres  børn;  (3) 
en europæisk  dimension  inden  for uddannelsen  især 
indlæring  af fremmede  sprog,  studiet  af europæiske 
spørgsmål,  samarbejde  mellem  de højere  læreanstalter 
samt  Europaskolerne.  Kommissionen  fremsatte  for-
slag om at nedsætte  et europæisk  udvalg  for samar-
bejde  på uddannelsesområdet,  der skulle  være  rådgi-
vende  for Kommissionen  i forbindelse  med  udarbej-
delsen  og udviklingen  af et handlingsprogram  på 
uddannelsesområdet.  Udvalget  skulle  bestå  af tre 
medlemmer  fra  hver  medlemsstat  samt  tre  sted-
fortrædere  udnævnt  af Rådet  efter  at være  blevet 
udpeget  af medlemsstaterne. 
1.5. Undervisningsministrene,  forsamlet  i Rådet 
den 6. juni  1974,  besluttede  at indlede  et program  for 
samarbejde  på uddannelsesområdet  og fastlagde  syv 
vigtige  interessefelter:  (1) bedre  muligheder  for kul-
turel  og  faglig  uddannelse  for  statsborgere  fra 
Fællesskabets  øvrige  medlemsstater  samt  for  stats-
borgere  fra ikke-medlemsstater  og for disse  statsbor-
geres  børn;  (2)  større  overensstemmelse  mellem 
uddannelsessystemerne  i Europa  (3)  indsamling  af 
dokumentation  og ajourført  statistisk  materiale  på 
uddannelsessystemerne  i Europa;  (3)  indsamling  af 
de højere  læreanstalter;  (5) bedre  muligheder  for aka-
demisk  anerkendelse  af eksamensbeviser  og studiepe-
rioder;  (6)  fremme  af den  frie  bevægelighed  for 
lærerkræfter,  studerende  og forskere,  navnlig  ved 
fjernelse  af administrative  og sociale  hindringer  for 
disse  personers  frie  bevægelighed,  samt  ved  bedre  un-
dervisning  i fremmede  sprog;  (7) tilvejebringelse  af 
lige muligheder  for fuld  adgang  til alle  former  for un-
dervisning.  For  at indlede  aktioner  på disse  områder 
blev ministrene  enige  om,  at der  skulle  nedsættes  et 
uddannelsesudvalg,  der i modsætning  til Kommissio-
nens  forslag  skulle  bestå  af repræsentanter  fra med-
lemsstaterne  og fra EF-Kommissionen,  samt  at udval-
get skulle  aflægge  beretning  til undervisningsmini-
strene  inden  den 30. juni  1975. 
1.6. I  1973  blev  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
hørt af Rådet  om oprettelsen  af et europæisk  center 
for faglig  uddannelse  og i 1974  om  retningslinjerne 
7.11.75 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 255/11 
for den  gensidige  anerkendelse  af eksamensbeviser. 
I 1973  forelagde  det Rådet  en studie  over  den  faglige 
uddannelse  i medlemsstaterne,  der var udarbejdet  un-
der ledelse  af fr. Weber.  Den  foreliggende  udtalelse 
er begrænset  til de emneområder,  Kommissionen  hen-
viser  til i sin meddelelse  til Rådet  af 11. marts  1974 
og de såkaldte  prioriterede  aktionsområder,  der blev 
fastlagt  af undervisningsministrene  den  6. juni  1974. 
Men  Udvalget  tillægger  en behandling  af uddannelses-
området  overordentlig  stor  betydning  og agter  gen-
nem sin Afdeling  for sociale  anliggender  til stadighed 
at engagere  sig i problematikken. 
2. De vandrende  arbejdstagere  og deres  familier 
2.1. I  artikel  48 i traktaten  er der truffet  bestem-
melse  om arbejdstagernes  frie  bevægelighed  især  gen-
nem afskaffelse  af enhver  i nationalitet  begrundet 
forskelsbehandling  af medlemsstaternes  arbejdstagefe 
for så vidt  angår  beskæftigelse,  aflønning  og øvrige 
arbejdsvilkår.  I forordning  (EØF)  nr. 1613/68  er der 
fastsat  nærmere  regler  for den  frie  bevægelighed.  En 
arbejder  f.eks.  skal  i medfør  af samme  bestemmelse 
og under  de samme  betingelser  som  nationale  arbej-
dere have  adgang  til oplæring,  faglig  uddannelse  og 
op- og omskoling,  og »såfremt  en statsborger  i en 
medlemsstat  er eller  har været  beskæftiget  på en an-
den medlemsstats  område,  har hans  børn,  hvis  de er 
bosat  på denne  medlemsstats  område,  adgang  til 
almindelig  undervisning,  lærlingeuddannelse  og faglig 
uddannelse  på samme  vilkår  som  statsborgerne  i 
denne  stat«.  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  kon-
staterer,  at skønt  forordning  (EØF)  nr. 1613/68  er 
gældende  for statsborgere  i medlemsstaterne,  skal  det 
sociale  handlingsprogram  omfatte  alle  vandrende 
arbejdstagere.  Udvalget  erkender  det  særlige  ansvar, 
Fællesskabet  har  for  at tilfredsstille  behovene  hos 
arbejdstagere  og deres  familier  fra andre  medlemssta-
ter, men  det ser med  særlig  tilfredshed  på den  inter-
esse,  Kommissionen  og Ministerrådet  udviser  over  for 
alle vandrende  arbejdstagere,  hvadenten  disse  er 
hjemmehørende  i en medlemsstat  eller  ej. 
2.2. Det  økonomiske  og sociale  Udvalg  vil om kort 
tid fremsætte  en udtalelse  om handlingsprogrammet 
vedrørende  vandrende  arbejdstagere  og deres  familier 
(KOM(74)  2250),  og disse  bemærkninger  tager  kun 
sigte  på uddannelsesforhold.  For det første  er der det 
problem,  der knytter  sig til de vandrende  arbejdstagere 
selv,  kvinder  såvel  som  mænd,  idet  flertallet  af dem 
er ufaglærte.  De har  derfor  ikke  blot  behov  for un-
dervisning  i værtslandets  sprog,  men  også  for faglig uddannelse.  Der  bør  skabes  muligheder  for,  at de 
vandrende  arbejdstagere  kan  følge  særlige  introduk-
tionskurser,  inden  de forlader  deres  eget  land  for at 
fremme  deres  integration  i det nye  sprog-  og arbejds-
miljø.  I værtslandet  er det påkrævet  med  ordninger, 
hvorved  de kan  få fri fra arbejdet  i dagtimerne,  så de 
kan forene  sprogkurser  såvel  som  faglig  uddannelse 
med deres  arbejde.  Hertil  kommer  problemet  med  de 
vandrende  arbejdstageres  børn;  undervisningen  bør 
tilrettelægges  således,  at disse  sættes  i stand  til at til-
passe  sig til værtslandets  sprog  og kultur,  samtidig 
med at de bevarer  deres  fødelands  sprog  og kultur. 
De bør  gives  en sådan  uddannelse,  at de kan  blive 
boende  i det nye  miljø,  deres  forældre  har valgt,  eller 
vende  tilbage  til deres  eget  land,  hvor  man  vil aner-
kende  den  uddannelse,  de har  modtaget.  Og endelig 
er der  problemet  med  i ordets  bredeste  forstand  at 
uddanne  vandrende  arbejdstageres  familier  og ind-
passe  dem  i et andet  samfund.  Udvalget  henleder  især 
opmærksomheden  på de vandrende  arbejdstageres 
hustruer,  der ikke  blot  stilles  over  for sprogvanskelig-
heder,  men  også  over  for alvorlige  psykologiske  pro-
blemer,  der næsten  uvægerligt  vil opstå,  fordi  forbin-
delsen  med  familie  og venner  ifølge  sagens  natur 
afbrydes;  ganske  særlige  problemer  opstår,  hvis  de 
kommer  fra lande,  hvor  kvinderne  ikke  er fuldt  lige-
stillet  med  mændene.  Vanskelighederne  ved  at slå sig 
ned i et nyt land  er vel nok  mest  udtalt  for arbejdsta-
gernes  hustruer,  men  alligevel  gøres  der kun  lidt,  om 
overhovedet  noget,  for at løse  deres  uddannelsespro-
blemer.  Det  er meget  vigtigt,  at der er passende  pen-
gemidler  på  uddannelsesområdet  til rådighed  til 
dækning  af omkostningerne  i forbindelse  med  den 
særlige  omsorg,  der  nødvendigvis  må drages  for de 
vandrende  arbejdstagere  og deres  familier.  På bag-
grund  af Ministerrådets  beslutning  af juni  1974  vil 
Socialfonden  blive  anvendt  til dette  formål,  og Udval-
get er stærkt  interesseret  i, at man  i passende  omfang 
sikrer,  at kendskabet  til denne  fond  udbredes. 
2.3. Udvalget  erkender  problemets  omfang.  For 
eksempel  har  man  skønsmæssigt  beregnet,  at der  i 
1973  i Fællesskabet  befandt  sig mere  end  seks  millio-
ner vandrende  arbejdstagere,  og at de vandrende 
arbejdstagere  og deres  familier  tilsammen  udgjorde 
en befolkning  på over  ti millioner,  hvoriblandt 
næsten  to millioner  børn  i alderen  fra 4 — 18 år. Det 
er f.eks.  et problem  at finde  lærere  for  vandrende 
arbejdstageres  børn,  at rekruttere  dem  fra  de van-
drende  arbejdstageres  hjemland  eller  fra  de van-
drende  arbejdstagere  selv,  samt  et problem  at sikre,  at 
de særlige  ordninger  for  disse  børn  ikke  får nogen 
negativ  indvirkning  på  værtslandets  egne  børn. 
Udvalget  foreslår  derfor  et hurtigt  gennemførligt  og 
praktisk  program  omfattende  forskning  og forsøgs-
projekter,  der skal  tage  sigte  på bl.a.  praktiske  van-
skeligheder  i forbindelse  med  læseplaner  for to sprog 
og to kulturer,  udvælgelse  og uddannelse  af spe-
Nr. C 255/12 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7.11.  75 
ciallærere  samt  mulighederne  for  at opnå  kontant 
støtte  og andre  former  for hjælp. 
3. Bevægelighed  inden  for uddannelsessektoren 
3.1. Læreres  og studerendes  frie  bevægelse  mellem 
landene  er traditionelt  blevet  opmuntret;  dette  skyl-
des to ting.  For  det  første  får de personer,  der  bevæ-
ger sig,  på effektiv  måde  udvidet  deres  horisont  og 
deres  kundskaber.  For  det  andet  giver  personlige  er-
faringer,  der er indhøstet  i udlandet,  såvel  lærere  som 
studerende  lejlighed  til at erhverve  sig særlige  færdig-
heder,  især  sprogkundskaber.  Men  en større  og friere 
bevægelse  af lærere  og studerende  mellem  Fællesska-
bets medlemsstater  er ikke  blot  ønskelig,  men  af 
afgørende  betydning.  Det  er noget  væsentligt  for hele 
tanken  med  Fællesskabet,  at befolkningerne  efterhån-
den skal  betragte  sig  som  europæere,  og i mindre 
grad  som  statsborgere  i medlemsstaterne,  men  som 
borgere  i Fællesskabet.  Nationale  præferencer  og for-
domme  vil kun  blive  udryddet,  hvis  der  er en meget 
større  bevægelse  mellem  medlemsstaterne,  en meget 
større  forståelse  af hinandens  skikke  og  kulturer. 
Derfor  bestemmelsen  i artikel  48 i Rom-traktaten  om 
den frie  bevægelighed  og om  afskaffelse  af enhver  i 
nationalitet  begrundet  forskelsbehandling.  Og  end 
skønt  artiklen  specifikt  udelukker  personer,  der  er 
ansat  i den  offentlige  administration,  og  derfor  i 
mange  medlemsstater  lærere,  henvises  der  i andre 
artikler  mere  generelt  til fjernelse  af hindringerne  for 
den frie  bevægelighed  for personer. 
3.2. For  såvel  lærerpersonale  som  studenter  er 
mulighederne  for  bevægelse  størst  inden  for  den 
højere  uddannelse,  især  på universiteterne.  For  lærer-
nes og forskningspersonalets  vedkommende  skyldes 
dette,  at der  er større  muligheder  for  at opnå  stipen-
dier,  samt  at der  findes  ordninger,  hvorefter  der  kan 
gives  semesterfrihed,  orlov  samt  ansættes  vikarer.  For 
de studerende  gælder  det,  at det  netop  er på dette 
niveau,  at bevægelse  foregår  lettest  mellem  uddannel-
sessystemerne  i medlemsstaterne.  Det  drejer  sig især 
om bestemmelsen  om,  at unge,  der  læser  moderne 
sprog,  kan  tilbringe  et år i udlandet  som  assistenter  i 
skoler  eller  institutioner  for  højere  uddannelser. 
Udvalget  ville  gerne  opmuntre  til langt  større  bevæ-
gelighed  inden  for den  højere  uddannelse  og ikke  blot 
for dem,  der  studerer  fremmede  sprog.  Men  en 
ganske  særlig  indsats  kræves  for at stimulere  mobili-
teten  blandt  de ældre  skoleelever,  for  så vidt  under-
visningen  ellers  til enhver  tid tilrettelægges  omhygge-
ligt, for  netop  på dette  uddannelsesniveau  påvirkes eleven  mest  af erfaringer,  der  indhøstes  i udlandet. 
Udvalget  henleder  opmærksomheden  på betydningen 
af mobiliteten  blandt  elever  og studerende,  at de føl-
ger faglige  kurser  i andre  lande,  idet  sådanne  kurser 
kan give  eleverne  indsigt  i de andre  medlemsstaters 
indlærings-  og uddannelseformer  og -metoder,  og den 
lægger  især  vægt  på værdien  af udvekslingen  af unge 
arbejdstagere.  Det  fælles  program  for  en  sådan 
udveksling,  som  anført  i artikel  50, bør  udvides  bety-
deligt,  således  at der  stilles  værelser  til rådighed  for 
arbejdstagernes  familie  og ungdomsorganisationer,  og 
man  opnår  fuld  udnyttelse  af de eksisterende  uddan-
nelsesfaciliteter,  som  ikke  benyttes  i tilstrækkelig  høj 
grad  i en stor  del af året. 
3.3. To  af de faktorer,  der  hindrer  bevægelsen  — 
mangel  på akademisk  anerkendelse  af eksamensbevi-
ser og manglende  beherskelse  af fremmedsprog  — er 
så vigtige,  at de behandles  i særskilte  afsnit.  Men  der 
er også  andre  hindrende  faktorer.  Lovgivningen  stiller 
sig stadig  hindrende  i vejen  for  bl.a.  ansættelse  af 
fremmed  personale  for  et længere  åremål,  såvel  som 
for tildelingen  af stipendier  til studerende.  Der  er 
også  administrative  hindringer,  især  når  universiteter 
og andre  højere  læreanstalter  med  adgangsbegræns-
ning  gennemfører  yderligere  kvotasystemer  for uden-
landske  studerende.  Og  endelig  er der  ifølge  sagens 
natur  økonomiske  hindringer  i form  af ekstraomkost-
ninger  ikke  blot  i forbindelse  med  rejse  til og fra et 
andet  land,  men  også  i forbindelse  med  bolig  og for-
plejning.  Hvis  ikke  det  offentlige  gennem  bevillinger 
søger  at dække  disse  omkostninger,  vil  bevægelse 
blive  klart  umuliggjort  for alle  undtagen  for  en ringe 
minoritet,  der  selv  har  midlerne.  Udvalget  erkender 
også,  at der  i hvert  fald  i visse  medlemsstater  på alle 
undervisningsstadier  er en udpræget  modvilje  mod  at 
rejse  udenlands,  selv  for kortere  ophold.  I disse  lande 
vil det ikke  være  tilstrækkeligt  blot  at fjerne  hindrin-
gerne.  Der  må tages  positive  skridt  for at stimulere  og 
opmuntre  mobiliteten,  ja endog  belønne  den. 
3.4. Nyere  undersøgelser  om  bevægelighed  inden 
for uddannelse  er der  mange  af. Der  er næppe  noget 
større  internationalt  organ,  der  ikke  under  en eller 
anden  form  er i gang  med  mobilitetsundersøgelser, 
eller  som  arrangerer  konferencer  om  emnet;  men 
resultaterne  heraf  har  været  overordentlig  skuffende. 
De seneste  tal fra UNESCO  synes  således  at vise,  at 
blandt  samtlige  studerende  på højere  læreanstalter  in-
den for  Fællesskabet  læser  kun  én student  ud af 200 
ved en læreanstalt  i en anden  medlemsstat.  Udvalget 
er af den  opfattelse,  at mangelen  på bevægelighed 
mellem  medlemsstaterne  på uddannelsesområdet  er 
meget  alvorlig  og kræver  hurtig  handling.  Bevægelig-
7. 11.75 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 255/13 
hedshindringerne  inden  for  Fællesskabet  bør  afdæk-
kes, og  specifikke  forslag  til deres  fjernelse  bør 
forelægges  Ministerrådet. modes  om  at skabe  muligheder  for,  at lærere  i 
begrænsede  perioder  kan  fritages  for arbejdet  i sko-
len, så de kan  følge  sådanne  kurser,  og at Fællesska-
bet selv  igennem  igangsættelsestilskud  bør  opmuntre 
til oprettelse  af nye  kurser  for lærere  fra andre  med-
lemsstater. 
4. Indlæringen  af fremmede  sprog 
4.1. De  forskellige  sprog-  og  kulturtraditioner  i 
medlemsstaterne  må  forstås  og bevares.  Større  kom-
munikation  medlemsstaterne  imellem,  både  i skrift  og 
i tale  — noget  helt  fundamentalt  for opbygningen  af 
Fællesskabet  — må  derfor  i vidt  omfang  forudsætte, 
at deres  borgere  lærer  mindst  ét fremmed  sprog. 
Udvalget  tilslutter  sig  Kommissionens  målsætning, 
hvorefter  så mange  mennesker  som  muligt  bør  sættes 
i stand  til at kommunikere  på et fællesskabssprog  og 
til at forstå  et andet  sprog,  skønt  man  må  bestræbe 
sig meget  på ikke  at bringe  et officielt  anerkendt 
sprog  i en medlemsstat  i fare.  Skal  denne  målsætning 
opfyldes,  må alle  i hver  medlemsstat  have  mulighed 
for at lære  et eller  flere  fremmede  sprog  enten  som 
led i formelle  undervisningsplaner  eller  på anden 
måde.  Også  ældre  må gives  muligheder  for at erhver-
ve kundskaber  i et fremmed  sprog.  Udvalget  gør 
opmærksom  på, at det i alle  større  centre  i Fællesska-
bet er vigtigt  at oprette  korte  og intensive  kurser  for 
voksne  samt  at indsamle  det nyeste  undervisningsma-
teriale;  desuden  fremhæves  betydningen  af radioun-
dervisning,  fordi  den  kan  nå ud til så stort  et antal 
mennesker. 
4.2. Udvalget  erkender  på den  ene  side,  at der  i de 
senere  år har  fundet  betydningsfulde  ændringer  sted 
inden  for  sprogundervisningsmetoder,  men  at der  på 
den anden  side  på en lang  række  skoler  stadig  anven-
des forskrækkeligt  antikverede  metoder.  Det  mærker 
sig det  værdifulde  arbejde,  Europa-Rådet  har  udført 
ved at undersøge  sprogundervisningen  og påvise  ænd-
ringer  heri  og ved  at oprette  CILT  (Center  for Infor-
mation  og Sprogundervisning)  i London,  som  det cen-
ter, der skal  stå for koordinering  og information.  Det 
finder,  at der  bør  udarbejdes  en omfattende  oversigt 
over  nye  sprogindlæringsmetoder  på alle  niveauer  og 
under  enhver  form,  og disse  metoders  effektivitet; 
resultaterne  af denne  oversigtsgennemgang  må  så 
hurtigt  som  muligt  tilstilles  alle  undervisningsinstitu-
tioner  i medlemsstaterne.  Udvalget  gør  ligeledes 
opmærksom  på, at det er vigtigt  at sproglærere  efter-
uddannes.  Det  er af den  opfattelse,  at der  i videst 
muligt  omfang  må  slås  til lyd  for  kurser,  der  gives 
sideløbende  med  arbejdet,  at medlemsstaterne  bør  an-4.3. Udvalget  foreslår,  at en mindre  gruppe  af 
sprogeksperter  fra  medlemsstaterne  opfordres  til at 
udarbejde  en oversigt  over  de seneste  landvindinger 
inden  for  sprogundervisningen,  at afdække  mangler 
ved de nuværende  sprongundervisningstilbud  under 
særlig  henvisning  til behovet  for at indføre  lærerne  i 
nye metoder  og nærmere  at undersøge,  hvad  det  in-
debærer,  hvis  der  ved  tilgangen  til ethvert  trin  inden 
for uddannelsessystemet  stilles  krav  om  bestemte 
sproglige  færdigheder. 
5. Gensidig  anerkendelse  af kvalifikationsbeviser  og 
studielængde 
5.1. Artikel  57 i Rom-traktaten  forpligter  Rådet  til 
at udstede  direktiver  om  den  gensidige  anerkendelse 
af kvalifikationsbeviser  for  at gøre  det  lettere  at 
optage  og  udøve  selvstændig  erhvervsvirksomhed. 
Men  man  må  skelne  mellem  denne  »erhvervsmæssi-
ge« anerkendelse  af kvalifikationsbeviser,  der  drejer 
sig om betingelserne  for og standarden  af den  uddan-
nelse,  der giver  adgang  til udøvelse  af et frit  erhverv, 
og den  »akademiske«  anerkendelse  af kvalifikations-
beviser,  der drejer  sig om,  hvorvidt  certifikater  og di-
plomer  og eksamensbeviser  giver  lige  adgang  til fort-
sættelse  af studierne.  Der  er også  problemet  omkring 
anerkendelse  af studietid  i udlandet,  som  ikke  har ført 
til en eksamen.  Mangelen  på gensidig  anerkendelse  i 
en akademisk  sammenhæng  er en væsentlig  hindring 
for studenternes  bevægelighed  på alle  niveauer  inden 
for uddannelsesforløbet.  Dette  er også  et alvorligt 
problem,  fordi  studenter,  der efter  at være  flyttet  bort 
fra eller  tilbage  til deres  egne  lande  med  deres  fami-
lier, må  erkende,  at deres  kvalifikationer  og stu-
dielængder  ikke  bliver  anerkendt. 
5.2. Problemet  er ikke  let at løse,  delvis  på grund 
af forskellene  i uddannelsessystemer  og  praksis  i 
medlemsstaterne.  For  eksempel  har  regeringerne  i 
nogle  stater  udarbejdet  en række  bilaterale  aftaler  om 
gensidig  anerkendelse.  I andre  medlemsstater  er de 
enkelte  institutioner  selv  eneansvarlige  for optagelsen 
Nr. C 255/14 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7.11.  75 
af studenter,  og disse  landes  regeringer  har  ingen  be-
føjelser  til at træffe  aftaler  om gensidig  anerkendelse. 
Både  de studenter,  der søger  optagelse  på andre  med-
lemsstaters  institutioner,  og de personer  inden  for 
disse  institutioner,  der  er ansvarlige  for  optagelsen, 
har ganske  afgjort  behov  for flere  oplysninger.  Udval-
get hilser  Kommissionens  arbejde  for  at ajourføre 
eksisterende  bilaterale  og multilaterale  aftaler  og kon-
ventioner  velkommen.  Det  udtrykker  også  sin aner-
kendelse  af det arbejde,  der udføres  på dette  område 
af andre  internationale  organisationer,  især  Europa-
Rådet  og dettes  udvalg  for  højere  uddannelse  og 
forskning.  Udvalget  bør  opmuntre  dettes  arbejde  og 
sørge  for,  at det  ikke  gentages  af Udvalgets  eget 
arbejde. 
5.3. Der  er også  problemer  forbundet  med  de kri-
terier,  der  skal  finde  anvendelse,  for at man  kan  nå 
frem  til en gensidig  anerkendelse  af kvalifikations-
beviserne.  Der  bør  under  ingen  omstændigheder  gøres 
et forsøg  på at påtvinge  institutionerne  i medlems-
staterne  en fælles  læseplan.  Læseplanerne  selv  må 
forandres  i takt  med  den  stadig  hurtigere  forandring, 
der sker  i samfundet.  Der  er behov  for  større  varia-
tioner  med  hensyn  til studielængde,  med  hensyn  til 
indholdet  af kurser,  med  hensyn  til sammensætning  af 
praktisk  og teoretisk  arbejde,  med  hensyn  til under-
visningsmetoder  — og for betydelig  større  fleksibiltet. 
Der findes  ikke  nogen  enkelt  læseplan,  som  kan  til-
fredsstille  alle  studenters  behov.  Det  vil være  nødven-
digt at basere  den  gensidige  anerkendelse  ikke  på fæl-
les studieplaner,  men  på fælles  normer  inden  for store 
studieområder.  Det  vil imidlertid  ikke  være  muligt  at 
nå frem  til fælles  normer,  før der mellem  medlemssta-
terne  finder  en større  udveksling  både  af tanker  og af 
mennesker  sted.  Udviklingen  kan  komme  til at gå i to 
retninger.  For  det første  kan  man  prøve  på at fremme 
bilaterale  aftaler  på linje  med  de aftaler,  der er truffet 
på visse  områder  mellem  for  eksempel  Tyskland  og 
Frankrig  og mellem  Tyskland  og Italien,  ifølge  hvilke 
de enkelte  studier  vurderes  hver  for sig under  hensyn-
tagen  ikke  blot  til studiernes  indhold,  men  også  til 
adgangsbetingelserne,  antal  studenter  pr.  lærer, 
teknisk  og administrativt  personale  samt  udstyr.  For 
det andet  bør  man  tilvejebringe  betydeligt  flere  oplys-
ninger  om studier  i medlemsstaterne,  oplysninger,  der 
er absolut  nødvendige  for  institutioner,  såsom  dem, 
der findes  i Det  forenede  Kongerige,  der  er enean-
svarlig  for  optagelse,  og som  bedømmer  de enkelte 
ansøgere  hver  for sig. 
5.4. Udvalget  anerkender  de ganske  særlige  vanske-
ligheder,  der opstår  på grund  af forskelle  i uddannel-
sessystemerne.  Men  det understreger  også  vigtigheden 
af at fjerne  det,  der  i mange  medlemsstater  er en 
næsten  uoverstigelig  hindring  for  bevægelighed.  Det understøtter  derfor  Kommissionens  forslag  om,  at der 
finder  en konference  sted  mellem  repræsentanter  for 
det efter  grundskolen  følgende  uddannelsestrin  og re-
præsentanter  for den  videregående  uddannelse  og for 
undervisningsministerierne  til drøftelse  af de særlige 
problemer,  der er forbundet  med  den  akademiske  an-
erkendelse  inden  for  Fællesskabet  og de særlige  løs-
ninger  på disse  problemer. 
6. Samarbejde  mellem  uddannelsessystemerne  og 
mellem  institutionerne 
6.1. I  samarbejdet  mellem  medlemsstaternes 
uddannelsessystemer  må  der  tages  hensyn  til disse 
systemers  forskelligartethed.  Der  bør  først  og frem-
mest  tages  sigte  på at undersøge,  hvorvidt  de forskel-
lige systemer  er i stand  til at klare  nogle  af de cen-
trale  udannelsesproblemer,  der er fælles  for alle  med-
lemsstater. 
6.2. Der  er inden  for de nuværende  uddannelsesv-
stemer  kapacitet  nok  til at skaffe  den  uddannede 
arbejdskraft  til veie,  der  c nødvendig  for  at sikre 
medlemsstaternes  og Fællesskabets  økonomiske  frem-
gang.  Disse  svstemer  må stadig  ændre  deres  uddan-
nelsesprogrammer  for at holde  trit med  det  moderne 
samfunds  skiftende  behov.  Der  er behov  ikke  blot  for 
en vderligere  udbvgning  af den  grundlæggende  sko-
leuddannelse,  men  også  for udvidede  uddannelsestil-
bud ved  siden  af arbeidet  og for livslang  uddannelse, 
og der må lægges  mere  og mere  vægt  på særlige  kur-
ser for  bestemte  grunper.  nå genontræninpsarbeide 
for dem  der  fik utilstrækkelig  uddannelse,  da de var 
unge,  og på faglig  uddannelse  og omskoling  alt efter 
beskæftigelsesbehovene  og endvidere  på nve  indlæ-
ringsmetoder,  som  dem  vi kender  fra  de såkaldte 
»åbne  universiteter«  med  mere  onfindsom  anvendelse 
af korresoondancekurser  og radio  og fiernsvn.  Der  er 
i medlemsstaterne  også  behov  for passende  m"liCT^e-
der for vikarafløsning  og frihed  i dagtimerne,  således 
at folk  med  erhvervsarbejde  kan  tage  fri for ar fnW 
erhvervsmæssige,  faglige  og almene  kurser  på deltids-
eller  heltidsbasis.  Udvalget  er onmærksom  på den  be-
tydningsfulde  udvikling,  der  ad lovgivningens  vei og 
gennem  kollektive  aftaler,  finder  sted  i mange  med-
lemsstater  på hele  området  med  vedvarende  eller  livs-
lang  uddannelse,  og erkender  det  særlige  behov  for 
større  udveksling  af information  og erfaringer. 
6.3. Men  bedre  faciliteter  på uddannelsesområdet 
er ikke  blot  nødvendige  for at sikre  os det videnska-
7. 11.75 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 255/15 
belige  og teknologiske  grundlag  for økonomisk  frem-
gang.  De er endnu  mere  nødvendige  for at forbedre 
livskvaliteten  gennem  veluddannelse  og kritiske  per-
sonligheder,  som  beskæftiger  sig  med  samfundets 
struktur  og de værdier,  det hviler  på, og at fremme 
den sociale  retfærdighed  ved at vise  hensyn  til de sær-
lige behov  hos de dårligt  stillede  og dem,  der udsættes 
for forskelsbehandling.  For eksempel  udsættes  kvinder 
for omfattende  og vedvarende  diskrimination  på 
mange  områder  inden  for  uddannelsessystemet,  og 
prioriteringen  skal  ændres  ganske  radikalt,  hvis  de 
skal behandles  på samme  måde  som  mænd.  Det  vil 
ikke være  tilstrækkeligt  at fjerne  de finansielle  hin-
dringer,  hvis  der ikke  samtidig  er en bevægelse  heni-
mod en virkelig  ligestilling  med  hensyn  til adgang  til 
uddannelse.  Det  vil være  nødvendigt  at gøre  en virke-
lig og langvarig  indsats  i form  af en positiv  diskrimi-
nation  over  for  ganske  særlige  grupper  — lavind-
komstgrupperne,  tekniske  mindretalsgrupper,  kvinder 
og på særlige  områder,  f.eks.  afsides  beliggende  land-
brugs-  og bjergegne  — og det vil være  nødvendigt,  at 
uddannelsespolitikken  samordnes  med  regeringernes 
politik  i øvrigt.  Det  er disse  to problemer,  der umid-
delbart  og dybt  berører  det almindelige  menneske.  En 
fællesskabsindsats  på dette  område  er særligt  veleg-
net, fordi  det kræver  nye  landvindinger  i alle  med-
lemsstaterne  at løse  disse  problemer.  En effektiv  ind-
sats på dette  område  vil være  en prøvesten  for Fælles-
skabets  politiske  vilje. 
6.4. Uddannelsesniveauer  i medlemsstaterne  kan 
forbedres  ved  hjælp  af en mere  systematisk  udveks-
ling af tanker  og gennem  en større  bevægelighed  af 
studenter  og lærere  og administratorer.  Det  vil blive 
muligt  at lære  mere  om hinandens  uddannelsessyste-
mer,  i særdeleshed  hvad  angår  eksperimenter  og for-
nyelse  inden  for disse  systemer.  Regelmæssige  samråd 
mellem  medlemsstaterne  om alle  uddannelsesplanlæg-
ningens  aspekter  og metoder  må  være  forudsætnin-
gen for,  at denne  planlægning  medinddrages  ved 
udformningen  af deres  egen  politik.  Fremtidige 
ændringer  af de nationale  uddannelsessystemer  bør 
gøre  samarbejde  mellem  systemerne  lettere  og ikke 
vanskeligere. 
6.5. Et  institutionssamarbejde  et mest  virknings-
fuldt,  når  det  finder  sted  mellem  enkelte  institutter 
eller fakulteter,  når det støttes  ikke  blot  af rektorer, 
men også  af de implicerede  lærere  og studerende,  og 
når det er baseret  på fælles  interesser  og særlige  be-
hov. Der  har  været  alt for  ringe  kontakt  mellem 
europæiske  institutioner  inden  for den  højere  uddan-
nelse.  Alt for tit er der sket  det,  at førende  europæi-
ske videnskabsmænd  på et bestemt  område  har  lært 
hinanden  at kende  ikke  i deres  egne  lande,  men  på universiteterne  i De forenede  Stater.  Man  bør  derfor 
være  særlig  opmærksom  på,  at sådanne  banebry-
dende  projekter  som  European  Consortium  for Politi-
cal Research,  som  formidler  et samarbejde  mellem 
mere  end  60 europæiske  institutter  for  statsviden-
skab.  Fællesskabet  kan  i høj  grad  fremme  et sådant 
samarbejde  ved  at yde  støtte  til planlægning  og 
igangsætning  af sådanne  samarbejdsprojekter.  Hvis 
sådanne  projekter  viser  sig at være  levedygtige,  hvis 
de er værdifulde  for de implicerede  parter,  vil institu-
tionerne  selv  støtte  dem.  Fællesskabet  kan  også  yde  et 
bidrag  ved  at fremlægge  information  om samarbejds-
projekter,  hvilket  måske  kan  få til resultat,  at andre 
institutioner  får  lyst  til at gå med.  Udvalget  skal 
imidlertid  understrege,  at samarbejde  ikke  kun  skal 
være  noget,  der findes  inden  for den  højere  uddannel-
se. Det  bør  udstrækkes  til at omfatte  andre  niveauer 
inden  for almindelig  undervisning  og faglig  uddannel-
se og er særligt  påtrængende  og vigtigt,  fordi  der hid-
til er blevet  gjort  så lidt på disse  niveauer. 
7. Uddannelsesstatistik  og andet  materiale  for 
uddannelsesområdet 
7.1. Afdelingen  er af den  opfattelse,  at udviklingen 
og reformeringen  af uddannelsen  i medlemsstaterne 
vil kunne  påvirkes  i meget  positiv  retning  af en mere 
omfattende  og systematisk  udveksling  af oplysninger. 
Det mærker  sig,  at Fælleskabets  Statistiske  kontor  i 
Luxerfibourg  har  en  afdeling  for  forsknings-  og 
uddannelsesstatistik,  og at der  er blevet  nedsat  en 
arbejdsgruppe  bestående  af eksperter  fra medlemssta-
terne  på uddannelsesstatistikkens  område.  Efter  afde-
lingens  opfattelse  bør Fællesskabet  udvikle  en omfat-
tende  strategi  for dokumentation  og statistik.  Denne 
strategi  skulle  også  omfatte  standardisering  af stati-
stikkerne  i medlemsstaterne,  således  at disse  lettere 
kan sammenlignes,  en stadig  ajourføring  af materialet 
og den  bedst  mulige  anvendelse  af dokumentationen. 
Man  bør  gøre  en ganske  særlig  indsats  for at doku-
mentere  forsøgsordninger  og fornyelser  af alle  slags. 
Udvalget  foreslår,  at der foretages  en undersøgelse  af 
alt eksisterende  statistisk  kildemateriale,  og at man 
foretager  en beregning  af de vigtigste  og mest  presse-
rende  behov  for yderligere  dokumentation  og stati-
stik. Det  er endvidere  vigtigt  at nå frem  til en erken-
delse  af, at der findes  forskellige  brugere  af uddannel-
sesmateriale  — politikeren,  forskeren,  læreren  — og 
at nå frem  til en erkendelse  af disse  brugeres  ganske 
særlige  behov. 
7.2. Udvalget  er interesseret  i tre yderligere  punk-
ter. For  det  første  bør  man  drage  fordel  af den 
Nr. C 255/16 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7.11.75 
ekspertise  og den  erfaring,  der er blevet  samlet  i dels 
automatiserede  og dels  ikke-automatiserede  doku-
mentationssystemer,  på en sådan  måde,  at det sikres, 
at materiale  ikke  bare  bliver  indsamlet,  men  tillige 
oplagret  på en sådan  måde,  at det ler kan  genfindes. 
Det sker  alt for tit, at man  samler  materiale  og bagef-
ter næsten  eller  slet  ikke  bruger  det.  For  det  andet 
bør man  ihærdigt  tilstræbe  at udbrede  kendskabet  til 
eksisterende  dokumentation  og statistik  for at undgå, 
at dokumentationsarbejdet  udføres  unødigt  endnu  en 
gang  af andre  organer,  og for at sikre,  at det bliver 
anvendt  i videst  mulig  omfang.  For  det  tredje  bør 
Udvalgets  eget  arbejde  på området  dokumentation  og 
statistik  tilrettelægges  under  hensyntagen  til arbejdet  i 
andre  organer,  nationale  organer  i medlemsstaterne 
og internationale  organer,  såsom  Rådet  for De euro-
pæiske  Fællesskaber,  UNESCO  og OECD,  så at de 
eksisterende  huller  bliver  udfyldt,  og dobbeltarbejde 
så vidt  muligt  undgås. 
8. Europæiske  institutioner 
8.1. Udvalget  håber,  at alle  uddannelsesinstitutio-
ner i Fællesskabet  med  årene  vil blive  mere  og mere 
europæiske:  mere  europæiske  hvad  angår  deres  læse-
plan,  der  i stigende  grad  bør  udarbejdes  således,  at 
der lægges  vægt  på studiet  af medlemsstaternes  og 
Europas  historie  og kultur,  men  også  mere  europæi-
ske i henseende  til lærerstabens  og studenternes  sam-
mensætning.  Afdelingen  giver  endvidere  udtryk  for 
håbet  om,  at disse  institutioner  vil acceptere  det an-
svar,  det er at bibringe  deres  studenter  kundskaber  om 
alt, hvad  der angår  Fællesskabet.  Men  afdelingen  er-
kender  det ganske  særlige  bidrag,  som  universiteter, 
institutioner,  centre  og skoler,  der er grundlagt  som 
europæiske  eller  internationale  institutioner,  kan  yde 
til uddannelsen  inden  for Fællesskabet. 
8.2. Udvalget  ser med  tilfredshed  på, at konventio-
nen om  det  europæiske  universitetsinstitut  i Firenze 
blev underskrevet  i april  1972,  at den  trådte  i kraft 
den 10.  februar,  og at de tre nye  medlemsstater  til-
trådte  den  den  20. marts.  Den  ser også  med  tilfreds-
hed på, at man  for nylig  i Berlin  oprettede  det euro-
pæiske  center  for udvikling  af faglig  uddannelse,  som 
forhåbentlig  vil stimulere  diskussionen  og indsatsen 
inden  for den  faglige  uddannelse.  Den  hilser  også  det 
arbejde  velkommen,  der  udføres  af det  europæiske 
institut  i Briigge,  og Det  europæiske  Fællesskabs  in-
stitut  for universitetsuddannelse  i Bruxelles. 8.3. I  forbindelse  med  det på grundskolen  følgende 
uddannelsestrin  ønsker  Udvalget  at henlede  opmærk-
somheden  på de seks  europæiske  skoler  og andre  in-
ternationale  skoler  i Europa,  i særdeleshed  the Atlan-
tic College  og det  foreslåede  Triest  College  under 
United  World  Colleges.  Udvalget  støtter  Kommissio-
nen i det  synspunkt,  at de europæiske  skoler  har 
været  interessante  centre  for eksperimenter  inden  for 
uddannelsen  af børn  af blandet  nationalitet  og i 
særdeleshed  med  hensyn  til sprogindlæring  og udvik-
lingen  af en europæisk  bevidsthed.  Det  foreslår  der-
for, at det arbejde,  der udføres  af disse  europæiske 
skoler  og andre  internationale  skoler  i Europa,  bør 
understøttes  og adgangen  til dem  udvides  ved  hjælp 
af stipendier  både  til lærere  og  til studerende. 
Sådanne  skoler  bør  så hurtigt  som  muligt  integreres  i 
det lokale  miljø  og det lokale  uddannelsessystem,  for 
så vidt  som  det er i overensstemmelse  med  deres  egen 
karakter,  så det  kan  undgås,  at de bliver  betragtet 
som løsrevet  eller  adskilt  fra det lokale  uddannelses-
system.  Udvalget  vil meget  gerne  understøtte  de euro-
pæiske  og de internationale  skolers  målsætninger  og 
mener,  at Fællesskabet  bør  gøre  alt,  hvad  der  står  i 
dets magt  for at udvide  systemet.  Af denne  grund  bør 
man tage  hensyn  til de erfaringer,  der er gjort  af eksi-
sterende  europæiske  og internationale  skoler,  i særde-
leshed  hvad  angår  ansættelse  af en passende  lærerstab 
og hvad  angår  udarbejdelse  af læseplaner.  Det  støtter 
derfor  Kommissionens  forslag  om,  at der  nedsættes 
en særlig  studiegruppe,  der  skal  undersøge  denne 
mulighed.  Studiegruppen  bør  overveje,  om  Europa-
skolerne,  der først  og fremmest  er blevet  oprettet  med 
henblik  på børn  af ansatte  ved  Fællesskaberne,  kan 
udvides,  således  at alle  børn,  herunder  børn  af van-
drende  arbejdstagere,  kan  optages. 
9. Konklusion 
9.1. Udvalget  er overbevist  om,  at et fællesskabs-
program  på uddannelsesområdet  er yderst  nødven-
digt.  Den  økonomiske  politik  samt  social-  og arbejds-
markedspolitikken  i Fællesskabet  vil kun  kunne  føres 
ud i livet,  hvis  de følges  op af en passende  uddannel-
sespolitik.  Udvalget  anvender  ordet  »uddannelse«  i 
dets bredeste  betydning.  Den  nærer  dyb  interesse  for 
alle former  for uddannelseskurser,  hvad  enten  disse 
er faglige  eller  af almen  karakter,  finder  sted  på 
heltids-  eller  deltidsbasis  og uanset  deres  indhold  og 
længde  eller  det alderstrin,  hvorpå  de følges. 
9.2. Nogle  uddannelsesproblemer  —  f.eks.  den 
gensidige  anerkendelse  af eksamensbeviser  samt 
7.11.75 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 255/17 
ensartede  studieperioder  — er problemer,  der  i sig 
selv kræver  fælles  foranstaltninger,  eller  i det mindste 
en samordning  af nationale  foranstaltninger,  som 
ville  bidrage  til at undgå  løsninger,  som  forværrer 
problemet,  eller  endog  er i indbyrdes  modstrid. 
9.3. Andre  uddannelsesproblemer  — f.eks.  institu-
tioner,  der  tilpasser  sig  til ændrede  forhold  eller 
ændringer  i behovene  er i alt væsentligt  problemer, 
som må  klares  af den  enkelte  medlemsstat.  Men 
mange  af problemerne,  og herunder  de mest  umed-
gørlige,  er fælles  for alle  medlemsstaterne.  Et fælles-
skabsprogram  med  undersøgelsen  og diskussion  kan 
tilvejebringe  en klarere  forståelse  af sådanne  proble-
mer og et fælles  handlingsprogram  for  faglig  uddan-
nelse  for eksempel  og for  genopfriskningskurser  kan 
resultere  i en hurtigere  og mere  effektiv  løsning  af 
sådanne  problemer.  Den  passivitet,  uddannelsesinsti-
tutioner  i alle  medlemsstater,  herunder  de mest  be-
rømte,  har  udvist  over  for forandringer,  er yderst  vel-
kendt. 
9.4. I  denne  forbindelse  lægger  Udvalget  især  vægt 
på tre  problemer.  For  det  første  må  alle  grupper  i 
samfundet  have  adgang  til uddannelse  på ethvert 
niveau.  Uddannelse  skal  være  for hele  samfundet.  Der 
må skabes  grundlag  for,  at de, der er udsat  for diskri-
mination  og dårligt  stillede  — for  eksempel  kvinder 
og de lavere  indkomstgrupper  — kan  få de samme 
uddannelsestilbud,  som  alle  andre.  Udvalget  er dybt 
bekymret  over,  at uddannelsesmulighederne  stadig  er 
så skrigende  ulige. 
9.5 For  det  andet  kan  uddannelse  ikke  længere 
betragtes  som  noget,  der  kun  foregår  i den  tidlige 
ungdom.  Den  må være  livslang.  En person  bør  på et 
hvilket  som  helst  stadium  af sit liv, have  mulighed  for 
at opnå  oplæring  eller  omskoling  i overensstemmelse 
med sine  evner  og erfaringer,  og således  forbedre 
tilværelsen  for sig selv  og sin familie.  Udvalget  erken-
der, at dette  vil kræve  en ændret  holdning,  ikke  blot 
til undervisningsmetoder  — som  f.eks.  følger  »det 
åbne  universitets«  eksempel,  — men  også  en ændret 
holdning  til vikarafløsning,  således  at folk  sættes  i 
stand  til at tage  fri for at følge  faglige  og almindelige 
kurser  og til de særlige  bestemmelser,  der  er nødven-
dige af hensyn  til dem,  der på grund  af deres  arbejds-
forhold  ikke  kan  følge  sådanne  kurser. 
9.6. For  det  tredje  ligger  det  i selve  Fællesskabets 
idé, at der  værnes  om alle  medlemsstaternes  historie, 
kultur  og traditioner.  På fællesskabsplan  bør  man  i 
større  udstrækning  gennemføre  historisk  forskning  af 
disse  kulturer  og traditioner,  og uddannelsesinstitu-
tioner  bør  på ethvert  undervisningstrin  i stadig  større omfang  inddrage  et større  europæisk  og internatio-
nalt element  som  et bidrag  til et bedre  kendskab  til 
andre  medlemsstaters  historie  og en dybere  forståelse 
for dennes  bidrag  i europæisk  og international  sam-
menhæng.  Efter  Udvalgets  opfattelse  er det  en 
forudsætning  for solidaritetsfølelsen  blandt  medlems-
staterne,  og blandt  Europas  befolkning. 
9.7. Uddannelsessystemerne  i medlemsstaterne  er 
så forskelligartede,  at det  ville  være  upraktisk,  hvis 
man  gjorde  forsøg  på at indføre  et enkelt  system. 
Hertil  kommer,  at dette  langt  fra ville  være  ønskeligt. 
Forskellene  er i sig selv  i virkeligheden  en kilde  til be-
rigelse  og livskraft.  Netop  på grund  af denne  forskel-
ligartethed  er det  imidlertid  overordentligt  vigtigt,  at 
der findes  et samarbejde  og i visse  tilfælde  en sam-
ordnet  politik  til fremme  af større  bevægelighed  på 
uddannelsesområdet  og et større  samarbejde  mellem 
uddannelsessystemerne  i medlemsstaterne. 
9.8. Fællesskabsprogrammer  på uddannelsesområ-
det og programmer  for  samarbejde  om  og samord-
ning  af uddannelsespolitikken  må  medinddrage  de 
aktiviteter,  der  foregår  i andre  internationale  organi-
sationer,  således  at man  undgår  dobbelt  arbejde. 
Udvalget  lægger  især  vægt  på de uddannelsespro-
grammer,  der  er blevet  udarbejdet  af Europa-Rådet, 
OECD,  UNESCO  og ILO.  Men  disse  orgnisationers 
aktiviteter  skal  dog  ikke  hindre  Fællesskabet  i, på 
hele uddannelsesområdet,  at gøre  den  indsats,  der  er 
en forudsætning  for,  at det  kan  nå sine  egne  mål. 
Mange  uddannelsesproblemer  må  nødvendigvis  løses 
gennem  særlige  fællesskabsforanstaltninger.  Man  må 
håbe,  at Fællesskabet  vil gøre  sig særlige  anstrengel-
ser for at løse  hvert  enkelt  problem. 
9.9. Samarbejde  inden  for  uddannelse,  hvad  enten 
det er på det europæiske  eller  det internationale  plan, 
er et område,  hvor  det  er meget  nemt  at fastsætte 
principerklæringer.  Der  har  været  en endeløs  række 
af møder  om samarbejde  i det forløbne  år, og et væld 
af rapporter.  De  praktiske  resultater  har  nærmest 
været  lig nul.  Opregningen  af principper,  ligegyldigt 
hvor  velmenende  disse  måtte  være,  har  ingen  eller 
kun ringe  virkning.  Det,  der  kræves  af Fællesskabet, 
er handling,  og det skal  koncentrere  sig om de forslag 
fra Kommissionen,  uddannelsesudvalget  og Det  øko-
nomiske  og sociale  Udvalg,  der  er specifikke,  og som 
har et praktisk  sigte. 
9.10.  Udvalget  finder  det  positivt,  at undervis-
ningsministrene  og  medlemsstaterne  for  allerførste 
gang  mødtes  i november  1971,  og atter  i juni  1974, 
hvor  de  nedsatte  et uddannelsesudvalg,  der  skal 
Nr. C 255/18 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 7.11.  75 
aflægge  beretning  inden  den  30. juni  1975.  Men  den 
mærker  sig med  bekymring,  at Rådet  ikke  vedtog 
Kommissionens  forslag  om et udvalg  for samarbejde 
på uddannelsesområdet,  der  var  ansvarlig  over  for 
Kommissionen.  Udvalget  går kraftigt  ind for,  at der 
skal være  et permanent  uddannelsesudvalg  efter  hvis 
anbefaling  der  kan  formuleres  en fælles  politik  på 
uddannelsesområdet  og, hvad  der er mere  vigtigt,  på hvis anbefaling  der kan  iværksættes  aktioner,  og den 
ønsker  at blive  hørt  om  sammensætningen  af dette 
udvalg  og dets  arbejdsområde,  heriblandt  forholdet 
til det rådgivende  udvalg  for faglig  uddannelse.  Det 
agter  under  alle  omstændigheder  et engagere  sig i 
hele uddannelsesproblematikken,  der  efter  dets  me-
ning er af så central  og livsvigtig  betydning  for til-
værelsen  i Fællesskabet. 
Udfærdiget  i Bruxelles,  den 24. april  1975. 
Formand  for 
Det økonomiske  og  sociale  Udvalg 
Henri  CANONGE 
Udtalelse  om »Program  for forsøgsprojekter  og vejledende  undersøgelser  med  henblik 
på bekæmpelse  af fattigdom,  udarbejdet  i henhold  til Rådets  resolution  af 21. januar 
1974  om et arbejdsmarkedsmæssigt  og socialt  handlingsprogram« 
Den tekst,  som  har været  genstand  for udtalelsen  er endnu  ikke  offentliggjort  i De Euro-
pæiske  Fællesskabers  Tidende. 
A. UDTALELSENS  JURIDISKE  GRUNDLAG 
Rådet  besluttede  den  23. januar  1975  i medfør  af artikel  198  i traktaten  om oprettelse 
af Det  europæiske  økonomiske  Fællesskab,  at høre  Det  økonomiske  og sociale  Udvalg 
om det nævnte  emne. 
B. DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALGS  UDTALELSE 
Det økonomiske  og sociale  Udvalg  vedtog  på sin 129.  plenarforsamling  holdt  i Bruxelles 
den 23. og 24. april  1975  sin udtalelse  om det nævnte  emne. 
Udtalelsens  ordlyd  er følgende: 
DET  ØKONOMISKE  OG  SOCIALE  UDVALG  HAR  — 
under  henvisning  til det  brev  af 23.  januar  1975, 
hvori  Rådet  for De europæiske  Fællesskaber  anmo-
dede  Udvalget  om en udtalelse  om »Program  for for-
søgsprojekter  og vejledende  undersøgelser  med  hen-
blik på bekæmpelse  af fattigdom,  udarbejdet  i hen-
hold  til Rådets  resolution  af 21. januar  1974  om et 
arbejdsmarkedsmæssigt  og socialt  handlingsprogram«; under  henvisning  til traktaten  om  oprettelse  af Det 
europæiske  økonomiske  Fællesskab,  særlig  artikel 
198, 
under  henvisning  til den  beslutning,  der  blev  truffet 
af Udvalgets  præsidium  den  28. januar  1975,  om at 
pålægge  Afdelingen  for sociale  anliggender  at udar-
bejde  en udtalelse  herom,