EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 21.4.2021 COM(2021) 199 final RAPPORT FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET, RÅDET OG DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG om revisionsklausulerne i direktiv 2013/34/EU, 2014/95/EU og 2013/50/EU {SWD(2021) 81 final}



Forord I denne rapport gennemgås revisionsklausulerne i forskellige EU-retsakter om obligatorisk offentliggørelse af virksomheders finansielle eller ikke-finansielle oplysninger. Den indeholder navnlig en undersøgelse af følgende revisionsklausuler: ·Direktiv 2013/34/EU() (regnskabsdirektivet): oArtikel 36, stk. 9 — Ordning for regnskabsaflæggelse for mikrovirksomheder oArtikel 3, stk. 13 — Inflationens indvirkning på SMV-størrelseskriterier oArtikel 48 — Rapport om udvindings- eller skovbrugsindustriers betalinger til myndigheder ·Direktiv 2014/95/EU () (direktivet om ikke-finansiel rapportering, der ændrer regnskabsdirektivet): oArtikel 3 — Ikke-finansiel rapportering fra visse virksomheder af interesse for offentligheden · Direktiv 2013/50/EU() (om ændring af gennemsigtighedsdirektivet): oArtikel 5 — Oplysningskrav for udstedere med værdipapirer, der er noteret på regulerede markeder i EU. Hvor det var relevant, blev resultaterne af Kommissionens kvalitetskontrol (evaluering) af lovgivningen om virksomheders periodiske offentlige rapportering af finansielle og ikke-finansielle oplysninger taget i betragtning. Arbejdsdokumentet fra Kommissionens tjenestegrene, der er resultatet af denne kvalitetskontrol, ledsager denne rapport(). Rapporteringsordning for mikrovirksomheder Revisionsklausul: Direktiv 2013/34/EU (regnskabsdirektivet) — artikel 36, stk. 9 Den særlige rapporteringsordning for mikrovirksomheder, der blev indført i 2012, giver mulighed for en betydelig forenkling af rapporteringen på grundlag af en EU-definition af mikrovirksomheder og en række muligheder, som medlemsstaterne har fået. De gennemførende medlemsstater benyttede sig generelt af den efterfølgende revision af regnskabsdirektivet i 2013 til at gennemføre forenklingen fra og med regnskabsåret 2016. Antallet af mikrovirksomheder I 2016 var der i EU-27 13,5 mio. selskaber med begrænset ansvar, der var omfattet af regnskabsdirektivet. Blandt disse var 11,1 mio. (82 %) mikrovirksomheder baseret på direktivets størrelseskriterier. Figur 1 viser antallet af mikrovirksomheder pr. medlemsstat.

Figur 1 — Antal mikrovirksomheder i EU i 2016 (’000) Kilde: CEPS baseret på Orbis Europe — 2016. NB: Kortet viser antallet af mikrovirksomheder i hver medlemsstat baseret på anvendelsen af størrelseskriterierne i regnskabsdirektivet. Farvekoden angiver, hvor nationale størrelseskriterier afviger fra EU-retten som en andel af størrelseskriterierne i regnskabsdirektivet. Lysegrå betyder, at der ikke er nogen virkning. Seks medlemsstater (Cypern, Spanien, Kroatien, Luxembourg, Malta og Sverige) anerkender ikke mikrovirksomheder specifikt i forbindelse med virksomhedsrapportering. Af de 21 medlemsstater, der anerkender mikrovirksomheder for en meget forenklet mikroordning, anvender 20 nøje direktivets størrelseskriterier. To medlemsstater (Estland og Italien) anvender lavere størrelseskriterier end direktivet. Som følge heraf anerkendes 8,6 mio. virksomheder som mikrovirksomheder i EU, dvs. 78 % af det samlede antal mikrovirksomheder, der anerkendes i direktivet. Forenkling og reduktion af de administrative omkostninger Mikrovirksomheder har oplevet, at deres respektive rapporteringsordninger er blevet forenklet i varierende grad afhængigt af lovgivningen i de enkelte medlemsstater. I værste fald (ingen kategorisering af mikrovirksomheder, ringe forenkling) skal en mikrovirksomhed overholde den rapporteringsordning, der gælder for små virksomheder(). EU-retten giver medlemsstaterne mulighed for at forenkle ordningen for små virksomheder og tilpasse den til virksomhedernes behov på en række måder. I sådanne tilfælde kan mikrovirksomheder vælge en eller flere af følgende muligheder: ·at udarbejde en meget forkortet balance og resultatopgørelse ·at reducere oplysningerne i noterne til næsten ingenting ·ikke at have nogen ledelsesberetning ·at undlade at foretage revision ·at have en særlig offentliggørelsesordning (one-stop-shop-system, kun balancen) ·ikke at beregne og indregne periodiseringer ved årets udgang. De 22 medlemsstater, der anerkender mikrovirksomheder, har anvendt disse muligheder i forskellig grad. Centre for European Policy Studies (CEPS) anslår, at 13 medlemsstater har gennemført en ret enkel ordning (62 % af de støtteberettigede virksomheder), og at ni medlemsstater kun tilbyder begrænset forenkling (38 %)(). De mest populære træk ved en mikroordning er færre noter og forenklede opstillingsskemaer for balancen og resultatopgørelsen. Fem medlemsstater tilbyder one-stop-shop-løsninger (f.eks. kun indgivelse af selvangivelser én gang). Kun to medlemsstater fritager mikrovirksomheder for at indregne periodiseringer ved årets udgang. De fleste mikrovirksomheder synes ikke at være klar over eksistensen af den meget forenklede ordning, eller hvis de har kendskab til den, så er de for træge til at få den brugt i praksis. Revisorer( ) har muligvis ikke være gode nok til at øge bevidstheden om og/eller iværksætte forenklinger, og dette har ført til, at mikrovirksomhederne ikke høster de fulde fordele af forenkling, f.eks. i form af væsentligt reducerede honorarer til eksterne revisorer(). På dette grundlag anslås det, at de nuværende tilbagevendende omkostningsbesparelser for de 8,6 mio. mikrovirksomheder, der er berørt, beløber sig til 79 mio. EUR om året() efter indledende engangsomkostninger på 20 mio. EUR(). Hvis alle medlemsstaterne forenkler rapporteringen fuldt ud, og alle virksomheder var fuldt ud klar over dette, kunne de anslåede omkostningsbesparelser for 11,1 mio. mikrovirksomheder nå op på 1 020 mio. EUR om året() efter indledende engangsomkostninger på 255 mio. EUR().

Konklusion Regnskabsdirektivet har siden 2013 i vid udstrækning beskyttet mikrovirksomheder mod at blive overbebyrdet. Det skyldes, at de ikke kan pålægges at indberette mere end små virksomheder. I dag er 78 % af mikrovirksomhederne anerkendt som sådanne i EU. Det betyder, at de nyder godt af en endnu mere forenklet rapporteringsordning. Dette er blevet muliggjort af, at et flertal af medlemsstaterne har gjort brug af de forenklingsmuligheder, som direktivet giver. Graden af forenkling kan variere meget afhængigt af den enkelte medlemsstat. Dette forklarer til dels, hvorfor omkostningsbesparelserne kun har nået en brøkdel af deres fulde potentiale. Det skyldes sandsynligvis, at virksomhederne ikke selv er klar over mulighederne eller modsætter sig ændringer. Dette svækker virkningen af forenklingen. Kommissionen opfordrer de medlemsstater, der ikke allerede har gjort det, til fuldt ud at anerkende alle mikrovirksomheder i EU som sådanne, til at forenkle deres rapporteringsordning så meget som muligt og til at øge kendskabet til mulighederne herfor. Justering af SMV-størrelseskriterier for inflation Revisionsklausul: Direktiv 2013/34/EU (regnskabsdirektivet) — artikel 3, stk. 13 Størrelseskriterierne i regnskabsdirektivet er blevet revideret regelmæssigt, siden direktivet blev vedtaget første gang i 1978. Revisionerne har afspejlet inflationen i årenes løb og er undertiden gået videre end dette. Nedenstående figur viser, hvordan situationen har udviklet sig: Figur 2 — Udviklingen i monetære størrelseskriterier for SMV'er i regnskabsdirektivet

Kilde: Europa-Kommissionen — reference: kriterier for lille størrelse (omsætning/samlet balance) — basis 1,00 i 1994 I 2013 blev der i regnskabsdirektivet() indført en forpligtelse for Kommissionen til at revidere og om nødvendigt ændre størrelseskriterierne ved at definere kategorier af virksomheder (mikrovirksomheder, små, mellemstore og store virksomheder) mindst hvert femte år for at tage højde for virkningerne af inflation (i delegerede retsakter). I den forbindelse har EU-lovgivningen til formål at opretholde status quo, dvs. at undgå en situation, hvor især mikrovirksomheder og små virksomheder på grund af inflation ufrivilligt bliver underlagt de mere krævende regnskabsordninger, der gælder for større virksomheder. Geografisk område I direktivet angives størrelseskriterierne for virksomheder i euro. Euroområdet (Østrig, Belgien, Cypern, Estland, Finland, Frankrig, Tyskland, Grækenland, Irland, Italien, Letland, Litauen, Luxembourg, Malta, Nederlandene, Portugal, Slovakiet, Slovenien og Spanien) tegner sig for 74 % af EU's virksomheder(). For så vidt angår medlemsstater uden for euroområdet (Bulgarien, Kroatien, Tjekkiet, Danmark, Ungarn, Polen, Rumænien og Sverige) vil disse skulle tilpasse kriterierne for national virksomhedsstørrelse afhængigt af valutakurserne i deres respektive valutaer, når direktivets kriterier udtrykt i euro gennemføres i national ret. For så vidt angår lande, der tilhører Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Norge, Island og Liechtenstein), normalt også skulle overveje at tilpasse kriterierne for national virksomhedsstørrelse. Inflation I en periode på 7 år fra den 1. januar 2013 til den 31. december 2019 nåede den kumulerede inflation op på 6,4 % i euroområdet og 7,5 % i EU27 ( ). Justering af størrelseskriterier Størrelseskriterierne justeret med 6,4 % for at tage højde for inflationen er som følger (før afrunding opad): Figur 3 — SMV-tærsklen i regnskabsdirektivet, nuværende og justeret for inflation på 6,4 % Balance Omsætning Mikro Aktuelt 350 000 EUR 700 000 EUR Justeret 372 400 EUR 744 800 EUR Små (lavere ende) Aktuelt 4 000 000 EUR 8 000 000 EUR Justeret 4 256 000 EUR 8 512 000 EUR Små (højere ende) Aktuelt 6 000 000 EUR 12 000 000 EUR Justeret 6 384 000 EUR 12 768 000 EUR Mellem/stor Aktuelt 20 000 000 € 40 000 000 EUR Justeret 21 280 000 € 42 560 000 EUR Kilde: Europa-Kommissionen

På nuværende tidspunkt synes afrunding nødvendig for at sikre brugbare, enkle og meningsfulde størrelseskriterier for virksomhederne. Afrunding bør fastholde den multiplikationsfaktor på 2, som lovgiveren har indført for omsætningen i forhold til den samlede balance. Afrunding opad bør tilpasses for hvert størrelseskriterium for at sikre meningsfulde resultater for på troværdig vis at afspejle inflationen med betydelig afrunding opad. Det foreslås, at der anvendes følgende afrundingsregler: i) Kriterier for mikrostørrelse, til nærmeste 25 000, ii) små, til nærmeste 100 000, iii) mellemstore/store, til nærmeste 500 000. Nedenstående tabel viser, hvordan inflationskorrektion pr. december 2019 kan resultere i afrundede størrelseskriterier, der viser absolutte værdier og procentvis stigning i de nuværende størrelseskriterier: Figur 4 – SMV-tærsklen i regnskabsdirektivet, nuværende og justeret for inflation på 6,4 % og afrunding opad Balance Omsætning Mikro Aktuelt 350 000 EUR 700 000 EUR Justeret, afrundet 375 000 EUR 750 000 EUR Resulterende % 7,1 % 7,1 % Små (lavere ende) Aktuelt 4 000 000 EUR 8 000 000 EUR Justeret, afrundet 4 300 000 EUR 8 600 000 EUR Resulterende % 7,5 % 7,5 % Små (højere ende) Aktuelt 6 000 000 EUR 12 000 000 EUR Justeret, afrundet 6 400 000 EUR 12 800 000 EUR Resulterende % 6,7 % 6,7 % Mellem/stor Aktuelt 20 000 000 EUR 40 000 000 EUR Justeret, afrundet 21 500 000 EUR 43 000 000 EUR Resulterende % 7,5 % 7,5 % Kilde: Europa-Kommissionen Som vist ovenfor medfører afrunding, at størrelseskriterierne er steget med 6,7 % til 7,5 %. Dette er nogenlunde tæt på den tilsigtede inflationsrate og konsistent for hvert størrelseskriterium. Ovennævnte størrelseskriterier anvendes derfor som et solidt grundlag for at analysere virkningerne. Analyse af virkningerne for euroområdet Analyse af virkningerne fokuserer på medlemsstaternes forpligtelser og deres indvirkning på virksomhederne (stratificering efter størrelse(), omkostninger) i euroområdet. Analysen blev foretaget pr. medlemsstat ved at anvende en inflation på 6,4 % på de nuværende nationale kriterier og afrundingsregler i hver medlemsstat. Det blev vurderet, at alle medlemsstater ville justere deres størrelseskriterier på trods af det spillerum, de ville få(), hvilket ville give den største virkning. Manglen på relevante data betød, at indvirkningen på Cypern ikke kunne vurderes. ·Mikrovirksomheder Mikroordningen er en mulighed for medlemsstaterne. Det anslås, at justeringen af størrelseskriterierne ikke vil have nogen indvirkning på de medlemsstater i euroområdet, der ikke har nogen mikrostørrelseskategori eller -ordning (Cypern, Spanien, Luxembourg og Malta). Som for andre medlemsstater i euroområdet vil en justering for inflationen af mikrovirksomhedernes størrelseskriterier betyde, at ca. 77 000 virksomheder (øvre grænse) ikke længere betragtes som små virksomheder, men i stedet som mikrovirksomheder. De potentielle omkostningsbesparelser er opsummeret nedenfor. ·Små virksomheder En justering for inflationen vil reducere antallet af små virksomheder i euroområdet med ca. 61 000, hovedsagelig som følge af, at 77 000 bliver mikrovirksomheder, hvilket til dels opvejes af, at ca. 16 000 mellemstore virksomheder bliver små. Hvis 77 000 små virksomheder blev mikrovirksomheder, ville de opnå samlede omkostningsbesparelser på ca. 7 mio. EUR(). De potentielle omkostningsbesparelser for mellemstore virksomheder er opsummeret nedenfor. ·Mellemstore og store virksomheder Som det fremgår af ovenstående, vil antallet af mellemstore/store virksomheder falde med ca. 16 000, fordi nogle mellemstore/store virksomheder bliver små, hvilket vil føre til en samlet reduktion af de årlige overholdelsesomkostninger på ca. 63 mio. EUR() for disse virksomheder. I denne kategori ville ca. 4 000 store virksomheder blive mellemstore(). Det anslås, at de kun vil opleve marginale virkninger på deres rapporteringsordning: muligvis færre noter en eventuel undtagelse fra kravet om at føre konsoliderede regnskaber sandsynligvis ingen ændring for virksomheder, der er underlagt landeopdelt rapportering i udvindingssektoren, eller ændring af den rapporteringsordning, der gælder for virksomheder af interesse for offentligheden, herunder ikkefinansiel rapportering. Omkostningsbesparelserne, der blev anset for at være ubetydelige, blev derfor ikke vurderet. Nedenstående figur opsummerer virkningerne for befolkningen og omkostningerne i euroområdet. Figur 5 — Populationsændring og omkostningsbesparelser for hver størrelseskategori af justerede størrelseskriterier i euroområdet

Størrelseskategori Populationsændringer — euroområdet

(øvre grænse) Omkostningsbesparelser



(øvre grænse) Mikro +77 390 - Små -61 613 7 mio. EUR Mellemstore/store -15 777 63 mio. EUR Kilde: Europa-Kommissionen Afsmittende virkninger på medlemsstater uden for euroområdet og EØS-landene En stigning i størrelseskriterierne denomineret i euro ville medføre divergerende forpligtelser til at justere (eller ikke) størrelseskriterierne for medlemsstater uden for euroområdet. Ud over justering for inflation ville de respektive nationale størrelseskriterier, der er denomineret i national valuta, også skulle justeres på grundlag af de respektive valutakurser i forhold til euroen(), der observeres på datoen for ikrafttrædelsen af EU's ændringsretsakt. Disse fremtidige kurser kan ikke forudsiges fuldt ud, og under alle omstændigheder giver direktivet et spillerum på 5 % for at gøre det muligt at fastsætte afrundede størrelseskriterier i de nationale valutaer. Denne beføjelse for medlemsstaterne tilføjer uforudsete potentielle virkninger, navnlig fordi spillerummet og inflationsraten kan forstærke eller udligne hinanden. En grov analyse af situationen pr. 31. juli 2017 — uden hensyntagen til spillerummet på 5 % — viser, at inflationsjusteringer i de respektive lande uden for euroområdet generelt ville give uensartede resultater fra det ene land til det andet. Justeringerne vil generelt ikke være i nøje overensstemmelse med de respektive inflationsrater, idet kun nogle få medlemsstater er i stand til at foretage justeringer i overensstemmelse med deres egen inflation. Nogle få medlemsstater kan blive pålagt en forpligtelse til at øge størrelseskriterierne med flere procentpoint over den kumulative virkning af deres egen inflation. I den anden ende af spektret kunne nogle medlemsstater tillade sig ikke at justere visse størrelseskriterier (navnlig kriterier for lille størrelse). Konklusion I betragtning af den moderate inflation i euroområdet i de seneste år vil en justering af størrelseskriterierne under de nuværende omstændigheder potentielt kun give begrænsede resultater for virksomheder i euroområdet og usikre resultater for virksomheder i medlemsstater uden for euroområdet. Disse overvejelser gør det mindre presserende at foretage en justering på datoen for denne rapport. Kommissionen bevarer dog retten til at foreslå justeringer af størrelseskriterierne på et hvilket som helst tidspunkt for at justere for inflationen ved hjælp af delegerede retsakter, således som regnskabsdirektivet tillader det. Rapporter om betalinger til myndigheder fra virksomheder, der er aktive i skovbrugs- eller udvindingssektoren (landeopdelt rapportering) Revisionsklausul: Direktiv 2013/34/EU (regnskabsdirektivet) — artikel 48 Regnskabsdirektivets kapitel 10, der blev indført i 2013, kræver, at store EU-virksomheder, der opererer inden for udvindings- eller skovbrugssektoren, hvert år rapporterer om betalinger til myndigheder fra og med regnskabsåret 2016. Betalingerne skal oplyses for hvert projekt og for hver offentlig myndighed. En offentlig myndighed kan være lokal, regional eller national og bør pr. definition omfatte alle statsejede virksomheder. Øget gennemsigtighed i betalinger til myndigheder Alle medlemsstaterne gennemførte denne politik i deres nationale lovgivning mellem 2014 og 2017. De fleste sikrede, at virksomheder, der er aktive i skovbrugs- eller udvindingssektoren, påbegyndte deres landeopdelte rapportering fra regnskabsåret 2016, som krævet i EU-lovgivningen, eller tidligere (Det Forenede Kongerige, Frankrig). I tre medlemsstater begyndte rapporteringen først fra regnskabsåret 2017, med begrænsede virkninger på grund af antallet af berørte virksomheder. Der blev ikke konstateret noget større tilfælde af manglende overholdelse, men Kommissionen er i øjeblikket i færd med at undersøge nogle få problemer med overholdelsen i visse medlemsstater. I en overensstemmelsesundersøgelse foretaget af VVA-konsulenter blev det konstateret(), at der i udvindingssektoren foretages betydelig rapportering, uden at der er tegn på udbredt manglende overholdelse. Ikke desto mindre kunne kontrahenten i visse tilfælde ikke indhente en række virksomheders landeopdelte rapportering og tilskrev primært dette til den seneste gennemførelsesfase, ulige adgang til virksomheders websteder eller virksomhedsregistre eller forsinkelser i indgivelsen af oplysninger. Med hensyn til skovning af primærskove fandt VVA kun to rapporterende virksomheder i EU — langt mindre end de hundrede forventede virksomheder. Dette skyldes hovedsagelig specifikke sektorforhold (en virksomheds størrelse og aktiviteter) og iboende problemer som følge af direktivets restriktive definition af primærskove. Grundet manglen på omfattende rapportering om betalinger til myndigheder fra skovbrugsvirksomheder omfatter de vigtigste mekanismer, der er indført for at øge gennemsigtigheden i skovbrugssektoren, EU's tømmerforordning (EUTR)() og EU's handlingsplan for retshåndhævelse, god forvaltningspraksis og handel på skovbrugsområdet (FLEGT)(), selv om hverken EUTR eller FLEGT kræver, at operatører rapporterer om deres due diligence-effektivitet eller leverandører, der overtræder gældende lovgivning. I den stikprøve af rapporter, VVA undersøgte, havde de fleste virksomheder fremlagt de krævede oplysninger. Der blev identificeret en række områder, hvor der er plads til forbedringer. Disse områder, som synes at have mere at gøre med svagheder eller fleksibilitet i rapporteringsstandarden end med overholdelse, er anført nedenfor. ·Identifikation af regeringer ved navn — navnet på den offentlige enhed, der har modtaget betaling, er ikke altid tydeligt angivet i rapporterne. Mange virksomheder nævner kun landets navn og/eller "national", "regional/lokal" eller "kommunal" myndighed. Det betyder, at de rette offentlige enheder ikke let kan identificeres og holdes ansvarlige. ·Projektdefinition — de juridiske konsekvenser af formuleringen: "væsentligt indbyrdes forbundne aftaler", der definerer et projekt, kan fortolkes forskelligt af virksomhederne. Derfor varierer rapporteringen om hvert projekt fra virksomhed til virksomhed, hvilket gør det vanskeligt at få et fuldstændigt og konsekvent overblik over projekter, der involverer flere virksomheder. ·Joint ventures — joint ventures forekommer ofte i udvindingssektoren. Virksomheder har tendens til at samarbejde med andre virksomheder, herunder statsejede virksomheder, om at dele investeringer og aktiviteter. Et af selskaberne har normalt ansvaret for at føre registre over aktiviteter for alle selskaber. I mangel af klare instrukser i EU-retten er der forskellige måder at indberette betalinger på: i) proportionelt med virksomhedens andel i joint venture-selskabet, ii) 100 % af joint venture-selskabets betalinger indberettet af det ansvarlige selskab (i hvilket tilfælde andre selskaber kan overveje ikke at indberette, selv om de er retligt forpligtede til at gøre det), eller iii) andre måder. Derfor er rapporteringsresultaterne ikke fuldt sammenlignelige, eller også mangler de. ·Digital anvendelighed — manglende maskinlæsbarhed, brugerne finder det vanskeligt at udnytte data, der indberettes i stor og tilbagevendende målestok.

Der er tydelige tegn på, at landeopdelt rapportering primært anvendes af civilsamfundet til at øge bevidstheden, til at udarbejde sammenfatninger eller infografikker eller til at anmode om præciseringer fra offentlige myndigheder og virksomheder og dermed gøre dem ansvarlige. Da dette er en nylig politik, er offentlighedens kendskab til rapporterne stadig begrænset i de fleste lande. Det er stadig for tidligt til at se betydelige ændringer i offentlige myndigheders ansvarlighed (navnlig i tilfælde af mindre demokratiske eller åbne myndigheder) eller i ressourceforvaltningen i ressourcerige lande. En utilsigtet virkning af direktivet er, at landeopdelt rapportering bruges meget af civilsamfundet til at stille spørgsmål til virksomheder og drage dem til ansvar. Under alle omstændigheder er rapporteringskravene i det mindste af civilsamfundet blevet anset for at være effektive med hensyn til at øge gennemsigtigheden af virksomhedernes betalinger til offentlige myndigheder for udnyttelse af naturressourcer. Argumenterne for at medtage de yderligere oplysninger, der foreslås i revisionsklausulen, nemlig det gennemsnitlige antal ansatte, brugen af underleverandører og eventuelle økonomiske sanktioner, der administreres af et land, synes ikke at have udbredt offentlig støtte ifølge en VVA-undersøgelse. Civilsamfundet ville i princippet hilse yderligere gennemsigtighed velkommen, men disse punkter er ikke deres topprioriteter. Erhvervslivet er generelt tilbageholdende med at tilføje rapporteringskrav på grundlag af cost-benefit-forhold. De nationale myndigheder er også tilbøjelige til ikke at være overbevist om, at disse ekstra punkter ville gøre det muligt bedre at nå målene for rapporteringskravene. Kommissionen medtog antallet af ansatte i sit forslag til offentlig landeopdelt rapportering for store multinationale selskaber i 2016(). International udvikling, virkningerne af andre internationale ordninger Canada, Schweiz, Det Forenede Kongerige og Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde har indført effektiv lovgivning til sikring af landeopdelt rapportering fra deres respektive udvindingsindustrier( ). Canada vedtog lovgivning om landeopdelt rapportering( ) pr. 1. juni 2015. EU anser den canadiske standard for at svare til sin egen( ). På samme måde har den canadiske minister for naturressourcer beføjelse til at tillade rapporterende enheder at substituere indberetninger udarbejdet i en anden jurisdiktion (hvis krav anses for at være en acceptabel erstatning) for at opfylde Canadas krav i EU og i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. På denne måde undgår EU og Canada flere indberetninger og dermed urimelige byrder for virksomhederne. EU og Det Forenede Kongerige er de eneste jurisdiktioner, der kræver offentlig landeopdelt rapportering for skovbrugsindustrier. Samtidig er gennemsigtighedsinitiativet for udvindingsindustrien (EITI) et privat initiativ, der har til formål at gøre udvindingsindustrien regnskabspligtig. EITI er en international nonprofitorganisation, der er registreret i henhold til norsk lovgivning. Den samler medlemmer fra regeringer, olie-, gas- og mineselskaber, institutionelle investorer og civilsamfundsorganisationer med henblik på at forbedre åbenhed og ansvarlig forvaltning af indtægter fra naturressourcer. Den består i øjeblikket af 52 gennemførelseslande. EITI-rapporter — offentliggjort under medlemslandenes statslige myndighed — indeholder de betalinger, som offentlige myndigheder har modtaget fra udvindingsselskaber, der er aktive inden for deres jurisdiktion. De rapporter, der udarbejdes i forbindelse med dette initiativ, er offentlige og maskinlæsbare. De viser betalinger fordelt på projekter i et givet land i tråd med EU's politik. EITI og EU's landeopdelte rapportering supplerer hinanden. Fra starten har EU's landeopdelte rapportering krævet offentliggørelse af typer af betalinger, der er i overensstemmelse med EITI-kravene. Tilsvarende har EU's krav til en vis grad påvirket EITI-kravene, f.eks. vedrørende rapportering af de enkelte projekter. I et givet land vil der med EITI sandsynligvis blive fremlagt mere omfattende oplysninger om det pågældende land end med EU's landeopdelte rapportering. Dette skyldes, at EITI-rapporterne ikke kun dækker aktiviteter, der kontrolleres af EU's eller Canadas industrier, men også af andre udenlandske virksomheder og nationale virksomheder — herunder statsejede virksomheder. EITI-rapporterne er imidlertid geografisk begrænsede, fordi én rapport kun omfatter ét land. EITI-rapporter offentliggøres normalt også over ét år efter en EU-rapport om landeopdelt rapportering for et givet år. Medlemsantallet i EITI er steget siden vedtagelsen af regnskabsdirektivet. Der er ingen klar eller direkte sammenhæng mellem de to, men dette ændrer ikke ved det mål, der er anført i betragtning 45 i regnskabsdirektivet, nemlig at landeopdelt rapportering bør hjælpe ressourcerige landes regeringer med at gennemføre EITI-principper og -kriterier. En række faktorer forhindrer, i hvert fald på nuværende tidspunkt, at EITI-kravene har forrang for EU's krav og omvendt. Civilsamfundet og industrien opfordrer Kommissionen til fortsat at bekræfte EU's tilsagn om at fremme gennemsigtigheden i udvindingssektoren i internationale fora for at tilskynde sine internationale partnere til at indføre lignende rapporteringskrav på verdensplan. Virkninger for konkurrenceevnen og energiforsyningssikkerheden EU er stærkt afhængig af nogle få lande med hensyn til forsyning af både råolie og gas. Enhver begrænsning af EU-virksomheders aktiviteter i strategiske ressourcerige partnerlande som følge af rapporteringskravene ville have en indvirkning på energisikkerheden. VVA fandt ingen beviser for, at konkurrenter fra lande uden for EU har betydelige konkurrencemæssige fordele ved ikke at være forpligtet til at indberette betalinger til myndigheder. VVA fandt heller ikke tilfælde, hvor lande uden for EU havde begrænset EU-virksomheders aktiviteter på grund af rapporteringskrav. Ikke desto mindre er erhvervslivet fortsat bekymret over manglen på lige konkurrencevilkår, fordi f.eks. de amerikanske, kinesiske og andre konkurrenter ikke er underlagt de samme gennemsigtighedsforpligtelser. Industrien er bekymret over risikoen for konkurrenceevnen på lang sigt på grund af denne mangel på lige konkurrencevilkår. En akademisk undersøgelse( ) synes at understøtte denne påstand, da den viser, at virksomheder, der offentliggør landeopdelt rapportering, har tendens til at øge deres betalinger til værtsregeringer og til at reducere og omfordele investeringer i forhold til konkurrenter, der ikke offentliggør oplysninger i disse lande. Ikke desto mindre har der hidtil ikke været nogen andre mærkbare virkninger for EU's energiforsyning. Politikken om landeopdelt rapportering er kun et par år gammel. Dette er langt mindre end de normalt meget længere industricyklusser inden for minedrift, olie osv. fra efterforskning og investeringer til lukning. Derfor bør der holdes et vågent øje med situationen ud fra et risikosynspunkt. Udvidelse af rapporteringskravene til at omfatte yderligere industrisektorer For civilsamfundet kunne en udvidelse af landeopdelt rapportering til yderligere industrisektorer (f.eks. telekommunikation og bygge- og anlægssektoren) bidrage til at mindske samfunds- og investorrisici samt forebygge og modvirke ulovligheder, korruption og dårlig skatteforvaltning. Ikke desto mindre er der en tendens til, at eksperter og ngo'er erkender, at en universalløsning er uanvendelig — dvs. en ren overførsel af standarderne for landeopdelt rapportering for udvindingsindustrien til andre industrier, f.eks. ved blot at udvide direktivets anvendelsesområde. Det vil være nødvendigt med skræddersyede krav for eventuelle andre sektorer. En anden bekymring er, at effektiviteten af en sådan foranstaltning også i høj grad afhænger af en virksomheds størrelse og sektorens indbyrdes afhængighed. Det betyder, at det kan være upraktisk at definere et passende anvendelsesområde i EU-retten for visse sektorer, da det vil afhænge af, hvor meget EU-industrier har investeret i udlandet lokalt i den relevante sektor, om de er store nok i sig selv, og om de betaler betydelige beløb til offentlige myndigheder. Mens målet med landeopdelt rapportering primært er at styrke lokalbefolkninger, der står over for udnyttelse af deres naturlige og ikkevedvarende ressourcer, er en sådan rapportering desuden muligvis ikke egnet til at nå lignende mål i sektorer, hvor miljø- og nærhedsfaktorer ikke er iboende faktorer. Revision Revision er ikke et obligatorisk rapporteringskrav. Visse store multinationale virksomheder benytter sig imidlertid frivilligt af uafhængige revisorer til at give yderligere sikkerhed med henblik på at øge troværdigheden og pålideligheden af deres rapporter for brugerne. Hvis revisionen var obligatorisk, ville interessenterne gerne have yderligere specificering af opgavetype, sikkerhedsniveau, timing, rapporteringsindhold og offentliggørelse. Under antagelse af en traditionel revisionsopgave anslår VVA de årlige omkostninger til mellem 450 000 EUR og 1 500 000 EUR pr. virksomhed. Under antagelse af en enklere reviewopgave med begrænset sikkerhed, vil dette beløb falde til mellem 250 000 og 450 000 EUR. Omkostningerne ved andre opgavetyper — med eller uden sikkerhed — blev ikke vurderet. Revisionen af landeopdelt rapportering er ikke en topprioritet for civilsamfundet som brugere, selv om de anerkender, at en revision af landeopdelt rapportering vil øge tilliden og strømline anvendelsen af standarder. Forventninger om, at revisionsfunktionen kan bidrage til at rette op på svage punkter i standarder som dem, der er beskrevet i denne rapport, kan under alle omstændigheder være forfejlet. Erhvervslivet og de regulerende myndigheder støtter normalt ikke (eller stiller i det mindste spørgsmål ved) revisionen ud fra et cost-benefit-synspunkt. Offentlig landeopdelt rapportering, der gælder for multinationale selskaber generelt I 2016 foreslog Kommissionen lovgivning, der pålægger store virksomheder årligt at udarbejde en landeopdelt rapportering for hver medlemsstat og de tredjelande, hvor de opererer, med oplysninger om overskud og indbetalt skat af overskud( ). Indkøb af mineraler (due diligence)

EU har vedtaget lovgivning om due diligence-forpligtelser i forsyningskæden i forbindelse med indkøb af mineraler (forordning (EU) 2017/821)( ). Konklusion Landeopdelt rapportering er en nylig indberetningsforpligtelse. Rapporterne har kun været tilgængelige i nogle få regnskabsår. Det vil være nødvendigt med en længere observationsperiode for at kunne foretage en grundigere vurdering af visse aspekter af effektiviteten og eventuelle langsigtede virkninger for EU's energiforsyning. Gennemgangen fremhæver en række svagheder i rapporteringsstandarderne. Disse hæmmer adgangen til og anvendelsen af rapporterne, men er ikke fatale fejl. Navnlig den måde, hvorpå skovbrugssektoren indarbejdes i lovgivningen på dette område, synes ikke at være optimal. Det er ubestrideligt, at politikken generelt gør sektoren mere gennemsigtig, men den globale tilpasning er fortsat et stort problem for industrien. Det er grunden til, at både civilsamfundet og industrien ønsker, at tilsynsmyndighederne intensiverer bestræbelserne på at opnå lige vilkår på globalt plan. Ikke-finansielle oplysninger, der skal offentliggøres af visse virksomheder af interesse for offentligheden Revisionsklausul: Direktiv 2014/95/EU (direktivet om ikke-finansiel rapportering) — artikel 3 Effektivitet Det arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, der er vedlagt denne rapport, har undersøgt effektiviteten af direktivet om ikke-finansiel rapportering ud fra forskellige synsvinkler, herunder relevansen, pålideligheden og sammenligneligheden af de oplysninger, der offentliggøres i overensstemmelse med kravene heri. Med hensyn til relevans er der en betydelig mængde dokumentation for, at mange virksomheder ikke offentliggør væsentlige ikke-finansielle oplysninger om alle vigtige bæredygtighedsrelaterede spørgsmål. Samtidig offentliggør virksomhederne betydelige mængder oplysninger, som er uvæsentlige, hvilket gør det sværere for brugerne at finde de oplysninger, de søger. Disse konklusioner gælder for oplysninger om virksomhedens indvirkning på bæredygtighedsrelaterede forhold og for oplysninger om disse forholds indvirkning på virksomhedens udvikling, resultater og stilling. I den offentlige høring, som Kommissionens tjenestegrene afholdt i 2020 med henblik på at forberede en revision af direktivet om ikke-finansiel rapportering, sagde kun 6 % af brugerne, at de ikke havde oplevet problemer med virksomhedernes manglende offentliggørelse af alle relevante oplysninger. Klassificeringsforordningen vil føre til fremskridt i virksomhedernes rapportering om virkningen af virksomhedernes aktiviteter med hensyn til EU's miljømål. Initiativer inden for naturkapitalregnskaber og miljøaftryksmetoder er også relevante i denne henseende. Anvendelsen af udtrykket "ikke-finansielle oplysninger" er problematisk i forbindelse med bæredygtighedsrelaterede oplysninger. Dette skyldes, at oplysninger vedrørende fysiske risici, overgangsrisici eller omdømmemæssige risici faktisk kan være finansielt væsentlige, selv om de ikke opfylder de indregnings- eller oplysningskrav, der gælder for årsregnskaber. Med hensyn til sammenligneligheden hævdede respondenterne i den offentlige høring, der blev gennemført i 2018 som led i kvalitetskontrollen af EU's ramme for virksomhedsrapportering, at de havde svært ved at sammenligne virksomhedernes ikke-finansielle oplysninger. Dette er i tråd med konklusionerne i de fleste rapporter og analyser og med forskellige interessenters synspunkter. Som svar på den offentlige høring i 2020 sagde 84 % af brugerne, at den begrænsede sammenlignelighed af ikke-finansielle oplysninger var et stort problem. Der mangler konsekvens i både indholdet og præsentationen af bæredygtighedsrelaterede oplysninger. De eksisterende standarder og rapporteringsrammer har ikke været i stand til på passende vis at løse denne situation. Brugere af ikke-finansielle oplysninger, herunder investorer og civilsamfundsorganisationer, har også anført, at de mange forskellige steder, hvor ikke-finansielle oplysninger indberettes, kan hindre adgangen til oplysningerne og i høj grad påvirke sammenligneligheden heraf. Som bemærket i arbejdsdokumentet kan digitalisering også spille en rolle med hensyn til at forbedre tilgængeligheden og anvendeligheden af ikke-finansielle oplysninger. Et stort flertal (82 %) af alle respondenter i den åbne offentlige høring i 2020 mente, at et krav om, at virksomhederne skal anvende fælles rapporteringsstandarder, ville løse de største problemer med den nuværende ikke-finansielle rapportering. Som svar på den offentlige høring i 2020() sagde 73 % af brugerne, at den begrænsede pålidelighed af ikke-finansielle oplysninger i virksomhedsrapporter var et stort problem. Mange brugere hævder, at dette hovedsagelig skyldes, at der ikke stilles krav om sikkerhed for indholdet af ikke-finansielle redegørelser. Nogle interessenter hævder, at der for at kunne give sikkerhed for oplysninger skal være en rapporteringsstandard eller -ramme, som revisionsfirmaer kan bruge til at vurdere de oplysninger, som virksomhederne indberetter. Desuden synes muligheden for at tillade offentliggørelse af en virksomheds ikke-finansielle redegørelse i en særskilt rapport, som 20 medlemsstater har gjort brug af, at underminere direktivets effektivitet. Offentliggørelse af ikke-finansielle oplysninger i en særskilt rapport i stedet for i ledelsesberetningen kan føre til den antagelse, at de offentliggjorte oplysninger ikke er vigtige for forståelsen af selskabets økonomiske præstation, men dette er ikke altid tilfældet. Desuden er der i mange medlemsstater mangler i håndhævelsen og tilsynet, som skyldes en række faktorer. Disse omfatter usikkerhed om tilsynsmyndighedernes retlige mandat på området. Tilsynsmyndighederne påpeger selv, at håndhævelsen af direktivet vanskeliggøres af fleksibiliteten i nogle af oplysningskravene. Direktivet om ikke-finansiel rapportering anses heller ikke for at være fuldt ud effektivt set ud fra de udarbejdende parters synspunkt, hvoraf mange har unødvendige omkostninger i forbindelse med ikke-finansiel rapportering. Fleksibiliteten og den manglende granularitet i direktivet om ikke-finansiel rapportering betyder, at mange udarbejdende parter står over for vanskeligheder og kompleksitet, når de beslutter, hvilke oplysninger der skal rapporteres. De er også under pres for at rapportere i overensstemmelse med en række overlappende private rapporteringsrammer og -initiativer og reagere på anmodninger om oplysninger fra interessenter ud over, hvad de skal indberette i henhold til direktivet om ikke-finansiel rapportering. Anvendelsesområde Mange virksomheder, som brugere har behov for ikke-finansielle oplysninger fra, er ikke forpligtet til at rapportere sådanne oplysninger. Den offentlige høring i 2020 viste, at et flertal af respondenterne gik ind for at udvide direktivets anvendelsesområde til at omfatte alle store virksomheder (70 % af respondenterne) og alle virksomheder med værdipapirer, der er noteret på regulerede markeder i EU (62 % af respondenterne). Årsagerne til at overveje at udvide anvendelsesområdet til store ikke-børsnoterede virksomheder omfatter det forhold, at en virksomheds indvirkning på samfundet og miljøet ikke afhænger af, om den er børsnoteret eller ej. En udvidelse af anvendelsesområdet til alle børsnoterede virksomheder kan anses for at være vigtig set ud fra et investorbeskyttelsesperspektiv i betragtning af den stigende relevans af bæredygtighedsrelaterede risici. Det kan også være nødvendigt for at sikre, at deltagere på det finansielle marked har de oplysninger, de har brug for, fra alle de virksomheder, der investeres i, for at kunne opfylde deres egne krav om offentliggørelse af bæredygtighedsoplysninger i henhold til forordningen om oplysninger om bæredygtig finansiering, og for at sikre, at de ikke beslutter at udelukke mindre børsnoterede virksomheder fra investeringsporteføljer, fordi sådanne virksomheder ikke indberetter de nødvendige oplysninger.

Relevans Selv om de oprindelige mål i direktivet om ikke-finansiel rapportering stadig er yderst relevante, er direktivet ikke længere egnet til formålet. Dette skyldes den politiske og lovgivningsmæssige udvikling på andre områder, en stigende efterspørgsel efter oplysninger fra investorer og den seneste udvikling i internationalt anerkendte rapporteringsrammer og -retningslinjer. På globalt plan har aftalen fra 2015 om FN's mål for bæredygtig udvikling og Parisaftalen fra 2016 om klimaændringer givet et stærkere politisk incitament til omstillingen til en bæredygtig økonomi og bidraget til en voksende bevidsthed om den strategiske betydning af bæredygtighedsspørgsmål blandt virksomheder og investorer. På EU-plan har handlingsplanen for bæredygtig finansiering fra 2018 og den europæiske grønne pagt fra 2019 i betydelig grad øget Europas politiske ambition om så hurtigt som muligt at bevæge sig i retning af et bæredygtigt økonomisk og finansielt system. Som led i handlingsplanen for bæredygtig finansiering har EU vedtaget klassificeringsforordningen og forordningen om oplysninger om bæredygtig finansiering. Begge retsakter har betydelige konsekvenser for de ikke-finansielle oplysninger, som virksomhederne skal offentliggøre. Ved at indføre krav om offentliggørelse af bæredygtighed for deltagere på det finansielle marked vil forordningen om oplysninger om bæredygtig finansiering have en direkte indvirkning på de oplysninger, de har brug for fra de virksomheder, der investeres i. Klassificeringsforordningen pålægger virksomheder, der er omfattet af direktivet om ikke-finansiel rapportering, nye krav om at oplyse om deres tilpasning til aktiviteter, der opfylder kriterierne for miljømæssig bæredygtighed i henhold til klassificeringssystemet. Der har været en betydelig udvikling i de internationale rammer og retningslinjer for ikke-finansiel rapportering. Siden 2014 har der været en kraftig vækst i antallet af forskellige initiativer, som delvist overlapper hinanden og ikke altid er i overensstemmelse med hinanden. I 2016 offentliggjorde Global Reporting Initiative() sine første standarder på grundlag af sine tidligere generationer af retningslinjer. I 2018 offentliggjorde Sustainability Accounting Standards Board (SASB) 77 branchestandarder for offentliggørelse af finansielt væsentlige bæredygtighedsrelaterede oplysninger. Taskforcen om klimarelaterede finansielle oplysninger (TCFD), der blev oprettet af G20's råd for finansiel stabilitet, offentliggjorde sine anbefalinger i 2017. Anbefalingerne gav anledning til udbredt interesse for markedet. Andre udviklinger siden 2014 omfatter en hensigtserklæring fra fem internationale initiativer vedrørende bæredygtighedsrapportering, et initiativ fra Det Verdensøkonomiske Forum til udvikling af fælles indikatorer for rapportering og lanceringen i 2020 af en offentlig høring fra International Financial Reporting Standards Foundation om en mulig udvidelse af dens arbejde til at omfatte ikke-finansiel rapportering. Vejlednings- og metodeniveau I midten af 2017 offentliggjorde Kommissionen som krævet i henhold til direktivet ikke-bindende retningslinjer for at hjælpe virksomhederne med at gennemføre det. De giver en generel ikke-bindende vejledning til virksomhederne, herunder eksempler på offentliggørelse for hvert rapporteringsområde. Der er ikke meget, der tyder på, at de ikke-bindende retningslinjer for ikke-finansiel rapportering, som Kommissionen offentliggjorde i henhold til direktivet i 2017, har haft en betydelig indvirkning. Retningslinjernes frivillige karakter betyder, at virksomhederne frit kan anvende dem eller lade være, alt efter hvad de finder hensigtsmæssigt. Alt i alt betyder det, at de ikke i sig selv kan sikre sammenligneligheden af oplysninger mellem virksomheder eller offentliggørelse af oplysninger, som brugerne mener er relevante. De ikke-bindende retningslinjer kan endda øge den kompleksitet, som de udarbejdende parter skal kæmpe med. Dette risikerer at være tilfældet, hvis de udarbejdende parter opfatter retningslinjerne som et supplement til de forskellige private ikke-finansielle standarder og rammer, uden at det pres, der er forbundet med at tage hensyn til de enkelte standarder og rammer individuelt og reagere på interessenternes anmodninger om yderligere oplysninger, fjernes. I juni 2019 offentliggjorde Kommissionen et tillæg til sine retningslinjer fra 2017 med fokus på rapportering af klimarelaterede oplysninger og integration af anbefalingerne fra TCFD. Da dette tillæg fokuserer på et særligt spørgsmål (klima), forventes det at få en større indvirkning på sammenligneligheden af de oplysninger, som virksomhederne offentliggør. Konklusion I den europæiske grønne pagt meddelte Kommissionen, at den havde til hensigt at revidere direktivet om ikke-finansiel rapportering. I henhold til sit reviderede arbejdsprogram for 2020 vil Kommissionen vedtage et forslag om revision af direktivet om ikke-finansiel rapportering i 2021. De vigtigste spørgsmål, der er på spil, omfatter: de rapporterede oplysningers begrænsede sammenlignelighed og pålidelighed, det forhold, at mange virksomheder ikke indberetter oplysninger, som brugere mener er relevante, og det forhold, at mange virksomheder, fra hvem brugerne har behov for ikke-finansielle oplysninger, ikke indberetter sådanne oplysninger. Indføring af et krav om, at virksomheder skal rapportere i henhold til fælles ikke-finansielle rapporteringsstandarder, er en afgørende del af puslespillet i forbindelse med håndteringen af disse spørgsmål. Oplysningskrav for udstedere med værdipapirer, der er noteret på regulerede markeder i EU Revisionsklausul: Direktiv 2013/50/EU (gennemsigtighedsdirektivet) — artikel 5 Direktivets indvirkning på små og mellemstore udstedere Direktiv 2013/50/EU om ændring af direktiv 2004/109/EF (gennemsigtighedsdirektivet) ophævede forpligtelsen til at offentliggøre kvartalsvise finansielle oplysninger(). Formålet hermed var at mindske den administrative byrde for børsnoterede virksomheder(), tilskynde til mere langsigtede investeringer og forbedre små og mellemstore udstederes adgang til kapital(). Direktivet giver medlemsstaterne og de regulerede markeder mulighed for at kræve kvartalsvis rapportering, for så vidt som den står i rimeligt forhold til de faktorer, der bidrager til investeringsbeslutninger, og ikke udgør en uforholdsmæssig stor finansiel byrde for udstederne i den pågældende medlemsstat. Den forlænger også fristen for offentliggørelse af halvårsrapporter til tre måneder efter rapporteringsperiodens udløb for at give yderligere fleksibilitet og øge synligheden af små og mellemstore udstedere. Nogle år senere mener markederne, at disse gennemsigtighedsregler generelt er forholdsmæssige og nøjagtige for små og mellemstore udstedere(). Afskaffelsen af forpligtelsen til kvartalsvis rapportering opfattes som en lettelse af den administrative byrde for børsnoterede virksomheder uden nogen negativ indvirkning på investorbeskyttelsen. Der er imidlertid tegn på, at mange udstedere stadig offentliggør kvartalsvise rapporter — enten frivilligt() eller fordi det kræves af deres respektive medlemsstater eller regulerede markeder(). Dette har haft den virkning, at omfanget er blevet begrænset, og at virkningen af ophævelsen af forpligtelsen til kvartalsvis rapportering er blevet svækket. Digitalisering I henhold til gennemsigtighedsdirektivet skal hver medlemsstat oprette en opbevaringsmekanisme (den officielt udpegede mekanisme) for at sikre, at offentligheden kan få adgang til de oplysninger, der offentliggøres af børsnoterede virksomheder. Gennemsigtighedsdirektivet baner vejen for centraliseret adgang til regulerede oplysninger i form af en europæisk elektronisk adgangsportal (EEAP). EEAP er endnu ikke operationel, men forordning 2016/1437() er et springbræt på vejen mod at strømline adgangen til oplysninger med dette adgangspunkt(). Adgangen til information er dog stadig fragmenteret. I sin nye handlingsplan for kapitalmarkedsunionen( ) foreslår Kommissionen at færdiggøre kapitalmarkedsunionen ved at oprette en EU-dækkende platform — det europæiske fælles adgangspunkt (ESAP). På samme måde har strategien for digital finansiering() til formål at skabe et europæisk finansielt dataområde for at fremme datadreven innovation på grundlag af den europæiske datastrategi, herunder lettere adgang til og brug af data. I forlængelse af ændringerne til gennemsigtighedsdirektivet fra 2013 vedtog Kommissionen i 2019 en delegeret forordning om oprettelse af et europæisk fælles elektronisk format (ESEF) med henblik på børsnoterede virksomheders udarbejdelse af årsregnskaber (ESEF-forordningen)(). ESEF-forordningen finder anvendelse på virksomheder fra regnskabsåret 2020 (dvs. de første årsregnskaber i ESEF vil blive offentliggjort i 2021)(). Formålet er at gøre rapporteringen nemmere og lette digital analyse og sammenlignelighed af årsregnskaberne for brugerne af oplysningerne. ESEF kombinerer XHTML-formatet (Extensible Hypertext Markup Language) med den interne datastruktur, der bygger på iXBRL (inline eXtensible Business Reporting Language). ESEF-forordningen indeholder bestemmelser om en gradvis udvikling af ESEF. Bloktagging af noter bliver obligatorisk fra regnskabsåret 2022. Desuden er der endnu ikke taget stilling til specifikationerne for den klassificering, der skal anvendes i forbindelse med juridiske enheders rapportering ved hjælp af nationale almindeligt anerkendte regnskabsprincipper eller almindeligt anerkendte regnskabsprincipper uden for EU. Selv om ESEF-forordningen endnu ikke er blevet anvendt, har den givet anledning til en række bekymringer for de rapporterende virksomheder, nationale tilsynsmyndigheder og tilsynsorganer, navnlig med hensyn til revisionen af regnskaber, der er i overensstemmelse med ESEF. For at vejlede markedet og sikre konvergens i national revisionspraksis offentliggjorde Committee of European Auditing Oversight Organizations (CEAOB) i november 2019 ikke-bindende retningslinjer for revision af ESEF i praksis(). Desuden offentliggjorde Kommissionen en fortolkende meddelelse i november 2020().