KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 09.09.1996 
KOM(%) 434 endelig udg. 
BERETNING FRA KOMMISSIONFN 
OM DEN SÆRLIGE UDDANNELSE TIL ALMENT PRAKTISERENDE LÆGE, 
DER OMHANDLES I AFSNIT IVI RÅDETS DIREKTIV 93/16/EØF 
AF 5. APRIL 1993 OM FREMME AF DEN FRIE BEVÆGELIGHED 
FOR LÆGER OG GENSIDIG ANERKENDELSE AF DERES 
EKSAMENSBEVISER, CERTIFIKATER OG ANDRE 
KVALIFIKA TIONSBEVISER 

INDLEDNING 
Nærværende rapport vedrører gennemførelse af afsnit IV i Rådets direktiv 93/16/EØF af 
5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af 
deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser1. 
Dette direktiv (i det følgende benævnt "lægedirektivet") indeholder en kodificering af alle 
de direktiver, der er vedtaget mellem 1975 og 1993, om den gensidige anerkendelse af 
lægers kvalifikationer, og som indeholder foranstaltninger, der har til formål at fremme 
den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser på det 
lægelige område samt de foranstaltninger, der har til formål at fremme koordineringen af 
de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om udøvelse af virksomhed som 
læge. Samtidig med konsolideringen af disse direktiver blev det anset for 
hensigtsmæssigt at inkorporere Rådets direktiv 86/457/EØF af 15. september 1986 om en 
særlig uddannelse til alment praktiserende læge2. Det er dette direktiv, der nu udgør 
afsnit IV i lægedirektivet. 
I henhold til afsnit IV i lægedirektivet skal Kommissionen forelægge to rapporter. I 
artikel 33 står der, at "på grundlag af den indhentede erfaring og under hensyn til 
udviklingen indenfor uddannelsen til alment praktiserende læge forelægger Kommissionen 
senest den 1. januar 1996 Rådet en rapport om gennemførelsen af artikel 31 og 32". 
I artikel 40 anføres det endvidere, at "på grundlag af de indvundne erfaringer og under 
hensyn til udviklingen i uddannelserne indenfor almen medicin forelægger Kommissionen 
senest den 1. januar 1997 Rådet en beretning om anvendelsen af nærværende afsnit og i 
givet fald passende forslag med henblik på en relevant uddannelse af alle alment 
praktiserende læger, der opfylder de særlige krav, som udøvelsen af dette erhverv stiller". 
Under arbejdet i Det Rådgivende Udvalg om Lægeuddannelsen i forbindelse med 
forberedelsen af den i artikel 33 nævnte rapport blev det hurtigt klart, at gennemgangen 
af indholdet af den særlige uddannelse til alment praktiserende læge, hvortil minimums­
kravene er fastsat i artikel 31, må ske på et bredere grundlag. Dette synspunkt støttes af 
det ræsonnement, der ligger bag direktiv 86/457/EØF, hvoraf det klart fremgår, at 
indførelse af en særlig uddannelse til alment praktiserende læge må ske gradvist. 
1 EFTnr. L 165 af 7.7.1993, s. 1. 
2 EFT nr. L 267 af 19.9.1986, s. 26. 
2 
I overensstemmelse med den sjette begrundelse i sidstnævnte direktiv krævedes det i 
første fase, at medlemsstaterne skulle indføre en særlig uddannelse inden for almen 
medicin, en uddannelse, der på det pågældende tidspunkt var frivillig for læger. Anden 
fase var kravet om en særlig uddannelse inden for almen medicin for alle læger, som 
udøver virksomhed som alment praktiserende læger inden for rammerne af en social 
sikringsordning. Tredje fase er forelæggelse af en rapport til Rådet om udviklingen på 
dette område og nye forslag med henblik på virkeliggørelsen af disse mål. I beskrivelsen 
af disse tre faser anførte Kommissionen i sine forberedende dokumenter (travaux 
préparatoires) vedrørende tredje fase "forskellen fra de to første faser er, at den ikke 
omfatter reform på det lovgivningsmæssige eller administrative område, men giver 
mulighed for overvejelser inden den endelige fastsættelse af de tilsigtede mål med henblik 
på gennemførelse af anden fase i alle medlemsstater og fastlæggelse af de arbejds­
opgaver, som læger uden supplerende uddannelse, det være sig alment praktiserende 
læger eller speciallæger, skal varetage indenfor det nationale sundhedssystem". 
Arbejdet i arbejdsgruppen under Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen resul­
terede i udarbejdelse af en rapport og en række henstillinger. Disse henstillinger, der er 
knyttet som bilag til dette dokument, indeholder de forskellige aspekter, der blev 
behandlet i arbejdsgruppen. 
På denne baggrund finder Kommissionen det ikke hensigtsmæssigt at ændre de konklu­
sioner, der blev vedtaget af Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen. Den fore­
trækker at fremlægge alle de spørgsmål, der allerede er belyst, i en enkelt rapport, som er 
i overensstemmelse med kravene i artikel 33 og 40 i lægedirektivet. 
Endelig er nærværende rapport først og fremmest beregnet til at danne grundlag for råd­
slagning og for den dialog, Kommissionen gerne vil indlede med de berørte institutioner, 
instanser og kredse inden for området for den særlige uddannelse til alment praktiserende 
læge. 
Den indeholder derfor ikke noget forslag til retsakt. 
AFSNIT 1 
Indledning 
1.1. Denne rapport indeholder Kommissionens forslag i overensstemmelse med 
artikel 33 og 40 i lægedirektivet om: 
a) gennemførelse af afsnit IV, herunder især artikel 31 og 32 (minimumskrav 
om en særlig uddannelse til alment praktiserende læge) 
b) overvejelser om fortsat harmonisering af uddannelsen til alment praktiserende 
læge og afslutning af reformen og 
c) den lære, der kan drages af de indhøstede erfaringer. 
1.2. Rapporten er inddelt i fem afsnit. Afsnit 1 indeholder indledning og baggrund, 
afsnit 2 virkningen af indførelsen af en særlig uddannelse til alment praktiserende 
læge for alle de nationale uddannelsessystemer, afsnit 3 revision, afsnit 4 følger 
og resumé af forslagene og afsnit 5 konklusion. 
1.3. Rapporten indeholder bl.a. henstillingerne fra Det Rådgivende Udvalg for 
Lægeuddannelsen samt henstillingerne fra Den Europæiske Sammenslutning af 
Alment Praktiserende Læger (se afsnit 3). 
Baggrund 
1.4. Direktiv 86/457/EØF (nu afsnit IV i lægedirektivet) omhandler en særlig uddan­
nelse til alment praktiserende læge og en klar tidsplan for uddannelsens indførelse. I 
1975 var der en særlig uddannelse til alment praktiserende læge i nogle 
medlemsstater, feks. Nederlandene og Danmark. Man anså det imidlertid dengang 
for at være for tidligt at indføre en sådan uddannelse på EF-plan. Afsnit IV var 
udarbejdet på grundlag af en rapport og udtalelse fra Det Rådgivende Udvalg for 
Lægeuddannelsen, der var vedtaget i marts 19793. 
1.5. Bestemmelserne fra 1986 blev indført gradvis. Medlemsstaterne skulle indføre den 
særlige uddannelse til alment praktiserende læge, således at de første 
eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for afsluttet uddannelse 
Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen, dok. IM/D/697/3/77. 
4 
kunne udstedes senest 1. januar 1990 (artikel 30). Det var først fra I. januar 1995, at 
alle alment praktiserende læger, der arbejder inden for medlemsstaternes sociale 
sikringsordning, skulle være i besiddelse af de kvalifikationsbeviser, der er anført i 
artikel 30 (artikel 36, stk. 1). Lægedirektivets artikel 40 fastsætter, at den særlige 
uddannelse til alment praktiserende læge skal indføres i sidste fase efter 1997. 
Denne lange frist for indførelse af den særlige uddannelse til alment praktiserende 
læge blev dengang anset for at være nødvendig for at forberede EF til det dengang 
nye fagområde. Tanken var, at man skulle anerkende den alment praktiserende 
læges særlige rolle og virke i medlemsstaternes sundhedssystem. I mange 
medlemsstater er almen medicin nu blevet et speciale i lighed med de andre 
speciallægeuddannelser, der er anført i lægedirektivets artikel 5 og 7. 
Det bør desuden i denne forbindelse bemærkes, at Det rådgivende Udvalg hen­
stillede til medlemsstaterne, at de anerkender almen medicin som en særlig 
uddannelse i lighed med de anerkendte speciallægeuddannelser (henstilling fra 
marts 1979, tidligere nævnt i punkt 1.4). Det skal erindres, at ved udgangen af tredje 
fase skal den særlige uddannelse i almen medicin gøres obligatorisk for alle dem, 
der arbejder som alment praktiserende læge. Den i lægedirektivet omhandlede 
grunduddannelse vil med andre ord kun give adgang til erhvervelse af et 
kvalifikationsbevis, der giver adgang til speciallægeuddannelse, herunder den 
særlige uddannelse til alment praktiserende læge. 
1.6. Den planlagte fremgangsmåde var endvidere nødvendig for at give medlems­
staterne mulighed for at tilpasse deres uddannelsessystemer, så man kunne finde 
plads til de unge læger. I nogle medlemsstater var begrebet omkring alment 
praktiserende læger ikke så udviklet. Det er derfor, at man fandt det nødvendigt at 
gå gradvis frem. Det er opfattelsen, at tilpasninger, især på uddannelsesområdet, 
er meget tidskrævende. 
1.7. Artikel 31, stk. 3, gør besiddelse af de i artikel 3 omhandlede eksamensbeviser, 
certifikater og andre kvalifikationsbeviser til en forudsætning for udstedelse af de 
i artikel 30 omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikations­
beviser. Artikel 31 indeholder endvidere minimumskrav til indhold, varighed og 
andre generelle kriterier for den særlige uddannelse til alment praktiserende læge. 
1.8. Artikel 32, litra a), indeholder en midlertidig undtagelse for de medlemsstater, 
hvor uddannelsen til alment praktiserende læge sker i forbindelse med udøvelse af 
virksomhed i egen praksis. Det blev udtrykkeligt forudset i 1986, at indførelsen af 
forpligtelserne i artikel 31 og 32 ville kræve tid, ressourcer og nøje planlægning af 
hensyn til professionen, patienterne og myndighederne. Det blev endvidere 
forudset, at artikel 31 ville få følgevirkninger for artikel 23 og 24 
(minimumskriterier for grunduddannelsen og speciallægeuddannelser). I 
artikel 33 fastsættes den 1. januar 1996 derfor som revisionsdato. 
AFSNIT 2 
Virkning af indførelsen af en særlig uddannelse til alment praktiserende læge for 
alle de nationale uddannelsessystemer 
2.1. I 1975 omfattede Fællesskabets ordning for gensidig anerkendelse af eksamens­
beviser for læger koordination af basisuddannelsen og visse specialuddannelser. 
Andre postgraduate uddannelser, som resulterer i erhvervelse af kvalifikationer, 
der ikke er specificeret i hverken artikel 5 eller artikel 7, koordineres ikke. Retten 
til fri bevægelighed for læger med kvalifikationer inden for et område, der ikke er 
specificeret i direktivet, bygger på gensidig anerkendelse i henhold til artikel 8. 
2.2. Indtil 1. januar 1995 havde en læge, der havde afsluttet grunduddannelsen og var i 
besiddelse af et eksamensbevis, certifikat og andet kvalifikationsbevis som anført 
i artikel 3, adgang til at udøve erhverv som alment praktiserende læge i et EF-
værtsland. Medlemsstaterne havde ret til at opretholde deres nationale krav med 
hensyn til en særlig - eller faglig - uddannelse ud over basisuddannelsen for 
udøvelse af erhverv som alment praktiserende læge inden for deres eget område, 
men var forpligtet til at godkende vandrende læger fra andre medlemsstater, som 
ikke havde nogen særlig uddannelse til alment praktiserende læge, og som 
ønskede at udøve virksomhed som sådan. 
2.3. Fra 1. januar 1995 skal alle læger, der udøver virksomhed som alment prakti­
serende læge inden for rammerne af en national social sikringsordning være i 
besiddelse af det i artikel 30 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet 
kvalifikationsbevis (artikel 36, stk. 1). Medlemsstaterne havde naturligvis ret til at 
overdrage erhvervede rettigheder til alment praktiserende læger, der blev anset for 
at have erhvervet de nationale rettigheder i en almindelig praksis. Derudover fik 
de læger, der allerede var etableret som alment praktiserende læge inden for et 
værtslands nationale sociale sikringsordning inden 31. december 1994, overdraget 
de erhvervede rettigheder i medfør af artikel 36, stk. 2, andet led. Under visse 
omstændigheder kan medlemsstater udstede et eksamensbevis, certifikat eller 
andet kvalifikationsbevis inden for almen medicin til dem, som har en anden 
specialuddannelse og opfylder artikel 35. 
2.4. Indførelse af den særlige uddannelse til alment praktiserende læge havde for­
skellige virkninger for de forskellige nationale uddannelsessystemer. I nogle 
medlemsstater blev almen medicin betragtet på linje med andre 
specialuddannelser eller behandlet som en disciplin i sig selv. I andre 
medlemsstater er den overgang, hvor man fra at behandle almen medicin som et 
område, der er åben for enhver læge, som blot er i besiddelse af de i artikel 3 
anførte eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, til den 
nuværende situation, hvor almen medicin skal betragtes som en særskilt 
postgraduat disciplin i sig selv, endnu ikke er gennemført. Kravet i afsnit IV om 
en supplerende uddannelse i mindst 2 år betragtes som en videreførelse af 
kandidatuddannelsen. 
6 
2.5. Selv om et i artikel 3 omhandlet eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifika­
tionsbevis er udstedt ved afslutningen af kandidatuddannelsen giver et sådant 
eksamensbevis, certifikat eller kvalifikationsbevis ikke ihændehaveren i nogle 
medlemsstater adgang til lægeprofessionen efter 1. januar 1995. I disse medlems­
stater udøves virksomhed som alment praktiserende læge udelukkende inden for 
de nationale sociale sikringsordninger, og der findes adgangsbetingelser for at 
begrænse antallet af kandidater til supplerende uddannelse eller speciallæge­
uddannelse. Kombinationen af de to faktorer betød, at læger, der var i besiddelse 
af et i artikel 3 omhandlet eksamensbevis, og som ikke havde sikret sig en 
uddannelsesstilling enten inden for almen medicin eller specialuddannelse, fandt, 
at de ikke var i stand til at arbejde, medens de tidligere var i stand til at arbejde 
som alment praktiserende læger, indtil de havde kvalificeret sig til at få adgang til 
en specialuddannelse. 
2.6. Artikel 36, stk. 1, kræver, at hver medlemsstat sikrer, at enhver alment praktise­
rende læge inden for den nationale sociale sikringsordning har en særlig uddan­
nelse, med forbehold naturligvis af bestemmelserne om erhvervede rettigheder. 
Virkningen af denne bestemmelse er, at medlemsstaterne skal sikre sig, at stats­
borgere fra tredjelande og unionsborgere, som er indehavere af eksamensbeviser, 
certifikater eller andre kvalifikationer fra et tredjeland, har en særlig uddannelse i 
overensstemmelse med de nationale bestemmelser, hvis de skal have tilladelse til 
at udøve virksomhed som læge inden for rammerne af den nationale sociale 
sikringsordning. 
2.7. Artikel 36, stk. 5, gør det klart, at direktivets krav ikke forhindrer medlemsstater i 
at tillade personer, der har erhvervet en lægeuddannelse eller særlig uddannelse 
eller begge uden for EU i at udøve virksomhed som praktiserende læge i overens­
stemmelse med deres egne regler inden for rammerne af den nationale sociale 
sikringsordning. 
2.8. I henhold til artikel 37, stk. 2, skal medlemsstaterne anerkende en attestation om 
erhvervede rettigheder (artikel 36, stk. 4), der er udstedt af en anden medlemsstat. 
Hvis en medlemsstat udsteder en attestation om erhvervede rettigheder til en 
unionsborger, der virker som alment praktiserende læge inden for rammerne af 
den nationale sociale sikringsordning, er en værtsmedlemsstat forpligtet til uden 
videre at anerkende denne attestation og tillægge den samme gyldighed inden for 
sit område. 
2.9. Artikel 34 omfatter deltidsuddannelse til alment praktiserende læge. Uddannelse 
på deltidsbasis blev anset for at være relevant. I nogle medlemsstater var der 
alvorlige problemer med at opfylde kravet om, at den ugentlige varighed af 
deltidsuddannelsen ikke må være under 60% af den ugentlige varighed af uddan­
nelsen på heltidsbasis. 
7 
I henhold til bestemmelserne om deltidsuddannelse inden for andre områder er det 
nødvendige minimum for at sikre, at uddannelsen kvalitativt er på samme niveau 
som heltidsuddannelsen sat til 50%. 
Medlemsstaternes uddannelser til alment praktiserende læger omfatter ofte en 
komponent bestående af en vis specialuddannelse, og nogle specialuddannelser 
omfatter perioder med uddannelse i almen medicin. 
De forskellige bestemmelser om uddannelse i almen medicin og 
specialuddannelse resulterer i unødvendige komplikationer. 
AFSNIT 3 
Overvejelser om en eventuel revision af direktivet 
3.1. Udviklingen inden for uddannelsen og sundhedsvæsenet på nationalt plan og i 
medlemsstaternes anerkendelsessystemer har nødvendiggjort, at der foretages en 
revision på EU-plan af uddannelsens kvalitet og de nationale ordninger for 
anerkendelse. 
Professionens repræsentanter på EU-plan, især inden for UEMO4, CP5, UEMS6 
og PWG7 har endvidere fremsat forslag om evaluering af uddannelsens kvalitet. 
Kommissionen anmodede Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen om en 
udtalelse for at medtage professionens synspunkter vedrørende kvaliteten af 
lægeuddannelsen i den rapport, Kommissionen skal udarbejde i henhold til 
artikel 33. Med hensyn til afsnit IV har professionen rejst følgende spørgsmål i 
nedenstående stk. 3.2.-3.9. 
Uddannelsen til alment praktiserende læge - på postgraduait niveau 
3.2. I direktivets 21. betragtning står der, "at det ikke er afgørende, om denne uddan­
nelse i almen medicin gives inden for eller uden for rammerne af den nationale 
medicinske grunduddannelse". Erfaringen synes at vise, at lægedirektivet vil kunne 
revideres, således at det bestemmes, at den særlige uddannelse til alment 
praktiserende læge først kan påbegyndes, når den uddannelse, der er fælles for alle 
læger, er afsluttet, og at den bør påbegyndes på samme tidspunkt som de øvrige 
special lægeuddannel ser. 
Det bør bl.a. overvejes at indføre en ny bestemmelse om, at det skal være 
obligatorisk at erhverve en passende erfaring i almen medicin i løbet af grund­
uddannelsen, således at vordende læger kan blive fortrolige med de vigtigste 
medicinske områder, og kan træffe et velbegrundet erhvervsvalg. 
4 Alment praktiserende lægers europæiske organisation. 
5 
7 Stående udvalg af europæiske læger. 
Den europæiske forening af speciallæger. 
Permanent arbejdsgruppe for unge hospitalslæger. 
9 
Varighed og udformning af uddannelsen til alment praktiserende læge 
3.3. I henhold til artikel 31, stk. 1, litra b), skal uddannelsen vare mindst to år på 
heltidsbasis og gennemføres under tilsyn af de kompetente myndigheder eller 
organer. UEMO's forslag om, at uddannelsen til alment praktiserende læge skal 
omfatte mindst tre års uddannelse på heltidsbasis, er godkendt af Det Rådgivende 
Udvalg for Lægeuddannelsen, men udgør et problem for visse medlemsstater og 
kan sandsynligvis ikke gennemføres i de kommende år. Andre medlemsstater vil 
måske have behov for en længere overgangsperiode for forlængelse af uddannelsens 
varighed, fordi denne vil medføre budgetmæssige problemer. 
Bestemmelsen om, at uddannelsen til alment praktiserende læge skal gennemføres 
under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer vil kunne styrkes ved 
indføjelse af en bestemmelse om, at alment praktiserende læger skal tilknyttes 
tilsynet i hele uddannelsesforløbet. 
Der er forslag om, at de kliniske aspekter af uddannelsen i almen medicin bør 
understreges, og at en periode på mindst 12 måneder skal tilbringes i en godkendt 
almindelig lægepraksis eller tilsvarende sted. Af finansielle årsager bør en sådan 
bestemmelse gennemføres over flere år. Det forhindrer ikke, at de lande, der ønsker 
det, kan forlænge denne minimumsperiode på 12 måneder til 18 måneder. 
Artikel 32 
3.4. Artikel 32, som omfatter en midlertidig bestemmelse om uddannelse, der bygger 
på erfaringer opnået i praktikantens egen praksis, er ikke tidsmæssigt begrænset. 
Det vil eventuelt være hensigtsmæssigt at undersøge sammen med medlems­
staterne, om denne undtagelse skal opretholdes. 
Uddannelse på deltidsbasis 
3.5. Med hensyn til uddannelsen på deltidsbasis i almen medicin, bør det overvejes, om 
uddannelsen på deltidsbasis ugentlig bør udgøre mindst 50% af uddannelsen på 
heltidsbasis, således at kravene for uddannelsen til alment praktiserende læge 
kommer i overensstemmelse med bestemmelserne for uddannelse på deltidsbasis 
inden for andre specialer. Tredje led i artikel 34, stk. 1 (deltidsuddannelsen skal 
omfatte et vist antal perioder med heltidsuddannelse), bør så udgå, således at 
bestemmelserne for deltidsuddannelse bliver ens for alle postgraduale uddannelser. 
Deltidsuddannelsen indebærer en række fordele, herunder muligheden for at øge 
uddannelsestilbuddene, for så vidt som disse er knyttet til antallet af til rådighed 
stående uddannelsespladser. 
10 
Evaluering af uddannelsesprogrammer 
3.6. Det henstilles til medlemsstaterne, at evalueringen og kontrollen med kvaliteten af 
den særlige uddannelse til alment praktiserende læger skal omfatte en 
hensigtserklæring om god praksis. 
Modtagelseskurser 
3.7. Det er endvidere ønskeligt at overveje muligheden af at medtage en nøje 
gennemtænkt bestemmelse, som i tilstrækkelig grad sikrer, at der ikke udøves 
forskelsbehandling vedrørende modtagelseskurser for indvandrere, hvis sådanne 
anses for nødvendige. 
Tildeling afpassende ressourcer til uddannelsesprogrammer 
3.8. Det bør også undersøges, om det er muligt at indføje en bestemmelse om, hvilke 
midler der skal afsættes til målsætninger, udformning, tilsyn og evaluering, for så 
vidt angår den særlige uddannelse til alment praktiserende læge. Bestemmelsen i 
artikel 31, stk. 1, litra d), der i øjeblikket danner grundlag for beregningen af 
aflønning af læger under uddannelse, bør gøres klarere. Det vil for eksempel være 
hensigtsmæssigt at indføre et litra e), således at en læge, der følger den særlige 
uddannelse til alment praktiserende læge sidestilles med en læge, der følger en 
anden speciallægeuddannelse, idet mindste hvad angår en betydelig del af 
uddannelsen. 
En særlig uddannelse for alle alment praktiserende læger 
3.9. Professionen er af den opfattelse, at det er hensigtsmæssigt omgående at indføre 
den særlige uddannelse til alment praktiserende læge for alle læger. Det er ikke 
hensigtsmæssigt at opretholde muligheden for at kunne udøve virksomhed som 
alment praktiserende læge uden en speciallægeuddannelse og uden den særlige 
uddannelse til alment praktiserende læge. Der er faktisk kun lidt forståelse for, 
hvilke uddannelsesvilkår der vil blive opretholdt afhængigt af, om udøvelsen sker 
inden for rammerne af et socialt sikringssystem eller ikke. 
Bortset fra denne teoretiske manglende sammenhæng kan det med rette 
konkluderes, at der ikke er tale om en praktisk nødvendighed. Det 
hensigtsmæssige ved en sådan fremgangsmåde bekræftes endelig, hvis der tages 
hensyn til patienternes holdning. Medlemsstaternes erfaring viser, at en yderligere 
udsættelse som omhandlet i artikel 40 ikke er berettiget. 
"Europæiske certifikater" 
3.10. Det ser ud til, at nogle medlemsstater har udformet et kvalifikationsbevis som 
omhandlet i artikel 30, der opfylder minimumskravene i artikel 31, men som ikke er 
anerkendt inden for det nationale sociale sikringssystem. 
11 
Et kvalifikationsbevis i henhold til artikel 30, der er udstedt til en unionsborger, vil 
således ikke give denne adgang til udøvelse af virksomhed som alment 
praktiserende læge inden for de pågældende medlemsstaters sociale sikrings­
ordning. 
Man skal være i besiddelse af et nationalt eksamensbevis på et højere niveau (der 
ikke er fastlagt af disse stater med henblik på direktivets afsnit IV) for at udøve 
virksomhed som alment praktiserende læge inden for de nationale ordninger. 
Kvalifikationsbeviserne i henhold til artikel 30, der er udstedt af disse stater, tjener 
derfor kun ét formål, nemlig eksport, idet de giver adgang til udøvelse af erhvervet 
inden for de andre medlemsstaters sociale sikringssystemer. 
3.11. Denne situation er ikke forenelig med den ordning, der er fastsat i direktivet, og 
som bygger på gennemførelsen af nationale uddannelsesprogrammer, som svarer til 
kravene i de nationale sociale sikringsordninger. 
Overtrædelsesprocedurer i henhold til traktatens artikel 169 mod en medlemsstat 
førte til, at den ændrede sine regler. 
En sådan anvendelse er for det første i strid med det princip om gensidighed, som 
fællesskabsordningen for gensidig anerkendelse bygger på. 
For det andet kan statsborgere fra andre medlemsstater ønske at drage fordel af den 
kortere og mindre krævende uddannelse for at erhverve et eksamensbevis, der kan 
give dem adgang til erhvervet i deres hjemland. 
For det tredje vil en medlemsstat, der allerede med henblik på sit eget behov har 
fastsat et højere uddannelsesniveau, idet den samtidig har udformet et kvalifika­
tionsbevis på et lavere niveau svarende til det i artikel 30 omhandlede 
kvalifikationsbevis, ingen interesse have i, at niveauet på EF-plan gøres højere end 
det minimum, der er fastsat i direktivet. Den pågældende medlemsstat kan nemlig 
påberåbe sig direktivets tekniske indhold og nægte indehavere af de i artikel 30 
nævnte kvalifikationsbeviser fra andre medlemsstater adgang til erhvervet på sit 
område, men landet kan stadig sende sine egne alment praktiserende læger med 
dette kvalifikationsbevis på et lavere niveau til de andre medlemsstater. 
3.12. Dette spørgsmål er allerede blevet drøftet inden for Det Rådgivende Udvalg for 
Lægeuddannelsen. Minimumsharmoniseringen kræver en fællesnævner for alle 
medlemsstater, men giver mulighed for højere nationale niveauer, som tilskynder 
og fremmer fremskridt inden for rammerne af EU-systemet for automatisk 
gensidig anerkendelse. Tilskyndelsen til revision i opadgående retning er 
nødvendig for at følge den dynamiske udvikling inden for det medicinske område. 
De fremskridt, der er gjort på uddannelsesområdet siden 1975, vil blive under­
gravet, hvis de enkelte medlemsstater ikke selv har en interesse i at fastsætte 
højere niveauer i lægedirektivet. 
12 
Turnuskandidater 
3.13. Hl'-reglerne om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for læger bar eksisteret 
i 20 år. Fællesskabsprogrammer som f.eks. Socrates (det tidligere Erasmus) 
vedrørende bevægelighed blandt universitetsstuderende, samarbejds- og informa­
tionsnet som f.eks. Det Europæiske Meritoverføringssystem (ECTS), informa­
tions- og uddannelsesprogrammer og nationale uddannelsessystemer inden for 
NARIC-nettet (nationalt informationscenter vedrørende anerkendelse af 
eksamensbeviser) og forbedring i sproguddannelsen gennem LINGUA-
programmet har alle bidraget til friere bevægelighed blandt lægestuderende og 
turnuskandidater. 
3.14. Den naturlige udvikling i disse foranstaltninger kræver særlige foranstaltninger 
for at fremme bevægeligheden for turnuskandidater. I Rådets henstilling 
75/367/EØF8 opfordres medlemsstaterne til at modtage turnuskandidater under 
deres kliniske lægeuddannelse. Det er siden fremgået klart af EF-Domstolens9 
retspraksis, at enhver uddannelse (herunder universitetsuddannelse), som fører til 
en professionel kvalifikation, påvirker den fri bevægelighed for personer og derfor 
er beskyttet af det EF-retlige princip om ikke-forskelsbehandling. Adgang til 
uddannelsesstillinger skal derfor være åben for unionsborgere på samme vilkår 
som for værtslandets egne statsborgere. Det er et krav, der ikke overholdes. 
3.15. I mange medlemsstater indebærer uddannelsen til alment praktiserende læge eller 
speciallæge, at den studerende inddrages i den professionelle aktivitet. Han 
aflønnes for sin arbejdsindsats under uddannelsen. Selv om arbejdsindsatsen 
indgår som et led i uddannelsen, er det også beskæftigelse, og EU-principperne 
forbyder enhver form for forskelsbehandling både hvad angår adgang til 
beskæftigelse og beskæftigelsesvilkårene. 
3.16. Turnuskandidater står stadig over for hindringer, når de ansøger om uddannelses­
stillinger i andre medlemsstater. Selv i de tilfælde, hvor stillingerne er blevet 
tilbudt og accepteret, nærer de nationale myndigheder modvilje mod at behandle 
ansøgningerne af forskellige årsager, bl.a. årsager inden for deres nationale 
uddannelsesprogrammer. Det er et område, der bør undersøges nærmere med 
henblik på udarbejdelse af forslag, hvori principperne i Rådets henstilling 
75/367/EØF gøres bindende, hvad angår turnuskandidater, der er i færd med 
uddannelsen til alment praktiserende læge eller speciallægeuddannelsen. 
EFTnr. L 167 af 30.6.1975. 
Gravier Case 83/293 [1989] E.C.R. 593. 
Kraus Case 19/92 [1993] E.C.R. 1. 
13 
Artikel 5 
3.17. Hvis den særlige uddannelse til alment praktiserende læge af alle medlemsstater 
betragtes som en medicinsk specialisering i lighed med de øvrige uddannelser, der 
er anført i denne artikel, bør artiklen ændres, så den klart afspejler denne situation. 
14 
AFSNIT 4: OVERSIGT OVER FORSLAGENE OG FØLGERNE HERAF 
Sammenfattede, udvidede og styrkede fælles bestemmelser for postgraduat­
uddannelsen 
4.1. Det fremgår klart af stk. 1.7, 2,4 og 2.5. ovenfor, at en kvalifikation i henhold til 
artikel 30 med henblik på EU-formål er i samme kategori som kvalifikationerne 
inden for speciallægeuddannelsen i artikel 5. Det forklares endvidere i stk. 2.9, 
3.2 og 3.13-3.16, at der gælder samme betingelser for lægestuderende, det være 
sig inden for almen medicin eller inden for specialuddannelser. De minimumskrav 
for uddannelsen, der er fastsat i artikel 24 og 31, bør undersøges med henblik på 
en styrkelse. Det vil være hensigtsmæssigt at sammenfatte de to artikler, da de har 
fælles mål og indeholder samme fælles bestemmelser. 
4.2. Med udvidelsen af EU kan dette mål kun nås, hvis der indføres en objektiv 
struktur, der er gennemsigtig, og som kan anvendes direkte i medlemsstaterne. De 
sammenfattede bestemmelser kan omfatte regler for god lægepraksis og 
uddannelsesmål, men de skal nødvendigvis sikre, at der er tilstrækkelige midler til 
rådighed, og at gennemsigtigheden overholdes. 
4.3. Hver medlemsstat bør udpege klart definerede organer, der er ansvarlige for 
tilsyn, koordination og regulering af uddannelsesprogrammerne. Disse organers 
nøje definerede kompetence og arbejdsopgaver skal offentliggøres. 
4.4. Uddannelsesprogrammerne bør defineres præcist med hensyn til varighed og 
struktur. De bør vurderes og anerkendes på grundlag af undervisningsplan og 
-metoder. For at sikre, at det høje niveau opnås og fastholdes, bør programmerne 
omfatte videnskabelige metoder til vurdering af de studerende, uddannelses­
stillingerne og programmerne. De lægestuderende bør inddrages i anerkendte 
uddannelsesprogrammer, således at der sikres ligevægt mellem de teoretiske og 
praktiske elementer i uddannelsesstillingerne. 
4.5. Underviserne bør være tilstrækkelig forberedt til deres opgave og bør være 
genstand for evaluering og kontrol. 
4.6. Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen bør opfordres til at fremlægge 
eksempler på god praksis for en vellykket postgraduatuddannelse. 
15 
4.7. Kvalifikationsbeviser, der udstedes efter afslutning af uddannelsen til alment 
praktiserende læge, er kvalifikationsbeviser for en postgraduai uddannelse, der er 
fælles for alle medlemsstaterne. 
De i artikel 30 omhandlede kvalifikationsbeviser bør indgå i artikel 5, da kvalifi­
kationsbeviser, der udstedes efter afslutning af en særlig uddannelse til alment 
praktiserende læge, er kvalifikationsbeviser for en postgraduai uddannelse, der er 
fælles for alle medlemsstaterne. 
AFSNIT 5: KONKLUSION 
5.1. Lægedirektivet er en fællesskabsforanstaltning, der respekterer subsidiaritets­
princippet. Den fastlægger en ramme for at sikre automatisk anerkendelse af 
eksamensbeviser. 
Direktivet har til formål at sikre værtsmedlemsstaten, at de kvalifikationer, som 
den skal godkende for at give adgang til udøvelse af virksomhed som læge på sit 
område i det mindste svarer til minimumskravene for uddannelsen (i de fleste 
tilfælde kan der være tale om et højere niveau). Garantiens form giver på den 
anden side mulighed for nationale særpræg og særlige nationale uddannelses­
behov. Rammen har stået sin prøve og opfylder behovene i det udvidede 
fællesskab, som har brug for fleksibilitet for at tilpasse sig EU's standarder og 
metoder. 
5.2. På grund af lægeuddannelsens komplicerede natur er der endvidere behov for 
klarere retningslinjer for at sikre uddannelsens kvalitet. 
5.3. Der er behov for objektive regler, der er gennemsigtige, og som kan anvendes 
direkte, for at nå det tilstræbte mål om kvalitet. Gensidig tillid bygger på garantier 
om uddannelsens kvalitet. Lægedirektivet har udgjort grundlaget for kvalitet og 
tillid. Det er nødvendigt at styrke og udvide dette grundlag efter de retningslinjer, 
der er afstukket i denne rapport. 
17 
BILAG 
HENSTILLINGER FRA DET RÅDGIVENDE UDVALG FOR LÆGEUDDANNELSEN: 
Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen fremsætter følgende henstillinger: 
1. I fremtiden vil en generation af alment praktiserende læger, der er veluddannede 
og råder over tilstrækkelige midler, spille en stadig stigende rolle i opbygningen 
og udviklingen af et effektivt sundhedssystem, der i stigende grad er baseret på et 
videnskabeligt grundlag. Dette perspektiv bør komme til udtryk i lægeuddan­
nelsen, på både kandidat- og postgraduatniveau. 
2. Det er først og fremmest vigtigt at definere, hvorledes de alment praktiserende 
læger, både med akademisk og praktisk baggrund, kan medvirke ved opbygning, 
udvikling/administration og evaluering af uddannelsesprogrammerne inden for 
almen medicin. 
3. Det skal være obligatorisk for alle lægestuderende på grunduddannelsesniveauet 
at erhverve tilstrækkelig erfaring i praksis. 
4. Den særlige uddannelse til alment praktiserende læge bør først påbegyndes efter 
afslutningen af grunduddannelsen, hvis varighed skal defineres nærmere. 
5. Hvis forholdene tillader det, bør den særlige uddannelse til alment praktiserende 
læge vare mindst tre år. 
6. Den del af uddannelsen, der gennemføres i en almindelig lægepraksis eller et til­
svarende lægecenter, bør udvides fra 6 måneder til 1 år, og udvides til yderligere 
18 måneder, hvis forholdene tillader det. 
7. Muligheden for, at alment praktiserende læger kan opnå praktisk erfaring i deres 
egen praksis, bør bringes til ophør. 
8. Bestemmelserne vedrørende deltidsuddannelse bør ændres og bringes i overens­
stemmelse med bestemmelserne for andre specialuddannelser, dvs. en minimums-
varighed på 50% af heltidsuddannelsen, og kravet om perioder med fuldtids­
uddannelse bør ophæves. 
9. Der bør indføres modtagelseskurser for læger, der rejser fra et EU-land til et 
andet, hvor det er nødvendigt, og der bør gøres bestræbelser for at lette 
udveksling både blandt etablerede alment praktiserende læger, lægestuderende, 
undervisere og universiteter. 
10. Den særlige uddannelse skal være obligatorisk for alle alment praktiserende 
læger. 
1* 
ISSN 0254-1459 
KOM(96) 434 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 04 
Katalognummer ; CB-CO-96-436-DA-C 
ISBN 92-78-08567-7 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg