KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 31.05,1995 
KOM(95) 228 endelig udg. 
Kommissionens henstilling 
om 
de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes 
og Fællesskabets økonomiske politikker 

-i 
•ù -it EUROPA-KOMMISSIONEN 
Kommissionens henstilling 
om 
de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes 
og Fællesskabets økonomiske politikker 
udarbejdet i henhold til artikel 103, stk. 2, i 
traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab 
A CL 
I nd holdsfo rtegnelse 
I. OVERORDNEDE RETNINGSLINJER FOR MEDLEMSSTATERNES 
OG FÆLLESSKABETS ØKONOMISKE POLITIKKER 1 fc 
1. Indledning 1 fo 
2. Retningslinjer for den økonomiske politik 2 
Pris- og valutakursstabilitet 2 
Sunde offentlige finanser 4 
Konkurrenceevnen 6 
Beskæftigelsen og arbejdsmarkedet 7 
II. BAGGRUND 10 
1. Indledning 10 
2. Den økonomiske situation og de økonomiske udsigter 11 
2.1 Vækstperspektiverne 11 
2.2 Beskæftigelsestendenserne 12 
2.3 Udsigterne for inflation og budgetkonvergens 14 
3. De økonomisk-politiske mål samt usikkerhedsmomenter 21 
4. Den økonomiske politik 24 
4.1 Den makroøkonomiske politik 24 
4.2 Politik til styrkelse af konkurrenceevnen 27 
4.3 Beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik 29 
••/&-
I. OVERORDNEDE RETNINGSLINJER FOR 
MEDLEMSSTATERNES OG 
FÆLLESSKABETS ØKONOMISKE POLITIKKER 
1. Indledning 
Siden sommeren 1994, hvor de foregående overordnede retningslinjer blev vedtaget, har 
den økonomiske vækst i Fællesskabet vundet solidt fodfæste. Men som den seneste tids 
valutauro i kølvandet på dollarens fald har fremhævet, findes der stadig betydelige 
risikomomenter og uløste økonomisk-politiske problemer. For at sikre, at 
vækstudsigterne udnyttes fuldt ud til at øge beskæftigelsen og sikre en forbedret 
konvergens, skal den økonomiske politik være udformet på en sådan måde, at den 
modsvarer de udfordringer og muligheder, den spirende økonomiske ekspansion 
frembyder. 
De nærværende retningslinjer, der er udarbejdet og skal vedtages i henhold til artikel 
103, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, udgør 
referencerammen for den økonomiske politik i Fællesskabet og medlemsstaterne. De 
bekræfter på ny såvel målsætningerne fra de tidligere versioner som Det Europæiske 
Råds konklusioner om bekæmpelse af ledigheden, ikke mindst fra mødet i Essen, hvor 
der blev peget på fem områder, hvor der kunne gøres en øget* indsats. Hvis 
retningslinjerne efterleves fuldt ud, vil det være muligt at styrke konvergensen og 
virkeliggøre de gode vækst- og beskæftigelsesudsigter, så der derved kan opnås en 
betragtelig nedbringelse af ledigheden. 
I den foreliggende situation er der to forhold, der bør tillægges særlig vægt i de 
økonomisk-politiske overvejelser. Det gælder for det første den mulighed, at de positive 
virkninger af den økonomiske vækst giver anledning til, at strukturtilpasningsindsatsen 
forsømmes. Dette kan tage form af en svækket vilje - affødt af den konjunkturbetingede 
forbedring i budgetunderskuddet - til at finde en varig løsning på de strukturelle 
budgetuligevægte eller kan, efterhånden som beskæftigelsen begynder at bedres, ses 
afspejlet i en tilbageholdenhed med at iværksætte og gennemføre de foranstaltninger, der 
er nødvendige for at fjerne stivhederne på arbejdsmarkedet. Det er af afgørende 
betydning, at der sættes kraftigt ind mod, at strukturtilpasningsindsatsen hverken på den 
ene eller den anden måde forsømmes. 
For det andet har den seneste tids valutakursudsving ikke blot medvirket til at øge 
risikoen for divergerende inflationsudvikling, men også for en mulig fragmentering af det 
indre marked og dermed truslen om at undergrave de positive resultater af den 
økonomiske integration. 
-2 
Et misforhold i de indbyrdes valutakurser vil få skadelige virkninger for alle 
medlemsstaterne. Det står derfor klart, at for at mindske risikoen for, at sådanne 
situationer indtræffer, må tilvejebringelse af betingelserne for valutakursstabilitet i 
Fællesskabet være en hovedprioritet i den økonomiske politik. 
De nærværende retningslinjer bekræfter de økonomisk-politiske målsætninger, der blev 
fastlagt i retningslinjerne fra december 1993 og juli 1994, nemlig at det er af afgørende 
betydning for Fællesskabet og medlemsstaterne, at det nuværende opsving giver sig 
udslag i en kraftig, holdbar og ikke-inflationær mellemfristet vækst- og jobskabelses­
proces, der kan bane vejen for en betragtelig nedbringelse af ledigheden og den grad af 
konvergens, der er nødvendig for at muliggøre overgangen til tredje fase af ØMU. For at 
nå disse målsætninger er det nødvendigt med stabile og investeringsfremmende kort- og 
mellemfristede makroøkonomiske rammer, der er kendetegnet ved: 
en stabilitetsorienteret monetær politik, der ikke undergraves af en 
uhensigtsmæssig budget- og lønudvikling 
en løbende indsats for at konsolidere de offentlige finanser i de 
fleste medlemsstater på en måde, der stemmer overens med 
målsætningerne for deres konvergensprogrammer 
en udvikling i de nominelle lønninger, der tager højde for 
prisstabilitetsmålsætningen; samtidig skal reallønudviklingen tage 
hensyn til, at det er nødvendigt at forbedre rentabiliteten i de 
beskæftigelsesfremmende investeringer. 
Et vigtigt supplement til disse rammer er strukturreformer, der tager sigte på at øge 
konkurrenceevnen i medlemsstaternes økonomi og forbedre den måde, hvorpå deres 
arbejdsmarked fungerer. De politikker, der skal føres for at sikre langsigtet vækst, en 
øget beskæftigelse og en styrket konvergens, er indbyrdes forenelige. 
2. Retningslinjer for den økonomiske politik 
Pris- og valutakursstabilitet 
Der er gjort betydelige fremskridt med henblik på at nedbringe inflationen i Fællesskabet 
og medlemsstaterne siden årtiets begyndelse. Ni medlemsstater (B, DK, D, F, IRL, L, 
NL, A, UK) ventes nu at opnå en inflationsrate på 2-3% i 1996, hvilket svarer til 
inflationsmålsætningen i retningslinjerne fra 1993 og 1994; Finland og Sverige ventes at 
opleve en inflationsrate næste år, der lige netop ligger over dette interval. Spanien, Italien 
og Portugal ventes at notere en inflationsrate på omkring 4'/2%, mens inflationen i 
Grækenland ventes at falde til ca. 9%. 
Der må gøres yderligere fremskridt på prisstabilitetsfronten. Dette indebærer frem for alt, 
at gruppen af medlemsstater med en inflation, der kan betragtes som tilfredsstillende, må 
udvides væsentligt. De medlemsstater, der nu oplever en inflationsrate på 2-3%, bør 
fastholde en politik, der kan forhindre, at der opstår fornyet inflationspres, og som sigter 
mod at bringe inflationsraten ned i den lave ende af dette spænd. De øvrige lande bør 
intensivere deres indsats betydeligt. 
Den seneste tids valutakursudsving har væsentlige konsekvenser for konvergensen i 
inflationsraterne. I medlemsstater, hvor den nominelle effektive valutakurs er steget, 
ventes konvergensen i inflationen at blive forbedret, og inflationen ventes at forblive 
under 3% i år og næste år. I disse medlemsstater ventes lønudviklingen også stort set at 
være i overensstemmelse med prisstabilitetsmålsætningen. Det vil dog være nødvendigt 
at sikre, at lønudviklingen ikke medfører en forringet investeringsrentabilitet, særligt i 
eksporterhvervene. Derimod er prisudviklingen i de medlemsstater, hvis valutakurs er 
svækket, ikke nær så solid, og usikkerhedsmomenterne trækker overvejende i retning af 
en øget inflation. I disse lande er der behov for at udvise den allerstørste forsigtighed. 
Navnlig vil det set i sammenhæng med den kraftige økonomiske vækst være af stor 
betydning at undgå, at stigninger i importpriserne fremkalder en ond cirkel af pris- og 
løninflation. Hvis dette ikke lykkes, vil den tilkæmpede troværdighed i bestræbelserne på 
at bevæge sig i retning af en stabilitetsorienteret politik hurtigt gå tabt. 
Det markante dollarfald og usikkerheden om udsigterne for finanspolitikken og 
inflationen i nogle medlemsstater har tilsammen fremkaldt en høj grad af ustabilitet i 
valutakurserne i Fællesskabet. De valutakursudsving, der har været, er større, end 
inflationsforskellene tilsiger, og har medført en forringelse af konkurrenceevnen i de 
lande, der har ført en sund politik, og et øget inflationspres i de lande, hvis valuta er 
faldet i værdi. Dette misforhold i de indbyrdes valutakurser er skadelige for alle 
medlemsstaterne, fordi de kortfristede vækstudsigter forværres i de lande, hvis valuta er 
steget i værdi, og inflationsudsigterne forværres i de lande, hvis valuta er faldet i værdi, 
hvorved den mellemfristede, stabilitetsorienterede økonomiske politik bringes i fare. 
Derudover risikerer man at undergrave det indre markeds funktion. Der kan nemlig ikke 
blot ske det, at der træffes investeringsbeslutninger i den hensigt at udnytte de 
-4-
valutakursfremkaldte konkurrenceevnefordele, men også det, at de særlige interesse­
grupper, der slår til lyd for devalueringer, får Vind i sejlene. 
Alle medlemsstaterne må derfor føre en politik, der fremmer stabile valutakurser i 
Fællesskabet. Valutakursstabilitet bidrager ikke blot til, at man kan høste det fulde 
udbytte af fordelene ved det indre marked og forbedre ressourceallokeringen i 
Fællesskabet, men muliggør også, at der opnås en forbedret prisstabilitet. I denne 
forbindelse spiller budgetpolitikken og troværdigheden af den finanspolitiske 
konsolidering en central rolle. 
Sunde offentlige finanser 
Selv om den økonomiske vækst har bidt sig fast, er udsigterne til en løsning på de fiskale 
uligevægte fortsat usikre, og opnåelsen af finanspolitisk konvergens har vist sig 
undvigende. Ifølge de seneste skøn ventes nettofinansieringsbehovet i procent af BNP at 
falde med omtrent VA procentpoint i tiden fra 1994 til 1996, hvor halvdelen af dette fald 
er en afspejling af de automatiske stabilisatorers virkning på budgetbalancen. 
Mangelen på væsentlige fremskridt i budgetkonsolideringen fastholder mange lande i en 
situation, hvor en høj og stigende rentebyrde lægger alvorlige bånd på finanspolitikken; 
ydermere undergraver mangelen på fremskridt på dette punkt pris- og valutakurs­
stabiliteten, den øger usikkerheden om finanspolitikken og underminerer troværdigheden 
i den førte politik, den medvirker til at skabe uligevægt i doseringen af den økonomiske 
politik, og den undergraver virkningerne af den monetære politik. På det mellemlange 
sigt vil vedvarende fiskale uligevægte få negative konsekvenser for den økonomiske 
vækst og jobskabelsen. En sund finanspolitisk stilling er en positiv faktor på udbudssiden, 
fordi den baner vejen for skattenedsættelser og øgede produktive offentlige investeringer. 
De argumenter, der taler for en budgetkonsolidering ud fra vækst- og 
beskæftigelsesmæssige hensyn, er rent faktisk mindst lige så vægtige som dem, der tager 
udgangspunkt i behovet for at forbedre gældssituationen og den nominelle konvergens. 
Hvis det ikke kan lade sig gøre at opnå en varig nedbringelse af budgetunderskuddet nu, 
dvs. i en periode med forholdsvis kraftig vækst, hvornår vil det så kunne lade sig gøre? 
Den klare opgave, praktisk taget alle medlemsstaterne står over for, er at sikre, at alle 
vækstmuligheder udnyttes til at fremme budgetkonsolideringen ved at nedbringe 
strukturunderskuddene. Medlemsstaterne bør snarest muligt bringe deres budgetunder­
skud ned på under 3% af BNP som et første skridt i retning af det mellemfristede mål om 
at nedbringe budgetunderskuddet til 0-1% af BNP, som blev fremført i retningslinjerne 
fra 1993, og som er særlig vigtigt i tredje fase. Derved vil det blive muligt at få det 
gennemsnitlige budgetunderskud i Fællesskabet ned på under 3% af BNP senest i 1997. 
« 
De seneste skøn peger i retning af, at alle medlemsstaterne, herunder dem, hvor 
budgetunderskuddet i år ventes at blive på under 3% (Danmark, Tyskland, Irland og 
Luxembourg), bør udnytte ethvert råderum, som en højere økonomisk vækst end den, 
budgetplanerne opererer med, eller et rentefald åbner op for, til at fremskynde 
budgetkonsolideringen. Skulle det ske, at valutauroen resulterer i en opbremsning i den 
økonomiske vækst i år, bør medlemsstaterne ikke slappe tøjlerne i indsatsen for at nå 
målene i konvergensprogrammerne. 
Hvis man skal dømme efter de tilpasningsforanstaltninger, der hidtil er blevet klart 
fremlagt af de medlemsstater, der har sat finanspolitiske mål i deres konvergens­
programmer, ser det for 1996 ikke ud til, at de finanspolitiske målsætninger vil blive 
opfyldt i lige høj grad. Der kræves justeringer, om end i forskelligt omfang, for at opfylde 
målet for budgetunderskuddet i konvergensprogrammet i Belgien, Tyskland, 
Grækenland, Spanien, Frankrig og Portugals tilfælde; i alle disse lande er det forventede 
underskud større end målet sat i konvergensprogrammet. Derimod ventes Danmark, 
Irland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige at opfylde budgetunderskudsmålet 
senest næste år. 
I mange lande bør en opbremsning i udgiftsstigningerne være den foretrukne 
fremgangsmåde fordi der, selv om man ser bort fra deres virkning på beskæftigelsen, 
utvivlsomt er grænser for, hvor meget skatterne og de sociale bidrag kan øges. Men en 
rationalisering af de offentlige udgifter og skattesystemet kan også bidrage til at skabe 
økonomisk vækst og beskæftigelse. Som det blev foreslået i retningslinjerne fra 1994, 
bør især skattesystemet omlægges på en sådan måde, at det tjener til støtte for 
beskæftigelsen, mens de offentlige udgifter bør dirigeres væk fra forbrug og i retning af 
produktivitetsfremmende udgiftsområder; i forbindelse med sidstnævnte bør der gives 
højeste prioritet til at styrke de offentlige investeringer og de immaterielle investeringer i 
menneskelig kapital. Også i denne sammenhæng bør skatten på arbejdskraft nedsættes, 
specielt i den lave ende af løn- og produktivitetsskalaen. Det er dog vigtigt, at den 
nødvendige nedbringelse af budgetunderskuddet ikke bringes i fare, hvilket betyder, at 
der skal findes kompenserende ekstraindtægter. 
Finanspolitiske problemer kendetegner fortsat adskillige medlemsstaters offentlige 
finanser. I Grækenland og Italien har de vedholdende fiskale uligevægte stadig 
-6 
vidtrækkende konsekvenser ved at undergrave pris- og valutakursstabiliteten, bidrage til 
en høj risikopræmie på renten og ved at lægge en bremse på fremskridtene hen imod 
konvergens. Der er behov for målbevidste foranstaltninger som led i en flerårig 
rammeplan for at genskabe tilliden til den førte økonomiske politik. Sverige, som står 
over for lignende problemer, har allerede fremlagt en flerårig finanspolitisk pakke; det er 
nødvendigt, at den udstukne kurs i den finanspolitiske justering følges nøje. I Belgien gør 
den høje gældsætning det nødvendigt, at den finanspolitiske del af "Helhedsplanen" 
gennemføres fuldt ud, og at der sker yderligere fremskridt i bestræbelserne på at reducere 
underskuddet til under 3% af BNP, så der dermed desuden opnås en betydelig større 
reduktion af gældskvoten. 
I Spanien og Portugal er det nødvendigt med større beslutsomhed og mere ambitiøse mål 
for den finanspolitiske konsolidering; mere ambitiøse mål for finanspolitikken trænger sig 
også på for Østrigs og Frankrigs vedkommende. Østrig og Sverige må desuden også 
gøre en yderligere indsats for at vende gældsforholdet i nedadgående retning. Endelig 
tyder udsigterne for Finlands vedkommende - selv om landet endnu ikke har udarbejdet 
et konvergensprogram - på, at dets finanspolitiske mål er tilstrækkelig ambitiøse; 
indsatsen for at nå disse mål bør fastholdes. 
De finanspolitiske udviklingstendenser og udsigter i Irland og Luxembourg tyder på, at 
disse landes underskud fortsat ikke vil være uforholdsmæssigt store. I Irland ventes 
faldet i gældsforholdet at fortsætte i et sundt tempo, og Luxembourgs offentlige finanser 
er fortsat robuste. 
Konkurrenceevnen 
Som foreslået i hvidbogen om "Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse" er medlems­
staterne i færd med at gennemføre reformer, der sigter mod at styrke de kræfter, der 
bidrager til at fremme den endogene vækst, og mod at øge dynamikken og konkurrence­
evnen i deres økonomier. 
De muligheder, det indre marked frembyder, bør udnyttes fiildt ud, og gennemførelsen af 
fællesskabsdirektiver i den nationale ret ligger nu på 92,4% med en mindste 
gennemførelsesprocent på 86,3 og en højeste på 98,6. Det er dog stadig nødvendigt med 
fremskridt inden for forsikring, intellektuel og industriel ejendomsret, offentlige indkøb, 
nye teknologier og tjenesteydelser samt fri bevægelighed. Desuden er der kun langsomt 
sket fremskridt med udbygningen af enhedsmarkedet til at omfatte telekommunikation og 
energi, og det indre marked inden for transport er stadig ufuldkomment. Endvidere er 
der behov for yderligere fremskridt med at styrke konkurrencereglerne, reducere 
7-
statsstøtten og begrænse den offentlige sektors rolle. Privatisering kan, i det omfang 
medlemsstaterne anser denne for at være forenelig med deres målsætninger, medvirke til 
at skabe yderligere fremskridt i denne retning. 
._••••—. -• , •- -.,—,—,.,•,—M—..,.-,,, , .J 
Graden af gennemførelse af foranstaltningerne i hvidbogen om det indre 
marked 
(situationen i hver enkelt medlemsstat, i %; 17. maj 1995) 
DK 
98,6 L 
95,9 F 
95,4 NL 
95,0 E 
92,7 UK 
92,2 P 
90,9 B 
90,4 D 
90,0 IRL 
89,5 I 
89,0 GR 
86,3 
EU-12: 92,4 
Kilde: Europa-Kommissionen 
Der er blevet taget en lang række initiativer på fællesskabsplan. Som det blev anbefalet 
på Det Europæiske Råds møde i Essen, er der blevet nedsat en rådgivende gruppe om 
konkurrenceevne, som planlægger at udarbejde en rapport til Det Europæiske Råds 
møde i Cannes om Fællesskabets konkurrenceevne og relaterede emner; desuden er 
Gruppen vedrørende Forenkling af Lovgivning og Administration blevet nedsat. For at 
øge konkurrenceevnen over en bred front overvejes en række forskellige løsninger for 
øjeblikket på fællesskabsplan, bl.a. en forbedret finansiering til fordel for SMV, øget 
fleksibilitet på arbejdsmarkedet og en forbedret kvalitet i erhvervsuddannelserne. 
Det er af afgørende betydning for dynamikken i Fællesskabets økonomi, at de materielle 
og immaterielle investeringer øges. Dette gælder især investeringerne i undervisning og 
uddannelse og i Fællesskabets infrastruktur, som må udbygges for at kunne opfylde det 
21. århundredes krav. De transeuropæiske net bør realiseres, og handlingsplanen om 
informationssamfundet bør føres ud i livet. Derudover er det af hensyn til aktivt at 
fremme forsknings- og udviklingsindsatsen af afgørende betydning, at der etableres en 
højere grad af koordination af medlemsstaternes aktiviteter på dette område. En parallel 
og koordineret indsats på fællesskabsplan og medlemsstatsplan er en væsentlig faktor i 
bestræbelserne på at høste det fulde udbytte af jobskabelses- og vækstpotentiellet. 
Beskæftigelsen og arbejdsmarkedet 
Det økonomiske opsving vil, hvis det forløber som forventet, absorbere konjunktur­
ledigheden senest i 1997. For fortsat at sikre en væsentlig og fremadskridende reduktion 
af ledigheden er det nødvendigt at opretholde en høj økonomisk vækst gennem en 
årrække og forbedre denne væksts evne til at skabe arbejdspladser. Et afgørende element 
i bestræbelsen på at nå dette mål er en mere aktiv og effektiv arbejdsmarkedspolitik. 
Denne skal tage sigte på via en omfattende, integreret og sammenhængende indsats at 
foretage strukturomlægninger i uddannelsessystemet, arbejdsmarkedslovgivningen, 
arbejdskontrakter, overenskomstforhandlingssystemet og de sociale sikringsordninger, så 
arbejdsmarkedet som helhed kommer til at fungere bedre. 
I forbindelse med hvidbogen opstillede Det Europæiske Råd i Essen følgende fem 
prioriteter blandt den brede vifte af foranstaltninger, der trækker i den ovenfor nævnte 
retning: 
• Forbedring af arbejdsstyrkens beskæftigelsesmuligheder gennem fremme af 
investeringer i erhvervsuddannelse. 
• Forøgelse af beskæftigelsesintensiteten i væksten. 
• Nedbringelse af de indirekte lønomkostninger. 
• Forøgelse af effektiviteten i arbejdsmarkedspolitikken. 
• Styrkelse af foranstaltningerne til fordel for de befolkningsgrupper, der er særlig 
hårdt ramt af ledigheden. 
Medlemsstaterne blev opfordret til at iværksætte foranstaltninger, der er tilpasset deres 
egen særlige situation, og til at udarbejde flerårige programmer, hvori deres intentioner 
på dette område udmøntes. Der er allerede blev iværksat forskellige foranstaltninger, 
men der er behov for en større og mere målbevidst indsats. 
En aktiv og mere effektiv arbejdsmarkedspolitik bidrager til målsætningen om at øge 
beskæftigelsen på hovedsagelig tre måder: 
i) den forbedrer arbejdsstyrkens beskæftigelsesmuligheder ved at fremme 
investeringer i erhvervsuddannelse, især i SMV, hvorved kvaliteten i den 
menneskelige kapital højnes, hvilket tjener til at forbedre konkurrenceevnen, det 
potentielle produktionsniveau samt fleksibiliteten i arbejdsstyrken og dens 
beskæftigelsesmuligheder 
ii) den øger beskæftigelsesintensiteten i væksten uden negative konsekvenser for 
selve vækstraten ved at: 
- arbejdsmarkedets parter gør sig overvejelser på det rette niveau om, hvorvidt 
beskæftigelsen kan øges uden at forringe konkurrenceevnen ved, at en del af 
produktivitetsgevinsterne allokeres til nye former for arbejdstilrettelæggelse, 
feks. en nedsættelse og en ny tilrettelæggelse af arbejdstiden og nye 
kombinationer af arbejde og fritid 
-9 
- øge incitamentet til at ansætte arbejdskraft gennem en nedsættelse af de 
indirekte lønomkostninger, ikke mindst i den lave ende af løn- og 
produktivitetsskalaen, uden at skade andre dele af arbejdsmarkedet; set ud fra 
et makroøkonomisk synspunkt skal dette ske uden at bringe nedbringelsen af 
budgetunderskuddet eller virksomhedernes konkurrenceevne i fare. Der er 
derfor behov for reformer, bl.a. med henblik på i nogle lande at finde alter­
native finansieringskilder til de sociale sikringsordninger 
- fremme udviklingen af nye beskæftigelsesmuligheder og aktiviteter, feks. i 
tilknytning til servicesamfundet og indsatsen for at skabe en miljømæssigt 
bæredygtig udvikling 
iii) den gør det nemmere at ansætte folk, når der skabes nye job ved at: 
- forbedre arbejdsmarkedspolitikkens effektivitet gennem større fleksibilitet 
med hensyn til den faglige og geografiske mobilitet (specielt for folk, der er 
umiddelbart ansættelige) 
- styrke foranstaltningerne til fordel for de befolkningsgrupper, der er særlig 
hårdt ramt af ledigheden, gennem særlige omskolingsordninger, der 
fokuserer på målgrupper, der er blevet udelukket fra arbejdsmarkedet. 
En arbejdsmarkedspolitik, der gør sit til at udnytte disse tre kanaler, er ikke blot et 
uundværligt supplement til en makroøkonomisk politik og en strukturpolitik, der er 
centreret om at fremme konkurrenceevnen, men bidrager også til at bevare og styrke 
samhørigheden og den sociale konsensus inden for Unionen i løbet af den langvarige og 
svære proces det er at absorbere ledigheden. 
For at øge effektiviteten i det arbejde, der allerede er i gang, og styrke den overordnede 
sammenhæng i de individuelle økonomisk-politiske tiltag, forelagde Kommissionen den 
8. marts 1995 en meddelelse for Rådet, hvori den foreslår, at der inden for rammerne af 
traktatens artikel 103 indføres en procedure for overvågning af beskæftigelses­
udviklingen og beskæftigelsespolitikken. 
Det er nu af stor betydning, at medlemsstaterne hurtigt vedtager deres flerårige 
programmer, så disse kan udgøre referencen for den løbende overvågning af 
jobskabelsespolitikken. Disse programmer skal stemme overens med de makro­
økonomiske rammer, der fastlægges i de overordnede retningslinjer for den økonomiske 
politik. 
11. BAGGRUND 
Denne baggrundsdel indeholder en gennemgang af den økonomiske situation og 
konjunkturudsigterne, en redegørelse for de fremskridt, der er gjort med hensyn til 
implementeringen af de foregående overordnede retningslinjer, og en analyse af den 
nuværende økonomiske politik. I overensstemmelse med hvad Kommissionen bebudede i 
sin meddelelse til Rådet om opfølgningen af Det Europæiske Råds møde i Essen om 
beskæftigelsen1, er der i dette dokument lagt større vægt på beskæftigelsestendenser og 
beskæftigelsespolitik. 
På basis af den analyse, der foretages nedenfor afgiver Kommissionen henstilling til et nyt 
sæt retningslinjer for medlemsstaternes og EU's økonomiske politik, som skal være fast 
rettet mod at skabe økonomisk konvergens og fremme beskæftigelsen. De retningslinjer, 
der nu udstikkes, svarer i høj grad til dem, der blev opstillet i december 1993 og 
juli 1994, men tager højde for, at man i EU nu er nået et godt stykke længere ind i 
opsvingsfasen, og at der nu begynder at aftegne sig en række risikofaktorer, som kan 
forhindre det igangværende opsving i at udvikle sig til en solid vækst på mellemlang sigt. 
1. Indledning 
De økonomiske udsigter tegner fortsat positivt for EU. Det opsving, der kun lige havde 
vist sig for et år siden, da de overordnede retningslinjer for 1994 blev fastlagt, har nu bidt 
sig fast, og da det primært bæres oppe af eksporten og investeringerne, følger det fortsat 
et mønster, der kan bane vej for en holdbar økonomisk vækst på mellemlang sigt. Til 
trods for de negative virkninger, den seneste tids uro på valutamarkederne har haft, 
forventes en tilfredsstillende økonomisk vækst også i 1996. Den valutauro, som vi for 
nylig har oplevet, har naturligvis ikke kunnet undgå at påvirke tilliden i erhvervslivet, 
men udviklingen i de fundamentale vækstfaktorer er fortsat positiv. 
Man er kommet et godt stykke videre på vejen mod den nominelle konvergens, der er en 
nødvendig forudsætning for overgangen til ØMU. Men der er dog endnu et stykke vej 
tilbage, og i nogle tilfælde har resultaterne været skuffende i forhold til, hvad der kunne 
have været opnået under de nuværende gunstige økonomiske vilkår. Årsagerne til den 
seneste tids uro på valutamarkederne skal ganske vist i vid udstrækning søges uden for 
EU, men de ustabile valutaforhold understreger den mangel på konvergens, der stadig 
præger de økonomiske resultater i flere medlemsstater, og i særdeleshed en manglende 
troværdighed i deres budgetkonsolideringsplaner. 
"Opfølgning af Det Europæiske Råd i Essen om beskæftigelsen", KOM(95) 74 endelig udg. af 8. marts 1995. 
-11 
Det tager altid et stykke tid, før et opsving i den økonomiske aktivitet slår igennem på 
beskæftigelsen, og bedringen i den økonomiske situation er derfor endnu ikke blevet 
modsvaret af en tilsvarende bedring af situationen på arbejdsmarkedet, selv om man 
regner med en langt mere markant nedgang i ledigheden under den nuværende 
konjunkturcyklus, end man oplevede i begyndelsen af 1980'erne. Efter en ny tilbagegang 
i 1994 ventes beskæftigelsen nu at blive øget i år og i 1996 med ca. 1% om året, og 
samtidig vil ledigheden også begynde at falde. 
I denne situation må den økonomiske politik være målbevidst rettet mod at opnå 
økonomisk konvergens og skabe flere jobs. Det betyder, at der må sættes ind på at skabe 
en kraftig, ikke-inflationær og mere beskæftigelsesfremmende økonomisk vækst. 
2. Den økonomiske situation og de økonomiske udsigter 
2.1 Vækstperspektiverne 
Ifølge prognoserne vil den økonomiske vækst i EU komme til at ligge på gennemsnitligt 
3,1% i 1995 og på 2,9% i 1996, hvilket er en fremgang i forhold til de anslåede 2,7% for 
1994. Det opsving, der tog sin begyndelse i sidste halvdel af 1993, er altså nu ved at bide 
sig godt fast, og i 1996 ventes EU's samlede produktion i faste priser at komme til at 
ligge 10% over 1991-niveauet. 
Opsvinget har været og vil formentlig fortsat være båret oppe af eksporten, 
investeringerne og - i mindre grad - det private forbrug. EU's eksport ventes at blive 
understøttet af fortsat pæn vækst i verdenshandelen og den ventes at stige med 7,5% i år 
og 6,5% næste år i faste priser. Ifølge prognoserne vil investeringerne, der skønnes at 
være steget med 2,4% i 1994, stige med 6,3% i år og lige knap 6% i 1996. Endelig 
regner man med en vækst i det private forbrug på 2,1% i år og 2,5% i 1996. Dette 
vækstmønster med hurtigt stigende investeringer svarer nøje til, hvad der er nødvendigt 
for at bane vej for en vedvarende stærk vækst. 
Den seneste tids faldende dollarkurs og de betydelige kursfald for nogle europæiske 
valutaer påvirker vækstudsigterne i EU på flere måder. På den ene side vil den 
12 
gennemsnitlige vækstrate tage noget af, 
efterhånden som EU's eksportvarer som helhed 
bliver dyrere på verdensmarkedet, og 
erhvervslivets tillid påvirkes af usikkerheden 
omkring valutakurserne. På den anden side vil 
kursbevægelser inden for EU på kortere sigt 
kunne resultere i et vækstspænd mellem de lande, 
hvis valuta er deprecieret, og de lande, hvis valuta 
er apprecieret. 
De grundlæggende faktorer bag den økonomiske 
vækst i EU tegner imidlertid fortsat positivt. Der 
regnes fortsat med en kraftig ekspansion i 
verdenshandelen, samtidig med at tendenserne for 
produktiviteten og investeringsrentabiliteten i EU 
er gunstige. Den økonomiske vækstrate ventes 
derfor at ville ligge på et tilfredsstillende niveau i 
de fleste medlemsstater (se tabel 1), med særlig 
høj vækst i produktion og beskæftigelse i Irland i 
hele perioden. Tabel 1 
Økonomisk vækst i EU 
(%-aendring i det reale BNP) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC 1993 
-1.7 
1.5 
-1.1 
-0.5 
-1.1 
-1.5 
4.0 
-0.7 
2.1 
0.3 
-0.1 
-1.2 
-1.6 
-2.6 
2.0 
-0.5 1994 
2.3 
4.4 
2.9 
1.2 
2.0 
2.7 
6.3 
2.2 
3.0 
2.5 
2.7 
1.1 
3.9 
2.2 
3.8 
2.7 1995 
2.7 
3.3 
3.0 
1.6 
3.1 
3.1 
6.9 
3.3 
3.3 
3.2 
2.7 
3.0 
5.3 
2.8 
3.1 
3.1 1996 
2.6 
2.9 
2.6 
1.8 
3.4 
2.9 
5.5 
3.4 
2.9 
2.8 
2.5 
3.2 
4.2 
3.0 
2.8 
2.9 
Kilde: Kommissionens økonomiske prognose 
fra foråret 1995 
2.2 Beskæftigelsestendenserne 
Efter tre år med nettotilbagegang ventes en ny vækst i beskæftigelsen i 1995 og 1996. I 
perioden fra 1992 til 1994 oplevede EU en kumulativ nedgang i beskæftigelsen på 
3,9 procent, hvilket betød tab af 5,8 mio. arbejdspladser. For 1995 og 1996 forventes 
beskæftigelsen at vokse med ca. 1% om året, hvilket over de to år svarer til ca. 
3 mio. nye jobs. Med en anslået tilvækst i arbejdsstyrken på 1,4 mio. i 1995-1996 vil der 
blive tale om en nettonedbringelse af ledigheden på omkring 1,6 mio. 
Ifølge prognoserne vil beskæftigelsen både i 1995 og 1996 vokse i samtlige 
medlemsstater, og bedringen vil være særlig markant i Danmark, Spanien, Nederlandene, 
Sverige, Det Forenede Kongerige og ikke mindst i Luxembourg, Finland og Irland (se 
tabel 2). 
-13-
Igennem de seneste år er udviklingen i arbejdskraftproduktiviteten forløbet efter 
nogenlunde samme mønster som under de foregående konjunkturcykler - den aftog 
kraftigt under lavkonjunkturen (se tabel 3) og tog til i begyndelsen af 
konjunkturopsvinget (3,2% i 1994). For 1995 og 1996 tyder alt imidlertid på en 
tilbagevenden til den trend, der har været fremherskende igennem de seneste 20 år 
(ca. 2%). Ifølge de aktuelle prognoser vil beskæftigelseindholdet i den givne økonomiske 
vækst således ikke være mindre, men heller ikke større, end det har været tilfældet 
igennem de seneste 20 år. 
Tabel 2 
Beskæftigelse og ledighed 
(procentvis ændring, i % af arbejdsstyrken) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC Beskæftigelsesstigning 
1994 
-0.7 
-0.1 
-0.9 
1.3 
-0.9 
0.1 
2.6 
-1.6 
2.6 
-0.0 
0.2 
-0.1 
-0.8 
-0.9 
0.3 
-0.5 1995 
0.7 
2.3 
0.7 
1.0 
1.5 
1.1 
2.7 
0.3 
2.8 
1.3 
0.5 
0.4 
3.0 
2.0 
1.2 
1.0 1996 
1.0 
1.1 
0.9 
1.0 
2.0 
1.0 
2.6 
0.8 
2.7 
1.9 
0.4 
0.7 
2.5 
1.8 
1.1 
1.1 Ledighedsprocent 
1994 
10.0 
10.2 
8.4 
9.6 
24.1 
12.5 
15.1 
11.4 
3.5 
7.7 
4.0 
6.9 
18.5 
7.8 
9.4 
11.2 1995 
9.6 
8.6 
7.8 
9.6 
23.7 
12.1 
14.1 
11.4 
3.6 
7.6 
3.9 
6.7 
16.3 
7.2 
8.3 
10.7 1996 
9.1 
8.0 
7.3 
9.5 
22.8 
11.5 
13.1 
10.9 
3.4 
7.2 
3.8 
6.3 
14.6 
6.5 
7.8 
10.1 
Kilde: Kommissionens økonomiske prognose fra foråret 1995 
N.B. I begyndelsen af 1995 foretog Eurostat en gennemgribende revision af ledighedstallene 
I industrien, hvor produktivitetsstigningen er særlig markant, gik beskæftigelsen tilbage 
med ca. 2,5% sidste år, men der ventes nu at blive en vækst på 0,5% i 1995 og 1,1% i 
1996. Den øgede beskæftigelse i denne sektor er et klart tegn på, at opsvinget nu har bidt 
sig godt fast. 
Den forventede stigning i beskæftigelsen vil få ledighedsprocenten til at falde fra 
rekordniveauet på 11,2% af arbejdsstyrken i 1994 til 10,1% i 1996. I årene 1994-1996 
regner man med, at ledigheden vil blive kraftigt nedbragt i Finland (3,9 procentpoint), 
Danmark (2,2 procentpoint) og Irland (2 procentpoint). 
-14 
Derimod ventes høj ledighed fortsat at ville præge arbejdsmarkedet i Spanien, Irland og 
Finland. I Italien og Frankrig ventes ledigheden fortsat at ligge på mellem 10,5% og 
11,5% i 1996, i Belgien og Grækenland vil den holde sig på mellem 9 og 9,5%», og de 
resterende otte medlemsstater vil få en ledighed spændende fra 3,25% i Luxembourg til 
hele 8% i Danmark. 
Tabel 3 
Udviklingen i arbejdskraftproduktiviteten 
(årlig procentvis ændring) 
B 
DK 
D* 
GR 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC* 1961-73 
4.3 
3.2 
4.0 
8.1 
6.5 
4.7 
4.3 
5.5 
3.0 
3.9 
5.0 
6.6 
4.5 
3.5 
2.9 
4.4 1974-90 
2.0 
1.4 
1.9 
1.4 
2.7 
2.2 
3.8 
2.0 
1.3 
1.7 
1.5 
3.4 
2.6 
1.1 
1.6 
2.0 '91 
2.1 
2.9 
2.5 
5.6 
1.8 
0.7 
2.9 
0.4 
-1.0 
0.9 
0:9 
1.3 
-2.0 
0.4 
1.1 
1.5 '92 
2.3 
1.2 
3.9 
-0.6 
1.9 
2.2 
4.5 
1.8 
0.0 
0.4 
0.0 
1.7 
3.7 
3.2 
1.6 
2.3 "93 
-0.3 
2.2 
0.7 
-1.5 
3.3 
-0.3 
3.3 
2.2 
0.0 
0.5 
0.4 
0.8 
5.0 
3.2 
3.7 
1.5 '94 
3.1 
4.5 
3.8 
-0.1 
2.9 
2.6 
3.6 
3.8 
0.4 
2.5 
2.5 
1.3 
4.7 
3.1 
3.4 
3.2 •95 
1.9 
1.0 
2.3 
0.6 
1.6 
1.9 
4.1 
3.0 
0.4 
1.9 
2.2 
2.5 
2.3 
0.9 
1.8 
2.1 '96 
1.6 
1.8 
1.8 
0.7 
1.4 
1.8 
2.9 
2.6 
0.1 
0.9 
2.1 
2.5 
1.6 
1.2 
1.7 
1.8 1991-96 
1.8 
2.2 
1.7 
0.8 
2.1 
1.5 
3.6 
2.3 
0 
1.2 
1.4 
2.8 
2.5 
2.0 
2.2 
2.1 
Kilde: Kommissionens økonomiske prognose fra foråret 1995. * De tyske gennemsnitstal er frem til 1991 alene baseret på 
Vesttyskland 
Beskæftigelsestendenserne og tempoet i nedbringelsen af ledigheden stemmer overens 
med, hvad man havde forventet, men ledigheden rejser fortsat alvorlige problemer for 
den økonomiske politik. På baggrund af de aktuelle og de forventede tendenser er der 
behov for en stærk økonomisk vækst i mange år fremover for at opveje tilbageslaget 
under lavkonjunkturerne og få bragt ledigheden ned under det niveau, den lå på, da den 
foregående konjunkturcyklus toppede. 
2.3 Udsigterne for inflation og budgetkonvergens 
Af alle de områder, der har relevans for konvergensen mellem EU-landene, er de største 
fremskridt gjort på inflationsområdet. Målt efter forbrugerprisindekset er den 
15 
gennemsnitlige inflationstakt i EU faldet fra den seneste højkonjunkturs rekordniveau 
på 5,6% i 1991 til 3,2% i 1994, hvor den ventes at ville holde sig også i 1995 og 1996. 
Det vil således ikke helt lykkes at få bragt inflationstakten ned på de 2-3% i 1996, som 
de foregående retningslinjer satte som mål som et første skridt på vejen mod en stabil 
prisudvikling. 
I 1994 havde ti medlemsstater en inflationstakt på 3% eller derunder, medens den i de 
resterende medlemsstater lå på over 3%. Ifølge prognosen vil der i løbet af 1995 ske 
visse forskydninger i mønstret, idet inflationen i Irland og Østrig ventes at falde til under 
3% i 1995, hvorefter den i 1996 vil blive bragt yderligere ned på 2,7% i Irland og 
stabiliseret på lidt under 3%i Østrig. I Sverige og Finland ventes den at stige til 3,3% 
næste år, medens den i Det Forenede Kongerige vil 
holde sig på 3% i begge årene. 
Der ser ud til at være sikkerhed for 
inflationskonvergens i den gruppe af medlemsstater, 
der har oplevet en real appreciering af deres valuta. 
I otte lande (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, 
Irland, Luxembourg, Nederlandene og Østrig) 
ventes inflationstakten i 1995 og 1996 at ligge på 
under 3%. 
I Portugal og Finland, der også for nyligt har 
oplevet en effektiv appreciering af deres valuta, er 
inflationsudsigterne mindre opløftende. I Portugal 
ventes inflationen efter et kraftigt dyk fra 1993-
niveauet og et lidt mindre fald sidste år at blive 
stabiliseret på 4,5% både i 1995 og i 1996.1 Finland 
regner man derimod med en markant stigning i 
inflationstakten næste år. Tabel 4 
Inflation 
(procentvis ændring, 
forbrugerprisindeks) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC 1993 
2.6 
1.0 
3.8 
13.6 
5.6 
2.2 
1.6 
5.1 
3.6 
2.1 
3.5 
7.9 
3.9 
5.8 
3.4 
4.0 1994 
2.4 
1.7 
2.7 
10.9 
5.1 
1.8 
3.0 
4.7 
2.2 
2.2 
3.3 
5.1 
1.6 
3.0 
2.5 
3.2 1995 
1.9 
2.3 
2.3 
9.6 
4.9 
1.9 
2.9 
5.2 
2.3 
1.8 
2.8 
4.5 
1.7 
3.2 
3.0 
3.2 1996 
2.4 
2.7 
2.5 
8.9 
4.5 
2.1 
2.7 
4.5 
2.5 
2.2 
2.9 
4.5 
3.3 
3.2 
3.0 
3.2 
Kilde: Kommissionens prognose fra foråret 
1995 
I de medlemsstater, der igennem de seneste år har oplevet en depreciering af deres valuta 
(Italien, Grækenland, Sverige, Spanien og Det Forenede Kongerige), er inflations-
udsigterne fortsat usikre. De inflationsskabende virkninger vil muligvis ikke slå igennem, 
før den faktiske produktion er vokset mere end den potentielle, men da man ikke med 
sikkerhed ved, hvor stor forskellen mellem den faktiske og den potentielle produktion er, 
16 
og da den potentielle måske i virkeligheden faldt under afmatningsperioden, er der en 
klar risiko for, at inflationen vil tage til. 
Udviklingen i Grækenland, Spanien, Italien og Portugal er og vil formentlig fortsat være 
præget af en mindre tilfredsstillende priskonvergens, om end i forskellig grad, og i 
Sverige ventes der ikke noget fald i inflationstakten i den periode, prognosen dækker. 
I Det Forenede Kongerige vil inflationen ifølge prognosen holde sig uændret på 3% i 
1995 og 1996. Inflationsudsigterne er dog behæftet med betydelig usikkerhed, for 
bortset fra den seneste tids kursudvikling vil Det Forenede Kongerige i 1996 også have 
oplevet fire år med kraftig økonomisk vækst, og overkapaciteten vil være blevet 
betydeligt reduceret. Både her og i Finland og Sverige, hvor den monetære politik er 
baseret på inflationsmål, er det nødvendigt at gå forsigtigt til værks. 
1 Tabel 5 
I Ændringer i de nominelle effektive valutakurser 
(i forhold til 19 andre industrilande) 
Årlig procentvis ændring 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU 1992 
2,3 
2,8 
3,3 
-7,7 
-1,8 
3,6 
2,8 
-2,7 
2,4 
2,6 
3,6 
-12,7 
1,3 
-3,6 
2,2 1993 
0,8 
2,1 
2,7 
-9,6 
-13,1 
1,9 
-5,9 
-16,9 
3,0 
2,4 
-7,6 
-14,8 
-19,3 
-9,0 
-13,1 
Kilde: Kommissionen 
*på basis af, at valutakurserne 1994 
1,6 
0,1 
0,1 
-7,1 
-6,7 
0,6 
0,3 
-4,6 
0,4 
0,0 
-4,7 
7,5 
-1,2 
0,2 
-2,2 
holder sig 1995* 
5,3 
5,3 
6,8 
-3,3 
-2,1 
4,0 
-0,4 
-14,3 
5,2 
4,9 
2,8 Kumulative ændringer siden 1991 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
9,3 I FIN 
-4,7 
-4,0 
1,4 
på samme S 
UK 
EU 1992 
2,3 
2,8 
3,3 
-7,7 
-1,8 
3,6 
2,8 
-2,7 
2,4 
2,6 
3,6 
-12,7 
1,3 
-3,6 
2,2 1993 
3,1 
4,9 
6,1 
-16,6 
-14,7 
5,5 
-3,3 
-19,2 
5,5 
5,1 
-4,3 
-25,7 
-18,2 
-12,3 
-11,2 1994 
4,8 
5,0 
6,3 
-22,5 
-20,4 
6,1 
-3 
-22,9 
6,0 
5,0 
-8,7 
-20,1 
-19,1 
-12,1 
-13,2 1995* 
10,3 
10,5 
13,4 
-25,0 
-22,1 
10,4 
-3,5 
-33,9 
11,4 
10,1 
-6,2 
-12,6 
-22,8 
-15,6 
-12,0 
niveau som i april 1995 
Et bemærkelsesværdigt træk i inflationsudviklingen siden 1993 er, at den gennemsnitlige 
inflationstakt i EU til trods for recessionens styrke hele tiden har ligget på over 3%. 
Ganske vist oplever flere lande for øjeblikket en positiv prisudvikling, men i omtrent en 
- 17 
tredjedel af dem giver inflationen stadig anledning til bekymring. Og hverken i 1995 eller 
i 1996 kan der regnes med nogen yderligere inflationsdæmpning. 
At inflationen ser ud til at være træg i nedadgående, kan skyldes flere forskellige 
faktorer. For det første er omfanget af den overkapacitet, der blev skabt under 
lavkonjunkturen, måske mindre, end man for øjeblikket tror. Det kan bero på 
opgørelsesfejl eller på øget nedlukning af forældede anlæg. For det andet virker de 
annoncerede pengepolitiske og ikke mindst finanspolitiske tiltag måske ikke troværdige 
nok til, at de i større grad kan påvirke inflationsforventningerne. For det tredje har de 
faldende valutakurser i nogle medlemsstater medvirket til at give inflationen næring. Og 
endelig er det også muligt, at der i flere lande ikke er en tilstrækkelig effektiv 
konkurrence til trods for bestræbelserne på at gennemføre det indre marked. 
Hvis det er rigtigt, indebærer det, at enhver yderligere inflationsdæmpning vil kræve, at 
der sættes ind på at skabe større troværdighed omkring den politik, der føres, på at 
forbedre arbejdskraftens evne til at tilpasse sig skiftende økonomiske vilkår og på at 
stimulere konkurrencen. Det er specielt vigtigt at skabe større troværdighed omkring de 
lave inflationsmål, således at de kan blive afspejlet i lønudviklingen, og omkring 
budgetkonsolideringsprogrammerne. 
Der er fortsat problemer med budgetkonvergensen i EU. Af tabel 6 fremgår det, at for 
EU som helhed anslås den offentlige sektors budgetunderskud, der kom helt op på 6,3% 
af BNP under lavkonjunkturen i 1993, nu at falde gradvis til 4,5% af BNP i 1995 og til 
3,9%afBNPil996. 
I årene fra 1994 til 1996 vil budgetunderskuddene ifølge prognosen blive nedbragt mest i 
Finland og Sverige (med henholdsvis 4,6 og 4,5 procentpoint målt i forhold til BNP), 
efterfulgt af Det Forenede Kongerige (4 procentpoint), Danmark (2,8 procentpoint) og 
Grækenland (2,3 procentpoint). Desuden ventes fem andre lande - Belgien, Spanien, 
Frankrig, Italien og Portugal - at fa reduceret deres budgetunderskud med mellem 1 og 2 
procentpoint, og fremskridtene vil være mest mærkbare i Spanien og Frankrig. Ingen 
større ændringer ventes at ville ske i de resterende fem medlemsstater, der ud over 
Nederlandene og Østrig også tæller de tre lande, der lå under referencetallet på 3% af 
BNP i 1994, nemlig Tyskland, Irland og Luxembourg. På basis af de nuværende 
prognoser vil syv medlemsstater i 1996 have et underskud i de offentlige finanser på de 
fastsatte 3% af BNP eller derunder. 
18-
Prognoserne er baseret på, at der ikke sker nogen ændringer i den førte politik, men det 
er ikke alle medlemsstater, der har anmeldt deres konkrete budgetpolitiske intentioner for 
1996. Hvilke virkninger det vil fa for den finanspolitiske tilpasning, hvis prognosen 
holder stik, fremgår, hvis ændringerne i budgetunderskuddet opdeles i en 
konjunkturbestemt og en strukturel del, jf tabel 7. Tabellen viser, at man i de tre år med 
kraftig økonomisk vækst (1994-1996) kun kan vente en mindre reduktion af det 
strukturelle underskud. Af den kumulative nedgang i nettofinansieringsbehovet i EU på 
1,6 procentpoint af BNP fra 1994 til 1996 er det kun mellem 0,8 og 1 procentpoint af 
BNP, der afspejler en ikke-konjunkturbestemt nedbringelse. 
Tabel 6 
Underskud på de offentlige finanser 
(i % af BNP) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC 1993 
6.6 
4.5 
3.3 
13.2 
7.5 
6.1 
2.4 
9.6 
-2.1 
3.3 
4.1 
7.0 
7.8 
13.4 
7.8 
6.3 1994 
5.3 
4.0 
2.5 
12.5 
6.6 
6.0 
2.3 
9.0 
-2.3 
3.1 
4.0 
5.8 
5.6 
10.4 
6.9 
5.5 1995 
4.2 
1.9 
2.1 
11.3 
6.0 
4.9 
2.8 
7.9 
-1.4 
3.2 
4.6 
5.6 
5.0 
9.1 
4.8 
4.5 1996 
3.9 
1.2 
2.4 
10.2 
4.8 
3.9 
2.6 
8.1 
-1.5 
2.5 
3.9 
4.7 
1.1 
5.8 
2.9 
3.9 
Kilde: Kommissionens økonomiske prognoser fra foråret 1995; (-) angiver et overskud 
Den vedvarende uligevægt i de offentlige finanser bærer en stor del af skylden for 
stigningen i den offentlige gæld i EU. I begyndelsen af 1990'erne lå gældskvoten i EU 
som helhed på 55,8%. Som det fremgår af tabel 8, steg den til 66,2% i 1993 og ventes 
for øjeblikket at vokse til 70,4% i 1996. I 1996 vil fire medlemsstater (Tyskland, 
Frankrig, Luxembourg og Det Forenede Kongerige) ifølge prognosen have en 
gældskvote på under 60%. For de øvrige medlemsstaters vedkommende regner man 
med en øget gældskvote i seks lande (Grækenland, Spanien, Østrig, Portugal, Finland og 
Sverige), medens den antages at falde i de resterende fem (Belgien, Danmark, Irland, 
Italien og Nederlandene). Til trods for de gunstige vækstperspektiver tyder denne 
19 
tendens på, at der er behov for at stramme de finanspolitiske planer kraftigt op, hvis det 
skal lykkes at fa stabiliseret gældsudviklingen og fa nedbragt gælden varigt. 
I et mellemfristet perspektiv, dvs. for perioden 1993-1996, forudses en nedgang i 
gældskvoten i fire lande (Belgien, Danmark, Irland og Nederlandene). Den største 
nedgang ventes at ske i Irland (16,2 procentpoint), efterfulgt af Belgien og Danmark (4,9 
procentpoint) samt Nederlandene (4,3 procentpoint). 
Table 7 
Ændringer i det faktiske og det konjunkturkorrigerede underskud 
i de offentlige finanser 
(i % af BNP) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
1 
L* 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC Ændringer i det faktiske underskud 
1993 
-0.1 
1.6 
0.4 
0.9 
3.3 
2.2 
0.0 
0.1 
-1.3 
-0.6 
2.1 
3.7 
1.9 
5.6 
1.7 
1.2 1994 
-1.3 
-0.5 
-0.8 
-0.7 
-0.9 
-0.1 
-0.1 
-0.6 
-0.2 
-0.2 
-0.1 
-1.2 
-2.2 
-3.0 
-0.9 
-0.8 1995 
-1.1 
-2.1 
-0.4 
-1.2 
-0.6 
-1.1 
0.5 
-1.1 
0.9 
0.1 
0.6 
-0.2 
-0.6 
-1.3 
-2.1 
-1.0 1996 
-0.3 
-0.7 
0.3 
-1.1 
-1.2 
-1.0 
-0.2 
0.2 
-0.1 
-0.7 
-0.7 
-0.9 
-3.9 
-3.3 
-1.9 
-0.6 Ændringer i det 
konjunkturkorrigerede underskud 
1993 
-2.4 
1.2 
-1.4 
0.2 
0.9 
0.5 
-0.8 
-1.2 
-2.0 
-2.2 
0.9 
2.1 
0.1 
2.4 
1.4 
-0.4 1994 
-1.0 
0.8 
-0.7 
-0.8 
-1.3 
0.1 
0.5 
-0.4 
-0.4 
-0.2 
0.1 
-1.7 
-0.6 
-2.0 
-0.1 
-0.5 1995 
-0.8 
-1.3 
-0.3 
-1.1 
-0.2 
-0.7 
1.2 
-0.6 
1.1 
0.7 
0.7 
0.1 
1.9 
0.0 
-1.6 
-0.5 1996 
0.1 
-0.4 
0.3 
-0.9 
-0.7 
-0.5 
-0.2 
0.8 
-0.3 
-0.4 
-0.6 
-0.4 
-2.4 
-1.9 
-1.6 
-0.3 B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC 
Kilde: Kommissionens økonomiske prognoser fra foråret 1995; 
(-) angiver en reduktion af underskuddet, (+) en forøgelse af underskuddet 
* Luxembourg har overskud, og et (-) angiver derfor et øget, et (-) et formindsket overskud. 
I Frankrig antages gældskvoten at vokse til 52,8% af BNP i 1996, medens den i Det 
Forenede Kongerige ventes at ville blive stabiliseret på 51,5% af BNP i 1995 og 1996. I 
Tyskland afspejler den bratte stigning i gældskvoten i 1995 den offentlige sektors 
overtagelse af en række forpligtelser uden for budgettet efter genforeningen. 
I Grækenland og Italien regner man med, at gældskvoten i årene 1993-1996 vil blive 
øget med henholdsvis 1 og 5 procentpoint. I Italien antages gældskvoten at have toppet i 
1994, og der ventes en beskeden bedring for 1995 og 1996. 
-20-
I Grækenland, der også har en meget høj gældskvote, vil situationen blive forværret i 
både 1995 og 1996 med de deraf følgende negative konsekvenser for konvergensen. 
Også i Spanien og Portugal ventes en negativ konvergensudvikling, hvad den offentlige 
gæld angår, idet gældskvoten ifølge prognoserne her vil stige med henholdsvis 5,3 
og 4,1 procentpoint fra 1993 til 1996, således at den kommer op på henholdsvis 65,2% 
og 70,7% i 1996. 
Tabel 8 
Den offentlige sektors bruttogæld 
(i % af BNP) 
B 
DK1) 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EC 1993 
137.2 
80.3 
48.2 
115.2 
59.9 
45.8 
97.0 
119.4 
6.9 
81.4 
62.8 
66.6 
57.1 
76.2 
48.5 
66.2 1994 
136.1 
75.6 
50.1 
114.1 
62.3 
48.5 
89.8 
125.4 
7.2 
78.1 
64.5 
69.2 
60.1 
79.1 
50.1 
68.1 1995 
134.3 
76.1 
58.2 
115.3 
64.6 
51.2 
84.6 
124.9 
7.6 
78.1 
66.2 
70.5 
64.4 
84.6 
51.5 
70.3 1996 
132.3 
75.4 
58.1 
116.2 
65.2 
52.8 
80.8 
124.4 
7.8 
77.1 
67.4 
70.7 
64.6 
85.7 
51.5 
70.4 
Kilde: Kommissionens økonomiske prognoser fra foråret 1995 
1) Statens indlån i centralbanken, statens beholdninger af andre obligationer end statsobligationer og gæld i offentlige 
virksomheder tegnede sig i 1994 for 23,4% af BNP. 
2) Den kraftige stigning i Tysklands gældskvote i 1995 skyldes primært statens overtagelse af forpligtelser uden for 
budgettet efter genforeningen, især gælden i Treuhandanstalt. 
Også i de tre nye medlemsstater giver udviklingen i gældskvoten anledning til bekymring. 
Den kraftige gældsforøgelse i perioden 1993-1996 afspejler i vid udstrækning den 
økonomiske afmatning, men det er også klart, at der er behov for en opstramning af 
budgettilpasningsplanerne for at fa sat en stopper for stigningen i gældskvoten og 
endegyldigt fa vendt denne stigning til en nedgang. I maj 1995 fremlagde Østrig et 
konvergensprogram, og Sverige ventes at ville gøre det i juni. 
Det er muligt, at den vedvarende uligevægt i de offentlige finanser i EU-landene og de 
manglende konkrete resultater i retning af finanspolitisk konsolidering til trods for den 
kraftige økonomiske vækst også hænger sammen med den rolle, de budgetpolitiske 
21-
institutioner og procedurer spiller for opgørelsen af budgetunderskuddene, og med den 
måde, hvorpå linjen i den økonomiske politik præsenteres. I flere EU-lande spiller de 
regler, der gælder for fastlæggelse af budgetpolitikken og for ændring af budgetplaner, 
en afgørende rolle for, hvilke resultater der opnås. Det er også tænkeligt, at den måde, 
hvorpå regeringerne engagerer sig i konsolideringen af de offentlige finanser, ikke er den 
form, der virker mest fremmende for budgetdisciplin - feks. kunne det måske være en 
god idé at forbedre budgetprocedurerne og samtidig sætte tal på de finanspolitiske mål, 
man arbejder henimod, for derigennem at skabe større sandsynlighed for, at de 
finanspolitiske programmer også bliver ført ud i livet. 
Netop i dag er det blevet endnu vigtigere at gøre sig sådanne overvejelser, både fordi det 
er nødvendigt at udforske alle muligheder for at stramme budgetdisciplinen i medlems­
staterne og for at skabe større chancer for, at de finanspolitiske konvergenskriterier kan 
opfyldes afså mange lande som muligt før overgangen til tredje fase af ØMU. 
På basis af de tilpasningsforanstaltninger, som indgår i de konkrete konvergens­
programmer i de medlemsstater, der har fastlagt finanspolitiske mål, tyder prognoserne 
for 1996 på, at de finanspolitiske mål ikke vil blive nået overalt i EU. Der er behov for en 
større indsats for at opfylde underskudskriteriet i konvergensprogrammet i Belgien, 
Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig og Portugal, der alle - dog ikke i samme grad -
har større underskud, end de skulle have ifølge konvergensprogrammet. På den anden 
side ventes Danmark, Irland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige at opfylde 
kravene i 1996. Blandt de nye medlemsstater har Østrig for nylig fremlagt et 
konvergensprogram, og Sverige ventes at følge efter i juni. I begge tilfælde vil det være 
nødvendigt at sætte sig mere ambitiøse mål, hvis der skal være sikkerhed for 
finanspolitisk konvergens. I Finland, hvor en gennemgribende budgetkonsolidering er i 
gang, antages den førte politik at skabe sikkerhed for, at den tilstræbte nedbringelse af 
underskuddet i 1996 også finder sted. 
3. De økonomisk-politiske mål samt usikkerhedsmomenter 
De overordnede retningslinjer fra december 1993 og juli 1994 fremhævede hoved­
elementerne i de politikker, der var nødvendige for at opnå økonomisk konvergens og 
fremme jobskabelsen. De overordnede retningslinjer for 1995 bør fastholde disse mål. 
Desuden bør de anbefalede politikker tage hensyn til de risici og betænkeligheder, der 
præger de nuværende økonomiske udsigter. 
EU's økonomi vokser fortsat med stort set den hastighed, der blev forudset for få 
måneder siden, selv om vækstudsigterne er blevet noget mindre gunstige. Forbedringen i 
22 
indikatorerne for forbrugernes og erhvervslivets tillid gik i stå i begyndelsen af 1995, 
endda før den seneste tids ustabile valutakurser. Desuden ville en ny periode med en svag 
dollar over for de europæiske valutaer skabe større usikkerhed, der kunne skade den 
forventede positive vækst. Som allerede bemærket bør det på den anden side 
understreges, at de hovedfaktorer, der påvirker vækstudsigterne - især verdenshandelen 
og investeringsrentabiliteten - fortsat er tilfredsstillende, og at det ikke kan udelukkes, at 
vækstraten bliver stærkere end forventet på nuværende tidspunkt. Den økonomiske 
politik skal derfor forhindre en udvikling, der vil kunne skade den fortsatte vækst. 
Den første risiko, der må tages i betragtning, er en ny opblussen i inflationen. For at 
vurdere, hvilke følger den senere tids valutabevægelser vil få for inflationen, må der 
skelnes mellem to forskellige landegrupper: dels de lande, hvis valutaer har oplevet en 
real appreciering, og som derfor sandsynligvis vil "importere" prisstabilitet, og dels de 
lande, hvis valutaer er faldet i værdi (især Italien), og hvis inflation, alt andet lige, vil 
have en tendens til at stige. Dette risikerer alt i alt at gøre landenes inflationsresultater 
mere forskellige end før den senere tids problemer på valutamarkederne. 
Der kan opstå inflationære pres, fordi økonomiens faktiske vækstrate kan nærme sig eller 
overstige den potentielle vækstrate, især i 1996, hvilket vil medføre kapacitetsproblemer 
og dermed inflationære spændinger. Risikoen herfor vil være mindre, hvis 
erhvervsinvesteringerne i EU forøges betydeligt i løbet af de næste par år. Desuden kan 
der være fare for, at lønstigningerne bliver højere end forventet for øjeblikket og vil 
presse priserne i vejret og/eller reducere investeringsrentabiliteten. Denne fare består 
også i ønsket om at kompensere - alt for hurtigt og på bekostning af vækst og 
beskæftigelse - for de lave stigninger eller, i visse tilfælde, et reelt fald i reallønnen i 
perioden 1993-94, der var præget af træg økonomisk vækst og stigende ledighed. Nogle 
lande forventes allerede at måtte registrere uhensigtsmæssigt høje lønstigninger i 1995-
96. 
Den anden, og mere foruroligende, faktor er den fortsat utilfredsstillende budgetsituation 
i flere medlemsstater. Det er derfor nødvendigt at forøge konsolideringsbestræbelserne, 
ligesom de strukturbestemte budgetunderskud skal fjernes nu under opsvinget, hvor 
medlemsstaterne også kan drage fordel af de automatiske stabilisatorer. Med den fortsat 
store offentlige gæld vil flere medlemsstater desuden stadig være meget sårbare over for 
de rentechok, der eventuelt knytter sig til usikkerheden omkring udviklingen i finans-, 
23 
valutakurs- og prisforholdene, og som i disse lande i praksis vil kunne fjerne de budget­
mæssige gevinster, der sandsynligvis vil fremkomme under opsvinget. 
Endelig kan de gunstige økonomiske vilkår, som opsvinget medfører, give anledning til, 
at der ikke foretages en tilpasning, hvilket Kommissionen allerede har nævnt i sin 
økonomiske årsberetning for 1995. Dette kan give sig udslag i, at de offentlige myndig­
heder er mindre indstillet på at gøre noget ved de strukturbestemte årsager til de store 
budgetunderskud, da opsvinget yder et positivt konjunkturmæssigt bidrag til skatte­
indtægterne og budgetbalancen. Desuden kan bestræbelserne på at fjerne de stive 
arbejdsmarkedsstrukturer forekomme mindre hastende på kort sigt, når beskæftigelsen 
igen begynder at stige, og arbejdsløsheden falder. Hvis der således slækkes på 
konsoliderings- og reformbestræbelserne, vil der være alvorlig risiko for, at opsvinget 
ikke giver sig udslag i en varig og jobskabende vækst, ligesom dette vil bidrage til 
uligevægt i doseringen af den økonomiske politik og øge risikoen for en ny 
konjunkturafmatning. 
En styrkelse af konvergensen og den økonomiske vækst forudsætter, at de muligheder, 
som det nuværende opsving frembyder, udnyttes klogt. Det er indlysende, at 
lønudviklingen vil bidrage væsentligt til konvergens i inflationen. 
Hvis de nominelle lønstigninger begynder at accelerere i takt med konsolideringen af den 
økonomiske vækst - især før arbejdsløsheden er faldet væsentligt - og dermed forøger 
inflationen, vil medlemsstaterne måske på ny opleve en deflatorisk periode, hvilket de 
ikke har råd til med det nuværende ledighedsniveau. Moderate lønstigninger vil også 
virke investeringsfremmende. Den senere tids forbedring af de private investeringer 
afspejler de gunstige økonomiske udsigter og en lønstigning, der er lavere end 
stigningerne i arbejdskraftproduktiviteten. En fortsat styrkelse af investeringerne vil 
bidrage til at forøge den potentielle produktion og fremme jobskabelsen. 
Hvis opsvinget skal udnyttes fornuftigt, kræver det først og fremmest, at medlems­
staterne konsoliderer deres offentlige finanser. En holdbar budgetstilling er en nødvendig 
forudsætning for økonomisk vækst og varig jobskabelse. Det er indlysende, at de 
politikker, der er nødvendige for at støtte en langsigtet økonomisk vækst, fremme 
jobskabelsen og nedbringe ledigheden samt styrke konvergensen, er i god overens­
stemmelse med hinanden. 
24 
Den senere tids valutaudvikling viser, hvor vigtig valutakursstabilitet inden for EU er for 
fremme af den økonomiske integration og gennemførelsen af det indre marked. 
Ændringer i valutakurserne kan føre til fejlallokering af ressourcerne, når investerings­
beslutninger, der er truffet ud fra forventningen om en forbedret konkurrenceevne som 
følge af depreciering, viser sig i sidste instans at være forældede fordi konkurrenceevnen 
enten udhules på grund af en nominel valutaappreciering eller en højere inflation. 
Desuden underminerer muligheden for valutadepreciering løn- og prisdisciplinen, idet 
der, i hvert fald midlertidigt, kan kompenseres for en forringelse af konkurrenceevnen 
gennem devalueringer; dette betyder, at det bliver vanskeligt at nedbringe inflationen og 
opnå prisstabilitet. Endelig øger devalueringer, da de giver mulighed for midlertidigt at 
forbedre konkurrenceevnen, mulighederne for at vælte problemerne over på andre, 
hvilket ikke er foreneligt med gennemførelsen af det indre marked. 
4. Politikkerne 
Den økonomiske politiks vigtigste opgave på dette stade i konjunkturforløbet er at sikre, 
at det vedvarende opsving omdannes til en ikke-inflationær, beskæftigelsesfremmende 
vækst. I lyset af de risici, der hviler som en skygge over de økonomiske udsigter, og de 
fremskridt, der endnu ikke er nået med hensyn til konvergens, bør den makroøkonomiske 
politik og strukturpolitikken søge at sikre prisstabiliteten, fremme budgetkonsolideringen 
og styrke Fællesskabets dynamik og konkurrenceevne. 
4.1 Den makroøkonomiske politik 
Den makroøkonomiske politiks vigtigste opgave bliver at sikre en stabil ramme, dér kan 
forhindre, at der opstår de spændinger, der bidrog til afmatningen i 1992-1993, og som 
samtidig kan føre til en fortsat støt stigning i det potentielle output. Som understreget i 
de foregående afsnit giver udviklingen på væsentlige områder grund til bekymring med 
hensyn til begge forhold. Samtidig aftegner de udfordringer, medlemsstaterne står over 
for, med konsolideringen af den økonomiske vækst og forberedelsen af tredje fase af 
ØMU, sig skarpere, mens de modsatrettede tendenser, der er opstået som følge af 
udsvingene i valutakurserne, har rejst vigtige spørgsmål om den rette økonomiske politik. 
At sikre og forbedre de fremskridt, der er gjort med hensyn til inflationen, og fastholde 
den økonomiske vækst er en afgørende udfordring for den monetære politik og 
valutakurspolitikken på nuværende tidspunkt. I denne forbindelse må og skal en 
-25-
budgetkonsolidering yde sit bidrag til at forsvare prisstabiliteten. Selv om der er behov 
for en sådan politik i næsten alle medlemsstater, er den særlig påtrængende i de 
medlemsstater, hvis underskud på statsfinanserne og stigende gældsbyrde og den deraf 
følgende udvikling i inflationen og på valutamarkederne lægger størst pres på den 
monetære politik, og hvor risikoen for et betydeligt opsving i inflationen er størst. Af lige 
så stor betydning er en politik, der tilskynder til en ikke-inflationær lønudvikling og på 
længere sigt til en øget konkurrence på produktmarkederne. 
Stabile valutakurser internt i Fællesskabet er af afgørende betydning for, at det indre 
marked kan fungere. I medlemsstater, hvis budgetstilling forringes i forhold til 
konvergensmålet, hvis valutaer er faldet i værdi (Grækenland, Spanien, Italien og 
Sverige), er det vigtigt, at der gøres en dristig og troværdig indsats for at fremme 
budgetkonsolideringen. Mere generelt kan man sige, at en troværdig budgetkonsolidering 
vil bidrage til at dæmpe valutauroen. Dette vil ikke blot medvirke til at mindske 
bekymringen for konkurrenceforstyrrelser på det indre marked, men også skabe 
betingelser for at sænke rentesatserne og i sidste ende lette gennemførelsen af det 
finanspolitiske tilpasningsprogram. 
En budgetpolitik, der tager sigte på konsolidering, vil spille en afgørende rolle i 
forbindelse med at mindske risikoen for stigende inflation, valutakursuro og yderligere 
forringelser i de fiskale uligevægte. 
Der er behov for en budgetkonsolidering ikke blot for at skabe stabile inflations-
forventninger, men også for at fastholde de fremskridt, der er gjort med at begrænse 
inflationen. Dette er særlig vigtigt i medlemsstater med vedholdende fiskale uligevægte 
og inflation (Grækenland, Italien, Spanien). Lykkes det ikke at gøre betydelige fremskridt 
med at rette op på de fiskale uligevægte, navnlig i en situation præget af kraftig 
økonomisk vækst, vil der opstå øget usikkerhed om de finanspolitisk ansvarlige 
myndigheders intentioner. Denne usikkerhed har medvirket til at øge realrenten og 
dermed gjort det vanskeligere at opnå en budgetkonsolidering i flere medlemsstater. 
Manglende tillid til de finanspolitiske konsolideringsplaner kan også afspejles i uro på 
valutamarkederne, en højere realrente og et øget rentespænd mellem landene. 
Indenlandske og internationale investorer, der ligger inde med statsobligationer, kræver 
et højere afkast eller en bedre vekselkurs som kompensation for den øgede risiko, og 
dette sammenfald af omstændigheder er ikke befordrende for den økonomiske vækst og 
finanspolitiske justeringer. Den manglende stabilitet i valutakurserne i Grækenland, 
26 
Spanien, Italien og Sverige er til dels en afspejling af de fortsat uløste finanspolitiske 
vanskeligheder. 
På mellemlang sigt vil en budgetkonsolidering medvirke til at øge den nationale 
opsparing og ad denne vej bidrage til at øge det potentielle output. 
Der skal gøres en koncentreret indsats for at overholde de budgetmæssige 
konvergenskriterier. Ifølge pronosen fra foråret 1995 forventes syv medlemsstater at få 
et budgetunderskud på under 3% af BNP i 1996 (Danmark, Tyskland, Irland, 
Nederlandene, Finland og Det Forenede Kongerige; Luxembourg forventes at få 
overskud). Disse medlemsstater skal fortsætte deres ihærdige bestræbelser på at 
konsolidere de offentlige finanser. Belgien, Frankrig og Østrig vil kunne nå 
referenceværdien for underskuddet i 1996, forudsat at der skabes fornyet fremdrift i 
tilpasningsbestræbelserne. Selv om der ikke foreligger prognoser for de kommende år, 
står det klart, at de øvrige medlemsstater i endnu højere grad end i dag må gøre det til 
deres overordnede politiske mål at opfylde de budgetmæssige konvergenskriterier inden 
1999. 
Den kombination af økonomisk-politiske virkemidler, der er behov for i de enkelte 
medlemsstater, viser den uensartede fordeling af de økonomisk-politiske risici. De 
medlemsstater, hvis valutaer er faldet i værdi i de seneste måneder, vil antagelig blive 
udsat for et øget inflationspres, mens virkningerne af valutakursuroen på rentesatserne 
utvivlsomt vil vanskeliggøre budgetkonsolideringen yderligere. Generelt set stod disse 
lande i forvejen i en dårlig udgangsposition. Devalueringerne vil medføre højere 
importudgifter, og virkningerne af væksten i eksporten og de økonomiske aktiviteter 
generelt vil medvirke til at indsnævre output-gabet. 
I disse medlemsstater skal doseringen af den økonomiske politik målrettes mod en 
begrænsning af inflationsrisikoen og en intensivering af bestræbelserne på at konsolidere 
budgetstillingen. I disse lande bliver det særlig vigtigt at anvende de midler, det enkelte 
land har til rådighed, til at forhindre, at de øgede importudgifter fører til en pris-/ 
lønspiral. 
27 
I de medlemsstater, hvis valutaer er steget i værdi, vil inflationsrisikoen generelt være 
behersket. Men da disse landes held til at holde inflationen nede i høj grad skyldes 
eksterne forhold, er det vigtigt at sikre, at lønudviklingen ikke fører til et fald i 
investeringsrentabiliteten. Der er tegn på, at dette er ved at ske i Tyskland. 
Investeringsrentabiliteten skal fortsat øges betydeligt i de fleste lande, hvis 
investeringerne skal stige i det omfang, der er nødvendigt for at sikre en vedvarende 
vækst på mellemlang sigt. I nogle tilfælde kan en stabil valutakurs kun opnås på 
bekostning af en stigning i rentespændet i forhold til Tyskland. Det tyder på, at 
markederne stadig mener, at disse landes budgetstilling i nogen grad er truet. En 
helhjertet indsats for at afhjælpe dette skulle give betydelige resultater i form af en 
formindskelse, eller fuldstændig fjernelse, af rentespændet. 
4.2 Politik til styrkelse af konkurrenceevnen 
Strukturforanstaltninger til fremme af konkurrenceevnen, dynamikken og den samlede 
produktivitet i medlemsstaternes økonomi er af afgørende betydning, hvis Fællesskabets 
to politiske mål om en kraftig beskæftigelsesfremmende vækst og en øget nominel 
konvergens skal nås. Sådanne foranstaltninger er særlig vigtige i øjeblikket med henblik 
på at styrke den økonomiske vækst, men også i lyset af den fornyede inflationsfrygt, 
navnlig i de medlemsstater, hvis valutaer er faldet kraftigt i værdi. 
Hvidbogen fra 1993 anbefalede reformer, der styrkede de endogene vækstkræfter i 
Fællesskabets økonomi som et middel til at sikre velstand på lang sigt. Derfor blev en 
lang række forslag, der skulle gøre medlemsstaternes økonomier mere dynamiske, 
indarbejdet i retningslinjerne fra 1993 og 1994. Disse forslag, der skulle gennemføres 
såvel på fællesskabsplan som på nationalt plan, var af afgørende betydning for de 
bestræbelser på at øge produktiviteten og konkurrenceevnen, der var nødvendige for at 
sikre en kraftigere vækst og jobskabelse. 
Bestræbelserne på at øge produktiviteten og skabe vækst i beskæftigelsen kan kun 
lykkes, hvis de udfoldes i en fleksibel økonomi, der er i stand til at udnytte de 
muligheder, der opstår i et samfund præget af hastige teknologiske og sociale 
forandringer. I denne forbindelse gøres der en indsats for: 
at udnytte mulighederne i det indre marked og et åbent verdenhandelssystem og 
beskytte Fællesskabets konkurrenceevne 
at fremskynde realiseringen af de transeuropæiske net 
*28 
at sikre en hurtig gennemførelse af handlingplanen om udvikling af informations­
samfundet 
at udnytte vækst- og beskæftigelsespotentiellet i SMV, og 
aktivt at fremme Fællesskabets forsknings- og udviklingsinitiativer og opfordre til 
en bedre koordination af medlemsstaternes forsknings- og udviklingspolitik. 
Med hensyn til det indre marked er der gjort en ihærdig indsats for at gennemføre de 
relevante direktiver i den nationale lovgivning. Gennemførelsen er dog gået langsomt på 
vigtige områder som forsikring, selskabsret, intellektuel og industriel ejendomsret, 
offentlige indkøb, nye teknologier og tjenesteydelser, finansielle tjenesteydelser og fri 
bevægelighed. 
På Det Europæiske Råds møde i Essen blev det understreget, at Rådet i fremtiden ville 
være særlig opmærksomt på den europæiske økonomis konkurrenceevne. I denne 
forbindelse har Kommissionen oprettet en gruppe på højt plan, der skal beskæftige sig 
med konkurrenceevnen og aflægge rapport herom.2 Dette fulgte Kommissionen op ved 
at oprette en rådgivende gruppe om konkurrenceevnen i begyndelsen af 1995. Gruppen 
på højt plan vedrørende Forenkling af Lovgivning og Administration (Deregulerings-
gruppen) har påbegyndt sit arbejde. Kommissionen har understreget behovet for at 
overvåge fællesskabslovgivningen og den nationale lovgivning med henblik på at påvise 
overdreven regulering, og den har anmodet Dereguleringsgruppen om at fremlægge en 
rapport senest i juni 1995. 
Initiativer i forbindelse med de transeuropæiske net på transport-, energi- og 
miljøområdet har også fået stor opmærksomhed. Gruppen af personlige repræsentanter 
for stats- og regeringscheferne (Christophersen-gruppen) fremlagde sin rapport på Det 
Europæiske Råds møde i december 1994. Den bekræftede, at de 11 prioriterede 
projekter, der blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde på Korfu i juni 1994, og de 
tre nye projekter i de nordiske medlemsstater og Irland allerede var påbegyndt eller 
meget snart ville blive det. 
Etablering af informationssamfundet var målet for en handlingsplan, Kommissionen 
vedtog i juli 1994, og som omfattede alle de aspekter, der behandles i Bangemann-
Se også "En politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union", meddelelse fra 
Kommissionen til Rådet, KOM(94) 319 endelig udg. af 14. september 1994, og de to ledsagedokumenter "Report on 
the Implementation of the Council Resolutions and Conclusions on Industrial Policy", SEC(95)437 final, March 22 
1995, og "Action Programme and Timetable for Implementation of the Action Announced in the Communication on an 
Industrial Competitiveness Policy for the European Union", COM(95)87 final, March 30, 1995 (foreligger ikke på 
dansk). 
29-
gruppens rapport. På et møde i november 1994 drøftede Rådet Kommissionens tidsplan 
for liberalisering. På Det Europæiske Råds møde i december blev det understreget, at 
Kommissionens handlingsplan og de konklusioner, ministrene for industri- og 
telekommunikation var nået frem til, satte dagsordenen for udviklingen af informations­
samfundet. Med henblik på udviklingen i 1995 blev der som opfølgning på G7-
ministermødet i februar 1995 nedsat en gruppe af kommissærer med ansvar for 
informationssamfundet. 
En stigning i fællesskabsøkonomiens produktivitet ved hjælp af disse initiativer kan føre 
til en styrkelse af jobskabelsen. Der er ingen naturlig modsætning mellem vækst i 
produktiviteten og jobskabelse. 
Tre betingelser skal dog opfyldes for at sikre, at den relative prismekanisme muliggør en 
omfordeling af produktivitetsgevinsterne mellem sektorerne, hvorved sektorer med en 
lav produktivitetsvækst får mulighed for at skabe nye arbejdspladser og opretholde lige 
løn for lige arbejde: 
de relative priser skal fortsat ændre sig uden kunstige begrænsninger, og den 
øgede konkurrence og fleksibilitet på alle markeder skulle medvirke hertil 
ændringer mellem de forskellige sektorer skal være socialt forsvarlige, idet 
markedsmekanismerne suppleres af en aktiv, fremadrettet politik og social dialog 
den samlede makroøkonomiske vækstrate skal være kraftig nok til, at der for alle 
sektorer set under ét oprettes flere arbejdspladser, end der nedlægges. 
4.3 Beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik 
Hvis det økonomiske opsving fortsætter som forudsagt, kan det i 1997 have absorberet 
konjunkturledigheden. Denne del af ledigheden skønnes at repræsentere ca. 3 millioner 
ledige, eller blot to procentpoint af den nuværende arbejdsløshedsprocent i Fællesskabet, 
som er på 11. At absorbere 3 millioner ledige er uomtvisteligt et første vigtigt skridt, og 
et essentielt skridt i retning af at opfylde hvidbogens mål. Ikke desto mindre er det for at 
opnå en anselig, gradvis formindskelse af de resterende ni procents ledighed nødvendigt 
ikke blot at iværksætte en kraftig og vedholdende mellemfristet vækstproces drevet af 
investeringerne med henblik på at skabe de nødvendige blivende arbejdspladser, men 
også at gennemføre en mere aktiv og effektiv arbejdsmarkedspolitik, som vil kunne stille 
krav om væsentlige ændringer af uddannelsessystemet, arbejdsmarkedslovgivningen, 
arbejdskontrakterne, lønaftalesystemet og de sociale sikringsordninger. 
30 
Med henblik herpå udpegede Det Europæiske Råd i Essen følgende fem prioriterede 
områder: 
1) Forbedring af arbejdsstyrkens chancer for at få beskæftigelse gennem fremme af 
investeringer i erhvervsuddannelse. 
2) Fremme afvækstens evne til at øge beskæftigelsen. 
3) Reduktion af de indirekte lønomkostninger. 
4) Styrkelse af arbejdsmarkedspolitikkens effektivitet. 
5) Styrkelse af foranstaltningerne til fordel for grupper, der er særlig hårdt ramt af 
ledigheden. 
En aktiv og mere effektiv arbejdsmarkedspolitik bidrager til målet om at forbedre 
beskæftigelsen på tre måder: 
i) ved at styrke selve vækstpotentialet gennem en forbedring af kvaliteten af den 
menneskelige kapital 
ii) ved at fremme vækstens evne til at øge beskæftigelsen uden dog at påvirke selve 
vækstprocessen i negativ retning, og endelig 
iii) ved i den udstrækning, de nye arbejdspladser oprettes, at lette absorptionen af 
såvel de ledige, der stadig er lette at finde beskæftigelse til, som de langtidsledige 
og særlig ugunstigt stillede grupper, der ikke umiddelbart kan overtage de ledige 
stillinger, og som risikerer social udstødelse. 
Arbejdsmarkedspolitikken på de tre ovenstående områder er ikke blot et uundværligt 
supplement til den makroøkonomiske politik og strukturpolitikken med hensyn til 
konkurrenceevnen, men den bidrager også til at bevare og styrke samhørigheden og den 
sociale konsensus i Unionen under den lange og vanskelige proces med at bekæmpe 
ledigheden. 
«• 
i) Forbedringen af kvaliteten af den menneskelige kapital forudsætter en styrkelse af 
det faglige uddannelsessystem, navnlig til fordel for de unge, og at livslang 
uddannelse af arbejdsstyrken fremmes for at forberede og tilpasse den til de 
sociale og teknologiske forandringer i en verden præget af frihandel og en 
omfattende strukturtilpasning. Denne politik vil forbedre arbejdsstyrkens 
fleksibilitet, den enkeltes muligheder og den europæiske økonomis komparative 
fordele i forhold til andre egne af verden [Essen-prioritet nr. 1]. 
-31 
Denne politik vil styrke den europæiske økonomis vækstpotentiale, og vil ligesom 
konkurrenceevnepolitikken give fuldt udbytte både med hensyn til omkostninger 
og jobskabelse, hvis den reale økonomiske vækstrate kan øges uden at støde på 
forhindringer som inflation og kapacitetsbegrænsninger. 
ii) Den mellemfristede vækstproces' bidrag til nedbringelse af arbejdsløsheden er 
uundværligt, men den skal følges op af en omfattende, målrettet og konkret 
indsats for at fremme vækstens evne til at øge beskæftigelsen [Essen-prioritet nr. 
2]. I denne forbindelse er der behov for initiativer på tre områder, som ikke må 
bremse selve vækstprocessen: 
• arbejdsmarkedets parter skal undersøge, om en omlægning og nedsættelse af 
arbejdstiden og/eller indførelse af nye arbejdstidsmønstre kan føre til en 
forøgelse afvækstens beskæftigelsesindhold uden at svække virksomhedernes 
konkurrenceevne. Specielt en løsrivning af den enkeltes arbejdstid fra 
virksomhedens kan åbne nye lovende muligheder: det eksisterende kapital­
apparat - udstyr, maskiner osv. - kan udnyttes bedre med deraf følgende 
betydelige produktivitetsgevinster, som kan anvendes til at tilskynde til 
forskellige arbejdsmønstre blandt de ansatte. En øget anvendelse af 
deltidsarbejde eller andre atypiske former for ansættelse kan også hjælpe. 
Fremskridt på dette område vil muligvis kræve en revision af de eksisterende 
regler [Essen-prioritet nr. 2]. 
• det skal gøres mere attraktivt at ansætte folk ved at reducere de indirekte 
lønomkostninger, især i den lave ende af løn- og produktivitetsskalaen, uden 
at skade andre dele af arbejdsmarkedet; fra en makroøkonomisk synsvinkel 
skal dette opnås på en måde, der ikke skader nedbringelsen af 
budgetunderskuddene eller virksomhedernes konkurrenceevne. Der er således 
behov for reformer, herunder i visse lande for at finde alternative 
finansieringskilder til de sociale sikringsordninger [Essen-prioritet nr. 3J. 
• nye beskæftigelsesmuligheder og -aktiviteter skal fremmes, feks. i forbindelse 
med servicesamfundet og bestræbelserne på at skabe miljømæssig 
bæredygtighed [Essen-prioritet nr. 2J. 
iii) Opgaven med at sikre en gnidningsløs absorption af de ledige og de nytilkomne 
på arbejdsmarkedet, når økonomien stiller nye arbejdspladser til rådighed, 
forudsætter i første række effektive arbejdsformidlings- og personalekontorer og 
32 
større fleksibilitet med hensyn til den faglige og geografiske mobilitet [Essen-
prioritet nr. 4]. En betydelig del af den ikke-konjunkturbestemte ledighed kan 
gradvis integreres på arbejdsmarkedet med en rimelig indsats på dette område, 
hvis opsvinget kan omdannes til den mellemfristede vækst- og 
jobskabelsesproces, der beskrives i hvidbogen, og som disse retningslinjer for den 
økonomiske politik tager sigte på. 
Hvis der skal opnås en betydelig reduktion af selve kernen i strukturledigheden -
som formentlig svarer til omkring halvdelen af den ikke-konjunkturbestemte 
ledighed på 9% - er der behov for en anden og langt mere koncentreret indsats. 
Det drejer sig ikke blot om at styrke forbindelsen mellem udbetalingen af sociale 
ydelser og det forhold at den ledige står til rådighed for arbejdsmarkedet, men 
navnlig om at fremme en aktiv arbejdsmarkedspolitik, der tager sigte på at 
forbedre langtidslediges "ansættelighed" ved at give dem adgang til en målrettet 
uddannelse, og om at koncentrere denne uddannelse om særlig ugunstigt stillede 
grupper, feks. kvinder, unge og ældre, der risikerer social udstødelse [Essen-
prioritet nr. 5]. 
Disse forholdsvis bekostelige politikker giver kun fuldt udbytte, hvis ledige, der 
på denne måde bliver ansættelige, i praksis har mulighed for at finde et job. 
Politikkerne skal dog ikke vurderes ud fra deres umiddelbare økonomiske 
fordele. Af hensyn til den tid, der nødvendigvis vil gå, inden selve kernen i 
strukturledigheden nedbringes væsentligt, skal disse politikker også beskytte den 
eksisterende menneskelige kapital blandt de ledige for at undgå social udstødelse 
og bevare den sociale samhørighed. 
For bedre at kunne tilrettelægge gennemførelsen af de prioriterede områder, Det 
Europæiske Råd udpegede i Essen, forelagde Kommissionen den 8. marts 1995 Rådet en 
meddelelse, hvori den i henhold til EF-traktatens artikel 103 foreslog at indføre en 
procedure for overvågning af beskæftigelsesudviklingen og beskæftigelsespolitikken. 
• 
• • 
• 
Det er med disse overvejelser for øje, at Kommissionen foreslår nærværende 
overordnede retningslinjer for Fællesskabets og medlemsstaternes økonomiske politikker, 
som bekræfter rammerne for de mellemfristede retningslinjer fra juni 1994 og 
understreger den økonomisk-politiske prioritet om at nedbringe ledigheden. 

-33-
ISSN 0254-1459 
KOM(95) 228 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 10 
Katalognummer : CB-CO-95-270-DA-C 
ISBN 92-77-89582-9 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg