EUROPA-KOMMISSIONEN Bruxelles, den 25.5.2016 SWD(2016) 163 final ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE Ledsagedokument til MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET, RÅDET, DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG OG REGIONSUDVALGET En omfattende tilgang til stimulering af grænseoverskridende e-handel for europæiske borgere og virksomheder {COM(2016) 320 final}



Indhold INDLEDNING 1. Anvendelsesområde for direktivet om urimelig handelspraksis 1.1 Handelspraksis, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis 1.1.1 Eftersalgspraksis, herunder inkassoaktiviteter 1.1.2 Erhvervsdrivendes, der køber produkter fra forbrugere 1.2 Handelspraksis, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis 1.2.1 Handelspraksis, der ikke påvirker forbrugerens økonomiske interesser 1.2.2 Handelspraksis, som vedrører transaktioner mellem erhvervsdrivende, eller som kun skader konkurrenters økonomiske interesser 1.3 Fuld harmonisering 1.3.1 Salgsfremmende foranstaltninger og nedsatte priser 1.3.2 Undtagelser til fuld harmonisering 1.4 Samspil mellem direktivet om urimelig handelspraksis og andre EU-retsakter 1.4.1 Sammenhæng med anden EU-lovgivning 1.4.2 Indvirkning på håndhævelse 1.4.3 Oplysninger, der er "væsentlige" i henhold til anden EU-lovgivning 1.4.4 Samspil med forbrugerrettighedsdirektivet 1.4.5 Samspil med direktivet om urimelige kontraktvilkår

1.4.6 Samspil med direktivet om vildledende og sammenlignende reklame 1.4.7 Samspil med servicedirektivet 1.4.8 Samspil med e-handelsdirektivet 1.4.9 Samspil med direktivet om audiovisuelle medietjenester 1.4.10 Samspil med databeskyttelsesdirektivet og e-datadirektivet 1.4.11 Samspil med artikel 101-102 i TEUF (konkurrenceregler) 1.4.12 Samspil med EU's charter om grundlæggende rettigheder 1.4.13 Samspil med artikel 34-36 i TEUF 1.5 Forholdet mellem direktivet om urimelig handelspraksis og selvregulering 1.6 Anvendelse af direktivet om urimelig handelspraksis på erhvervsdrivende etableret i tredjelande 2. Generelle begreber 2.1 Begrebet "erhvervsdrivende" 2.2 Begrebet "handelspraksis" 2.3 Begrebet "transaktionsbeslutning" 2.4 "Væsentlig forvridning af forbrugernes økonomiske adfærd" 2.5 Begrebet "gennemsnitsforbruger" 2.6 Sårbare forbrugere 2.6.1 Sårbarhedskriterier i artikel 5, stk. 3 2.6.2 Kravet om "forudsigelighed" 2.7 Begrebet "købsopfordring"

3. Bestemmelser i direktivet om urimelig handelspraksis 3.1 Sådan fungerer direktivet om urimelig handelspraksis – flowdiagram 3.2 Den generelle bestemmelse – krav i forbindelse med erhvervsmæssig diligenspligt 3.3 Vildledende handlinger 3.3.1 Generelt vildledende oplysninger 3.3.2 Vildledende markedsføring 3.3.3 Manglende overholdelse af adfærdskodekser 3.4 Vildledende udeladelser 3.4.1 Væsentlige oplysninger 3.4.2 Skjult markedsføring/manglende angivelse af kommerciel hensigt 3.4.3 Væsentlige oplysninger, der gives på en uklar måde 3.4.4 Den faktuelle sammenhæng og begrænsningerne ved kommunikationsmediet 3.4.5 Væsentlige oplysninger i købsopfordringer – artikel 7, stk. 4 3.4.6 Gratis prøver eller abonnementsfælder 3.4.7 Angivelse af visse oplysninger på et andet sprog 3.4.8 Programmeret forældelse 3.5 Aggressiv handelspraksis 4. Den sorte liste over urimelig handelspraksis (bilag I) 4.1 Produkter, der ikke kan sælges lovligt – forbudt handelspraksis nr. 9 4.2 Pyramideordninger – forbudt handelspraksis nr. 14

4.3 Produkter, der kan helbrede sygdomme, funktionsforstyrrelser eller misdannelser – forbudt handelspraksis nr. 17 4.4 Anvendelse af ordet "gratis " – forbudt handelspraksis nr. 20 4.5 Vedholdende markedsføring ved hjælp af fjernkommunikationsmedier – forbudt handelspraksis nr. 26 4.6 Direkte opfordringer til børn – forbudt handelspraksis nr. 28 4.7 Præmier – forbudt handelspraksis nr. 31 5. Anvendelse af direktivet om urimelig handelspraksis i specifikke sektorer 5.1 Miljøanprisninger 5.1.1 Samspil med andre EU-retsakter om miljøanprisninger 5.1.2 Hovedprincipper: Artikel 6, 7 og 12 i direktivet om urimelig handelspraksis anvendt på miljøanprisninger 5.1.3 Anvendelse af artikel 6 i direktivet om urimelig handelspraksis på miljøanprisninger 5.1.4 Anvendelse af artikel 7 i direktivet om urimelig handelspraksis på miljøanprisninger 5.1.5 Anvendelse af artikel 12 i direktivet om urimelig handelspraksis på miljøanprisninger 5.1.6 Anvendelse af bilag I på miljøanprisninger 5.1.7 Sammenlignende miljøanprisninger 5.2 Onlinesektoren 5.2.1 Onlineplatforme 5.2.2 Anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis på onlineplatforme 5.2.3 E-handelsplatforme (markedspladser) 5.2.4 App-butikker 5.2.5 Den kollaborative økonomi

5.2.6 Søgemaskiner 5.2.7 Sammenligningsværktøjer 5.2.8 Brugeranmeldelsesværktøjer 5.2.9 Sociale medier 5.2.10 Kollektive indkøbsplatforme 5.2.11 Dynamisk prisfastsættelse 5.2.12 Prisdiskriminering 5.2.13 Personaliseret prisfastsættelse 5.2.14 Anvendelse af teknikker til geografisk lokalisering 5.3 Rejse- og transportsektoren 5.3.1 Tværgående spørgsmål 5.3.2 Pakkerejser 5.3.3 Timeshareaftaler 5.3.4 Spørgsmål, der specifikt vedrører luftfartssektoren 5.3.5 Spørgsmål, der specifikt vedrører biludlejning 5.4 Finansielle tjenesteydelser og fast ejendom 5.4.1 Tværgående spørgsmål 5.4.2 Spørgsmål, der specifikt vedrører fast ejendom 5.4.3 Spørgsmål, der specifikt vedrører finansielle tjenesteydelser Bilag I: EU-Domstolens praksis vedrørende direktivet om urimelig handelspraksis (opstillet efter år)





INDLEDNING Formålet med denne vejledning er at fremme den korrekte anvendelse af direktiv 2005/29/EF om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked (i det følgende benævnt "direktivet om urimelig handelspraksis" eller "direktivet"). Vejledningen indeholder oplysninger om de centrale begreber og bestemmelser i direktivet om urimelig handelspraksis og praktiske eksempler hentet fra EU-Domstolens retspraksis og fra nationale domstoles og forvaltningers praksis for gennemførelsen heraf. Vejledningen er baseret på og erstatter versionen fra 2009. Direktivet om urimelig handelspraksis er den overordnede EU-retsakt vedrørende virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne. Det gælder for enhver handelspraksis, der finder sted før (dvs. under reklame eller markedsføring), under og efter en handelstransaktion med en forbruger. Kommissionens meddelelse om anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis fra 2013 og den ledsagende rapport har vist, at der er behov for en intensivering af håndhævelsen af bestemmelserne i direktivet om urimelig handelspraksis. For at fremme håndhævelsesaktiviteter og skabe retssikkerhed fremhæves spørgsmål, der gør sig gældende for alle medlemsstater, i denne vejledning. Dette omfatter emner som f.eks.: ·samspillet mellem direktivet om urimelig handelspraksis og andre EU-retsakter ·EU-Domstolens og de nationale domstoles voksende retspraksis ·hvordan direktivet om urimelig handelspraksis finder anvendelse på nye forretningsmodeller og forretningsmodeller i fremvækst, især inden for onlinesektoren. Denne vejledning hænger sammen med Kommissionens meddelelse "En omfattende tilgang til stimulering af grænseoverskridende e-handel for europæiske borgere og virksomheder" (COM(2016)320), navnlig afsnit 6. Den er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene og afspejler ikke nødvendigvis Kommissionens synspunkter. Den har til formål at fremme gennemførelsen af direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis. Den er i sig selv ikke retligt bindende. Enhver autoritativ fortolkning af retten kan kun udledes af direktiv 2005/29/EF og andre gældende retsakter og principper. Kun EU-Domstolen har kompetence til autoritativt at fortolke EU-retten. Vurderingen af, om en handelspraksis er urimelig i henhold til direktivet om urimelig handelspraksis, skal foretages fra sag til sag, medmindre der er tale om en af de former for handelspraksis, der er anført i bilag I til direktivet. Kompetencen til at foretage denne vurdering ligger hos medlemsstaterne. Please note that this Guidance has originally been drafted in English. In case of any linguistic doubts, please consult the English version, which is available at: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_en.pdf 1.Anvendelsesområde for direktivet om urimelig handelspraksis Artikel 3, stk. 1 Dette direktiv gælder for virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne, som fastlagt i artikel 5, før, under og efter en handelstransaktion i forbindelse med et produkt. Direktivet er horisontalt og beskytter forbrugernes økonomiske interesser. Dets principbaserede bestemmelser omhandler mange forskellige former for handelspraksis og er tilstrækkeligt brede til at omfatte produkter, tjenesteydelser og salgsmetoder i hastig udvikling. 1.1Handelspraksis, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis Artikel 2, litra d) "virksomheders handelspraksis over for forbrugerne" (i det følgende også benævnt "handelspraksis"): en handling, udeladelse, adfærd eller fremstilling, kommerciel kommunikation, herunder reklame og markedsføring, foretaget af en erhvervsdrivende med direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt til forbrugerne. Artikel 2, litra c) "produkt": en vare eller tjenesteydelse, herunder fast ejendom, rettigheder og pligter.

Dette afsnit omhandler primært eksempler på handelspraksis, hvor det kan være nødvendigt at præcisere, at de er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis. Anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis på onlineforretningsmodeller er omhandlet i kapitel 5.2. 1.1.1Eftersalgspraksis, herunder inkassoaktiviteter I henhold til artikel 3, stk. 1, finder handelspraksis ikke kun sted i markedsførings- og leveringsfasen, men også når transaktionen har fundet sted. I betragtning 13 til direktivet henvises der også til "urimelig handelspraksis, der finder sted uden for et aftaleforhold mellem en erhvervsdrivende og en forbruger eller efter indgåelsen af en aftale og under dens udførelse". Eksempel: · En erhvervsdrivende, som opstiller byrdefulde eller uforholdsmæssigt omfattende ikke-kontraktlige hindringer for at forhindre en forbruger i at skifte tjenesteudbyder: Den italienske konkurrencemyndighed (AGCM) idømte et telekommunikationsselskab en bøde for at forsinke og forhindre dets kunder i at skifte til en anden tjenesteudbyder. Nogle nationale myndigheder anførte, at inkassoaktiviteter bør anses for handelspraksis efter salg, fordi disse aktiviteter hænger direkte sammen med salget eller leveringen af produkter, også selv om en erhvervsdrivende har overdraget et krav til en tredjemand. Der er ingen objektive grunde til, at der i denne vurdering skal skelnes mellem erhvervsdrivende, der har overdraget denne aktivitet til specialiserede virksomheder, og andre erhvervsdrivende. Dette følger også af bilag I, punkt 25, hvorefter det under alle omstændigheder betragtes som urimelig handelspraksis, når "[d]er aflægges personlige besøg på forbrugerens bopæl, uden at forbrugerens ønske om, at den erhvervsdrivende skal forlade stedet eller blive væk, respekteres, idet der dog gælder en undtagelse for besøg med henblik på at håndhæve en kontraktlig forpligtelse under omstændigheder og i et omfang, der er berettiget i henhold til national lovgivning". Eksempel: ·En slovakisk ret har fastslået, at det er en aggressiv handelspraksis, når en forbruger, som ikke har overholdt sine betalingsforpligtelser, oplyses om, at vedkommendes navn opføres under dårlige betalere i lokale medier. ·Den italienske konkurrencemyndighed (AGCM) undersøgte et inkassofirma, som anvendte et logo, et navn og dokumenter, der lignede italienske myndigheders logo, navn og dokumenter. Den erhvervsdrivende gav forbrugerne det misvisende indtryk, at denne håndhævede officielle domstolsafgørelser, for at tvinge forbrugerne til at betale deres gæld, selv om sådan kompetence egentlig er forbeholdt offentlige myndigheder. ·Den polske myndighed (UOKiK) anså inkassoaktiviteter for en handelspraksis efter salg, der var omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis, og idømte et inkassofirma en bøde for at vildlede skyldnere om omfanget og alvoren af de negative konsekvenser, de ville pådrage sig, hvis de ikke straks betalte deres gæld. Inkassofirmaet informerede heller ikke korrekt forbrugerne om det præcise kontraktlige grundlag for gælden og udsatte dem for unødigt psykologisk pres. 1.1.2Erhvervsdrivendes, der køber produkter fra forbrugere Nogle erhvervsdrivende køber som led i deres erhvervsvirksomhed produkter af forbrugere, herunder f.eks. bilforhandlere, antikvitetshandlere og forhandlere af brugte varer. Ifølge definitionen i direktivet om urimelig handelspraksis omfatter handelspraksisbegrebet kun en praksis "med direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt til forbrugerne". Den omvendte situation, hvor erhvervsdrivende køber noget af forbrugerne, falder ikke ind under direktivet. Der er dog tilfælde, hvor der kan knyttes en forbindelse mellem en erhvervsdrivendes køb af et produkt fra en forbruger og promovering, salg eller udbud af et (andet) produkt til forbrugeren. Inden for bilforhandling er byttehandler f.eks. almindelige. Bilforhandleren køber en brugt bil af forbrugeren, som derefter køber en bil af forhandleren. I sådanne tilfælde kan forhandlerens køb betragtes som en del af forbrugerens betaling for handelen mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren. Byttehandler er uden tvivl omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis. Eksempel: · Det britiske Office of Fair Trading (nu: Competition and Markets Authority - CMA) undersøgte den praksis, som blev benyttet af virksomheder, der havde specialiseret sig i opkøb af brugte biler fra forbrugere, og fandt, at dette er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis. De britiske myndigheder traf foranstaltninger mod en virksomhed, der opkøbte brugte biler, med den begrundelse, at dens onlinevurderinger kunne være vildledende.

Køb og videresalg af guld kan under visse omstændigheder være omfattet af direktivet om urimelig handelspraksis. En erhvervsdrivende, der tilbyder forbrugere en professionel vurdering af deres guld inden opkøb, kan anses for at levere en tjenesteydelse til forbrugerne. Hvis dette er tilfældet, finder direktivet om urimelig handelspraksis anvendelse, og den erhvervsdrivende bør følgelig ikke give vildledende oplysninger om guldets reelle værdi eller om prisen for den tilbudte tjenesteydelse (f.eks. undlade at oplyse om "administrationsgebyr"). Eksempel: ·"En erhvervsdrivende, der er ekspert i kinesisk porcelæn, fortæller en forbruger, at en Mingvase, som hun ønsker at sælge til ham, er en kopi. Hvis dette ikke er korrekt, vil denne oplysning sandsynligvis blive betragtet som en vildledende handelspraksis". 1.2 Handelspraksis, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis 1.2.1Handelspraksis, der ikke påvirker forbrugerens økonomiske interesser Artikel 1 Formålet med dette direktiv er at bidrage til et velfungerende indre marked og opnå et højt forbrugerbeskyttelsesniveau gennem tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om urimelig handelspraksis, der skader forbrugernes økonomiske interesser. Direktivet om urimelig handelspraksis omfatter ikke nationale bestemmelser, der har til formål at beskytte interesser, som ikke er af økonomisk karakter. Direktivet om urimelig handelspraksis indskrænker derfor ikke medlemsstaternes muligheder for ud fra hensyn til forbrugernes sundhed og sikkerhed eller miljøhensyn at fastsætte regler for handelspraksis. Eksisterende nationale bestemmelser vedrørende markedsføring og reklame under henvisning til "smag og anstændighed" er heller ikke omfattet af direktivet om urimelig handelspraksis. Som det hedder i syvende betragtning "vedrører [dette direktiv] ikke lovmæssige krav med hensyn til smag og anstændighed, der varierer meget fra den ene medlemsstat til den anden. […] Medlemsstaterne bør derfor fortsat kunne forbyde visse former for handelspraksis på deres område under henvisning til smag og anstændighed, uanset at sådanne former for praksis ikke begrænser forbrugernes valgfrihed. […]." Med hensyn til handelspraksis omfatter direktivet om urimelig handelspraksis derfor ikke nationale bestemmelser, som har til formål at beskytte menneskets værdighed eller forebygge køns-, race- og religionsdiskrimination, eller som regulerer afbildning af nøgne personer, vold eller asocial adfærd. Eksempel: ·EU-Domstolen har fastslået, at direktivet om urimelig handelspraksis ikke finder anvendelse på en national bestemmelse, der forbyder en forretning at holde åbent syv dage om ugen, ved at kræve, at forretninger vælger en ugentlig lukkedag, fordi denne specifikke bestemmelse ikke forfølger forbrugerbeskyttelsesformål. Omvendt er nationale bestemmelser, der har til formål at beskytte forbrugernes økonomiske interesser sammen med andre interesser, omfattet af direktivets anvendelsesområde. Eksempel: ·Nationalt forbud mod salg med tilgift: EU-Domstolen har præciseret, at direktivet om urimelig handelspraksis er til hinder for et generelt nationalt forbud mod salg med tilgift, som tilsigter ikke kun at beskytte forbrugerne, men også tjener andre formål, såsom bevarelsen af et alsidigt presseudbud. ·Nationale bestemmelser, hvorefter annoncering af et udsalg kun er tilladt, hvis ansøgning herom er godkendt af den kompetente distriktsmyndighed: EU-Domstolen bemærkede, at den forelæggende ret stiltiende havde medgivet, at en bestemmelse som den omhandlede havde til formål at beskytte forbrugerne og ikke udelukkende konkurrenterne og de øvrige aktører på markedets interesser. Direktivet om urimelig handelspraksis fandt derfor anvendelse. 1.2.2Handelspraksis, som vedrører transaktioner mellem erhvervsdrivende, eller som kun skader konkurrenters økonomiske interesser Betragtning 6 Direktivet hverken omfatter eller berører de nationale love om urimelig handelspraksis, som udelukkende skader konkurrenternes økonomiske interesser, eller som vedrører transaktioner mellem erhvervsdrivende. Under fuld hensyntagen til nærhedsprincippet vil medlemsstaterne fortsat i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen kunne lovgive med hensyn til urimelig handelspraksis, hvis de ønsker det.

Transaktioner mellem erhvervsdrivende falder ikke ind under direktivets anvendelsesområde. Sådanne transaktioner er delvis reguleret i direktivet om vildledende og sammenlignende reklamer. Medlemsstaterne kan også i deres nationale bestemmelser udvide den beskyttelse, der ydes under direktivet om urimelig handelspraksis, til handelspraksis i forhold mellem erhvervsdrivende. Kun regler, der udelukkende beskytter konkurrenternes interesser, falder uden for anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis. Hvis nationale foranstaltninger omhandler en praksis, der tager sigte på at beskytte både forbrugere og konkurrenter, er sådanne foranstaltninger omfattet af direktivet om urimelig handelspraksis. Med hensyn til sondringen mellem forbrugeres og konkurrenters interesser har EU-Domstolen anlagt følgende betragtninger: "39 […] Udelukket fra det pågældende anvendelsesområde er, som det fremgår af sjette betragtning til direktivet, alene de nationale love om urimelig handelspraksis, som "udelukkende" skader konkurrenters økonomiske interesser, eller som vedrører transaktioner mellem erhvervsdrivende. 40 […] er dette klart ikke tilfældet for så vidt angår de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser, [der] udtrykkeligt har til formål at beskytte forbrugerne og ikke udelukkende at beskytte konkurrenterne og de øvrige markedsaktører" . Det tilkommer de nationale myndigheder og retter at afgøre, om en national bestemmelse har til formål at beskytte forbrugerinteresser. EU-Domstolen har bemærket følgende: "29 Det tilkommer således den forelæggende ret og ikke Domstolen at vurdere, om de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser [...] reelt har til formål at beskytte forbrugerne med henblik på at afgøre, om bestemmelserne kan være omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis […]". EU-Domstolen har også fastslået, at direktivet om urimelig handelspraksis er til hinder for en national bestemmelse, som forbyder salg med tab, for så vidt som den har til formål at beskytte forbrugerne. Med hensyn til nationale bestemmelser, der forbyder rabatter i perioden forud for et udsalg, har EU-Domstolen præciseret, at et sådant forbud ikke er foreneligt med direktivet om urimelig handelspraksis, for så vidt som bestemmelsen har til formål at beskytte forbrugernes økonomiske interesser. EU-Domstolen har imidlertid også fastslået, at en national bestemmelse ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis, hvis den alene, som anført af den forelæggende ret, alene tilsigter at regulere forholdet mellem konkurrenter og ikke har til formål at beskytte forbrugerne. 1.3Fuld harmonisering Direktivet om urimelig handelspraksis er baseret på princippet om fuld harmonisering. Med henblik på at fjerne hindringerne på det indre marked og forbedre både forbrugernes og virksomhedernes retlige sikkerhed blev der etableret en enkelt lovgivningsmæssig ramme, som harmoniserede de nationale bestemmelser. EU-Domstolen har uddybet dette og har fastslået, at "[d]irektivet foretager [...] en totalharmonisering af de pågældende regler på fællesskabsplan. Medlemsstaterne kan derfor ikke [...] vedtage foranstaltninger, der er mere restriktive end dem, der fremgår af direktivet, ej heller med henblik på at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau". Domstolen fandt følgelig, at direktivet er til hinder for et nationalt generelt forbud mod tilgift. 1.3.1Salgsfremmende foranstaltninger og nedsatte priser Tilgift eller kombinationstilbud, rabatter, prisnedslag, tilbudsvarer, kommercielle lotterier, konkurrencer og kuponer er former for handelspraksis, der falder ind under direktivet om urimelig handelspraksis. Direktivet indeholder da også adskillige bestemmelser om salgsfremmende foranstaltninger (f.eks. artikel 6, litra d)), om vildledende handlinger i relation til prismæssige fordele, bilag I, punkt 5 (lokkereklamer), punkt 7 (særtilbud), punkt 19 og 31 (præmier og konkurrencer) og punkt 20 (gratistilbud)). EU-Domstolen har fastslået, at bestemmelser, som kræver, at prisnedslag henviser til en referencepris og varigheden af tilbuddet, ikke er forenelige med direktivet om urimelig handelspraksis: "61. En sådan national lovgivning, der generelt forbyder praksis, der ikke er nævnt i bilag I til direktiv 2005/29, uden at foretage en individuel undersøgelse af dens "urimelige" karakter på grundlag af kriterierne i direktivets artikel 5-9, er følgelig i strid med dette direktivs artikel 4 og strider imod det formål om fuldstændig harmonisering, som det nævnte direktiv forfølger, selv når denne lovgivning har til formål at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau […]" .

Direktivet om urimelig handelspraksis omfatter ikke udtrykkeligt krav om, at erhvervsdrivende skal vise prisnedslag på bestemte måder eller angive grundene til de nedsatte priser. Om en erhvervsdrivende handler i strid med direktivet om urimelig handelspraksis, bør vurderes i hver enkelt sag. Spørgsmål om tilbud og direktivet om urimelig handelspraksis' karakter af fuld harmonisering er også rejst i lyset af direktivet om angivelse af priser. Formålet med dette direktiv er at fastsætte krav om angivelse af salgsprisen og prisen pr. måleenhed for varer, som udbydes af forhandlere til forbrugere, for at lette en prissammenligning. Det er blevet hævdet, at dette direktivs formål, for så vidt angår priser, der er kædet sammen med salgsfremmende kampagner, kun kan opfyldes ved at indføre mere restriktive krav om, hvordan prisen skal angives, end hvad der følger af direktivet om urimelig handelspraksis. Retten fastslog følgende: "59. […] direktiv 98/6 [har] ikke til formål at beskytte forbrugerne i forbindelse med angivelse af priser generelt eller i forbindelse med et krav om, at annoncerede rabatter skal udgøre ægte prisnedsættelser, men i forbindelse med angivelse af priser på varer ved henvisning til forskellige måleenheder". EU-Domstolen konkluderede videre, at opretholdelse af mere restriktive nationale bestemmelser om rabatter ikke er begrundet i henhold til direktivet om angivelse af priser. 1.3.2Undtagelser til fuld harmonisering I henhold til artikel 3, stk. 5 og 6, i direktivet om urimelig handelspraksis kunne medlemsstaterne fravige fuld harmonisering i en periode på seks år fra den 12. juni 2007. Denne undtagelse fandt anvendelse på nationale bestemmelser, som implementerer direktiver med bestemmelser om minimumsharmonisering. Kommissionen konkluderede i sin rapport fra 2013 om anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis, at det ikke var nødvendigt at forlænge denne undtagelse yderligere. Siden den 12. juni 2013 har artikel 3, stk. 5 og 6, i direktivet om urimelig handelspraksis derfor ikke fundet anvendelse. I betragtning 14 præciseres det, at fuld harmonisering ikke er til hinder for, at medlemsstaterne i deres nationale lovgivning kan anføre de vigtigste karakteristika ved bestemte produkter, hvis udeladelse vil være af afgørende betydning, når der fremsættes en købsopfordring. Det angives også, at direktivet om urimelig handelspraksis ikke berører gældende EU-lovgivning, der udtrykkeligt overlader det til medlemsstaterne at vælge mellem flere reguleringsmæssige muligheder for så vidt angår forbrugerbeskyttelse på området handelspraksis. Ved artikel 3, stk. 9, begrænses direktivets karakter af fuld harmonisering: "i forbindelse med "finansielle tjenesteydelser" […] samt fast ejendom kan medlemsstaterne på det område, hvor der med dette direktiv sker en tilnærmelse, stille krav, som er mere restriktive eller præskriptive end dette direktiv". Inden for disse sektorer kan medlemsstaterne derfor indføre bestemmelser, der går ud over bestemmelserne i direktivet om urimelig handelspraksis, så længe de er i overensstemmelse med den øvrige EU-lovgivning. Kapitel 5.4 omhandler specifikt anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis på finansielle tjenesteydelser og fast ejendom. 1.4Samspil mellem direktivet om urimelig handelspraksis og andre EU-retsakter Artikel 3, stk. 4 I tilfælde af uoverensstemmelse mellem dette direktivs bestemmelser og andre fællesskabsbestemmelser om særlige aspekter af urimelig handelspraksis, vil sidstnævnte gælde for de pågældende særlige aspekter. Betragtning 10 Det er nødvendigt at sikre, at forholdet mellem dette direktiv og gældende fællesskabsret er sammenhængende, især i de tilfælde, hvor særlige sektorer er omfattet af nærmere bestemmelser om urimelig handelspraksis. […] Direktivet finder således kun anvendelse, hvis der ikke er specifikke fællesskabsbestemmelser om særlige aspekter af urimelig handelspraksis som f.eks. oplysningskrav og bestemmelser om, hvordan oplysningerne skal præsenteres over for forbrugeren. Det indfører beskyttelse for forbrugere på områder, hvor der ikke er en særlig sektorlovgivning på fællesskabsplan, og forbyder erhvervsdrivende at bibringe et fejlagtigt indtryk af et produkts egenskaber. Dette er særligt vigtigt for komplekse produkter, som indebærer en høj risiko for forbrugerne, som visse finansielle tjenesteydelser. Direktivet supplerer derfor den gældende fællesskabsret, som gælder for handelspraksis, der skader forbrugernes økonomiske interesser. Som følge af dets generelle anvendelsesområde finder direktivet anvendelse på mange former for handelspraksis, der også er omhandlet i andre generelle eller sektorspecifikke EU-retsakter. 1.4.1Sammenhæng med anden EU-lovgivning Artikel 3, stk. 4, og betragtning 10 er centrale elementer i direktivet om urimelig handelspraksis. De præciserer, at direktivet om urimelig handelspraksis supplerer den gældende EU-ret ("fællesskabsret"), som gælder for specifikke aspekter af urimelig handelspraksis. Direktivet om urimelig handelspraksis udgør derfor et "sikkerhedsnet", som sikrer, at der kan opretholdes et højt niveau af forbrugerbeskyttelse mod urimelig handelspraksis inden for alle sektorer, herunder ved at supplere og udfylde mangler i andre EU-retsakter. Hvor der findes sektorspecifik eller anden EU-lovgivning, og hvor der er overlapning mellem den pågældende lovgivning og direktivets bestemmelser, er det bestemmelserne i lex specialis, der har forrang.

I direktivets artikel 3, stk. 4, præciseres det, at "i tilfælde af uoverensstemmelse mellem dette direktivs bestemmelser og andre fællesskabsbestemmelser om særlige aspekter af urimelig handelspraksis, vil sidstnævnte gælde for de pågældende særlige aspekter". Artikel 3, stk. 4, sammenholdt med betragtning 10 indebærer, at en EU-retlig bestemmelse har forrang for direktivet om urimelig handelspraksis, hvis følgende tre betingelser alle er opfyldt: Øden har status som EU-ret Øden omhandler et specifikt aspekt af handelspraksis, og Øder er uoverensstemmelse mellem de to bestemmelser, eller indholdet af den anden EU-retlige bestemmelse overlapper indholdet af direktivets bestemmelse, f.eks. fordi den regulerer den omhandlede adfærd på en mere detaljeret måde og/eller finder anvendelse på en specifik sektor. Eksempel: ·I henhold til realkreditdirektivets artikel 12 er kombinationssalg, hvor en kreditaftale sælges sammen med et andet finansielt produkt, som ikke stilles individuelt til rådighed, generelt forbudt. Et sådant generelt forbud er ikke i overensstemmelse med direktivet om urimelig handelspraksis, fordi kombinationssalg ville være urimeligt og dermed kun forbudt i henhold til direktivet om urimelig handelspraksis efter en individuel vurdering. Dette direktivs artikel 12 har forrang for de generelle bestemmelser i direktivet om urimelig handelspraksis. Kombinationssalg som omhandlet i realkreditdirektivets artikel 12 er derfor som sådant forbudt. Når alle tre ovennævnte betingelser er opfyldt, gælder direktivet om urimelig handelspraksis ikke for det specifikke aspekt af den handelspraksis, der f.eks. er omhandlet i en sektorspecifik bestemmelse. Direktivet om urimelig handelspraksis er imidlertid stadig relevant for vurderingen af andre mulige aspekter af den pågældende handelspraksis, som ikke er omhandlet i de sektorspecifikke bestemmelser, herunder f.eks. aggressiv praksis fra en erhvervsdrivendes side. Eksempel: ·Hvis en forbruger vil skifte til en anden telekommunikationsudbyder, kræver den nuværende udbyder, at forbrugeren udfylder en formular. Denne formular er imidlertid ikke tilgængelig via internettet, og udbyderen besvarer ikke forbrugerens e-mail eller telefonopkald. Sådan adfærd er ikke forbudt i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 30, som kun fastlægger, at abonnenter, når de skifter udbyder, kan bevare deres telefonnummer, og at overførslen af numre skal ske hurtigt og ikke må pålægges uforholdsmæssige gebyrer. Forholdet kan dog vurderes i henhold til artikel 8 og artikel 9, litra d), i direktivet om urimelig handelspraksis, hvorefter uforholdsmæssigt omfattende hindringer af ikke-kontraktuel karakter til sådanne skift er en aggressiv handelspraksis . Det følger af ovennævnte, at anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis ikke automatisk er udelukket, blot fordi der er vedtaget anden EU-lovgivning, som omhandler specifikke aspekter af urimelig handelspraksis. Eksempel: ·I forenede sager C-544/13 og C-545/13 bemærkede EU-Domstolen følgende : "(…) den forelæggende ret [ønsker] nærmere bestemt oplyst, om det forholder sig således, at i tilfælde af, at humanmedicinske lægemidler [...] er omfattet af direktiv 2001/83, kan reklameforanstaltninger for disse lægemidler [...] ligeledes være omfattet af direktiv 2005/29.(…) Som Domstolen har fastslået, er direktiv 2005/29 karakteriseret ved et særligt bredt materielt anvendelsesområde, som omfatter enhver handelspraksis, der har direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt til forbrugerne". (…) Spørgsmålet "besvares med, at selv i det tilfælde, at humanmedicinske lægemidler som de i hovedsagerne omhandlede er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2001/83, kan reklameforanstaltninger vedrørende disse lægemidler [...] ligeledes være omfattet af direktiv 2005/29, forudsat at betingelserne for anvendelse af dette direktiv er opfyldt". Direktivet om urimelig handelspraksis finder derfor sædvanligvis anvendelse som supplement til sektorspecifikke EU-bestemmelser. De mere specifikke krav, der er fastsat i andre EU-bestemmelser, udvider således sædvanligvis de generelle krav i direktivet om urimelig handelspraksis typisk for at forhindre erhvervsdrivende i at give de oplysninger, der kræves i de sektorspecifikke bestemmelser, på en vildledende eller aggressiv måde, medmindre dette aspekt er specifikt omhandlet i sektorspecifikke bestemmelser. Eksempel: ·Motorkøretøjer er underlagt fuldt harmoniserede EU-krav, som fastsætter emissionsgrænser og procedurer for test af forurenende stoffer og CO2-emissioner samt brændstofforbrug (se forordning (EF) nr. 715/2007) . For at hjælpe forbrugere med at vælge køretøjer med lavt brændstofforbrug skal oplysninger om nye personbilers brændstoføkonomi og CO2-emissioner gøres tilgængelige for forbrugerne, når bilerne udbydes til salg eller leasing i EU, i henhold til direktiv 1999/94/EF . Hvis den erhvervsdrivende undlader dette, betyder det kombineret med aggressiv markedsføring, f.eks. pression, at den pågældende risikerer at overtræde både direktiv 1999/94/EF og direktivet om urimelig handelspraksis . 1.4.2Indvirkning på håndhævelse Artikel 11 1. Medlemsstaterne påser, at der findes tilstrækkelige og effektive midler til bekæmpelse af urimelig handelspraksis og til at sikre, at dette direktivs bestemmelser overholdes i overensstemmelse med forbrugernes interesse.

For at sikre effektiv håndhævelse af EU's forbrugerbeskyttelseslovgivning bør medlemsstaterne på grundlag af artikel 11 sørge for koordinering i god tro mellem de forskellige kompetente håndhævende myndigheder. I medlemsstater, hvor forskellige myndigheder er ansvarlige for at håndhæve direktivet om urimelig handelspraksis og sektorspecifik lovgivning, bør myndighederne arbejde tæt sammen for at sikre, at overensstemmelse mellem resultaterne af deres respektive undersøgelser vedrørende den samme erhvervsdrivende og/eller handelspraksis. 1.4.3Oplysninger, der er "væsentlige" i henhold til anden EU-lovgivning Artikel 7, stk. 5 5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige. "Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation" findes i flere sektorspecifikke EU-retsakter. Eksempel: Ømiljø (f.eks. direktivet om energimærkning, direktivet om miljøvenligt design og direktivet om brændstoføkonomi) Øfinansielle tjenesteydelser (f.eks. direktivet om markeder for finansielle instrumenter, betalingstjenestedirektivet, forbrugerkreditdirektivet, realkreditdirektivet, betalingskontodirektivet og forordningen om dokumenter med central information om sammensatte og forsikringsbaserede investeringsprodukter til detailinvestorer (PRIIP'er)) Øsundhed (f.eks. direktiv 2001/83/EF) Øtelekommunikation (f.eks. forsyningspligtdirektivet) Øtransport (f.eks. lufttrafiktjenesteforordningen og forordningen om flypassagerers rettigheder) Sådanne oplysningskrav er ofte mere specifikke end oplysningskravene i direktivet om urimelig handelspraksis. I henhold til artikel 7, stk. 5, i urimelig handelspraksis betragtes sådanne oplysningskrav som væsentlige. Begrebet "væsentlige oplysninger" i den forstand, der er fastlagt i direktivet om urimelig handelspraksis, er omhandlet i afsnit 3.4.1. Eksempel: ·Ved lufttrafiktjenesteforordningens artikel 23 pålægges luftfartsselskaber, deres agenter og andre billetudstedere, når de tilbyder flybilletter, en forpligtelse til at opdele den endelige pris i komponenter (f.eks. flybilletpris, afgifter, lufthavnsafgifter og andre afgifter og gebyrer såsom sikkerheds- og brændstofgebyr). Dette udgør væsentlige oplysninger som omhandlet i artikel 7, stk. 5, i direktivet om urimelig handelspraksis. Ifølge betragtning 15 kan medlemsstaterne opretholde eller tilføje oplysningskrav, der vedrører aftaleret, når dette er tilladt i henhold til minimumsklausulerne i de eksisterende instrumenter i EU-lovgivningen. Eksempel: ·Medlemsstaterne kan indføre yderligere krav om oplysninger før indgåelse af en aftale i forbindelse med salg på fast forretningssted, som er genstand for minimumsklausulen i forbrugerrettighedsdirektivets artikel 5, stk. 4. 1.4.4Samspil med forbrugerrettighedsdirektivet Forbrugerrettighedsdirektivet trådte i kraft den 13. juni 2014. Det gælder for alle aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere, herunder aftaler indgået uden for fast forretningssted, aftaler om fjernsalg og aftaler indgået på fast forretningssted. Det harmoniserer også fuldt ud med oplysningskravene forud for indgåelsen af aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted, mens medlemsstaterne kan vedtage eller bibeholde yderligere oplysningskrav forud for indgåelsen af aftaler på fast forretningssted (artikel 5, stk. 4). Denne minimumsklausul har betydning for handelspraksis, der er omfattet af det fuldt harmoniserede direktiv om urimelig handelspraksis.

I henhold til forbrugerrettighedsdirektivets artikel 5, stk. 4, kan medlemsstaterne vedtage eller bibeholde yderligere oplysningskrav forud for indgåelsen af aftaler, der går ud over direktivet om urimelig handelspraksis, hvis disse nationale krav kun gælder for salg på det faste forretningssted og kun vedrører oplysningskrav forud for indgåelsen af aftaler, i modsætning til reklamer og markedsføring. Eksempel: ·Et nationalt krav om, at erhvervsdrivende i fysiske butikker angiver førprisen ud for tilbudsprisen, ville gå ud over anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis. Efter forbrugerrettighedsdirektivets artikel 5, stk. 4, kan dette imidlertid anses for et berettiget oplysningskrav, såfremt det kun gælder for salg på forretningsstedet og før indgåelsen af en aftale.



De to direktiver supplerer hinanden. Eksempel: ·Levering uden forudgående anmodning: I henhold til punkt 21 i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis er det forbudt, at lade en faktura eller et lignende dokument, som giver forbrugeren indtryk af, at han allerede har bestilt det produkt, der markedsføres, selv om det ikke er tilfældet, indgå i markedsføringsmateriale. Forbrugerrettighedsdirektivet supplerer direktivet om urimelig handelspraksis med hensyn til følgerne af sådan praksis. I direktivets artikel 27 præciseres det, at forbrugeren i tilfælde af levering uden forudgående anmodning "fritages for forpligtelsen til modydelse", og at "manglende respons fra forbrugeren [...] ikke [er] ensbetydende med samtykke". Med hensyn til "købsopfordringer" indeholder forbrugerrettighedsdirektivet mere detaljerede oplysningskrav forud for indgåelse af aftaler end artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis. En købsopfordring efter direktivet om urimelig handelspraksis henviser til både de oplysninger, der gives i markedsføringsfasen (reklame), og inden aftalen undertegnes. I sidstnævnte tilfælde overlapper oplysningskravene i artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis og oplysningskravene forud for indgåelse af aftaler i forbrugerrettighedsdirektivet hinanden. Forskellen mellem oplysninger forud for indgåelse af aftaler og en købsopfordring er yderligere forklaret i afsnit 2.7. Som følge af den mere udtømmende karakter af oplysningskravene i forbrugerrettighedsdirektivet bør overensstemmelse allerede ved købsopfordringen med dette direktivs krav til fasen inden indgåelse af aftaler sædvanligvis indebære overensstemmelse med artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis, for så vidt angår oplysningernes indhold. Direktivet om urimelig handelspraksis finder stadig anvendelse ved vurdering af en erhvervsdrivendes vildledende eller aggressive handelspraksis ved fremstillingen af disse oplysninger for forbrugeren. 1.4.5Samspil med direktivet om urimelige kontraktvilkår Direktivet om urimelige kontraktvilkår gælder for alle aftaler mellem erhvervsdrivende og forbrugere og vedrører kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling (f.eks. en standardkontrakt). Overtrædelse af direktivet om urimelige kontraktvilkår har kontraktlige følger, hvilket ikke er tilfældet ved overtrædelse af direktivet om urimelig handelspraksis: I henhold til artikel 6, stk. 1, i direktivet om urimelige kontraktvilkår er urimelige vilkår i en aftale med en forbruger ikke bindende for forbrugeren. EU-Domstolen har afklaret visse elementer af forholdet mellem disse direktiver i sagen Pereničová og Perenič, som vedrørte en kreditaftale, hvor de angivne årlige omkostninger i procent var lavere end den faktiske sats. EU-Domstolen konkluderede, at sådanne fejloplysninger i kontraktvilkårene er "vildledende" i den forstand, der er fastsat i direktivet om urimelig handelspraksis, hvis de foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet. Den omstændighed, at det konstateres, at en handelspraksis er urimelig, kan påberåbes, når det vurderes, om kontraktvilkår er urimelige i henhold til direktivet om urimelige kontraktvilkår. En sådan omstændighed har imidlertid ikke direkte indvirkning på spørgsmålet om, hvorvidt aftalen er gyldig i henhold til artikel 6, stk. 1, i dette direktiv. I Det Forenede Kongerige blev det i sagen OFT mod Ashbourne Management Services fastslået, at medtagelsen af et urimeligt kontraktvilkår i en aftale var i strid med direktivet om urimelig handelspraksis, og at det også var urimeligt at forsøge at håndhæve det ved at kræve betaling i henhold til dette vilkår . Enkelte medlemsstaters forbrugerbeskyttelsesmyndigheder har tilsvarende beføjelser over for urimelig handelspraksis og urimelige handelsvilkår med det formål at forbyde anvendelsen af ikkeforhandlede standardkontrakter, som de anser for urimelige, uden at de skal anlægge sag mod den erhvervsdrivende. 1.4.6Samspil med direktivet om vildledende og sammenlignende reklame Direktivet om vildledende og sammenlignende reklame omhandler forhold mellem erhvervsdrivende. Dets bestemmelser om sammenlignende reklame kan imidlertid stadig anvendes som en generel test til på grundlag af fuldt harmoniserede kriterier at vurdere, om sammenlignende reklame er lovlig i transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere. I henhold til artikel 6, stk. 2, litra a), i direktivet om urimelig handelspraksis betragtes en handelspraksis som vildledende, hvis den ved hjælp af sammenlignende reklame foranlediger forveksling med et produkt, et varemærke, en handelsbetegnelse eller andre kendetegn, som tilhører en konkurrent. Samtidig er sammenlignende reklame ikke tilladt i henhold til artikel 4, litra a), i direktivet om vildledende og sammenlignende reklame, hvis den er vildledende i henhold til artikel 6 og 7 i direktivet om urimelig handelspraksis.

Disse to direktiver krydshenviser således til hinanden. Kriterierne for vurdering af lovligheden af sammenlignende reklame i artikel 4 i direktivet om vildledende og sammenlignende reklame er relevante for transaktioner mellem erhvervsdrivende og mellem erhvervsdrivende og forbrugere og er dermed ganske brede og omfatter også visse aspekter af urimelig konkurrence (f.eks. tilsværtning af varemærker). Ved direktivet om vildledende og sammenlignende reklame fastlægges derfor enten kriterier for sådan vurdering efter direktivet om urimelig handelspraksis for transaktioner mellem erhvervsdrivende og forbrugere, eller der pålægges yderligere krav, som er relevante for erhvervsdrivende, navnlig konkurrenter, i transaktioner mellem erhvervsdrivende. For medlemsstater, der har udvidet alle (Østrig og Sverige) eller dele af (Danmark, Frankrig og Italien) bestemmelserne i direktivet om urimelig handelspraksis til transaktioner mellem erhvervsdrivende, erstatter bestemmelserne i direktivet om urimelig handelspraksis som gennemført i de nationale lovgivninger i praksis de relevante bestemmelser i direktivet om vildledende og sammenlignende reklame, for så vidt angår forhold mellem erhvervsdrivende. Det bør også bemærkes, at nogle lande (Belgien) også har vedtaget specifikke regler for forhold mellem erhvervsdrivende. 1.4.7Samspil med servicedirektivet I modsætning til sektorspecifik lovgivning har servicedirektivet et bredt anvendelsesområde. Det gælder med visse undtagelser for tjenesteydelser som defineret i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Det kan derfor ikke betragtes som lex specialis i forhold til artikel 3, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis. Oplysningskravene i servicedirektivets artikel 22 finder derfor anvendelse i tillæg til de oplysninger, der kræves i forbindelse med købsopfordringer i artikel 7, stk. 4, i direktivet om urimelig handelspraksis. 1.4.8Samspil med e-handelsdirektivet E-handelsdirektivet gælder for informationssamfundets tjenester, herunder tjenester, der leveres af webstedsoperatører og onlineplatforme, som giver forbrugere mulighed for at købe en vare eller en tjeneste. I e-handelsdirektivets artikel 5 fastsættes generelle oplysningskrav for tjenesteudbydere, og i artikel 6 fastsættes de oplysninger, der skal angives i kommerciel kommunikation. Listerne over punkter i disse to artikler er minimumslister. I henhold til artikel 6 skal medlemsstaterne sikre, at erhvervsdrivende klart identificerer reklametilbud, som f.eks. rabatter, præmier og tilgift, når de er tilladt i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen er etableret, og betingelserne for at opnå dem. Samspillet mellem direktivet om urimelig handelspraksis og e-handelsdirektivet er yderligere omhandlet i afsnit 5.2.2 "Anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis på onlineplatforme". 1.4.9Samspil med direktivet om audiovisuelle medietjenester Direktivet om audiovisuelle medietjenester gælder for lineære og ikke-lineære audiovisuelle medietjenester (dvs. fjernsynsudsendelser og on-demand tjenester), som kan omfatte audiovisuel kommerciel kommunikation, der direkte eller indirekte promoverer varer eller tjenester (f.eks. tv-reklamer, sponsorater, teleshopping eller produktplacering). I artikel 5 i direktivet om audiovisuelle medietjenester fastsættes generelle oplysningskrav for tjenesteudbydere, og i artikel 9 fastsættes de krav, som enhver form for audiovisuel kommerciel kommunikation skal opfylde. I artikel 10 og 11 fastsættes de betingelser, som skal opfyldes ved henholdsvis sponsorater og produktplaceringer i audiovisuelle medietjenester. Direktivet om audiovisuelle medietjenester omfatter også strenge kriterier, der alene gælder for tv-reklamer og teleshopping (kapitel VII "Tv-reklame og teleshopping"). Direktivet om urimelig handelspraksis gælder for urimelig handelspraksis, der forekommer i audiovisuelle medietjenester, såsom vildledende og aggressiv praksis, for så vidt som de ikke er omfattet af ovennævnte bestemmelser. 1.4.10Samspil med databeskyttelsesdirektivet og e-datadirektivet Beskyttelse af personoplysninger er en grundlæggende ret i henhold til artikel 8 i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Chartrets artikel 8, stk. 2, indeholder de centrale principper for databeskyttelse (rimelig behandling, samtykke og berettiget grundlag fastsat ved lov, adgang til oplysninger og ret til berigtigelse). I henhold til chartrets artikel 8, stk. 3, er overholdelsen af databeskyttelsesregler underlagt en uafhængig myndigheds kontrol.

Databeskyttelsesdirektivet omhandler beskyttelsen af personoplysninger og den frie udveksling af sådanne data. Databeskyttelsesregler håndhæves af nationale tilsynsmyndigheder og nationale domstole. E-datadirektivet supplerer databeskyttelsesdirektivet med hensyn til behandlingen af personoplysninger inden for elektronisk kommunikation, da det letter den frie udveksling af sådanne data via elektroniske kommunikationstjenester. I henhold til e-datadirektivet skal brugeren give sit samtykke, når "cookies" eller andre former adgang til og lagring af information på en persons enhed (f.eks. tablet eller smartphone) benyttes. Databeskyttelsesdirektivet gælder for behandling af "personoplysninger". Personoplysninger er enhver form for information om en identificeret eller identificérbar fysisk person ("den registrerede"). Ved identificerbar person forstås en person, der direkte eller indirekte kan identificeres, bl.a. ved et identifikationsnummer eller et eller flere elementer, der er særlige for denne persons fysiske, fysiologiske, psykiske, økonomiske, kulturelle eller sociale identitet. En person eller organisation, der afgør, til hvilke formål der må foretages behandling af personoplysninger, er registeransvarlig (artikel 2, litra a)). Den registeransvarlige skal overholde de retlige forpligtelser i databeskyttelsesreglerne. Behandling, herunder indsamling og lagring af personoplysninger, skal være rimelig og lovlig. Et aspekt af rimelig behandling er, at den registrerede gives relevante oplysninger, herunder: Øden registeransvarliges og eventuelt dennes repræsentants identitet Øformålene med behandlingen Øalle yderligere informationer som f.eks.: 1. de kategorier af personoplysninger, der behandles 2. modtagerne eller kategorierne af modtagere 3. hvorvidt der gives ret til at få indsigt i og foretage berigtigelse af de oplysninger, der vedrører den registrerede 4. hvorvidt personoplysningerne videregives til tredjemand 5. hvorvidt besvarelse af spørgsmålene er obligatorisk eller frivillig og om mulige konsekvenser af manglende besvarelse, og hvorvidt der gives ret til at få indsigt i og foretage berigtigelse af de oplysninger, der vedrører den registrerede for så vidt som disse yderligere informationer, under hensyn til de særlige omstændigheder hvorunder oplysningerne indsamles, er nødvendige for at sikre den registrerede en rimelig behandling af oplysningerne. Rimelig og lovlig behandling af personoplysninger kræver, at databeskyttelsesprincipperne overholdes, og at mindst én af de seks begrundelser for lovlig behandling gør sig gældende. Den enkeltes samtykke er et af disse kriterier. Andre kriterier gælder om nødvendigt, afhængigt af betingelserne for og formålet med behandlingen. I henhold til databeskyttelsesprincipperne skal personoplysninger: Øindsamles til udtrykkeligt angivne og legitime formål, og senere behandling heraf ikke må være uforenelig med disse formål Øvære relevante og tilstrækkelige og ikke omfatte mere end, hvad der kræves til opfyldelse af disse formål Øvære nøjagtige og skal slettes eller berigtiges, hvis de ikke er nøjagtige

Øikke opbevares i en længere periode end nødvendigt. Databaserede forretningsstrukturer vinder frem i onlinemiljøet. Onlineplatforme analyserer, behandler og sælger data vedrørende forbrugerpræferencer og andet brugergenereret indhold. Dette udgør sammen med reklamer i mange tilfælde deres vigtigste indtægtskilde. Indsamling og behandling af personoplysninger i sådanne situationer skal ske i overensstemmelse med databeskyttelsesdirektivets krav nævnt ovenfor. Personer skal kunne udøve deres rettigheder i forbindelse med sådan behandling, herunder: Øretten til adgang til egne personoplysninger Øretten til at gøre indsigelse mod behandling (f.eks. direkte markedsføring) Øretten til at få deres data slettet. Eksempel: · En app-udvikler, som træffer beslutning om indsamling og behandling af personoplysninger, er den "registeransvarlige" i henhold til databeskyttelsesdirektivet. App-udvikleren skal derfor informere forbrugerne om i det mindste, hvilken type personoplysninger der behandles, af hvem, og til hvilke formål. En app-udvikler, der behandler personoplysninger til andre formål, der ikke er forenelige med de formål, som er meddelt forbrugeren, overtræder databeskyttelsesdirektivet. En app-udvikler skal også overholde sine forpligtelser efter e-datadirektivet og sikre, at forbrugerens forudgående samtykke er blevet indhentet, hvis "cookies" eller andre former adgang til og lagring af information på personens enhed (f.eks. smartphone) anvendes. Pr. 25. maj 2018 erstattes direktiv 95/46/EF af den generelle forordning om databeskyttelse vedtaget i 2016. De nye regler styrker de eksisterende rettigheder og giver personer mere kontrol over deres personoplysninger. Disse regler omfatter navnlig: Øetablering af en fælles paneuropæisk databeskyttelseslov: registrerede, offentlige myndigheder og virksomheder skal kun forholde sig til én EU-forordning og ikke 28 nationale love Ølettere adgang til egne personoplysninger: den enkelte vil i tillæg til de eksisterende krav få lettere adgang til flere oplysninger om, hvordan vedkommendes personoplysninger behandles, og disse oplysninger skal gøres tilgængelige på en klar og forståelig måde Øretten til f.eks. at vide, hvornår personoplysninger er blevet hacket: virksomheder og organisationer skal så hurtigt som muligt underrette den nationale databeskyttelsesmyndighed om alvorlige brud på persondatasikkerheden, således at brugerne kan træffe hensigtsmæssige foranstaltninger. En erhvervsdrivendes overtrædelse af databeskyttelsesdirektivet eller e-datadirektivet betyder ikke altid automatisk, at den pågældende praksis er i strid med direktivet om urimelig handelspraksis. Sådanne tilsidesættelser af databeskyttelsen bør imidlertid tages i betragtning, når den generelle urimelighed af handelspraksis vurderes efter direktivet om urimelig handelspraksis, især hvis den erhvervsdrivende behandler forbrugeroplysninger i strid med databeskyttelseskravene, dvs. med henblik på direkte markedsføring eller andre kommercielle formål såsom profilering, personlig prisforhandling eller big data-anvendelser. I forbindelse med direktivet om urimelig handelspraksis vedrører det første spørgsmål, der skal overvejes, gennemsigtigheden af en handelspraksis. I henhold til artikel 6 og 7 i direktivet om urimelig handelspraksis bør erhvervsdrivende ikke vildlede forbrugere om forhold, der med sandsynlighed vil have en indvirkning på deres transaktionsbeslutninger. Erhvervsdrivende må i henhold til artikel 7, stk. 2, og punkt 22 i bilag I mere specifikt ikke skjule den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis. Databeskyttelseskravet om, at forbrugere skal oplyses om behandlingen af deres personoplysninger, som ikke er begrænset til kommerciel kommunikation, betragtes som væsentligt (artikel 7, stk. 5). Personoplysninger, forbrugerpræferencer og andet brugergenereret indhold har egentlig økonomisk værdi og sælges til tredjeparter.

Hvis den erhvervsdrivende ikke oplyser en forbruger om, at de data, han skal udlevere til den erhvervsdrivende for at få adgang til en tjeneste, vil blive anvendte til kommercielle formål, betragtes dette i henhold til artikel 7, stk. 2, i direktivet om urimelig handelspraksis og punkt 22 i bilag I til samme direktiv som en vildledende udeladelse af væsentlige oplysninger. Afhængigt af omstændighederne kan dette også udgøre en tilsidesættelse af EU's databeskyttelseskrav, hvorefter den berørte person skal oplyses om formålene med behandlingen af vedkommendes personoplysninger. 1.4.11Samspil med artikel 101-102 i TEUF (konkurrenceregler) Forordning (EF) nr. 1/2003 udgør den retlige ramme for gennemførelsen af konkurrencereglerne i artikel 101 og 102 i TEUF. Artikel 101 i TEUF forbyder under visse omstændigheder aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for virksomhedssammenslutninger og samordnet praksis, herunder aftaler om købs- eller salgspriser eller andre handelsbetingelser, som har til formål eller følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrence i EU. Bestemmelsen fastlægger grundlæggende, at enhver samordnet praksis mellem to eller flere virksomheder, som har til formål eller følge at hindre konkurrence, er forbudt og automatisk ugyldig. Artikel 102 i TEUF forbyder under visse omstændigheder en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling. Bestemmelsen fastlægger grundlæggende et forbud mod misbrug, også når en enkelt virksomhed har en dominerende stilling. Sådant misbrug kan f.eks. bestå i anvendelse af ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnere, som derved stilles ringere i konkurrencen, eller i direkte eller indirekte påtvingelse af urimelige købs- eller salgspriser. Selv om sådan praksis under visse omstændigheder er forbudt i henhold til konkurrencereglerne, anses de ikke automatisk for urimelige efter direktivet om urimelig handelspraksis. Tilsidesættelsen af konkurrencereglerne bør imidlertid tages i betragtning, når deres urimelighed vurderes ud fra direktivet om urimelig handelspraksis. I sådanne situationer er den generelle bestemmelse i artikel 5, stk. 2, i direktivet om urimelig handelspraksis relevant. 1.4.12Samspil med EU's charter om grundlæggende rettigheder EU's charter om grundlæggende rettigheder finder i henhold til chartrets artikel 51, stk. 1, anvendelse for medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten, og dermed også, når de gennemfører bestemmelserne i direktivet om urimelig handelspraksis. Chartret indeholder bl.a. bestemmelser om beskyttelse af personoplysninger (artikel 8), børns rettigheder (artikel 24), forbrugerbeskyttelse (artikel 38) og adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol (artikel 47). EU-Domstolen har understreget betydningen af chartrets artikel 47 vedrørende adgangen til effektive retsmidler for så vidt angår de retsmidler, der er tilgængelige for forbrugere i forbindelse med forbrugerrettigheder, der følger af EU-direktiverne. Det følger af effektivitetsprincippet, som EU-Domstolen har henvist til, at nationale procedureregler ikke må gøre det unødigt vanskeligt eller i praksis umuligt for forbrugere at udøve de rettigheder, der følger af EU-retten . 1.4.13Samspil med artikel 34-36 i TEUF En national foranstaltning på et område, der har været genstand for omfattende harmonisering på EU-plan, skal vurderes i lyset af bestemmelserne i denne harmoniseringsforanstaltning og ikke i lyset af bestemmelserne i TEUF. Når en national foranstaltning er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis (se afsnit 1.1 og 1.2 ovenfor), bør den derfor vurderes i forhold til direktivet om urimelig handelspraksis og ikke i forhold til TEUF. Nationale foranstaltninger, der hverken er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis eller et andet harmoniseringsinstrument i den afledte EU-ret, skal vurderes i henhold til artikel 34-36 i TEUF. Forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner i artikel 34 TEUF omfatter alle handelsregler, som medlemsstaterne vedtager, og som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne. Spørgsmålet om, hvornår en national bestemmelse kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, er blevet behandlet af EU-Domstolen i adskillige sager. I sin dom i Keck-sagen fastslog EU-Domstolen eksempelvis, at nationale bestemmelser, som begrænser eller forbyder bestemte former for salg, ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, forudsat at sådanne bestemmelser finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde. På listen over salgsformer medtager Domstolen foranstaltninger vedrørende markedsføringsvilkår og -metoder, foranstaltninger vedrørende tidspunktet for salg af varerne, foranstaltninger vedrørende stedet for salg af varer eller restriktioner, for så vidt angår, hvem der må sælge varerne, og foranstaltninger vedrørende priskontroller. Nogle af de eksempler på former for salg, der nævnes i EU-Domstolens praksis, herunder nationale bestemmelser vedrørende markedsføringsvilkår og -metoder, er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis, hvis de anses for virksomheders handelspraksis over for forbrugere, der har til formål at beskytte forbrugernes økonomiske interesser. Mange former for handelspraksis, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om urimelig handelspraksis eller anden afledt EU-ret, anses umiddelbart for former for salg ifølge Keck-dommen. Sådanne former for salg er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 34 i TEUF, hvis de retligt eller faktisk indfører forskelsbehandling på grundlag af produkternes oprindelse. Retlig forskelsbehandling forekommer, når foranstaltningerne har karakter af åbenlys forskelsbehandling, mens faktisk forskelsbehandling er mere kompleks. Sådanne foranstaltninger skal vurderes i hvert enkelt tilfælde. Hvis en foranstaltning eller national praksis er i strid med artikel 34 i TEUF, kan det i princippet være begrundet i artikel 36 i TEUF eller i de tvingende almene hensyn, som EU-Domstolen har anerkendt. Det påhviler de nationale myndigheder at godtgøre, at en hindring for de frie varebevægelser er begrundet i et af disse hensyn. Medlemsstaten skal desuden godtgøre, at dens lovgivning er nødvendig for effektivt at beskytte de fremførte almene hensyn. For at kunne godtages, skal sådanne bestemmelser stå i et rimeligt forhold til det tiltænkte formål, og dette formål må ikke kunne opfyldes ved foranstaltninger, som er mindre restriktive for samhandelen inden for EU.

I en nylig sag har EU-Domstolen fastslået, at "det ved undersøgelsen af, om den pågældende restriktion er forholdsmæssig, også [må] kontrolleres, at de midler, som er blevet iværksat i den forbindelse, ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det lovlige formål, som tilstræbes. Med andre ord skal det vurderes, om ikke der findes alternative foranstaltninger, med hvilke dette formål kan realiseres, men som har en mindre restriktiv virkning for samhandelen i Fællesskabet". EU-Domstolen har desuden fastslået, at "det i denne henseende [bemærkes], at en restriktiv foranstaltning kun kan anses for at være i overensstemmelse med de EU-retlige krav, hvis den reelt opfylder hensynet til at nå det tilstræbte formål på en sammenhængende og systematisk måde". 1.5Forholdet mellem direktivet om urimelig handelspraksis og selvregulering Artikel 2, litra f) "adfærdskodeks": en aftale eller et regelsæt, der ikke følger af en medlemsstats love eller administrative bestemmelser, hvorigennem den erhvervsdrivendes adfærd fastlægges, og ifølge hvilken denne forpligtes til at overholde kodeksen i forbindelse med en eller flere former for handelspraksis eller inden for en eller flere erhvervssektorer Artikel 10 Adfærdskodekser Dette direktiv er ikke til hinder for, at kontrollen med urimelig handelspraksis, eventuelt på medlemsstaternes opfordring, kan udøves af kodeksindehavere, ligesom en klage kan indbringes for sådanne organer af de i artikel 11 omhandlede personer og organisationer, hvis der ud over de i nævnte artikel omhandlede retlige eller administrative procedurer er mulighed for at indbringe sagen for sådanne organer. Klager til sådanne organer betragtes under ingen omstændigheder som et afkald på en retlig eller administrativ klageprocedure jf. artikel 11. Direktivet om urimelig handelspraksis anerkender den betydning, selvreguleringsordninger kan have, og afklarer den rolle, kodeksindehavere og selvreguleringsorganer kan spille. Medlemsstaterne kan opfordre kodeksindehavere til at udøve kontrol med urimelig handelspraksis i tillæg til håndhævelsen af direktivet om urimelig handelspraksis. Når reglerne i selvreguleringskodekser er tilstrækkeligt strenge og håndhæves tilstrækkeligt strengt af kodeksindehaverne, kan de helt klart mindske behovet for administrative klager eller sagsanlæg. Hvis standarderne er høje og i vid udstrækning efterleves af de erhvervsdrivende, kan de udgøre et nyttigt referencepunkt for nationale myndigheder og domstole, når de i konkrete tilfælde skal tage stilling til, om en handelspraksis er urimelig. Direktivet om urimelig handelspraksis indeholder flere bestemmelser, der tager sigte på at forhindre erhvervsdrivende i at misbruge den tillid, forbrugerne måtte have til selvreguleringskodekser. Dette er omhandlet i afsnit 3.3.3 om manglende overholdelse af adfærdskodekser. Med henblik på at øge overholdelsen af direktivet om urimelig handelspraksis iværksatte Kommissionen i 2012 to multiinteressentdialoger, som samlede repræsentanter for industrien, ngo'er og nationale myndigheder. Interessentgruppen vedrørende miljøanprisninger og interessentgruppen vedrørende sammenligningsværktøjer gav nyttigt input, der er yderligere beskrevet i afsnit 5.1 "Miljøanprisninger" og afsnit 5.2.6 "Sammenligningsværktøjer". Disse grupper udarbejdede desuden: Ø"Compliance Criteria on Environmental Claims": gode råd fra interessenter om anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis for så vidt angår miljøanprisninger Øen liste over vigtige principper for sammenligningsværktøjer. Disse dokumenter, som ikke er retligt bindende, findes på: http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices . De interessenter, der deltog i disse interessentgrupper, har forpligtet sig til at formidle, fremme og gennemføre kriterierne/principperne og/eller støtte deres gennemførelse. 1.6Anvendelse af direktivet om urimelig handelspraksis på erhvervsdrivende etableret i tredjelande Anvendelsen af direktivet om urimelig handelspraksis på erhvervsdrivende i tredjelande er omhandlet i forordning (EF) nr. 864/2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen). Denne forordning finder anvendelse "på forpligtelser uden for kontrakt på det civil- og handelsretlige område i alle situationer, hvor der skal foretages et lovvalg". Rom II-forordningen finder anvendelse i civil- og handelsretlige tvister. Rom II-forordningens artikel 6, stk. 1: På en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af illoyal konkurrence, anvendes loven i det land, hvor konkurrenceforholdene eller forbrugernes kollektive interesser påvirkes eller vil kunne blive påvirket.

Når betingelserne i Rom II-forordningens artikel 6, stk. 1, er opfyldt, f.eks. hvis vildledende reklamer er målrettet mod EU-forbrugere, og dette skader EU-forbrugernes kollektive interesser, finder direktivet om urimelig handelspraksis anvendelse.



2.Generelle begreber 2.1Begrebet "erhvervsdrivende" Artikel 2, litra b) "erhvervsdrivende": en fysisk eller juridisk person, der i forbindelse med en af dette direktiv omfattet handelspraksis udøver virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøver et liberalt erhverv, og enhver, der handler i en erhvervsdrivendes navn eller på en erhvervsdrivendes vegne. Denne definition omfatter ikke kun erhvervsdrivende, der udøver virksomhed som handlende, men også personer, herunder forbrugere, der handler i en erhvervsdrivendes "navn" eller "på en erhvervsdrivendes vegne". Eksempel: ·En lettisk domstol har fastslået, at en virksomhed, der indrykkede annoncer i medierne på vegne af og af hensyn til en anden virksomhed, som var tjenesteudbyderen, skulle anses for en erhvervsdrivende i henhold til de nationale bestemmelser om gennemførelse af direktivet om urimelig handelspraksis. ·Nationale forbrugerbeskyttelsesmyndigheder har gennem det europæiske Consumer Protection Cooperation Network (CPC) gennemført fælles håndhævelsesforanstaltninger over for onlinespil, der tilbyder in-app-køb. De fastslog i denne forbindelse, at en app-butik, selv om app-udvikleren bærer det primære ansvar for indholdet af en app, også kan drages til ansvar for at sikre, at spil på deres platforme ikke indeholder opfordringer direkte målrettet mod børn. I henhold til artikel 2, litra b), og relevante nationale bestemmelser om ansvar og sanktioner hæfter en erhvervsdrivende derfor solidarisk med en anden erhvervsdrivende for tilsidesættelse af direktivet om urimelig handelspraksis, som sidstnævnte har begået på dennes vegne. Der kan være situationer, hvor personer, der umiddelbart er forbrugere, som sælger produkter til andre forbrugere, faktisk selv er erhvervsdrivende eller handler på vegne af erhvervsdrivende ("skjulte erhvervsdrivende"). Om en sælger skal anses for en "erhvervsdrivende" eller en forbruger, vurderes fra sag til sag. Ved vurderingen heraf bør der tages hensyn til følgende: Øom sælger har et profitmotiv, herunder om han/hun har modtaget godtgørelse for at handle på en bestemt erhvervsdrivendes vegne Øhvor mange, hvor store og hvor hyppige transaktionerne har været Øsælgerens omsætning Øom sælgeren køber varer med videresalg for øje. Personer, hvis hovedbeskæftigelse består i, at de meget hyppigt sælger produkter via internettet, og som køber produkter med henblik på at sælge dem videre til en højere pris, kan i nogle tilfælde være omfattet af definitionen på en erhvervsdrivende. Organisationer med velgørende eller andre etiske formål betragtes som erhvervsdrivende i direktivets forstand, hvis de udøver erhvervsvirksomhed (f.eks. salg af produkter, der opfylder visse etiske standarder) over for forbrugere. Når de handler som erhvervsdrivende, bør de derfor efterleve direktivet om urimelig handelspraksis for så vidt angår deres erhvervsmæssige aktiviteter. Oplysningerne om produktets oprindelse eller etiske aspekter må f.eks. ikke være vildledende.

At en organisation er oprettet som en almennyttig eller velgørende organisation, er uden betydning for vurderingen af, om den er erhvervsdrivende eller ej i direktivets forstand. Det samme gælder for offentlige myndigheder, som afhængigt af omstændighederne kan være erhvervsdrivende, når de udøver erhvervsmæssig virksomhed. Eksempel: ·En kommune, der markedsfører rabatbilletter til en udstilling, som den arrangerer, falder f.eks. ind under direktivets definition på erhvervsdrivende. I sagen BKK Mobil Oil bekræftede EU-Domstolen, at et offentligretligt organ, der varetager en opgave af almen interesse, såsom at forvalte en lovbestemt sygeforsikringsordning, kan anses for en "erhvervsdrivende", eftersom: "EU-lovgiver har fastsat en meget bred opfattelse af begrebet "erhvervsdrivende", der omfatter "en fysisk eller juridisk person", når denne udøver en aktivitet mod vederlag, og hverken udelukker enheder, der forfølger en opgave af almen interesse eller har en offentligretlig status, fra direktivets anvendelsesområde". EU-Domstolen konkluderede videre, at: "[...] BKK's medlemmer, der kan betragtes som forbrugere som omhandlet i direktivet om urimelig handelspraksis, imidlertid [risikerer] at blive vildledt af de vildledende oplysninger, der er udsendt af dette organ, idet de forhindres i at træffe et informeret valg [...] og foranlediges til at træffe en beslutning, som de ikke ville have truffet, hvis der ikke forelå sådanne oplysninger, som omhandlet i nævnte direktivs artikel 6, stk. 1. Det pågældende organs offentlige eller private karakter og den specifikke opgave, som organet varetager, er i denne forbindelse uden betydning". I henhold til punkt 22 i bilag I til direktivet om urimelig handelspraksis ("den sorte liste") er følgende praksis forbudt: Bilag I, punkt 22 Den erhvervsdrivende, i modstrid med sandheden, hævder eller giver indtryk af, at han ikke handler som led i sit erhverv, sin forretning, sit håndværk eller sin profession, eller han, i modstrid med sandheden, udgiver sig for at være forbruger. Eksempel: ·En hotelhjemmeside, der viser positive kommentarer, som angiveligt kommer fra forbrugere, men som i virkeligheden er skrevet af hotellets ejer. 2.2Begrebet "handelspraksis" Artikel 2, litra d) "virksomheders handelspraksis over for forbrugerne": en handling, udeladelse, adfærd eller fremstilling, kommerciel kommunikation, herunder reklame og markedsføring, foretaget af en erhvervsdrivende med direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt til forbrugerne. EU-Domstolen har fastslået, at det eneste kriterium, der er omhandlet i artikel 2, litra d), i direktivet om urimelig handelspraksis, vedrører den omstændighed, at den erhvervsdrivendes handelspraksis skal være med direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt eller en tjenesteydelse til en forbruger. En handelspraksis kan være "med direkte relation" til promoveringen af et produkt, hvis "oplysninger om det omfang, i hvilket et produkt, som blev udbudt til en favorabel pris i en bestemt periode, stod til rådighed". På grundlag af den nuværende retspraksis er det vanskeligt at fastsætte en grænse for, hvornår en handelspraksis ikke længere er "med direkte relation" til promoveringen af et produkt. Når en erhvervsdrivende f.eks. sælger et vejkort, der ikke indeholder reklamebudskaber, og forbrugeren efterfølgende anvender vejkortet til at finde frem til en bestemt forretning, ville det være urimeligt at anse salget af dette vejkort for en handelspraksis "med direkte relation" til promoveringen af et produkt i den pågældende forretning. EU-Domstolen har fastslået, at direktivet om urimelig handelspraksis omfatter erhvervsaktiviteter efter en handelstransaktion i forbindelse med en vare eller tjenesteydelse og efter indgåelse af en aftale eller under dens udførelse.

På dette grundlag fastslog EU-Domstolen følgende: "[…] den omstændighed, at den pågældende erhvervsdrivendes adfærd kun fandt sted en enkelt gang og kun berørte en enkelt forbruger, er uden nogen relevans i denne sammenhæng. Hverken de definitioner, der er nævnt i artikel 2, litra c) og d), artikel 3, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i direktivet om urimelig handelspraksis, eller dette direktiv som helhed indeholder indicier for, at en erhvervsdrivendes handling eller undladelse skal have karakter af en gentagelse eller vedrøre mere end en forbruger". "[…] en meddelelse af en urigtig oplysning som den i hovedsagen omhandlede fra en erhvervsdrivende til en forbruger skal kvalificeres som "vildledende handelspraksis" som omhandlet i dette direktiv, selv om denne meddelelse kun vedrørte en enkelt forbruger". 2.3Begrebet "transaktionsbeslutning" Artikel 2, litra k) "transaktionsbeslutning": en beslutning, der træffes af en forbruger, om hvorvidt, hvordan og på hvilke betingelser han vil købe, foretage fuld eller delvis betaling for, beholde eller afhænde et produkt eller udøve en aftalemæssig rettighed i forbindelse med produktet, uanset om forbrugeren beslutter at foretage en transaktion eller at undlade dette De generelle bestemmelser i direktivet om urimelig handelspraksis (artikel 5-9) omhandler urimelige, vildledende og aggressive former for handelspraksis, der kan forvride forbrugernes økonomiske adfærd, og som derved foranlediger dem til eller kan forventes at foranledige dem til at træffe en transaktionsbeslutning, som de ellers ikke ville have truffet. Af formuleringen i artikel 2, litra k) (på engelsk: "any decision…") fremgår, at definitionen skal fortolkes bredt, og at begrebet transaktionsbeslutning dækker over et bredt udsnit af beslutninger, som en forbruger træffer i relation til et produkt eller en tjenesteydelse. EU-Domstolen har fastslået, at "transaktionsbeslutning" ikke blot omfatter beslutningen om at købe eller om ikke at købe et produkt, men også en beslutning med direkte tilknytning hertil, herunder beslutningen om at gå ind i forretningen: "For så vidt som den i hovedsagerne omhandlede handelspraksis vedrører oplysninger om det omfang, i hvilket et produkt, som blev udbudt til en favorabel pris i en bestemt periode, stod til rådighed, skal det afgøres, om forberedende handlinger forud for et eventuelt køb af et produkt, såsom at forbrugeren tager hen til forretningen og går ind i forretningen, kan anses for at udgøre transaktionsbeslutninger i nævnte direktivs forstand. […] en transaktionsbeslutning [er] nemlig "en beslutning, der træffes af en forbruger, om hvorvidt, hvordan og på hvilke betingelser han vil købe". Dette begreb omfatter derfor ikke blot beslutningen om at købe eller om ikke at købe et produkt, men også en beslutning med direkte tilknytning hertil, herunder beslutningen om at gå ind i forretningen. […] Dette direktivs artikel 2, litra k), skal fortolkes således, at begrebet "transaktionsbeslutning" omfatter enhver beslutning med direkte tilknytning til beslutningen om at købe eller om ikke at købe et produkt. I denne henseende omfatter begrebet transaktionsbeslutning også beslutninger før og efter et køb. I relation til en vare eller tjenesteydelse er der et bredt spektrum af andre transaktionsbeslutninger end en beslutning om at købe, som forbrugeren kan træffe. Disse transaktionsbeslutninger kan resultere i handlinger, der ikke har nogen juridiske konsekvenser efter national aftaleret, og som kan finde sted på et hvilket som helst tidspunkt fra det øjeblik, hvor forbrugeren første gang udsættes for markedsføringen, og indtil udløbet af produktets levetid eller ophøret af brugen af tjenesteydelsen. Mange beslutninger før et køb kan anses for transaktionsbeslutninger. Eksempel: ·en beslutning om at begive sig hen til en butik som følge af et handelstilbud ·en beslutning om at lade en erhvervsdrivende fremvise en vare ·en beslutning om at klikke sig frem til et websted som følge af et handelstilbud.



Mange beslutninger efter køb, som træffes efter køb af et produkt eller tegning af abonnement på en tjenesteydelse, anses for transaktionsbeslutninger.

Eksempel: ·en beslutning om at opsige en tjenesteydelsesaftale ·en beslutning om at skifte til en anden tjenesteudbyder. For vildledende praksis, der begås af tredjepart, fastlægges de betingelser, hvorunder visse onlineplatforme ikke er ansvarlige for sådanne tredjeparters ulovlige oplysninger, der er lagret på platformen, når de handler som en formidler, der leverer "hosting"-tjenester i denne bestemmelses forstand, i e-handelsdirektivets artikel 14. For så vidt angår direktivet om urimelig handelspraksis, er det afgørende, om den pågældende onlineformidler er en erhvervsdrivende, og om vedkommende har benyttet en handelspraksis over for en forbruger med direkte relation til promovering, salg eller levering af et produkt til forbrugere. Hvis onlineformidleren anses for en erhvervsdrivende og benytter sådan handelspraksis på en måde, der er i strid med direktivet om urimelig handelspraksis, kan denne anses for at have tilsidesat direktivets bestemmelser. Formidleren kan i denne forbindelse ikke påberåbe sig ansvarsfritagelsen i e-handelsdirektivets artikel 14, hvis sådan praksis vedrører formidlerens egne aktiviteter og ikke de lagrede oplysninger, eller hvis formidleren har kendskab til eller kontrol over sådanne oplysninger. Mange forbrugere søger først efter produkter ved hjælp af søgemaskiner eller sammenligningsværktøjer eller ved at læse brugeranmeldelser på internettet og derefter gå til webstederne for de erhvervsdrivende, der giver de bedste tilbud, for at foretage det faktiske køb. Eksempel: ·En situation, hvor erhvervsdrivende, der leverer et onlinesammenligningsværktøj, ikke giver forbrugerne tilstrækkelige oplysninger om betalt placering, kan anses for en urimelig handelspraksis, uanset om de produkter, som forbrugeren sammenligner ved hjælp af værktøjet, tilbydes direkte til salg af udbyderen af sammenligningsværktøjet eller af tredjepartssælgere. I dette tilfælde kan udbyderens uigennemsigtige handelspraksis foranledige forbrugeren til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet. En urimelig handelspraksis målrettet mod en bestemt forbruger kan desuden foranledige en anden forbruger til at træffe en transaktionsbeslutning, som sidstnævnte ellers ikke ville have truffet. Eksempel: ·Handelspraksis, der benyttes af en erhvervsdrivende, som tilbyder brugeranmeldelser på internettet, hvor den erhvervsdrivende frasorterer negative anmeldelser, kan være en vildledende handling eller udeladelse, selv om de relevante transaktionsbeslutninger vedrører en beslutning, der er truffet af en anden forbruger end den forbruger, der presses til at fjerne eller ikke indsende en negativ anmeldelse. I denne situation kan den erhvervsdrivendes frembringelse af et falsk eller vildledende overordnet indtryk af karakteren af anmeldelseswebstedet og den måde, hvorpå det fungerer, foranledige gennemsnitsforbrugeren, som læser onlineanmeldelser, til at træffe en beslutning om at kontakte en anført erhvervsdrivende (og efterfølgende indgå aftale med ham), som han ikke ville have truffet, hvis han havde vidst, at negative anmeldelser var blevet holdt tilbage. Handelspraksis vedrørende søgemaskiner, sammenligningsværktøjer og brugeranmeldelser er yderligere omhandlet i kapitel 5.2 "Onlinesektoren". 2.4"Væsentlig forvridning af forbrugernes økonomiske adfærd" De generelle bestemmelser i direktivet om urimelig handelspraksis (artikel 5-9) omhandler urimelige, vildledende og aggressive former for handelspraksis, der kan forvride forbrugernes økonomiske adfærd. I disse bestemmelser benyttes en lidt anden ordlyd med henblik på at udtrykke disse krav. I henhold til artikel 5, stk. 2, i direktivet om urimelig handelspraksis er en handelspraksis urimelig, hvis den er i modstrid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt, og hvis den "væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride" den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren. Vildledende eller aggressiv handelspraksis er imidlertid forbudt i henhold til artikel 6, 7 og 8, hvis den foranlediger eller kan forventes at foranledige gennemsnitsforbrugeren til "at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet". Kravet om, at en handelspraksis skal kunne forvride forbrugerens økonomiske adfærd for at være urimelig, er formuleret anderledes i artikel 5, stk. 2, end i artikel 6, 7 og 8. Ved første øjekast kan denne tilsyneladende modsigelse give visse fortolkningsproblemer. Artikel 5, stk. 2, bør dog læses sammenholdt med artikel 2, litra e), som har følgende ordlyd: Artikel 2, litra e) "væsentlig forvridning af forbrugernes økonomiske adfærd": anvendelse af en handelspraksis, som mærkbart indskrænker forbrugerens evne til at træffe en informeret beslutning, hvorved forbrugeren træffer en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet. Det, der på grundlag af artikel 5, stk. 2, afgør, om en handelspraksis "væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride" forbrugerens økonomiske adfærd, er følgelig, om den pågældende handelspraksis foranlediger eller kan forventes at foranledige forbrugeren til "at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet".

Dette er den samme vurdering som den, der skal foretages på grundlag af artikel 6, 7 og 8. Selv om ordlyden i artikel 5, stk. 2, adskiller sig fra ordlyden i sidstnævnte artikler, er kravet med hensyn til væsentlig forvridning af forbrugerens adfærd det samme. EU-Domstolens brede fortolkning af begrebet transaktionsbeslutning (se afsnit 2.3) betyder, at direktivet om urimelig handelspraksis kan anvendes i forskellige tilfælde, hvor en erhvervsdrivendes urimelige handelspraksis ikke har fået forbrugeren til at foretage et køb eller tegne en kontrakt. En handelspraksis kan anses for urimelig, hvis den kan forventes at få gennemsnitsforbrugeren til at købe eller undlade at købe et produkt, og hvis den også f.eks. kan forventes at få forbrugeren til at: Øgå ind i en forretning Øbruge mere tid på internettet i forbindelse med en reservationsprocedure Øbeslutte ikke at skifte til en anden tjeneste eller et andet produkt. Om der er tale om en væsentlig forvridning, afhænger i henhold til direktivet ikke kun af forbrugerens faktiske økonomiske adfærd (dvs. hans transaktionsbeslutning). Det kræver også en vurdering af, om en handelspraksis "kan forventes" (dvs. er i stand til) at have en sådan virkning på gennemsnitsforbrugeren. De nationale håndhævelsesmyndigheder bør derfor undersøge de faktuelle omstændigheder og forhold i en sag (dvs. in concreto) og samtidig vurdere "sandsynligheden" for den virkning, som den pågældende praksis vil have for gennemsnitsforbrugerens transaktionsbeslutning (dvs. in abstracto). Eksempel: ·I en reklame blev det påstået, et en ny bilmodel var "den sikreste bil i verden". Den svenske domstol, som skulle afgøre, hvorvidt påstanden havde påvirket en forbruger til at træffe en velbegrundet transaktionsbeslutning, fandt, at det for at blive anset for en transaktionsbeslutning var tilstrækkeligt, at reklamen måtte forventes at skabe interesse hos gennemsnitsforbrugeren og udløse forbrugerens beslutning om at foretage en yderligere handling (f.eks. begive sig til en forretning eller et websted for at få flere oplysninger om produktet). 2.5Begrebet "gennemsnitsforbruger" Betragtning 18 Alle forbrugere bør beskyttes imod urimelig handelspraksis; Domstolen har imidlertid efter iværksættelsen af direktiv 84/450/EØF i forbindelse med retsafgørelser i sager om reklame fundet det nødvendigt at undersøge virkningen på en tænkt, typisk forbruger. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, og for at den beskyttelse, der ligger i det, rent faktisk kan fungere, anvender dette direktiv som benchmark en under hensyntagen til sociale, kulturelle og sproglige forhold almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger, således som denne fortolkes af Domstolen, men sørger for at forebygge udnyttelse af forbrugere, hvis karaktertræk gør dem særligt sårbare over for urimelig handelspraksis. I de tilfælde, hvor en handelspraksis specifikt rettes mod en særlig gruppe af forbrugere som f.eks. børn, bør virkningen af den pågældende handelspraksis vurderes ud fra, hvordan den opleves af et gennemsnitligt medlem af denne gruppe. [...] Begrebet gennemsnitsforbrugeren er ikke et statistisk begreb. Nationale domstole og myndigheder skal selv, under hensyn til Domstolens retspraksis, foretage en vurdering med henblik på at bestemme gennemsnitsforbrugerens typiske reaktion i et givet tilfælde. Som anført i betragtning 18 og uddybet i artikel 5-9 er benchmarket for at vurdere virkningen af en handelspraksis ifølge direktivet om urimelig handelspraksis begrebet "gennemsnitsforbrugeren", som det er fastlagt gennem EU-Domstolens praksis: "…ved afgørelsen af, om en betegnelse, et varemærke eller en oplysning i en reklame kan vildlede køberen, skal der tages udgangspunkt i den formodede forventning hos en almindeligt oplyst, rimelig opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger" . Dette begreb blev fastlagt af EU-Domstolen inden vedtagelsen af direktivet om urimelig handelspraksis. Det blev derefter kodificeret i direktivet om urimelig handelspraksis for at give nationale myndigheder og domstole fælles kriterier med henblik på at øge retssikkerheden og mindske risikoen for divergerende vurderinger. Ifølge EU-Domstolens praksis er gennemsnitsforbrugeren en kritisk person, der agerer bevidst og opmærksomt på markedet. Eksempel: ·En "rimeligt velunderrettet forbruger" vil f.eks. ikke tro på, at størrelsen af en tilbudsmærkning på en emballage nødvendigvis svarer til forøgelsen af produktets volumen . Gennemsnitsforbrugeren vil sædvanligvis ikke tro, at produkter mærket "dermatologisk testet" er i besiddelse af helbredende virkninger, som sådanne produkter ikke har . Gennemsnitsforbrugeren i henhold til direktivet om urimelig handelspraksis er under alle omstændigheder ikke en forbruger, der kun har behov for et lavt beskyttelsesniveau, fordi han eller hun altid er i stand til at skaffe sig de rette oplysninger og handle fornuftigt på grundlag af dem. Tværtimod baserer kriteriet sig som understreget i betragtning 18 på proportionalitetsprincippet. Baggrunden for, at direktivet om urimelig handelspraksis lægger dette begreb til grund, er ønsket om at skabe den rette balance mellem nødvendigheden af at beskytte forbrugerne og hensynet til den frie handel på et åbent, konkurrencepræget marked. Begrebet gennemsnitsforbrugeren bør i forbindelse med direktivet om urimelig handelspraksis altid fortolkes på grundlag af traktatens artikel 114, der omhandler et højt forbrugerbeskyttelsesniveau. Direktivet om urimelig handelspraksis er samtidig baseret på idéen om, at et nationalt forbud mod anprisninger, som kun kan kun kan vildlede en meget godtroende, naiv eller overfladisk forbruger (f.eks. "opreklamering" ), ville være uforholdsmæssigt og skabe uberettigede hindringer for handelen . Som det udtrykkeligt anføres i betragtning 18, er begrebet gennemsnitsforbrugeren ikke et statistisk begreb. Det betyder, at nationale myndigheder og domstole bør være i stand til at tage stilling til, om en praksis kan vildlede en gennemsnitsforbruger, ud fra sit eget skøn over gennemsnitsforbrugerens forventninger, uden at skulle ty til en ekspertudtalelse eller en forbrugerundersøgelse . Eksempel: ·Det Forenede Kongeriges High Court of Justice har fastslået, at begrebet "gennemsnitsforbruger" vedrører "forbrugere, der tager rimeligt vare på sig selv, og ikke ignorante, skødesløse eller forhastede forbrugere". High Court konkluderede videre, at det ikke kan antages, at gennemsnitsforbrugeren vil læse tekst skrevet med småt i reklamemateriale . ·I Tyskland fandt Oberlandesgericht Karlsruhe, at synshæmmede også kan anses for gennemsnitsforbrugere, og at angivelse af oplysninger med meget lille skrift kan anses for en vildledende handelspraksis . En tilsvarende afgørelse blev truffet af Slovakiets handelstilsyn . ·I Ungarn fastslog den øverste appeldomstol, at en rimeligt velunderrettet forbruger ikke er mistænksom og ofte har tillid til, at oplysninger er sandfærdige og nøjagtige. En rimeligt velunderrettet forbruger har ikke pligt til yderligere at søge efter hele det nøjagtige indhold af en meddelelse, som han har modtaget, medmindre afsenderen udtrykkeligt gør ham opmærksom på en sådan forpligtelse, eller en sådan forpligtelse klart fremgår af meddelelsens tekst .

I artikel 5, stk. 2, litra b), i direktivet om urimelig handelspraksis forfines begrebet gennemsnitsforbrugeren yderligere, når der er tale om en særlig gruppe af forbrugere. Når en handelspraksis er rettet mod en særlig gruppe af forbrugere, skal dens virkning vurderes i forhold til et gennemsnitligt medlem af denne gruppe. Artikel 5, stk. 2 2. En handelspraksis er urimelig, hvis: (…) b) [den] væsentligt forvrider eller kan forventes væsentligt at forvride den økonomiske adfærd i forhold til produktet hos gennemsnitsforbrugeren, som bliver genstand for den, eller som den er rettet mod, eller, hvis den pågældende handelspraksis rettes mod en særlig gruppe af forbrugere, hos et gennemsnitligt medlem af denne gruppe. Eksempel: ·I en sag vedrørende vildledende reklamer for bleer, som bl.a. omhandlede forbindelsen mellem allergi og den erhvervsdrivendes bleer, betegnede den svenske handelsret gennemsnitsforbrugeren som forældre med små børn, der ikke havde særligt kendskab til allergier . Resultater af Kommissionens undersøgelse af forbrugernes sårbarhed på tværs af vigtige markeder : I en nylig undersøgelse af forbrugernes sårbarhed undersøgte man begreberne "gennemsnitsforbruger" og "sårbar forbruger", som fastlagt i EU-Domstolen praksis, med særligt fokus på direktivet om urimelig handelspraksis. Det blev undersøgt, hvordan disse retlige begreber er blevet opfattet på tværs af medlemsstaterne, og der konstateredes en vis divergens i fortolkningen, selv om de anvendes på tværs af en række sager. Undersøgelsen omhandlede begrebet gennemsnitsforbrugeren i to henseender: i forhold til indikatorer udviklet i forbindelse med undersøgelsen for at konceptualisere forbrugersårbarhed og i forhold til definitionen af gennemsnitsforbrugeren i direktivet om urimelig handelspraksis, dvs. ved at henvise til gennemsnitsforbrugeren som "rimeligt oplyst", "rimeligt opmærksom" og "velunderrettet". Med hensyn til hvorvidt gennemsnitsforbrugeren er "rimeligt oplyst", fandt man i undersøgelsen, at gennemsnitsforbrugeren, der repræsenteres af det gennemsnitlige forbrugersvar for hver indikator, føler sig rimeligt oplyst om priser, angiver, at vedkommende læser meddelelser fra internetudbydere, banken og energiselskaber (men indrømmer kun at have skimmet dem), og angiver, at vedkommende ikke kun sætter sin lid til oplysninger fra reklamer. Med hensyn til begrebet "opmærksom" og "velunderrettet" opfatter gennemsnitsforbrugeren ifølge undersøgelsen sig selv som ganske omhyggelig i sin omgang med mennesker og ved beslutningstagning og som ikke særligt risikovillig. Gennemsnitsforbrugeren er uenig i, at reklamer gengiver objektive kendsgerninger. Gennemsnitsforbrugeren kunne også korrekt angive betydningen af begreber såsom kWh, MB pr. sekund og rente og kunne besvare spørgsmål, der vurderede deres regneevner og godtroenhed. De fleste af de ovennævnte indikatorer afspejler det egenangivne gennemsnit – i modsætning til objektive målinger – for begreberne "rimeligt oplyst", "rimeligt opmærksom" og "velunderrettet" og bør derfor fortolkes med forsigtighed, da de sandsynligvis er påvirket – i hvert tilfælde delvist – af adfærdsmæssige tilbøjeligheder, f.eks. overdreven forbrugertillid . Dette understreges af det forhold, at gennemsnitsforbrugeren, når denne præsenteres for komplekse tilbud i adfærdstest, faktisk ikke kunne vælge det bedste tilbud i test, der afspejlede aktuel markedsføringspraksis i energisektoren (kompleks prisfastsættelse), i onlinesektoren (bundling af tilbud) og på tværs af sektorer (lokkepriser – startpriser under markedsprisen, som kun gælder i kort tid, hvorefter prisen stiger gradvist). Gennemsnitsforbrugeren angiver desuden, at han/hun aldrig sammenligner tilbud fra banker og energiselskaber, og at han/hun har svært ved at sammenligne tilbud fra dem. Gennemsnitsforbrugeren føler sig i en vis grad sårbar som følge af personlige forhold såsom helbredsproblemer, alder, tilhørsforhold til en minoritetsgruppe osv. De fleste indikatorer giver samlet set et ensartet billede af gennemsnitsforbrugeren på tværs af EU's 28 medlemsstater, selv om der er konstateret visse forskelle mellem landene. I f.eks. Bulgarien finder 69 % af forbrugerne det enten "meget" eller "ret" vanskeligt at sammenligne energipriser, mens 35 % af forbrugerne i Tyskland siger det samme. I Danmark finder 63 % af forbrugerne det enten "meget" eller "ret" vanskeligt at sammenligne de tjenester, der tilbydes af banker, mens dette gælder for 33 % af forbrugerne i Det Forenede Kongerige. Disse resultater tyder på, at karaktertrækkene for gennemsnitsforbrugeren afhænger af både vedkommendes situation og den måde, hvorpå disse karaktertræk måles. Resultaterne af denne undersøgelse kan derfor hjælpe med at få en forståelse af gennemsnitsforbrugeren, og landespecifikke resultater findes i den endelige rapport. Når erhvervsdrivende udformer kommercielle budskaber, skal de på visse tidspunkter og i lyset af den særlige karakter af de omhandlede produkter tage hensyn til bestemte sociale, sproglige og kulturelle faktorer, som er typiske for de gennemsnitsforbrugere, som produkterne henvender sig til. I nogle tilfælde kan særlige sociale, sproglige eller kulturelle faktorer i en medlemsstat derfor også retfærdiggøre, at den kompetente myndighed eller domstol anlægger en anderledes fortolkning af det budskab, en konkret handelspraksis udsender. I en sag vedrørende vildledende reklame for kosmetik har EU-Domstolen fastslået følgende: "Med henblik på anvendelsen af dette kriterium i den foreliggende sag skal der tages flere forhold i betragtning. Det må bl.a. undersøges, om sociale, kulturelle eller sproglige faktorer kan begrunde, at ordet "lifting" brugt om en opstrammende creme vil blive forstået af tyske [gennemsnits]forbrugere på en anden måde end af forbrugere i andre medlemsstater, eller om den måde, man anvender produktet på, i sig selv er tilstrækkelig til, at det fremgår, at virkningerne er af forbigående karakter, således at ordet "lifting" ikke kan bibringe nogen anden forståelse" . EU-Domstolen har endvidere fastslået, at: "et forbud mod handel, der begrundes med et varemærkes vildledende karakter, ikke principielt kan være udelukket, fordi det samme mærke ikke i andre medlemsstater anses for at have en sådan karakter. […] et varemærke, der ikke kan vildlede forbrugerne i én medlemsstat, [vil] nemlig udmærket som følge af sproglige, kulturelle og sociale forskelle i medlemsstaterne kunne være vildledende i en anden medlemsstat" . På grundlag af gennemsnitsforbrugerkriteriet og til trods for direktivets karakter af totalharmonisering vil sociale, kulturelle eller sproglige faktorer derfor kunne gøre det berettiget at afkræve en udenlandsk erhvervsdrivende yderligere oplysninger. Udeladelsen af sådanne oplysninger kunne vildlede forbrugere i destinationslandet og ikke forbrugerne i oprindelseslandet. 2.6Sårbare forbrugere Artikel 5, stk. 3 – forbud mod urimelig handelspraksis 3. Handelspraksis, der på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forventes at forudse, må formodes kun at forvride den økonomiske adfærd væsentligt hos en klart identificerbar gruppe af forbrugere, som er særligt sårbare over for denne praksis eller det omhandlede produkt på grund af deres mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed, vurderes med udgangspunkt i et gennemsnitligt medlem af gruppen. Dette berører ikke den almindelige og legale reklamepraksis, der består i at fremsætte overdrevne udtalelser eller udtalelser, som ikke er beregnet til at blive opfattet bogstaveligt. Betragtning 19 Hvor visse karaktertræk som alder, fysiske eller mentale handicap eller godtroenhed gør forbrugere særlig modtagelige for en handelspraksis eller det underliggende produkt, og kun sådanne forbrugeres økonomiske adfærd kan forventes at blive forvredet af den pågældende praksis på en måde, som den erhvervsdrivende med rimelighed kan forudse, er det hensigtsmæssigt at sikre, at de er beskyttet på passende vis, ved at den pågældende praksis vurderes ud fra, hvordan den opleves af et gennemsnitligt medlem af denne gruppe. Direktivet om urimelig handelspraksis er samtidig baseret på idéen om, at alle typer forbrugere bør beskyttes mod urimelig handelspraksis, men forbrugere, som er medlem af en gruppe anført i artikel 5, stk. 3, bør sikres et højere beskyttelsesniveau end "gennemsnitsforbrugeren" omhandlet i artikel 5, stk. 2. I betragtning 19 til direktivet præciseres fortolkningen af artikel 5, stk. 3: Mens artikel 5, stk. 3, umiddelbart kun betegner forbrugere som sårbare som følge af deres "mentale eller fysiske handicap, alder eller godtroenhed", opstilles en ikke-udtømmende liste over karaktertræk, der gør en forbruger "særligt modtagelig", i betragtning 19. Eksempel: ·I en sag vedrørende et kreditinstituts udeladelse af væsentlige oplysninger fandt den ungarske konkurrencemyndighed, at forbrugere, som var blevet afvist af kreditinstitutter som følge af dårlig betalingsevne, var særligt modtagelige over for et bestemt tilbud .

Resultater af Kommissionens undersøgelse af forbrugernes sårbarhed på tværs af vigtige markeder : Undersøgelsen beskriver eksisterende definitioner og fortolkninger af begrebet "forbrugersårbarhed" og fastlægger på den baggrund en bred definition, hvor det at være modtagelig for markedsføringspraksis repræsenterer en af fem "dimensioner" af forbrugersårbarhed. I undersøgelsen defineres den "sårbare forbruger" som: "En forbruger, der som følge af sociodemografiske kendetegn, adfærdsmønstre, personlige forhold eller markedsmiljø: oer mere udsat for at opleve negative konsekvenser på markedet ohar begræns