28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/1 
11 
(Forberedende retsakter) 
KOMMISSIONEN 
Forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af årsberetningen 1990/91 om den økonomiske situation i 
Fællesskabet og fastlæggelse af retningslinjerne for den økonomiske politik i Fællesskabet i 1991 
, Økonomisk årsberetning 1990/91 
KOM (90) 613 endelig udg. 
(91/C 53/01)' 
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR — 
under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, 
under henvisning til Rådets beslutning 90/141/EØF af 12. marts 1990 om gennemførelse af gradvis 
konvergens i den økonomiske politik og de økonomiske resultater i første etape henimod Den 
Økonomiske og Monetære Union (1), særlig artikel 4, 
under henvisning til forslag fra Kommissionen, 
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet, 
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg — 
VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING: 
Artikel 1 
Årsberetningen 1990/91, der er knyttet til denne beslutning, vedtages, og retningslinjerne for den 
økonomiske politik i Fællesskabet i 1991 som anført i nævnte beretning fastlægges. 
Artikel 2 
Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne. 
(>) EFT nr. L 78 af 24. 3. 1990, s. 23. 
Nr. C 53/2 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
ØKONOMISK ÅRSBERETNING 1990/91 
DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB I 1990'ERNE: 
PÅ VEJ MOD DEN ØKONOMISKE OG MONETÆRE UNION 
INDHOLD Side 
I. MØRKE UDSIGTER FOR DET KORTE SIGT 4 
A. Aftagende vækst i Fællesskabet i 1990 5 
1. Langsommere vækst i de fleste lande 5 
2. Men den kraftige tyske ekspansion fortsætter 6 
B. Et ugunstigt internationalt økonomisk klima 7 
1. Økonomiske konsekvenser af olieprisstigningen 7 
2. Langsom vækst i USA og kraftig, men aftagende vækst i Japan 10 
3. Afmatning i verdenshandelen 10 
C. Udsigterne for 1991 og 1992 - 11 
II. ØKONOMISK-POLITISKE OPGAVER UNDER FØRSTE ETAPE AF ØMU 11 
A. Fastholdelse af et stabilitets- og vækstfremmende klima ..: 12 
1. Forebyggelse af en inflationsspiral 12 
2. Tilvejebringelse af forudsætningerne for en vedvarende, beskæftigelsesfremmende vækst 14 
B. Udvikling af EF's potentiale 15 
1. Gennemførelsen af det indre marked 15 
2. Styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed 16 
3. Strukturtilpasninger og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 16 
4. Miljøudfordringen 17 
C. Mulighederne for at opnå en bedre konvergens 18 
1. Pris- og omkostningskonvergens 18 
2. Konvergens i budgetpolitikken 20 
3. Konvergens i de eksterne positioner : 22 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/3 
DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB I 1990'ERNE: 
PÅ VEJ MOD DEN ØKONOMISKE OG MONETÆRE UNION 
INDLEDNING 
Fællesskabet indledte første etape af Den Økonomiske og 
Monetære Union (ØMU) den 1. juli 1990. Det er af 
afgørende betydning for gennemførelsen af ØMU, at første 
etape bliver en succes. For at sikre, at første etape bliver en 
succes på trods af mindre gunstige udsigter for EF-øko-
nomien på kort sigt, kræves en øget samordning af den 
økonomiske politik til støtte for en vedvarende vækst og en 
højere grad af nominel og real konvergens. På grund af de 
omfattende tilpasninger, der er nødvendige for at tilveje­
bringe konvergens på .det højest mulige niveau, må denne 
proces styrkes allerede nu. 
Ved indgangen til 1990'erne står EF-økonomien i en uafkla­
ret situation. På den ene side er det verdensøkonomiske klima 
klart i forværring, og USA og Det Forenede Kongerige står 
endda på randen af et økonomisk tilbageslag. Golf-krisen har 
øget uvisheden og inflationen, og tempoet i den økonomiske 
vækst og investeringerne er i aftagende i mange lande, 
specielt de lande, der ikke i tilstrækkelig grad har formået at 
få inflationen under kontrol. Der er en afmatning i verdens­
handelen, og den kraftigt faldende dollar forringer EF-indu-
striens konkurrenceevne. Selv om de mindre gunstige udsig­
ter for den økonomiske vækst midlertidigt kan sætte en 
stopper for faldet i ledigheden, giver den underliggende 
styrke i Fællesskabets økonomi dog anledning til fortrøst­
ning. Til trods for den nært forestående opbremsning i 
væksten er udsigterne for det mellemlange sigt stadig 
lovende. De faktorer, der grundlæggende er bestemmende 
for økonomisk vækst, har forbedret sig betydeligt, og 
forventningerne om en hurtig realisering af det indre marked 
er en yderligere dynamiserende faktor. 
I konkurrencen på verdensplan lider Fællesskabet fortsat 
under det handicap, at dets markeder er opsplittede. Det er 
netop for at sikre sin økonomiske fremtid, at Fællesskabet 
har givet sig i kast med at skabe et marked af kontinentale 
dimensioner. Det program, der er vedtaget til dette formål, 
yder allerede nu et betydeligt bidrag til vækstudsigterne for 
EF. Og hvis det fuldførte indre marked i nær fremtid krones 
med en fælles valuta, vil den positive stemning, der hersker i 
virksomhedsledelserne, blive yderligere stivet af. Der er skabt 
store forventninger; de må ikke gøres til skamme. For at 
kunne overholde den frist, der hedder den 1. januar 1993, må 
medlemsstaterne sætte tempoet i gennemførelsen af hvidbo­
gens forslag op. Navnlig er det af stor vigtighed for 
afskaffelsen af grænsekontrollen, at forskellene i de indirekte 
skatter gøres mindre. 
Den anden faktor, der gør udsigterne for den økonomiske 
vækst på mellemlang sigt lysere, er, at tempoet i de ugunstigt 
stillede landes og regioners bestræbelser på at indhente de 
øvrige EF-landes og -regioners forspring i økonomisk udvik­
ling er blevet sat op. En vækstrate over gennemsnittet i disse lande og regioner — en tendens, der har vist sig i de senere år, 
navnlig i Spanien, Irland og Portugal — har medført en 
kraftig udvidelse af vækstpotentiellet i Fællesskabet som 
helhed. I betragtning af de store økonomiske forskelle, der 
findes på nuværende tidspunkt, må processen med at 
udjævne dem understøttes af en langsigtet indsats. På trods af 
den seneste tids strukturpolitiske forbedringer, fordoblingen 
af strukturfondene og den samtidige styrkelse af de finan­
sielle instrumenter bærer de pågældende lande fortsat selv 
hovedansvaret for deres udvikling. Hvis dette ansvar skal 
forvaltes med succes, må de føre en økonomisk politik og 
socialpolitik, der lægger grunden til en kraftig og vedvarende 
vækst i BNP i faste priser, uden at dette fører til inflationspres 
eller uacceptabelt store interne og eksterne uligevægte. 
En altafgørende makroøkonomisk forudsætning for, at 
processen med at udjævne de økonomiske forskelle og 
programmet for virkeliggørelse af det indre marked krones 
med held, er, at væksten i de mere avancerede økonomier 
konsolideres — og siden øges i tempo uden at skabe inflation. 
Med henblik herpå har der vist sig en solid konsensus om 
Fællesskabets økonomiske politik, hvor det centrale element 
er — med fokus på udbudssiden — på ny at sætte skub i 
væksten i EF og samtidig bevare prisstabiliteten. Midlerne er 
en stram pengepolitik, gradvis konsolidering af statsfinan­
serne, øget fleksibilitet på udbudssiden, tilbageholdenhed 
med reallønsstigninger og en styrket samordning af den 
økonomiske politik inden for rammerne af den multilaterale 
overvågning, der etableres som led i første etape. 
Endelig har afspændingen i øst/vest-forholdet inden for det 
sidste års tid vidtrækkende konsekvenser for vækstklimaet 
for det mellemlange sigt. I bestræbelserne på at inddrage 
statshandelslandene i den internationale arbejdsdeling står 
forbindelserne med disse lande nu ved et afgørende vende­
punkt. Selv om omlægningen af de mellem- og østeuropæiske 
kommandoøkonomier til markedsøkonomier på kort sigt vil 
være en yderligere forstyrrende faktor og medføre en kort­
fristet forværring af handelsudsigterne, bør det ikke glem­
mes, at Mellem- og Østeuropa på lang sigt repræsenterer et 
potentielt marked med mere end 400 mio. forbrugere, lige i 
Fællesskabets baghave. Dette øger Fællesskabets interesse i 
at hjælpe disse lande, men det øger også opsparingsbehovet 
på verdensplan. 
Tysklands forening er den vigtigste umiddelbare virkning af 
liberaliseringen i Mellem- og Østeuropa. Den er sket meget 
hurtigt og har stor direkte betydning for Fællesskabet. Den 
vil blive ledsaget af et opsving i den økonomiske vækst i 
Tyskland og vil mindske — måske endda fjerne — overskud­
det på betalingsbalancens løbende poster og gøre det tidligere 
DDR til en markedsøkonomi. Dette vil forstærke knapheden 
på kapital i Europa og stille krav om en fælles EF-indsats for 
at reducere EF's opsparingsunderskud. Den enkleste måde at 
gøre dette på er at øge den offentlige opsparing. 
Nr. C 53/4 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
Med en EF-økonomi i en bedre tilstand og de grundlæggende 
forudsætninger for økonomisk vækst stadig til stede er det 
ikke særlig sandsynligt, at den underliggende vækst i Fælles­
skabet pludselig vil ophøre. Der er ganske vist negative 
faktorer i det verdensøkonomiske klima: det økonomiske 
resultat i USA er svagt, og de seneste olieprisstigninger vil, 
hvor begrænsede de end måtte være, yderligere reducere 
væksten i den økonomiske aktivitet. Den faldende ameri­
kanske dollar har en afbødende virkning på det af oliepris­
stigningerne fremkaldte inflationspres i Fællesskabet, og 
forudsat at den politik, der føres til at modvirke olieprisstig­
ningerne, udformes således, at det oprindelige opadgående 
pres på priserne ikke bider sig fast i form af en løn/prisspiral, 
er der heller ikke nogen grund til at vente, at en opbremsning i 
verdenshandelen kombineret med et økonomisk tilbageslag i 
USA vil medføre nogen synderlig afsvækkelse af den fortrøst­
ning, der hersker i den private sektor. Uanset opbremsningen 
i væksten i en række EF-lande betyder EF-økonomiens 
grundlæggende sunde tilstand og den økonomiske saltvands­
indsprøjtning fra Tysklands forening formentlig, at fremdrif­
ten i EF-væksten vil holde sig på mellemlang sigt. Det samme 
synes at være tilfældet med Japan og landene i det sydlige 
Stillehav, hvor udsigterne for den økonomiske vækst i det 
store og hele fortsat er tilfredsstillende. At Uruguay-Runden 
får et positivt udfald, er en afgørende forudsætning for, at 
udviklingen i verdenshandelen vendes til fornyet vækst. Som 
verdens største handelsblok har Fællesskabet en naturlig 
interesse i, at disse forhandlinger falder heldigt ud. 
Ved første øjekast kan der synes at være grund til at frygte, at 
Golf-krisen på afgørende vis kan ændre det billede, der her er 
tegnet, og bringe yderligere fremskridt hen imod ØMU i fare. 
De to tidligere oliekriser forvoldte rent faktisk alvorlig skade 
på konvergensen i Fællesskabet. Men nu er de fremherskende 
økonomiske forhold gunstigere. 11973 firedobledes oliepri­sen, og i 1979 tredobledes den. Under de nuværende forhold 
er der håb om, at omfanget af prisstigningerne vil blive 
mindre. Endvidere er den produktive sektors afhængighed af 
olie faldet med omtrent en tredjedel siden slutningen af 
1970'erne, selv om der fortsat er store forskelle mellem 
medlemsstaterne på dette punkt. Stigningen i olieregningen 
er særlig stor i Portugal, Grækenland og Spanien. Endvidere 
er vore økonomiers generelle tilstand blevet kraftigt forbed­
ret. Endelig foreligger der med første etape nu procedurer for 
en bedre samordning af den økonomiske politik, som bør 
udnyttes fuldt ud. . 
På det lidt kortere sigt er det helt afgørende, at man i 
forbindelse med de foranstaltninger, der træffes for at afbøde 
virkningerne af de nye olieprisstigninger, undgår at gentage 
fejltagelserne fra fortiden. Dengang søgte man at modvirke 
oliekriserne med meget divergerende, men alt i alt utilstræk­
keligt restriktive politikker og holdninger, der gjorde det 
lettere at bevare høje reallønsstigninger på trods af den 
bytteforholdsforringelse, olieprisstigningerne havde frem­
kaldt. I sidste ende førte dette til en forstærket kamp om 
indkomstfordelingen, som var hovedårsagen til den svage 
økonomiske vækst og øgede divergens i EF i 1970'erne. For 
at undgå at begå de samme fejltagelser må de inflationsbe-
kæmpende elementer i pengepolitikken opretholdes og om 
nødvendigt endda styrkes; det må være hævet over enhver 
tvivl, at myndighederne ikke agter at tolerere inflation. 
Finanspolitikken bør fortsat tilsigte en budgetkonsolidering 
på mellemlang sigt; der bør ikke gøres forsøg på at yde 
kompensation for det indkomsttab, der uvægerligt følger i 
olieprisstigningernes kølvand. Denne politik har desuden 
stor betydning for, at det lykkes at påbegynde anden etape af 
ØMU den 1. januar 1994, og i sidste ende for, at virkelig­
gørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union bliver et 
realistisk forehavende. 
I. MØRKE UDSIGTER FOR DET KORTE SIGT 
Efter adskillige år med kraftig ekspansion præget af stigende investeringer, hurtig beskæftigelsesvækst 
og en øget konvergens er udsigterne for Fællesskabets økonomi for det korte sigt blevet mindre 
gunstige i 1990. Dette skyldes til dels interne faktorer; men deres virkning er blevet kraftigt forværret 
af eksterne begivenheder som stigningen i oliepriserne, faldet i dollarens værdi og opbremsningen i 
væksten i USA og i verdenshandelen. 
For 1991 lyder udsigterne for Fællesskabet på en yderligere opbremsning i væksten og beskæftigelsen 
og en stigning i forbrugerpriserne. Hvor omfangsrig og langvarig opbremsningen i væksten og 
stigningen i inflationen vil blive, afhænger i høj grad af, hvilken politik der bliver ført. Med den rette 
politik, for hvilken første etape af ØMU kan udgøre de nødvendige disciplinerende rammer, vil 
Fællesskabet måske allerede i 1992 på ny opleve en kraftigere vækst kombineret med en faldende 
inflation. 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/5 
A. Aftagende vækst i Fællesskabet i 1990 
Allerede inden Golf-krisen kunne der noteres en vis opbremsning i den økonomiske vækst i 
Fællesskabet. Der ventedes et fald i væksten i faste priser fra 3,8 % i 1988 til 3,3 % i 1989 og til 2,9 % i 
1990. Dette skyldtes især en langsommere vækst end ventet i Det Forenede Kongerige, men også, at 
vækstraten aftog i Frankrig, Italien og Spanien. Den langsommere vækst blev kun delvis opvejet af den 
kraftigere ekspansion i Tyskland som følge af Tysklands enhed og skattereformen (se den 
indrammede tekst, hvor Tysklands situation behandles særskilt), som havde en positiv afsmitning på 
Benelux-landene og Danmark. 
TABEL 1 
Nøgletal for EF's økonomi 
(Årlige procentvise ændringer) 
1982—1985 1986—1987 1988—1990 1989 1990 1991 0) 
BNP i faste priser + 1,8 + 2,7 + 3,3 + 3,3 + 2,9 + 2,2 
Beskæftigelse -0,2 + 1,0 + 1,5 +1,6 + 1,7 + 0,6 
Inflation (z) + 8,1 + 3,6 + 4,6 + 4,9 + 5,1 + 5,3 
Investeringer + 0,4 + 4,6 + 6,5 + 6,5 + 4,4 + 2,9 
— heraf maskiner m.v. + 3,2 + 5,9 + 8,9 + 8,9 + 5,1 + 3,7 
Reale lønomkostninger pr. 
producentenhed -1,3 -0,6 -0,5 -0,8 + 0,4 -0,2 
(') Prognose. 
(2) Forbrugerprisdeflator. 
Den samlede beskæftigelse fortsatte med at stige kraftigt, men inflationen tog fart overalt i EF. Dette 
var et resultat af hastigt stigende lønomkostninger pr. capita, som ventes at stige med 7,5 % i løbende 
priser og med mere end 2 % i faste priser, en af de højeste vækstrater siden slutningen af 1970'erne, 
som sætter en stopper for den uafbrudte forbedring af rentabiliteten siden 1981.1 årets anden halvdel 
fik inflationen ny næring af olieprisstigningerne. 
1. Langsommere vækst i de fleste lande 
Den langsommere vækst i de større EF-lande (med undtagelse af Tyskland) skyldtes især 
eksporten og de faste bruttoinvesteringer; førstnævnte afspejlede afmatningen i verdenshandelen. 
Samtidig er lønomkostningerne steget forholdsvis kraftigt i disse lande gennem de seneste to år. 
Den kraftige efterspørgsel har hidtil gjort det muligt at vælte de stigende omkostninger over på 
priserne, hvilket kan have fremkaldt det forringede eksportresultat og faldet i investeringerne. 
Den pengepolitiske stramning og det deraf følgende højere renteniveau har også haft indflydelse 
på investeringerne, navnlig i bygge- og anlægssektoren. 
Nr. C 53/6 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
STATISTISKE PROBLEMER FOR TYSKLANDS VEDKOMMENDE 
Alle data i dette års økonomiske årsberetning vedrører Forbundsrepublikken Tyskland forud 
for de to Tysklandes forening. På grund af en række statistiske problemer er det endnu ikke 
muligt at fremlægge pålidelige data for den nye tyske stat. 
De statistiske problemer er af meget forskellig art. Grundlæggende udspringer de af den 
kendsgerning, at det tidligere DDR var en planøkonomi. Den statistiske metode, der blev 
benyttet, var som i de øvrige planøkonomier meget forskellig fra den standardmetode, der 
benyttes i Europa til opgørelse af nationalregnskabet. Begrebet »Net Material Product« 
(NMP) omfatter modsat det velkendte begreb bruttonationalprodukt (BNP) ikke »immate­
rielle« tjenesteydelser (sundhedsvæsen, uddannelse, finansielle tjenesteydelser). Desuden har 
de værdier, der blev opgivet i de gamle DDR-statistikker, ringe økonomisk betydning, fordi 
hele prisstrukturen var fordrejet. Derfor afspejlede priserne kun i ringe grad den relative 
knaphed på varer. At fastsætte den rette pris på den fysiske mængde af varer, der blev 
produceret, vanskeliggøres desuden af, at de fleste af de varer, der blev produceret, ikke ville 
have kunnet leve op til standarderne på det vestlige marked, hvilket gør det nærmest umuligt 
at ansætte en realistisk pris. 
Under disse omstændigheder er det meget vanskeligt og giver ringe mening at foretage et 
aktuelt skøn over BNP-niveauet i Østtyskland før foreningen. Der er for øjeblikket ved at 
blive udarbejdet nye statistikker, der følger de principper, der anvendes i de øvrige 
EF-økonomier, men dette tager tid. I mellemtiden må man nøjes med yderst usikre skøn for 
de økonomiske hovedtal, og disse skal behandles med det fornødne forbehold. 
Det ventes, at det tidligere DDR's økonomi vil blive lagt radikalt om. Der ventes en kraftig 
nedgang i industriproduktionen, navnlig i anden halvdel af 1990, efterhånden som 
produktionen af ukonkurrencedygtige varer ophører. BNP i faste priser vil formentlig falde 
betydeligt som følge heraf. Nedgangen i den økonomiske aktivitet skulle flade ud i første 
halvdel af 1991 for derefter at blive afløst af et opsving. Dette opsving vil fortsætte ind i 1992, 
hvor BNP-væksten for hele Tyskland kan vise sig at overstige den tidligere Forbundsrepu­
bliks. Hvis de usikre skøn for det tidligere DDR inkluderes i udsigterne for Fællesskabet som 
helhed, vil BNP-væksten i EF blive en anelse lavere i 1990 og 1991 og en anelse højere i 
1992. 
Der ventes en arbejdsløshed på 1,5 mio. i 1991 og 1992 i det tidligere DDR. Antallet af 
personer på tvungen arbejdsfordeling (nedsat arbejdstid) vil kunne nå 2 mio. i 1991 ogca. 1,5 
mio. i 1992. Ledigheden for hele Tyskland (antallet af ledige i procent af den civile 
arbejdsstyrke) kan blive på 8,7% i 1991 og 8,9% i 1992, hvis deltidsbeskæftigede ikke 
medregnes. Til sammenligning ventes en ledighed på 6,3% i 1991 og 6,5% i 1992 i den 
tidligere Forbundsrepublik. Hvis ledigheden i det tidligere DDR inkluderes i arbejds­
løshedstallene for Fællesskabet, skal arbejdsløshedsprocenten i EF hæves med omtrent 1,5 
procentpoint i såvel 1991 som 1992. 
På trods af aktivitetsafmatningen og apprecieringen af valutaerne steg inflationen, målt ved 
forbrugerprisdeflatoren, ganske lidt i 1990.1 Frankrig, Italien og Spanien var stigningen beskeden 
(mindre end 0,25 procentpoint), men inflationen i Italien og Spanien var stadig næsten dobbelt så 
stor som i Frankrig, og priserne steg meget mere i Det Forenede Kongerige (med 0,75 
procentpoint). Der er dog stadig i disse lande — ikke mindst nu, hvor stigningstakten i 
produktiviteten er faldende — behov for at forbedre de grundlæggende forudsætninger for vækst, 
holde inflationen i ave og ikke mindst holde lønudviklingen i ro. 
2. Men den kraftige tyske ekspansion fortsætter 
Den tyske enhedsproces er på den anden side ved at føre til et opsving i Tysklands vækst, der 
ledsages af betydelige ændringer i budgetstillingen og betalingsbalancen. Medens der således 
ventes et ekspansionsbetinget opsving i budgettet for hele Tyskland på omtrent 5 % af BNP fra 
1989 til 1991, vil betalingsbalanceoverskuddet stort set forsvinde i samme tidsrum. De betydelige 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/7 
løbende overførsler og kapitaloverførsler fra Vesttyskland til de fem nye delstater er delvis blevet 
omsat til ny importefterspørgsel fra disse delstater, hvilket dernæst har medført en kraftig vækst i 
den vesttyske eksport. Det herved fremkaldte opsving i den endelige efterspørgsel i Vesttyskland 
har på sin side ført til en kraftigt udvidet import fra resten af verden. 
Samtidig steg det private forbrug som følge af skattenedsættelser på ca. 1 % af BNP, omfattende 
indvandring fra øst og stigende beskæftigelse. Denne positive udvikling i den indenlandske 
efterspørgsel understøttede en kraftig investeringsvækst, navnlig i maskiner m.v. Kapitalud­
strømningen fra Tyskland vil formentlig falde som følge af, at overskuddet på betalingsbalancens 
løbende poster forsvinder. For Tysklands handelspartnere opvejes dette imidlertid af et kraftigt 
opsving i importen, som stimulerer efterspørgslen i disse lande. 
Ikke mindst Benelux-landene har draget fordel af ekspansionen i Tyskland og kan fortsat notere 
gunstige vækstrater understøttet af en kraftig investeringsfremgang. Men også i disse lande er 
inflationstakten taget til, primært drevet af lønudviklingen. 
B. Et ugunstigt internationalt økonomisk klima 
Siden midten af 1990 har udsigterne for Fællesskabet været præget af udviklingen uden for 
Fællesskabet: Golf-krisen og opbremsningen i væksten i De Forenede Stater og i verdenshandelen. Selv 
om denne udvikling ikke nødvendigvis får varig indflydelse på de økonomiske vilkår i Fællesskabet, er 
den skadelig for stabiliteten og udsigterne for den økonomiske vækst på kort sigt. 
1. Økonomiske konsekvenser af olieprisstigningen 
Golf-krisen medførte en øjeblikkelig nedgang i olieforsyningerne på verdensplan på ca. 7 %, som 
siden er blevet opvejet af større forsyninger fra andre lande. Uvished om den fremtidige 
forsyningssituation affødte en brat stigning i oliepriserne fra 21 $ pr. tønde ved udgangen af juli 
måned til ca. 35 $ pr. tønde ved udgangen af oktober måned. I dette tidsrum har priserne svinget 
meget og lå på et tidspunkt på over 40 $ pr. tønde. 
Diagram 1 
Olieimportpriser EUR-12 
50 
40 
30 
20 
10 
0 
1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 U.S. dollar Ecu 
Nr. C 53/8 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
For de olieimporterende lande har prisstigningerne relativt set været mindre end under de 
foregående oliekriser i 1973 og 1979 (diagram 1). Hvis man tager gennemsnitsprisen for 
tidsrummet september—oktober, ligger prisstigningen udtrykt i dollar på ca. 60 % sammenlignet 
med ca. 300% i 1973 og 200% i 1979—1980. 
TABEL 2 
Virkninger af en stigning i verdensolieprisen til 25 $ pr. tønde 
(Afvigelser fra basisprognose i procent) 
1990 1991 
Industrilandene: 
— BNP i faste priser -0,2 -0,5 
— inflation + 0,3 + 0,5 
Fællesskabet: 
— BNP i faste priser -0,2 -0,5 
— inflation + 0,3 + 0,5 
Ikke-olieproducerende udviklingslande (BNP i faste priser): 
— råvareeksporterende lande -0,4 -0,9 
— industrivareeksporterende lande -0,2 -0,4 
— olieeksporterende lande + 2,0 - + 4,5 
Olieprisstigningerne medfører en betydelig kapitaloverførsel fra de olieimporterende til de 
olieeksporterende lande. Højere oliepriser forhøjer det indenlandske prisniveau og reducerer den 
indenlandske efterspørgsel og produktionen. Med en uforandret pengepolitik ville de også 
medføre en stigning i den nominelle rente. Endvidere medfører olieprisernes op- og nedture en 
betydelig usikkerhed om den økonomiske udvikling, som kan have en negativ indvirkning på 
forventningerne. 
Simulationer byggende på en arbejdshypotese om en oliepris på 25 $ pr. tønde i gennemsnit i 1991 
viser følgende virkninger (tabel 2): vækstraten i BNP i faste priser vil være 0,5 procentpoint lavere 
i 1991 i industrilandene og i Fællesskabet end basisprognosen, der forudsatte en oliepris på 17,8 $ 
pr. tønde og en realvækst på ca. 3%. 
Olieimporterende udviklingslande vil imidlertid blive hårdere ramt: vækstraten i råvareekspor-
terende lande vil være 0,9 procentpoint lavere end basisprognosen, medens vækstraten i 
industrivareeksporterende lande vil være ca. 0,4 procentpoint lavere. Inflationen vil være 0,5 
procentpoint højere i industrilandene og Fællesskabet. 
Hvis oliepriserne imidlertid holder sig på gennemsnitsniveauet for september og oktober 1990 
(nemlig ca. 35 $ pr. tønde) i hele 1991, vil de ovennævnte virkninger blive dobbelt så store. Deri 
tekniske antagelse, der ligger til grund for EF-prognosen, ligger midt herimellem, idet den 
forudsætter, at olieprisen holder sig på omtrent dette niveau i første halvdel af 1991, men falder til 
ca. 25 $ pr. tønde i gennemsnit i årets anden halvdel. 
For landene i Øst- og Mellemeuropa er virkningen tre gange så stor. De præferenceordninger, som 
de havde med Sovjetunionen, og som forsynede dem med olieprodukter til priser, der lå under 
markedsprisen, bortfalder ved udgangen af 1990. Prisjusteringerne i disse lande vil blive 
betragtelige, fordi bortfaldet af præferenceordningerne forværres af Golf-krisen. Disse faktorer 
og tabet af det tidligere DDR som handelspartner vil gøre ondt værre i de økonomiske 
forstyrrelser, som afviklingen af planøkonomien giver anledning til. 
For Fællesskabet vil følgevirkningerne af Golf-krisen klart blive mindre alvorlige end efter den 
første og den anden oliekrise. 
— For det første har valutakursbevægelser mellem dollaren og ecuen rent faktisk ført til en 
spredning i den forudsatte prisstigning over en treårig periode (tabel 3). 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 5 3/9 
TABEL 3 
Oliepris 
1988 1989 1990 1991 (') 
Pris­
niveau Pris­
niveau Afvigelse 
(%) Pris­
niveau Afvigelse 
(%) Pris­
niveau Afvigelse 
(%) 
$ pr. tønde 14,9 17,7 + 18,8 23,7 + 33,9 29,0 + 22,4 
S/ECU 0,847 0,907 + 7,1 0,796 -12,2 0,755 -5,2(*) 
ECU pr. tønde 12,6 16,0 + 27,0 18,9 + 18,1 22,0 + 16,4 
(') Prognose. 
(2) Værdien af US-dollaren sættes til værdien i midten af oktober 1990. 
— For det andet er Fællesskabets energiafhængighed blevet kraftigt reduceret siden de 
foregående oliekriser: på grund af energibesparende foranstaltninger var energibehovet pr. 
BNP-enhed i 1989 ca. 25 % lavere end i 1970 (diagram 2). Olieintensiteten i produktionen er 
faldet endnu mere, med ca. 45%, på grund af spredningen af energiforsyningen på andre 
energikilder. Olieimporten er nu mere end 55 % lavere på grund af en øget egenproduktion i 
Fællesskabet. 
Diagram 2 
Energiintensiteten pr. BNP-enhed i faste priser, EUR 12 (1972 = 100) 
120 
100 Energi 
60-
Olie 
/ 60-
Olieimport 
40-
20-
1886 1886 1882 1873 1878 1870 1876 
Det generelle mønster, der er beskrevet ovenfor, gælder dog ikke alle lande. Mens den samlede 
energiintensitet er blevet reduceret i lige høj grad i ni EF-lande siden 1973 (med gennemsnitligt 
ca. - 30 %), steg den i Spanien ('+• 10 %) og ikke mindst i Grækenland (+ 23,7 %) og Portugal 
( + 26%) på grund af disse landes overgang til en produktionsstruktur med et højere 
industriindhold. 
— For det tredje er den økonomiske situation og navnlig investeringsrentabiliteten i Fællesskabet 
meget bedre end under de foregående oliekriser, hvor økonomien var overophedet med 
galopperende inflation. 
— For det fjerde er Fællesskabet nu blevet klog af skade. De foregående to oliekriser har givet en 
værdifuld lektion i, hvordan sådanne situationer skal tackles. 
Selv om så også den faktiske olieprisstigning holder sig inden for ovennævnte forudsætninger, vil 
der alligevel være behov for økonomisk-politiske justeringer for at undgå, at inflationspresset 
holdes oppe og gøres vedvarende. Hvis justeringerne gennemføres på rette vis, skulle Golf-krisen 
ikke nødvendigvis medføre en varig forværring af de grundlæggende forudsætninger for vækst og 
stabilitet i Fællesskabet. 
Nr. C 53/10 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
2. Langsom vækst i USA og kraftig, men aftagende vækst i Japan 
Allerede før Golf-krisen brød ud, stod det klart, at USA var på vej ind i en udpræget økonomisk 
afmatning. Det ventes nu, at BNP i faste priser vil vokse med mindre end 1,0 % i 1990 og knap nok 
med 0,25 point i 1991 (tabel 4). Navnlig vil det private forbrug og investeringerne blive meget 
svagere end ventet. Samtidig vil inflationspresset blive meget mere vedholdende med en inflation, 
der ventes at stige til 6,3 % i 1991. 
TABEL 4 
USA, de vigtigste økonomiske indikatorer 
(Procent eller procent af BNP) 
1988 1989 1990 1991 (') 
BNP i faste priser + 4,6 + 3,0 + 1,0 + 0,3 
Investeringer + 5,4 + 1,6 -0,4 -1,0 
Forbrugerpriser + 4,1 + 4,4 + 5,1 + 6,3 
Balance på statsfinanserne -2,0 -2,0 -2,3 -2,3 
Løbende betalingsbalance -2,4 -1,8 -1,7 -1,8 
(') Prognose. 
På trods af en meget svagere indenlandsk vækst vil der næppe ske nogen forbedring i 
betalingsbalancens løbende poster i 1990 og 1991, medens det offentliges budgetunderskud 
ventes at blive øget en anelse. 
Afmatningen i den økonomiske aktivitet har allerede gennem det seneste år givet anledning til 
betydelige pengepolitiske lempelser. Den deraf følgende udvidelse af det negative kortfristede 
rentespænd med den japanske yen og DM og de dystre udsigter for den amerikanske økonomi har 
ført til et støt fald i dollarkursen igennem perioden. Væksten i importen ventes at falde til omkring 
2,5% sammenlignet med næsten 6% i gennemsnit i perioden 1980 til 1989. 
En utilstrækkelig opsparing, hovedsagelig som et resultat af underskuddet på forbundsbudgettet, 
er fortsat hovedproblemet i USA. Der er behov for yderligere finanspolitisk konsolidering for at 
begrænse opsugningen af kapital til investeringer, ikke mindst på grund af den enorme 
efterspørgsel efter kapital i Mellem- og Østeuropa. Hvis der blev gjort en mere målrettet indsats 
for at forbedre budgetsituationen, ville dette også kunne bidrage til at lette den internationale 
tilpasningsproces. 
I Japan ventes der- et fald I BNP-væksten i faste priser fra 6% i 1990 til omtrent 4% i 1991, 
primært som følge af pengepolitiske stramninger. Den uforandret robuste vækstrate og det mere 
ugunstige internationale økonomiske klima er medvirkende til yderligere at reducere overskuddet 
på betalingsbalancens løbende poster. Inflationen ventes at blive beskeden. 
3. Afmatning i verdenshandelen 
Det eksterne økonomiske klima vil også blive præget af den nødvendige omlægning af de mellem-
og østeuropæiske landes økonomier fra planøkonomi til markedsøkonomi. Integreringen af de 
mellem- og østeuropæiske lande i den internationale arbejdsdeling vil medføre en betragtelig 
forøgelse af efterspørgslen efter kapital. Uden en øget opsparing vil dette holde realrenten oppe på 
et højt niveau. 
Opbremsningen i væksten i USA, stigningen i olieprisen og dens indvirkning på udviklingslandene 
samt den uundgåelige omlægning af de mellem- og østeuropæiske landes økonomier vil tilsammen 
skabe et mere afdæmpet internationalt økonomisk klima. 11991 ventes BNP i faste priser uden 
for Fællesskabet at stige med mindre end 1,0 procentpoint. Som følge heraf ventes 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/11 
verdenshandelen, Fællesskabet ikke medregnet, at blive øget med mindre end 4,5 % i faste priser i 
1991 sammenlignet med en vækst på 6,0% i 1990 og på 7,4% i 1989. Endvidere vil EF-eksporten 
til resten af verden kunne blive negativt påvirket af en yderligere appreciering af EF-valutaerne. 
Ved udgangen af november 1990 lå ecuens værdi i dollar allerede mere end 25% over dens 
gennemsnitsværdi i 1989. At Uruguay-Runden får et positivt udfald, er en afgørende forudsæt­
ning for, at udviklingen i verdenshandelen vendes til fornyet vækst. 
C. Udsigterne for 1991 og 1992 
Stigningen i oliepriserne, den langsommere vækst i verdenshandelen, det økonomiske tilbageslag i 
USA og EF-valutaernes kraftige appreciering i forhold til den amerikanske dollar vil bidrage til at 
begrænse væksten i 1991 til ca. 2,25 % mod 3,3 % i 1989 og 2,9 % i 1990. Den generelt langsommere 
vækst dækker dog over betydelige forskelle mellem de enkelte medlemsstater: således ventes væksten 
at ligge på ca. 3 % i Vesttyskland, Luxembourg og Portugal, men på 1 % eller mindre i Danmark, 
Grækenland og Det Forenede Kongerige. I de øvrige lande vil vækstraten ligge tæt på gennemsnittet. 
Alle komponenter i den indenlandske efterspørgsel ventes at afsvækkes, ikke mindst investering­
erne. 
Fremgangen i beskæftigelsen ventes dog at aftage fra 1,5 % i gennemsnit i perioden 1987 til 1990 til 
0,6 % i 1991, hvilket vil betyde, at det konstante fald i ledigheden, som de fleste lande har oplevet i de 
seneste par år, vil ophøre. De enkelte medlemsstaters budgetstilling ventes at blive forringet en anelse, 
primært som følge af forøgelsen af budgetunderskuddet i Tyskland til næsten 5% af BNP. 
11992 ventes væksten med en grundlæggende uforandret investeringsrentabilitet på ny at tage til: den 
indenlandske efterspørgsel ventes at stige med 3 % mod 2,3 % i 1991, hovedsagelig på grund af en 
fremgang i investeringerne. 
Der knytter sig betydelige usikkerhedsmomenter i det internationale økonomiske klima til udsigterne 
for 1991 og 1992, primært vedrørende udviklingen i olieprisen og dollaren. Udviklingen i olieprisen 
vil i høj grad afhænge af udfaldet af Golf-krisen. 
Det andet usikkerhedsmoment vedrører udviklingen i USA. Alt i alt har dollarens depreciering hidtil 
haft en stort set gunstig virkning for Fællesskabet, idet den mere eller mindre hår opvejet de højere 
oliepriseres inflationsvirkning, samtidig med at den negative virkning på det i forvejen høje 
aktivitetsniveau ikke har givet grund til nævneværdig bekymring. Et yderligere stort og brat fald i 
dollarkursen vil dog, kombineret med dets gunstige virkninger for inflationen, kunne få betydelig 
indvirkning på eksporten og investeringerne og kunne stille stabiliteten i det europæiske monetære 
system (EMS) på prøve. 
II. ØKONOMISK-POLITISKE OPGAVER UNDER FØRSTE ETAPE AF ØMU 
For at opretholde den økonomiske vækst og beskæftigelsen i det aktuelle ugunstige internationale 
økonomiske klima må Fællesskabet fæste lid til sit eget potentiel. En stabil økonomisk udvikling er en 
afgørende forudsætning herfor. Derfor må Fællesskabet fortsat føre en stram penge- og finanspolitik. 
Dette vil også bidrage til at bevare de grundlæggende gunstige vækstbetingelser. Realiseringen af det 
indre marked og andre former for strukturpolitik, yderligere fremskridt i den økonomiske og sociale 
samhørighed og miljøforbedringer vil på deres side styrke Fællesskabets potentiale. 
Endvidere vil første etape af ØMU øge kravene til konvergens inden for områder som priser og 
omkostninger, budgetstillingen og stillingen over for udlandet. De tilpasninger, der endnu mangler at 
blive foretaget, er i nogle tilfælde betydelige. Nogle medlemsstater bør allerede nu fremlægge 
mellemfristede tilpasningsprogrammer, hvis det skal sikres, at alle medlemsstater er med i sidste etape 
af ØMU. . 
Nr. C 53/12 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
Forringelsen af vækstudsigterne for det korte sigt i EF ændrer ikke nødvendigvis den fundamentalt 
positive vurdering af fællesskabsøkonomiens grundlæggende potentiale. En vis opbremsning i 
væksten som følge af negative interne og eksterne faktorer er uundgåelig. Men hvis der føres en rigtig 
politik, skulle rentabiliteten forblive positiv og investeringsniveauet komme ind i et leje med fornyet 
kraftig vækst med skabelse af et betydeligt antal nye arbejdspladser til følge. For at Fællesskabet kan 
tage disse udfordringer op, er det afgørende at udbygge den økonomisk-politiske samordning i 
overensstemmelse med beslutningen om multilateral overvågning under første etape af ØMU. 
A. Fastholdelse af et stabilitets- og vækstfremmende klima 
Til trods for en betydelig appreciering af ecuen og en afmatning i den økonomiske vækst har 
inflationen fortsat ligget på et højt niveau. I den nuværende situation er det derfor inflationen, der 
giver anledning til størst bekymring. Olieprisstigningerne har sat nyt skub i de i forvejen stigende pris-
og omkostningstendenser. Efter en lang periode med økonomisk opsving er det forståeligt, at der er 
blevet slækket noget på 80'ernes løndisciplin, men det risikerer at få negativ indflydelse på 
vækstperspektiverne på mellemlang sigt — arbejdsløsheden er stadig høj, og der er fortsat behov for 
høje investeringskvoter og vækstrater i mange år fremover, specielt i de mindre velstillede lande og 
regioner, hvis det skal lykkes at opnå en bedring i beskæftigelsen. 
For at fastholde tilfredsstillende vækstbetingelser i EF er det nødvendigt øjeblikkeligt at sætte ind mod 
den inflationære udvikling, de stigende lønomkostninger og den seneste tids olieprisstigninger 
risikerer at resultere i, samtidig med at divergenser i udviklingen må undgås. Det er derfor vigtigt, at vi 
drager den rigtige lære af de tidligere olieprischok. Dette indebærer også, at erhvervsuddannelses-
ordningerne udbygges med henblik på at understøtte tilpasningsprocessen. 
1. Forebyggelse af en inflationsspiral 
Diagram 3 
Forskelle i prisudviklingen efter de to oliekriser 
Første oliekrise 
EUR-12 
maksimum 
gennemsnit M 
» 
maksimum 
» 
19 
gennemsnit 
4 
Anden oliekrise 
* to 
maksimum 
maksimum 
gennemsnit 
•o gennemsnit 
o 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/13 
De foregående to oliekriser var kendetegnet ved en meget hurtig stigning i inflationen og en 
uddybning af inflationsforskellene mellem medlemsstaterne. Dette var særlig markant efter 
oliekrisen i 1973. 
Når man i dag ser tilbage på udviklingen dengang, er det den meget mangelfulde koordination af 
medlemsstaternes ofte indbyrdes modstridende politik, der fremstår som en af hovedårsagerne til 
de meget store forskelle, som prægede udviklingen i de enkelte EF-lande i anden halvdel af 70'erne 
(diagram 3). 
Reaktionerne på den anden oliekrise i 1979/80 viste tegn på en vis forbedring af den 
økonomisk-politiske koordination, primært på grund af EMS. Men eftersom man endnu ikke helt 
havde overvundet virkningerne af 1973-krisen, var der fortsat stor spredning. Det krævede en 
langvarig og møjsommelig indsats hele vejen op igennem 80'erne at skabe bedre indre 
sammenhæng i EF. 
Siden oliekrisen i 1979 har der hersket langt bredere enighed om den økonomiske politik og om 
nødvendigheden af at samordne pengepolitikken, hvilket har gjort det lettere at gennemføre en 
samordning. 
Erfaringerne fra de foregående oliekriser taler for, at det overordnede mål for den økonomiske 
politik ikke bør være at kompensere for den reale nedgang i efterspørgsel og indkomster, som 
olieprisstigningerne automatisk vil føre med sig, men derimod at sikre prisstabiliteten. 
Dette indebærer generelt: 
— at regeringerne lader de højere importpriser på olie slå fuldt igennem i hjemmemarkedspri­
serne på olieprodukter; det vil desuden blive nødvendigt at træffe energibesparende 
foranstaltninger for at reducere energiafhængigheden yderligere 
— at den inflationsdæmpende pengepolitik videreføres og om nødvendigt strammes yderligere; 
pengepolitikken må først og fremmest være koncentreret om at forhindre, at der udvikler sig 
en løn/pris-spiral, og myndighederne må derfor gøre det helt klart, at de ikke har til hensigt at 
tolerere nogen inflationær udvikling 
— at finanspolitikken fortsat må være rettet mod konsolidering af de offentlige finanser på 
mellemlang sigt; der bør ikke gøres forsøg på at kompensere for den uundgåelige tilbagegang i 
den private efterspørgsel og de private indkomster, som følger efter ethvert olieprischok 
— at koordinationen af de enkelte landes økonomiske politik må styrkes inden for rammerne af 
den første etape henimod ØMU. 
I det store og hele har pengepolitikken inden for EF indtil nu holdt den stramme kurs. Den seneste 
tids appreciering af EF-valutaerne hjælper nu med til at lægge en dæmper på inflationspresset, 
men det er vanskeligt for de pengepolitiske myndigheder at vurdere, om det er nok til at dæmme 
op for det lønstigningspres, der skyldes udviklingen i en række interne faktorer. Det hurtigt 
stigende kapitalafkast som følge af stigningen i den lange rente giver anledning til en vis 
bekymring, fordi det ikke blot er tegn på et stort kapitalbehov, men også tyder på øgede 
inflationsforventninger. Det er derfor nødvendigt at følge en meget fast kurs. 
I praksis har den politik, der indtil nu har været ført, imidlertid været præget af mindre 
konvergens, end man kunne ønske. Faldende rentesatser i tider med stigende inflation kan rokke 
noget ved tiltroen til myndighedernes budskab om, at de vil sætte alt ind på at bekæmpe 
inflationsforventningerne. Risikoen ved ikke at sætte nok ind på at imødegå olieprisstigningernes 
og den indenlandske lønudviklings inflationære virkninger straks fra begyndelsen ligger i, at det 
under alle omstændigheder før eller senere bliver nødvendigt med stramninger for at imødegå 
inflationen, men omkostningerne bliver større, når det først sker senere. 
Liberaliseringen af kapitalbevægelserne og den øgede valutakursstabilitet inden for EMS har 
svækket effektiviteten af en restriktiv pengepolitik. Det bliver stadig vanskeligere at benytte rénten 
som politisk virkemiddel uden at lægge for stort pres på pengepolitikken. Det er derfor nødvendigt 
at styrke samordningen af den økonomiske politik. Af hensyn til stabiliteten må den øgede 
symmetri inden for EMS resultere i en omfattende samordning af pengepolitikken. 
For at undgå at lægge for stort pres på pengepolitikken må finanspolitikken fortsat være 
koncentreret om konsolidering af de offentlige finanser på mellemlangt sigt, også selv om de 
»automatiske stabilisatorer« og det stigende renteniveau fører til en forbigående forværring af 
situationen på de offentlige budgetter. Det er i særdeleshed vigtigt, at det offentlige ikke 
Nr. C 53/14 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
finansierer de løbende udgifter via opsparingen. Det enorme investeringsbehov inden for EF og i 
de central- og østeuropæiske lande vil resultere i et højere renteniveau og kan få uheldige 
»crowding out«-effekter for investeringerne, medmindre opsparingen øges væsentligt. En større 
offentlig opsparing er den mest direkte måde, hvorpå man kan øge den nationale opsparing. 
Specielt i Grækenland og i Italien, men også i Belgien, Portugal, Nederlandene og Irland, er der 
stadig tale om en betydelig nedsparing i den offentlige sektor. I disse lande bør den offentlige 
sektor yde et større bidrag til den nationale opsparing. 
Også den kraftige stigning i det tyske budgetunderskud, der skyldes foreningen af de to 
Tysklande, giver anledning til bekymring, fordi det lægger alt for store byrder på pengepolitikken 
og på kapitalmarkederne og som følge af olieprisstigningerne kan sætte nyt skub i inflationsfor-
ventningerne. 
2. Tilvejebringelse af forudsætningerne for en vedvarende, beskæftigelsesfremmende vækst 
Diagram 4 
Vækstfremmende faktorer 
Realkapitalafkast 
(1961 til 1973 = 100) 
uo-
140-
110-e 
4 
i 
Produktivitet (1) 
t 
i 
Realløn pr. beskæftiget (1 
o 
Faste bruttoinvesteringer (procent af BNP) 
1970 MS 1960 
(') Glidende treårsgennemsnit 
Der er i løbet af 80'erne opnået en væsentlig forbedring af vækstbetingelserne i EF (diagram 4). 
Via penge- og budgetpolitikken bør det sikres, at det indkomsttab, der følger i kølvandet på 
olieprisstigningerne, fordeles på en rimelig måde mellem løn og profit, således at de får mindst 
mulige negative virkninger på rentabiliteten. Uanset hvilken økonomisk politik der føres, kan en 
forbigående afmatning af væksten ikke undgås, men ved at forebygge inflationens uheldige 
bivirkninger må det være muligt at fastholde de positive vækstbetingelser på mellemlangt 
sigt. 
Som erfaringerne fra de foregående to oliekriser har vist, er det lønudviklingen, der vil få størst 
indflydelse på, om det lykkes at fastholde vækstpotentiellet i EF. 
Hvordan indkomsttabet nærmere fordeles mellem staten, husholdningerne og virksomhederne, 
vil afhænge af den konkrete situation i hver medlemsstat, men man må ikke glemme, at jo mindre 
indhug, der gøres i investeringernes rentabilitet, jo hurtigere kan der igen komme gang i den 
økonomiske vækst. Forskelle i byrdernes fordeling de enkelte lande imellem kunne også gøre det 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/15 
vanskeligere at opnå den nødvendige økonomiske konvergens. De formelle eller uformelle 
lønindekseringsordninger, der findes i nogle lande, kan gøre løndannelsen unødvendigt stiv. Af 
hensyn til den pengepolitiske stabilitet, der er sat som det overordnede mål i første etape, må 
virkningerne af disse stive lønddannelsessystemer ikke længere slå igennem i det generelle 
prisniveau eller føre til valutakursjusteringer. Der er derfor behov for større fleksibilitet i 
lønudviklingen, således at den kan tilpasses til udviklingen i konkurrerende lande. 
En høj prioritering af konkurrence og åbne markeder vil på effektiv vis kunne bane vej for positive 
tilpasninger til udviklingen på markedet som anført i Kommissionens meddelelse om industri­
politik i et åbent og konkurrencebaseret miljø. 
B. Udvikling af EF's potentiale 
Den politik, der må iværksættes for at dæmme op for et nyt inflationspres og for øgede 
inflationsforskelle, falder helt i tråd med den, der må føres for at skabe forudsætningerne for at 
virkeliggøre ÉF's store planer om en økonomisk og monetær union, det indre marked og økonomisk 
og social samhørighed. Disse projekter udgør samtidig et supplement til de enkelte medlemsstaters 
indsats. 
1. Gennemførelsen af det indre marked 
For at sikre sin økonomiske fremtid har Europa sat sig for at skabe et stort fælles marked 
omfattende hele kontinentet. Et af Fællesskabets største problemer i den internationale 
konkurrence er, at det er splittet op i talrige nationale markeder, hvilket gør det vanskeligt at 
producere i optimal målestok, lægger en dæmper på den teknologiske udvikling og hæmmer 
udviklingen i den hurtigt voksende servicesektor. Åbningen af Fællesskabets grænser vil stimulere 
konkurrencen. Øget specialisering og større effektivitet i produktionen vil give forbrugerne langt 
større valgmuligheder. 
Når det drejer sig om at forbedre EF's vækstperspektiver og velstand, er det udsigterne til det indre 
marked, som er den afgørende drivkraft. De økonomiske beslutningstagere tager i stigende 
omfang forskud på det indre marked i 1992, der vil betyde øget konkurrence og nye muligheder 
for erhvervslivet. Et stigende antal virksomheder opererer nu i en stærkt udvidet markedshorisont 
og er i gang med at ændre deres strategier. Ud over de positive virkninger, som afskaffelsen af 
grænsekontrollen inden for EF og fjernelsen af tekniske hindringer for frie varebevægelser og fri 
udveksling af tjenesteydelser, herunder specielt finansielle tjenesteydelser, vil få for væksten, vil 
også omstruktureringer i industri- og servicesektorerne og positive ændringer i marketingstrate­
gier kunne få gunstig indflydelse på den økonomiske vækst. 
På det indre marked er det nødvendigt med en effektiv konkurrencepolitik, fordi en stor del af 
disse positive virkninger vil gå tabt, hvis det er muligt at begrænse eller undgå konkurrence (f.eks. i 
form af øgede statssubsidier eller kartelaftaler). Og som det fremgår af nyligt gennemførte 
undersøgelser blandt erhvervsledere, vil erhvervslivets positive forventninger blive endnu større, 
hvis der som kronen på værket snart indføres en fælles valuta. 
De store forventninger, der er skabt, må ikke blive skuffet. Og derfor må fristen for 
gennemførelsen af det indre marked (den 1. januar 1993) overholdes. Det er således vigtigt, at de 
resterende afgørelser om de forslag, der var indeholdt i hvidbogen fra 1985, træffes hurtigst 
muligt. Der er allerede opnået betydelige resultater, og der er truffet beslutninger på alle områder, 
der har betydning for økonomien. Kommissionen har allerede lagt alle forslagene i hvidbogen på 
bordet, og over to tredjedele heraf er vedtaget i Rådet. Kommissionen vil nu koncentrere sig om 
problemerne med gennemførelsen af alle de vedtagne bestemmelser (hidtil er ca. 72% blevet 
gennemført på nationalt plan) og om at sikre, at det indre marked kommer til at fungere efter 
hensigten. På en række vigtige områder i forbindelse med den fuldstændige afskaffelse af 
grænsekontrollen inden for EF mangler man stadig at få truffet afgørelserne. Det er nødvendigt, at 
Rådet opprioriterer disse spørgsmål (herunder også tilnærmelse af afgiftssatserne), følger nøje 
med i udviklingen og træffer de beslutninger, der skal til for at gøre åbningen af de indre grænser 
ligeså fuldstændig og uigenkaldelig, som det har været tilfældet med de øvrige foranstaltninger. 
Medlemsstaterne bør nu fremskynde deres gennemførelse af alle beslutningerne for at sikre, at alle 
forsinkelser er indhentet ved udgangen af 1991. 
Nr. C 53/16 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
2. Styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed 
En styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed vil også medvirke til at forbedre 
vækstperspektiverne. En vækst over gennemsnittet i de mest tilbagestående lande kan bidrage til 
at øge vækstpotentiellet i hele EF's økonomi. 
Målet om øget økonomisk og social samhørighed og en harmonisk udvikling i alle europæiske 
regioner er knæsat i Fællesaktens artikel 130.1 de seneste år har mange af disse lande og regioner 
haft en økonomisk vækstrate over EF-gennemsnittet — dette har været tilfældet i Spanien, 
Portugal og Irland, men ikke i Grækenland — og denne udvikling er nu begyndt at virke i retning 
af en indsnævring af indkomstforskellene (tabel 5) og har øget vækstpotentiellet i EF som 
helhed. 
TABEL 5 
Indsnævring af indkomstforskellene i EF — BNP (1) i løbende markedspriser og købekraftspariteter pr. capita 
(EUR 12 = 100) 
Grækenland Spanien Irland Portugal 
1985 56,8 71,8 65,2 52,1 
1986 55,8 72,2 63,5 52,7 
1987 54,2 73,9 64,9 53,8 
1988 54,3 74,7 65,2 54,0 
1989 54,1 75,9 67,2 55,2 
1990 53,4 76,7 68,8 56,2 
1985 til 1990 -3,4 + 4,9 + 3,6 + 4,1 
(>) Da stigningen i indkomstoverførslerne til udlandet kan have været større end den nominelle BNP-vækst, giver tabellen 
måske et for positivt billede af udviklingen ved at tage udgangspunkt i BNP. 
Indkomstforskellene er dog fortsat betydelige, og »indhentningsprocessen« kræver derfor en 
langsigtet indsats. De økonomisk stærkere lande kunne bidrage til denne proces ved at sikre et 
fortsat dynamisk vækstmønster og åbne op for deres markeder. Med fordoblingen af midlerne til 
strukturfondene, der blev ledsaget af en styrkelse af de finansielle instrumenter, får Grækenland, 
Portugal og Irland adgang til midler på mellem 3 og 5% af BNP i 1993. Dette vil støtte de 
betydelige resultater, der indtil nu er opnået i kraft af den førte strukturpolitik. På nationalt og 
EF-plan er der brug for en økonomisk politik og en socialpolitik, der kan bane vej for en 
vedvarende BNP-vækst målt i faste priser, uden at dette fører til øget inflation og uacceptable 
uligevægte på det interne og eksterne plan. Men primære ansvar for at få bragt de mest 
tilbagestående lande op på de øvrige EF-landes niveau må dog ligge hos de pågældende lande 
selv. 
3. Strukturtilpasninger og fleksibilitet på arbejdsmarkedet 
Strukturpolitikken har til formål at sætte medlemsstaternes økonomier i stand til bedre at klare de 
nødvendige tilpasninger. Det drejer sig om at øge fleksibiliteten på vare- og faktormarkederne og 
sikre, at ændringer i markedsvilkårene hurtigere og mere fuldstændigt slår igennem på priserne på 
disse markeder. Strukturforanstaltninger kan derfor gøre det lettere og mindre bekosteligt at få 
gennemført de nødvendige tilpasninger, når der opstår forstyrrelser. 
Ud over de foranstaltninger, der er iværksat som led i gennemførelsen af det indre marked, har 
medlemsstaterne sat ind med en række strukturpolitiske tiltag for at kunne klare den øgede 
konkurrence på det indre marked. Størstedelen af disse har hidtil drejet sig om liberalisering af de 
finansielle markeder og omlægning af person- og selskabsbeskatningen. 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/17 
Regeringerne har taget initiativer til at forbedre arbejdsmarkedets evne til at tilpasse sig 
ændringer, og uddannelse, herunder erhvervsuddannelse, prioriteres meget højt i mange 
medlemsstater. Uddannelsesforanstaltninger indgår som et vigtigt led i bestræbelserne for at 
skaffe arbejde til langtidsarbejdsløse. 
Det er nødvendigt med en større strukturpolitisk indsats på arbejdsmarkedet. Liberaliseringen af 
handelen med varer og tjenesteydelser på det indre marked vil helt sikkert lægge større pres på 
arbejdsmarkederne og specielt på løndannelsessystemerne. For i videst muligt omfang at 
forhindre negative beskæftigelseseffekter bør medlemsstaternes nuværende løndannelsessystemer 
gøres tilstrækkeligt fleksible (inden for de enkelte brancher, erhverv, regioner eller virksomheder) 
til, at de hurtigt og effektivt kan tilpasses til nye markedsvilkår. 
Også inden for det offentlige bør der gøres en større strukturpolitisk indsats for at øge 
effektiviteten i den offentlige sektor. 
Større økonomisk effektivitet og bedre ressourceallokering er mål, der bør søges virkeliggjort ikke 
blot inden for EF, men også på verdensplan. Formålet med forhandlingerne under Uruguay-Run-
den er i fællesskab at fremme handel og økonomisk vækst. Som verdens største handelsblok har 
EF en helt naturlig interesse i, at Uruguay-Runden bliver en succes. Man må heller ikke glemme, at 
Uruguay-Runden samtidig er et middel til at give vore svagere handelspartnere, specielt de central-
og østeuropæiske lande og udviklingslandene, en bedre platform. 
4. Miljøudfordringen 
På samme måde som de forudgående oliekriser betød et brud med 50'ernes og 60'ernes opfattelse 
af, at der var en hel parallel sammenhæng mellem økonomisk vækst og energiforbrug, er der nu en 
voksende forståelse for, at sammenhængen mellem økonomisk vækst og forurening nu må brydes, 
og denne forståelse er ikke blevet mindre efter Golf-krisen. Erfaringerne fra de østeuropæiske 
lande, der har langt større forurening end de mere velstående EF-lande, viser imidlertid, at denne 
sammenhæng ikke er så enkel endda. At EF har klaret sig bedre, er ingen grund til selvtilfredshed, 
og vi bør kunne gøre det endnu bedre. Der findes imidlertid rent faktisk en forbindelse mellem 
prismekanismen og forurening. Ofte afspejler markedspriserne ikke de fulde samfundsmæssige 
miljøomkostninger ved fremstilling eller brug af de pågældende produkter. Den enkelte borger og 
den enkelte virksomhed er desuden ikke særlig tilbøjelig til at tage hensyn til, hvilke miljømæssige 
konsekvenser deres beslutninger om indkøb eller investeringer vil få. 
Enhver fornuftig forureningsb.ekæmpelsespolitik må derfor (ud over den nødvendige lovgivning) 
tage udgangspunkt i at sikre, at disse eksterne miljøvirkninger indregnes i priserne for derved at 
udsende de rette signaler til alle på markedet. 
Formålet er at omdanne de økonomiske vækstmønstre på en sådan måde, at man når frem til et 
udviklingsmønster, der kan holde også i fremtiden. En skærpelse af miljøpolitikken ville ikke 
nødvendigvis lægge større byrder på det private erhvervsliv, men kunne give de pionervirksom­
heder, der satser på miljøvenlige produkter og produktionsmetoder, væsentligt bedre afsætnings­
muligheder på markedet. 
Der er nu bred enighed om, at økonomiske og skattebetonede instrumenter i stigende grad må 
indgå i miljøpolitikken, men at det optimale fortsat vil være en velafbalanceret kombination af 
markedsbaserede instrumenter og traditionelle (lovgivnings-)instrumenter. Blandt de vigtigste 
økonomiske og skattebaserede instrumenter, der kan blive tale om, er afgifter eller gebyrer, 
skattelettelser, pantsystemer, omsættelige tilladelser til udledning af bestemte mængder og 
økonomiske tilskud eller subsidier. Hvad afgifter og gebyrer angår bør der tages rimeligt hensyn til 
virkningerne for EF's konkurrenceevne og de krav, der stilles til det indre marked. 
I betragtning af den store rolle, forureningens internationale aspekter spiller, er der behov for en 
snæver international koordination. Inden for EF er det nødvendigt med et mindstemål af 
harmonisering for at undgå konflikter mellem de miljøpolitiske foranstaltninger, og andre EF-mål 
og for at sikre, at de foranstaltninger, som iværksættes til løsning af miljøproblemer, der er fælles 
for flere medlemsstater, er forenelige. 
Nr. C 53/18 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
C. Mulighederne for at opnå en bedre konvergens 
Fællesskabet har tydeligt forbedret konvergensen i de økonomiske resultater siden tiårets begyndelse, 
men der er fortsat alvorlige problemer i nogle lande og på nogle områder. Den første fase af ØMU vil 
desuden stramme konvergenskravene. De betydelige fremskridt, der allerede er gjort, vidner om, at 
den disciplin, som EMS' valutakursmekanisme udøver, har haft positivemrkninger. Der er faktisk en 
snæver sammenhæng mellem medlemsstaternes konvergensresultater og den grad af disciplin, som de 
har været underkastet. 
1. Pris- og omkostningskonvergens 
Graden af priskonvergens er mest udtalt for de lande, som har overholdt det snævre udsvingsbånd 
fra begyndelsen. Den gennemsnitlige inflationsrate (privatforbrugsdeflator) i denne gruppe af 
lande har siden 1986 ligget tæt på eller under tré procent (diagram 5). Spredningen i 
inflationsraterne er mindre end i 60'erne, og gabet mellem den højeste (3,6% i Belgien) og den 
laveste (2,4% i Nederlandene) inflationsrate i 1990 ligger kun lidt over 1 procentpoint (tabel 6). 
Accelerationen i inflationen i 1990 og 1991 i disse lande kan ikke betragtes som værende 
tilfredsstillende ud fra et stabilitetssynspunkt og må derfor nedbringes så hurtigt som muligt. 
Diagram 5 
Konvergens i privatforbrugsdeflatorerne 
EUR-12 EUR-7 
80 
se 
maksimum 
20 
16 
10 gennemsnit 
6 
0 
•6 1881 1871 26 
20 
maksimum 16 
10 
gennemsni] 6 
0 
-6 
1861 1866 1871 1876 1866 
Priskonvergensen i disse lande svarer allerede stort set til, hvad der kan kræves for overgangen til 
den sidste etape af ØMU. Denne konvergens i inflationstakten har været ledsaget af en klar 
afdæmpning i stigningen i de nominelle og reale lønomkostninger pr. produceret enhed, således at 
der er sket en forbedring af investeringernes rentabilitet. Der kan imidlertid være behov for 
yderligere forbedringer af rentabiliteten i de lande, hvor arbejdsløsheden er særlig høj, eller hvor, 
som i Danmark, den økonomiske vækst er blevet reduceret for at bekæmpe inflationen og for at 
reducere det eksterne underskud. 
En anden gruppe af lande har i 1990 haft en inflationsrate, som er dobbelt så stor som den første 
gruppes. Italien, som først for nylig begyndte at deltage i det snævre bånd, og Spanien, som 
tilsluttede sig det brede bånd sidste år, har også gjort betydelige fremskridt siden begyndelsen af 
80'erne, men de indtager dog fortsat en langt mindre gunstig-konvergensstilling. Begge lande 
kendetegnes ved et stærkt lønpres, idet de nominelle lønomkostninger pr. produceret enhed er 
steget med 7 % eller mere i 1990 i sammenligning med en stigning på under 4 % for de oprindelige 
deltagere i det snævre bånd. Disse lande bør gradvis forbedre resultaterne i inflationsbekæmpelsen 
i de næste to til tre år, således at de kommer på linje med de lande, der deltager i det snævre bånd. 
Dette vil forudsætte, at der foretages en tilpasning af ressourcebeslaglæggelsen i økonomiens 
forskellige sektorer. Fastsættelse af strengere, men realistiske inflationsmål og forfølgelse af disse 
mål gennem en stabilitetsorienteret penge- og finanspolitik kan bidrage til at skabe stabilitet og til 
at tilvejebringe en ramme for lønudviklingen. 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/19 
TABEL 6 
Inflationskonvergens i Fællesskabet i anden halvdel af 80'erne (1) 
1981 1986 1989 1990 1991 (2) 
l .ande med lav og konvergere nde inflation (3 ) 
EUR — 7 9,3 1,2 3,2 3,0 3,8 
Belgien 8,1 0,3 3,4 3,6 4,5 
Danmark 12,0 3,5 5,0 2,8 3,3 
Tyskland 6,0 -0,2 3,2 2,8 3,9 
Frankrig 13,0 2,9 3,3 3,4 • 3,6 
Irland 19,6 4,0 3,9 2,8 3,5 
Luxembourg 8,7 1,2 4,0 3,5 4,0 
Nederlandene 6,3 0,2 2,1 2,4 2,8 
Lande med høj inflation 
Italien 18,2 5,7 6,0 6,1 6,3 
Spanien 14,3 8,7 6,6 6,8 6,6 
Det Forenede Kongerige 11,2 4,4 6,1 7,0 6,3 
Lande med tocifret inflation 
Portugal 20,2 13,8 12,8 13,2 12,6 
Grækenland 22,7 - 22,0 14,4 20,5 18,5 
(') Privatforbrugsdeflator. 
(2) Prognose. 
(3) Lande, som havde lave og konvergerende inflationsrater i anden halvdel af 80'erne; det er disse lande, som fra begyndelsen 
deltog i det snævre bånd i EMS. 
Det Forenede Kongerige, som for nylig tilsluttede sig det brede bånd i valutakursmekanismen, har 
i øjeblikket en høj inflationsrate (ca. 7% i 1990 efter privatforbrugsdeflatoren, når der er 
korrigeret for virkningerne af ændringerne i de kommunale skatter) og et stort underskud på 
betalingsbalancens løbende poster (ca. 3 % af BNP i 1990). Den aktuelle afmatning i økonomien 
vil medføre en vis forbedring på begge fronter. Hovedproblemet i den britiske økonomi er den 
voldsomme stigning i lønomkostningerne. Hvad der er værre er, at lønforhandlingerne stadig 
resulterer i høje stigninger og endnu ikke tegn på at reagere på afmatningen i økonomien. 
Sammensætningen af detailprisindekset kan også delyis forklare denne udvikling. Efter pundets 
indtræden i valutakursmekanismen er forventningerne antagelig blevet påvirket i gunstig retning, 
således at der er skabt bedre udsigter for Det Forenede Kongerige med hensyn til at reducere 
inflationen. 
Portugal har stadig en meget høj inflation (ca. 13 %) i 1990. De nominelle lønomkostninger pr. 
produceret enhed vokser fortsat alt for hurtigt. Det vil være nødvendigt at gøre en vedholdende 
indsats, hvis inflationen gradvis skal reduceres til det niveau, der registreres for landene i det 
snævre bånd. En sådan indsats er mulig, således som erfaringen i andre lande har vist. 1 1982 og 
1983, da valutakurspolitikken i EMS'en blev strammere, havde Irland en inflation, der kan 
sammenlignes med Portugals nuværende inflation. Landet bør derfor hurtigst muligt deltage i 
valutakursmekanismen. 
Den græske økonomi karakteriseres af alvorlige balanceproblemer på mange områder, som 
nødvendiggør radikale foranstaltninger. Inflationsraten er over 20% for 1990, og budgetunder­
skuddet har nået et niveau, der er uden fortilfælde i Fællesskabet, og medfører en hurtig stigning i 
den offentlige gæld målt i procent af BNP. Det er vigtigt, at der gøres en alvorlig indsats for at 
gennemføre en tilpasning, og tilpasningsbestræbelserne bør fastholdes på det mellemlange sigt. 
Den græske regerings seneste program for det mellemlange sigt er et skridt i den rigtige 
retning. 
Nr. C 53/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
2. Konvergens i budgetpolitikken 
Der skal ikke kun skabes konvergens via omkostnings- og prissiden, men de offentlige 
myndigheder må også reducere deres beslaglæggelse af ressourcerne for at undgå uheldige 
uligevægte og for at forbedre økonomiens udbudsside samt for at skabe manøvremuligheder, hvis 
det bliver nødvendigt at modvirke en negativ udvikling. 
På budgetområdet er konvergensresultaterne tydeligt mindre markante end for priser og 
omkostninger. Virkningen på den monetære og valutariske stabilitet mærkes kun på en indirekte 
måde og efter en lang periode med akkumulerede uligevægte. Det er ikke desto mindre vigtigt at 
opnå resultater, fordi en uheldig budgetpolitisk situation igennem en mellemlang og lang periode 
underminerer tilliden til, at der føres en monetær stabilitetspolitik, og svækker styringen i den 
økonomiske politik. 
Grækenland og Italien har fortsat alt for store budgetunderskud. I Grækenland har budgetun­
derskuddet, der andrager mere end 18 % af BNP i 1990, nået et hidtil uset niveau i Fællesskabet. 
Den offentlige bruttogæld er vokset hurtigt, fra under 30 % af BNP i 1980 til omkring 90 % i 1990 
(tabel 7). Det er nødvendigt at gøre en omfattende indsats, der vil strække sig over adskillige år, 
således som det fremgår af det seneste tilpasningsprogram for det mellemlange sigt. 
TABEL 7 
Offentlig bruttogæld i EF-landene 
(Procent af BNP) 
1980 1986 1989 1990 1991 (») 
Belgien 76,9 123,7 129,9 129,4 129,4 
Italien 59,0 88,5 98,9 100,9 102,9 
Irland 76,8 115,7 104,7 101,4 99,4 
Grækenland 28,8 65,3 85,1 89,5 94,3 
Nederlandene 45,9 71,7 77,6 77,8 78,5 
Portugal 37,1 68,4 71,5 67,8 64,7 
Danmark 39,3 67,2 63,3 62,8 63,3 
Spanien 18,1 48,5 45,2 44,7 42,6 
Tyskland 32,7 42,7 ' 43,6 43,7 45,2 
Det Forenede Kongerige 54,3 58,1 45,7 43,0 41,8 
Frankrig 24,6 34,2 36,0 36,1 36,1 
Luxembourg 13,8 13,8 8,8 7,8 6,8 
EUR — 12 41,0 58,5 - 59,0 58,9 59,2 
(') Prognose. 
Italien har også et stort budgetunderskud (10 % af BNP i 1990), som medfører, at den offentlige 
gæld i procent af BNP er stigende (omkring 100% af BNP i 1990 mod 66% i 1982). Det er 
nødvendigt at reducere inflationstakten, samtidig med at budgetunderskuddene nedbringes 
betydeligt, således at der først kan ske en stabilisering og dernæst en reduktion af gældens andel i 
BNP. En inflationsbekæmpelsespolitik, der ikke ledsages af en passende budgetpolitisk tilpasning, 
kunne resultere i en endnu hurtigere stigning i den offentlige gæld målt i procent af BNP, således 
som det var tilfældet for Belgien i begyndelsen og midten af 80'erne. Behovet for at foretage en 
tilpasning ville så blive endnu større. 
Belgien, Portugal, Irland og, i mindre omfang, Nederlandene har fortsat budgetproblemer som 
følge af den offentlige gælds størrelse. I disse lande er det nødvendigt at reducere gælden målt i 
procent af BNP for at formindske omkostningerne i forbindelse med gældsforrentningen og 
sårbarheden over for stigninger i rentesatserne. I Belgien er den offentlige gæld i procent af BNP 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/21 
fortsat meget stor (128 % af BNP i 1990). Budgetunderskuddet er stadig alt for stort til, at den 
offentlige gælds andel i BNP kan nedbringes, såfremt væksten falder, eller rentesatserne stiger. 
Den dobbelte målsætning, regeringen har opstillet, og som går ud på, at andre udgifter end 
renteudgifter skal fastfryses i reale termer, og at underskuddet skal holdes konstant i nominelle 
termer, bør gennemføres på alle områder. Disse målsætninger må nøje forfølges, hvis man vil 
sikre, at den offentlige gæld i procent af BNP gradvis skal reduceres, hvilket er en væsentlig 
forudsætning for at garantere stabilitet på lang sigt. Irland har allerede reduceret sit budgetun­
derskud væsentligt, sådan at den offentlige gæld i procent af BNP udviser en klart faldende 
tendens. Denne tendens bør nu fortsætte. I Nederlandene er den offentlige gæld i procent af BNP 
endnu ikke helt stabiliseret, men den er ikke så stor som i.Belgien og Irland. Der er derfor grund til 
at følge budgetudviklingen meget nøje. Budgetsituationen i Portugal bør ligeledes forbedres 
sideløbende med inflationsbekæmpelsen, således at de resultater, der er opnået med hensyn til at 
stabilisere den offentlige gæld målt i procent af BNP, kan fastholdes. 
• TABEL 8 
Den offentlige sektors långivning (+) eller lånoptagelse (-) 
(Procent af BNP) 
1983 1985 1987 1989 1990 1991 (>) 
EUR -5,3 , "5>2 -4,2 -3,0 -3,9 -4,1 
Lande med stort underskud 
Grækenland -8,3 -13,8 -12,0 -18,4 -18,6 -17,1 
Italien -11,8 -12,5 -11,2 . -10,2 -10,0 -9,4 
Lande med stor gæld 
Belgien -11,2 -8,5 -7,1 -6,6 -5,6 -5,9 
Irland -11,8 -11,3 -9,1 -3,2 -3,3 -3,5 
Nederlandene -6,4 -4,8 -6,5 -5,3 -5,4 -4,7 
Portugal -9,0 -10,1 -6,8 -3,8 -6,0 -5,6 
Andre lande 
Danmark -7,2 - -2,2 + 2,2 -0,8 -1,4 -1,6 
Tyskland -2,5 -1,1 -1,9 + 0,2 -3,2 -4,8 
Spanien -4,8 -7,0 -3,2 -2,7 -3,0 -1,8 
Frankrig -3,2 -2,9 -2,0 • -1,5 -1,2 -1,1 
Luxembourg + 2,0 + 5,3 + 1,3 + 3,4 + 3,3 + 1,1 
Det Forenede Kongerige -3,3 -2,7 -1,3 + 0,9 -0,2 -0,7 
(') Prognose. 
I det forenede Tyskland giver den finanspolitiske situation også anledning til bekymring på grund 
af den stærke ekspansive virkning af budgetomkostningerne i forbindelse med landets forening. 
Selv om et større offentligt underskud er økonomisk berettiget for at finansiere investeringerne i 
overgangsfasen, udøver den nuværende store lånoptagelse et utilsigtet pres på rentesatserne. Den 
stærke efterspørgsel fra det tidligere DDR vil øge kapacitetsudnyttelsen i Vesttyskland og dermed 
skabe et inflationspres og indebære et apprecieringspres mod DM'en i reale termer. For at 
modvirke denne udvikling og for at undgå en overbelastning af pengepolitikken kan det blive 
formålstjenligt at stramme finanspolitikken. I det omfang den stærke efterspørgsel dækkes af øget 
import fra andre medlemsstater, formindskes presset på den tyske produktionskapacitet, og 
samtidig stimuleres aktiviteten i de andre lande. 
I den sidste gruppe af lande — omfattende Danmark, Spanien, Frankrig, Luxembourg og Det 
Forenede Kongerige — ser budgetsituationen med hensyn til nettolångivning eller lånoptagelse og 
offentlig gæld ud til at være under kontrol og stiller ikke Fællesskabet over for et konvergens­
problem. Stigningen i budgetunderskuddene i Danmark og Det Forenede Kongerige påkalder sig 
ikke desto mindre opmærksomhed. Ud fra en generel vurdering er det imidlertid fortsat 
nødvendigt — hvilket også gælder for andre lande — at gennemføre strukturelle forbedringer i de 
Nr. C 53/22 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
offentlige finanser med henblik på at effektivisere økonomiens udbudsside og foregribe det indre 
marked i 1992 samt øge budgetfleksibiliteten, hvilket er en forudsætning for en bedre policy-mix. 
Dette vil særlig indebære en forbedring af udgifts- og indtægtsstrukturen og i nogle tilfælde en 
nedtrapning af udgifternes andel i BNP samt en reduktion af skattebyrden. 
Nogle af disse lande kendetegnes endvidere ved et stærkt inflationspres og et stort underskud over 
for udlandet, f.eks. Det Forenede Kongerige og Spanien, eller ved en høj udenlandsgæld, f.eks. 
Danmark. Det er derfor nødvendigt at fastholde en forsigtig budgetpolitik i disse lande. 
3. Konvergens i de eksterne positioner 
I en integrerende økonomi med fuldstændigt liberaliserede kapitalbevægelser og mere faste 
valutakurser må konvergensen i de løbende poster vurderes i en anden sammenhæng, og 
hensigtsmæssigheden af uligevægte på de løbende poster må vurderes individuelt. 
Spanien har et stort og stigende løbende underskud (som udgør over 3,5 % af BNP i 1990). Et 
løbende betalingsbalanceunderskud giver i sig selv ikke anledning til bekymring i Spaniens 
tilfælde, så længe det svarer til den kapitalimport, som er nødvendig for at finansiere en hurtig 
vækst i de produktive investeringer. Det, der giver anledning til bekymring, specielt med høje 
oliepriser i de kommende måneder, er imidlertid den hurtige forværring af de løbende poster — 
som udviste ligevægt i 1987 — selv om underskuddet forventes at stabiliseres i 1991. Hvis 
valutakursstabiliteten skal opretholdes, må vækstraten i lønomkostningerne pr. produceret enhed 
i Spanien snart bringes ned under den stigning, som registreres hos landets vigtigste samhandels­
partnere, således at Spanien kan forbedre sin konkurrencestilling. Dette ville også skabe 
betingelser for en fortsat stærk vækst, som er en forudsætning for at reducere den høje 
arbejdsløshed og for at fortsætte indhentningsprocessen. Disse betragtninger gælder også for 
Grækenland, hvor betalingsbalancesituationen er blevet kraftigt forværret i de seneste år. 
I Italien giver den eksterne stilling ikke anledning til bekymring i øjeblikket, men det er i høj grad 
påkrævet at være opmærksom på udviklingen i konkurrenceevnen. I Det Forenede Kongerige 
forventes en forbedring af betalingsbalancen, men omkostningsudviklingen bør fortsat nøje 
overvåges. s 
Det vil i store træk være muligt at opretholde de løbende betalingsbalancestillinger i de oprindelige 
lande i det snævre bånd. Det tyske overskud, som igennem nogen tid har givet anledning til 
bekymring, er i vidt omfang ved at blive reduceret som en konsekvens af den handelsomlægning, 
der følger af Tysklands forening. Der er gjort betydelige fremskridt i Danmark, hvor de løbende 
poster for første gang siden begyndelsen af 60'erne udviser et overskud. Prisen herfor har 
imidlertid været en mindre vækst. En yderligere forbedring af konkurrencestillingen kunne 
bidrage til at konsolidere denne forbedring på et højere aktivitets- og beskæftigelsesniveau. 
Virkningen af olieprisstigningen og det interne inflationspres kan absorberes ved hjælp af 
passende penge-, budget- og strukturpolitiske tiltag, således at de positive fundamentale 
vækstbetingelser i Fællesskabet kan bevares. Udviklingen af Fællesskabets potentiel vil forbedre 
økonomiens udbudsside og bidrage til, at væksttrenden på mellemlang sigt i Fællesskabet kan 
opretholdes. Es sådan policy-mix opfylder samtidig betingelserne for at kunne bevæge sig hen 
imod Den Økonomiske, og Monetære Union. 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/23 
VIGTIGSTE ØKONOMISKE INDIKATORER 1988 til 1992 
FÆLLESSKABET, USA OG JAPAN 
a) BNP i faste priser b) Indenlandsk efterspørgsel i faste priser 
(procentvis ændring i forhold til året før) (') (procentvis ændring i forhold til året før) 
1988 1989 1990 (*) 1991 (») 1992 (*) 1988 1989 1990 ("•) 1991 (») 1992 (») 
B 4,3 4,0 3,5 2 V4 2% B 4,3 5,0 4,0 2% 2V4 
DK . -0,4 1,3 0,9 1 1% DK -2,2 0,8 -0,8 -% 1 
D 3,7 3^ 4,3 3% 2 D 3,8 2,7 3,7 3% 2% 
GR 4,0 2,6 1,2 1 V/z GR 5,6 4,2 2,1 1 1V* E 5,0 4,9 3,5 2V2 3V4 E 7,3 7,7 5,3 3 3% 
F 3,3 3,6 2,5 2V2 2% F 3,5 3,1 2,9 2% 3 
IRL 3,7 5,9 4,5 2V4 33/4 IRL 0,2 6,1 6,4 V4 4V4 
I 3,9 3,2 2,6 2% 2V„ I 4,6 3,3 2,9 2% . 3% 
L 4,3 6,1 3,2 3 3V4 L 2,7 5,3 5,2 4V2 4 
NL 2,7 4,0 3,4 2 2V2 NL 2,0 4,3 3,9 1% 2 
P 3,9 5,4 4,2 3% 33/4 P 7,4 4,1 5,0 3V2 4% 
UK 4,1 2,2 1,5 % 2% UK 7,3 3,1 0,9 v2 2% 
EF 3,8 3,3 2,9 2% 2 V2 EF 4,8 3,6 3,0 2% 3 
USA 4,6 3,0 1,1 % 1 USA 3,2 2,4 0,6 -% 3/4 
JAP 5,7 4,8 6,0 4% 4 JAP 7,5 5,8 6,0 4% 4V4 
c) Deflator for det private forbrug d) Betalingsbalancens løbende poster 
(procentvis ændring i forhold til året før) (procent af BNP (*)) 
1988 1989 1990 (*) 1991 (») 1992 (*) 1988 1989 1990 (*) 1991 (») 1992 (*) 
B 1,8 3,4 3,6 4V2 3V2 B 1,0 1,0 0,3 - v4 0 
DK 4,9 5,0 2,8 3% 2 DK -1,8 -1,3 0 v4 1% 
D 1,3 3,2 2,8 4 3V2 D 4,1 4,7 2,6 3/< 3U 
GR 14,0 14,4 20,5 18V2 15 GR -1,7 -4,8 -5,1 -5 -4V2 
E 5,1 6,6 6,8 63/4 5V2 E -1,1 -2,9 -3,8 -4 -4 
F 3,0 3,3 3,4 3V2 3 F -0,4 -0,2 -0,3 - v2 - % 
IRL 2,5 3,9 2,8 3V2 2 V2 IRL 1,8 ' 1,6 1,2 v2 -1% 
I 4,8 6,0 . 6,1 6% 5V2 I -0,6 -1,3 -1,3 -1% -1% 
L 2,6 4,0 3,5 4 3V2 L 34,3 31,5 27,3 24 22V2 
NL 0,7 2,1 2,4 2% 2 V2 NL 2,4 3,6 3,3 3 V2 3V2 
P 10,0 12,8 13,2 12V2 11 P -4,4 -1,2 -1,2 -1% -1 % 
UK 5,0 6,1 7,0 6V4 43A UK -4,1 -3,7 -2,8 -2 -2 
EF 3,7 4,9 5,1 5% 4V2 EF - 0,2 0,2 -0,3 - % " 3/4 
USA 4,1 4,4 5,1 6V4 5V2 USA -2,4 -1,8 -1,7 - 13A -1V2 
JAP 0 1,7 2,5 2% 2% JAP 2,8 . 2,2 1,6 iv2 2,0 
(*) Skøn november 1990. 
(') BNI for USA og Japan fra og med 1989. 
Nr. C 53/24 De Europæiske Fællesskabers Tidende 28. 2. 91 
e) Antal arbejdsløse f) Den offentlige sektors nettofordringserhvervelse 
(procent af arbejdsstyrken) (procent af BNP) 
1988 1989 1990 (*) 1991 (*) 1992 (*) 1988 1989 1990 n 1991 n 1992 (*) 
B 10,0 8,5 7,8 VU Th B — 6,6 — 6,6 -5,6 -6 - 5V2 
DK 6,5 7,7 8,2 8% VU DK 0,2 -0,7 -1,4 -iv2 -1 
D 6,1 5,5 6,0 6% 6V2 D -2,1 0,2 -3,2 -4V4 - 3V2 
GR 7,7 7,8 8,1 9V4 9V2 GR -15,6 -18,4 -18,6 -17 -15 
E 19,3 17,0 15,8 15V2 15 E -3,2 -2,7 -3,0 -I3/4 -1 
F 9,9 9,4 8,9 8% 8V2 F -1,7 -1,5 -1,2 -1 -1 
IRL 17,6 17,0 16,5 16V2 16V2 IRL -5,3 -3,5 -3,3 -3V2 -3V2 
I 10,8 10,8 10,2 10>/4 10V4 I -10,9 -10,2 -10,0 - 9V4 -9V4 
L 2,1 1,8 ' 1,7 iv2 iv2 L 2,1 3,2 3,3 VU 1 
NL 9,3 8,7 7,4 7V4 7 NL -5,2 -5,2 -5,4 -4% -4 V2 
P 5,6 5,0 4,4 5 5 P -5,4 -3,8 -6,0 -5V2 -4V4 
UK 8,5 7,0 6,4 7V< 8 UK 1,1 0,9 -0,2 -3/4 -v2 
EF 9,7 8,9 8,5 8% 8% EF -3,7 -3,0 -3,9 -4 -3 V2 
USA 5,5 5,2 5,4 6 6% USA -3,6 -2,0 -2,3 -2% -2 
JAP 2,5 2,3 2,2 2lU 2V4 JAP 2,1 1,8 2,7 2V2 2% 
g) Samlet beskæftigelse h) Realaflønning pr. beskæftiget (>) 
(årlig procentvis ændring) (årlig procentvis ændring) 
1988 1989 1990 (*) 1991 (*) 1992 (») 1988 1989 1990 n 1991 n 1992 (*) 
B 1,5 1,3 0,9 % lU B -0,1 0,5 2,6 2V2 23U 
DK -0,6 -0,5 -0,2 0 Vi DK -0,4 -1,3 0,4 -v4 1 
D 0,6 1,4 2,4 1V2 1 D 1,9 -0,3 1,9 VU V 
GR 1,6 0,4 0,7 -V2 0 GR 2,8 3,9 -2,1 -V/2 -vu 
E 2,9 4,1 2,7 1V2 1% E 1,3 -0,8 1,3 3U i 
F 0,6 1,2 1,2 3U 3U F 1,0 1,5 2,0 1 vu 
IRL 0,4 1,1 1,6 % 3U IRL 1,6 -1,5 1,5 1% VU 
I 1,4 0,5 1,0 V4 V2 , I 3,8 3,0 2,6 2V2 2% 
L 3,1 3,7 2,4 1V4 1V2 L 0,5 ' -0,2 2,6 vu 2% 
NL 1,3 1,6 1,7 3U 1 NL 0,7 -1,5 2,2 . VU iv2 
P 0,1 2,3 1,9 V4 V2 P 3,1 0,2 3,3 23U 2V2 
UK ' 3,2 2,8 2,0 -v2 0 . UK 2,1 2,5 3,2 vu I3/4 
EF 1,5 i,6 1,7 3/4 % EF 1,8 1,1 2,2 VU IV2 
USA 2,9 2,0 0,9 3U 3U USA 0,9 -0,7 0 v4 3U 
JAP 1,6 1,7 1,6 vu 1 JAP 3,7 2,2 3,0 3 23U 
(*) Skøn november 1990. 
(•) Deflateret med deflatoren for det privat forbrug. 
28. 2. 91 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. C 53/25 
i) Investeringer i byggeri j) Investeringer i maskiner og transportmidler 
(årlig procentvis stigning, faste priser) (årlig procentvis stigning, faste priser) 
1988 1989 1990 n 1991 n 1992 (•) 1988 1989 1990 (*) 1991 {*) 1992 (*) 
B 15,0 9,6 4,7 -v4 3% B 17,7 19,0 10,0 8 8% 
DK -3,1 -4,2 -6,1 -2% -% DK -7,5 5,5 1,8 2V2 3V2 
D 4,7 5,1 5,2 2 2% D 7,7 9,7 11,4 7 6 
GR 7,6 2,1 2,0 2 3V2 GR 10,8 17,3 4,0 4 6 
E 12,6 13,3 11,5 6 7 E 16,5 14,1 5,4 4 5V4 
F 6,2 4,5 3,0 2 3V2 F 8,9 6,9 4,5 4 5% 
IRL -0,7 9,8 10,6 63/4 6% IRL 5,6 14,1 9,8 6% 6V2 
I 3,7 3,6 2,5 2V, 2 V2 I 6,4 6,3 . 3,4 4 5% 
L 9,9 8,8 8,2 • 5 4V2 L -5,4 14,9 12,0 6% 53/„ 
NL 11,8 2,6 0,8 -IV, 2 V2 NL 6,8 5,5 5,5 3V2. 2% 
P 10,1 7,5 7,0 4 Va 5V2 P 23,2 9,0 11,0 8 8V2 
UK 6,1 -0,4 -2,2 -3/< 1% UK 17,7 10,0 -0,3 -2% 3% 
EF 6,4 4,7 3,6 2 3% EF 10,4 8,9 5,1 3% 5% 
k) Faste- bruttoinvesteringer 1) BNP pr. capita 
{årlig procentvis stigning, faste priser) (EF = 100, løbende priser og standardisering ved 
købekraftsparitet) 
1988 1989 1990 (*) 1991 (•) 1992 (*) 1960 1973 1986 1991 (*) 1992 (*) 
B 16,0 13,6 . 7,0 3V2 5V2 B 95,4 101,3 101,0 103,3 104,0 
DK -6,5 -0,1 -2,6 0 IV2 DK 118,4 113,3 116,7 104,2 103,9 
D 5,9 7,1 8,0 4V2 4 D 118,0 111,2 114,3 112,5 1.10,9 
GR 9,0 8,6 2,9 3 4% GR 38,7 56,9 55,8 52,8 52,4 
E 14,0 13,6 8,9 5V4 6V4 E 59,6 78,1 72,2 77,1 77,8 
F 7,5 5,9 3,8 3V4 4V2 F 105,9 110,6 110,1 108,9 109,3 
IRL 0,3 12,1 10,2 6V2 63/4 IRL 60,8 59,0 63,5 69,2 70,4 
I 4,9 5,1 3,0 3V4 4 I 86,6 93,4 103,2 104,4 104,9 
L 3,2 11,5 10,0 5% 5V4 L 158,4 142,3 124,2 125,4 127,4 
NL 9,8 3,9 2,9 3U 2V2 NL 118,7 113,2 106,3 103,6 103,6 
P 15,0 8,3 9,1 6% 7 P 38,8 56,4 52,7 56,9 57,7 
UK 13,1 4,8 -1,2 -l»/2 2 V2 UK 128,7 108,5 105,1 104,0 104,1 
EF 8,4 6,8. 4,4 3 4V4 EF 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 
USA ' 5,4 1,6 0,4 -1 3V4 USA 190,0 162,0 155,8 147,4 144,9 
JAP 13,4 10,8 9,9 5 6 JAP 55,9 96,4 111,0 122,5 125,4 
(*) Skøn november 1990. 
Kilde: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.