Sikkerhed og grænseoverskridende kriminalitet (herunder skattekriminalitet) er pr. definition et internationalt anliggende. Som nævnt i 2020-strategien for EU's sikkerhedsunion står Europa over for et sikkerhedslandskab i stadig forandring med foranderlige og stadig mere komplekse sikkerhedstrusler. Disse trusler spreder sig på tværs af grænserne og manifesterer sig i form af organiserede kriminelle grupper, der deltager i en lang række kriminelle aktiviteter. Selv en tilsyneladende lokal forbrydelse kan have forbindelse til andre lovovertrædelser, der begås andre steder i Europa af de samme gerningsmænd. Desuden skaber den voksende mobilitet inden for EU yderligere udfordringer for forebyggelse og bekæmpelse af alle former for kriminalitetstrusler.

Det hastigt skiftende kriminelle landskab og den øgede mobilitet for personer tyder på, at grænseoverskridende samarbejde mellem retshåndhævende myndigheder i EU vil være afgørende for at tackle strafbare handlinger og give EU-borgere mulighed for at nyde godt af deres ret til fri bevægelighed på en sikker måde i fremtiden.

Der er dog stadig grænser og hindringer for udveksling af oplysninger mellem de retshåndhævende myndigheder, hvilket fører til blinde vinkler og smuthuller for mange kriminelle og terrorister, der opererer i mere end én medlemsstat. Grundet den grænseoverskridende karakter af kriminalitetsbekæmpelse og forbedring af sikkerheden skal medlemsstaterne hjælpe hinanden med at lukke informationskløften.

De retshåndhævende myndigheder i EU samarbejder og udveksler oplysninger, navnlig på grundlag af rammeafgørelsen (2006/960/RIA) om forenkling af udvekslingen af oplysninger og efterretninger mellem medlemsstaternes retshåndhævende myndigheder (den svenske rammeafgørelse), men der er væsentlige mangler.

De retshåndhævende myndigheder udveksler ikke effektivt eller virkningsfuldt oplysninger med deres partnere i andre medlemsstater på grund af tre problemstillinger af lovmæssig, strukturel og teknisk art.

1)Nationale regler hindrer en effektiv og virkningsfuld informationsstrøm. Den svenske rammeafgørelse fra 2006 er ikke fuldt ud gennemført, hvilket forhindrer retshåndhævende myndigheder fra andre medlemsstater i at modtage sådanne oplysninger på en effektiv og virkningsfuld måde.

2)Nationale strukturer er ikke altid opstillet og udstyret på en tilstrækkelig effektiv og virkningsfuld måde. Medlemsstaterne har ikke altid de nødvendige strukturer til at modtage anmodninger om oplysninger fra andre medlemsstater, viderebringe dem til de rette nationale myndigheder og stille de ønskede oplysninger til rådighed i overensstemmelse hermed.

3)Det frie valg af kommunikationskanal(er) mellem medlemsstaterne medfører gentagne overlapninger af anmodninger. Medlemsstaternes retshåndhævende myndigheder anvender en række forskellige kanaler til at sende anmodninger om oplysninger til andre medlemsstater og svare på dem, hvilket hæmmer en effektiv og virkningsfuld udveksling af oplysninger.

Disse tre problemstillinger hænger sammen. Alle tre problemstillinger vedrører vigtige politiske valg, som kræver en detaljeret vurdering af kilderne til problemerne, de relaterede mål, de tilgængelige løsningsmodeller og deres virkninger.