"*4 x s', • 
i''- '•«•." 
ï * * i. 
» " 
'•' "in KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 01.10.1997 
KOM(97)481 endelig udg. 
MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN 
TIL RÅDET, EUROPA-PARLAMENTET, 
DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG 
OG REGIONSUDVALGET 
Klimaændringer - EUs forberedelser til Kyoto-mødet 

1. Indledning 
Den 3. marts 1997 vedtog Rådet (miljø) EUs forhandlingsposition vedrørende 
klimaændringer, hvorefter der bl.a. skal opstilles et konkret emissionsreduktionsmål i 
EUs forslag til en protokol til FNs rammekonvention om klimaændringer. Forslaget 
opstiller som mål en 15% reduktion (i forhold til 1990) i emissionerne af tre 
drivhusgasser (C02, CH4 og N20) frem til 2010, enten hver for sig eller samlet, for alle 
de industrilande, der er parter i konventionen. På mødet den 19.-20. juni vedtog Rådet 
(miljø) endvidere, at der i EUs forhandlingsforslag skulle medtages et mellemliggende 
reduktionsmål på mindst 7,5% for år 2005. EUs forhandlingsgrundlag omfatter en 
gennemsnitlig reduktion for en "kurv" af tre drivhusgasser. Der er endnu ikke fastsat mål 
for de tre gasser hver for sig. 
EUs position i forhandlingerne har været drøftet både i EU og på internationalt plan, 
navnlig blandt andre industrilande. Reaktionerne har været stærkt varierende, fra positiv 
anerkendelse af en ambitiøs politik til skeptisk tvivl med hensyn til den tekniske, 
økonomiske og politiske gennemførlighed af de opstillede mål og i visse tilfælde direkte 
modstand. 
Meddelelsen søger at placere EUs forhandlingsposition i en samlet kontekst og tager 
sigte på at vise, at det både er teknisk gennemførligt og, gennem fornuftige 
foranstaltninger, økonomisk muligt at reducere drivhusgasserne med 15% frem til år 
2010, på trods af den herskende stigende tendens. Målene blev fastsat, fordi de var 
nødvendige af hensyn til miljøet, og fordi undersøgelser har vist, at de er teknisk og 
økonomisk opnåelige med den nuværende teknologi og praksis. Målene hviler på den 
forudsætning, at andre industrilande vil indgå tilsvarende forpligtelser. Man har også 
erkendt, at det vil være en politisk udfordring at opfylde målene. 
EUs forhandlingsposition omfatter en kurv af tre drivhusgasser. Langt den vigtigste af 
disse er C02, der tegner sig for ca. 80% af miljøbelastningen; for at kunne sammenligne 
de forskellige gasser vægtes de på grundlag af deres såkaldte "globale 
opvarmningspotentiale". C02-emissionerne er også de vanskeligste at reducere, eftersom 
der, til forskel fra andre emissioner fra fossilt brændsel såsom NOx og S02, endnu ikke er 
fundet nogen "end of pipe"-løsning for C02. Passive (Business-as-usual) scenarier for 
CH4 og N20 viser, at der kan forventes en vis reduktion i emissionerne, og at der er 
mulighed for en endog betydelig reduktion. I en omkostningseffektiv reduktion i de 
samlede emissioner af de tre gasser vil reduktionen i CH4 og N20 derfor kunne tegne sig 
for mere end 15% og C02 for mindre end 15%. Som følge af mængden af C02 vil det 
imidlertid stadig være nødvendigt at reducere C02 med over 10% for at kunne opfylde 
det overordnede mål på 15%. 
Dette er grunden til, at denne meddelelse navnlig er fokuseret på reduktionen i C02-
emissionerne. De særlige omstændigheder omkring de to andre gasser gøres der rede for i 
kapitel 6. 
Kommissionens arbejdsdokument, der er udarbejdet sideløbende med denne meddelelse, 
indeholder en mere omfattende teknisk og økonomisk gennemgang af grundlaget for EUs 
forhandlingsposition og forklarer mere detaljeret, hvor de nødvendige reduktioner i 
drivhusgasemissionerne ventes at ville finde sted, de sandsynlige økonomiske 
konsekvenser af foranstaltningerne og de virkemidler, der kan anvendes til deres 
-2-
gennemførelse. Heri gøres også rede for en række EU-forslag, som, når de er vedtaget, vil 
fremme reduktionen i drivhusgasemissionerne. 
I nærværende meddelelse gennemgås EUs forhandlingsposition for år 2010, som har 
været brændpunktet i den internationale debat, og som også er den vigtigste i en 
langsigtet klimastrategi. Det er vigtigt at huske, at en hvilken som helst strategi til 
beskyttelse af det globale klima må stile mod at knække den stigende kurve i 
drivhusgasemissionerne. Dette langsigtede mål kan nås, hvis der sættes ind nu. 
2. Hvorfor er det nødvendigt at sætte ind nu? 
Den første partskonference under klimakonventionen, der blev holdt i Berlin i april 1995, 
besluttede at indlede forhandlinger om industrilandenes forpligtelser til at begrænse og 
reducere drivhusgasemissionerne i årene efter 2000. EU har hele tiden været en varm 
fortaler for Berlin-mandatet. Den 2. vurderingsrapport fra det Mellemstatslige Panel for 
Klimaændringer (IPCC), der blev offentliggjort i begyndelsen af 1996, bekræfter det 
synspunkt - som også deles af EU - at det er vigtigt hurtigst muligt at påbegynde de 
ændringer i produktions- og forbrugsmønstrene, der er en forudsætning for den 
langsigtede reduktion i de globale drivhusgasemissioner, som det langsigtede mål med 
klimakonventionen indebærer. EU har erkendt, at der i modsat fald vil kunne blive tale 
om skadelige konsekvenser på lang sigt, eftersom samfundet har behov for en realistisk 
tidshorisont, således at ændringerne kan gennemføres på en åben og gennemsigtig måde. 
Mens forhandlingerne om klimakonventionen i begyndelsen af 1990'erne hvilede på 
forsigtighedsprincippet (der bør sættes ind, selv om der ikke foreligger noget endegyldigt 
bevis på skadelige virkninger), går den 2. vurderingsrapport et skridt videre, idet det 
erkendes, at de videnskabelige data synes at vise, at der er en "skelnelig antropogen 
indvirkning" på det globale klima. De globale problemer som følge af klimaændringer vil 
kunne få betydelige negative konsekvenser for verdens landbrugsproduktion og 
-produktivitet, mindsket biologisk mangfoldighed, tab af landområder og heraf følgende 
befolkningsmigration samt en stigning i antallet af vektorbårne sygdomme. Skaderne kan 
ventes at blive forholdsmæssigt værre i udviklingslandene. 
Det er vigtigt at understrege, at de videnskabelige data om klimaændringer (herunder 
forskning, der er omtalt i, eller som er påbegyndt efter den seneste rapport fra IPCC) 
viser, at der vil kunne blive tale om uacceptable sociale, økonomiske og økologiske 
konsekvenser i de kommende årtier. En strategi baseret på forsigtighedsprincippet er 
derfor rigtig. Endvidere vil de ventede negative konsekvenser af klimaændringerne for en 
stor del ramme lande, som kun i lille udstrækning har været med til at forårsage 
problemet, og som ikke har tilstrækkelige finansielle midler til at udbedre eventuelle 
skader. Hvis industrilandene ikke sætter ind nu for at afbøde klimaændringerne, vil de 
kommende generationer ikke blot skulle blot afholde omkostningerne som følge af 
klimaændringerne, men de økonomiske omkostninger ved at begrænse emissionerne 
risikerer at blive meget større, eftersom der vil være kortere tid til at foretage de 
nødvendige tilpasninger. 
En særlig grund til at sætte hurtigt ind med en reduktion af C02-emissionerne er den 
lange tidsramme, der behøves, inden de politiske beslutninger slår igennem på 
emissionerne. Mange "traditionelle" miljøproblemer kan løses relativt hurtigt med "end-
of-pipe"-foranstaltninger eller ændringer i den bestående teknologi: f.eks. mindskelse af 
S02-emissionerne, fjernelse af bly fra benzin eller nedtrapning af CFC. Dette er ikke 
tilfældet med C02. 
Da C02-emissionerne hænger sammen med brugen af fossilt brændsel (kul, olie, gas), og 
da der endnu ikke findes nogen økonomisk acceptabel teknologi til fjernelse af C02, 
består den eneste udvej i at ændre strukturer, processer, udstyr og adfærd, der indebærer 
direkte eller indirekte anvendelse af fossilt brændsel. På grund af den langsigtede 
karakter af investeringer i transport- og energisektoren, og da mange energiforbrugende 
varer (f.eks. biler og køleskabe) har en relativ lang levetid, kræver gennemførelse af en 
C02-strategi en meget længere tidsramme end de fleste andre miljøproblemer. 
Som det forklares nærmere i kapitel 7, er en hurtig indsats fra industrilandene også 
nødvendig for at begrænse væksten i drivhusgasemissionerne fra udviklingslandene. 
Dette problem ventes at få voksende betydning i de kommende år. 
3. Mulighederne for at reducere C02-emissionerne 
Alle C02-reduktionsmulighederne koster penge, og jo mere samfundet er rede til at 
betale, jo flere muligheder er der for at reducere emissionerne. Af de forskellige mulige 
foranstaltninger til at reducere drivhusgasemissionerne, enten gennem investeringer i 
nuværende effektive teknologier eller anvendelse af nye tekniske metoder og 
fremgangsmåder, tages der i denne meddelelse kun hensyn til foranstaltninger, der ventes 
at være politisk acceptable. Dvs. at reduktionsmulighederne ikke må indebære for høje 
omkostninger og ikke have uacceptable samfundsmæssige og fordelingsmæssige 
konsekvenser. Disse emissionsreduktionsmuligheder har været gennemgået i en lang 
række undersøgelser i de seneste år, og spørgsmålet om, hvordan dette potentiale kan 
realiseres, har spillet en væsentlig rolle i forberedelserne i EU til forhandlingerne om en 
klimaprotokol. 
Til analysen af reduktionsmulighederne i de forskellige erhvervssektorer i EU anvendes 
præ-Kyoto-scenariet i tabel I som reference. Det forudsætter en 8% stigning i de samlede 
C02-emissioner frem til 2010 i forhold til 1990, forudsat at der ikke træffes yderligere 
nye foranstaltninger. 
Tabel I - C02-emissionernes fordeling på de forskellige sektorer - i mio. tons 
Sektor/år 
Transport 
Industri 
Energiindustri 
husholdning/service 
-sektoren 
El/varmeproduktion 
Emissioner i alt 1990 
743 
626 
141 
654 
1036 
3200 2010 
1032 
532 
158 
680 
1057 
3459 Stigning/fald i % 
+39% 
-15% 
+12% 
+4% 
+2% 
+8% 
Kilde: Præ-Kyoto-scenario baseret på Eurostat-data (omfatter ikke marin bunkerolie i 
international transport, men omfatter international lufttransport) 
-4 
Tabel I viser, at det vil være vigtigt at tage fat på transportsektoren, hvor tendensen til 
vedvarende stærk vækst vil gøre det vanskeligt at opfylde emissionsreduktionsmålet. 
Tabel I viser en 39% stigning i C02-emissioneme fra transportsektoren mellem 1990 og 
2010, hvoraf en stor del vil komme fra vej- og lufttransporten. I denne sammenhæng er 
det vigtigt at bemærke, at da energipriserne for de endelige brugere i transportsektoren er 
højere end andre steder i erhvervslivet, er der behov for målrettede foranstaltninger til at 
udbedre markedsmæssige mangler og manglende effektivitet i transportsektoren for at 
kunne realisere en betydelig reduktion til lave omkostninger. 
Rådet har allerede vedtaget et C02-emissionsmål, som svarer til en forbedring i den 
gennemsnitlige brændstoføkonomi for nye biler på markedet på omkring 30% frem til år 
2005. Ved køb af bil tages der ikke fuldt ud hensyn til den fremtidige 
brændstofanvendelse. Bilernes brændstoføkonomi kan imidlertid forbedres til lave 
omkostninger med den allerede foreliggende teknologi. Kommissionen har drøftelser i 
gang med bilindustrien om muligheden for at indgå en effektiv og gennemsigtig 
miljøaftale, hvori industrien forpligter sig til at reducere C02-emissionerne fra biler. 
Andre elementer i strategien er afgiftsforanstaltninger og mærkning af brændstoføkonomi 
som middel til at påvirke bilmarkedet. 
Den mangelfulde gennemførelse af det indre marked for jernbanetransport og de fortsatte 
hindringer for intermodal transport er andre eksempler på effektivitetsmangler i 
transportsektoren, som ligeledes indebærer billige energibesparelser, hvis manglerne 
udbedres. Kommissionen har allerede foreslået en række foranstaltninger til løsning af 
disse problemer. F.eks. ventes liberaliseringen og effektiviseringen af EUs jernbaner at 
mindske transportomkostningerne og øge servicekvaliteten og herved tiltrække en del af 
vejtransporten. Ligeledes må det ventes, at det handlingsprogram, Kommissionen har 
foreslået i sine meddelelser om "Borgernes netværk vedrørende forbedring af den 
offentlige transport og vedrørende intermodal godstransport, vil føre til øget anvendelse 
af alternativer til vej- og lufttransport". 
Endelig skulle foranstaltninger til forbedring af prissætning på transport, som foreslået af 
Kommissionen, kunne forbedre transporteffektiviteten, både inden for samme 
transportform og på tværs af de forskellige transportformer. 
Det er klart, at disse foranstaltninger kræver betydelige tilpasninger i transportsystemet, 
men de stiller også betydelige miljømæssige, transportmæssige og økonomiske fordele i 
udsigt. Kommissionen er i færd med at udarbejde en rapport om en strategi til 
afdæmpning af væksten i C02-emissionerne fra transportsektoren, som vil blive vedtaget 
i den nærmeste fremtid. 
For industrisektorens vedkommende er der for de forskellige undersektorer tale om 
meget varierende tal for energiintensitet og C02-emissioner. De mest energiintensive 
sektorer, navnlig dem, der er udsat for international konkurrence, lægger generelt stor 
vægt på energieffektivitet - af indlysende økonomiske grunde, herunder navnlig de lavere 
energipriser for de internationale konkurrenter. For andre industrisektorer har dette 
spørgsmål mindre betydning. Dette skyldes diverse markedshindringer samt de lave 
energipriser på verdensmarkedet, som har gjort sig gældende i mere 10 år. Selv om de 
direkte C02-emissioner fra industrien efterhånden tegner sig for en relativt mindre del af 
de samlede emissioner, viser tallene fra flere medlemsstater, at emissionerne stadig kan 
-5-
reduceres yderligere i de fleste sektorer. Hollændernes gennemførelse af en ca. 2% årlig 
forøgelse af energieffektiviteten siden 1990, som led i forhandlede aftaler, er således et 
overbevisende eksempel herpå. 
Elsektoren spiller en nøglerolle i kampen mod klimaændringer. Dette erkendes både af 
elforsyningsindustrien, medlemsstaternes myndigheder og Kommissionen. 
Kommissionen har sammen med Eurelectric og andre interesserede parter foretaget en 
tilbundsgående undersøgelse af elektricitetssektorens bidrag til både bæredygtig 
udvikling og reduktion af drivhusgasserne. Her anses udvikling af energitjenesteydelser 
for at være af afgørende betydning, og dette vil, sammen med forbedret 
forsyningsteknologi, øget overgang til andre brændstoffer og øget brug af ikke-fossile 
brændstoffer, føre til en betydelig sænkning i emissionsniveauerne. 
Elsektorens reduktionspotentiale hidrører både fra øget effektivitet i slutanvendelserne, 
hvilket mindsker den samlede efterspørgsel, og øget produktionseffektivitet. 
Med hensyn til slutanvendelsen af el er der mange forskellige måder til at forbedre 
effektiviteten både i industrisektoren, boligsektoren og servicesektoren. Køleskabe, 
datamaskiner, fjernsyn, vaskemaskiner og lyspærer er kun nogle få eksempler, hvor den 
allerede udviklede teknologi vil give mulighed for det samme serviceniveau med langt 
mindre energiforbrug. Også elmotorer, der i vid udstrækning bruges i industrien, kan 
forbedres. EU har allerede udviklet en obligatorisk ordning for energimærkning for de 
vigtigste "hvidevarer" og obligatoriske normer for forbedret effektivitet for 
køleskabe/frysere. Kommissionen har for tiden forhandlinger i gang om normer for et 
større antal produkter med de pågældende industrisektorer. 
På forsyningssiden var den termiske virkningsgrad for de bestående fossilt brændsel 
fyrede kraftværker i EU på ca. 38% i 1994 sammenlignet med nye kraftværker, som 
typisk har en termisk virkningsgrad på eller endog over 50%. Der er derfor mulighed for 
at mindske C02-emissionerne ved at fremskynde nedlukningen af gamle kraftværker. 
Yderligere reduktioner kan nås ved at skifte fra kul til naturgas, som planlagt i flere 
medlemsstater. Kombineret varmekraftproduktion vil yderligere øge 
reduktionsmulighederne. Det anslås, at man ved at øge varmekraftproduktionens bidrag 
til EUs elproduktion fra 9% til 18% vil kunne spare op til 150 mio. tons C02 i 2010. 
Kommissionen mener, at en fordobling af de vedvarende energiformers andel i EUs 
energiforbrug fra de nuværende 6% af det samlede energiforbrug til 12% i 2010 er et 
realistisk mål og samtidig en udfordring for elindustrien. Vindenergi og øget anvendelse 
af biomasse til elfremstilling er de mest konkurrencedygtige anvendelsesområder for 
vedvarende energi. En forudsætning for at nå de 12% synes at være, at mindst halvdelen 
af stigningen i anvendelsen af vedvarende energi finder sted i elsektoren. Tallene fra 
Danmark, hvor den installerede vindenergikapacitet nærmer sig 1.000 MW og dermed 
tegner sig for ca. 5% af elforbruget, er et overbevisende eksempel på, at Kommissionens 
målsætning ikke er urealistisk. I en nylig grønbog fra Kommissionen understreges det, at 
realiseringen af dette potentiale vil kræve slagkraftige foranstaltninger, såsom åbning af 
elnettet for vedvarende energi, pligt til at anvende vedvarende energi, øget betaling for 
vedvarende energi og finansieringsteknik til støtte for vedvarende energi. En kommende 
hvidbog, ledsaget af en omfattende og detaljeret handlingsplan, vil gøre rede for 
Kommissionens politik til fremme af vedvarende energi. Den ventes offentliggjort inden 
årets udgang. 
De fleste af de muligheder for emissionsreduktion, der er opstillet i Kommissionens 
arbejdsdokument, har allerede, i hvert fald på kvalitativt plan, været accepteret i flere år. 
Endvidere har den teknologiske udvikling på visse områder øget potentialet eller 
mindsket omkostningerne ved en række tekniske løsninger. Det er imidlertid skuffende, 
at anvendelsen af den lettest tilgængelige, klimavenlige teknologi har været beskeden. 
Dette kan for en stor del forklares ved lave energipriser og forventninger om en 
fortsættelse af denne tendens. En anden del af forklaringen er, at både industrien og de 
private forbrugere i højere grad viger tilbage for forudgribende investeringer end for de 
samlede omkostninger på lang sigt. Som følge heraf er der stadig store muligheder for at 
mindske drivhusgasemissionerne uden eller til lave omkostninger, selv om 
omkostningerne til de forskellige foranstaltninger varierer betydeligt. 
Konklusion: 
Hvor stor en del af dette tekniske reduktionspotentiale der kan udnyttes, afhænger således 
af, hvorvidt de økonomiske, sociale og politiske omkostninger kan accepteres. De 
hidtidige undersøgelser viser, at der er tekniske muligheder for at mindske C02-
emissionerne med 800 mio. tons. Dette ville være tilstrækkeligt til at nå en 15% 
reduktion i C02-emissionerne i 2010 i forhold til 1990, i stedet for den 8% stigning i 
disse emissioner, som fremgår af scenariet for et passivt forløb i tabel I. Hvis dette 
teknisk realiserbare reduktionspotentiale udnyttes med den rette blanding af 
omkostningseffektive foranstaltninger, kan det både blive økonomisk gennemførligt og 
politisk acceptabelt. 
Tabel II indeholder overslag over C02-reduktionsmulighederne for de vigtigste sektorer i 
EU: reduktioner på ca. 300 mio. tons i elsektoren, 180 mio. tons i transportsektoren, 200 
mio. tons i sektorerne for endelig anvendelse og 100 mio. tons fra vedvarende energi. 
Kommissionen understreger, at disse C02-reduktioner vil være en udfordring for de 
politiske beslutningstagere. Tallene svarer til gennemførelsen af en række politikker og 
foranstaltninger i lighed med dem, der gøres rede for i det følgende kapitel. For hver 
delsektor afhænger reduktionspotentialet af den nærmere udformning af de pågældende 
foranstaltninger. 
Kommissionens arbejdspapir gør nærmere rede for, hvilke foranstaltninger der skal 
træffes for at udnytte disse C02-reduktionsmuligheder. 
Tabel II Overslag over potentielle C02-emissionsreduktioner (mio. tons C02) pr. 
sektor i EU 
Sektor Emissionsreduktionsmulighed 
Transport, hvoraf 180 
personbiler 100 
intermodal transport 50 
andre foranstaltninger 30 
Industri 100 
Energiindustri 20 
Husholdning/servicesektor 100 
Vedvarende energi/varme 100 
Elfremstilling, hvoraf 300 
skift fra fossilt brændsel 50 
kraftvarmeproduktion/termisk virkningsgrad 150 
vedvarende energi/el 100 
I ALT | 800 
4. Elementerne i en klimastrategi 
En succesfuld klimastrategi skal være omfattende, omkostningseffektiv, teknisk og 
politisk gennemførlig og undgå negative sociale eller regionale bivirkninger fra den 
politik, der anvendes til strategiens gennemførelse. Denne meddelelse tager ikke sigte på 
at opstille en sådan strategi i detaljer, men søger at opridse mulige elementer i en 
succesfuld strategi. Der kan først udvikles en fuldstændig strategi, når resultaterne af 
Kyoto-mødet kendes. 
En EU-strategi skal opfylde de foreløbige mål, men skal også indlede en proces for 
teknologiske og adfærdsmæssige ændringer, som kan dæmpe væksten i 
drivhusgasemissionerne og få dem ind på et bæredygtigt spor, der kan føre til fortsatte 
reduktioner frem til og efter år 2010. Dette indebærer, at der gøres en indsats for både at 
mindske emissionerne fra erhvervslivet og væksten i efterspørgslen efter varer og 
tjenesteydelser, som forårsager stigningen i drivhusgasemissionerne. 
At vælge den rette strategi med den rette sammensætning af virkemidler er ikke blot 
vigtigt fra en teknisk eller økonomisk synsvinkel - det er selve kernen i den politiske 
indsats for at beskytte det globale klima. Ved udviklingen af denne strategi må vi sikre, at 
indsatsen gøres på rette måde - både for at sikre en omkostningseffektiv strategi og for at 
undgå, at strategien far negative sociale, regionale eller urimelige/uretfærdige 
bivirkninger. 
Kommissionen er derfor overbevist om, at en sammenfattende strategi, der forener alle 
disse elementer, er en absolut førsteprioritet. Kommissionen har allerede forelagt en 
række forslag, herunder: 
8-
en meddelelse - Den energimæssige dimension af klimaændringerne1 - og Rådets 
konklusioner, hvori det opfordrer Kommissionen til at forelægge et 
handlingsprogram for løsning af klimaproblematikken i energisektoren inden for 
rammerne af fælles og samordnede foranstaltninger 
forlængelse af SAVE II til år 2000 med et budget på 45 mio. ECU og forslag til et 
ALTENER li-program 
- forslag vedrørende rationelle planlægningsmetoder i forsynings- og 
efterspørgselskredsløbet 
- meddelelse om en strategi til reduktion af C02-emissionerne fra biler 
- forslag, fremsat som led i den fælles transportpolitik, med henblik på styrkelse og 
liberalisering af jernbanesektoren og anlæg af hurtige europæiske 
godstransportjernbaner, som kan fremme overgangen fra godstransport ad vej til 
j ernbanetransport 
- forslag til Rådets direktiv om omstrukturering af EF-bestemmelserne for 
beskatning af energiprodukter 
- forslag til det femte rammeprogram for FTU for tidsrummet 1998 til 2002 med et 
foreslået samlet budget på 16,3 mia. EU. 
Kommissionen er imidlertid overbevist om, at de forelagte og endnu ikke færdiggjorte 
forslag ikke er tilstrækkelige til at opfylde de mål, EU har foreslået. Den vil derfor, 
afhængigt af resultaterne af Kyoto, fremsætte yderligere forslag (hvoraf nogle allerede er 
opstillet i arbejdsprogrammet) med henblik på en mærkbar reduktion i C02, så EU kan 
gennemføre en strategi til opfyldelse af sine post-Kyoto-forpligtelser. Der kan blive tale 
om følgende yderligere forslag: 
et forslag, der tager sigte på en betydelig stigning i andelen af vedvarende 
energikilder i EUs energiforbrug frem til 2010, efter de retningslinjer, der er 
opstillet i Kommissionens grønbog om dette emne 
et forslag om en betydelig udvidelse af kraftvarmeproduktionens andel i EUs 
elproduktion frem til 2010 
- en række foranstaltninger vedrørende standardisering, harmonisering og ansvar til 
fremme af intermodal godstransport 
- revision af retningslinjerne for det transeuropæiske net med henblik på integrering 
af strategiske miljøhensyn 
- forslag med henblik på væsentlig forbedring af den termiske virkningsgrad i 
kraftværker; øget anvendelse af kraftvarmeproduktion ville være et uhyre effektivt 
middel til at forbedre den termiske virkningsgrad. 
KOM(97) 196 endelig udg. af 14.5.1997. 
Der kan endvidere udvikles en samlet indfaldsvinkel til fremme af bæredygtige 
forbrugsmønstre, der tjener de klimapolitiske mål. En sådan omlægning i forbrugernes 
adfærd kræver en betydelig indsats inden for forbrugeroplysning, og at levere den rette 
uddannelse, troværdig oplysning og rådgivning. 
En omfattende strategi kræver mange forskellige virkemidler. Traditionelle regulerende 
foranstaltninger vil spille en rolle i visse tilfælde (f.eks. forbud mod anvendelse af HFC 
til selvkølende dåser, strengere effektivitetsnormer for visse former for elektrisk udstyr). 
På mange områder er der imidlertid betydelige fordele forbundet med at give de 
forskellige erhvervssektorer større fleksibilitet. 
Økonomiske incitamenter - positive såvel som negative - kan sikre betydelig fleksibilitet 
og kan ofte give hurtigere resultater til langt færre omkostninger end traditionel 
regulering. 
I denne sammenhæng er det vigtigt at være klar over, at anvendelsen af fiskale 
incitamenter ikke altid indebærer højere afgifter totalt set. På områder, som allerede er 
underkastet afgifter, kan der skabes incitamenter gennem differentiering (som med blyfri 
benzin). Flyttes skattebyrden fra arbejde til energi- og kulstofintensiv produktion, er der 
tale om en indtægtsneutral mulighed, som vil kunne mindske de bestående hindringer og 
gøre det lettere for forbrugerne at acceptere omkostningseffektive teknologier. 
Nogle af de vigtigste opgaver vil bestå i at udforme og gennemføre foranstaltninger til 
forbedring af energieffektiviteten i eksisterende bygninger og udstyr. Den 
kalkulationsrente, der anvendes, er den samme, der anvendes i forbindelse med 
beslutninger om offentlige foranstaltninger. Den private kalkulationsrente kan naturligvis 
være højere. Af denne grund er der brug for foranstaltninger til at indsnævre forskellen 
mellem den sociale rentabilitet og den private rentabilitet, på grundlag af hvilken 
forretnings- og handelssektoren træffer investeringsbeslutninger. 
Der findes også andre markedsbaserede muligheder, såsom ændringer i fordelingen af 
statsstøtte. Den nuværende tendens til at afvikle støtte til energiprodukter, som f.eks. kul, 
bør videreføres og fremskyndes i tilfælde, hvor det kan medvirke til at reducere 
emissionerne. Samtidig kan der anvendes kortvarige og midlertidige subsidier til fremme 
af vedvarende energi og renere teknologi. 
Aftaler mellem myndighederne og bestemte industrisektorer. Disse giver i princippet 
industrien stor fleksibilitet til at gennemføre omkostningseffektive foranstaltninger. 
Kommissionen har allerede fremlagt en meddelelse om de rette betingelser for 
anvendelse af sådanne aftaler. 
De tekniske muligheder til opfyldelse af EUs emissionsreduktionsmål frem til 2010 er 
hovedsagelig baseret på allerede eksisterende teknologi, da mulighederne for at udforske 
og udvikle ny teknologi på så kort tid er begrænsede. Det er vigtigt at mindske 
omkostningerne ved den allerede eksisterende avancerede teknologi, da denne ikke altid 
er konkurrencedygtig. 
Endvidere er der behov for socioøkonomisk forskning for at få større indsigt i de forhold, 
der hindrer anvendelsen af den allerede foreliggende renere teknologi, og i de 
organisatoriske aspekter ved integrering af ny teknologi. Der skal også forskes i de 
-10-
økonomiske virkemidlers konsekvenser på både mikroniveau og sektorniveau og i 
betingelserne for adfærdsændringer (herunder forbrugsmønstre). 
Med hensyn til FTU er det meget vigtigt at understrege behovet for fortsat målrettet 
forskning, som vurderer de socioøkonomiske og økologiske konsekvenser af 
klimaændringerne (navnlig på regionalt plan) og baner vej for tekniske løsninger til at 
reducere drivhusgasserne efter år 2010 og til at afhjælpe mulige negative virkninger. En 
sådan forskningsindsats vil også kunne fremme EUs konkurrencedygtighed og øge 
chancerne for EU-eksportører af denne teknologi. 
Vi har ovenfor gennemgået en lang række muligheder for at reducere emissionerne i EU. 
Der kræves imidlertid en betydelig indsats for at udnytte dette potentiale og mindske 
emissionerne, navnlig hvis det skal ske hurtigere end den normale udskiftning af udstyr. 
Der er ikke noget virkemiddel, som alene vil være tilstrækkeligt til at opfylde EUs 
emissionsmål. Der behøves en kombination af forskellige virkemidler. 
For en hvilken som helst politik eller strategi må man derfor sikre sig det bredest mulige 
samarbejde og den størst mulige accept fra alle berørte parter: regering, industri, 
fagforeninger og offentligheden. Hvis der i de næste 13 år skal gennemføres en samlet 
reduktion på 15% i en drivhusgasemissionerne i EU, vil det indebære betydelige 
omskiftelser i adskillige sektorer og regioner i Europa. Der bør lægges vægt på 
foranstaltninger, der fremmer beskæftigelse og økonomisk vækst. 
Liberalisering fører normalt til større effektivitet, men fremmer ikke specielt 
investeringer, der giver afkast på lang sigt snarere end på kort sigt. Globaliseringen af 
kapitalmarkederne har været ledsaget af forventninger om hurtige afkast af den 
investerede kapital. Der er imidlertid tale om længere tilbagebetalingsperioder for 
investeringer i mere omkostningseffektive foranstaltninger til reduktion af C02. Dette 
problem bør løses på politisk plan som led i gennemførelsen af den fremtidige strategi. 
For at få investorerne til at investere i omkostningseffektive foranstaltninger, skal de 
have sikkerhed for, at der fra politisk hold er et fast tilsagn om at reducere emissionerne. 
Foranstaltninger til at knække den stigende tendens i emissionerne skal angribe 
problemet fra to sider. De skal mindske emissionsintensiteten fra relevante 
erhvervsaktiviteter, og de skal afdæmpe efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser, der 
indebærer emission af drivhusgasser. En strategis miljøsucces vil derfor afhænge af, om 
disse foranstaltninger kan medføre de nødvendige teknologiske og adfærdsmæssige 
ændringer. Foranstaltningernes politiske, økonomiske og sociale succes vil afhænge af 
følgerne heraf i økonomisk og fordelingsmæssig henseende. I dette øjemed bør der 
lægges vægt på en minimumsomkostningsstrategi, baseret på en flerstrenget taktik for så 
vidt angår drivhusgasser, sektorer og lande. Denne taktik er endnu ikke nærmere 
udformet. 
5. Økonomiske konsekvenser 
Selv en omfattende strategi baseret på de mindst mulige omkostninger har sin pris. 
Produktionsprocesserne og produkterne skal tilpasses for at blive mindre forurenende 
eller brændsels- og energiforbrugende, der skal udvikles nye teknologier, 
videreformidling af de allerede udviklede renere teknologier skal fremskyndes, 
udskiftning af gamle og forureningstunge produktionsanlæg med mere moderne og 
-11-
miljøvenlige anlæg skal fremskyndes, og forbrugsmønstre og -vaner skal ændres. Alt 
dette indebærer omkostninger: ressourceomkostninger til udvikling og gennemførelse af 
ny teknologi, tilpasnings- og fordelingsomkostninger i forbindelse med tilpasningen til 
ændrede forsynings- og efterspørgselsbetingelser og en ændret efterspørgsels- og 
forsyningsdynamik såvel som andre velfærdsomkostninger forårsaget af regeringsindgreb 
i produktions- og forbrugsmønstrene med henblik på at begrænse 
drivhusgasemissionerne. Alt dette gør gennemførelsen af en sådan politik til en stor 
udfordring. 
De fleste af de ovennævnte omkostninger vil imidlertid, i hvert fald delvist, blive 
udlignet med omkostningsbesparelser: investeringer i mere brændsels- og energieffektive 
produktionsprocesser og produkter vil medføre brændsels- og energibesparelser2; 
reduktion i overdreven brug af gødningsstoffer i landbruget vil mindske 
ressourceomkostningerne. En reduktion i efterspørgslen efter forurenende produkter og 
tjenesteydelser frigør endvidere finansielle ressourcer til alternative anvendelser. Jo 
videre anvendelse emissionsreducerende teknologi far, jo større sandsynlighed vil der 
være for skalaøkonomi og en deraf følgende betydelig mindskelse i bekæmpelses- og 
ressourceromkostningerne, hvilket igen vil kunne føre til en positiv multiplikatoreffekt. 
De fleste foranstaltninger vil have sekundære fordele: en mindskelse i anvendelsen af 
gødningsstoffer i landbruget vil også gavne grundvandet; mindsket efterspørgsel efter 
transporttjenester vil også forbedre luftkvaliteten, mindske støj, overdreven trafiktæthed 
og trafikuheld, og ved at mindske brændstofforbruget bidrager vi til at bekæmpe 
forsuringen. Det er vanskeligt nøjagtigt at beregne de samlede miljøfordele som følge af 
undgåede miljøskader (med dertil knyttede sociale og økonomiske fordele) forårsaget af 
klimaændringer. Det er imidlertid vigtigt at tage disse fordele med i den samlede 
vurdering. 
Omkostninger 
En beregning af nettoomkostningerne ved en strategi til bekæmpelse af 
drivhusgasemissionerne kræver detaljerede og pålidelige oplysninger om 
bekæmpelsesomkostningerne, om muligt for de enkelte virksomheder, for hele 
økonomien og for alle de relevante drivhusgasser. Endvidere skal der sættes tal på 
omfanget og virkningerne af produktions- og forbrugsmønstrenes tilpasning, ligesom 
velfærdsomkostningerne som følge af indgreb i produktions- og forbrugsmønstrene skal 
kvantificeres. 
Det samme gælder modregningen af omkostningsbesparelser og bivirkninger. Endelig er 
de forskellige omkostningskomponenter, herunder udlignende omkostningsreduktioner 
og ressourcebesparelser, ikke nødvendigvis de samme for de forskellige sektorer, 
regioner eller tidsrum. Der kræves typisk betydelige investeringer i 
bekæmpelsesteknologi eller ændringer i efterspørgselsmønstrene, før det resulterer i 
Udskiftning af et gammelt kulfyret kraftværk med et anlæg baseret på kombineret 
gasturbineproduktion er normalt gunstig for både miljøet og kraftværket; investering i en bil med 
forbedret brændstofeffektivitet indebærer ingen yderligere omkostninger i bilens levetid for bilejeren i 
Europa, så længe investeringsomkostningerne til den effektivitetsforbedrende teknologi ikke er for 
høje. 
12-
færre ressourceomkostninger, positive bivirkninger og primære fordele. Endvidere er de 
sektorer og virksomheder, der tilvejebringer bekæmpelsesteknologi eller som drager 
nytte af ændrede forbrugsmønstre, ikke de samme, som skal investere i renere 
produktion. 
Vi har ikke adgang til tilstrækkelige oplysninger på dette område. Der er imidlertid gjort 
mange bestræbelser på at kvantificere de samlede omkostninger ved en reduktionspolitik. 
Disse beregninger er baseret på bottom-up og top-down-fremgangsmåder og bygger ofte 
på ufuldstændig information, forenklede forudsætninger og tager kun hensyn til dele af 
økonomien og de økonomiske virkninger. På trods heraf kan de give et foreløbigt, 
omtrentligt indtryk af, hvad der står på spil udtrykt i penge. 
For en 15% reduktion i C02-emissionerne i forhold til 1990 varierer beregningerne af de 
direkte gennemførelsesomkostninger til nedbringelse af energiforsyninger/efterspørgsel3 
fra ca. 15 mia. ECU til ca. 35 mia. ECU årligt frem til 2010. Dette svarer stort set til 0,2 
og 0,4% af BNP i 2010. Denne beregning er udelukkende baseret på C02, da medregning 
af methan og nitrogenoxid ikke ventes at ville ændre billedet drastisk4. En 
omkostningseffektiv strategi, der omfatter flere drivhusgasser, vil endog kunne koste 
noget mindre. Det lave omkostningstal forudsætter, at en del af reduktionen kan 
virkeliggøres til ingen eller lave nettoomkostninger, dvs. at ressourceomkostningerne ved 
indførelse af mere effektive bekæmpelsesteknologier ventes at blive (næsten) fuldstændig 
udlignet som følge af brændstof- og energibesparelser. De lave omkostningsberegninger 
forudsætter også, at de politiske beslutningstagere er i stand til at gennemføre 
omkostningseffektive løsninger til reduktion af C02-emissionerne, dvs. at gennemføre 
den form for foranstaltninger, der kan opfylde reduktionsmålet til de mindst mulige 
omkostninger. Dette indebærer, at C02 reduceres med de mængder og i de lande og de 
sektorer, hvor det kan gøres billigst. 
Figur 1 viser de årlige direkte gennemførelsesomkostninger (i 2010) som funktion af 
emissionsreduktionen i forhold til 1990. En 15% reduktion i forhold til 1990 vil, hvis den 
realiseres til de mindst mulige omkostninger, kunne koste mellem 15 og 30 mia. ECU, 
afhængigt af den anvendte model. POLES-beregningerne viser omkostninger på 30 mia. 
ECU (35 mia. ECU, hvis reduktionen ikke er baseret på de mindst mulige omkostninger). 
Omkostningerne er også høje, fordi POLES-modellen forudsætter en 15% stigning i 
C02-emissionerne (8% stigning i præ-Kyoto-scenariet). Resultaterne af PRIMES-
modellen gælder kun for reduktioner i emissionsniveauet på op til 12%. Hvis disse 
resultater ekstrapoleres til en 15% reduktion i emissionsniveauet, giver det den samme 
omkostningsvariation som i de andre modeller. 
3 Kommissionens arbejdsdokument indeholder nærmere oplysninger om dette og det følgende. 
4 Kommissionens arbejdsdokument indeholder nærmere oplysninger herom. 
-13-
mia ECU pr. år 40 
35| 
i 
30 I 
25 
20 
15 1 
10 i 
5 
0 Figur 1. Årlige direkte omkostninger i 2010 
r#* 
15 11 4 1redu"ålonf%iforhold8«! 19Vè--12 ~14 -""5 "17 -18 
Jjaslsllnlen... , 
POLES PRIMES^ CRASH91 
Beregningerne forudsætter kalkulationsrenter på 8%5 og er baseret på eksisterende teknologi. 
Ny teknologi og udnyttelse af betydelig skalaøkonomi kan, når der viser sig muligheder for 
hurtigtvoksende markeder for denne teknologi, mindske bekæmpelsesomkostningerne. 
Resultater fra IPPCs arbejde har endvidere for nylig bekræftet, at fælles gennemførelse (joint 
implementation) vil kunne mindske de samlede omkostninger betydeligt (op til 50%). 
Kommissionen har været en varm fortaler for fælles gennemførelse i 
protokol forhandlingerne, og der er tegn på, at der i visse industrilande, som f.eks. de 
associerede lande, er et relativt billigt C02-reduktionspotentiale. 
Også salg af emissionsrettigheder giver mulighed for samlede omkostningsreduktioner. Det 
er imidlertid vigtigt, at en eventuel ordning for salg af emissionsrettigheder sikrer, at de 
overordnede reduktionsmål opfyldes. 
Der er større usikkerhedsmomenter i vurderingen af de makroøkonomiske virkninger. Mens 
de direkte statiske virkninger, som følge af højere ressourceomkostninger, er negative, er de 
samlede konsekvenser, under hensyntagen til den sædvanlige multiplikatoreffekt, langt 
vanskeligere at forudsige og afhænger i vid udstrækning af den førte politik. Kommissionens 
arbejdsdokument omtaler forskellige undersøgelser af de samlede omkostninger. Ikke alle 
undersøgelserne tager udgangspunkt i en 15% reduktion frem til 2010. Beregningerne i de 
foreliggende undersøgelser varierer fra en positiv indvirkning på BNP på tæt ved 1% til en 
negativ indvirkning på op til 1,5%. Dette indebærer, at det absolutte BNP-niveau vil kunne 
være 1,5% lavere med end uden en klimapolitik. Disse bemærkninger er i tråd med en nylig 
rapport fra World Resources Institute (WRI) og med den 2. vurderingsrapport fra IPPC. Der 
Poles- og Primes-resultaterne er baseret på en kalkulationsrente på 8% og CRASH91 på 5-8% 
(afhængigt af land). Det er disse kalkulationsrenter, der sædvanligvis anvendes i forbindelse med 
myndighedernes beslutningsprocesser. Tilsvarende kalkulationsrenter anvendes i Auto/olie­
programmet og i forsuringsstrategien og anbefales af internationale organisationer som f.eks. OECD. 
Private kalkulationsrenter kan naturligvis være højere. 
14-
kan blive tale om positive virkninger, hvis indtægterne af kulstof/energi-afgifterne (eller af 
emissionsrettigheder) anvendes effektivt, f.eks. til at mindske arbejdskraftomkostningerne 
for arbejdsgiverne eller til investeringsfremmende skattelempelser. 
Det er vigtigt at bemærke, at er ingen af omkostningstallene, på trods af visse 
usikkerhedsmomenter, er foruroligende høje i forhold til det samlede BNP eller i forhold til 
den forventede vækst på 50% i BNP mellem 1990 og 2010. 
EUs klimapolitik hviler på den forudsætning, at andre industrilande afgiver lignende tilsagn 
om at nedskære drivhusgasemissionerne. Hvis kun EU gør en indsats, vil ændringerne i 
industristrukturen og omkostningerne blive langt større. Energiintensive virksomheder ville 
etablere sig uden for EU. Endvidere ville energiforbruget nok kunne falde i EU, men stige 
andre steder (eftersom de globale energipriser ville falde). Som et resultat heraf ville C02-
emissionerne i resten af verden stige ("kulstof-lækage"), hvilket delvis ville tilintetgøre EUs 
bestræbelser på at mindske de globale emissioner. 
Fordele 
Fordelene ved en hvilken som helst klimastrategi er vanskelige at beregne i penge. Dette 
skyldes navnlig, at klimaændringerne er globale og tidsmæssigt strækker sig over flere 
generationer. Yderligere komplikationer skyldes vanskeligheden ved økonomisk 
værdisætning af miljø og sundhed. 
Fordelene, både primære og sekundære, ved emissionsreduktioner er ofte mindre 
iøjnefaldende, og i de ovennævnte omkostningsberegninger overses de positive økonomiske 
primære og sekundære fordele ved, at mindre luftforurening giver færre skader. 
Beregningerne af de primære (klima) fordele afhænger af de tilgrundliggende forudsætninger 
med hensyn til kalkulationsrenter, klimafølsomhed, referencegrundlaget for emissionerne og 
den betydning, der tillægges skader i udviklingslandene. Medtages alle disse faktorer, vil de 
globale fordele ved en 15% reduktion i C02-emissionerne i EU kunne ligge mellem 0,3 og 
101 mia. ECU/år. 
Disse beregnede fordele gælder verden som helhed, og kun en del af dem vil komme EU til 
gode. Den store variation i beregningerne af fordele afhænger først og fremmest af den 
værdi, der tillægges skader, der vil kunne indtræde i en fjern fremtid. Hvis denne værdi 
sættes meget højt (kalkulationsrente på nul), beregnes skader i fremtiden lige så dyrt som 
skader nu. Hvis værdien er lav (f.eks. en kalkulationsrente på 10%), vil værdien på skader til 
100 mio. ECU om 50 år være mindre værd end 1 mio. ECU nu. Der er i det væsentlige tale 
om et politisk valg. 
Beregningen ovenfor omfatter endnu ikke de undgåede skadesomkostninger (sekundære 
fordele) som følge af reduktionen i andre forurenende stoffer. Denne strategi vil ikke blot 
reducere drivhusgasserne, men også svovldioxid, nitrogenoxider, svovl og partikler med 
mindst 15-25%. De heraf følgende fordele (hovedsagelig sundhed, landbrug og skader på 
infrastrukturer) kan beregnes til mindst 11-32 mia. ECU. Endvidere ville reduktionen i 
C02-emissionerne også nedskære de årlige gennemførelsesomkostninger ved 
Kommissionens foreslåede forsuringsstrategi med mindst 4 mia. ECU pr. år. 
Det er vanskeligt at sætte tal på de samlede (primære og sekundære) fordele ved 
reduktionen i drivhusgasserne. De foreliggende beregninger viser tal fra 15 til 137 mia. 
-15-
ECU pr. år. Disse beregninger kombineret med de direkte gennemførelsesomkostninger 
synes at vise, at den foreslåede emissionsreduktion vil kunne indebære nettofordele, hvis 
skader i en fjern fremtid tillægges høj værdi. 
En samlet forbedring af ressourcefordelingen, f.eks. gennem omstrukturering af 
skattesystemerne, vil kunne fa samlede positive virkninger på beskæftigelsen. C02-
emissionsreduktioner opnås ofte med relativt arbejdskraftintensive løsninger, f.eks. kan 
importerede brændstoffer erstattes med indenlandsk producerede 
bekæmpelsesteknologier. Skønt denne udvikling er vanskelig at sætte tal på, bør den 
spille en vigtig rolle i den nærmere udformning af en klimastrategi efter Kyoto. 
Endelig må fordelene ved en kollektiv indsats, først og fremmest fra industrilandenes 
side, understreges. I mangel heraf skulle EU bære de fulde omkostninger alene, samtidig 
med at andre lande ville nyde godt heraf uden at have bidraget til løsningen. Med en 
samordnet indsats sikres det, at miljøomkostningerne og -fordelene for EU afbalanceres 
bedre. Kun gennem fælles foranstaltninger med andre industrilande vil parterne kunne 
gennemføre en effektiv klimapolitik. 
Konklusion 
Skønt de samlede omkostninger kan synes relativt overkommelige som helhed betragtet, 
kan de være betydeligt højere for visse sektorer og vil kunne få betydelige konsekvenser 
for deres internationale konkurrenceevne, hvis andre industrilande ikke indgår tilsvarende 
forpligtelser. Hvorvidt omkostningerne anses for at være politisk og socialt acceptable, 
afhænger af samfundets vilje til at investere i en europæisk klimapolitik. Dette vil i 
afgørende grad afhænge af andre industrilandes engagement som beskrevet i kapitel 7. En 
fælles indsats er en betingelse for en rimelig ligevægt mellem omkostninger og fordele 
for alle de berørte lande. 
Bekæmpelsesomkostningerne varierer mellem de forskellige økonomier, regioner, 
sektorer og virksomheder og også mellem de forskellige drivhusgasser. Som følge af 
disse forskelle og de talrige foranstaltninger til reduktion af drivhusgasemissionerne er 
valget af den rette kombination af politiske virkemidler og den geografiske dækning af en 
omfattende klimapolitik et centralt spørgsmål. De politiske beslutningstagere bør 
bestræbe sig på at gennemføre en kombination af foranstaltninger, der kan realisere det 
fastsatte emissionsreduktionsmål til de mindst mulige omkostninger. Dette gælder både 
på nationalt og internationalt plan. Jo flere virkemidler og foranstaltninger der kan 
anvendes og jo bredere den geografiske dækning er, jo billigere og mere politisk 
acceptabel vil en omkostningseffektiv strategi vise sig at være. Endvidere vil fælles og 
samordnede politikker og foranstaltninger kunne blive et nyt og mindre kostbart middel 
til omkostningseffektive tiltag, bl.a. fordi foranstaltningerne ville blive mere 
miljøeffektive globalt, f.eks. ved at begrænse risikoen for "kulstof-lækage". 
6. Andre drivhusgasser 
Methan er den næstvigtigste drivhusgas i EU-kurven. I 1990 tegnede landbruget sig for 
45%, affald for 32% og energi for 23% af EUs methanemissioner. Beregninger (nærmere 
omtalt i Kommissionens meddelelse om methan (KOM(96)557)) viser, at der med den 
nuværende politik er mulighed for en reduktion i methanemissionerne med op til 13-15% 
16-
i 2010 i forhold til 1990. En 40%-reduktion i det samme tidsrum er det teknisk 
gennemførlige maksimum og forudsætter betydelige ændringer i politikken. 
Omkostningerne ved denne yderligere 25% reduktion i CH4 (fra ca. 15% til ca. 40%), 
svarende til ca. 100 mio. t C02 kan beregnes til ca. 20-30 ECU/t C02-ækvivalent, 
svarende til årlige omkostninger på ca. 2-3 mia. ECU. Med denne yderligere 25% 
reduktion i methanemissionerne ville det imidlertid være muligt at reducere C02 med 
kun 12% i stedet for 15%. Det skal bemærkes, at denne yderligere 25% reduktion 
forudsætter en reduktion i methanemissionerne på 60% i affaldssektoren og 34% i 
landbrugs- og energisektorerne. Med hensyn til landbruget skal der foretages yderligere 
undersøgelser for at sikre, at der kun træffes foranstaltninger, der er teknisk 
gennemførlige, politisk acceptable og samstemmende med målsætningerne på andre 
områder. Det er derfor usikkert, hvor stor en del af dette reduktionspotentiale for 
methanemissionerne der vil kunne realiseres. 
Der skal sættes ind med foranstaltninger til bedre affaldsbehandling, genvinding af 
methan på nye og bestående lossepladser, anvendelse af de bedste tilgængelige 
genvindingsmetoder i kulminer, minimering af emissionerne fra on-shore og off-shore 
produktion af olie og naturgas og indførelse af mindstestandarder for udslip samt 
hyppigere kontrol med gasledninger. For landbruget er bedre oplagring og behandling af 
husdyrgødning en lovende mulighed, og det må undersøges, hvorledes den fælles 
landbrugspolitik og foranstaltninger til udvikling i landområder kan fremme dette mål, 
f.eks. i form af incitamenter eller støtte til investering i overdækket oplagring af 
staldgødning, kombineret med anvendelse af biogas, navnlig i store enheder for intensiv 
animalsk produktion. Som led i Fællesskabets landbrugsforskningsprogram bør forskning 
i bedre husdyrfodring også fremmes. 
Emissionen af nitrogenoxid, N20, i 1990 androg 0,9 mio. tons, svarende til ca. 300 mio. 
tons C02 Bekæmpelse af N20-emissionerne fra industrien, navnlig 
nylonproduktionssektoren, som tegner sig for en tredjedel af de samlede N20-emissioner, 
kan føre til en reduktion på 30% i N20-emissionerne i år 2010. N20-emissionerne fra 
energianvendelse (kraftværker) ventes at forblive stabile frem til 2010, eftersom 
størstedelen af de nye kraftværker kan ventes at blive fyret med gas, og de lavere N20-
emissioner vil mere end udligne væksten i elproduktionen. N20-emisssionerne fra 
landbruget ventes at falde som følge af mindsket brug af gødningsstoffer, og denne 
tendens skulle blive styrket ved udvidelsen af landbrugskomponenten i den fælles 
landbrugspolitik som led i Agenda 2000. Reduktionerne i disse sektorer vil mere end 
udligne den stigning fra transportsektoren, som brugen af katalysatorer medfører. 
Reduktionen i N20 kan derfor beregnes til mellem 70 og 95 mio. t C02-ækvivalent. 
Reduktionen af N20 (0,285 mio. tons) vil kunne koste omkring 120 ECU/ton N20 eller 
0,36 ECU/ton C02-ækvivalent, i alt 0,03 mia. ECU. Med hensyn til virkemidlerne kan 
der tages skridt til at sikre, at aftaler med industrien om emissioner dækker alle 
producenterne. I landbruget bør der gives øget støtte til miljøvenlig landbrugspraksis, 
såsom bedst mulig praksis inden for anvendelse af gødningsstoffer. I energisektoren bør 
der forskes yderligere med henblik på at mindske N20-emissionerne fra forbrænding i 
fluidiseret leje af fossile brændstoffer, og i transportsektoren bør katalysatorteknologien 
forbedres. 
-17-
7. Alle industrilandene må forpligte sig på en indsats af tilsvarende omfang 
De enkelte lande eller landegrupper som f.eks. EU har ikke mulighed for på egen hånd at 
gennemføre reduktioner i drivhusgasemissionerne, som indebærer omfattende ændringer 
i produktions- og forbrugsmønstrene. Mange industrigrene opererer i et miljø med 
stigende global konkurrence, hvor relativt små omkostningsmarginer får stor betydning. 
Flere og flere økonomiske sektorer konkurrerer om kapital på et verdensmarked, hvor 
kortsigtet profit er udslagsgivende. Og flere vigtige industrisektorer i Europa har haft 
eller har stadig overskudskapacitet, hvilket vanskeliggør ændringer. 
Erfaringerne med gennemførelsen af klimakonventionen efter Rio viser klart, at det kun 
vil være muligt at realisere den nødvendige nedskæring i emissionerne, hvis det gøres 
inden for rammerne af en ordning med ansvarsdeling og fælles engagement. Dette er 
grunden til, at EUs forslag er en forhandlingsposition og ikke et ensidigt tilsagn. 
Forslaget bygger på den forudsætning, at andre industrilande skal og kan handle på 
samme måde, og det indebærer, at der udstikkes fælles og samordnede politikker og 
foranstaltninger til opfyldelse af målene. Det har været fremført, at aftalte fælles og 
samordnede politikker og foranstaltninger vil mindske protokolparternes 
manøvremargen ved opfyldelsen af deres forpligtelser. EUs holdning bygger på den 
antagelse, at global samordning af politikker og foranstaltninger i nogle tilfælde gør det 
lettere at gennemføre omkostningseffektive løsninger, og at det mindsker den politiske 
modstand mod at sætte ind på områder, som nemt vil kunne anses for kun at gælde for 
nogle af parterne i protokollen. 
Det er vigtigt at understrege, at det C02-reduktionspotentiale, der er påvist i EU til 
opfyldelse af det foreslåede EU-mål for 2010, også findes i andre industrilande. Således 
er det i hele verden muligt at gennemføre betydelige forbedringer i bilernes 
brændstofeffektivitet og i el-apparaternes energiforbrug. Der er ligeledes mulighed for at 
øge olie- og kulfyrede kraftværkers ydeevne og fremskynde anvendelsen af vedvarende 
energikilder såvel som øget energieffektivitet i industrien. 
Det er endvidere klart, at mange af disse foranstaltninger også kan gennemføres i 
udviklingslandene. Der er grund til at tro, at der - selv uden noget juridisk tilsagn fra 
udviklingslandene - vil blive tale om en betydelig afsmittende effekt. Det er stort set de 
internationale producenter med hjemsted i Europa, USA og Japan, som bestemmer 
bilernes brændstoføkonomi, og biler, der eksporteres til eller fremstilles i andre lande, vil 
ikke fortsætte med et større brændstofforbrug. Det samme vil være tilfældet på mange 
andre områder. 
8. Udviklingslandene 
Både i klimakonventionen og i Berlin-mandatet erkendes det, at industrilandene må tage 
føringen i reduktionen af drivhusgasemissionerne. Industrilandene tegnede sig for 75% af 
de globale emissioner i basisåret 1990, og C02-emissionerne pr. indbygger er i 
industrilandene gennemsnitligt ti gange højere end i udviklingslandene; 
18 
Endvidere kan den nuværende og fremtidige udvikling i udviklingslandene ventes at øge 
emissionerne fra disse lande betydeligt, skønt de fleste udviklingslande fortsat vil have 
langt lavere emissionsniveauer pr. indbygger end industrilandene. 
Vi må tage udfordringen op på tre fronter. For det første må vi styrke industrilandenes 
forpligtelse til øjeblikkelig handling. Kun gennem politisk og teknologisk lederskab kan 
der skabes betingelser for, at udviklingslandene inddrages i den globale proces. 
For det andet må vi finde frem til, hvordan vi kan sikre, at de mest avancerede 
udviklingslande gradvis påtager sig et større ansvar, efterhånden som deres 
udviklingsniveau berettiger hertil. Der er ikke plads til "frigængere" på dette område. 
Både drivhusgasemissionerne og de økonomiske muligheder for at begrænse eller 
reducere dem varierer i øvrigt meget stærkt mellem de forskellige udviklingslande. 
Hvis industrilandene anvender og udvikler renere teknologi med henblik på at opfylde 
deres emissionsreduktionsforpligtelser, kan en stor del af denne teknologi også anvendes 
i udviklingslandene. Kommissionen erkender, at EU bør målrette og udvide sit tekniske 
og finansielle samarbejde med udviklingslandene for at fremme denne 
teknologioverførsel. 
9. Konklusioner 
Som konklusion understreger Kommissionen følgende: 
- som følge af de mulige fremtidige skader og omkostninger forårsaget af antropogene 
klimaændringer er det en absolut nødvendighed at drivhusgasemissionerne reduceres 
hurtigst muligt 
- industrilandene må tage føringen på dette område 
- emissionsreduktionsmålene er kun teknisk og økonomisk gennemførlige i EU, hvis 
alle industrilandene gør tilsvarende bestræbelser på at reducere emissionerne 
- mange af de foranstaltninger til en omkostningseffektiv strategi, der er afstukket i 
denne meddelelse, kan anvendes i andre industrilande 
- den rette kombination af virkemidler er af afgørende betydning for en 
omkostningseffektiv klimastrategi 
- i betragtning af den politiske udfordring, vi står over for, og behovet for hurtig 
handling må alle dele af samfundet inddrages 
- Kommissionen vil udvikle en mere detaljeret klimastrategi, når der er nået til enighed 
om emissionsreduktionsforpligtelserne i Kyoto. 
19 

ISSN 0254-1459 
KOM(97) 481 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 14 15 
Katalognummer : CB-C0-97-511-DA-C 
ISBN 92-78-25613-7 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg