I henhold til BFI-direktivets artikel 5 skal medlemsstaterne straffe følgende som en strafbar handling: i) anstiftelse af og medvirken og tilskyndelse til en af disse strafbare handlinger og ii) forsøg på at begå en af de strafbare handlinger. I henhold til BFI-direktivets artikel 6 og 9 skal medlemsstaterne desuden træffe foranstaltninger for at sikre, at juridiske personer kan drages til ansvar for enhver af de strafbare handlinger, som begås til deres fordel:

Da BFI-direktivet kræver, at medlemsstaterne kriminaliserer strafbare handlinger i forbindelse med både indtægter og udgifter på Unionens budget, påvirker dets gennemførelse ikke blot EU's egne indtægter (told og moms), men også de materielle politikker, hvor EU's udgifter anvendes til at nå disse politiske mål. En korrekt gennemførelse af direktivet er således ikke kun afgørende for beskyttelsen af Unionens budget, men også for alle EU-politikker, hvortil der anvendes EU-midler, og er særlig relevant i forbindelse med genopretnings- og resiliensfaciliteten.

BFI-direktivet fastsætter fælles minimumsstandarder for medlemsstaternes strafferet. Disse fælles standarder har til formål at beskytte EU's finansielle interesser ved at harmonisere definitioner, sanktioner og forældelsesfrister for visse strafbare handlinger, der skader disse interesser. Harmoniseringen påvirker også omfanget af Den Europæiske Anklagemyndigheds (EPPO) efterforskning og retsforfølgning , fordi EPPO's beføjelser er defineret med henvisning til BFI-direktivet , som gennemført ved national ret.

BFI-direktivet blev vedtaget på grundlag af artikel 83, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) og er således en del af de retlige instrumenter i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det udgør også en del af Kommissionens overordnede strategi til bekæmpelse af svig . Desuden hænger opretholdelsen af EU's fælles værdier som fastsat i artikel 2 i TEU nøje sammen med beskyttelsen af EU's finansielle interesser. Sidstnævnte kræver f.eks., at de retslige myndigheder er i stand til at udføre deres opgaver på en uafhængig måde uden indblanding fra den udøvende magt.

Desuden fastlægger BFI-direktivets artikel 7 minimumsregler for strafferetlige sanktioner for fysiske personer, herunder mindsteniveauer for maksimale sanktioner på mindst fire år for de strafbare handlinger, når de indebærer betydelige skader eller fordele.

I henhold til BFI-direktivets artikel 11 skal medlemsstaterne desuden:

(I)fastslå deres jurisdiktion med hensyn til de strafbare handlinger i BFI-direktivet, når den strafbare handling helt eller delvis er begået på dens territorium, eller når gerningsmanden på tidspunktet for den strafbare handling er omfattet af tjenestemandsvedtægten

(II)undgå at lade udøvelsen af jurisdiktion med hensyn til BFI-lovovertrædelser, der er begået i udlandet af deres statsborgere, være omfattet af visse betingelser.

I henhold til BFI-direktivets artikel 12 skal medlemsstaterne desuden:

(I)fastsætte forældelsesfrister i en tilstrækkelig lang periode efter at have begået BFI-lovovertrædelser, således at disse strafbare handlinger kan håndteres effektivt med minimumsforældelsesfrister for de strafbare handlinger, der kan straffes med en maksimal sanktion på mindst fire års fængsel

(II)træffe de nødvendige foranstaltninger for at gøre det muligt at fuldbyrde sanktionerne.

BFI-direktivet har endelig også til formål lettere at inddrive misbrugte EU-midler ved hjælp af straffelovgivningen .

b.Gennemførelse, herunder overtrædelsesprocedurer

Fristen for gennemførelse af direktivet i national ret udløb den 6. juli 2019. I overensstemmelse med BFI-direktivets artikel 18, stk. 1, skulle Kommissionen forelægge en gennemførelsesrapport for Europa-Parlamentet og Rådet to år efter gennemførelsesfristen. Den relevante rapport blev vedtaget i december 2021. I denne rapport blev det konkluderet, at alle medlemsstater har gennemført BFI-direktivets vigtigste bestemmelser. Den understregede imidlertid også behovet for at forbedre gennemførelsen af direktivet, navnlig for at sikre en konsekvent gennemførelse af definitionerne af strafbare handlinger og juridiske personers og fysiske personers ansvar og sanktioner. Endelig fremhævede rapporten behovet for en korrekt gennemførelse af bestemmelserne om udøvelse af kompetence og forældelsesfrister.

Med hensyn til de strafbare handlinger omfattede de konstaterede overensstemmelsesproblemer det snævrere anvendelsesområde for den nationale lovgivning. I flere medlemsstater er der endvidere krav om et yderligere aspekt — "tilsidesættelse af forpligtelser" — i forbindelse med både aktiv og passiv korruption. Dette yderligere aspekt indsnævrer i væsentlig grad anvendelsesområdet for BFI-direktivets definitioner af korruption og gør dets retsforfølgning afhængig af, at der føres bevis for en sådan tilsidesættelse af forpligtelser. Med hensyn til misbrug af midler vedrørte overensstemmelsesproblemerne en snævrere gennemførelse af denne strafbare handling eller fuldstændig manglende gennemførelse generelt.

Med hensyn til juridiske personers ansvar og sanktioner vedrørte overensstemmelsesproblemerne:

·manglende gennemførelse af artikel 6, stk. 1, vedrørende strafbare handlinger begået af personer, der har en ledende stilling inden for den juridiske person

·det forhold, at kun strafbare handlinger begået af personer inden for rammerne af den juridiske persons aktiviteter er omfattet

·udelukkelse af virksomheders ansvar i tilfælde af prædikatforbrydelser.

Med hensyn til artikel 9 understregede Kommissionen, at virksomhedernes ansvar ikke bør gøres betinget af en endelig domfældelse af en fysisk person, som det er tilfældet i én medlemsstat, da dette undergraver muligheden for at pålægge juridiske personer strafferetlige sanktioner, der er "effektive, står i rimeligt forhold til den strafbare handling og virker afskrækkende".

Med hensyn til strafferetlige sanktioner over for fysiske personer blev der konstateret overensstemmelsesproblemer i en fjerdedel af medlemsstaterne. Lovgivningen i flere medlemsstater indeholder bestemmelser, der gør det muligt for enkeltpersoner at unddrage sig strafansvar eller at blive pålagt sanktioner, hvis de anmelder forbrydelsen eller tilbagebetaler den skade, der er påført Unionens finansielle interesser, på forskellige stadier før eller under strafforfølgning. Sådanne bestemmelser kan gøre sanktionerne ineffektive og ikke afskrækkende. Andre overensstemmelsesproblemer vedrørte imidlertid den nationale lovgivnings manglende overholdelse af sanktionsgrænsen på fire år.

Med hensyn til fastlæggelsen af jurisdiktion på grundlag af territorialitet vedrørte et særligt overensstemmelsesproblem det forhold, at visse medlemsstater stiller krav om, at retsforfølgning for BFI-lovovertrædelser kun kan indledes på grundlag af en anmeldelse fra offeret på det sted, hvor den strafbare handling blev begået, eller kræver en anmeldelse fra den forurettede part (hvis en sådan anmeldelse er nødvendig for retsforfølgning i henhold til lovgivningen i det land, hvor den strafbare handling blev begået). Et specifikt gennemførelsesspørgsmål vedrørende forældelsesfrister vedrører fastsættelsen af en forældelsesfrist for fuldbyrdelse af en dom, der er kortere end de fem år, der kræves i henhold til artikel 12.

Med forbehold af yderligere foranstaltninger over for andre medlemsstater er der efter vedtagelsen af den første gennemførelsesrapport indtil videre sendt åbningsskrivelser til 17 medlemsstater: til otte medlemsstater i december 2021 til yderligere fem medlemsstater i februar 2022 og til yderligere fire medlemsstater i maj 2022. Kommissionen er i øjeblikket i færd med at vurdere svarene på de hidtil modtagne åbningsskrivelser med henblik på eventuelle yderligere foranstaltninger.