Udtalelse om pengeoverførsler i EU: Gennemsigtighed, effektivitet og stabilitet (95/C 236/01)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 13. december 1994 under henvisning til EF-traktatens artikel 100 A at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om pengeoverførsler i EU: Gennemsigtighed, effektivitet og stabilitet.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Økonomiske, Finansielle og Monetære Spørgsmål, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 16. maj 1995.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 326. plenarforsamling af 31. maj og 1. juni 1995, mødet den 1. juni 1995, enstemmigt følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. ØSU har tidligere haft lejlighed til at udtale sig om de spørgsmål, som behandles i Kommissionens meddelelse. De problemstillinger, der behandles i ØSU's seneste udtalelse () (af 6. juli 1994) har ikke ændret sig væsentligt siden da. Imidlertid er det nødvendigt at tage den samlede problemstilling op igen i lyset af den udvikling, der er sket i Kommissionens tilgang til spørgsmålet.

1.2. Kommissionens meddelelse består af følgende dele:

- en udførlig, detaljeret indledning, der giver et billede af den samlede problemstilling,

- et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om grænseoverskridende kreditoverførsler,

- et udkast til meddelelse om anvendelsen af EF's konkurrenceregler på grænseoverskridende kreditoverførselssystemer.

1.3. Nærværende udtalelse beskæftiger sig primært med direktivforslaget og udkastet til meddelelse.

2. Baggrund

2.1. Allerede i 1990 gjorde Kommissionen opmærksom på, at ekspeditionstiderne for pengeoverførsler fra et EU-land til et andet var for lange, at bankvilkårene ikke var gennemskuelige, og at der var en udbredt praksis med opkrævning af dobbeltgebyrer. I en henstilling () fastsattes de principper, som pengeinstitutterne skulle anvende.

2.2. Henstillingens udmøntning blev drøftet i to rådgivende grupper, den ene vedrørende teknisk udvikling af betalingssystemerne (PSTDG), den anden vedrørende forbindelserne mellem brugere og banker (PSULG). Gruppernes arbejde mundede i første omgang ud i vedtagelsen af nogle »retningslinjer«, der var foreslået af den europæiske kreditsektor som en form for selvregulering bankerne imellem som alternativ til en regulering gennem et direktiv.

2.3. I begyndelsen af 1993 gennemførte Kommissionen en stikprøveundersøgelse af fremskridtene på området og fandt ikke resultaterne tilfredsstillende.

2.4. På baggrund af denne undersøgelse vedtog Kommissionen den 14. december 1993, efter en række drøftelser med PSULG og PSTDG, en handlingsplan. På grundlag af endnu en stikprøve - denne gang definitiv - blev det undersøgt, om der var gjort tilstrækkelige fremskridt set i forhold til nogle på forhånd fastsatte kriterier.

2.5. Undersøgelsens resultater er offentliggjort i en rapport udarbejdet for Kommissionen af Retail Banking Research Ltd., London, i august 1994 (). Undersøgelsen fulgte 1 048 overførsler til et beløb af 100 ECU mellem 34 banker i de 12 EU-lande.

2.6. Endnu engang vurderede Kommissionen, at der ikke var opnået tilstrækkelige resultater. Den udarbejdede derfor i overensstemmelse med målsætningen i handlingsplanen af 14. december 1993 det dokument, som behandles i nærværende udtalelse. Dokumentets centrale del er et forslag til direktiv, der skal regulere vilkårene for grænseoverskridende kreditoverførsler.

2.7. Kreditoverførselssystemerne skal desuden ses i lyset af EU's konkurrenceregler. Kommissionen havde tidligere () anmodet banksektoren om at indgå aftaler med henblik på at sikre effektive grænseoverskridende betalinger og havde fastsat vejledende principper herfor. Disse principper er nu blevet revideret og sat ind i et udkast til en meddelelse (som kommenteres senere i nærværende udtalelse).

2.8. I sin meddelelse fremhæver Kommissionen en række faktorer, der tilsammen skal bidrage til at skabe en konsekvent ramme om EU's betalingssystemer, hvori der tages højde for den kommende fælles mønt. Der er tale om en meget kompleks ramme, som danner udgangspunktet for Kommissionens undersøgelser og aktiviteter på kort og mellemlang sigt (som vil blive yderligere kommenteret i det følgende).

3. Generelle bemærkninger

3.1. En læsning af det nye og de tidligere dokumenter giver det indtryk, at det anvendte udtryk »grænseoverskridende kreditoverførsler« ikke er entydigt på alle sprog og bør ændres. Af sammenhængen og af meddelelsens titel fremgår klart, at det drejer sig om pengeoverførsler fra ét land til et andet inden for EU. Det er vigtigt at præcisere dette af hensyn til afgrænsningen af reguleringens indhold og rækkevidde.

3.2. Det til »grænseoverskridende« svarende udtryk på italiensk »transfrontaliero« og på fransk »transfrontalier« er muligvis en acceptabel sproglig fornyelse, men refererer i almindelig sprogbrug til samkvemmet mellem to op til hinanden grænsende områder, der adskilles af en statsgrænse. Betegnelsen kan altså ikke anvendes på nærværende problemstilling. Den engelske betegnelse (»cross-border«) er derimod korrekt, men oversættes på andre sprog til »internationale« ifølge den terminologi, som anvendes af Den Internationale Betalingsbank ().

3.3. På baggrund af punkt 3.1 og 3.2 må den eneste korrekte betegnelse nødvendigvis være »pengeoverførsler inden for EU«, som på fransk oversættes til »virements intra-communautaires« og på engelsk til »intra-Community transfers«. Som man vil se af de følgende kommentarer til direktivforslaget, har den præcisering ikke alene en semantisk, men også en praktisk betydning.

3.4. Kommissionens initiativ tager udgangspunkt i resultaterne fra den rapport, som den modtog i august 1994. Rapporten er på mere end 120 sider, og i meddelelsen gives et referat på ca. otte sider. Det er for lidt til, at læseren af meddelelsen kan danne sig et reelt billede af situationen.

3.5. Kommissionens begrundelse for at indføre et direktiv er, »at de fremskridt, der er sket, er utilstrækkelige«. ØSU noterer sig dette og gør samtidig opmærksom på, at denne opfattelse deles af Det Europæiske Monetære Institut (). Skønt mange banker og bankkoncerner i stort omfang har investeret i nye, effektive systemer, må man ikke se bort fra, at alt for mange banker - navnlig i visse lande - ikke har reageret på Kommissionens opfordringer og på de retningslinjer, som deres egne organisationer har foreslået.

3.6. I sin tidligere udtalelse gik ØSU ind for en selvregulering i banksektoren, og EMI er stadig en ihærdig tilhænger af denne indfaldsvinkel. Erfaringerne har imidlertid vist, at en samlet forbedring inden for sektoren ikke kan sikres på denne måde, og ØSU kan derfor kun være enig med Kommissionen i, at der må indføres et direktiv.

4. Generelle bemærkninger til direktivforslaget

4.1. ØSU står fast på de synsvinkler, det fremfører i »de generelle bemærkninger« i sin udtalelse om den foregående meddelelse (). Det gentager sin påskønnelse af Kommissionens bestræbelser for at forbedre gennemsigtigheden og kvaliteten af kreditoverførsler inden for EU ved hjælp af en minimumsreferenceramme og generelle regler, i overensstemmelse med de principper, det indre marked bygger på.

4.2. Navnlig forbrugerorganisationerne er tilhængere af et direktiv, som de mener vil kunne tilgodese deres krav om pålidelige og fuldstændige oplysninger, herunder klar information om vekselkurser, valørdatoer, gebyrer og provisioner samt varierende betingelser alt efter betalingsform og ekspeditionsfrist. Sådanne oplysninger vil stimulere konkurrencen og fremme Borgernes Europa.

4.3. Det er ØSU's håb, at ovennævnte kan realiseres i samarbejde med pengeinstitutterne. Dog skal ØSU som tidligere nævnt () pege på, at fuldstændige oplysninger omfattende alle detailregler kan virke uoverskuelige for forbrugeren.

4.4. Oplysning om ekspeditionstider og beregningsgrundlag for alle provisioner og gebyrer, der påhviler kunden, kan kun gives for den del af overførslen, der vedrører det pengeinstitut, som modtager overførselsordren fra kunden. Med hensyn til den del af overførslen, som effektueres i udlandet, må de pågældende oplysninger p.g.a. forskellige fremgangsmåder og betingelser bygge på rimelige skøn. Givet det store antal pengeinstitutter og tariffer, der varierer fra det ene institut til det andet, er der ikke noget alternativ hertil, medmindre der fremover tages initiativ til nationale interbankaftaler.

4.5. Med hensyn til ekspeditionstiderne tyder undersøgelsens resultater på, at størstedelen af pengeinstitutterne, navnlig de store banker, der opererer på internationalt plan, vil være i stand til at overholde direktivet. Man må imidlertid være opmærksom på, at flere EU-lande endnu ikke er i besiddelse af et effektivt nationalt clearingsystem, hvilket vil være en ulempe for overførselsordrer til eller fra disse lande. Forhandling af vilkår, der afviger fra normen, vil kunne afhjælpe de pågældende landes forringede konkurrenceposition, forudsat tarifferne afpasses tilsvarende. ØSU ønsker, at hele EU's banksektor indfører automatiserede clearingscentre med henblik på en generel forbedring af procedurerne og nedbringelse af omkostningerne.

4.6. ØSU konstaterer, at der er tale om et væsentligt skift i direktivets målsætning, dels i forhold til Kommissionens tidligere forslag, dels med hensyn til den metode, Kommissionen har anvendt i sine analyser og undersøgelser. Tidligere blev det gentagne gange fremhævet, at reguleringens formål var at gøre det lettere for forbrugere og små og mellemstore virksomheder at foretage pengeoverførsler i det indre marked. Det nye forslag sigter imidlertid mod at forbedre kreditoverførselssystemerne af hensyn til »borgerne og virksomhederne«.

4.7. At man nu ikke længere taler om »forbrugere« og »SMV«, men i stedet udvider direktivets anvendelsesområde til alle former for betalinger uafhængigt af beløbet, kan accepteres, for så vidt som kundens krav om gennemsigtighed (art. 3 og 4), om overholdelse af fristerne (art. 5) og om forbud mod opkrævning af »dobbeltgebyrer« (art. 6) er tilgodeset. Bestemmelsen vedrørende den såkaldte »money-back guarantee« giver imidlertid anledning til følgende kommentarer:

4.7.1. Ekspresoverførsler og overførsler af store beløb - en kategori, som specielt centralbankerne interesserer sig for () - effektueres via helt andre kanaler end overførsler af mindre beløb. Denne overførselskategori har længe været genstand for analyser fra EU's Centralbankchefkomité og på det seneste fra EMI, som er mundet ud i vedtagelsen af særlige regler (også konkurrenceregler) for denne type overførsler. Kategorien er således underlagt en anden logik end overførsler af små beløb, og de berørte, for hvilke centralbankerne ofte fungerer som formidlere, er ikke forbrugere eller SMV.

4.7.2. Kommissionen har indbudt forbrugerne, detailhandelen og de små og mellemstore virksomheder til at deltage i den rådgivende PSULG-gruppe og gjort sig til talsmand for deres synspunkter. Derimod er virksomheder, der ifølge deres natur overfører meget store beløb, ikke blevet anmodet om at deltage; der er i øvrigt ingen tegn på, at denne type virksomheder er stødt på særlige vanskeligheder eller ønsker en lovregulering på området.

4.7.3. Kommissionen baserer sine konklusioner på to stikprøveundersøgelser af beløbsoverførsler på 100 ECU; der er ingen undersøgelser af overførsler af større beløb. Konklusionerne fra dette begrænsede erfaringsmateriale kan derfor ikke med rimelighed udstrækkes til også at gælde for en betalingskategori, der adskiller sig grundlæggende med hensyn til teknik, formål og kontrahenter.

4.7.4. De garantier, som gælder for overførsler af små beløb, kan således ikke automatisk udstrækkes til overførsler af store beløb. De kontraktmæssige forpligtelser, der ville følge af en sådan udvidelse, ville indebære store potentielle risici, hvis omfang hverken bankerne, kunderne eller Kommissionen selv har haft mulighed for at vurdere, fordi der ikke er foretaget tilstrækkelige høringer.

4.7.5. Også Det Europæiske Monetære Institut når frem til denne konklusion i udtalelsen til Rådet af 20. marts 1995 ud fra samme overvejelser som i punkt 4.6, 4.7.1, 4.7.2 og 4.7.3. Desuden påpeger EMI under henvisning til traktaten om Den Europæiske Union, at dets opgave er at fremme effektiviteten af grænseoverskridende betalinger, navnlig overførsler af store beløb.

4.8. ØSU gør opmærksom på en uoverensstemmelse mellem direktivets erklærede målsætning - at bane vejen for indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union - og direktivets anvendelsesområde, der også vil omfatte kreditoverførsler lydende på tredjelandes valutaer, som imidlertid ikke vil blive »smeltet sammen« med den fælles mønt.

4.9. Af juridiske årsager kan direktivet i øvrigt ikke anvendes på andre valutaer end EU-landenes valutaer eller ECU'en, eftersom transaktioner, der involverer tredjelandes valutaer, under alle omstændigheder kræver medvirken fra en bank med sæde i et tredjeland, som ikke er underlagt EU-lovgivningen. Man kan ikke forestille sig, at disse banker skulle kunne forpligtes til at efterleve denne lovgivning: det internationale marked har sine egne regler, der ikke giver plads til den slags afvigelser.

4.10. Nævnte juridiske hindring har en anden sideeffekt: mange finansielle transaktioner (swaps), der effektueres via overførselssystemer for store beløb, involverer samtidige, modsatrettede overførsler i to eller flere valutaer, hvoraf mindst én kan være en tredjelandevaluta. Det er utænkeligt, at én kontrakt kan underlægges forskellige lovgivninger, dvs. EU-regler og tredjelandes regler på én gang. Af ovennævnte grunde er det således udelukket, at direktivet kan anvendes på overførsler af store beløb.

5. Særlige bemærkninger til direktivforslaget

5.1. Artikel 1 - Anvendelsesområde

5.1.1. Direktivets anvendelsesområde kan ikke udvides til »en hvilken som helst valuta«, men bør begrænses til EU-landenes valutaer, herunder ECU (jf. punkt 4.8 og 4.9).

5.1.2. ØSU foreslår derfor, at artikel 1, stk. 2, i direktivforslaget ændres som følger:

»Dette direktiv finder anvendelse på kreditoverførsler, fra et EU-land til et andet i et EU-lands valuta, herunder ECU,«

5.2. Artikel 2 - Definitioner

5.2.1. Litra f), »grænseoverskridende betaling«: formuleringen giver det indtryk, at overførselsordrer fra personer eller virksomheder, der ikke har konto i et pengeinstitut, udelukkes fra direktivets anvendelsesområde, hvilket selvsagt ikke kan være hensigten. Derfor bør ordlyden af dette litra ændres som følger:

»'Grænseoverskridende betaling inden for EU': en betaling, som en ordregiver hos et institut eller dets filial i en medlemsstat stiller til rådighed for en modtager hos et institut eller dets filial i en anden medlemsstat.«

5.3. Artikel 3 - Oplysninger før en kreditoverførsel (effektueret eller modtaget)

5.3.1. Kreditoverførslernes art varierer fra de helt enkle (fra et korrespondentinstitut til et andet) til de mere komplicerede, der involverer et eller flere intermediære pengeinstitutter og disses filialer. Navnlig i sidstnævnte tilfælde er det objektivt set umuligt at tilvejebringe »klare« oplysninger om de ekspeditionstider, provisioner og gebyrer, som de involverede udenlandske banker opererer med. Derfor foreslår ØSU følgende ændring af artiklens første afsnit:

»Instituttet skal give sine kunder klare skriftlige oplysninger om dets egen service og, i det omfang det er muligt, pålidelige oplysninger om korrespondentinstitutternes eller de intermediære institutters service i forbindelse med effektuering eller modtagelse af kreditoverførsler.«

5.4. Artikel 4 - Oplysninger efter en kreditoverførsel (effektueret eller modtaget)

5.4.1. Oplysning om modtagelsen af en kreditoverførsel bør, hvad enten overførslen er indenlandsk eller effektueret fra udlandet, underlægges de normale procedurer og følge pengeinstitutternes almindelige praksis i de enkelte lande. I nogle lande udsendes en såkaldt »kvittering for indbetaling« ikke for hver enkelt overførsel, og krediteringen fremgår kun af de periodiske kontooversigter. ØSU foreslår derfor, at artiklens indledning ændres, så der ikke opstår afvigelser fra den normale arbejdsgang:

»Instituttet skal give sine kunder klare skriftlige oplysninger i overensstemmelse med de gældende procedurer for indenlandske kreditoverførsler, efter at de har effektueret eller modtaget...«

5.5. Artikel 5 - Pligt til at effektuere overførslen i god tid

5.5.1. Artikel 5, stk. 1: Det glæder ØSU, at Kommissionen overlader fastsættelsen af ekspeditionstider til de involverede parter, så konkurrenceelementet får lov at spille ind som stabiliserende faktor. Maksimumsfristen på fem dage i tilfælde, hvor der ikke foreligger en bestemt aftale eller en offentliggjort ekspeditionstid, er tilsyneladende fastsat ud fra resultaterne af Kommissionens to undersøgelser af kreditoverførsler på 100 ECU mellem 35 europæiske banker. Ekspeditionstiden var således gennemsnitligt 4,65 dage ifølge den første undersøgelse og 4,79 dage ifølge den anden. Det skal understreges, at de banker, der indgik i undersøgelsen, havde pålæg om at ekspedere overførselsordren ved hjælp af den hurtigste overførselsmetode.

5.5.2. Ordregiveren kan have en særlig interesse i ikke at benytte den hurtigste overførselsmetode, der jo normalt også er den dyreste; det er således muligt at vælge en langsommere overførselsmetode og dermed betale lavere gebyrer. Dvs. at en frist på fem dage - som er baseret på undersøgelser, hvor den hurtigste overførselsmetode er anvendt - ikke er hensigtsmæssig i alle tilfælde, eftersom overførslen også kan ske via postbesørgelse, ligesom der kan være tre eller flere pengeinstitutter involveret. Artikel 5, stk. 1, første led, bør derfor ændres som følger:

»Ordregiverens institut er over for ordregiveren ansvarligt for, at kreditoverførslen er gennemført senest den femte arbejdsdag efter, at det har accepteret en betalingsordre fra ordregiveren, forudsat ordren skal effektueres via den hurtigste overførselsmetode, eller overførslen ikke involverer mere end to pengeinstitutter, eller der findes et automatiseret clearingcenter i modtagerens hjemland.«

5.5.3. I artikel 5, stk. 1, andet led, fastsættes, at modtagerens institut er forpligtet til at stille kreditoverførslens beløb til rådighed for modtageren senest ved slutningen af arbejdsdagen efter, at kreditoverførslen er gennemført. Der bør imidlertid tages hensyn til modtagere, der ikke har konto i pengeinstituttet; i dette tilfælde må forpligtelsen til at stille beløbet til rådighed anses for at være opfyldt, når meddelelse om pengeoverførslen afsendes til modtagerens adresse. Derfor bør teksten i andet led ændres med følgende tilføjelse:

»Denne forpligtelse anses for at være opfyldt, når beløbet krediteres modtagerens konto, eller, hvis modtageren ikke har opgivet et kontonummer, når der er fremsendt en betalingsmeddelelse.«

5.5.4. I artikel 5, stk. 3, fastsættes med rette, at modtagerens institut skal yde modtageren kompensation ved betaling af renter, hvis beløbet stilles for sent til rådighed. I øvrigt bør der for modtagerens pengeinstitut gælde det samme rimelighedsprincip som for ordregiverens (stk. 2): hvis forsinkelsen skyldes ordregiverens fejlagtige eller ufuldstændige instrukser, må det være ordregiveren og ikke modtagerens institut, der er ansvarlig for eventuelle tab. Følgende bør derfor tilføjes i stk. 3:

»Når modtagerens institut kan påvise, at forsinkelsen skyldes ordregiveren, har det ret til at få enhver kompensation, som betales til modtageren, godtgjort af ordregiveren.«

5.5.5. Det bør endvidere bemærkes, at der i al lovgivning gælder det rimelighedsprincip, at det er den ansvarlige part, der skal yde skadesgodtgørelse. Derfor mener ØSU, at der i artikel 5 bør indsættes følgende nye stk. 4:

»4. Det institut, der har ydet kompensation i henhold til bestemmelserne i stk. 2 og 3, har ret til at få beløbet godtgjort af det institut, som er skyld i forsinkelsen.«

5.6. Artikel 7 - Institutternes tilbagebetalingspligt ved ikke gennemførte kreditoverførsler

5.6.1. De forpligtelser, som fastsættes i artiklen, er tydeligvis inspireret af FN's lovmodel, som i øvrigt ikke er indført af noget land, end ikke af initiativtageren USA. Forpligtelserne er imidlertid i strid med lovgivningen vedrørende fuldmagter i alle medlemsstaterne, ifølge hvilken en fuldmægtig ikke kan drages til ansvar i tilfælde af force majeure eller for tredjemands forsømmelser. Dette illustreres bedst ved den tyske højesterets kendelse i sagen af 19. marts 1991 om mangelfuld gennemførelse af en international betalingsordre. Her hedder det, at ordregiverens bank, når den har foretaget alt det nødvendige for ordrens effektuering, ikke kan drages til ansvar for eventuelle fejl begået af de øvrige involverede banker.

5.6.2. Også ordregiverens rettigheder skal imidlertid respekteres, idet denne ikke kan forventes at anstille undersøgelser i de udenlandske banker. Derfor bør det fastsættes i direktivet, at ordregiverens institut er forpligtet til at varetage sin kundes interesser.

5.6.3. I bestræbelserne for at beskytte ordregiveren ser direktivforslaget tilsyneladende bort fra, at også beløbsmodtageren, der jo enten er en forbruger eller en virksomhed, har behov for beskyttelse. Det kan således være i modtagerens interesse - som går forud for ordregiverens - at modtage kreditoverførslen under alle omstændigheder, selv om den er forsinket og med den kompensation, som ydes i henhold til artikel 5, stk. 3. Princippet om, at betalingsordrer ikke kan tilbagekaldes - en grundpille i alle systemer - kan sikres gennem en ændring, der tager hensyn til rimelighedskriterier, nemlig ved at give modtageren mulighed for at give afkald på at modtage det ham skyldige beløb. Der bør også tages højde for de delikate juridiske følger af en ensidig tilbagekaldelse af betalingsordren i tilfælde af ordregiverens eller modtagerens konkurs.

5.6.4. I alle lovgivninger betragtes force majeure (artikel 7, stk. 3) som en legitim hindring for ordrens gennemførelse, hvorfor fuldmægtigen fritages for erstatningsansvar i henhold til aftalen eller lovgivningen. Man kan derfor ikke overlade det til medlemsstaterne at beslutte, hvorvidt force majeure skal medføre fritagelse for kontraktmæssige forpligtelser, og ØSU mener, at man heller ikke kan acceptere fællesskabsbestemmelser, der pålægger fuldmægtigen et ansvar også i tilfælde af force majeure.

5.6.5. Med hensyn til medlemsstaternes mulighed for at dispensere fra tilbagebetalingspligten ved betalinger på over 10 000 ECU (artikel 7, stk. 3) mener ØSU under henvisning til de synspunkter, som fremføres ovenfor i punkt 4.7.1-4.7.5 og i punkt 4.10, at den beløbsgrænse, der fastsættes, skal harmonere med princippet om at holde systemer beregnet på store beløb og systemer, der opererer med begrænsede beløb, skarpt adskilt. Den beløbsgrænse på 10 000 ECU, som Kommissionen foreslår, forekommer passende, hvortil kommer, at langt de fleste overførsler i EU er på beløbsstørrelser, der ligger under denne grænse.

5.6.6. På baggrund af ovenstående foreslår ØSU, at artikel 7, stk. 1 og stk. 2, ændres som følger:

»1. Hvis en kreditoverførsel til et beløb af ikke over 10 000 ECU af årsager, der ikke kan tilskrives force majeure, eller for hvilke ordregiveren ikke kan drages til ansvar, ikke kan gennemføres, efter at ordregiverens institut har accepteret betalingsordren, er ordregiveren berettiget til at få sin konto krediteret for kreditoverførslens fulde beløb plus renter og gebyrer for den ikke gennemførte kreditoverførsel, forudsat modtageren ikke gør indsigelse herimod; anmodning herom kan tidligst fremsættes tyve arbejdsdage efter den dato, hvor kreditoverførslen skulle have været gennemført. Ethvert intermediært institut, der har accepteret betalingsordren, er ligeledes forpligtet til for egen regning at tilbagebetale kreditoverførslens beløb til det institut, der afgav instruks om overførslen.

2. Hvis årsagen til, at kreditoverførslen ikke gennemføres, er force majeure, eller at ordregiveren har givet sit institut mangelfulde instrukser, skal ordregiverens institut og de øvrige involverede institutter gøre deres bedste for at foretage den i stk. 1 omhandlede tilbagebetaling til ordregiveren uden tillæg af renter og gebyrer. Der tages forbehold for modtagerens i stk. 1 omtalte mulighed for at gøre indsigelse mod tilbagebetalingen.«

5.6.7. Artikel 7, stk. 3, bør udgå.

5.7. Artikel 9 - Rapport til Europa-Parlamentet og Rådet

5.7.1. ØSU ønsker følgende ændring af artikel 9:

»Senest den 31. december 1999 forelægger Kommissionen Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg en rapport...«

6. Bemærkninger til udkastet til meddelelse om anvendelsen af EF's konkurrenceregler på grænseoverskridende kreditoverførsler

6.1. Anvendelsesområde (udkastets hovedpunkt 1)

6.1.1. Kommissionen havde tidligere udarbejdet et dokument (), hvori fastsattes nogle principper, eller snarere retningslinjer, der tager udgangspunkt i konkurrencereglernes anvendelse på kreditoverførselssystemer inden for EU. Erfaringer høstet i den mellemliggende periode, den stedfundne udvikling i betalingssystemerne og diskussioner med industrisektoren har imidlertid tilskyndet Kommissionen til at udarbejde et nyt »udkast til meddelelse«.

6.1.2. Kommissionen gør opmærksom på, »at denne meddelelse kun omhandler kreditoverførselssystemer«, som således behandles særskilt i forhold til andre systemer, hvor betalingerne foretages på salgsstedet eller som fjernbetalinger. ØSU gør Kommissionen opmærksom på, at betalingssystemer under alle former udgør en helhed, der involverer banksektoren som den, der leverer tjenesteydelsen, kunderne (forbrugerne, handelen og industrien) som dem, der modtager tjenesteydelserne, centralbankerne som dem, der overvåger systemets stabilitet, og endelig EMI som den myndighed, der regulerer forskellige aspekter i forbindelse med pengeomløbet, når det er nødvendigt. En regulering af EU's kreditoverførselssystemer kræver således, at der tages hensyn til samspillet mellem de forskellige systemer, og at der anlægges et helhedssyn. Man skal med andre ord undersøge konsekvensen af, at en regel, der udformes med henblik på ét system, overføres og anvendes tilsvarende på andre systemer.

6.1.3. I forbindelse med den tidligere udarbejdelse af konkurrenceprincipper erkendte Kommissionen, at pengeinstitutterne ved etablering af betalingssystemer eller sammenkobling af eksisterende systemer normalt vil have behov for at kunne basere sig på helt faste principper for de tekniske, juridiske og driftsmæssige aspekter ved de ydelser, deres kunder skal tilbydes. Sådanne principper bør være helt klare og overlade parterne mindst muligt spillerum for fortolkning. ØSU konstaterer imidlertid, at det nye udkast sine steder rummer upræcise formuleringer og begreber, der skaber mere tvivl end klarhed.

6.1.4. ØSU's bemærkning skal ses i lyset af, at Kommissionen et antal gange har grebet ind i forbindelse med konkurrencereglernes anvendelse på betalingssystemer generelt, hvoraf nogle betalingssystemer fortsat er under diskussion. Manglen på en præcis referenceramme skaber usikkerhed i banksektoren, hvilket kan føre til forsinkelser i eller manglende udmøntning af initiativer - til skade for de innovative programmer, som Kommissionen selv har anbefalet.

6.2. Ikke-prismæssig konkurrence (udkastets hovedpunkt 2)

6.2.1. Punkt 4

ØSU er enig i, at reglerne om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser også skal gælde for systemer oprettet ved lov eller styret af de offentlige myndigheder (). ØSU støtter Kommissionens beslutning om ikke at behandle aspekterne i forbindelse med offentlig regulering af systemerne i udkastet.

6.2.2. Kommissionen refererer helt klart til systemer til overførsel af store beløb, hvor centralbankerne almindeligvis fungerer som administratorer og under alle omstændigheder som institutionelt ansvarlige for systemernes soliditet og som kontrollører af risici, navnlig systemrisici. Retningslinjerne for regulering af sådanne systemer () er udarbejdet af arbejdsgruppen »Working Group on EC Payment Systems«, der er nedsat af EU-landenes Centralbankchefkomité, og blev vedtaget af EMI's styrelsesråd i januar 1995. I dokumentet fremlægges kriterier for regulering af konkurrencen, regler for adgangen til systemerne og regler for deres drift.

6.2.3. Kommissionens beslutning om ikke at behandle disse systemer i forbindelse med de konkurrencemæssige aspekter er fuldt ud berettiget. ØSU forstår derfor ikke, hvorfor Kommissionen har valgt at medtage dem i det nye direktiv. For ØSU's kommentarer til denne problemstilling henvises til tidligere punkter i nærværende udtalelse.

6.2.4. Punkt 5

Reglerne gælder tilsyneladende kun for banker. De bør imidlertid også gælde for »andre institutter«, som i henhold til artikel 2, litra b), i direktivforslaget foretager betalinger for offentligheden. I og med »andre institutter« er omfattet af direktivforslaget, bør de også underlægges konkurrencereglerne.

6.2.5. Punkt 6

ØSU er enig i princippet om åbne systemer, men finder dog, at de kriterier, der anvendes for at afgøre, om et system er en »væsentlig facilitet«, er for upræcise. Manglen på objektive kriterier giver bankerne og Kommissionen alt for stor margin til at anlægge subjektive fortolkninger, med de konsekvenser, som er nævnt i punkt 6.1.3. Kommissionen må efter ØSU's mening bearbejde dette afsnit yderligere og fastlægge objektive kriterier. Punktet kan ikke accepteres i dets nuværende form.

6.2.6. Punkt 8

I forbindelse med de mængdemæssige kriterier for en kandidats adgang til et system må kandidatens bidrag ifølge Kommissionen ikke overstige en rimelig andel af de tidligere »faktiske investeringsomkostninger«. Da der er tale om en kapitaldeltagelse, der således er underlagt de almindelige markedsmekanismer, har begrebet »faktiske omkostninger« ingen mening. Det vil være bedre at tale om investeringernes »nutidsværdi«.

6.2.6.1. ØSU forstår og værdsætter Kommissionens bestræbelser for at skabe de nødvendige betingelser for udenlandske bankers adgang til nationale systemer, under hensyntagen til principperne for fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser. Hvis et kriterium for en udenlandsk bankfilials adgang til systemet er dets erfaringer og antallet af transaktioner, som varetages af hovedsædet i oprindelseslandet, vil det kunne føre til diskrimination af bankerne i værtslandet, som, uanset om de måtte opfylde disse objektive betingelser, ville blive nægtet adgang til systemet. Bestemmelsen kan derfor ikke accepteres i sin nuværende formulering. Også i dette tilfælde er der behov for yderligere at præcisere, hvilke kriterier der skal anvendes for at vægte »værdien« af hovedsædets erfaringer og transaktionsvolumen.

6.2.7. Punkt 10

ØSU støtter princippet om, at medlemmerne af et system, der ikke er en »væsentlig facilitet«, skal kunne forhindre de enkelte medlemmer i at deltage i andre systemer. Spørgsmålet er, hvorvidt disse foranstaltninger også mere eller mindre automatisk omfatter ACH (). Kommissionen hævder flere gange, at ACH-systemerne er det bedste middel til at lette betalingerne inden for EU. I de første faser vil de imidlertid ofte være for små til at kunne klassificeres som »væsentlige faciliteter«. Frygten for ikke at have mulighed for at tilslutte sig alternative systemer vil kunne afskrække bankerne fra at tilslutte sig ACH, hvilket vil spænde ben for oprettelsen af det system, som Kommissionen netop slår til lyd for. Det bør derfor præciseres, at adgangen til et ACH-system aldrig vil kunne udelukke tilslutning til alternative systemer.

6.2.8. Punkt 12.1

Den engelske og tyske version af dette afsnit lader formode, at driftsstandarderne kan omfatte andre aspekter end dem, der er nævnt i dette punkt. Ifølge den franske og italienske version er andre muligheder imidlertid udelukket fra listen. Det er sandsynligvis den »udvidede« version, der svarer til Kommissionens intentioner. I så fald må det franske ord »notamment« erstattes af »dont«, og »fra l'altro« må erstattes af »comprendenti« på italiensk. De øvrige versioner bør kontrolleres.

6.3. Priskonkurrence (udkastets hovedpunkt 3)

6.3.1. Punkt 13

ØSU mener som Kommissionen, at aftaler mellem de deltagende banker om priser på transaktionerne med deres kunder ikke kan accepteres.

6.3.2. Punkt 14

Det overordnede princip i punktets første del skal præciseres ved, at de intermediære institutter henregnes blandt »de deltagende banker«. I fodnoten om ACH bør det påpeges, at ikke alle ACH er nationale. I Tyskland findes der f.eks. regionale ACH.

6.3.2.1. Kommissionen behandler spørgsmålet om interbankgebyrer ud fra et omkostningssynspunkt. Det er klart, at enhver transaktions gennemførelse bør indebære en passende dækning af omkostningerne; dette aspekt bør omtales i meddelelsen.

6.3.3. Punkt 15

Interbankgebyrer er en nødvendig teknisk del af driften af et effektivt pengeoverførselssystem og må derfor fastsættes på forhånd efter fælles aftale. Spørgsmålet har været diskuteret længe, og der er her en kærkommen lejlighed til at nå frem til en endelig løsning. Kommissionen kunne indføje en generel fritagelse for interbankaftaler og eventuelt benytte sig af uafhængige eksperters undersøgelser til godtgørelse af, at interbankgebyrer er en teknisk nødvendighed. Kommissionen vil naturligvis forbeholde sig ret til at undersøge - og godkende eller afvise - størrelsen af de aftalte gebyrer ud fra kriterier om en rimelig fordeling af fordelene ved aftalerne, jf. punktets slutning.

6.3.3.1. Desuden skal det bemærkes, at et interbankgebyr ikke bestemmes af konkurrencen på markedet. I forbindelse med internationale kreditoverførsler er det ordregiveren og ikke dennes bank, som vælger den bank, der skal udføre transaktionen.

6.3.4. Punkt 16

ØSU støtter fuldt ud Kommissionens bestræbelser for at afskaffe den uacceptable praksis med »dobbeltgebyrer« og kan tilslutte sig den foreslåede tekst. Beneficiantens bank kan imidlertid have andre omkostninger, som ikke skyldes, at der er tale om en international betaling, f.eks. når den skal opsøge en beneficiant, der ikke er kontohaver, eller i tilfælde af forkert adresse eller adresseændring. Punktet bør rumme mulighed for, at sådanne omkostninger, der ikke relaterer til transaktionens internationale karakter, kan dækkes ind.

6.3.5. Punkt 19

I sidste del af punktet synes Kommissionen implicit at hævde, at de eksisterende nationale systemer, eller ACH, skulle operere gratis, uden at opkræve interbankgebyrer. Disse gebyrer er imidlertid altid nødvendige, hvis omkostningerne skal fordeles ligeligt mellem deltagerne - de er faktisk et karakteristikum ved et multilateralt system. ØSU foreslår derfor, at sidste punktum, »og de multilaterale interbankgebyrer heller ikke skulle blive nødvendige«, slettes.

6.3.6. Punkt 22, 23 og 24

Disse punkter skaber efter ØSU's mening et grundlæggende problem. Kommissionen vil anerkende gyldigheden af aftaler om dækning af beneficiantbankernes »nødvendige« ekstraomkostninger; ØSU kan kun støtte dette. Problemet opstår, når man taler om beneficiantbankernes »faktiske« ekstraomkostninger. Der findes ikke noget entydigt system til bestemmelse af omkostningerne i forbindelse med banktjenester, og omkostningerne kan variere betydeligt afhængigt af bankens størrelse, af de præsterede tjenesters art og hyppighed samt af en lang række andre faktorer, der ikke lader sig bestemme objektivt. Anvendelsen af begrebet »faktiske ekstraomkostninger« skaber et usikkerhedsmoment, der vil kunne føre til endeløse diskussioner og kontroverser. ØSU foreslår derfor, at betegnelsen »faktiske ekstraomkostninger« ændres til »ekstraomkostninger«; Kommissionen vil naturligvis kunne forbeholde sig ret til, som led i godkendelsen af aftalerne, at foretage en overordnet vurdering af, om niveauet for disse omkostninger (inklusive fortjenstmargen) er sat rimeligt.

6.3.7. Punkt 24.2

Med hensyn til muligheden for at forhandle om gebyrer under maksimumsbeløbet, henviser ØSU til punkt 6.3.3.1: i mangel af konkurrenceincitamenter vil ovennævnte forblive en teoretisk mulighed.

7. Bemærkninger til kapitel III i Kommissionens meddelelse - Fremskridt med hensyn til ledsageforanstaltninger til forbedring af de grænseoverskridende betalinger

7.1. Betalingssystemernes rolle i overgangen til ECU (punkt III.1). ØSU glæder sig over, at Kommissionen vil fortsætte undersøgelserne af de praktiske problemer i forbindelse med indførelsen af en fælles mønt i samarbejde med de rådgivende udvalg om betalingssystemer. Dog anbefaler ØSU, at EMI gøres til en del af Kommissionens faste diskussionspartnere via relevante underkomitéer og arbejdsgrupper nedsat i EMI-regi.

7.2. Forenkling af indberetningskravene til brug for betalingsbalancestatistikkerne (punkt III.2). ØSU håber, at task forcens arbejde kan afsluttes hurtigst muligt, og at der således vil blive fastsat et ensartet niveau for minimumstærsklen for indberetning.

7.3. »Retsgrundlaget« for de grænseoverskridende betalinger (punkt III.3). ØSU konstaterer, at Kommissionen i og med fremlæggelsen af direktivforslaget (artikel 5, 6 og 7) forcerer indførelsen af retsnormer, som fortsat er under drøftelse. Desuden gør ØSU opmærksom på det ømtålelige problem omkring betalingernes formålsbestemthed og konsekvenserne heraf for konkurslovgivningerne, der ikke er ens i de forskellige medlemsstater.

7.4. Sammenkobling af automatiserede clearingcentre (ACH) (punkt III.4). ØSU bifalder og støtter Kommissionens bestræbelser for at indføre automatiserede clearingcentre i alle medlemsstater og for at sammenkoble dem. Det kan imidlertid ikke være hensigten, at bestræbelserne skal munde ud i endegyldige løsninger, som udelukker eksisterende eller kommende alternative systemer, og løsningerne må frem for alt ikke føre til højere omkostninger for brugerne, det være sig erhvervslivet eller forbrugerne.

7.5. Gennemsigtighed i betalinger, der foretages med betalingskort (punkt III.5). ØSU bifalder Kommissionens indsats på dette område og anbefaler, at alle involverede parter, navnlig de internationale betalingskortselskaber, inddrages i arbejdet i Kommissionens rådgivende grupper om betalingssystemer.

7.6. Forudbetalte pengekort (elektronisk tegnebog) (punkt III.6). ØSU anbefaler, at spørgsmålet om forudbetalte pengekort undersøges så omhyggeligt som muligt, da der er tale om helt nye instrumenter, hvis udvikling overvåges af EMI; centralbankerne mener således, at det er et område, som hører under deres beføjelser med hensyn til tilsyn med pengeomløbet. En EU-regulering af disse instrumenter bør ikke indføres, førend brugerne har haft mulighed for at høste tilstrækkelige erfaringer med disse betalingsmidler og tilkendegivet et behov for dem.

Bruxelles, den 1. juni 1995.

Carlos FERRER

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

() ØSU's udtalelse af 6. juli 1994 om Kommissionens meddelelse om de grænseoverskridende betalingers gennemsigtighed og effektivitet og om Første foreløbige forslag til Rådets direktiv om grænseoverskridende fjernbetalingers gennemsigtighed og effektivitet (EFT nr. C 388 af 31. 12. 1994 og SEK(93) 1968 endelig udg.).

() Kommissionens henstilling af 14. februar 1990 om gennemsigtighed med hensyn til bankvilkår for gennemførelsen af grænseoverskridende finansielle transaktioner (90/109/EØF, EFT nr. L 67 af 15. 3. 1990).

() »Study in the Area of Payment Systems into the Transparency of Conditions for Remote Cross-Border Payment Services and the Performance of Cross-Border Transfers«.

() Bilag C i Kommissionens arbejdsdokument: »De grænseoverskridende betalinger lettes: barriererne brydes« (SEK(92) 621 endelig udg. af 27. 3. 1992).

() Jf. bl.a. »Central Bank Payments and Settlement Services with respect to Cross-Border and Multi-Currency Transactions«, Bank of International Settlements, Basel 1993.

() EMI's udtalelse til Rådet af 20. marts 1995, punkt 3.

() EFT nr. C 388 af 31. 12. 1994.

() Jf. ovennævnte udtalelse, punkt 2.2.2 og 2.2.3 samt udtalelsen om Kommissionens debatoplæg »Betalingssystemer i det indre marked« (EFT nr. C 120 af 6. 5. 1991).

() »Minimum Common Features for Domestic Payment Systems«, kapitel I, punkt 1.3, udarbejdet for EU's centralbankdirektører af Working Group on Payment Systems, Basel, november 1993.

() »Konkurrenceprincippernes anvendelse på kreditoverførselssystemer«, bilag C til Kommissionens arbejdsdokument af 27. 3. 1992.

() Bemærkningerne til dette punkt bygger på den franske version af teksten. I den engelske version kan der opstå fortolkningsproblemer, og den italienske version giver det indtryk, at principperne udelukkende skal anvendes på systemer, der er oprettet ved lov eller styres af offentlige myndigheder.

() »Minimum Common Features for Domestic Payment Systems«, november 1993.

() ACH står for »Automated Clearing House«, dvs. »automatiseret clearingcenter«, et institut for clearing af nationale og internationale betalinger.