DA Den Europæiske Unions Tidende C 302/12

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked«

KOM(2003) 718 endelig

(2004/C 302/03)

Kommissionen besluttede den 2. december 2003 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til EØSU's faglige sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Guido Ravoet til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 9. juni 2004.

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 410. plenarforsamling af 30. juni og 1. juli 2004, mødet den 30. juni 2004, med 140 stemmer for, ingen imod og 5 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Forslagets indhold og anvendelsesområde

1.1 Kommissionen udsendte den 2. december 2003 et høringsdokument med titlen »Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om et nyt lovgrundlag for betalinger i det indre marked«.

1.1.1 Kommissionen finder, at der er mangler af lovgivningsmæssig og teknisk art hvad angår grænseoverskridende detailbetalinger i euro. Ifølge Kommissionen er én grund til denne grænseoverskridende ineffektivitet det utilstrækkelige lovgrundlag på EU-plan. En række lovakter vedrørende betalinger er blevet vedtaget – bl.a. forordning 2560/2001/EF (1), som indfører princippet om ensartede gebyrer for nationale og grænseoverskridende betalinger i euro, direktiv 97/5/EF (2) om beskyttelse af brugere af elektroniske betalingsinstrumenter – men der mangler et sammenhængende lovgrundlag. Det er en nødvendig forudsætning for, at det indre marked for varer og tjenesteydelser kan fungere effektivt, at man kan bruge billige, effektive og sikre betalingstjenester. Kommissionen nævner en række vejledende principper, som anses for særlig relevante i forbindelse med EU's lovgivning om betalinger. Disse er: 1) Effektivitet som en vedvarende målsætning, 2) sikkerhed som en ufravigelig betingelse, 3) konkurrence: Adgang til markeder og ens spilleregler, 4) kundebeskyttelse (3) på højt niveau, 5) lovbestemmelserne skal være teknisk neutrale, 6) omarbejdning af lovgivningen om betalinger skal skabe merværdi, 7) det kommende juridiske instruments form.

1.2 Kommissionens høringsdokument er resultatet af foreløbigt arbejde udført over en forholdsvis lang tidsperiode og skal i 2004 føre til et lovinitiativ.

1.3 Kommissionen håber, at man ved at fjerne tekniske og lovgivningsmæssige hindringer kan opnå effektive betalingssystemer, konkurrence på lige vilkår, passende forbrugerbeskyttelse, sikre betalinger samt retssikkerhed for alle parter, der er involveret i en betalingsproces.

1.4 Udvalget anerkender de europæiske bankers indsats (4). I juni 2002 oprettedes således Det Europæiske Betalingsråd. Rådet vedtog et omfattende arbejdsprogram for et fælleseuropæisk betalingsområde med forslag om væsentlige ændringer af, hvordan betalingsløsninger skal udformes i EU. I disse planer indgår ikke mindst beslutningen om at prioritere etablering af en ny infrastruktur (5) for pengeoverførsler i euro med et meget lavt transaktionsgebyr og en hurtig overførselstid på højst tre dage.

1.5 Efter Kommissionens opfattelse har liberaliseringen af kapital gjort grænseoverskridende pengeoverførsler lettere inden for EU. Samtidig er det indre marked, navnlig for så vidt angår detailbetalinger, endnu ikke så effektivt som de nationale markeder. Der er ligeledes forskelle mellem de nationale lovgivninger og konventioner med hensyn til betalingsløsninger i det indre marked. Det nye lovgrundlag skulle fjerne disse juridiske hindringer for et fælles betalingsområde, hvor dette er nødvendigt, navnlig hvis hindringerne er skyld i, at betalingsinfrastrukturerne og -systemerne i EU ikke fungerer hensigtsmæssigt, idet f.eks. de bestemmelser, der vedrører tilbagekaldelsen af en betalingsordre, varierer afhængigt af, hvor i det indre marked ordren er afgivet. Interoperabilitet, anvendelsen af fælles tekniske standarder og harmonisering af de grundlæggende lovbestemmelser har højeste prioritet.

1.6 Retsusikkerhed er en faktor, der gør at betalingsudbydere og brugere af betalingsløsninger er tilbageholdende med at gennemføre transaktioner, hvis de overhovedet vælger at gennemføre dem. Det er f.eks. tilfældet i forbindelse med direkte debettransaktioner, der endnu ikke gennemføres på EU-plan (se bilag 16). Det er også relevant, når det drejer sig om regelmæssige, tilbagevendende betalinger (f.eks. stående ordrer på udenlandske aviser eller en offentlig tjenesteydelse i forbindelse med et sommerhus i en anden medlemsstat), for hvilke en stående betalingsordre ikke er mulig. For at brugerne, f.eks. forbrugere og SMV'er, kan drage fuld nytte af det indre marked skal de grænseoverskridende betalingsløsninger være lige så effektive som de nationale. Det nye lovgrundlag skal derfor lukke smuthullerne og øge forbrugernes tillid og velfærd i det fælles betalingsområde inden for det indre marked.

1.7 I det indre marked er det særlig vigtigt, at forbrugerne har tillid til betalingstransaktioner, da disse ofte omfatter et grænseoverskridende element, og da tillid er nødvendig, hvis e-handelens potentiale skal udnyttes i det europæiske marked. I EU-traktatens artikel 153 kræves der således et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, og dette anvendes som et vejledende princip for det nye lovgrundlag. Det er imidlertid nødvendigt at vurdere de omkostninger, der er forbundet med en sådan beskyttelse, da det i sidste ende er kunden, der kommer til at dække disse på den ene eller anden måde.

1.8 Med henblik på forbrugerbeskyttelse er det nødvendigt med sammenhængende og brugervenlige informationskrav forud for og efter gennemførelsen af en betalingstransaktion. Der findes allerede mange bestemmelser inden for dette område i EU's nuværende lovgivning om betalinger, som bør tages op til revision. En af de vanskeligste opgaver består i at foretage en korrekt afvejning med hensyn til indholdet og omfanget af oplysningerne, således at brugeren af betalingsløsninger er i stand til at forstå og blive bevidst om sine rettigheder og pligter, når han læser oplysningerne.

1.9 Kommissionen anser også den juridiske beskyttelse i tilfælde af manglende, fejlagtig eller uautoriseret gennemførelse af betalingstransaktioner for meget vigtig.

1.10 Den centrale del af meddelelsen består af de 21 bilag, som hver tager sigte på et bestemt juridisk og/eller teknisk emne om, hvordan det indre marked for betalinger kan fungere effektivt.

2. Almene bemærkninger

2.1 Formålet med Kommissionens initiativ til en sammenhængende og omfattende lovramme for et fælles europæisk betalingsområde støttes af udvalget. Der er bestemt hindringer for betalinger i det indre marked, men disse skyldes forskelle i de nationale retssystemer. Betalinger i det indre marked i dag er fortsat i meget stor grad underlagt nationale bestemmelser og/eller konventioner. Eftersom 98 % af alle europæiske betalinger foretages inden for det enkelte lands grænser (6), er forbrugernes efterspørgsel efter grænseoverskridende betalinger i EU klart begrænset.

2.2 Mange indenlandske markeder for betalinger i Europa er yderst effektive. Lovgivning bør derfor begrænses til at fjerne hindringer for grænseoverskridende betalinger, så man opnår samme effektivitetsniveau. En forbedring af grænseoverskridende betalingssystemer bør derfor ikke have nogen negative konsekvenser for de bestående, velfungerende nationale betalingssystemer.

2.3 Kommissionen bør fjerne de juridiske hindringer, der står i vejen for skabelsen af fælles EU-konventioner og -aftaler, men må ikke gennemtvinge lovgivning om aspekter, som kan dækkes ved hjælp af førnævnte konventioner og aftaler. Man er med andre ord nødt til at foretage en korrekt afvejning mellem selvregulering/samregulering og EU-lovgivning.

2.4 Det er EØSU's (7) opfattelse, at både selvregulering og samregulering bør støttes. Dog bør der vedtages en stram regulering på alle områder, hvor selvregulering eller samregulering viser sig uhensigtsmæssig, utilstrækkelig eller ukorrekt anvendt.

2.5 Udvalget støtter således princippet om et højt fælles niveau af forbrugerbeskyttelse i og med, at der er tale om et primært mål i traktaten.

2.6 Det indre marked for betalinger må være internationalt konkurrencedygtigt. Hvis det nye EU-lovgrundlag fører til en stigning i betalingsrelaterede omkostninger, er der en reel fare for, at betalingssektoren i stigende grad vil blive styret af aktører fra lande uden for EU, og at lovgivningen ikke vil opfylde sine mål.

2.7 Hvad angår spørgsmålet om, hvilke betalinger der skal være omfattet af instrumentet, mener EØSU ikke, at checks bør holdes udenfor, da disse fortsat anvendes som betalingsmidler i visse medlemsstater.

2.8 Det er også nødvendigt, at det bliver gennem selvregulering, at man under den nye ordning opnår, at kreditkort eller debitorkort, som er udstedt eller godkendt af en hvilken som helst anerkendt finansiel institution i en medlemsstat, kan bruges i enhver betalingsautomat i en anden medlemsstat.

3. Særlige bemærkninger

3.1 Ret til at udbyde betalingsløsninger til befolkningen (bilag 1)

Hvordan dette spørgsmål løses på et nyt lovgrundlag for betalinger er afgørende for det finansielle systems sikkerhed. Da et betalingssystem er hjørnestenen i hele økonomien, bør betalingstjenester reguleres i alle medlemsstater. Princippet om gensidig anerkendelse bør først anvendes, når man har fastlagt harmoniserede minimumskrav for udstedelse af licens til betalingstjenesterne. Dette princip medfører hverken tilstrækkelig sikkerhed for forbrugerne eller lige markedsvilkår. Et bindende retligt instrument, der finder direkte anvendelse, (forordning) til at gennemføre Kommissionens valgmulighed 2 (en særlig licens til betalingstjenester) vil garantere et sikkert lovgrundlag for dette område. Det bør fremgå tydeligt, at en betalingsudbyder kun kan opkræve depositum, hvis han er i besiddelse af en licens til at drive bankvirksomhed (solvenskrav osv.). Overordnet set er det indlysende, at enhver lovgivning, som udvikles på dette område, også skal gælde ikke-europæiske betalingsudbydere, der virker inden for EU.

3.2 Informationskrav (bilag 2)

Kreditinstitutter skal overholde direktiv 97/5/EF om grænseoverskridende kreditoverførsler, forordning 2560/2001/EF om grænseoverskridende betalinger i euro og henstilling 97/489/EF om elektroniske betalingsinstrumenter. Visse medlemsstater har måske deres egen nationale lovgivning, og der findes EU-regler, som specifikt vedrører forbrugeroplysning, dvs. direktiv 2002/65/EF vedrørende fjernsalg af finansielle tjenester til forbrugerne og direktiv 2000/31/EF (»direktivet om e-handel«). Disse krav, hvis anvendelsesområde og indhold er passende, gennemføres af bankerne. Udvalget giver sin fulde støtte til Kommissionens initiativ til at konsolidere eksisterende lovbestemmelser med henblik på at indføre én enkelt, klar juridisk tekst, som omfatter hele spektret af informationskrav. Informationskrav skal være så generelle som muligt, så de også kan finde anvendelse på betalingsinstrumenter, der ikke eksisterer i dag.

3.3 Valutaudlændingekonti (bilag 3)

Dette spørgsmål omfatter meget andet end betalinger og bør derfor behandles andetsteds.

3.4 Valørdatoer (bilag 4)

3.4.1 Valørdatoer er ikke kun et betalingsspørgsmål. Valørdatoer er ofte ikke specifikt forbundet med en betalingsoverførsel – det kan være resultatet af en hvilken som helst kontoaktivitet.

3.4.2 Som Kommissionen indrømmer, er valørdatoer grundlæggende et spørgsmål om prissætning (dvs. om produktledelse eller forbrugerrelationer). Som et produktledelsesspørgsmål er valørdatoer uafhængige af bogføring, der bruges til at beregne bevægelser på kontoen.

3.4.3 Valørdatoer kan være forskellige fra bank til bank, fra kunde til kunde i samme bank og tilmed for samme kundes forskellige aktiviteter i samme bank.

3.4.4 Udvalget bifalder tanken om at stille krav om gennemsigtighed for betalingsudbydere, når det gælder brugen af valørdatoer. Valørdatoers finansielle indvirkning på forbrugeren bør reduceres. Det bør også overvejes at indføre konvergens i valørsystemet i hele EU, skønt en sådan konvergens må betragtes som et mål på mellemlang sigt, eftersom de nationale systemer er meget forskellige.

3.4.5 EØSU giver med dette forbehold også sin støtte til Kommissionens forslag om, at valørdatoen for betalingstransaktionen skal være sammenfaldende med den dato, hvor pengeoverførslen i henhold til betalingsordren udføres af den relevante betalingsudbyder.

3.5 Nummerportabilitet for bankkonti (bilag 5)

3.5.1 Den eksisterende forordning 2560 henviser til IBAN (8) og BIC (9), som er blevet fremmet og støttet af de europæiske myndigheder, herunder ESCB (Europæisk Centralbanksystem). IBAN-nummerstandarden er anerkendt og fungerer godt i hele EU og har vist sig at være en succes. Dette kodesystem giver ikke mulighed for nummerportabilitet. Bankerne bør i det mindste garantere, at forbrugeren kan bevare sit kontonummer, når pågældende flytter til en anden afdeling inden for samme bank.

3.6 Kundemobilitet (bilag 6)

Som hovedregel vil et konkurrencepræget marked skabe en naturlig udvikling hen imod større forbrugermobilitet. Bankerne skal gøre det så let som muligt for kunderne at flytte deres konti ved at meddele dem alle fornødne oplysninger. Udvalget går fuldt ind for selvregulering med henblik på øget kundemobilitet. Desuden støtter udvalget gennemsigtighed i forbindelse med gebyrer for lukning af konti. Disse gebyrer bør være rimelige og afspejle de reelle administrationsomkostninger i forbindelse med lukning og overførsel af konti. Desuden bør de meddeles, inden en kunde åbner en konto i en bank.

3.7 Sikkerhedsvurderingen af betalingsmidler og -komponenter (bilag 7)

Eftersom lovgivningsmæssige initiativer kan medføre en fare for, at gamle teknologiske løsninger befæstes (sikkerhedskomponenter bliver grundlæggende konstant tilpasset), bør industrien helst gå forrest med standardisering inden for selvreguleringsrammer, som Kommissionen foreslår som en første valgmulighed. Udvalget finder, at en industriledet sikkerhedsvurdering bør bringes i overensstemmelse med de fælles EU-principper, der skal fastlægges for at undgå forvirring.

3.8 Oplysninger om betalingsafsenderen (FATF's særlige henstilling VII) (bilag 8)

FATF er et mellemstatsligt organ, som fastlægger standarder og udvikler politikker til bekæmpelse af henholdsvis pengevask og finansiering af international terrorisme. Den særlige anbefaling VII vedrørende finansiering af terrorisme vedrører telegrafisk overførsel og fastslår følgende: Lande bør stille krav om, at pengeinstitutter, herunder remittenter, skal vedlægge nøjagtige og meningsfulde oplysninger om betalingsafsenderen (navn, adresse og kontonummer) ved pengeoverførsler og relaterede meddelelser, som sendes, og at oplysningerne skal forblive sammen med overførslen eller den relaterede meddelelse gennem hele betalingskæden. Landene bør sikre, at pengeinstitutter, herunder remittenter, foretager en udvidet og nøje undersøgelse og overvågning af mistænkelige overførsler af aktivitetsmidler, som ikke er vedlagt fuldstændige oplysninger om betalingsafsenderen (navn, adresse og kontonummer). Udvalget foreslår, at den særlige henstilling VII bør gennemføres på en fuldt harmoniseret måde i form af en forordning for hele det indre marked, så man sikrer en sammenhængende og ensartet anvendelse af den. Overholdelse af kravet om privatlivets fred er afgørende i den forbindelse. Landene i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde bør også inkluderes. Rent specifikt bør oplysningerne om betaleren indeholde navnet på kontohaveren i stedet for navnet på betaleren, da de kan være forskellige, så oplysningerne om kontohaveren allerede bliver registreret af og gjort lettilgængelig for den modtagende betalingsudbyder.

3.9 Alternativ bilæggelse af tvister (bilag 9)

I sin udtalelse om Kommissionens grønbog om alternativ bilæggelse af tvister i civil- og handelsret (10) giver udvalget sin støtte til FIN-NET's aktiviteter, siden Kommissionen tog initiativ til det. Det er bevis på, at grænseoverskridende mæglingsordninger kan fungere hensigtsmæssigt og uden bureaukrati ved hjælp af eksisterende mekanismer. FIN-NET'succes skyldes, at det dækkede det på daværende tidspunkt nye område med grænseoverskridende betalinger (ADR), samtidig med at det byggede videre på eksisterende ikke-grænseoverskridende ordninger. På betalingsområdet er procedurehastighed af særlig betydning for forbrugeren.

3.10 Betalingsordrers genkaldelighed (bilag 10)

3.10.1 For at sikre en kundes retssikkerhed vil en mere passende fremgangsmåde i dette bilag være at diskutere definitionen af og meddelelsen om et »uigenkaldelighedstidspunkt« for det anvendte betalingsinstrument. Udvalget er enigt i, at en kunde bør informeres om uigenkaldelighedsvilkår vedrørende forskellige betalingssystemer og de dermed forbundne betalingsinstrumenter.

3.10.2 Man skal også huske, at kunder ikke kun sender, men også modtager betalinger. Særdeles lange genkaldelighedsperioder vil så have den omvendte effekt, eftersom de vil være til ulempe for kunder, som venter på disse betalinger.

3.10.3 Ydermere er det vigtigt at skelne mellem genkaldelighed for kunder og systemmæssig genkaldelighed. Af hensyn til klarheden og retssikkerheden bør afregningen for betalingsordrer som hovedregel ikke annulleres, når den først er indført i et system som fastlagt i direktivet om endelig afregning.

3.10.4 Udvalget mener, at spørgsmålet om genkaldelighed er kompliceret, og at der er brug for yderligere diskussion. Ikke desto mindre bør betalingsudbyderen efter anmodning informere sin kunde om uigenkaldelighedstidspunktet for den pågældende individuelle betaling.

3.11 Betalingsudbyderens rolle i tilfælde af tvister mellem kunde og sælger i forbindelse med fjernhandel (bilag 11)

Udvalget finder, at man bør skelne mellem den basale transaktion og udførelsen af betalingen: Betalingstransaktionen som sådan er fuldstændig neutral. Hverken oprindelsesbanken eller modtagerens bank har nogen indflydelse på den underliggende transaktion mellem afsenderen (den handlendes kunde) og betalingsmodtageren (den handlende). Udvalget erkender, at dette bilag repræsenterer et meget kompliceret spørgsmål, som det er nødvendigt at diskutere yderligere.

3.12 Manglende eller mangelfuld gennemførelse (bilag 12)

3.12.1 Udvalget er enigt i, at en betalingsudbyder bør være ansvarlig for, at en betalingsordre udføres korrekt, og for at bevise, at en transaktion er blevet registreret korrekt, udført og krediteret på modtagerens konto. Han er ansvarlig for den del af betalingssystemet (i en teknisk forstand), som er under hans kontrol. Samtidig står det klart, at en betalingsudbyder ikke kan holdes ansvarlig ud over hans civile ansvar og bestemt ikke, hvis han ikke var uagtsom eller der ikke var tale om »force majeure«. Betalingsudbyderen bør dog bære bevisbyrden for, at transaktionen er korrekt registeret, gennemført og bogført i overensstemmelse med ordren, og denne forpligtelse kan ikke begrænses eller omgås på grundlag af en aftale.

3.12.2 Ifølge udvalget kan betalingsudbyderne eventuelt tilbyde at være ansvarlige for krav på områder, som ligger uden for deres kontrol, i form af en ekstra service. Det ville være positivt for forbrugerne og føre til øget konkurrence.

3.13 De kontraherende parters forpligtelser og hæftelse i forbindelse med uautoriserede transaktioner (bilag 13)

3.13.1 Men hensyn til kortbetalinger er kreditinstitutterne allerede begyndt at overholde bestemmelserne i anbefaling 97/489/EF, især hvad angår: — Begrænsningen af kortindehaverens pekuniære ansvar (medmindre vedkommende begår en alvorlig fejl) til 150 euro for transaktioner udført med et tabt eller stjålet kort inden meddelelse om standsning af betaling, og — godtgørelse af debitering, som i god tro bestrides (og af alle dermed forbundne bankomkostninger for debitering i den sammenhæng), og som skyldes ulovlige transaktioner gennemført på afstand, uden fysisk brug af kortet eller fra transaktioner med en forfalsket kort.

3.13.2 Organiseret kriminalitet står også bag ulovlige transaktioner. Tærsklen på 150 euro kan potentielt tilskynde til bedrageri. Udvalget mener derfor, at en risikobaseret tærskel bør indføres. Kortindehaverens ansvar i ovennævnte tilfælde bør udgøre en procentdel af det samlede kreditmaksimum på vedkommendes kort, som denne accepterer i sin kontrakt. En sådan rimelig fremgangsmåde vil afspejle de sande risici og omkostninger og samtidig mere effektivt afskrække fra bedrageri og således føre til færre samlede omkostninger.

3.13.3 En begrænset opdatering af henstilling 97/489/EF i overensstemmelse med det nye lovgrundlag er et skridt i den rigtige retning. Udvalget mener, at bilaget bør ses i sammenhæng med mulighederne for at bruge elektronisk signatur i forbindelse med direktivet om e-signaturer.

3.13.4 Man kan sætte spørgsmålstegn ved, om en betalingsudbyder overhovedet kan godtgøre, om det var kunden, der tog initiativ til den transaktion, som gennemførtes med det teknisk sikre elektroniske betalingsinstrument. Især når det gælder banktransaktioner over nettet synes betalingsudbydere at have problemer med at fremlægge sådanne beviser, eftersom disse transaktioner kan udføres på private pc'er, som ligger uden for betalingsudbyderens kontrol.

3.14 Anvendelsen af begreberne »our«, »ben«, »share« (11) (bilag 14)

3.14.1 Princippet om overførsel af det samlede beløb til betalingsmodtageren er afgørende i dette bilag. Princippet er nu veletableret som følge af forordning 2560/2001 for betalinger, som kan behandles fuldstændigt efter en STP-fremgangsmåde (Straight-Through-Processing), blot de tilsvarende indenlandske betalinger betales fuldt ud til betalingsmodtageren uden fradrag.

3.14.2 Desuden eksisterer der selvregulering i form af ICP (»Interbank Convention on Payments«) (12), som i dag begrænser mulighederne for kreditoverførsler i euro. ICP tilskynder til, at man fjerner muligheden for, at banker, der anvendes som mellemmand, kan fradrage gebyrer fra det overførte beløb.

3.14.3 Man bør inden for alle juridiske rammer gå bort fra de tekniske termer, der anvendes inden for særlige meddelelsesformater og systemer (såsom SHARE, BEN, OUR), og som i mange tilfælde er uhensigtsmæssige i en national sammenhæng. Udvalget mener, at der af den grund ikke bør fastlægges yderligere bestemmelser til erstatning af direktiv 97/5/EF. Formålet med de nuværende betalingsmuligheder er at give kunderne en valgmulighed, som er led i de vilkår og betingelser, der aftales mellem en kunde og en bank. Faren for overforenkling og begrænsning af valgmulighederne må undgås, da disse betalingsmuligheder er en reaktion på markedets behov, som går videre end de grundlæggede kreditoverførselsinstrumenter inden for EU, og er nødvendige for at støtte de forskellige betalingstyper såvel som fjernhandel. Udvalget ser gerne, at industrien øger gennemsigtigheden hvad angår den anvendte betalingsmulighed.

3.14.4 Udvalget tilskynder Kommissionen til at fjerne uoverensstemmelsen mellem direktivets standardløsning »our«, en betalingsmekanisme, som ikke eksisterer i hovedparten af medlemsstater, og 'share'-muligheden, som forordningen støtter.

3.15 Overførselstid for kreditoverførsler (bilag 15)

3.15.1 Udvalget minder om, at de europæiske banker i Det Europæiske Betalingsråd tilsluttede sig en standardoverførselstid for kreditoverførsler på 3 bankdage (efter dagen for accept af ordren) via selvregulering under Credeuro-konventionen. Faktisk er de 3 dage en standardtid, som de enkelte banker kan forbedre yderligere. Eftersom gennemførelsestiden er et centralt serviceelement, bør det overlades til konkurrencekræfterne at forbedre tjenesterne.

3.15.2 Man bør kun overveje, om der er yderligere brug for lovgivning, hvis sektorens initiativ slår fejl.

3.16 Direkte debettransaktioner (bilag 16)

3.16.1 Hvilken lovgivning som skal vedtages og/eller hvilke lovmæssige hindringer som skal fjernes vil blive lagt nøjagtigt fast af Det Europæiske Betalingsråd og meddelt Kommissionen, når den fælleseuropæiske ordning om direkte debet er blevet formelt vedtaget af Det Europæiske Betalingsråd. Hvilket lovgrundlag som kræves for at støtte den fælleseuropæiske ordning om direkte debet vil i stor grad afhænge af den valgte model. Udvalget er derfor overbevist om, at man bør satse på et tæt samarbejde mellem erhvervet og de lovgivende myndigheder (EF).

3.17 Fjernelse af hindringer for professionel pengetransport (bilag 17) (13)

3.17.1 Dette bilag vedrører ikke spørgsmålet om betalinger og falder derfor uden for rammerne for det nye lovgrundlag for betalinger.

3.17.2 Der bør ikke skelnes mellem regler vedrørende kontante og ikke-kontante betalinger. En række lovmæssige og tekniske hindringer forhindrer udviklingen af grænseoverskridende pengetransporter i eurozonen, især mellem nationale centralbankers afdelinger i ét land og pengeinstitutters afdelinger i et andet land.

3.17.3 Adgangen til grænseoverskridende nationale centralbankers tjenester er led i den naturlige udvikling i brugen af den fælles valuta inden for eurozonen.

3.17.4 Konkurrence inden for pengetransportsektoren bør fremmes inden for eurozonen for at opnå størst mulig effektivitet, men udvalget påpeger, at man er nødt til at skabe en grænseoverskridende pengetransportlicens og sikre tilstrækkelig kontrol med dens anvendelse.

3.18 Databeskyttelsesaspekter (bilag 18)

Kommissionens beslutning om at indføje en bestemmelse i en forordning svarende til artikel 13, litra d, i det eksisterende databeskyttelsesdirektiv 95/46/EF (14), udgør den bedste chance for på kort sigt at harmonisere informationsudvekslingen, så man kan forebygge bedrageri i betalingssystemer (mellem operatører og myndigheder, og blandt operatørerne selv, via en undtagelse til databeskyttelsesdirektivet: f.eks. en database om svigagtige handlende hvad angår korttransaktioner).

3.19 Digitale signaturer (bilag 19)

Udvalget foreslår, at Kommissionen først af alt fremlægger sin rapport om gennemførelsen af direktiv 1999/93/EF (15) om elektroniske signaturer. Kommissionens forslag til nye foranstaltninger hilses velkomne. Overordnet set ønsker udvalget at fremhæve, at digital certificering er et produktledelsesområde, hvor principperne om teknisk neutralitet og konkurrence gælder.

3.20 Netsikkerhed (Bilag 20)

Udvalget bifalder aktioner og initiativer, som gør internetkriminalitet til en mere alvorlig strafbar handling og i den henseende overvejer harmonisering i hele EU i samarbejde med andre retsområder (f.eks. USA). Anvendelse af sanktioner med afskrækkende virkninger med henblik på at straffe uautoriseret adgang til automatiske databehandlingssystemer med henblik på svig, ødelæggelse eller ændring af data og forandring af systemers funktionsmåde er positivt. Det er også nødvendigt at sanktionere parter, som stiller data, programmer, hardware eller information til rådighed, som er specifikt beregnet på eller tilpasset til at give uautoriseret adgang til et automatisk databehandlingssystem med henblik på at begå svig. Der må derfor skelnes mellem kriminalisering af ulovlige aktiviteter på betalingsnet, hvor yderligere EU-harmonisering via lovgivning vil blive hilst velkommen, og forebyggende foranstaltninger til at sikre betalingsnettene, hvilket bør overlades til industrien, så man kan tage hensyn til alle teknologiske fremskridt.

3.21 Nedbrud i betalingsnet (bilag 21)

3.21.1 Efter udvalgets opfattelse er det emne, som berøres i bilag 21, et underemne til bilag 12 (manglende gennemførelse eller fejlagtig gennemførelse). Man er faktisk nødt til at anerkende, at: — nedbrud i betalingsnet ikke er et hyppigt fænomen, — nedbrud i betalingsnet kan påvirke systemer og applikationer, som pengeinstituttet ikke har direkte kontrol over (eksterne netværksfaktorer), — pengeinstitutterne skal overholde de forpligtelser om modstandsdygtighed og forretningskontinuitet, som de er blevet pålagt af de behørige tilsynsorganer.

3.21.2 Betalingsudbyderne bør ikke ikendes et strafferetligt ansvar for betalinger, som ikke er blevet indført i systemet på det tidspunkt, hvor nedbruddet fandt sted. Betalingsudbyderen har begrænset strafferetligt ansvar på grund af hans civile ansvar og bør godtgøre, at vedkommende har truffet alle fornødne foranstaltninger for at forebygge nedbruddet.

3.21.3 I den nylige sag med »phishing«-angreb via email mod britiske banker mente én internetudbyder at det bedste svar på angrebet var at lukke ned for internettjenesten. Sådanne angreb ligger uden for en udbyders direkte kontrol, eftersom der er tale om direkte email-kontakt mellem en angriber og en kunde. Betalingsudbyderne bør så vidt muligt orientere deres kunder, inden de lukker ned for systemet af sikkerhedsmæssige grunde. Udvalget finder det forkert at straffe en udbyder, der træffer sådanne forholdsregler for at beskytte sine kunder. Ydermere tilskynder udvalget betalingsudbyderne til at være proaktive, hvad angår forebyggelse af sådanne typer af svig.

4. Konklusion

4.1 Det nye lovgrundlag bør være i overensstemmelse med EU's strategi for forbrugerpolitikken, hvor opnåelse af et højt fælles niveau af forbrugerbeskyttelse er et centralt mål.

4.1.1 Udvalget støtter Kommissionens bestræbelser på at øge forbrugernes tillid, retssikkerheden og markedseffektiviteten i forbindelse med betalinger i det indre marked. Det er desuden en positiv fremgangsmåde at overveje selvregulering og samregulering som en mulig vej fremad inden for de forskellige områder, som nævnes i de 21 bilag.

4.2 Man bør prioritere de lovgivningsmæssige tiltag, som dækker bilag 1, 2, 8, 12, 13, 18 og 19. Især bør man hurtigst muligt sætte fokus på bilagene om Informationskrav (2), Oplysninger om betalingsafsenderen (8) og Databeskyttelsesaspekter (18).

4.3 Udvidet samarbejde mellem Kommissionen og banksektoren bør tilstræbes i forbindelse med oprettelse af den fælleseuropæiske ordning om direkte debet (bilag 16), fastlæggelse af, hvem der har ret til at udbyde betalingsløsninger til befolkningen (bilag 1), samt vurderingen af betalingsmidlers og -komponenters sikkerhedsniveau (bilag 7).

4.4 Hvad angår de andre bilag finder udvalget, at selvregulering eller samregulering er en mere hensigtsmæssig måde at opfylde Kommissionens mål om et effektivt indre marked for betalinger på. Hvis selvreguleringstiltagene ikke fungerer efter hensigten, er det klart, at EU-lovgivning bør overvejes.

4.5 I samme ånd foreslår udvalget, at den overordnede ramme bør fokusere på at skabe gennemsigtighed for forbrugerne og forsøge at bygge mest muligt på gældende praksis og regler for selvregulering. For eksempel er det ikke nødvendigt at regulere yderligere, hvor markedet allerede har opfyldt lovgiverens mål (f.eks. er der intet umiddelbart behov for at opdatere direktivet om kreditoverførsler for at forkorte overførselstiden). Ikke desto mindre er en fælles fremgangsmåde på visse områder den bedste løsning.

4.6 Meddelelsens anvendelsesområde er ofte meget bredere end blot betalinger, og Kommissionen er nødt til mere direkte at fremhæve forskellen mellem kommercielle tjenester og betalingssystemer. Alle lovforanstaltninger vedrørende betalinger bør udelukke spørgsmål vedrørende opfyldelse af andre tjenester end betalingerne selv.

Bruxelles, den 30. juni 2004 Roger BRIESCH Formand for Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) EFT L 344 af 28.12.2001.

(2) EFT L 43 af 14.2.1997.

(3) Med »kunde« tænkes der på de forbrugere og andre personer, f.eks. detailhandlere og SMV'ere, der anvender betalingsløsninger.

(4) F.eks. Den Europæiske Bankforenings systemer EURO 1 og STEP 1.

(5) EBA gennemførte sine første transaktioner den 28. april 2003.

(6) Samlet procentdel fra forskellige kilder (Swift, EBA, kreditkortordninger), udarbejdet af Den Europæiske Bankforening (2003).

(7) EØSU 500/2004, ordfører Daniel Retureau.

(8) Det internationale bankkontonummer.

(9) Bankidentifikationsnummeret.

(10) EUT C 85 af 8.4.2003.

(11) Begreberne »our«, »ben«, »share« er tre betalingsmuligheder ved kreditoverførsler.

(12) Interbank-konventionen om betalinger for grundlæggende kreditoverførsler falder ind under Forordning 2560/2001.

(13) Man er nødt til at være meget opmærksom på oversættelsernes nøjagtighed. På f.eks. italiensk vil en mere korrekt titel være »Rimozione delle barriere al transporte di fondi«, så man lægger sig så tæt på originalen som muligt.

(14) EFT L 281af 23.11.1995.

(15) EFT L 13 af 19.1.2000.