3.

Vurdering af støtteforanstaltningen: Combus modtog som led i privatiseringen økonomisk støtte fra den danske stat i 1999 og 2001. Spørgsmålet er nu, om de to tilførsler skal betragtes som statsstøtte, og om de skal betragtes som en foranstaltning eller to separate foranstaltninger. Ifølge Retten i Første Instans er de elementer, der er relevante for at afgøre dette spørgsmål »bl.a. den tidsmæssige rækkefølge af kapitalindskuddene, disses formål samt datterselskabets situation på det tidspunkt, hvor beslutningerne om de enkelte indskud blev truffet« (2). Kommissionen kan på grundlag af de oplysninger, den råder over, ikke afgøre, hvorvidt de to betalinger skal betragtes som to trancher af samme finansiering. Finansieringerne betragtes ikke som støtte efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, hvis den danske stat har opført sig som en privat markedsøkonomisk investor. De danske myndigheder mener, at »the principle of the rational market investor also applies to a situation, where injection of fresh capital is based upon considerations of protecting the credibility of the Government (parent company) in the market, cf. judgement of March 21, 1991 in case C-303/88, Italy v. Commission, Rep. 1991 I, page 1433, para. 21.«, og at Combus' konkurs ikke kunne have været afværget uden finansieringen, hvilket ville have skadet statens omdømme som markedsinvestor. De konkluderer derfor, at en privat investor i deres sted ville have opført sig på samme måde. Kommissionen har sine tvivl med hensyn til, om en privat investor ville have opført sig på den måde i en tilsvarende situation. Den gør de danske myndigheder opmærksom på, at Domstolen kun accepterer hensynet til statens omdømme som begrundelse for en kapitaltilførsel, hvis der samtidig er udsigt til, at virksomheden bliver rentabel på længere sigt, hvilket der indtil nu ikke er blevet fremlagt overbevisende dokumentation for. Kommissionen kan derfor ikke udelukke, at i hvert fald den ene af de to betalinger eller måske begge betalinger, alt efter om de skal betragtes som en eller to forskellige foranstaltninger, må betragtes som statsstøtte efter artikel 87, stk. 1. En sådan støtte kunne være forenelig med fællesmarkedet i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69 eller i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), som specificeret i rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (3). 1. Er støtten forenelig i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69? I henhold forordning (EØF) nr. 1191/69 kan medlemsstaterne vælge mellem to metoder til at organisere offentlig tjeneste på transportområdet: — enten kan de indgå kontrakter om offentlig tjeneste, jf. forordningens artikel 1, stk. 4, og afdeling V — eller de kan pålægge transportvirksomheder forpligtelser til offentlig tjeneste, jf. forordningens artikel 1, stk. 5, og afdeling II, III og IV. De danske myndigheder har på bustransportområdet valgt at indgå kontrakter om offentlig tjeneste. Ifølge Retten i Første Instans udelukker indgåelsen af en kontrakt om offentlig tjeneste muligheden for at yde kompensation for pålæggelsen af en forpligtelse til offentlig tjeneste (4). Viser det sig, at den pris, der er aftalt mellem de to parter i en kontrakt om offentlig tjeneste, er for lav, har den virksomhed, der har indgået kontrakten, i henhold til artikel 14, stk. 4-6, i forordning (EØF) nr. 1191/69 mulighed for at afbryde kontrakten med tre måneders varsel. Myndighederne kan pålægge virksomheden at opretholde den pågældende tjenesteydelse i endnu et år mod et vederlag, som beregnes efter de metoder, som er fastsat i forordningens afdeling II, III og IV. Kun i denne situation må der ydes kompensation for, at der pålægges en forpligtelse til offentlig tjeneste under kontraktordningen. Combus afbrød ikke kontrakterne om offentlig tjeneste; derfor kan afdeling II, III og IV i forordning (EØF) nr. 1191/69 ikke anvendes til at erklære finansieringerne af Combus for forenelige med fællesmarkedet. Ifølge Kommissionen kan finansieringerne derfor ikke betragtes som forenelige med fællesmarkedet på grundlag af forordning (EØF) nr. 1191/69. 2. Er støtten forenelig i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), som specificeret i rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder? I afsnit 3.2 i rammebestemmelserne fastsættes følgende betingelser for, at en omstruktureringsstøtte kan godkendes: — Virksomheden skal kunne anses for at være kriseramt (a) — Omstruktureringsplanen skal inden for en rimelig tidshorisont kunne gøre virksomheden rentabel på længere sigt (b) — Der bør træffes foranstaltninger for mest muligt at afbøde støttens skadelige virkninger for konkurrenterne (c) — Støtten skal begrænses til det strengt nødvendige minimum, så omstruktureringen kan gennemføres (d) — Kommissionen skal på grundlag af regelmæssige og detaljerede rapporter være i stand til at sikre sig, at omstruktureringsplanen gennemføres tilfredsstillende (e) — Der må kun ydes omstruktureringsstøtte én gang (f). Combus er en kriseramt virksomhed efter rammebestemmelserne (a). De danske myndigheder fremlagde en omstruktureringsplan for Combus. Retten i Første Instans fastslog, at »Kommissionens argumentation [i den oprindelige beslutning] må forstås som udtryk for en alvorlig tvivl om, hvorvidt Combus var rentabel ifølge [EF-traktatens artikel 87] og rammebestemmelserne, hvilken tvivl Kommissionen imidlertid ikke anså sig for forpligtet til at afklare, når den fandt, at artikel 73 EF udgjorde et tilstrækkeligt retsgrundlag til at godkende støtten. Da den sidstnævnte bestemmelse imidlertid ikke kan påberåbes i denne forbindelse […], indeholder den anfægtede beslutning ikke noget gyldigt grundlag for at godkende udbetalingen af beløbet på [X] DKK. […] Det kan derfor ikke under nogen omstændigheder anses for godtgjort, at Combus var rentabel.« (5) På grundlag af Rettens konklusion kan Kommissionen kun bekræfte, at den nærer tvivl om, hvorvidt Combus bliver rentabel efter omstruktureringen (b). De danske myndigheder mener, at det i det foreliggende tilfælde undtagelsesvis ikke er nødvendigt at træffe foranstaltninger for mest muligt at afbøde støttens skadelige virkninger for konkurrenterne, fordi Combus' kontrakter udløber efterhånden (ved udgangen af 2003 udløb ca. 50 % af kontrakterne, og den sidste kontrakt udløber i 2006), og Arriva, som Combus blev solgt til, efter omstruktureringen ikke regner med at bevare en markedsandel svarende til Arriva Danmarks og Combus' markedsandele tilsammen på købstidspunktet (ca. 50 %). Kommissionen tvivler på, om der med udgangspunkt i sagens særlige omstændigheder var grundlag for at undlade at træffe foranstaltninger for mest muligt at afbøde støttens skadelige virkninger for konkurrenterne, eftersom Combus' konkurrenter, repræsenteret ved Danske Busvognmænd, besluttede at anfægte Kommissionens beslutning om godkendelse af støtten (c). Kommissionen nærer også tvivl om, hvorvidt foranstaltningen/foranstaltningerne er begrænset til det strengt nødvendige minimum, så omstruktureringen kan gennemføres. Ifølge de danske myndigheder vil støtten give Arriva mulighed for at opnå et afkast af den investerede kapital på 10 %, hvilket skulle være det absolutte minimum for en sådan investering. Kommissionen har på nuværende tidspunkt ikke tilstrækkelige oplysninger til at kunne kontrollere, om støtten er begrænset til det strengt nødvendige minimum, så omstruktureringen af Combus kan gennemføres (d). De danske myndigheder har indvilliget i at udarbejde en årlig rapport til Kommissionen, så den kan vurdere, om omstruktureringsplanen gennemføres i overensstemmelse med de danske myndigheders tilsagn. Kommissionen har modtaget en sådan rapport for 2001 og 2002, der viser, at omstruktureringsplanen er blevet overholdt (e). Combus har ikke tidligere modtaget omstruktureringsstøtte. Hvis de to betalinger skal betragtes som to trancher af samme støtte, eller hvis den danske stat ved den første eller den anden betaling opførte sig som en privat markedsøkonomisk investor, er princippet om »engangsstøtte« (»one time, last time«) ifølge Kommissionen overholdt. Hvis de to betalinger skal betragtes som to separate foranstaltninger, og hvis den danske stat ikke opførte sig som en privat markedsøkonomisk investor hverken ved den første eller den anden betaling, er princippet om »engangsstøtte« ikke overholdt (f).