Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Opfølgning af den fjerde internationale kvindekonference"

(2000/C 168/11)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 27. januar 2000 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om "Opfølgning af den fjerde internationale kvindekonference".

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Eksterne Forbindelser, som udpegede Susanna Florio til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 14. april 2000.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 372. plenarforsamling, mødet den 27. april 2000, med 116 stemmer for og 2 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. På FN's fjerde internationale kvindekonference, der blev afholdt i Beijing den 4.-15. september 1995, vedtog man en erklæring og en aktionsplatform, der fastlægger målsætninger og strategier for at realisere kvinders udvikling, fremskridt og lige deltagelse.

1.2. Fem år efter den fjerde kvindekonference har FN's generalforsamling med resolutionerne 52/100 og 52/231 besluttet at indkalde til et ekstraordinært møde om "Kvinder 2000: ligestilling, udvikling og fred i det 21. århundrede", der vil blive afholdt i New York den 5.-9. juni 2000.

1.3. På det ekstraordinære møde skal man vurdere, hvilke fremskridt der er sket i gennemførelsen af den aktionsplatform, der blev vedtaget i Beijing, og indkredse de største hindringer herfor samt anbefale fremtidige aktioner til bekæmpelse af kønsdiskrimination.

1.4. Når der gøres status over gennemførelsesgraden af Beijing-erklæringen og -aktionsplatformen, kan man ikke komme uden om også at tage højde for rapporterne fra verdenskonferencen om menneskerettigheder i Wien 1993, der blev fremlagt på den internationale befolkningsudviklingskonference i Cairo i 1994 og på verdenstopmødet om den sociale udvikling i København i 1995.

1.5. Wien-konferencen om menneskerettigheder, der blev afholdt den 14.-25. juni 1993, bekræftede helt klart, at kvinders menneskerettigheder hele livet igennem er en umistelig, integrerende og udelelig del af de universelle menneskerettigheder.

1.6. Cairo-konferencen (5.-13. september 1994) bekræftede kvindens hovedrolle i relation til udviklings- og befolkningstilvækstproblemerne. For første gang fremhævede man, at det er nødvendigt at forbedre kvinders sociale og økonomiske status bl.a. gennem skole- og erhvervsuddannelse, hvorved kvinderne gøres opmærksomme på deres rettigheder. Kvinderne skal have lettere adgang til uddannelses-, informations- og sundhedsfaciliteter, hvilket er en nødvendig forudsætning for en bedre befolkningsudviklingspolitik.

1.7. På verdenstopmødet i København (6.-12. marts 1995) blev der for første gang sat fokus på feminiseringen af fattigdommen, og man bekræftede princippet om, at det kun er muligt at iværksætte en bæredygtig udvikling ved hjælp af en økonomisk politik, der sætter de sociale faktorer, herunder især kønsforskellene, i højsædet.

1.8. Den handlingsplan, der blev opstillet i Beijing, gentager de kvinderettigheder, der også er menneskerettigheder og som sådan ikke kan betragtes isoleret, og bekræfter endvidere tre nøglebegreber:

Det er nødvendigt at lægge større vægt på kønsforskellene, for kun en reel ligestilling mellem mænds og kvinders rettigheder og levevilkår kan garantere økonomisk vækst og en jævn og bæredygtig udvikling. Et andet nøglepunkt hedder "empowerment", hvilket ikke alene skal forstås ud fra en samfundsmæssig synsvinkel som tildeling af magt og ansvar til kvinder i beslutningsprocessen, men også ud fra en personlig synsvinkel som en opprioritering af individet, en styrkelse af den pågældendes selvværd og kompetencer. "Mainstreaming" er en accept af, at kønsperspektivet er en naturlig del af alle politiske, økonomiske og sociale handlinger og valg. Kønsperspektivet er ikke længere målet, men et udgangspunkt for regeringernes virke. Det ville være ønskeligt, at arbejdsmarkedets parter, ngo'erne og det samlede organiserede civilsamfund løbende bidrager til og overvåger disse aktioner.

1.9. Erklæringen og aktionsplatformen fra Beijing pegede på 12 kritiske punkter: fattigdom, almen uddannelse og erhvervsuddannelse, helbred og sundhedsfaciliteter, vold, væbnede konflikter, økonomi, magt og beslutningsprocesser, institutionelle mekanismer, grundrettigheder, medier, miljø, piger.

1.10. Ansvaret for at gennemføre foranstaltningerne i aktionsplatformen ligger hos regeringerne og alle de institutioner og græsrodsorganisationer, der arbejder på nationalt, lokalt, regionalt og internationalt plan.

2. Status over gennemførelsen af aktionsplatformen: Hindringer og fremskridt

2.1. Kvinder og fattigdom: Anerkendelsen af feminiseringen af fattigdommen har fået mange regeringer til at iværksætte initiativer inden for sociale serviceydelser og på uddannelses- og sundhedsområdet, der tager sigte på de socialt dårligst stillede kvinder.

Den manglende ligestilling i adgangen til kapital, ressourcer og arbejdsmarkedet er imidlertid fortsat en af de grundlæggende årsager til denne situation, der ofte forværres af økonomiske reformer, der medfører store nedskæringer i de sociale udgifter. Denne tendens er endnu mere markant i de central- og østeuropæiske lande, der gennemgår store forandringer, og hvor de økonomiske omvæltninger helt konkret har betydet en forværring af kvindernes vilkår.

2.2. Kvinders almene og erhvervsfaglige uddannelse: Der er sket betydelige fremskridt på dette område, men der afsættes fortsat for få ressourcer til forbedring af uddannelsesinfrastrukturen, og i mange lande består der et klart behov for en grundlæggende reform af uddannelsessystemet.

2.3. Kvinder og sundhed: Antallet af dødsfald i forbindelse med fødsler er faldet. Brugen af svangerskabsforebyggende midler er steget. Specifikke kvindeproblemer, især hvad angår de ældre kvinder, helliges større opmærksomhed, og der er iværksat mange programmer for at reducere risikoen for smitte med HIV/AIDS og andre seksuelt overførte sygdomme. Men inden for forskning og teknologisk udvikling mangler der fortsat en kønsspecifik tilgang. De offentlige infrastrukturer har ofte vist sig at være utilstrækkelige pga. manglende økonomiske og menneskelige ressourcer. Den generelle situation er i mange lande blevet forværret pga. privatiseringer i denne sektor, og især på områder, hvor privatiseringerne ikke garanterer offentlig adgang for de svagest stillede befolkningsgrupper. Der er fortsat utilstrækkelige midler til forebyggelse og forbedring af kvinders sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. Især ser man i forbindelse med den igangværende revision af konvention nr. 103 af 1952 fra Den Internationale Arbejdsorganisation (ILO) om beskyttelse af gravide, at visse regeringer ønsker at sænke beskyttelsesstandarderne.

2.4. Vold mod kvinder. Mange regeringer har strammet lovgivningen for at beskytte kvinder mod forskellige former for vold. De har oprettet særlige tjenester og specialenheder for voldsramte kvinder, udarbejdet undervisningsmateriale og gennemført forebyggende kampagner. Kvinders anmeldelses- og solidaritetsnetværk er voksende. Indgreb i genitalierne er fortsat udbredt i lande på den sydlige halvkugle og i emigrantmiljøer. Der er fortsat mangel på oplysninger om de forskellige former for vold, og oplysnings- og forebyggelsesprogrammerne er endnu ikke tilstrækkelige. Regeringerne tager kun begrænset hensyn til de bevidstgørelseskampagner, der sigter mod at gøre forskellige former for vold mod kvinder, herunder indgreb i genitalierne, etnisk voldtægt og menneskehandel, til gyldig grund til at søge politisk asyl. Der ses en stigning i handelen med mennesker, hvilket især kvinder og piger er udsat for.

2.5. Kvinder og væbnede konflikter. De internationale domstole i Jugoslavien og Rwanda og International Criminal Court har vedtaget nogle ad hoc-regler, og tilsvarende er der i hele den internationale menneskeret en stigende tendens til at anerkende, at væbnede konflikter har forskellige konsekvenser for kvinder og mænd, og til følgelig at anlægge en kønsbestemt indfaldsvinkel, især hvad angår flygtninges status. Der sættes fortsat ikke nok fokus på kvinders rolle i løsning af konflikter og i fredsbevarelse. Selvom etnisk voldtægt anses som en forbrydelse mod menneskeheden, straffes den i realiteten ikke.

2.6. Kvinder og økonomi. Mange lovgivninger har indarbejdet de internationale regler om kvinders økonomiske rettigheder. I mange EU-lande sker der en udbredelse af foranstaltninger, der sigter mod at regulere forældreorlovsordningerne, og der er et stigende antal kvinder på arbejdsmarkedet, især i servicesektoren. Desværre er disse fremskridt ikke jævnt fordelt, og der består fortsat store forskelle, hvilket er til skade for landbrugssektoren og de uformelle økonomier. Også hvad angår økonomisk ligestilling, er der fortsat en markant forskel mellem mænd og kvinder.

2.7. Kvinder, magt og beslutningsprocesser. Mange regeringer har iværksat politikker og aktioner til fordel for kvinder på dette område. De har iværksat programmer, bl.a. uddannelsesprogrammer, der skal gøre det lettere for kvinder at deltage i de politiske og institutionelle beslutningsprocesser, og de har indført tiltag, der sigter mod at give mænd og kvinder et lige stort familiemæssigt og jobmæssigt ansvar. Man er imidlertid langt fra en egentlig ligestilling.

2.8. I adskillige lande har man skabt eller styrket institutionelle mekanismer, der ved hjælp af PR, analyse eller evaluering skal fremme lige muligheder for mænd og kvinder. Imidlertid har disse institutioners aktioner ikke været særligt effektive, dels fordi de ikke er specielt synlige, dels fordi de mangler et klart mandat og tilstrækkelige ressourcer. Ofte har de pågældende institutioner en position, der har tendens til at marginalisere dem, og desuden nyder de ingen reel politisk selvstændighed.

2.9. Kvinders grundrettigheder. Kvinders rettigheder er menneskerettigheder. Til trods for at der er blevet indføjet mange regler i de forskellige lovgivninger til fremme af kvinders grundrettigheder, især i relation til ægteskab, arbejde og ejendomsret, finder diskrimination stadigvæk sted, og ikke kun på det juridiske plan, men også og især på det konkrete plan, hvilket skyldes kulturelle værdier, traditionelle holdninger og fastgroede opfattelser i samfundet.

Flere og flere lande ratificerer konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination af kvinder, men der er indføjet mange forbehold, og en del af regeringerne har svært ved at omsætte de pågældende retsregler i landenes egne lovgivninger.

2.10. Kvinder og medier. I de seneste år er der sket en udvikling af informationsnet blandt kvinder, især takket være den teknologiske udvikling, der har lettet kvinders adgang til informationer og har øget mulighederne for at udbrede en kvindekultur og at udveksle synspunkter. I medieverdenen findes der fortsat for få kvindelige beslutningstagere. Informationssektoren er fortsat mændenes domæne, og den udbreder et negativt og stereotypt billede af kvinden. I visse geografiske områder er pornografien tiltagende. Det er især bekymrende, at pornografien udbredes via Internet, og at der mangler IT-redskaber, der kan sikre kontrol, filter og beskyttelse af børn.

Der er således fortsat behov for at inddrage kvinder i informationsverdenen, såvel til at deltage i beslutningsprocesserne som til at udbrede ikke-diskriminerende kulturelle modeller. Der er et stadigt mere udtalt behov for et kontrol- og filtersystem i relation til billeder, der nedgør kvinder.

2.11. Kvinder og miljø. Kvindens rolle i de nationale miljøpolitikker er ved at blive styrket. Det sker på den ene side gennem uddannelse på området og på den anden side takket være initiativer, der sigter mod at iværksætte indtægtsskabende aktiviteter for kvinder. Kvinders deltagelse i udarbejdelsen af politikkerne og i beslutningstagningen er fortsat for lav. Landbrugs- og miljøpolitikken bør være opmærksom på det store arbejde, landbokvinder udfører i det alsidige landbrug, som Agenda 2000 satser på. De deltager nemlig ikke kun i den egentlige landbrugsproduktion, men også i alle andre opgaver, der følger med aktivitetsspredningen på landet, anvendelse af miljøvenlige produktionsmetoder samt fremme af en kvalitetspræget og egnstypisk produktion af varer og tjenesteydelser.

2.12. Piger. Opmærksomheden om specifikke, pigerelaterede problemer er relativt ny. Man er i gang med at udarbejde målrettede politikker, men der mangler fortsat tilstrækkeligt statistisk materiale, der tager hensyn til køns- og aldersforskelle, og som gør det muligt at indkredse problemet og at udarbejde nogle mere effektive aktioner. Der findes så godt som ingen uddannelses- eller informationsprogrammer, der sigter mod at beskytte mod og forebygge udbredelsen af narkotikamisbrug og enhver form for udnyttelse og seksuelt misbrug af teenagere. I mange lande har man stadig ikke taget de internationale normer i Konventionen om Børns Rettigheder (artikel 32) og fastlagt af Den Internationale Arbejdsorganisation om økonomisk udnyttelse af mindreårig arbejdskraft i anvendelse.

3. EU og dets institutioner

3.1. De konklusioner, man enedes om at vedtage i Geneve den 19.-21. januar 2000 på den forberedende regionalkonference i Den Økonomiske Kommission for Europa (ECE) vedrørende en revision af iværksættelsen af aktionsplatformen fra Beijing, bekræfter regeringernes vilje til at forpligte sig på de 12 kritiske punkter, der blev udpeget i 1995, men dokumentet fra den europæiske regionalkonference behandler kun fem områder:

1) Kvinder og økonomi

2) Vold mod kvinder og piger

3) Kvinder og piger i væbnede konflikter

4) Kvinder, magt og beslutningsprocesser

5) Institutionelle mekanismer til fordel for kvinder.

3.2. Konklusionerne fra mødet i Geneve tager udgangspunkt i, at kvinders rettigheder under alle omstændigheder også altid er menneskerettigheder, og henviser direkte til konventionerne om fjernelse af enhver form for diskrimination af kvinder, erklæringen om bekæmpelse af vold mod kvinder og konventionen om børns rettigheder og til Wienerkonferencen om menneskerettigheder.

3.2.1. I dokumentet henvises der til forskellige initiativer, der har bekræftet behovet for en ligestillingspolitik for mænd og kvinder, som først blev påpeget af FN (fra Beijing-platformen fra 1995, Menneskerettighedserklæringen, Københavnserklæringen og handlingsprogrammet fra 1995, Kommissionen om kvinders stilling i økonomien fra 1997 og dennes resolution om kvinder og fattigdom fra 1997, Den Internationale Arbejdsorganisations erklæring om grundrettigheder og rettigheder på arbejdspladsen, og til ECOSOC's ministerielle erklæring fra 1999 med titlen "Beskæftigelsens og arbejdets rolle i bekæmpelsen af fattigdom blandt kvinder").

3.2.2. Europarådets og EU's medlemsstater har ligeledes bekræftet deres forpligtelse til at overholde direktivet om barselsorlov af 1992, direktivet om forældreorlov af 1996, anbefalingerne vedrørende en bedre forening af arbejde og familieliv, erklæringen om ligestilling mellem mænd og kvinder som grundlæggende betingelse for demokratiet (Istanbul 1997) og Det Sociale Charter som er vedtaget af Europarådet, og endelig de resolutioner, der blev vedtaget af Det Europæiske Råd i 1997 og 1998, samt retningslinjerne for beskæftigelsen, der blev vedtaget i 1999.

Ovenstående har især været udtryk for store fremskridt på de forskellige niveauer inden for EU-institutionerne.

3.3. Under det finske formandskab (2. halvår 1999) blev der udarbejdet en rapport om indikatorerne og evalueringsredskaberne med titlen "Kvinder ved magten og i beslutningsprocesserne".

3.4. Det portugisiske formandskab for EU har fremlagt en skriftlig erklæring på den forberedende regionalkonference i Den Økonomiske Kommission for Europa (ECE). EU's medlemsstater har forpligtet sig til at bane vejen for og at gennemføre hele Beijing-aktionsplatformen. Det faktum, at man har udvalgt 5 prioriterede områder til behandling på konferencen, udelukker ikke, at det er nødvendigt at anlægge en overordnet indfaldsvinkel baseret på aktionsplatformens 12 punkter.

3.4.1. Siden konferencen i Beijing i 1995 er der sket store fremskridt, hvilket bekræftes af den årlige status over medlemsstaternes og EU-institutionernes gennemførelse af aktionsplatformen, og understøttes af fastlæggelsen af strategier og metoder, der fremmer ligestillingen mellem kønnene, specielt hvad angår beskæftigelsespolitikkerne, strukturfondene, kvinders adgang til at gøre karriere og til at deltage i beslutningsprocesserne og bekæmpelse af vold.

3.4.2. Endvidere understreges behovet for at udvikle indikatorer og evalueringsredskaber, der kan påvise positive tiltag og svage punkter i ligestillingspolitikkerne på det politiske, økonomiske og sociale område.

3.5. Som optakt til ECE-konferencen har Kommissionen udarbejdet en informationsnote, der gør status over, hvilke fremskridt der er sket inden for de fem områder, der skal behandles på den europæiske regionalkonference.

3.6. Med Amsterdam-traktaten er ligestillingspolitikkerne blevet et af EU's overordnede mål. Det vigtigste instrument til finansiering af programmer og projekter, der sigter mod at fremme lige muligheder, er Den Europæiske Socialfond, der direkte har fremmet specifikke foranstaltninger, som f.eks. "Employment Now".

3.7. Med udgangspunkt i Den Europæiske Socialfond har alle strukturfondene været anvendt til at fremme ligestilling (Rådets resolution af 1996 "Mainstreaming equal opportunities for women and men into the European Structural Funds").

3.8. I forbindelse med retningslinjerne for beskæftigelsen bekræfter den resolution, som Rådet vedtog i februar 1999, at det er nødvendigt at styrke ligestillingspolitikkerne inden for de nationale retningslinjer.

3.9. Af de specifikke instrumenter, der er vedtaget på EU-plan, bør desuden nævnes Fællesskabets fjerde handlingsprogram på mellemlang sigt for lige muligheder mellem mænd og kvinder (1996-2000). Handlingsprogrammets seks målsætninger er:

- indførelse af ligestilling,

- mobilisering af alle involverede parter til fremme af lige muligheder,

- fremme af lige muligheder for mænd og kvinder i en økonomi i forandring,

- mulighed for at forene arbejde og familieliv,

- tilskyndelse til en mere ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningstagningen,

- bedre forudsætninger for at udøve ligeretten.

3.9.1. Kommissionen er i færd med at udarbejde et 5. rammeprogram vedrørende ligestilling mellem kønnene, som vil tage hensyn til Beijing + 5-revisionsprocessen og tage udgangspunkt i den strategi om mainstreaming, der er udviklet på EU-plan siden 1995.

3.10. Kommissionen lægger også særlig vægt på lige muligheder i forbindelse med andre programmer, der har haft en positiv virkning (Daphne og Stop), hvis målsætninger er at bekæmpe vold mod kvinder og piger og handelen med kvinder og piger. Der er endvidere iværksat oplysningskampagner over for kvinder i Bulgarien og Ungarn i samarbejde med den internationale organisation for udvandring (Kommissionens første program om dette spørgsmål).

3.11. Der er også behov for at integrere kvindernes behov på andre politiske områder som f.eks. eksterne relationer, herunder udviklingssamarbejde, almen og erhvervsfaglig uddannelse. Leonardo da Vinci-programmet, der handler om erhvervsfaglig uddannelse, lægger særlig vægt på at fremme lige muligheder for mænd og kvinder med henblik på at bekæmpe enhver form for diskrimination. Ligeledes er der i Det Femte Rammeprogram for Forskning og Udvikling indført en finansieringspost specielt for aktioner for kvinder (Women and Science). Kønsspørgsmål er blevet indarbejdet i EU's politik for eksterne relationer, og især i udviklingssamarbejde (Rådets forordning af 1998 om integration af kønsspørgsmål i udviklingssamarbejde) og i menneskerettighedspolitikker via Det Europæiske Initiativ vedrørende Demokrati og Menneskerettigheder.

3.12. Siden 1998 har man også ført en kampagne til bekæmpelse af vold mod kvinder. Kampagnen fokuserer især på at forebygge vold i hjemmet og søger at skabe større bevidsthed hos befolkningen, herunder især mænd, i et forsøg på at bekæmpe dette fænomen. Kampagnen sigter mod, at der ikke findes forståelse for vold mod kvinder og skal efter hensigten inddrage adskillige aktører fra civilsamfundet, herunder også ngo'erne, for især at have en forebyggende effekt. Vold mod kvinder bekæmpes bl.a. også via regionale samarbejdsprogrammer, herunder også menneskerettighedsinitiativer (Latinamerika, Middelhavslandene, Central- og Østeuropa).

3.13. Et aspekt af vold mod kvinder er de væbnede konflikter, hvor kvinderne på samme tid er både ofre og gidsler. Omvendt har man ved hjælp af større initiativer og projekter (Meda-democracy) bevist, at der er behov for at fremme kvindens rolle i forbindelse med fredsprocesser på bl.a. Cypern og i Jerusalem og Libanon. I 1998 iværksattes den internationale ECHO-kampagne "En blomst til Kabuls kvinder".

4. Generelle bemærkninger

4.1. Det er nu fem år siden, aktionsplatformen i Beijing blev fastlagt i 1995, og ØSU værdsætter de store fremskridt, der er gjort. Vejen til lige vilkår for mænd og kvinder er dog fortsat lang og ufremkommelig. Derfor ønsker ØSU, at de mekanismer, der er indført på de forskellige planer (nationalt, europæisk, globalt) i de senere år, styrkes konkret, og at den eksisterende lovramme anvendes på ensartet vis i alle lande.

4.2. EU kan bidrage med en politik, der falder i tråd med reformen af de store internationale organisationer som Verdensbanken, Den Internationale Valutafond og Verdenshandelsorganisationen, idet der også takket være disse vigtige monetære og økonomiske organer gennemføres målrettede politiker og særprogrammer til bekæmpelse af fattigdom og kvinders marginalisering.

4.3. Også i disse internationale fora bør EU derfor, dels direkte, dels via medlemsstaterne, arbejde på at fremme en stærk og kvalificeret repræsentation af kvinder, især i beslutningstagende organer.

4.4. Ulige vilkår og forskelsbehandling udgør ikke alene et socialt, men også et strukturelt problem. Det er derfor nødvendigt at gøre sig overvejelser om en reform af de europæiske institutioner, som beskæftiger sig med dette problem.

5. Forslag og konklusioner

5.1. ØSU anser det for uomgængeligt nødvendigt at styrke samarbejdet, informationerne og de tiltag, der skal gennemføres sammen med de europæiske organisationer, især Rådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen.

5.2. EU bør indføre målrettede analyseinstrumenter (databaser, statistikker, undersøgelser), som tager højde for forskelle i køn og alder, og bør sikre den størst mulige udbredelse af instrumenterne. Det vil i øvrigt være nødvendigt at udvikle yderligere tiltag og initiativer, bl.a. under hensyntagen til globaliseringsprocessen, som ganske vist byder på nye muligheder for visse grupper af den kvindelige befolkning, men også udelukker andre grupper.

5.3. Et godt eksempel er udbredelsen af de nye teknologier, der er et vigtigt element i udviklingen, men samtidig en potentiel kilde til en ny form for udstødelse af de fattigste befolkningsgrupper. ØSU mener, at disse grupper skal have sikkerhed for adgangen til de nye teknologier, som repræsenterer en reel udviklingsfaktor og en basis for ny beskæftigelse.

5.4. Det gælder f.eks. migrationsstrømmene, der på den ene side byder på nye jobmuligheder for kvinderne, men på den anden side unddrager sig enhver form for kontrol, skjuler og øger den illegale trafik og den dermed forbundne udnyttelse. ØSU mener, at migrationsstrømmene må og skal overvåges, og at den illegale migration har antaget et særligt foruroligende omfang. Bestræbelserne på at bekæmpe illegal migration bør derfor intensiveres (programmer som Stop og Daphne).

5.5. Det er grundlæggende vigtigt at tillægge kvindernes deltagelse på arbejdsmarkedet den rette betydning, at overvinde de store lønforskelle, der fortsat er, og at sikre kvinder og mænd mulighed for at forene arbejdsliv og familieliv. I den forbindelse vil arbejdsmarkedsparterne og overenskomstforhandlingerne spille en vigtig rolle.

5.6. Det er nødvendigt at afskaffe enhver form for dobbeltdiskriminering af kvinder i de svageste befolkningsgrupper, herunder etniske minoriteter, emigranter, unge, handicappede og personer, der diskrimineres på grund af deres seksualitet.

5.7. EU bør yde en indsats for at få medlemsstaterne til at ratificere FN-konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination mod kvinder samt den frivillige protokol. En europæisk lovgivningsramme mod enhver form for vold mod og misbrug af kvinder ville være ønskelig.

5.8. Den demografiske udvikling kræver også passende løsninger på befolkningens aldring under hensyntagen til den procentuelle forskel i antallet af mænd og kvinder.

5.9. ØSU peger på den høje forekomst af analfabetisme blandt kvinder, især i EU-regioner med et udviklingsefterslæb, og understreger, at uddannelse er en grundlæggende faktor for et samfunds udvikling og velfærd. Det håber derfor, at programmerne til støtte for kvinders uddannelse og mod tidlig udtræden af skolesystemet, især for pigernes vedkommende, vil blive styrket.

5.10. Stadfæstelse af rettigheder og lighed er ikke noget, der bare dikteres oppefra, det kræver fuld, demokratisk inddragelse i hele samfundet. Samarbejdet med arbejdsmarkedets parter, ngo'er og borgerorganisationer på de forskellige niveauer vil derfor være altafgørende.

5.11. ØSU finder det påkrævet, at man allerede fra FN's næste generalforsamling begynder at forberede FN's femte internationale kvindekonference i 2005.

5.12. Af hensyn til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs specifikke rolle vil det være nødvendigt at inddrage repræsentanter for ØSU i Kommissionens delegation til den næste særlige samling i FN's generalforsamling.

Bruxelles, den 27. april 2000.

Beatrice Rangoni Machiavelli

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg