KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
Bruxelles, den 16.03.1998 
KOM(1998) 167 endelig udg. 
RAPPORT TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET OM 
HARMONSERINGSBEHOVENE 
DIREKTIV 96/92/EF OM FÆLLES REGLER FOR DET INDRE MARKED 
FOR ELEKTRICITET 
(forelagt af Kommissionen) 

RAPPORT TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET OM 
HARMONSERINGSBEHOVENE 
DIREKTIV 96/92/EF OM FÆLLES REGLER FOR DET INDRE MARKED 
FOR ELEKTRICITET 
I. INDLEDNING 
Ifølge artikel 25, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/92/EF1 af 19. 
december 1996 om fælles regler for det indre marked for elektricitet forelægger 
Kommissionen 'inden udgangen af det første år efter direktivets ikrafttræden 
Rådet og Europa-Parlamentet en rapport om de harmoniseringsbehov, der ikke er 
kædet sammen med bestemmelserne i dette direktiv. Om nødvendigt forelægger 
Kommissionen sammen med rapporten de harmoniseringsforslag, som er 
nødvendige, for at det indre marked for elektricitet kan fungere effektivt". 
I denne sammenhæng drejer harmoniseringsspørgsmålet sig først og fremmest om 
energiafgifter og miljøhensyn. Spørgsmålet om energiafgifterne drøftes for tiden i 
Rådet i forbindelse med Kommissionens forslag2 om fælles regler for 
energiafgifter. Denne rapport koncentrerer sig derfor om miljøspørgsmål og især 
om, hvordan elektricitetsproduktion på grundlag af vedvarende energikilder skal 
behandles på det indre marked. I denne forbindelse har kontakter med 
Kommissionen og medlemsstaterne vist, at der er stor forskel på de ordninger, som 
er blevet foreslået eller allerede indført til støtte for elektricitetsproduktion på 
grundlag af vedvarende energikilder. Den samme forskel gør sig tilsyneladende 
ikke gældende i forbindelse med kombinerede kraftvarmeværker, og denne rapport 
behandler derfor ikke dette spørgsmål. At der på samme tid findes flere forskellige 
ordninger for vedvarende energi, kan føre til handelshindringer og forvridninger. I 
hvidbogen om vedvarende energikilder3, der udkom for nylig, og som 
understreger, at det er vigtigt at sikre elektricitetsmarkedet rimelig adgang til 
vedvarende energikilder, oplyses det, at Kommissionen har planer om hurtigt at 
foreslå et harmoniseringsdirektiv for dette område, både af hensyn til det indre 
marked og for at støtte udviklingen af vedvarende energi. Denne rapport er det 
første skridt henimod udarbejdelse af et sådant direktiv. 
1 EFT L 27/20 af 30.1.97. 
2 KOM(97) 30 endelig udg. af 12.3.1997, forslag til Rådets direktiv om omstrukturering af EF-
bestemmelserne om beskatning af energiprodukter. 
3 KOM(97)599 af 26.11.1997, "Energi for fremtiden: Vedvarende energikilder - Hvidbog vedrørende 
en strategi- og handlingsplan på fællesskabsplan". 
1-
O. VEDVARENDE ENERGI OG DET INDRE MARKED FOR 
ELEKTRICITET 
FN's tredje klimakonference blev afholdt i Kyoto i december 1997. Resultatet blev 
for Den Europæiske Union, at Fællesskabet gik ind på at forpligte sig til at 
formindske drivhusgasemissionerne med 8% i forhold til 1990 i tidsrummet 2008-
2012. Der skal træffes afgørende energipolitiske beslutninger om at formindske 
energi- og kulintensiteten, for at en sådan formindskelse af drivhusgasemissionerne 
kan blive til virkelighed. 
At fremskynde indførelsen af vedvarende energikilder i elektricitetsproduktionen 
betragtes af Kommissionen som et vigtigt skridt, der vil sætte EU i stand til at 
opfylde sine forpligtelser i så henseende. 
Den vedvarende energis betydning er også blevet fremhævet i protokollen til FN's 
klimakonvention. De lande, der har tilsluttet sig protokollen, opfordres til at forske 
i nye og vedvarende energiformer og fremme brugen af dem som et vigtigt middel 
til begrænsning af drivhusgasemissionerne. 
Kommissionens politik for vedvarende energi er for nylig blevet fremstillet i 
Hvidbogen om vedvarende energi4. Denne hvidbog giver et overblik over 
Kommissionens målsætninger for Fællesskabets energipolitik, som behandles i 
nærmere enkeltheder i hvidbogen "En energipolitik for Den Europæiske Union"5. 
Der opstilles her tre vigtige energimålsætninger: Bedre konkurrenceevne, 
forsyningssikkerhed og miljøbeskyttelse. Fremme af vedvarende energi betragtes 
som vigtigt for at nå disse mål. 
Hvidbogen om vedvarende energi indeholder en fællesskabsstrategi og en 
handlingsplan, hvorefter brugen af vedvarende energi skal forøges til 12% i 2010. 
På nuværende tidspunkt tegner den vedvarende energi sig for 6% af EU's 
elektricitetsproduktion. Disse tal omfatter også vandkraft, hvis 
udnyttelsesmuligheder i Den Europæiske Union af miljømæssige årsager er stærkt 
begrænsede. Det betyder, at udnyttelsen af andre vedvarende energikilder skal 
forøges ret betydeligt for at nå målet 12%. Da elektricitet er den vigtigste 
energisektor i Europa og tegner sig for ca. 40% af bruttoenergiforbruget, må den 
øgede udnyttelse af de vedvarende energikilder i høj grad ske inden for 
elektricitetsfremstillingen. 
I hvert fald på mellemlangt sigt er det sandsynligt, at det bliver dyrere at fremstille 
elektricitet af vedvarende energikilder end af de konkurrerende brændselsformer. 
Det bliver derfor nødvendigt med ordninger, der kan fremme vedvarende energi. 
På nuværende tidspunkt ser det ud til at være dyrere at fremstille elektricitet af 
vedvarende energikilder end af de konkurrerende brændselsformer, fordi der ikke 
4 Se fodnote 3. 
5 KOM(95)682 af 13.12.1995, "En energipolitik for Den Europæiske Union' 
-2-
tages hensyn til miljøfordelene eller til støtte til de konkurrerende brændselsformer. 
Der skal derfor føres en politik, som tager disse forhold i betragtning og fremmer 
den vedvarende energi. + 
Medlemsstaterne er i færd med at foreslå eller har allerede indført en række 
forskellige ordninger, som skal øge udnyttelsen af vedvarende energikilder. Disse 
ordninger omfatter garanterede priser til producenterne, afgiftsfritagelser, direkte 
tilskud pr. produceret KWT osv. På markeder, som ikke er liberaliserede, hvor 
elektriciteten sælges til kontrollerede kunder, der ikke kan købe elektriciteten 
andre steder, skaber det ingen forvridning af medlemsstaternes samhandel med 
elektricitet, at der ikke findes fælles regler, da handelen er begrænset og stærkt 
reguleret. 
På et liberaliseret eller endda delvist liberaliseret elektricitetsmarked er der 
imidlertid brug for i hvert fald nogle harmoniserede regler for behandling af 
vedvarende energi. Behovet for koordination fremgår af følgende to problemer, 
som nødvendigvis må tages op: 
For det første vil det føre til forvridning af handelen med elektricitet fra 
vedvarende energikilder. Man kan feks. antage, at landet X betaler en betydelig 
støtte til producenter, som benytter vedvarende energi, mens landet Y anvender en 
ordning med grønne attester. Hvis producenter fra landet X af landet Y far lov til 
at udstede og sælge grønne attester i Y, kan de få dobbelt støtte. Producenter i Y, 
som sælger i X, vil derimod ikke fa nogen støtte overhovedet. Der kan, i det 
mindste i teorien, indføres ordninger, som sikrer, at denne situation ikke opstår. 
Alt for bureaukratiske og indviklede ordninger, som inddrager støtteordningerne i 
samtliger medlemsstater, bør imidlertid undgås, da omkostningerne kan blive 
særdeles høje. En mere enkel fremgangsmåde vil være at foretrække. 
For det andet kan det, hvis der er stor forskel på medlemsstaternes støtteniveau, 
også føre til betydelig forvridning af den mere almindelige handel og af 
konkurrencen. Elektricitet fra vedvarende energikilder koster i hvert fald på 
mellemlangt sigt mere at fremstille end elektricitet fra de traditionelle 
(fossile/nukleare) energikilder. Hvis vedvarende energikilder tegner sig for en 
betydelig del af den samlede indenlandske elektricitetsproduktion, kan det føre til 
en betydelig forøgelse af elektricitetens samlede gennemsnitlige 
produktionsomkostninger i den pågældende medlemsstat i forhold til et naboland, 
der ikke har nogen politik for vedvarende energi, eller en uafhængig 
energiproducent (UEP), som fremstiller elektricitet på grundlag af fossilt brændsel. 
Hvis ikke alle kunder i en given medlemsstat bidrager til støtten til finansiering af 
politikken for udnyttelse af vedvarende energi, vil de kunder, der kan, sædvanligvis 
undgå at. betale denne overpris for vedvarende energi og købe elektricitet i 
udlandet eller af UEP. Det samlede kundegrundlag bliver derfor mindre, således at 
ekstraomkostningerne pr. kunde i forbindelse med vedvarende energi bliver større 
og de indenlandske priser højere, hvorfor prisbevidste kunder tilskyndes yderligere 
til at søge forsyninger andre steder. På denne måde forvrides markedet i en ond 
cirkel, der tvinger et voksende antal kunder ud af det hjemlige system - ikke fordi 
den traditionelle elektricitetsproduktion er ineffektiv eller ukonkurrencedygtig -
men simpelthen på grund af en konstruktiv politik for vedvarende energi. 
Sandsynligheden for en sådan virkning og dens omfang afhænger naturligvis af en 
række forskellige faktorer, heriblandt de ekstra omkostninger i forbindelse med 
vedvarende energi, den procentdel vedvarende energi, som købes ved samlet køb 
osv. 
Der opstår således det spørgsmål, hvorledes indførelse og udvikling af vedvarende 
energiteknologier skal sikres på det indre marked. Kundernes mulighed for at købe 
over hele EU medfører to grundlæggende problemer. 
Det første gælder de ordninger, der skal indføres for at sikre køb og finansiering af 
vedvarende energi, det andet - som hænger sammen med det første - drejer sig om 
muligheden for, at kunder, der er forpligtet til at købe en vis del af deres 
elektricitetsbehov i form af vedvarende energi, kan få den fra udenlandske 
leverandører ("import og eksport"). 
IH. ORDNINGER, DER SKAL SIKRE KØB OG FINANSIERING AF 
VEDVARENDE ENERGI 
Det er vigtigt at behandle disse ordninger ved først at se på direktivets 
bestemmelser, dernæst på de foranstaltninger, som er blevet truffet i 
medlemsstaterne, og endelig på ordningernes overensstemmelse med direktivet 
og EU's lovgivning. 
1. Direktivet 
Direktivet indeholder kun én mekanisme, der direkte favoriserer fremstilling af 
elektricitet på grundlag af vedvarende energikilder, nemlig artikel 8, stk. 3: 
"En medlemsstat kan kræve, at systemoperatøren ved lastfordelingen af 
produktionsanlæg giver produktionsanlæg, der anvender vedvarende energikilder 
eller affald, eller som har en kombineret produktion af varme og elektricitet, 
forrang". 
Det er en undtagelse fra grundreglen i artikel 8, stk. 2, ifølge hvilken 
'lastfordelingen af produktionsanlæggene og brugen af samkøringslinjerne (sker) 
på grundlag af objektive kriterier, (som tager) hensyn til den økonomiske rangfølge 
af elektricitet fra disponible produktionsanlæg ". 
Denne mekanisme er faktisk den, der benyttes af de fleste af medlemsstaterne 
forud for liberaliseringen: transmissionssystemoperatøren (TSO) køber elektricitet 
fremstillet af vedvarende energikilder (som regel til fordelagtige priser) og 
videresælger den til sine kontrollerede kunder og spreder således dens 
omkostninger over hele det kontrollerede forbrugergrundlag. 
Det bør imidlertid bemærkes, at direktivet begrænser sig til favoriserende 
lastfordeling. Det indeholder ingen ordninger for direkte eller indirekte støtte til 
vedvarende energikilder, og det giver ikke i sig selv medlemsstaterne mulighed for 
at tillade TSO at forpligte kunderne til at købe "deres" andel af den vedvarende 
energi - hverken direkte eller ved hjælp af afgifter eller grønne attester. 
-4 
Den mekanisme, direktivet indeholder, er derfor i virkeligheden af begrænset 
anvendelighed - da direktivet ikke giver nogen direkte hjemmel for 
ledsageforanstaltninger - når det gælder om at give medlemsstaterne tilladelse til at 
udvikle eller føre en konstruktiv politik for fremme af vedvarende energi. 
Hvis medlemsstaterne derfor ønsker at støtte vedvarende energi ud over den 
favoriserende lastfordeling, må de benytte andre af direktivets bestemmelser: 
artikel 3, stk. 2 - forpligtelse til offentlig tjeneste/miljøbeskyttelse og artikel 24 -
overgangsordninger. Når sådanne ordninger er blevet anmeldt, vil Kommissionen 
undersøge, om de er i overensstemmelse med direktivet. Spørgsmålet behandles i 
nærmere enkeltheder i punkt 3.2. 
2. Ordninger i medlemsstaterne 
Medlemsstaterne har derfor overvejet, hvordan de skal behandle dette spørgsmål, 
og forskellige ordninger er blevet indført i hele EU eller er under overvejelse i 
medlemsstaterne. Det bør bemærkes, at nogle af de forhold, der beskrives i det 
følgende, benyttes (eller kan benyttes) i forbindelse med hinanden. 
Ordningerne - eller dele af dem - kan opdeles i to hovedkategorier. Først er der 
støtteordningerne - hvis formål er at dække omkostningerne - og dernæst de 
ordninger, hvormed støtten skal finansieres. 
2.1 Støtteordninger 
Der findes et stort antal forskellige støtteordninger, heriblandt følgende: 
- garanteret forpligtelse til køb til en garanteret pris - ofte for at undgå 
omkostningerne eller efter beregning af det støtteniveau, som kræves for at 
skabe den ønskede elektricitetsproduktion på grundlag af vedvarende 
energikilder 
- afgiftsfritagelser, det gælder især fritagelse for energi- og C02-afgifter, men 
også andre afgifter 
- støtteordninger pr. produceret KWT 
- andre støtteordninger, dvs. støtte til FU, kapitalinvestering osv. Denne støtte 
kan gives enten på medlemsstats- eller på fællesskabsplan 
2.2 Finansieringsordninger eller supplerende støtteordninger 
Også her er der - eller er der ved at blive - udviklet en række forskellige typer. 
- Afgift fra alle elektricitetsbrugere i en given medlemsstat, betegnet som 
"vedvarende energiafgift", "grøn afgift" eller "ikke-fossilt brændselsafgift". Alle 
forbrugere skal betale, uanset om de køber elektriciteten i den pågældende 
medlemsstat (men se import og eksport i det følgende). Afgiften kan være et 
fast beløb pr. forbrugt KWT, eller en særskilt, gennemsigtig, afgift, som lægges 
påtransmissionstaksten. 
-5 
Afgiften fastsættes af den pågældende medlemsstat og varieret efter det 
støtteniveau, medlemsstaten anser for nødvendigt for at skabe den nødvendige 
elektricitetsproduktion på grundlag af vedvarende energikilder. 
- Grønne attester 
Efter denne ordning fastsætter medlemsstaten simpelthen hvilken mængde 
elektricitet, den ønsker fremstillet (eller forbrugt - se import og eksport i det 
følgende) på grundlag af vedvarende energikilder inden for sit 
elektricitetssystem. Den pålægger derefter alle forbrugere at købe x% af deres 
elektricitetsforbrug fra vedvarende energikilder. Da det naturligvis ikke er 
muligt at adskille den "grønne" elektricitet fra den traditionelle"', er det heller 
ikke alle forbrugere, der kan forsynes med x% af deres elektricitetsforbrug ved 
hjælp af vedvarende energikilder. For at overvinde denne vanskelighed 
forpligtes forbrugerne til at købe "grønne attester", som repræsenterer x% af 
deres samlede forbrug. De grønne attester udstedes af den vedvarende energis 
producenter under de kompetente nationale myndigheders kontrol. For 
husstandenes vedkommende er det eldistributøren, som køber attesterne. 
I praksis sælger den vedvarende energis producenter derfor elektriciteten til 
TSO til normale markedspriser. De ekstra omkostninger i forbindelse med 
fremstillingen af elektricitet på grundlag af vedvarende energikilder dækkes af 
den pris, som alle forbrugere, uanset om de er kontrollerede eller ej, betaler for 
de grønne attester. Der udvikler sig derfor et sekundært marked for grønne 
attester, hvis pris fastsættes i forhold til forskellen mellem markedsprisen på 
elektricitet og de (gennemsnitlige) ekstra omkostninger ved fremstilling af 
elektricitet på grundlag af vedvarende energikilder i sammenligning med 
markedsprisen. 
- Godtgørelse til en fond for vedvarende energi 
Distributørerne er juridisk forpligtede til at hente x% af det distribuerede 
elektricitetsforbrug fra vedvarende energikilder. Hvis de ikke opfylder denne 
forpligtelse, skal de betale en godtgørelse til en fond for vedvarende energi. 
Denne fond benyttes selektivt til investeringsstøtte, bl.a. gennem 
licitationsudbud af nye elektricitetsværker, hvis produktion bygger på 
vedvarende energi. 
- Købsforpligtelse 
Forbrugerne i en medlemsstat kan være forpligtet til at købe "deres" andel af 
den elektricitet fra vedvarende energikilder, som regeringen beslutter, at TSO 
skal skaffe. De er forpligtet til at købe den til en pris, som ligger over 
markedsprisen og afspejler de ekstra omkostninger ved elektricitetsproduktion 
på grundlag af vedvarende energikilder. Denne post faktureres særskilt, så de 
ekstra omkostninger er gennemsigtige. 
- Andre foranstaltninger 
Mulighed for, at TSO kan nægte kunderne adgang til nettet i forbindelse med 
TPA/transitbehov, hvis det bliver vanskeligt at videresælge den elektricitet fra 
vedvarende energikilder, som regeringen har pålagt TSO at købe, til kunderne. 
3. Analyse af disse forskellige fremgangsmåder: overensstemmelse med 
Fællesskabets lovgivning 
Medlemsstaternes ordninger skal analyseres fra forskellige synsvinkler: statsstøtte, 
overensstemmelse med direktivet og traktaten, især miljøbestemmelserne. Regler, 
som skaber et fælles grundlag for støtteordningerne, ville være et vigtigt 
fremskridt, da de ville fastlægge medlemsstaternes spillerum og begrænse de 
forvridende virkninger. Det ville sætte medlemsstaterne i stand til at fremme 
vedvarende energi mere effektivt. 
3.1 Statsstøtte 
Statsstøtte behandles adskilt fra spørgsmålet om overensstemmelse med direktivet 
og de artikler i traktaten, som direktivet bygger på. Det er ikke meningen at 
behandle dette spørgsmål i denne analyse. Det skal imidlertid bemærkes, at 
Kommissionen hidtil har stillet sig positiv til støtte til vedvarende energi i 
overensstemmelse med punkt 2.3 i retningslinjerne for statsstøtte til miljøformål6. 
Det vil den fortsat gøre, men der må tages hensyn til nødvendigheden af at oprette 
og konsolidere det indre marked for elektricitet. 
3.2 Overensstemmelse med direktivet og EU's lovgivning 
Direktivet omfatter ifølge artikel 8, stk. 3, kun forrang for vedvarende energi i 
forbindelse med lastfordeling på TSO-plan. I sig selv omfatter det ingen af de her 
omtalte ordninger. 
Under disse omstændigheder bliver det relevant at benytte to af direktivets andre 
bestemmelser: artikel 3, stk. 2 - forpligtelse til offentlige tjeneste/miljøbeskyttelse, 
og teoretisk set også artikel 24 (overgangsordninger). Det er på gaindlag af disse 
bestemmelser og i lyset af Fællesskabets aktive politik for at fremme vedvarende 
energi, som den fremgår af hvidbogen, at de her omtalte foranstaltningers 
overensstemmelse med direktivet skal undersøges. 
I virkeligheden foreslås det imidlertid, at næsten alle ordninger, der vedtages i 
denne sammenhæng, skal undersøges på grundlag af pligten til miljøbeskyttelse i 
artikel 3, stk. 2. Overgangsordningerne i artikel 24 er midlertidige støtteordninger, 
som vil ophøre inden for en overskuelig fremtid, og egner sig derfor ikke til 
vedvarende energi. Ordningerne for vedvarende energi skal tværtimod kunne 
bruges på den nærmeste fremtid. Dog skal spørgsmålet regelmæssigt tages op til 
behandling. *e>-
Når det skal undersøges, om de her omtalte ordninger er i overensstemmelse med 
direktivets artikel 3, stk. 2, må man tage hensyn til de principper, Den Europæiske 
Domstol har opstillet for fortolkning af EF-traktatens artikel 90 i forbindelse med 
Se Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til miljoformål (EFT C 72 af 10.3.1994, s. 3). 
traktatens bestemmelser om fri bevægelighed og konkurrence. Selv om en 
udtømmende gennemgang af denne retspraksis ikke ligger inden for den 
foreliggende redegørelses rammer, er det klart, at følgende grundprincipper vil 
være ledende for Kommissionens analyse af miljøbeskyttelsesforpligtelser som 
dem, der omtales i det foregående. 
For det første vil Kommissionen altid begynde sin undersøgelse med at spørge, om 
det formål, den pågældende medlemsstat lægger til grund, er lovligt - dvs. om det 
tillader undtagelse fra de sædvanlige regler for fri konkurrence og bevægelighed 
Det skal i denne forbindelse nævnes, at miljøbeskyttelse af Kommissionen og 
Domstolen er blevet anerkendt som et nødvendigt behov, der kan indskrænke 
brugen af traktatens artikel 30 - og som et formål, der kan tillade undtagelse - i 
henhold til artikel 85, stk. 3, - for en konkurrencebegrænsende aftale7. Det kan 
derfor i almindelighed konkluderes, at sådanne ordninger vil bestå denne første 
prøve. 
For det andet vil Kommissionen undersøge, om de pågældende foranstaltninger er 
rimelige og står i forhold til de målsætninger, medlemsstaterne søger at opfylde. 
Enhver ordning skal naturligvis undersøges ud fra sine egne forudsætninger. Det er 
imidlertid klart, at det er afgørende for dette spørgsmål, at der samtidig foretages 
undersøgelser af tilsvarende ordninger med samme formål. Når det skal afgøres, 
om en bestemt ordning er rimelig i forhold til formålet, må det også undersøges, 
om der findes alternativer, som er mindre forstyrrende for konkurrencen og 
handelen mellem medlemsstaterne, men alligevel opfylder det pågældende formål. 
Denne side af undersøgelsen er naturligvis af begrænset betydning på nuværende 
tidspunkt: de forskellige ordninger er enten i deres vorden eller i færd med at blive 
udarbejdet. Når først de er trådt i kraft, vil den blive stadig mere relevant. 
Endelig er der i forbindelse med ordninger, som finansieres ved hjælp af en afgift, 
et spørgsmål, der kræver omhyggelig overvejelse, nemlig spørgsmålet om, på 
hvilket plan afgiften kan pålægges. En sådan afgift kan lægges enten på 
produktionsplanet, på transmissionsplanet eller, som det oftest er tilfældet, på 
forbrugerplanet. Kommissionen er ikke nået til nogen endelig konklusion med 
hensyn til disse forskellige fremgangsmåders fordele i forhold til hinanden, men det 
ser ud til, at en række ikke ubetydelige fordele er forbundet med at pålægge 
afgiften på forbaigerplan. En sådan afgift står i direkte forhold til den 
elektricitetsmængde, der faktisk forbruges, og er yderst gennemsigtig. Hvis 
afgiften pålægges på transmissionsplan, opstår der derimod en række 
vanskeligheder. For det første står betalingen ikke i direkte forhold til den 
forbrugte elektricitetsmængde (forholdet mellem den afstand, elektriciteten sendes 
over, og den forbrugte mængde er ikke konstant). Det gælder især selvstændig 
produktion, som ikke går gennem nettet. For det andet ville det være et 
uundgåeligt handicap for Fællesskabets handel med elektricitet. Dette handicap 
ville blive forøget, når der blev handlet med elektricitet på tværs af grænserne, 
fordi der ville blive pålagt to "transportafgifter". Situationen er endnu værre, når 
der er tale om transit. 
Se 22. konkurrenceberetning, I, punkt 77. 
8-
Disse vanskeligheder erkendes også i Kommissionens direktivforslag om 
omstrukturering af EF-bestemmelserne om beskatning af energiprodukter (omtalt i 
afsnit I), hvori beskatning af forbrug anbefales frem for beskatning af 
elektricitetsproduktion. Forslaget indeholder også bestemmelser om finansiel støtte 
til fremstilling af elektriciet på grundlag af vedvarende energikilder. 
Desuden kan de forskellige niveauer eller metoder, hvorefter afgiften pålægges, 
også føre til handelsforvridninger. 
Det skal også bemærkes, at nationale ordninger for støtte til elektricitet fra 
vedvarende energikilder kan være konkurrenceforvridende. Kommissionen kan 
derfor indtil videre kun acceptere dem som midlertidige ordninger, og accepten 
betyder ikke, at de ikke kan tages op til behandling igen, feks som følge af 
markedsudviklingen 
Endnu et spørgsmål bør også tages op her. Allerede på nuværende stadium kan det 
siges, at ordninger, der indfører konkurrence mellem den vedvarende energis 
producenter, sandsynligvis vil kræve mindre støtte og sandsynligvis vil blive mere 
konkurrencedygtige i forhold til den "traditionelt" fremstillede elektricitet. Der er 
to måder, hvorpå et sådant konkurrenceforhold kan indføres. For det første kan en 
myndighed eller et andet organ regelmæssigt gennemgå støtten for at kunne presse 
den nedad på baggrund af den teknologiske udvikling. 
Støtten bør derfor tilpasses regelmæssigt og automatisk efter en formel, der tager 
hensyn til faldende omkostninger i forbindelse med elektricitetsfremstilling på 
grundlag af vedvarende energikilder. For det andet indfører ordningen med grønne 
attester i sig selv konkurrence inden for elektricitetsfremstilling på gaindlag af 
vedvarende energikilder. Det sekundære marked for grønne attester vil sætte 
prisniveauet for vedvarende energi. 
Nye, billigere og mere effektive producenter vil fa indpas på markedet, hvis de kan 
producere under "markedsprisen" på grønne attester. 
Som allerede nævnt vil ordninger, der indfører konkurrence mellem den 
vedvarende energis producenter, sandsynligvis skabe den størst mulige 
omkostningseffektivitet og bør derfor fremmes. Det er naturligvis for tidligt at 
sige, om en ordning med regelmæssig gennemgang af støtteordningerne eller en 
ordning med grønne attester hurtigst vil formindske den vedvarende energis 
omkostninger. Det ser imidlertid allerede nu ud til, at ordningen med grønne 
attester, hvis den fungerer effektivt i praksis, vil fa en betydelig og konstant 
nedadgående virkning på prisen for vedvarende energi. 
Og selv om det også er for tidligt at sige, om indførelse af en ordning, der ikke på 
nogen måde fremmer effektivitet og prisreduktion, er i overensstemmelse med 
elektricitetsdirektivet, forekommer det alligevel allerede nu rimeligt at antage, at 
indførelse af en ordning, der gør det, også i højere grad vil sikre overensstemmelse 
med de relevante EU-regler. 
9-
IV. IMPORT OG EKSPORT 
Alle de her omtalte ordninger giver anledning til spørgsmålet om import og 
eksport af elektricitet, der fremstilles på grundlag af vedvarende energikilder 
Grønne attester kan feks. udstedes af producenter, som fremstiller elektricitet på 
grundlag af vedvarende energikilder uden for det pågældende territorium. 
Indenlandske selskaber, som skal betale afgift eller er underkastet en 
købsforpligtelse, kunne fritages for denne afgift, hvis de påviser, at importen 
kommer fra producenter, der benytter den samme minimale mængde vedvarende 
energi, som kræves af den indenlandske lovgivning. Skønt der er brug for nogle 
administrative foranstaltninger for at forhindre, at den pågældende forpligtelse til 
køb af vedvarende energi omgås, skulle det alligevel være muligt at tillade, at 
forpligtelsen til at benytte vedvarende energi opfyldes ved hjælp af import, hvis det 
ønskes. 
Det er imidlertid ikke nogen let sag at afgøre, om det skal tillades at opfylde denne 
forpligtelse ved hjælp af import. Omkostningerne ved elektricitetsfremstilling på 
grundlag af vedvarende energi varierer efter geografisk område - det gælder ikke 
mindst vandkraftanlæg, hvis grænseomkostninger er meget lave i 
sommermånederne. Under disse omstændigheder vil en endnu ubestemt mængde af 
den vedvarende energi, som borgerne i hvert fald nogle lande, ellers skulle betale 
højere priser for, stamme fra udlandet. De direkte fordele ved 
elektricitetsfremstilling på grundlag af vedvarende energi (f.eks. formindskede 
C02-, S02- og Nox- emissioner) tilfalder derfor udlandet (selv om navnlig de 
faktiske fordele ved formindsket C02 omfatter mere end et begrænset geografisk 
område). Under alle omstændigheder er det uklart, om den medfølgende C02-
formindskelse tilfalder det betalende land eller det producerende, når spørgsmålet 
om at opfylde målet for C02-formindskelse skal tages i betragtning. 
På den anden side ville importforbud i denne forbindelse stride mod EU-traktatens 
mest grundlæggende bestemmelser for fri bevægelighed for varer. Desuden er der i 
forhold til EU's samlede energipolitik god mening i, at vedvarende energi 
fremstilles på de mest omkostningseffektive vilkår. 
De forskellige muligheder, som regionalpolitikken tilbyder, bør også tages i 
betragtning. 
Kommissionen er endnu ikke nået frem til nogen konklusion i disse spørgsmål. 
V. KONKLUSION 
Formålet med denne rapport er at fremlægge Kommissionens første overvejelser af 
de spørgsmål, der opstår i forbindelse med behandlingen af elektricitet fra 
vedvarende energikilder på det indre marked for elektricitet. Rapporten er den 
første opfølgning af Kommissionens hvidbog, når det gælder elektricitet fra 
vedvarende energikilder. Som allerede nævnt opstiller hvidbogen det som EU's 
overordnede mål, at den vedvarende energis andel af det samlede energiforbrug 
skal forøges med 12% inden 2010. Ifølge direktivets artikel 25 skal Kommissionen 
om nødvendigt fremlægge harmoniseringsforslag. Inden der udarbejdes noget 
-10-
forslag om at harmonisere behandlingen af elektricitet fra vedvarende energikilder, 
skal de forskellige ordningers fordele og ulemper imidlertid undersøges mere 
grundigt. 
Alligevel kan der, som det fremgår af hvidbogen om vedvarende energi, allerede 
nu påvises et klart behov for fælles regler på dette område. At der findes flere 
forskellige støtteordninger side om side, vil sandsynligvis føre til handels- og 
konkurrenceforvridning. Den vedvarende energi vil på grund af Kyoto­
forpligtelserne utvivlsomt få en større rolle i EU i de kommende år. Mulighederne 
for markedsforvridninger vil derfor vokse. De handels- og konkurrenceforvridende 
virkninger af de forskellige støtteordninger for vedvarende energi er ret 
begrænsede på nuværende tidspunkt, da EU's markedsandel af elektriciteten fra 
vedvarende energikilder er temmelig lille, men disse negative virkninger vil 
sandsynligvis blive betragtelig forøget i de kommende år. Det vil derfor være 
hensigtsmæssigt at begynde at opstille nogle fælles regler for dette område så 
hurtigt som muligt. Det vil ikke på nuværende tidspunkt være på sin plads at 
angive, hvad et sådant direktiv kan komme til at indeholde, men foruden de 
forhold, som er blevet gennemgået her, peger hvidbogen om vedvarende energi8 
på følgende: 
• "Blandt øvrige spørgsmål, der skal berøres, kan nævnes. 
• transmissionssystemoperatørers accept af elektricitet fra vedvarende energi, når 
den tilbydes dem med forbehold af bestemmelser om transport i det indre 
marked i direktivet vedrørende elektricitet 
• retningslinjerne om den pris, der skal betales til producenter, som anvender 
vedvarende energikilder, som mindst skal svare til de undgåede udgifter ved 
elektricitet på en distributørs lavspændingsnet plus en bonus, der afspejler 
vedvarende energikilders sociale og miljømæssige fordele og den måde, hvorpå 
de finansieres: skattefordele osv. 
• hvilke kategorier af elektricitetsindkøb disse foranstaltninger skal dække 
• hvad angår adgang til nettet: at undgå diskrimination mellem elektricitet, der er 
produceret på basis af solstråler, biomasse (under 20 Mwe), vandenergi (under 
10 Mwe) og vindenergi." 
Næste skridt 
Kommissionen er for øjeblikket i færd med nøje at undersøge de forskellige 
ordninger, som medlemsstaterne har foreslået eller indført. For at fa et større 
overblik over de mange forskellige ordninger vil Kommissionen imidlertid 
iværksætte en række omkostningseffektivitetsundersøgelser. 
Formålet med disse undersøgelser er for hver enkelt medlemsstat og for en række 
tredjelande, som anvender sådanne ordninger, at fa afklaret følgende spørgsmål: 
KOM(97) 599 af 26.11.1997, "Energi for fremtiden: Vedvarende energikilder - Hvidbog vedrørende 
en strategi- og handlingsplan på fællesskabsplan", s. 14. 
11 
• detaljeret analyse af den måde, hvorpå støtten ydes 
forbrugernes, producenternes og statens omkostninger i forbindelse med de 
forskellige ordninger 
C02-emissionsformindskelse, som kan tilskrives hver enkelt gældende ordning 
de forskellige ordningers effektivitet, dvs. deres evne til at fremme vedvarende 
energi. 
På grundlag af disse undersøgelser skulle det være muligt at fa et overblik over, 
hvor effektive de forskellige landes metoder er i forhold til hinanden, så 
Kommissionen kan opstille regler for den fremtidige behandling af vedvarende 
energi på baggrund af elektricitetsdirektivet. 
Undersøgelserne skal sætte Kommissionen i stand til - i en afsluttende rapport - at 
besvare følgende spørgsmål: 
• forvridninger på det indre marked, som skyldes forskellige støtteordninger i 
medlemsstaterne 
• de forholdsmæssige omkostninger i forbindelse med de forskellige ordninger for 
støtte til indførelse og udvikling af elektricitet fra vedvarende energikilder 
• sådanne ordningers omkostningseffektivitet med hensyn til formindskelse af 
C02. 
• fordele for EU ved en større rolle til vedvarende energi, heriblandt øgede 
beskæftigelsesmuligheder, bevarelse af Europas førerstilling inden for teknologi 
til vedvarende energi og dermed også eksportmuligheder og fordele i 
forbindelse med regionaludvikling 
• om indførelse og udvikling af sådanne ordninger medfører et 
konkurrencemæssigt handicap for EU's industri. Når dette forhold undersøges, 
bliver det nødvendigt med en kvantitativ eller kvalitativ påvisning af de vigtigste 
handelspartneres fremgangsmåde. 
På baggrund heraf vil Kommissionen foreslå et direktiv om indførelse af fælles 
regler for behandling af vedvarende energi. Dette forslag forventes forelagt inden 
slutningen af 1998. 
Kommissionen har siden direktivet trådte i kraft den 19. februar 1997 koncentreret 
sig om at samarbejde med medlemsstaterne for at fa direktivet omsat til national 
lovgivning Det har vist sig, at behandlingen af vedvarende energi prioriteres i de 
fleste medlemsstater. Interessen for dette område er voksende, især efter 
Kommissionens grøn- og hvidbøger og EU's tilsagn i Kyoto. Andre spørgsmål kan 
dukke op i de kommende år og måneder. Kommissionen vil derfor fremlægge en 
ny harmoniseringsrapport hvert år. Den næste rapport vil blive forelagt i februar 
1999. 
12-

ISSN 0254-1459 
KOM(98) 167 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 12 10 08 
Katalognummer : CB-CO-98-167-DA-C 
ISBN 92-78-32096-X 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
-13-