.OMMISS IONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER 
KOM(93)702 endelig udg. 
Bruxelles, den 21. december 1993 
BERETNING FRA KOMMISSIONEN 
om unionsborgerskabet 
BERETNING 
om unionsborgerskabet 
I. Indledning 
I henhold til den nye artikel 8E i EF-traktaten skal Kommissionen inden den 31. december 1993 
aflægge rapport til Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om 
gennemførelsen af de nye bestemmelser i artikel 8-8D. Kommissionen er glad for at få lejlighed til 
at redegøre for sit syn på disse nye bestemmelser, hvis betydning ikke kan understreges nok. 
Denne rapport kan i sagens natur kun dække over et kort tidsrum. Som bekendt, trådte traktaten 
om Den Europæiske Union ikke i kraft den 1. januar 1993 som oprindeligt planlagt, men først den 
I. november 1993. Men selv i løbet af den meget korte tid er udviklingen gået hurtigere, end man 
skulle have troet, ikke mindst fordi der allerede før Maastricht-traktatens ikraft-trædelse blev 
fremsat mange uformelle forslag, der tog sigte på at få gennemført bestemmelserne hurtigst muligt 
derefter. 
Når det er sagt, må det også siges, at det naturligvis ikke er muligt som fastsat i artikel 8E at gøre 
status over Unionens udvikling efter kun fa ugers forløb. Endnu mindre muligt er det at tage stilling 
til, hvilke nye initiativer der er behov for. Kommissionen har derfor besluttet at fremlægge en ny 
rapport inden udgangen af 1994, selv om traktaten ikke pålægger den nogen pligt hertil. Til den tid 
håber Kommissionen, at den har faet et rimeligt klart overblik over udviklingen i gennemførelsen af 
disse bestemmelser og vil være i stand til at vurdere behovet for yderligere foranstaltninger, der kan 
vedtages i henhold til artikel 8E, stk. 2. 
II. Begrebet unionsborgerskab 
Et af de mest betydningsfulde skridt, ophavsmændene til unionstraktaten tog på vejen mod 
europæisk integration, bestod i, at de i Rom-traktaten indføjede en ny Anden Del med titlen 
"Unionsborgerskab", bestående af artikel 8-8E. 
Kimen til disse nye bestemmelser blev lagt på topmødet i Paris i 1974, hvor man første gang 
drøftede, hvilke særlige rettigheder borgerne i medlems-staterne skulle have. Emnet blev taget op 
igen i juni 1984 på Det Europæiske Råds møde i Fontainebleau, hvor man understregede 
vigtigheden af, at der blev skabt et Borgernes Europa og nedsatte et ad hoc-udvalg med Pietro 
Adonnino som formand, der skulle aflægge rapport om, hvilke foranstaltninger der kunne 
iværksættes i dette øjemed. Udvalgets rapport, der blev fremlagt året efterU, indeholder de første 
ansatser til de nye bestemmelser. 
1 ) EF-Bulletin, Supplement 7/85. 
Med indførelsen af disse nye bestemmelser blev det understreget, at Rom-traktaten ikke blot drejer 
sig om økonomi, hvilket også tydeligt illustreres af navneforandringen fra Det Europæiske 
Økonomiske Fællesskab til Det Europæiske Fællesskab. For første gang har traktaten etableret en 
direkte politisk forbindelse mellem borgerne i medlemsstaterne og Den Europæiske Union, som 
ikke tidligere fandtes i EF, med det formål at fa borgerne til at identificere sig mere med Unionen. 
Som udtryk for, hvor vigtige disse bestemmelser er, blev de på regeringskonferencen placeret 
umiddelbart efter de indledende bestemmelser i Rom-traktaten, feks. EF-traktatens artikel 6 
(tidligere artikel 7), der forbyder forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, og artikel 7A 
(tidligere artikel 8A), der omhandler oprettelse af det indre marked for bl.a. personer. I traktaten 
står unionsborgerskabet således før de fire friheder, der tilsammen udgør det indre marked. 
De rettigheder, der er forbundet med unionsborgerskabet, har fået status af forfatningsmæssige 
rettigheder, i og med at de er nedfældet i selve trakta-terne. Disse rettigheder er formuleret meget 
bredt, og undtagelser fra dem skal fortolkes snævert, i overensstemmelse med de af EF-Domstolen 
anerkendte generelle EF-retlige principper. For så vidt som disse bestemmelser drejer sig om 
rettigheder, som allerede var nedfældet i EF-retten, har de således nu fået en helt anden status. 
Samtidig bemærkes, at den nye artikel 8, stk. 2, præciserer, at unionsborgere også er underkastet 
de pligter, der er indeholdt i traktaten. 
Endelig understreges det, at bestemmelserne i EF-traktatens Anden Del ikke har statisk, men 
derimod i alt væsentligt dynamisk karakter. Det fremgår også udtrykkeligt af artikel 8E, der nævner 
muligheden for at styrke eller udbygge bestemmelserne i fremtiden. 
III. Definition af unionsborgere 
I EF-traktatens artikel 8, stk. 1, præciseres det, at enhver, der er stats-borger i en medlemsstat, 
automatisk også er unionsborger. Denne bestemmelse skal ses i lyset af regeringskonferencens 
erklæring om statsborgerskab i en medlemsstat, der danner bilag til Maastricht-traktaten. I denne 
erklæring hedder det, at "når der i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fælles-skab henvises 
til statsborgere i medlemsstaterne, afgøres spørgsmålet om, hvorvidt en person har denne 
nationalitet, udelukkende under henvisning til den pågældende medlemsstats egen lovgivning". 
Dette stemmer helt overens med EF-Domstolens dom i Micheletti mod Delegacion de Gobierno en 
Cantabria^), hvori Domstolen statuerede, at Spanien ikke kunne hindre sagsøger i at bosætte sig i 
Spanien ved at nægte at anerkende hans italienske statsborger-skab under henvisning til, at han 
oprindeligt var argentinsk statsborger. 
I denne erklæring hedder det videre, at "medlemsstaterne kan til orientering afgive en erklæring om, 
hvem der i henseende til Fællesskabet skal anses for at være deres statsborgere ved at indgive en 
2) Sag C-369/90, Sml. 1990 I, s. 4239. 
erklæring til formandskabet, og de kan om fornødent ændre denne erklæring". Denne passus 
refererer til den britiske regerings erklæring om definitionen af udtrykket "statsborgere"3) og den 
tyske forbundsregerings erklæring om begrebet "tyske stats-borgere"2^). 
IV. Gennemførelsen af bestemmelserne i traktatens Anden Del 
A. Den frie bevægelighed 
I den nye traktats artikel 8A, stk. 1, hedder det, at "enhver unionsborger har ret til at færdes frit 
på medlemsstaternes område med de begræns-ninger og på de betingelser, der er fastsat i denne 
traktat og i gennem-førelsesbestemmelserne hertil". Med denne bestemmelse, som bygger på det 
grundlæggende forbud mod enhver forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, i EF-
traktatens artikel 6 (tidligere artikel 7 i EØF-traktaten), er princippet om fri bevægelighed for alle, 
der er statsborgere i en medlemsstat, og som hidtil ikke har været udtrykkeligt omfattet af nogen af 
de kategorier, Rom-traktaten hidtil har indholdt bestemmelser om, blevet placeret i en ny 
sammenhæng - nemlig unionsborgerskabs-begrebet. Med andre ord er denne ret nu blevet tillagt 
alle, der er statsborgere i en medlemsstat, i deres egenskab af unionsborgere. I det omfang, hvor en 
medlemsstats statsborgere derved får ret til at færdes frit på en anden medlemsstat område under 
hensyn til de andre relevante bestemmelser i traktaten, indebærer EF-traktatens artikel 8A også, at 
der ikke længere føres nogen anden kontrol end den, medlemsstaterne kræver foretaget af deres 
egne statsborgere, uanset om den gennemføres ved grænsen eller på et andet sted inden for 
medlemsstatens territorium. 
Afskaffelsen af personkontrol ved medlemsstaternes indre grænser som fastsat i EF-traktatens 
artikel 7A (tidligere EØF-traktatens artikel 8A) kan blive et af de bedste midler til at sikre den frie 
bevægelighed inden for unionen. 
Tanken om at afskaffe al personkontrol ved EF's indre grænser indgik blandt de emner, Adonnino-
Udvalget på topmødet i Fontainebleau fik til opgave at overveje, og blev indgående behandlet i 
udvalgets rapport. Der blev desuden kort efter taget op i fællesakten. Med denne akt blev der 
indføjet en ny artikel 8A (nu artikel 7A) i Rom-traktaten, hvori det blev fastsat, at det indre marked 
skulle oprettes gradvis i løbet af perioden indtil den 31. december 1992. Det indre marked blev 
defineret som "et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, 
tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat". Som 
Kommis-sionen anførte i sin meddelelse af 8. maj 1992 til Rådet og Parlamentet om afskaffelse af 
grænsekontrollen^), omfatter denne bestemmelse alle perso-ner, uanset om de er erhvervsaktive 
eller ej, og uanset deres nationali-t et^). 
3) EFT C 23/1983, som træder i stedet for en tidligere erklæring afgivet ved undertegnelsen af 
tiltrædelsesakten. 
4) Denne erklæring er knyttet som bilag til Rom-traktaten. 
5) SEK(92)877, endelig udg, s. 10. 
6) Her bør nævnes det passivitetssøgsmål, Parlamentet har anlagt mod Kommissionen med 
påstand om, at Kommissionen i strid med traktaten har undladt at fremsætte de forslag, der er 
nødvendige for at fa realiseret den frie bevægelighed for personer i det indre marked, jf. 
artikel 7A (sag 445/93). Sagen blev indbragt for EF-Domstolen den 18. november 1993. Se 
også de forslag Kommissionen for nylig har fremsat med henblik på gennemførelse af 
artikel 100C og om et revideret udkast til konvention om de ydre grænser (KOM(93) 684). 
3 
B. Opholdsret 
I den nye artikel 8A, stk. 1, hedder det, at "enhver unionsborger har ret til at ... opholde sig frit på 
medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i denne traktat 
og i gennemførelses-bestemmelserne hertil". 
Medlemsstaternes erhvervsaktive statsborgere fik tillagt ret til at bosætte sig i et andet EF-land i 
den oprindelige Rom-traktats artikel 48, 52 og 59. Denne ret blev udvidet til også at gælde for 
disse personers familie i de gennemførelsesbestemmelser, der senere blev vedtaget hertil, bl.a. 
Rådets forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fæl-lesskabet7), 
Rådets direktiv 68/630 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for 
medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer^ og Rådets direktiv 73/148 om 
ophævelse af rejseog opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i 
medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydel-ser^). Andre retsakter 
giver også pensionister ret til at blive boende i værtslandet^). 
I 1979 forelagde Kommissionen Rådet et forslag om et samlet direktiv om generel opholdsret for 
alle EF-statsborgere og altså ikke blot for erhvervs-aktive personer og deres familie. Dette forslag, 
der blev kraftigt bakket op af Adonnino-rapporten, blev omsider godkendt i 1990, i form af 3 
for-skellige direktiver: Rådets direktiv 90/364/EØF om opholdsret1 U, Rådets direktiv 90/365 om 
opholdsret for lønmodtagere og selvstændige, der er ophørt med erhvervsaktivitet^) og Rådets 
direktiv 90/366/EØF om opholds-ret for studerende^). De rettigheder, der følger af de tre 
direktiver, gælder på betingelse af, at de pågældende råder over tilstrækkelige midler og er omfattet 
af en sygeforsikringsordning. 
I en sag anlagt af Europa-Parlamentet annullerede EF-Domstolen ved dom af 7. juni 1992 
direktivet om opholdsret for studerende, dog således, at direktivet skulle fortsætte med at gælde, 
indtil et nyt direktiv vedtaget på det korrekte retsgrundlag var trådt i kraft 14). Det nye direktiv, der 
på grundlag af EØF-traktatens artikel 7, stk. 2, blev vedtaget af Rådet den 29.10.199315), har i alt 
væsentligt samme indhold som det foregående. 
7) EFT L 257 af 19.10.1968, s. 1, som seneste ændret ved forordning 2434/92, L 245 af 28. 8. 
1992, s. 1. 
8) EFT L 257 af 19.10.1968, s. 13. 
9) EFT L 172 af 28.6.1973, s. 49. 
10) Kommissionens forordning 1251/70 (EFT L 142/1970, s. 30), Rådets direk-tiv 75/34 (EFT 
L 14/1975, s. 20). 
11) EFT L 180 af 13.7.1990, s. 26. 
12) EFT L 180 af 13.7.1990, s. 28. 
13) EFT L 180 af 13.7.1990, s. 30. 
14) Sag C-295/90, Parlamentet mod Rådet, Sml. 1992-1, s. 4193. 
15) Direktiv 93/96 (endnu ikke offentliggjort). 
4 
Opholdsret reguleres for øjeblikket af en række forskellige forordninger og direktiver. I 
overensstemmelse med EF-institutionernes nye politik, som går ud på at gøre EF-lovgivningen 
lettere tilgængelig, agter Kommissionen at foreslå en samlet kodificering af alle de forskellige 
bestemmelser. 
Selv om EF-statsborgeres generelle ret til at opholde sig i en anden medlemsstat end deres hjemland 
blev knæsat i EF-retten længe før Maastricht-traktaten trådte i kraft, har Maastricht-traktaten sat 
denne ret ind i et helt nyt perspektiv ved at nedfælde den i selve traktaterne. Denne ret har således 
nu fået samme status som de andre rettigheder, der er kernen i EF-retten, og skal derfor generelt 
fortolkes meget bredt. 
C. Stemmeret ved kommunalvalg 
EF-traktatens artikel 8B, stk. 1, der fastsætter, at enhver unionsborger med bopæl i en medlemsstat, 
hvor han ikke er statsborger, har valgret og er valgbar ved kommunale valg i bopælslandet, er 
resultatet af en politisk debat, der går helt tilbage til begyndelsen af 70'erne. 
På topmødet i Paris i juni 1974 blev der nedsat en arbejdsgruppe, der skulle undersøge 
mulighederne for at give medlemsstaternes statsborgere "særlige rettigheder". I 1975 blev en 
rapport fra Kommissionen, der bl.a. indeholdt forslag om stemmeret ved kommunalvalg, imidlertid 
ikke særlig positivt modtaget i Rådet. Kommissionens idéer blev ikke desto mindre overtaget af 
Europa-Parlamentet, som pressede kraftigt på for at få det vedtaget i årene mellem 1977 og 
1983 *6). I 1985 afgav Adonnino-Udvalget henstilling til Det Europæiske Råd på mødet i Milano 
om at videreføre drøftelserne, dog med understregning af, at disse spørgsmål henhørte under 
medlemsstaternes kompetence. Efter opfordring fra Europa-Parlamentet ^) fremlagde 
Kommis-sionen i 1986 en rapport om stemmeret ved kommunalvalg for EF-stats-borgere^). 
Efter indtrængende opfordringer fra Europa-Parlamentet ^9) fremlagde Kommis-sionen i 1988 et 
direktivforslag om EF-statsborgeres stemmeret ved kommunal-valg i opholdslandet^). Men da 
regeringskonferencen gik i gang med at udarbejde Maastricht-traktaten, blev drøftelserne af dette 
forslag i Rådet stillet i bero. 
Kommissionen agter at fremsætte sit direktivforslag til gennemførelse af artikel 8B, stk. 1, i 
begyndelsen af 1994, således at Rådet kan overholde fristen i artikel 8B. 
16) Beslutning om særlige rettigheder, der kan tillægges borgerne (EFT C 299 af 
12.12.1977,s. 26), Macciochi-betænkningen (EFT C 184 af 11.7.1983, s. 28). 
17) Europa-Parlamentets beslutning, EFT C 345 af 31.12.1985, s. 82. 
18) EF-Bulletin, Supplement 7/1986. 
19) Vetter-betænkningen, EFT C 13 af 18.1.1988, s. 33. 
20) EFT C 246 af 20.9.1988, s. 3, ændret i 1989 (EFT C 290 af 18.11.1989, s. 4). 
5 
D. Valgret ved valg til Europa-Parlamentet 
EF-traktatens artikel 8B, stk. 2, giver unionsborgere, der opholder sig i en anden medlemsstat end 
den, hvori de er statsborgere, ret til at deltage i valgene til Europa-Parlamentet i bopælslandet. 
Fristen for Rådets ved-tagelse af de fornødne foranstaltninger er sat til 31. december 1993, for at de 
nye regler skal kunne finde anvendelse ved det fjerde direkte valg til Europa-Parlamentet i juni 
1994. 
Allerede før unionstraktatens ikrafttrædelse vedtog Kommissionen efter opfordring fra Rådet og 
Parlamentet på sit møde den 23. juni 1993 et udkast til direktivforslag til Rådet om nærmere regler 
for udøvelse af valgret og valgbarhed i bopælslandet^1). Dette udkast blev sidst i juli 1993 sendt til 
Rådet og Parlamentet. På grundlag heraf påbegyndte Rådet og Parlamentet uformelt arbejdet med 
gennemførelsen af EF-traktatens artikel 8B, stk. 2. 
I betragtning af medlemsstaternes meget forskelligartede valgordninger og sagens store politiske 
betydning var det uformelle arbejde i Rådet præget af mange vanskeligheder. Det lykkedes dog 
Rådet på særdeles kort tid at få løst de største politiske problemer, og på mødet den 4. oktober 
1993 blev der skabt politisk enighed om hele teksten. I sidste instans var det de retningslinjer, 
Kommissionen havde foreslået i sit direktivudkast, som Rådet lagde sig fast på. 
På mødet den 27. oktober 1993 vedtog Kommissionen det formelle direktiv-forslag^). Formålet 
med direktivets bestemmelser er at gøre det lettere for de pågældende unionsborgere at udøve deres 
rettigheder, og det er baseret på følgende principper: 
- mindst mulig regulering uden nogen form for harmonisering af de nationale valgordninger 
- ingen diskrimination mellem et lands egne borgere og borgere fra andre medlemsstater 
- unionsborgernes frie valg af, hvilken medlemsstat de vil stemme eller opstille i 
- forbud mod dobbelt stemmeafgivelse og dobbelt opstilling 
"gensidig anerkendelse" af rettighedsfortabelser. 
Kommissionen har desuden foreslået en undtagelsesordning for at tilgodese den særlige situation i 
de medlemsstater, hvor antallet af bosiddende statsborgere fra andre medlemsstater overstiger 20% 
af den samlede vælger-skare. Endvidere foreslås der undtagelsbestemmelser for de medlemsstater, 
der også indrømmer statsborgere fra bestemte andre medlemsstater valgret til deres nationale 
parlament. 
Europa-Parlamentet afgav positiv udtalelse om Kommissionens forslag på plenarsamlingen den 
17. november 1993, dog med anmodning om at få en bestemmelse om kandidatlisters 
sammensætning slettet. 
21) SEK(93) 1021 endelig udg. 
22) KOM(93) 534, endelig udg. 
På mødet den 6. december 1993 vedtoget Rådet direktivet i overensstemmelse med Kommissionens 
forslag. I henhold til direktivets artikel 17 skal medlemsstaterne gennemføre det senest den 1. 
februar 1994. Kommissionen vil i overensstemmelse med direktivets artikel 16 foretage en 
vurdering af de erfaringer, der gøres med dette direktiv ved valgene til Europa-Parlamentet i juni 
1994. 
E Diplomatisk og konsulær beskyttelse 
Allerede nogen tid inden Maastricht-traktatens ikrafttrædelse begyndte man at arbejde med at få 
udarbejdet de regler, der skal vedtages i henhold til andet punktum i artikel 8C. I arbejdsgruppen 
om konsulatspørgsmål inden for rammerne af det politiske samarbejde blev der på det 241. møde 
den 29.-30. marts 1993 vedtaget et sæt "Retningslinjer for den beskyttelse, EF-repræsentationer i 
tredjelande skal yde urepræsenterede unionsborgere". 
Disse retningslinjer, der trådte i kraft den 1. juli 1993, fastsætter, hvordan borgere fra 
medlemsstater, der ikke er repræsenteret i det pågældende tredjeland, kan anmode en hvilken som 
helst anden medlemsstats repræsentation om bistand og eventuelt hjemsendelse i tilfælde af f.eks. 
dødsfald, ulykker, overfald, alvorlig sygdom eller arrestation. 
Myndighederne i alle tredjelande er blevet underrettet herom ved en verbal-note fra formandskabet. 
I medlemsstaterne blev disse retningslinjer offent-liggjort via pressemeddelelser udsendt af 
udenrigsministerierne. Desuden blev også alle EF-repræsentationer og kommissionsdelegationer 
underrettet. 
Inden for rammerne af det politiske samarbejde er man desuden nået til enighed om et 
standardrejsedokument, som EF-repræsentationer udsteder i tilfælde af hjemsendelse, i form af en 
enkeltbillet til ansøgerens hjemland, bopælsland eller - undtagelsesvis - bestemmelsesland. Rådet 
ventes snart at ville træffe afgørelse herom. 
F. Retten til at indgive andragender 
Det har altid været almindelig praksis, at Europa-Parlamentet behandler andragender indgivet 
individuelt eller kollektivt af private borgere, ikke mindst siden Parlamentet den 1. januar 1987 
nedsatte et særligt udvalg for sådanne andragender. 
Før unionstraktatens ikrafttrædelse var det eneste retsgrundlag for andrag-ender artikel 128-130 i 
Parlamentets forretningsorden, der opstillede kriterier for antagelse af andragender samt regler for 
deres behandling. I øvrigt pålagde en interinstitutionel aftale af 12. april 198923) Kommis-sionen 
og Rådet pligt til at yde Parlamentet den fornødne bistand ved gennemgang af andragender. 
På grundlag heraf har Parlamentet i årenes løb behandlet et stigende antal andragender - i 1983 
behandlede det 100, i 1993 ca. 1000. De fleste andragender drejer sigo om miljøspørgsmål, 
socialsikring, anerkendelse af eksamensbeviser samt skatte- og afgiftsspørgsmål. 
23) EFT C 120 af 16.5.1989. 
Ca. 50% af de andragender, der antages til behandling i Parlamentet, sendes videre til 
Kommissionen, som udarbejder meddelelser til Parlamentet (i 1992 600 i alt), hvori den f.eks. kan 
pege på, hvordan det pågældende problem kan løses. Hvis det af et andragende fremgår, at en 
medlemsstat har tilsidesat en EF-bestemmelse, vil Kommissionen i øvrigt i sin egenskab af 
traktatens vogter overveje at indlede en overtrædelsesprocedure^). 
I traktatens nye artikel 8D og 138D fastsættes det, at enhver unionsborger samt enhver fysisk eller 
juridisk person med bopæl eller hjemsted i en medlemsstat har ret til at indgive andragender. 
Europa-Parlamentet har nu ændret sin forretningsorden i overensstemmelse hermed (artikel 156-
158 i den nye forretningsorden, der blev vedtaget i september 1993). 
Nu, hvor retten til at indgive andragender er blevet traktatfæstet, vil borgerne sikkert blive mere 
bevidste om denne mulighed, og man vil sikkert opleve en stigning i antallet af andragender til 
Europa-Parlamentet. Det vil kræve en øget indsats fra Kommissionen for at sikre en hurtig og 
effektiv behandling af de andragender, den far tilsendt fra Parlamentet. Det sam-arbejde, 
Parlamentet og Kommissionen allerede har etableret på dette område, udgør et godt grundlag for 
den videre udvikling. 
Det er i øvrigt vigtigt, at der i den første tid efter unionstraktatens ikrafttrædelse etableres en 
snæver forbindelse mellem behandlingen af andragender og behandlingen af klager over dårlig 
forvaltning til ombuds-manden, eftersom Parlamentets udvalg for andragender i årevis har 
behandlet sidstnævnte sager som andragender. 
G Adgang til ombudsmanden 
Ombudsmandsinstitutionen, som blev indført ved den nye artikel 8D og 138E, er et vigtigt element i 
unionsborgerskabet og i styrkelsen af den demokra-tiske kontrol. Ombudsmandens opgave skal 
bestå i at behandle klager rettet mod forvaltningen i EF-institutioner eller -organer, dog ikke EF-
Domstolen og Førsteinstansretten med hensyn til deres judicielle funktioner. 
I henhold til artikel 138E, stk. 4, skal Europa-Parlamentet fastsætte nærmere bestemmelser om 
ombudsmanden og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv, efter høring af 
Kommissionen og med godkendelse fra Rådet, der træffer afgørelse med kvalificeret flertal. 
Den 17. december 1992 vedtog Parlamentet et udkast til et sæt regler om 
ombudsmandsinstitutionen, som Kommissionen afgav udtalelse om den 26. april 1993, hvori den i 
vid udstrækning tilsluttede sig de principper, Parlamentet havde lagt til grund. Efter flere møder 
mellem de tre institutioner blev der indgået en formel interinstitutionel aftale på konferencen den 
25. oktober 1993. Denne tekst, som blev vedtaget af Parlamentet den 17. november 1993, men 
endnu ikke er olevet godkendt i Rådet, fastsætter en række betingelser for ombudsmandens virke. 
24) Se Tiende årsberetning om kontrol med anvendelsen af EF-retten, 
KOM(93) 320 endelig udg., s. 8). 
8 
Det præciseres, at EF-institutioner og -organer har pligt til at give ombudsmanden de oplysninger, 
han anmoder om, og til at give ham indsigt i de relevante akter. De kan kun afslå hans anmodning 
under henvisning til en behørigt begrundet tavshedspligt. De skal give ham adgang til dokumenter 
fremsendt af en medlemsstat efter underretning til den pågældende medlems-stat eller - i tilfælde af 
fortrolige dokumenter - efter godkendelse fra dette land. I begge tilfælde må ombudsmanden ikke 
videregive oplysninger om indeholdet af disse dokumenter. 
V. Konklusion 
Som nævnt i indledningen, er det efter kun få ugers forløb endnu for tidligt at foretage nogen 
samlet vurdering af, hvordan de nye regler om unions-borgerskabet fungerer. Men når det er sagt, 
kan Kommissionen kun glæde sig over de fremskridt, der allerede er sket, især med hensyn til 
opholdsret, valgret ved valg til Europa-Parlamentet og ombudsmanden. Kommissionen regner med 
de andre institutioners og medlemsstaternes støtte til at sikre en korrekt gennemførelse og 
anvendelse af bestemmelserne i unionstraktatens Anden Del. 
Kommissionen har i sinde at vende tilbage til disse spørgsmål i den sup-plerende rapport, den agter 
at fremlægge før udgangen af 1994. 
•&*&•>• ix:*'y'>mmÊjmm^m- t n •^•'smw^W' • ' ''"WSÊKH^^1"''!' '""M 
ISSN 0254-1459 
KOM(93) 702 endelig udg. 
DOKUMENTER 
DA 06 16 
Katalognummer : CB-CO-93-754-DA-C 
ISBN 92-77-63174-0 
Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer 
L-2985 Luxembourg 
lo T'w&vjQ