I direktivet pålægges der strengere forpligtelser for anlæg, hvor der er en højere risiko for påvirkning på miljøet og menneskers sundhed i tilfælde af et uheld. Disse betegnes anlæg i kategori A. Elleve medlemsstater berettede, at de ikke havde anlæg i kategori A inden for deres nationale grænser.

Da kun en meget lille del af det udvindingsaffald, der genereres i EU, er til fare for miljøet eller menneskers sundhed, indeholder direktivet bestemmelser om et system med differentierede forpligtelser til håndtering af dette affald og tilladelser til anlæg.

Medlemsstaternes beretninger for de to rapporteringsperioder er først blevet vurderet med hensyn til fuldstændighed og derefter for at fastslå, om de foranstaltninger, der beskrives i dem, udgør en samlet vifte af foranstaltninger, uden at det er blevet vurderet, om foranstaltningerne eller gennemførelsen af dem stemmer overens med direktivet.

Kommissionen har derfor også gjort brug af andre informationskilder end de nationale beretninger for at få det fulde billede. Her er der navnlig tale om de oplysninger, som Kommissionen har til rådighed om de foranstaltninger, der skal træffes i tilfælde af uheld eller nærved-uheld, og oplysninger fra andre fælles kilder såsom forskningsprojekter og nationale agenturers websteder.

Vurderingen af oplysningerne fra medlemsstaterne vedrørende den første rapporteringsperiode har fremhævet begrænsningerne ved det nuværende treårige rapporteringssystem, hvor der fokuseres på medlemsstaternes vedtagelse af foranstaltninger, som fremmer gennemførelsen af de bestemmelser, der er fastlagt i direktivet. Oplysningerne i medlemsstaternes beretninger har ikke gjort det muligt for Kommissionen at vurdere gennemførelsen af disse foranstaltninger i praksis.

I henhold til artikel 18, stk. 1, skal medlemsstaterne hvert tredje år forelægge Kommissionen en beretning om direktivets gennemførelse, som skal udarbejdes på grundlag af et spørgeskema. I artikel 18, stk. 1, kræves det endvidere, at Kommissionen offentliggør en samlet beretning om gennemførelsen af direktivet på grundlag af medlemsstaternes beretninger.

Kommissionen vedtog et sammendrag af det såkaldte Reference Document on Best Available Techniques for the Management of Tailings and Waste-Rock in Mining Activities i 2008.

I overensstemmelse med artikel 22 i direktivet har Kommissionen vedtaget beslutninger med retningslinjer for eller fortolkning af visse aspekter ved direktivet eller beskrivelse af yderligere tekniske aspekter. De tekniske retningslinjer for kontrol er endnu ikke udarbejdet.

I løbet af de to på hinanden følgende perioder, der er omfattet af denne rapport (1. maj 2008 til 30. april 2011 og 1. maj 2011 til 30. april 2014), skulle medlemsstaterne gennemføre de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet. Direktivet skulle være gennemført senest den 1. maj 2008. Kommissionens vurdering af gennemførelsesforanstaltningerne afslørede mange tilfælde, hvor direktivet enten var gennemført forkert eller kun var gennemført delvist. Kommissionen har indledt 22 formelle undersøgelser. Der verserer i øjeblikket fire sager om manglende overensstemmelse.

Med direktiv 2006/21/EF om håndtering af affald fra udvindingsindustrien (i det følgende benævnt "direktivet") sigtes der mod at forebygge og i videst muligt omfang begrænse de skadevirkninger på miljøet, navnlig vand, luft, jord, fauna, flora og landskab og de afledte risici for menneskers sundhed, der skyldes håndtering af affald fra udvindingsindustrien. Direktivet omfatter håndtering af affald, der stammer direkte fra efterforskning, udvinding, oparbejdning og oplagring af mineralressourcer og fra stenbruds- og minedrift.

Ved vurderingen blev der navnlig fokuseret på de bestemmelser, der gælder for denne kategori. Niveauet med hensyn til gennemførelse af disse bestemmelser betragtes som en velegnet indikator for vurdering af gennemførelsen af direktivet som helhed. Disse bestemmelser vedrører navnlig foranstaltninger med relation til affaldshåndteringsplaner og forebyggelse af alvorlige ulykker samt oplysninger herom, praktiske aftaler, der træffes for at sikre udveksling af oplysninger, proceduren for udpegelse af anlæg i kategori A (herunder anlæg med grænseoverskridende virkninger), udarbejdelse af eksterne nødhåndteringsplaner og inspektioner.

Den overordnede konklusion er, at de fleste medlemsstater har vedtaget generelle foranstaltninger for at gennemføre direktivet. Disse vedrører navnlig affaldshåndteringsplaner, forebyggelse af alvorlige ulykker og oplysninger herom samt praktiske foranstaltninger for at sikre udveksling af oplysninger. Hvis man sammenligner de to rapporteringsperioder, har der i øvrigt været en generel forbedring med hensyn til de foranstaltninger, der er truffet for at opfylde disse bestemmelser.

Vurderingen understreger imidlertid også behovet for at forbedre den praktiske anvendelse af visse bestemmelser. For eksempel har en række medlemsstater endnu ikke udpeget alle anlæg i kategori A ved anvendelse af de kriterier, der er fastlagt i beslutning 2009/337/EF. De store udsving med hensyn til antallet af anlæg i kategori A, som medlemsstaterne har udpeget, og uoverensstemmelserne mellem antallet af indberettede anlæg og de mængder af farligt udvindingsaffald, der genereres, antyder, at denne proces endnu ikke er fuldført (se tabellen, der er vedlagt som bilag til denne rapport).

Et andet område, hvor der tilsyneladende er behov for opprioritering i flere medlemsstater, vedrører udstedelse af tilladelser for alle anlæg i kategori A. Derudover er der endnu ikke udarbejdet eksterne beredskabsplaner for alle anlæg i kategori A. Ifølge oplysninger fra medlemsstaterne er der åbenbart endnu ikke fastlagt planer for omkring 25 % af disse anlæg.

Oplysningerne fra medlemsstaterne antyder generelt, at bestemmelserne vedrørende inspektioner muligvis ikke forstås og gennemføres på samme måde i alle medlemsstaterne. Endvidere er der stor forskel på antallet af inspektioner, der indberettes af medlemsstaterne. Da oplysningerne fra de forskellige medlemsstater afspejler forskellig praksis, giver det ikke megen mening at sammenligne dem.

3.2.Andre bestemmelser

Nogle af de tal, som visse medlemsstater har angivet for det antal anlæg, der er udpeget som værende underlagt direktivet, virker ikke plausible (se tabellen, der er vedlagt som bilag til denne rapport). De oplyste tal varierer meget blandt medlemsstaterne og er forholdsvis lave, når de sammenholdes med oplysninger fra andre kilder om produktion af udvindingsaffald på nationalt plan. I artikel 2 fastlægges direktivets anvendelsesområde, og her begrænses også mulighederne for undtagelse. Det antal anlæg, som medlemsstaterne har rapporteret om i deres nationale beretninger, antyder imidlertid, at bestemmelserne i denne artikel ikke tolkes og anvendes på samme måde af alle medlemsstater.

Seks medlemsstater anfører eksempelvis, at der inden for deres område ikke findes nogen anlæg, som direktivet gælder for. Det fremgår dog af andre informationskilder, at nogle af disse lande faktisk gennemfører udvindingsaktiviteter, som frembringer affald, herunder i visse tilfælde farligt affald.

Ligeledes harmonerer det meget lave antal anlæg til håndtering af inert affald, som visse medlemsstater beretter om, ikke med tallene fra andre (f.eks. angiver Frankrig, at landet har 4 100, mens Ungarn rapporterer om 604, og andre lande angiver et meget lavere tal).

De tilladelser, der udstedes i henhold til dette direktiv, kan kombineres med tilladelser, som kræves i anden EU-lovgivning (f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/18/EU (Seveso-direktivet)) for at undgå unødvendig gentagelse af oplysninger og dobbeltarbejde. Kun et lille antal anlæg, der er omfattet af dette direktiv, er tilsyneladende blevet indberettet som udvindingsaffaldsanlæg.

I artikel 17, stk. 1, fastlægges forpligtelser med hensyn til kontrol. Medlemsstaterne skal sikre, at affaldsanlæg, der er omfattet af en tilladelse udstedt i henhold til dette direktiv, inspiceres og kontrolleres, inden deponeringen påbegyndes, og derefter med regelmæssige mellemrum, herunder i tidsrummet efter lukning, for at sikre overholdelse af de relevante betingelser for tilladelsen. I direktivet defineres begrebet kontrol ikke udtrykkeligt, og det beskrives heller ikke i detaljer, hvordan en kontrol skal foretages. I artikel 22 pålægges Kommissionen dog at udarbejde og vedtage tekniske retningslinjer for kontrol.

De store forskelle på de anvendte kontrolforanstaltninger – navnlig aftalerne om kontroller, deres art, de ansvarlige myndigheder og kontrollernes hyppighed – og det antal kontroller, der er foretaget i løbet af den anden rapporteringsperiode, tyder på, at medlemsstaterne måske ikke altid har fortolket direktivets bestemmelser om kontrol på samme måde.

Kun syv lande melder om tilfælde af manglende overensstemmelse på nationalt plan i løbet af den anden rapporteringsperiode. Tilsidesættelse af de betingelser, der er fastsat i tilladelserne, og anlæg, som opererer uden tilladelser, var nogle af de vigtigste former for manglende overensstemmelse, der blev indberettet.

Direktivet åbner mulighed for tilpasning af eller undtagelse fra bestemmelserne for visse anlæg, afhængigt af affaldets art. Nationale lister over inert affald i overensstemmelse med Kommissionens beslutning 2009/359/EF ville gøre det muligt at foretage differentiering for disse affaldstyper. Kun otte medlemsstater har gjort brug af denne mulighed.

Konklusionerne med hensyn til gennemførelsen af direktivets øvrige bestemmelser (dem, der gælder for alle anlæg) er derfor de samme som for anlæg i kategori A: De fleste medlemsstater har fastlagt overordnede rammer, men en række udestående spørgsmål skal afklares.

Forskellene blandt medlemsstaterne viser, at der er behov for en yderligere indsats for at sikre, at alle medlemsstaterne forstår og anvender de grundlæggende principper i direktivet på en ensartet måde, så det sikres, at bestemmelserne virker effektivt i hele EU.

4.RAPPORTERING VEDRØRENDE SIKKERHED

Ifølge de oplysninger, som Kommissionen har indhentet, var der i alt fem uheld i to lande i løbet af de to perioder, som denne beretning omfatter.

Kommissionen modtog imidlertid ikke nogen formel underretning om disse uheld som foreskrevet i artikel 18, stk. 2, i direktivet. Oplysningerne blev indhentet fra andre kilder.

Medlemsstaterne blev desuden bedt om at bekræfte, at der ikke havde været uheld i løbet af de to rapporteringsperioder. De fleste medlemsstater har bekræftet, at ingen uheld har fundet sted. Der er behov for mere detaljerede oplysninger for at vurdere, om de i direktivet fastsatte mål om nedbringelse af risikoen for uheld er nået.