ARCHIVES HISTORIQUES 
DE LA COMMISSION 
 
 
 
COLLECTION RELIEE DES 
DOCUMENTS "COM" 
 
 
 
 
COM (84) 310 
 
 
 
Vol. 1984/0142 
  
 
Disclaimer  
Conform ément au règlement (CEE, Euratom) n° 354/83 du Conseil du 1er février 1983 
concernant l'ouverture au public des archives historiques de la Communauté économique 
européenne et de la Com munauté européenne de l'énergie atomique (JO L 43 du 15.2.1983, 
p. 1), tel que m odifié par le règlem ent (CE, Euratom) n° 1700/2003 du 22 septem bre 2003 
(JO L 243 du 27.9.2003, p. 1), ce dossier est ouvert au public. Le cas échéant, les documents 
classifiés présents dans ce dossier ont été déclassifiés c onformément à l'article 5 dudit 
règlement. 
In accordance with Council Regulation (EEC, Euratom) No 354/83 of 1 February 1983 
concerning the opening to the public of the historical archives of the European Economic 
Comm unity and the Eur opean Atom ic Energy Com munity (OJ L 43, 15.2.1983, p. 1), as 
amended by Regulation (EC, E uratom ) No 1700/2003 of 22 September 2003 (OJ L 243, 
27.9.2003, p. 1), this file is open to the public. Where necessary, classified documents in this 
file have been declassified in conform ity with Article 5 of the aforem entioned regulation. 
In Übereinstimm ung mit der Verordnung (EWG, Euratom) Nr. 354/83 des Rates vom 1. 
Februar 1983 über  die Freigabe der historischen Arc hive der Europäischen 
Wirtschaftsgem einschaft und der Europäisc hen Atom gemeinschaft (ABI. L 43 vom  15.2.1983, 
S. 1), geändert durch die Verordnung (EG, Euratom) Nr. 1700/2003 vom 22. Septem ber 2003 
(ABI. L 243 vom  27.9.2003, S. 1), ist diese Datei der Öffentlichkeit zugänglich. Soweit 
erforderlich, wurden die Verschlusssachen in dieser Datei in Übereinstimmung mit Artikel 5 
der genannten Verordnung freigegeben. 
K O M M IS S IO N E N  F O R  D E  E U R O P Æ IS K E  FÆ LLE S S K A B E R
KOM(84) 310 endelig udg.  
Bruxelles, den 5. juni 1984
DET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB OG AFRIKA
(Meddelelse til Rådet fra Kommissionen)
KOM(84) 310 endelig udg.

INDHOLD
V ; "
RESUMÉ 
INDLEDNING
I. DIAGNOSE
1. Skuffende resultater af de to udviklingsirtier
2. En kraftig forværret situation
3. Ret ugunstige økonomiske udsigter
4. Foruroligende langtidsudsigter
4.1. Befolkning
4.2. Miljø
II. NYE PRIORITETER FOR UDVIKLINGEN I AFRIKA
1. Uafhængighed på fødevareområdet
2. Mindsket afhængighed på energiområdet
3. Hjemmemarkedsorienteret industrialisering
4. Udvikling af det regionale samarbejde
5. Interne udviklingsbetingelser
5.1. Politisk stabilitet
5.2. Nyvurdering af statens rolle

III. DET EUROPÆISKE FÆLLESSKABS ROLLE 06 INDSATS
1. Bistand
1.1. Forøgelse af de finansielle midler, der  
ydes Afrika
1.2. Tilpasning af bistanden
1.2.1. Fødevarehjælp
1.2.2. Støtte til udviklingspolitikker
1.2.3. En ny prioritet: kampen mod ødelæggelsen af  
de større økologiske ligevægte i  Afrika
2. Den gensidige interesse
2.1. Handel
2.1.1. SamhandeLsordning
2.1.2. Råvarer
2.2. Minedrift
2.3. Energi
2.4. Fiskeri
2.5. EF-investeringer i  Afrika  
KONKLUSION

RESUME
Afrika star i  en meget vanskelig økonomisk og social situation.
De to "udviklingsårtier" har været skuffende. De betydelige natur ressourcer,  
hvis omfang knap nok kendes, udnyttes stadig i  for ringe grad og pi en  
uhensigtsmæssig måde.
Den internationale økonomiske krise og de kraftige prisfald på råvarer  
i  1980-1982 har ramt de afrikanske lande hårdt. Fødevaresituationen er  
mere og mere prekær og forværres af tørken, især i  det sydlige Afrika  
og i  Sahel-området.  Forværringen af udenrigshandelen er blevet ledsaget  
af stadig flere tilfælde af betalingsvanskeligheder: en række af de afri­
kanske lande er i  dag ikke tængere i  stand til at importere de varer,  
som er nødvendige for at holde produktionsapparatet igang.
Ud over de umiddelbare overlevelsesproblemer står Afrika på lang sigt over  
for en alvorlig udvikling, som er et resultat af en meget kraftig befolk­
ningsvækst, en stigende urbanisering og en nedbrydelse af økosystemerne.
Afrika står ved en kritisk korsvej. Fortidens erfaringer har fået de af­
rikanske ledere til at indse, at det kun er muligt at vende udviklingen,  
hvis man reviderer prioriteterne og ændrer de metoder, som blev fastlagt  
umiddelbart efter opnåelsen af uafhængighed.
De nye udviklingsprioriteter for Afrika blev fastlagt i  1980 i  Lagos­
handlingsplanen: en mere autonom udvikling, uafhængighed på fødevareområdet,  
formindskelse af energiafhængigheden, industrialisering rettet mod det  
indre marked, udvikling af det regionale samarbejde.
Men det står endnu tilbage at omsætte disse retningslinjer til strategier  
og sektorpolitikker, der tager sigte på gradvis at løse de aktuelle udvik­
lingsproblemer.
De afrikanske lande er klar over, at de frem for alt ma satse pa deres
egne ressourcer: dette er ideen bag "self-reliance". Men en nyorientering
af politikkerne og den nødvendige reform af de økonomiske og sociale strukturer

kan kun gennemføres, såfremt der udefra ydes en mere omfattende og  
bedre tilpasset bistand.
Europa har et særligt ansvar over for Afrika af geografiske og historiske  
årsager samt på grund af de økonomiske og strategiske interesser og  
de bånd, som Europa med sin politik har knyttet til Afrika. Hvis Europa  
frakender sig dette ansvar, vil det være den eneste donor, som gør  
dette.
Problemerne på det afrikanske kontinent og de udfordringer, som^Afrika  
står over for, forpligter Europa til at knytte endnu snævrere bånd  
til Afrika ved at udbygge Lomé-konventionen og bringe nytænkning ind  
i  middelhavspolitikken. Europas bidrag til udviklingen af Afrika bør  
imidlertid foregå på to planer: der skal ydes bistand og for at gøre  
denne bistand effektiv og varig bør den hvile på gensidige interesser.
Der bør ske en forøgelse af den udenlandske bistand til Afrika. Den  
bør være bedre tilpasset for at øge effektiviteten. For Europa's ved­
kommende er der principielt tale om to former for bistand: dels fødevare­
hjælp og nødhjælp, dels bistand til udviklingspolitikkerne. Hertil kommer  
en ny prioritet: Fællesskabet og dets medlemsstater bør yde bistand  
til kampen mod ørkendannelsen og bevarelsen af de økologiske balancer  
i  Afrika. Ellers vil alle andre målsætninger blive kompromitteret.
Europa bør gå videre end de konventionelle bistandsrammer og satse mere  
på de økonomiske relationer.  Det er vigtigt, at Fællesskabet sikrer  
en større stabilitet og forudsigelighed i  rammerne omkring samhandelen  
med de afrikanske lande. Der vil endvidere kunne udvikles mere ambitiøse  
politikker og aktioner på alle de områder, hvor det er muligt på grund  
af supplerende ressourcer og interessesammenfald, nemlig i  minesektoren,  
energisektoren og fiskerisektoren samt på det industrielle område. Det  
er nødvendigt, at europæiske investorer mere end hidtil tager aktivt  
del i  udviklingen af de produktive ressourcer i  Afrika. Dertil kræves  
at man etablerer de rette betingelser.
Dette dokument indeholder en oversigt over problemerne, en diagnose  
og en række forslag. Hvis Rådet godkender disse retningslinjer, vil  
Kommissionen senere kunne fremsætte mere specifikke forslag som led  
i  de forskel lige samarbejdsaftaler, der forbinder Fællesskabet med de  
afrikanske lande, samt i  forbindelse med iværksættelsen af andre instru­
menter, som forvaltes af Kommissionen.

INDLEDNING
Afrika er mange forskellige ting. De afrikanske lande ved Middelhavet  
er på mange måder forskellige fra landene i det sorte Afrika. Syd for  
Sahara er de politiske, økonomiske og kulturelle realiteter Ligeledes  
meget forskellige. Nogle lande har et stort befolkningstal - Nigeria  
har alene mere end 80 millioner indbyggere - og et stort antal lande  
er ikke særlig folkerige - der findes 25 stater med mindre end 5 millioner  
indbyggere. Nogle stater har store olie- og mineralforekomster, mens  
andre er helt uden ressourcer. Nogle lande er kyststater, mens mange  
lande er indlandsstater; nogle lande oplever en begyndende industria­
lisering, mens andre - og det gælder de fleste - udelukkende er landbrugs­
lande.
Forskellene mellem de afrikanske lande er meget store, og det bør der  
tages højde for i analyserne og strategierne.
Den afrikanske enhed er ikke desto mindre en realitet. Det er en fysisk  
og geografisk kendsgerning. Landene har også samme historiske arv og  
har først for nylig opnået uafhængighed, de har samme økonomiske struk­
turer og er overvejende Landbrugslande, de er stærkt udadvendte og meget  
afhængige af eksporten af nogle få råstoffer, og befolkningstilvæksten  
er stor. Udviklingsproblemerne er i  vid udstrækning de samme.
Den afrikanske enhed er ikke blot en realitet, men også en økonomisk  
og politisk nødvendighed i  en tid, som er præget af blokdannelser. Et  
delt Afrika vil ikke kunne påvirke verdens gang og vil i  alt for høj  
grad være udsat for tilfældige påvirkninger udefra. Et balkaniseret  
Afrika vil ikke være i  stand til at sikre sin egen økonomiske og sociale  
udvikling, idet det står over for problemer, som intet land vil kunne  
løse alene. Til trods for de øjeblikkelige politiske spændinger og omskifte-  
ligheder er der ingen afrikanske ledere, der ikke betragter afrikansk  
enhed som en af de allervigtigste politiske prioriteter.

Pa grund af Det europæiske Fællesskabs karakter og de forbindelser,  
som det har med næsten alle lande i  Afrika gennem Lomé-aftalerne og  
midda:havsaftalerne, kanEFikke ignorere disse bestræbelser henimod  
en politisk og økonomisk enhed, som Organisationen for afrikansk Enhed  
(OAU) forsøger at stå som eksponent for.
Afrika står i  en meget vanskelig økonomisk og social situation. De to  
udviklingsårtier har været en skuffelse. Den internationale økonomiske  
krise og de kraftige prisfald på råvarer i  1980-1982 har ramt de afri­
kanske lande hårdt. Fødevaresituationen er mere og mere prekær og forvæi—  
res af tørken.
Ud over de umiddelbare over leveIsesproblemer står Af rika på lang sigt  
over for en alvorlig udvikling, som er et resultat af en meget kraftig  
befolkningstilvækst, en stigende urbanisering og en nedbrydelse af øko­
systemerne.
Afrika står ved en kritisk korsvej. Fortidens erfaringer har fået de  
afrikanske ledere til at indse, at det kun er muligt at vende udviklingen,  
hvis man reviderer prioriteterne og ændrer de metoder, som blev fast­
lagt umiddelbart efter opnåelsen af uafhængighed.
Men en nyorientering af udviklingspolitikkerne i  Afrika vil kun kunne  
gennemføres med en mere omfattende og bedre tilpasset bistand udefra.
I denne forbindelse har Europa et særligt ansvar. Men bistand er ikke  
nok. Det er ligeledes nødvendigt, at europæiske investorer mere end  
hidtil tager del i  udviklingen af det afrikanske kontinent.
Problemerne på det afrikanske kontinent og de udfordringer, som Afrika  
står over for, forpligter Det europæiske økonomiske Fællesskab (*) til  
at udbygge Lomé-konventionen og bringe nytænkning ind i  middelhavspolitik­
ken. Dette er formålet med Kommissionens forslag om iværksættelse af  
en middelhavspolitik for det udvidede Fællesskab. Dette er også sigtet  
med de igangværende forhandlinger om den ny konvention AVS/EØF.
Problemerne i  Afrika er et spørgsmål, som optager Det europæiske Fælles­
skab meget .  Men det må være klar^ at Fællesskabets ansvar for Afrika  
ikke må føre til fordeling af de lande i  Vestindien og Stil lehavet,
(*) Jf. K0MC84) 107 endelig udg.

som er associeret inden for rammerne af Lomé-konventionen, og hvis situa­
tion og problemer på mange områder svarer til de afrikanske landes.
Denne meddelelse (*) indeholder først en diagnose af den aktuelle øko­
nomiske og sociale situation i  Afrika (I).
Den indeholder dernæst en redegørelse for de nye udviklingsprioriteter  
for kontinentet, som er blevet fastlagt af de afrikanske lande i  Lagos­
planen, og som svarer til prioriteringerne i  Fællesskabets udviklings­
politik (II).
Endelig vil Fællesskabets nuværende rolle i  udviklingen af det afrikanske  
kontinent blive præciseret (III).
(*) Kommissionen vil om kort tid forelægge Radet en lignende meddelelse  
om landene i  Vestindien og Stillehavet.

I. DIAGNOSE
1. Skuffende resultater af de to udviklingsårtier
1.1. I Løbet af én generation, fra 1950 til 1980, har de fleste af de  
afrikanske lande opnået selvstændighed og har måttet etablere nye insti­
tutioner og administrationer. Befolkningstilvæksten har været kraftigere  
end nogensinde, og landene har stået over for dybtgående økonomiske og  
sociale ændringer. Til trods for de mange forskellige vanskeligheder er  
landene nået et godt stykke på 30 år.
1.2. Ved udgangen af 1970'erne syntes resultaterne på udviklingsområdet  
imidlertid at være skuffende som helhed betragtet, selv om billedet ikke
er lige dystert alle steder. Resultaterne står langt fra mål med det umåde­
ligt store potentiel, som for størstedelens vedkommende fortsat er uud­
nyttet. Afrika er i  dag et underudviklet kontinent.
er 22 lande afrikanske.
I løbet af 70'erne var væksten i  BNI pr. indbygger 0,8% om året i  gennem­
snit i  Afrika mod 2,7% for udviklingslandene under ét. For gruppen af  
Lavindkomstlande i  områderne syd for Sahara var der endda tale om negativ  
vækst.
Fødevareproduktionen pr. indbygger faldt i  samme årti med 1% om året.
På sundhedsområdet er situationen i  disse lande fortsat prekær: middel­
levetiden for nyfødte er 11 år mindre en i  udviklingslandene som helhed.  
Børnedødeligheden var i  1979 to en halv gang større i  landene syd for  
Sahara end i  udviklingslandene under ét.

Til trods for de betydelige fremskridt, som er sket siden opnåelsen af  
uafhængighed, især på undervisnings-, sundheds- og infrastrukturområdet  
og med hensyn til opbygningen af staterne, må der således stadig gøres en  
meget stor indsats, hvis Afrika skal komme op på et niveau, som svarer  
til de øvrige udviklingslandes.
1.3. Heri kan alle være enige (*), mens der derimod hersker forskellige  
opfattelser af, hvad årsagerne hertil er.
I denne forbindelse bør man ikke glemme de naturgivne problemer (jorden  
er i  det meste af Afrika løs, fattig på organiske stoffer og generelt  
ikke særlig frugtbar), de svingende klimatiske forhold (tørken er hoved­
forklaringen på de dårlige høstresultater i  70'erne) eller de geografiske  
forhold (14 af verdens 20 udviklingslande uden søkyst ligger i  Afrika).
Det er vigtigt ikke at glemme de strukturelle årsager: de nye stater har  
været præget af manglende politisk stabilitet og har først og fremmest  
koncentreret sig om at sikre deres egen eksistens; de økonomiske systemer,  
der er en arv fra kolonitiden, er stærkt udadvendte, i  alt for ringe grad  
tilpasset interne forhold og supplerer kun i  ringe omfang hinanden på  
regionalt plan.
Man bør heller ikke glemme, at det internationale økonomiske klima i  
70'erne har været ugunstigt for Afrika, som i denne periode har oplevet  
en alvorlig forringelse af bytteforholdet. Afrika har uvægerligt mærket  
følgerne af krisen mere end andre kontinenter, fordi det står svagere.
Denne udvikling skyldes imidlertid også delvis de fejl, som afrikanske  
ledere har begået i  forbindelse med valget af prioriteter - landbruget er  
generelt blevet forsømt - eller iværksættelsen af politikker umiddelbart  
efter opnåelsen af uafhængighed. I mange lande har man etableret plan­
lægningsorganer, som skulle opstille en global udviklingsstrategi. Generelt  
har disse organer imidlertid ikke taget tilstrækkeligt hensyn til de på­
gældende landes behov eller muligheder. I løbet af 60'erne har ingen af­
rikanske lande således tillagt investeringer i landbruget nogen særlig
(*) Jf. Lagos-handlingsplanen for Afrikas økonomiske udvikling 1980-2000 -  
OUA 1981. Berg-rapporten om accelereret udvikling af Afrika syd for  
Sahara, Verdensbanken 1981.
Afrika syd for Sahara. Situationsrapport om udviklingsudsigfter og  
-programmer. Verdensbanken 1983.
ECA og Afrikas udvikling 1983-2008 - De forenede Nationer 1983.

høj prioritet, og bortset fra fire lande (Egypten, Sudan, Tunesien,  
Marokko) har landbrugsinvesteringerne kun udgjort en ringe del af de  
samlede investeringer. Men selv i  tilfælde, hvor der er blevet fastlagt  
et program, er dette meget sjældent blevet fulgt på grund af manglende  
vilje og konsekvens samt mangel på menneskelige og økonomiske ressourcer.
2. En kraftig forværret situation
Afrika er meget sårbart over for påvirkninger udefra (udenrigshandelen  
udgør i  gennemsnit 1/4 af BNI), og Afrika er derfor blevet hårdt ramt af  
forværringen af den internationale krise og den meget kraftige nedgang i  
rivarepriserne (på omkring 25% i  faste priser), som fandt sted i  perioden  
1980-1982. Som det er nævnt i  Verdensbankens rapport om udviklingen i  
verden i  1983 "er lavindkomstlandene i  Afrika, der er mest afhængige af  
deres eksport af råvarer, blevet hårdt ramt af krisen. Indkomsten pr.  
indbygger daler fortsat, og der er stor risiko for, at den ved udgangen  
af 1980'erne vil være lavere end i 1960".
Ydermere har tørken igen ramt Afrika. I 1983 var Sahel-området alvorligt  
ramt, og det samme gælder for de sudanesiske områder i  kyststaterne  
samt Marokko i  Nordafrika. I det sydlige Afrika har tørken i  såvel 1982  
som 1983 haft katastrofale følger, især i  Zimbabwe, Botswana og Mozam­
bique. Også i  1984 truer tørken.
o om røige neraf i : '  der et oetyde l i ^ c  ~  o rer forskud i  disse regioner,  
som er truet af hungersnød. Der er risiko for, at kvægbestanden bliver de­
cimeret på grund af mangel på foder. Eksportafgrøderne, især kaffe og ka­
kao i  Vestafrika, er hårdt ramt af tørken og savannebrandene, hvilket  
vil medføre en yderligere forværring af betalingsbalanceproblemerne.
Forværringen af de afrikanske landes udenrigshandel er blevet ledsaget  
af stadig flere tilfælde af betalingsvanskeligheder. Gældsætningen er  
øget nifold siden 1970, hvilket for nogle lande har resulteret i, at  
rente- og afdragsbetalinger på udlandsgælden udgør 20% eller mere af eks­
portindtægterne. I perioden 1979-1983 blev der foretaget i  alt 56 gælds-  
lægninger i  25 udviklingslande. De 34 heraf vedrørte afrikanske stater.  
Disse landes valutareserver dækker ikke mere end 2 måneders importud­
gifter mod 4 måneder for udviklingslandene under ét. Endvidere er mange  
lande i  1984 ikke i  stand til at importere en række vigtige varer (olie,

Landbrugsinput, reservedele), som er nødvendige for at holde produktions­
apparatet i  gang, og dette vil således blive delvis lammet.
3. Ret ugunstige økonomiske udsigter
Problemerne i  Afrika skyldes ikke kun øjeblikkelige omstændigheder, og  
en forbedring af de internationale økonomiske konjunkturer er ikke i  sig  
selv nok til at råde bod pi problemerne.
Afrikas andel af verdenseksporten faldt fra 3,9% i  1970 til 3,4% i  1980.
Det alvorligste problem er imidlertid den veritable isolation fra verdens­
økonomien, som områderne syd for Sahara udsættes for: disse landes andel  
af den internationale samhandel er skrumpet ind fra 3,1% i  1960 til om­
kring 1% i  dag. Denne tilbagegang på verdensmarkederne, som først og  
fremmest er kommet andre udviklingslande til gode, har ligeledes ramt de  
sektorer, hvor disse lande var bedst udrustet: malme, kakao, jordnødder,  
vegetabilsk olie, bomuld. Endvidere er fremtidsudsigterne i  disse sek­
torer alt i  alt ret ugunstige. De tekniske fremskridt nedsætter efter­
spørgslen efter en række råvarer til industrien, medens der for Afrikas  
tre vigtigste eksportvarer, dvs. kaffe, kakao og jordnødder, på mellem­
lang sigt vil være tendens til, at udbudet overstiger efterspørgslen,  
således at der er risiko for, at priserne forbliver på et ralativt lavt  
niveau indtil udgangen af dette årti.
De fremskrivninger frem til 1995, som Verdensbanken for nylig har opstil­
let, illustrerer den foruroligende udvikling, som truer det afrikanske  
kontinent, hvis de nuværende tendenser ikke ændrer sig. I sin mest opti­
mistiske fremskrivning, som er baseret på en tang række meget gunstige  
hypoteser, regner Verdensbanken med en årlig vækst pr. indbygger i  Afrika  
på 0,1%, mens den pessimistiske fremskrivning fører til et fald i  BNI  
pr. indbygger på 1% om året i  gennemsnit. De mere langsigtede prognoser,  
som De forenede Nationers økonomiske kommission for Afrika har udarbejdet,  
viser, at fastholdelsen af status quo uden nævneværdige ændringer af ud­
viklingspolitikkerne og de internationale relationer vil føre til en  
komplet isolering af Afrika i verdensøkonomien omkring 2 008.

4. Foruroligende Langtidsudsigter
Ud over de umiddelbare overlevelsesproblemer står Afrika på lang sigt over  
for en foruroligende udvikling, som er et resultat af den meget kraftige  
befolkningstilvækst, den stigende urbanisering samt nedbrydelsen af øko­
systemerne.
4.1. Befolkning
I 1980 var der 440 mio mennesker i  Afrika. I år 2010 vil der være mere  
end 1  100 mio. Befolkningstilvæksten er den højeste i  verden: den var på  
2,8% om året i  70'erne, og man regner med, at væksten vil stige yderli­
gere i  løbet af dette årti og nå op på 3,1% på grund af forbedrede sund­
heds- og ernæringsforhold.
Udviklingen af samfundene ledsages generelt af en nedsættelse af befolk­
ningstilvæksten. Ifølge demografernes fremskrivninger vil "ligevægtstil­
standen" først nås omkring år 2080 for landene i  det nordlige Afrika og  
år 2135 for landene syd for Sahara. Nedgangen i  fødselstallet kan fremmes  
gennem en bevidst familieplanlægningspolitik. Enhver foranstaltning, som  
bidrager til en bedre styring af befolkningstilvæksten, kan kun være til  
gavn for udviklingen af Afrika. Men sådanne foranstaltninger rører ved  
de kulturelle mønstre og må komme fra de berørte lande selv.
Dog kan man på grund af inertien på det sociale og demografiske område  
allerede nu danne sig et klart billede af Afrika i  år 2010. Befolknings­
tilvæksten, som i de kommende år bliver større end nogen sinde, vil med­
føre dybtgående ændringer på det fysiske og organisatoriske plan.
x t  y 0 c r i  i  £ Og i  ?.. -  ...-  ~ „ >  . .  „ p a g e l t e konti­
ne
nt, som i  dag er det mindst urbaniserede i  verden. Allerede i  sidste 
årti voksede befolkningen i de afrikanske byer med 6% om året, hvilket  
både skyldes byernes egen tiltrækning og de faldende indkomster inden for  
det traditionelle landbrug. I mange byer vil befolkningstallet fortsat  
fordobles hvert 10. år. I Afrika syd for Sahara var der i 1980 12 byer  
med over 1  million indbyggere (mod 1 i  1970). I tre byer (kinshasa, Lagos  
og Abidjan) kan befolkningstallet forventes at passere de 10 millioner

i  ar 2010, hvor 70 byer vil have over 1 million indbyggere. (*) For så  
vidt angår middelhavsområdet vil indbyggertallet i  Cairo i  år 2010 være  
nået op pa omkring 15 millioner, og i  Casablanca og Alexandria vil der  
være knap 6 millioner indbyggere.
Til trods for denne hurtige urbanisering vil befolkningen i  landdistrik­
terne fortsat øges, men efter et meget uens mønster afhængig af området.
Befolkningsforøgelsen vil som tidligere give sig udslag i  betydelige in­
terne og eksterne folkevandringer. I Afrika syd for Sahara vil den største  
immigrationsbølge komme fra Rwanda, Øvre Volta og Kenya. Derimod vil en  
snes lande opleve nettoindvandring, det gælder især Zaire, Elfenbensky­
sten, Cameroun og Sydafrika.
De dybtgående strukturelle ændringer på det fysiske plan, som vil følge  
af denne demografiske udvikling, vil gøre det nødvendigt at etablere om­
fattende infrastrukturer i  byerne og på landet.
Det vil være nødvendigt at gribe regulerende ind i  denne urbanisering, 
således at man undgår, at der opstår alt for store demografiske skævhe­
der, og at Afrika bliver en tom skal, som er øde i  de centrale områder  
og overbefolket tangs floder, kyster og i  bjergområder.
I Afrika som i  mange lande i  den tredje verden er der en tendens til, at  
væksten er koncentreret om relativt få, men i  forvejen meget store byer.  
Det er derfor vigtigt at sikre udviklingen af den samlede bystruktur. For  
at imødegå dette fænomen er det også nødvendigt at fremme væksten af "se­
kundære byer" og bremse afvandringen fra landet ved at tage fat på de  
egentlige årsager til problemerne.
Urbaniseringen vil uden tvivl kunne føre til hurtigere holdningsændringer,  
men vil samtidig kunne forstyrre landenes politiske stabilitet og deres  
udviklingspolitik på et tidspunkt, hvor byerne allerede lægger beslag på  
en stor del af landenes ressourcer. De afrikanske byer er i  realiteten  
ofte en nettobyrde for den øvrige økonomi. Da industrialiseringen er util­
strækkelig, arbejder en væsentlig del af befolkningen i  administrationen,  
den private servicesektor eller i  den uformelle sektor (små handelsdri-  
vende, personlige serviceycelser), dvs. inden for områder, som finansie­
res via den primære sektor, det være sig landbrugssektoren eller minesek­
toren.
(*) Undersøgelse af langtidsperspektiverne i  Afrika syd for Sahara.  
Undersøgelse gennemført af "SCET international" for Kommissionen i  
1983.

Der viL under alle omstændigheder ske en betydelig ændring af forholdet  
og fordelingen mellem landbrugsbefolkningen og bybefolkningen. Det vil  
være nødvendigt at udvikle beskæftigelsen uden for landbrugssektoren  
samt at sørge for en betydelig forøgelse af produktion og produktivitet  
inden for landbruget: Afrika er i  dag ikke i  stand til at sikre selv­
forsyning på fødevareområdet og vil om 20 Ir skulle ernære det dobbelte  
antal mennesker. Medens en landbruger i  1950 ud over at ernære sig selv  
skulle producere fødevarer til 0,18 indbyggere uden for landbrugssek­
toren, var tallet i  1980 0,45 og vil nå op på 1,21 i  år 2010. Den føde­
varemængde, som skal afsættes pr. landbruger, vil skulle syvdobles,  
hvilket kræver en gennemgribende ændring af produktions- og afsætnings­
systemerne .
4.2. Miljø
De naturlige økologiske balancer i  Afrika er truet. Jorderosionen og  
ødelæggelsen af skovene er de mest tydelige eksempler herpå. De egentlige  
arsager er overbefolkningen og den teknik, som anvendes. I denne forbin­
delse får tørken mere og mere dramatiske konsekvenser og virkninger,  
som man ikke vil kunne rette op på.
Befolkningstætheden i  Afrika varierer meget: den svinger mellem 1 og 150  
indbyggere pr. km2. Gennemsnitstallene siger imidlertid ikke meget. En  
høj befolkningstæt hed '!.!·:·? nødvendigvis pres på ressourcerne,
medens omvendt en Lav '.„thed ksn give sig udslag i  udpining
af ressourcerne.
Jorderosionen i  Afrika er beti delig og har et katastrofalt omfang i 
Sahel-området, hvor ørkenen breder sig med 2 millioner ha om året.
Ødelæggelsen af skovene og dermed af den humus, som er akkumuleret gennem  
århundreder, er også et meget alvorligt fænomen.
Befolkningspresset og husdyrholdet medfører rydning af skove til dyrk­
ningsformål, udpining af skovstrækninger ved brændeindsamling, overgræs­
ning af de utallige områder med blandet bevoksning, som udgør de normale  
græsgange.
Mangelen på brænde er allerede så stor i  visse Sahel-områder, at et  
medlem af hver familie har fuldt op at gøre med at indsamle tilstrække­
ligt træ til madlavningen, idet dette ofte må hentes vidt omkring.

og i  mange byområder sluger indkøb af træ eller trækul op til 1/3 af  
en husholdnings midler. Med den nuværende udnyttelse anslås det, at træ  
vil være praktisk taget forsvundet fra Sahel-landene om 20 år.
Afskovningen af de tropiske områder enten med henblik på eksport af  
hele træstammer eller for at anlægge store plantager er ikke mindre  
foruroligende. Denne afskovning kan nemlig forventes at medføre betyde­
lige klimatiske ændringer, hvis omfang og konsekvenser endnu kendes  
dårligt.
Således forsvinder der i  Afrika hvert år 1 300 000 ha tæt skov og  
2 300 000 ha aben træbeplantning. Samtidig er den nuværende tilplantnings­
hastighed for alle typer træ kun 93 000 ha om året svarende til 29 gange  
mindre, end hvad der fjernes.
En samlet bred og langsigtet strategi er nødvendig i  Afrika for at  
bekæmpe forringelsen af jorden og vegetationen, inden det er for sent.
II. NYE PRIORITETER FOR UDVIKLINGEN I AFRIKA
Afrika star pa en skillevej, konfronteret, som det er, med store øjeblik­
kelige vanskeligheder og krævende udfordringer. Belært af de sidste  
20-30 års erfaringer erkender hovedparten af de afrikanske ansvarlige,  
at skal tendensen vendes, må de prioriteter, der blev fastlagt i  uaf­
hængighedens kølvand, revideres totalt og kursen lægges om. OAU's stats-  
og regeringschefer afstak en sådan ny kurs på Lagos-topmødet i  1980  
med angivelse af et dobbelt mål: "national og kollektiv selvforsyning  
og selvhjulpen udvikling". Disse retningslinjer, som skal sikre en  
mere autonom udvikling, er i  vid udstrækning sammenfaldende med de mål,  
Fællesskabet har opstillet for sin udviklingssamarbejdspolitik (*).
(*) Memorandum om Fællesskabets udviklingspolitik, 1982.

- 9 -
Men de afrikanske mål skal også omsættes i  handling, dvs. i  en strategi og  
en række sektorpolitikker, der svarer til de nye prioriteter, og som kan  
bidrage til skridt for skridt at fjerne de nuværende begrænsninger.
Afrika har intet valg, hvis det vil undgå en katastrofe. Det ma stole pa ^  
sin egen indsats: det er selvhjælps-tanken. De nuværende vanskeligheder må  
imidlertid ikke føre til overdreven pessimiske og slet ikke til fatalisme.  
Afrika er et kontinent, der i  de sidste 30 år har udvist stor tilpasningsevne.  
Det har natur-, mineral-, energi- og landbrugsressourcer, som kan blive et  
vigtigt aktiv i  fremtiden. Men det er dets mennesker, der kommer til at spil­
le den afgørende rolle: en befolkning, der er bedre uddannet, og ansvarlige,  
der i  højere grad er opmærksomme på de økonomiske og sociale udviklingspro­
blemer.
Det står imidlertid klart, at Afrikas egen indsats kun kan føres ud i  livet  
og lykkes, hvis den støttes gennem en både større og bedre tilpasset bistand  
udefra.
Afrikas nye udviklingsprioriteter blev skitseret i  Lagos-planen: uafhængighed  
på fødevareområdet, mindsket afhængighed på energiområdet, hjemmemarkedsori en­
teret industrialisering og udvikling af det regionale samarbejde. Det er de  
samme prioriteter, Fællesskabet har til hensigt at støtte gennem sin bistands­
politik. Gennemførelsen af disse prioriteter afhænger imidlertid af en række  
interne forhold: politisk stabilitet og nuvurdering af statens plads og rolle.
1. Uafhængighed pa fødevareområdet
Fødevareproblemet er i  r’~ '2 ft” erte or' do :or.,.! _  o..:..o dot vigtigste.
problem, nir det drej: '  .  '  I  1  ..... .  -!-■ .orer til stadig
større
 afhængighed af c.:  ren. Und, .  '..llokvium om Afrika i  ar 2000,
som OAU afholdt i  Monrov do i  1979, fat,. . .  ,  ,*-d rette fremført, at et' lands
afhængighed af sin fødevareimport kan betragtes som en af de vigtigste in­
dikatorer for dets udviklingsniveau.
Situationen er faktisk meget foruroligende både nord og syd for Sahara, og  
den kunne ligefrem blive katastrofal! de kommende Ir. Med den nuværende rytme  
anslås det, at Afrika må indføre 30% af sine fødevarer i år 2000 (mod 14%  
i  1980).

-  10  -
Afrika har saledes afløst Asien som den region, der modtager størst føde­
varehjælp. Fødevarehjælpen til de afrikanske lande syd for Sahara udgjorde  
i 1981 ca. 2,2 mio tons, eller over 25% af verdens samlede fødevarehjælp.
Der er tre medvirkende årsager til dette fødevareproblem: den demografiske  
udvikling, de ændrede forbrugsmønstre og den manglende tilpasning af land­
brugspolitikken.
Fødevareproduktionen pr. indbygger holdt sig nogenlunde konstant op gennem  
1960’erne, men faldt ca. 15% i løbet af 1970‘erne.
Samtidig med at produktionen ikke er vokset i  samme takt som befolkningen,  
har der kunnet konstateres en modsatrettet udvikling i  de lokale landbrugs­
systemers produktionskapacitet og forbrugsmønstrene i  byerne. Bybefolkningen  
har flet nye kostvaner, som har været ensbetydende med stigende import.
I Dakar udgør de kornarter, der produceres lokalt uden kunstvanding (hirse,  
majs, sorghum), således under 10% af kornforbruget. Det er også byerne,  
der er ankomststed og første distributionssted for importen og fødevare­
bistanden, som ofte bidrager til at trykke priserne på de lokale produkter  
og dermed til at gøre produktionen mindre attraktiv.
Den afgørende årsag til det voksende fødevareunderskud i  Afrika er imidler­
tid, at der ikke har været ført en hensigtsmæssig landbrugspolitik. Land­
brugspolitikken har bl.a. givet sig udslag i  underbetaling af arbejds­
kraften i  Landbruget og mere fundamentalt i  en nedvurdering af landbrugerens  
sociale status. Det har medført en meget stor afvandring fra landbruget.
Forholdet mellem gennemsnitsindkomsten for landbrugere og ikke-landbrugere  
er ofte 1:6. På Landet er det vanskeligt eller umuligt at få del i  sociale  
og administrative serviceydelser. Landbrugernes købekraft har udviklet sig  
meget ugunstigt, idet bl.a. input-priserne har haft tendens til at stige  
betydeligt hurtigere end priserne på landbrugsvarer i  almindelighed og føde­
vareprodukter i  særdeleshed. Befolkningen i  landdistrikterne møder generelt  
mange vanskeligheder: forsyningsproblemer hvad input angår, manglende tilpas­
ning af finansieringsordningerne, utilstrækkelige transport-, emballerings-  
og oplagringsmuligheder.
Der er et påtrængende behov for en genopretningssats, som vil være både  
omfattende og vanskelig, for i  første omgang at sikre en vis fødevareproduk­
tion og på længere sigt selvforsyning.

-  11  -
En forøgelse af produktionen og produktiviteten pa fødevareområdet er en  
forudsætning for udvikling, for si vidt som Afrika skal kunne føde sin  
befolkning i  dag og om nogle år, når den er fordoblet. Det er tillige et  
fundamentalt led i  selve udviklingen og industrialiseringen.
Landbruget er den centrale faktor i  de afrikanske landes økonomi. Det er  
levevej for hovedparten af befolkningen og tegner sig for ca. 70% af regionens  
BNI. Kun gennem en udvikling af landbrugsproduktionen, således at den dæk­
ker by- og landbefolkningens fundamentale behov, vil det være muligt at  
sikre de økonomiske beslutningstageres betalingsevne og en global fremgang  
for økonomien.
Der er en vekselvirkning mel lem landbrug og industri. Industrialiseringspro­
cessen afhænger af landbrugsoverskuddet, såfremt den tager sigte på hjemme­
markedet, er det en forudsætning, at der er købekraft i  landdistrikterne,  
som er et uundværligt marked for industri varerne. Omvendt afhænger landbru­
gets udvikling af, at der gradvis tilvejebringes et agroindustrielt  
kompleks på forsyningsstadiet (landbrugsmateriel-gødningsstoffer) og  
afsætningsstadiet (forarbejdning, distribution), som er tilpasset de  
lokale forhold.
Udviklingen af landbruget og landdistrikterne i  Afrika forudsætter,  
at landbrugerne opnår et minimum af sikkerhed. Prispolitikken må tilskynde  
producenterne til at producere mere end blot til eget forbrug. En sådan  
prispolitik kan i  praksis ikke længere være national, eftersom der kon­
stant er en omfattende handel med fødevarer over landegrænserne. Den  
bør derfor være baseret på de fakti;!  L  :.nde Ismønstre og omfatte et  
geografisk område, der tilgodeser ..... .  .gionale integration, der rent 
faktisk traditionelt eks Ute.er på fødevareområdet. Samtidig bør forbruger­
priserne efterhånden gøres mere "sande"1 , hvilket også indebærer nedtrap­
ning og på længere sigt afskaffelse af tilskuddene til importeret korn.
Det er en vanskelig opgave at iværksætte en mere afbalanceret prispolitik,  
da det indebærer, at man ophører med som hidtil at prioritere byforbru­
gernes behov. Der må gås lempeligt frem, hvis social uro skal undgås.
Det tjener næppe noget formål at stimulere produktionen via priserne,  
medmindre det samtidig sikres, at landbrugerne kan afsætte deres produk­
ter under tilfredsstillende forhold, dvs. medmindre der gradvis tilveje­
bringesen landbrugskreditordning og muligheder for oplagring, transport  
og forarbejdning. Ved forarbejdningen af de lokale produkter må der  
især lægges vægt på, at de får samme kvalitet og brugsegenskaber som de  
produkter, forbrugerne i  byerne har vænnet sig til: generobringen af

-  12  -
bymarkederne er faktisk et grundlæggende mål. Den ml underbygges af  
en politisk vilje: det er det, der har flet f.eks. Senegal til at stille  
krav om, at der skal anvendes først 15% og senere 20% hirse ved fremstil­
lingen af brød.
En fødevarestrategi af den type, som Det europæiske Fællesskab fremmer  
fastlæggelsen og gennemførelsen af i  fire lande (Kenya, Mali, Rwanda,  
Zambia), udgør den nødvendige ramme for organiseringen af den langsig­
tede indsats, de afrikanske lande ml yde, hvis de skal genvinde deres  
fødevareautonomi.
Det er inden for denne ramme, man kan fastlægge de forskellige elementer,  
(prispolitik, strukturreform i  landdistrikter, oplagring, transport 
osv.), der er en betingelse for, at indsatsen kan lykkes.
Det er ligeledes inden for denne ramme, man kan fastlægge og samordne  
de forskellige former for bistand, der skal ydes for at støtte landene  
i  deres bestræbelser: bistand til investeringer eller vedligeholdelse,  
bistand til fremme af produktionen (input, det interne markeds organi­
sation og funktionsmide), fødevarehjælp og anvendelse af counterpart-  
midler.
Det ml understreges, at en forbedring af levnedsmiddelafgrøderne, som  
har første prioritet, langt fra er uforenelig med udvikling af eksport­
afgrøderne, der tegner sig for ca. 10% af de dyrkede arealer, og som  
er en værdifuld valutakilde. I en række tilfælde er det faktisk konsta­
teret, at levnedsmiddelafgrøderne direkte eller indirekte kan nyde fordel  
af de tekniske forbedringer og den udvikling af de økonomiske struktu­
rer, der er gennemført med henblik pi eksportafgrøderne (f.eks. afgrøderne  
bomuld/majs i  Mali). Samspillet mellem disse to typer afgrøder kan imid­
lertid kun komme til fuld udfoldelse, hvis der er en reel vilje til  
at lægge samme vægt pi levnedsmiddelafgrøderne som pi eksportafgrøderne  
(pi produktionsplanet, men ogsl med hensyn til afsætning, transport,  
forarbejdning osv.).
Udviklingen af landbruget og landdistrikterne i  Afrika ml indgå som  
et led i  en politik for fysisk planlægning. Denne politik skal bidrage  
til at bremse afvandringen fra landdistrikterne gennem en forbedring  
af leveviIklrene dér og af samfærdselsvejene mellem produktions- og  
forbrugsomriderne og handels- og oplagringsstederne. Den ml fremme  
udviklingen af de sml og mellemstore byer, som er mindre omkostningskræ­
vende end en umådeholden udbygning af de store byer. Den må om nødvendigt  
medvirke til, at der i  de store byers periferi skabes betingelser

- 13 -
(grundforhold, Landbrugsudstyr, uddannelse) for et Landbrug baseret  
på gartneri.
2. Mindsket afhængighed på energiområdet
Med nogle få oLieeksporterende Lande som undtagelse er afhængigheden  
på energiområdet næst efter fødevareafhængigheden den tungestvejende af  
de ydre begrænsninger, der hæmmer de afrikanske staters vækstmuligheder.  
De afrikanske stater må bruge over en fjerdedel af deres eksportindtægter  
til betaling af energiregningen. Til denne ydre begrænsning kommer pro­
blemet vedrørende forsyningen med traditionelle brændstoffer, særlig  
træ, som er en nødvendighed, hvis befolkningerne skal overleve, og som  
bidrager til nedbrydning af miljøet i  mange regioner.
Ikke desto mindre er Afrika, som har et betydelig mindre energiforbrug  
pr. indbygger end resten af verden, rigt på forskellige energikilder  
(kul, olie, naturgas, vandkraft, solenergi), på den ene side er disse  
energikilder imidlertid meget ulige fordelt, og på den anden side har  
erfaringerne vist, at udnyttelsen af dem - undtagen når den medfører eks­
port - bremses af de store kapitalinvesteringer, der er nødvendige, og  
af den ringe interne efterspørgsel, som tilmed generelt er meget spredt  
i  geografisk henseende. Denne udnyttelse må derfor nøje tilpasses de  
lokale begrænsninger og forhold. Energisamarbejdet har således for ofte  
taget sigte på en tung elektrificering, som ikke mindsker afhængigheden  
at oL' · ;  reL *, og op·?1 .-"jer betyd:·? 'ge ti! . skade for andre
...  I  d „. ,  d .  '  " '  _. ,  ‘  '  let. Det er på
gr
undlag .  .  -is■ -  mui igt ul?  j i ■ - · ,  ^q i de disponible ressourcer,
at der land for land skal opbygges en energistrategi, som sigter mod  
at skabe sammenhæng mellem de interne politiske foranstaltninger, in­
vestorernes beslutninger og forbrugernes behov.
I mange lande er det nødvendigt, at der hurtigt skabes grundlag for op­
nåelse af et bedre kendskab til ressourcerne og behovene (statistikker,  
opgørelser, energidiagnoser) og klarlæggelse af foranstaltninger til  
rationalisering af energiforbruget på transportområdet og inden for en  
række produktionssektorer.
Især skal en rationel udnyttelse af energien, som kan fremmes gennem  
en hensigtsmæssig afgifts- og prispolitik, gøre det muligt at opnå et  
bedre energiudbytte og fremme anvendelsen af andre energiformer end

- 14 -
olie (fossile og vedvarende ressourcer). Det energibesparingspotentiel,  
der findes i  Afrika, og i  øvrigt generelt i  udviklingslandene, er faktisk  
meget betydeligt (det anslas til 15% af gennemsnitsforbruget).
Det bør imidlertid understreges, at iværksættelsen af en strategi svarende  
til hvert enkelt lands energiprofil ikke er mindre vanskelig at forvalte  
end iværksættelsen af en fødevarestrategi.
3. Hjemmemarkedsorienteret industrialisering
Der har i  de sidste tyve ir kunnet konstateres en vis udvikling i  industri­
sektoren i  Afrika. Den tegner sig dog endnu kun for knap 10% af den afrikan­
ske BNI og er kun af virkelig betydning i  nogle få lande: Nordafrika,
Egypten, Elfenbenskysten, Nigeria, Zaire og Zimbabwe. Afrikas andel af  
verdenshandelen med industrivarer er absolut marginal (0,6%).
I Lagos-planen har afrikanerne sat sig som mål, at der skal ske en gennem­
gribende industrialisering af kontinentet, som med udgangspunkt i  landenes  
ressourcer skal tage sigte på hjemmemarkedet, dvs. på landbrugets og største­
parten af befolkningens behov. Det drejer sig om et fundamentalt mål, der  
viser vi l  jenti l  at bryde med den hidtil fulgte udadvendte udviklingsmodel,  
som har været orienteret mod et mindretals behov, kun givet få nye arbejds­
pladser og skabt mange ydre afhængighedsforhold (finansiering, afsætning,  
teknologi).
Den type industrialisering, der nu tilstræbes, udelukker ikke store eksport-  
orienterede industrivirksomheder, og navnlig ikke, når disse forarbejder  
Lokale rastoffer (kobber, energi, bauxit, træ, landbrugsprodukter, fis­
keriprodukter m.v.). sådanne virksomheder indtjener valuta og kan medvirke  
til at øge beskæftigelsen, forbedre uddannelsen og højne det teknologiske  
niveau. Idet de støtter sig på et bredt net af små og mellemstore virk­
somheder, kan de således have en positiv effekt på hele økonomien.
Industrialiseringen skal fra begyndelsen være et led i  politikken for  
udvikling af landbrugsområder og landdistrikter. Det er i  den forbindelse  
hensigtsmæssigt at tilvejebringe et agroindustrielt kompleks, som for det  
første skal forsyne landbruget med input (gødningsstoffer, redskaber og  
udstyr, fytosanitære produkter) og for det andet forarbejde landbrugsprodukterne

- 15 -
(behandling, oplagring, konservering). Denne agroindustri skal tilpasses  
de lokale forhold. Det betyder bl.a., at de virksomheder, der oprettes,  
skal være mindre, end det hidtil generelt har været tilfældet, og at de  
skal placeres i  nærheden af råstofkilderne for dermed at mindske transport­
udgifterne og bidrage til, at arbejdskraften kan forblive i  landdistrik­
terne. Der skal lægges særlig vægt på teknologier, som kan medvirke til  
at reducere tabene efter høsten og til at sikre, at produkterne opbevares  
eller konserveres på passende måde. Desuden må man prioritere metoder,  
som giver mulighed for fremstilling af produktionsmidler på basis af de  
lokale råstoffer: f.eks. gødningsstoffer og dyrefoder baseret på affald  
eller biprodukter fra landbruget.
Industrialiseringen skal tage sigte på opfyldelse af de fundamentale indi­
viduelle og kollektive behov. Dermed berører den også træ og trævarer  
(byggeri, møbler), i  nf rastrukturen i  byer og landdistrikter (boliger og  
offentlige arbejder), intern transport (flodtransport, vejtransport) og  
almindelige forbrugsgoder (elektriske og mekaniske produkter). En indu­
strialiseringsproces med sigte på hjemmemarkedet omfatter således talrige  
produktionsaktiviteter og kan ikke indskrænkes til en elementær industria­
lisering i  landdistrikterne eller til agroindustrien alene.
I anden fase indebærer den industrielle udvikling i  øvrigt, at økonomiernes  
aktiviteter skal udvides til at omfatte basissektorerne. Det er vanskeligt  
i  Afrika inden for de snævre rammer af de nuværende nationale grænser,  
når de eksisterende teknologier i almindelighed er baseret på storproduk­
tion og udnyttelse af stordriftsfordele. Et regionalt samarbejde er der­
for nødvendigt.  Det·*·-· — liv er det er et af Lagos-planens
hovedtemaer.
Den industrielle udvikling i  Afrika hæmmes af mange andre faktorer: mangel  
på kvalificeret arbejdskraft, få igangsættere, utilstrækkelig vedligeholdel­
se, infrastruktursvagheder osv. Det er reelle, men på længere sigt ikke  
uoverstigelige hindringer.
Det ma i  den forbindelse understreges, at de små og mellemstore virksomheder  
vil spille en vigtig rolle i  en udviklingsstrategi, som skal sikre den  
gradvise tilvejebringelse af en mere alsidig industristruktur. Disse virk­
somheder bidrager til, at befolkningen bliver mere industriminded, at an­
tallet af igangsættere forøges, og at der skabes en ledelsesform, som er  
tilpasset de sociale og kulturelle forhold i  Afrika. Et af hovedpunkterne  
i  udviklingspolitikken i  Afrika må være udvikling af passende teknologier.

-  lo -
der i  visse tilfælde kan kræve en stor forskningsindsats, og som skal være  
anvendelige i  mindre industrivirksomheder. De små og mellemstore virksomheder  
har imidlertid endnu ikke indtaget den plads, der tilkommer dem, og bliver  
for ofte udsat for en diskriminerende politik fra administrationens side,  
navnlig med hensyn til importmuligheder og lånefaciliteter.
I mange lande præges industrisektoren for tiden af en stærk underudnyttelse  
af maskiner og udstyr, hvilket hænger sammen med, at importeret teknolo­
gi ikke tilpasses de lokale forhold, men også med voksende forsyningsvanske­
ligheder for så vidt angår energi, råstoffer og reservedele, idet valuta­
mangel hindrer import. Dermed bliver den første prioritet i  dag generelt  
set genopretning og istandsættelse af de eksisterende anlæg. Det eksiste­
rende grundlag må bringes på fode igen, således at det kan udnyttes bedst  
muligt og billigst muligt.
4. Udvikling af det regionale samarbejde
Det regionale samarbejde er et fundamentalt behov for hovedparten af de  
afrikanske lande, selv om de hidtidige forsøg ofte har været skuffende  
og kun givet begrænsede resultater. Der er unægtelig store hindringer:  
manglende komplementaritet mellem økonomierne, transport- og kommunikations­
vanskeligheder, ikke-konvertible valutaer og uvilje fra staternes side  
til at give afkald på selv den mindste smule af deres nationale suveræni­
tet. Den meget beskedne samhandel mellem de afrikanske stater illustrerer  
denne.kendsgernin^ omend den del af samhandelen, der opgøres officielt  
- svarende til 4-5% af de afrikanske landes udenrigshandel - er betyde­
lig mindre end den virkelige samhandel, idet en del af grænsehandelen und-  
drager sig statistikkerne og enhver kontrol.
Disse vanskeligheder må overvindes. Regional integration er en klar forud­
sætning for økonomisk og social udvikling i  Afrika. Men skal der gøres  
fremskridt, må integrationen utvivlsomt foregå på et pragmatisk grundlag,  
således at der gradvis knyttes solidaritetsbånd mellem staterne og økono­
mierne.
I betragtning af markedernes ringe størrelse og mange af landens beliggenhed  
som enklaver eller delvise enklaver er der talrige områder, som frembyder  
muligheder for et regionalt samarbejde: udbygning af transport- og

- 17 -
telekommunikationsnet, bekæmpelse af ørkendannelse og endemiske sygdomme,  
udnyttelse af mineral-, energi- eller fiskeressourcer, som flere lande  
besidder i  fællesskab, fælles projekter inden for industri, uddannelse  
og forskning. Det er ligeledes på regionalt plan, at problemet vedrørende  
landenes fødevareforsyningssikkerhed bør tages op.
Den regionale integration er en dynamisk proces, som kan foregå på forskel­
lige måder og nødvendigvis i  etaper. Men den vil kun være mulig under for­
udsætning af et institutionaliseret samarbejde me l  lem staterne og overdragelse  
af suverænitet i  større eller mindre omfang til en regional enhed, som  
råder over egne midler, herunder egne indtægter. I 1980'erne bør den føre  
til en styrkelse af de eksisterende regionale fællesskaber (CDEAO, CEAO,
SADCC, UDEAC ...) og til oprettelse af nye grupperinger i  de øvrige afrikanske  
regioner.
I den forbindelse bør der lægges afgørende vægt på udvikling af samhandelen  
inden for regionerne og fjernelse af de toldmæssige og navnlig de valuta­
riske handelshindringer. I den indledende fase kan det problem, der opstår  
som følge af, at valutaerne ikke er konvertible, løses ved indførelse af  
modkøbsordninger eller ordninger med begrænset konvertibilitet, som også  
kan danne grundlag for en mere fuldstændig regional monetær integration  
på længere sigt.
5. Interne udviklingsbetingelser
5.1. Politisk stabilitet
Skal Afrika sikre sin udvikling, ha, det behov for, en politisk stabilitet,  
som i  øjeblikket ikke findes. Kontinentet hærges af mange uroligheder,  
både borgerkrige og konflikter mellem nabobefolkninger, hvoraf nogle nu  
har varet i  næsten to årtier. I 1983 har ca. hver tredje afrikanske stat  
oplevet en indenrigspolitisk situation, som har været urolig nok til, at  
den har betydet en fare for enhver fortsat udviklingsindsats i  et i  for­
vejen ugunstigt internationalt økonomisk klima.
Det afrikanske kontinent kan ikke undgå at mærke følgerne af Øst/Vest-  
konfrontationen, for hvilken den tredje verden som helhed er blevet skueplads  
og som ofte finder sit konkrete udtryk i  de lokale konflikter. Det ville  
imidlertid være overdrevet at anse dette for nøglen til alle de uroligheder.

- 18 -
der plager Afrika, som et et flygtningenens kontinent (det har 5 millioner  
af de 10 millioner registrerede flygtninge i  verden). Mange af urolighederne  
skyldes essentielt lokale modsætningsforhold.
Det er afrikanernes opgave - navnlig inden for rammerne af OAU - at søge  
at løse disse konflikter, således at de derefter sammen bedre kan klare  
de økonomiske og sociale udfordringer, som kontinentet står overfor.
5.2. Nyvurdering af statens rolle
Efter opnåelsen af uafhængighed har opbygningen af staten helt naturligt  
haft absolut prioritet i  disse lande, der således skulle bekræfte deres  
eksistens og deres egen identitet. Staten er dermed kommet til at spille  
en ret så fremtrædende rolle, og den er i  praksis for ofte blevet opfattet  
som den eneste eller den vigtigste drivkraft i  udviklingen.
De afrikanske lande må i  dag tage statens rolle og plads i  udviklingspolitik­
ken op til nyvurdering, uden dog dermed at anfægte, svække eller mindske  
statens rolle, eftersom den er nødvendig for nationen.
Udviklingen kan kun bygge på befolkningens aktive deltagelse. Den kræver  
decentraliserede initiativer og tilvejebringelse af et grundlag, som kan  
bidrage til fremme af disse.
Hovedparten af de afrikanske lande lider bl.a. under, at det nationale  
område ikke er struktureret i  lokalsamfund. Oprettelse af territoriale  
enheder og udvikling af kommunernes ansvar må betragtes om instrumenter  
af væsentlig betydning for fremme af foranstaltninger på lokalt plan landet  
over. Afrika kan i  dette øjemed drage fordel af den landsbysamfunds­
tradition, som det har. De kommunale strukturer har en særlig vigtig rolle  
at spille i  udviklingsprocessen i  landdistrikterne og i  politikken for  
fysisk planlægning. Det er på det kommunale plan, at der kan træffes en  
række vigtige beslutninger angående vandforsyning, landbrugskreditter,  
frøforsyning, oplagring og afsætning af de høstede afgrøder.
Erfaringerne tyder på, at den bedste størrelse for sådanne kommunale struk­
turer er mellem 5 000 og 10 000 indbyggere (*), således at lokalsamfundet  
kommer til at bestå af en sammenslutning af en halv snes landsbyer, som
(*) Rapport fra R. Lenoir til Rom-klubben: Le Tiers monde peut se nourrir.  
Les Communautés de base, acteurs du développement. September 1983.

- 19 -
både geograf i  sk og etnisk står hinanden nær. Senegal og Madagascar er for  
eksempel slået ind på denne vej.
Tilsvarende er det allerede blevet understreget, hvor vigtigt det er ved  
siden af de store og ofte offentligt ejede virksomheder at fremme udvik­
lingen af de små og mellemstore virksomheder for dermed at sikre, at der  
gradvis tilvejebringes en mere alsidig industristruktur.
m .  DET EUROPÆISKE FÆLLESSKABS ROLLE OG INDSATS
EF vil ikke kunne undlade at interessere sig for Afrikas skæbne.
Forbindelserne med den tredje verden er af fundamental betydning for Det  
europæiske Fællesskab. Af historiske, geografiske, økonomiske, men også  
strategiske grunde er Afrika for EF et område, som man i  allerhøjeste grad  
må beskæftige sig med.
Det skulle ikke være nødvendigt at understrege betydningen af de økonomiske  
bånd, som sammenknytter Afrika og EF, der er afhængig af omgivelserne, idet  
det må importere størstedelen af sine råvarer på energi-, landbrugs- og  
mineområdet, og hvis eksport for ca. 40% vedkommende afsættes på markederne  
i  den tredje verden (heraf en tredjedel i  Afrika). Den økonomiske tilbagegang,  
der har ramt de afrikanske tande hårdt, har betydet stagnation eller til­
bagegang for vores eksport inden for en lang række sektorer.
Strategisk vil et Afrika hærget af en stadig større mangel på stabilitet
udgøre en fare for EF’s sikkerhed.
i  i C : i C i O  :  ’  u  .J y j L V _ c S V  V -  :  i  V y  , W  ■ jVfV 1 . 1 ;  p.  O  i .  V i  -V \ ■ · .  * :  ^  '  „  i  ^  i e  l  3  e  r
med Afrika, der er nedfældet dels i  Lorné-konvent ionerne, dels i  middel­
havsaftalerne (*). Gennem disse aftaler knyttes EF til næsten samtlige
(*) En meningsmaling, der for nylig blev gennemført samtidig i  EF’s ti
medlemslande, viser, at offentligheden her udmærket er klar over denne  
indbyrdes afhængighed. Det fremgår nemlig af denne undersøgelse, at  
Afrika for EF-borgerne er en verdensdel, som de er knyttet til gennem  
historiske og kulturelle bånd, hvis råstoffer er uundværlige for os,  
og som bør hjælpes (resumé af en meningsmåling, der blev gennemført  
i  oktober 1983 efter anmodning fra "European Consortium for Agriculture  
Development", og som blev samfinansieret af EF-Kommissionen).

-  20  -
afrikanske udviktings Lande, om kort tid også Angola og Mozambique,  
når disse lande tiltræder konventionen.
De problemer, det afrikanske kontinent står over for, og de udfordringer,  
det ma tage op, forpligter i  dag EF til at gå videre med udbygningen  
af Lomé-konventionen og omlægningen af sin middelhavspolitik. EF yder  
et væsentligt bidrag til Afrikas udvikling og bør sætte ind på to planer:  
dels bør der ydes forskellige former for bistand, dels bør man udnytte  
de fælles interesser på alle områder, hvor ressourcerne supplerer hi­
nanden, og hvor de fælles interesser åbner mulighed herfor.
1. Bi stand
Der bør ske en styrkelse af bistanden til Afrikas udvikling. Der må  
ske en forøgelse af de finansielle midler, der afsættes hertil. Men  
bistanden bør i  højere grad end det hidtil har været tilfældet tilpas­
ses de lokale forhold og udviklingsbehovene.
1.1. Forøgelse af de finansielle midler, der ydes Afrika.
Afrika er stærkt afhængig af kapitaltilførsel på lempelige vilkår,  
da dets gældsætningsevne er ringe. Statslig udviklingsbistand (ODA)  
er derfor den vigtigste eksterne finansieringskilde for de afrikanske  
lande. Det er - i  de fleste lande - denne bistand der er afgørende  
for, hvor stort underskuddet over for udlandet kan være.
Den statslige udviklingsbistand per capita er forholdsvis høj i  Afrika  
sammenlignet med andre udviklingsområder. I 1980-81 udgjorde den så­
ledes ca. 22 dollars pr. indbygger mod i  gennemsnit 8 dollars for ud­
viklingslandene taget under ét.
Fællesskabet og medlemsstaterne yder et væsentligt bidrag til denne  
bistand, nemlig 53% (45,5% fra medlemsstaterne og 7,5% fra Fælles­
skabet). Bistanden fra Fællesskabet som sådant svarer i sig selv  
til IDA's samlede interventioner, ja er endda en smule større. I  
perioden 1978-1982 har IDA's bistand til landene i  Afrika således ligget  
på ca. 800 millioner dollars om året i  gennemsnit, mens EUF's bistand  
og fødevarehjælpen til sammen udgjorde 810 millioner dollars om året  
i  samme periode.

-  21 -
Den statslige udviklingsbistand til Afrika er imidlertid ikke tilstræk­
kelig til at dække behovet.  Ifølge BERG-rapporten mi der ske en for­
dobling af realværdien af den statslige udviklingsbistand til Afrika,  
såfremt der på ny skal sættes gang i  udviklingen i  1980'erne. I perioden  
1981-82 forblev ODA uændret, hvilket er ensbetydende med en nedgang  
i  bistanden målt i  faste priser. Udsigterne for de kommende år er meget  
ugunstige som følge af, at visse bilaterale bistandsydere har foi—  
mindsket deres indsats, og af at IDA, der yder ca. 32% af sin samlede  
bistand til landene syd forSahara, er ude i  en finansiel krise.
Omlægningen af de politikker, der føres i  Afrika, og de nødvendige  
reformer af de sociale og økonomiske strukturer vil imidlertid kun  
kunne gennemføres, såfremt de forskellige former for international  
bistand (bilateral/multilateral) holdes på samme niveau eller endog  
forøges.
På den baggrund bør der ske en forøgelse af den finansielle bistand,  
som Det europæiske Fællesskab yder Afrika gennem EUF og EIB. Det bør  
understreges, at Fællesskabets bistand er særlig velegnet til at dække  
de afrikanske landes behov, da den overvejende består af gavebistand  
(for EUF som helhed anslås gaveleementet at udgøre 94%), mens de andre  
multi laterale bistandsorganer udelukkende eller overvejende yder lån.
1.2. Tilpasning af bistanden
Endvidere må der ske en yderligere tilpasning af bistanden,, således
den ene siuc .  ,  .  ° den anden side
om støtte til udviklingspolit ikker. Hertil kommer i  øvrigt en ny prio­
ritet, nemlig at Fællesskabet og dets medlemsstater bør bidrage til  
kampen mod ørkendannelsen og mod ødelæggelsen af de større økologiske  
ligevægte i  Afrika.

-  22  -
1.2.1. Fødevarehjælp og nødhjælp
Hvis fødevarestrategierne lykkes, vil de til sidst afhjælpe behovet for føde­
varehjælp. Men indtil da er fødevarehjælpen nødvendig, især i  den vanskelige  
fødevaresituation, Afrika befinder sig i.
Fællesskabets og medlemsstaternes forøgede indsats skal ses på baggrund af  
forværringen af fødevaresituationen i  Afrika i  1983. Dette bistandsniveau må  
opretholdes eller endog forøges i  den kommende periode, såfremt man skal kunne  
yde øjeblikkelig hjælp til de lande, hvis situation er mest kritisk.
Situationen er særlig alvorlig i  to regioner, nemlig det sydlige Afrika og  
Sahel-området.
I det sydlige Afrika har man i  1983 oplevet den alvorligste tørke siden år­
hundredets begyndelse. Især i  Mocambique er der i  den sydlige del af landet  
tale om virkelig hungersnød, og lande, som tidligere var nettoeksportører  
(f.eks. Zimbabwe), importerer nu store mængder korn. Dertil kommer, at udsig­
terne for den kommende høst ikke er meget bedre end sidste år, og dette vil  
kunne medføre en lige så alvorlig mangelsituation, som disse lande for øje­
blikket befinder sig i.
I Sahel-området, hvor høsten i  begyndelsen af 1980'erne var rimelig god, er  
der i  1983 på ny sket en forværring af situationen og en væsentlig forøgelse  
af behovet for fødevareimport. Derudover vil der i  1984 ske en forøgelse af  
visse vestafrikanske kyststaters importbehov på grund af den tørke, som i  
1983 hærgede hele Vestafrika.
Situationen er fortsat alvorlig i  Østafrika, hvor importbehovet har været  
konstant stigende de senere år.
FAO har opstillet en fortegnelse over de 24 afrikanske lande, der er hårdest  
ramt af fødevareproblemer. Den bistand, som Fællesskabet besluttede at yde  
disse lande over 1983-budgettet, udgjorde 375 000 t, hvilket er en stigning  
på mere end 50% i  forhold til året før.
Det er hensigten i  1984 yderligere at øge Fællesskabets fødevaretildelinger  
til de lande, der står over for alvorlige problemer, navnlig i  Sahel-området 
og det sydlige Afrika. Endvidere er der gjort en særlig indsats vedrørende  
tilvejebringelse af produkterne, der vil gøre det muligt at få den allerede  
bevilgede bistand frem til tiden.

- 23 -
I øvrigt bør der tilstræbes en bedre samordning af Fællesskabets og medlems­
staternes bistand for så vidt angår programmeringen af bistanden - i  de  
tilfælde, hvor de eksisterende indikatorer gør det muligt at forudse kommende  
mangelsituationer - og transporten heraf til og i  de forskellige lande.
Fødevarehjælpen spiller en vigtig rolle, idet den sætter landene i  stand  
til at klare en pli iselig produktionsnedgang, der skyldes klimatiske forhold.  
Dog må de\ understreges, at sådanne kortfristede foranstaltninger - hvor  
nødvendire de end måtte være - ikke må hæmme de pågældende landes bestræbelser  
for at øge deres egen landbrugsproduktion, således som det undertiden sker  
på grunj af fødevarehjælpens ugunstige indflydelse på prisniveauet for lokalt  
producerede fødevarer. Der bør derfor ske en styrkelse og fremskyndelse af  
de initiativer, der allerede er taget for at nå frem til en bedre integration  
af fødevarehjælpen i  udviklingspolitikken, hvad enten denne bistand skal  
indpasses i  fødevarestrategierne eller knyttes til iværksættelsen af korn-  
politikker eller visse projekter eller programmer vedrørende udvikling af  
fødevareproduktion.
Dette er indholdet af de afgørelser, som for nylig blev truffet af EF's  
Ministerråd (udviklingsspørgsmål) (*), og hvori der fastlægges en række  
retningsli jer, som skal give fødevarehjælpen en bedre udviklingseffekt,  
bl.a. gennem flerårig planlægning, hyppigere anvendelse af trekantoperationer  
(der har til formål at fremme fødevaresikkerheden på regionalt plan, og som  
går ud på at opkøbe overskudsfødevarer i  et udviklingsland og overføre dem  
som bistand til et naboland, hvor der er underskud) og gennemførelse af  
substituerende aktioner (finansiel bistand i  stedet for fødevarehjælp i  for­
bindelse med landbrugs- eller fødevareprojekter).
1.2.2. Støtte til udviklingspolitikker
Den hidtidige bistand har ikke i  tilstrækkelig høj grad bidraget til at fremme  
udviklingen af de afrikanske lande. Det er i  dag absolut nødvendigt at få  
øget udviklingssamarbejdets effektivitet, og dette forudsætter, at Fælles­
skabets interventioner i  højere grad tilpasses den økonomiske og sociale  
virkelighed i  de afrikanske lande.
(*) Resolution om fødevarehjælp i  udviklingens tjeneste.  
November 1983.

- 24 -
Udviklingssamarbejdet har i  alt for høj grad været koncentreret om investe­
ringsprojekter, især anlægsprojekter. Man er nu gradvis ved at frigøre sig  
fra denne tendens, og processen bør fremskyndes, således at der skabes en  
selvhjulpen udvikling. Dette er et af hovedpunkterne i  de igangværende foi—  
handlinger EØF-AVS.
Der bør først og fremmest satses på at støtte bistandsmodtagernes egne  
bestræbelser, og dette bør ske ved at tilstræbe en bedre sammenhæng mellem  
bistanden udefra og den interne politik.
Fællesskabets samarbejde med de afrikanske lande bør i  stadig højere grad  
ske i  form af programmer vedrørende støtte til sektorpolitikker, det være  
sig på fødevare-, energi- eller industriområdet, sådanne programmer vil  
gøre det muligt foruden støtten til investeringsprojekter at yde en række  
andre former for bistand: støtte til vedligeholdelse, faglig bistand,  
uddannelse og eventuelt fødevarehjælp.
På den baggrund vil man, for at afhjælpe de værste følger af den finansielle  
krise, der har ramt AVS-landene, som en første øjeblikkelig foranstaltning  
eventuelt kunne udvide den praksis, der går ud på, efter anmodning fra de  
pågældende lande, at omfordele en del af de programmerede, men endnu ikke  
anvendte beløb under 5. EUF (ved eventuelt helt eller delvis at udskyde visse  
projekter til finansiering under 6. EUF) for således, efter en hurtig udbe­
talingsprocedure at kunne finansiere import, som AVS-landene ikke længere  
selv er i  stand til at betale, men som er nødvendig til vedligeholdelse og  
genopretning af deres produktionsapparat. Erfaringerne med de tidligere  
EUF'er har vist, at det er muligt at yde "bistandspakker", der er tilpasset  
disse behov. Eksempelvis kan nævnes tilvejebringelse af counterpartmidler  
til finansiering af lokale udgifter i  forbindelse med landbrugsudvikling  
i  Zaire og Sudan, der opvejer det beløb i  valuta, som EUF har ydet til  
indkøb af gødning, eller ydelse af lån til indkøb af reservedele og materiel  
til brug ved reparation og istandsættelse af lastvognsparken i  Tanzania.
Støtten til regionalt samarbejde udgør, i  betragtning af den betydning, dette 
samarbejde har for landene både i  Afrika og i  Vestindien og Stillehavet,  
en af prioriteterne i  Fællesskabets bistandspolitik og bør yderligere udbyg­
ges i  fremtiden.
Betingelserne for iværksættelsen af EØF/AVS-samarbejdet bør fastlægges gennem  
en indgående dialog mellem Fællesskabet og modtagerlandene, nemlig dialogen  
om sektorpolitikkerne. Denne dialog kan ikke føre til anfægtelse af den af

- 25 -
modtagerlandet valgte samfundsform, udviklingsmodel eller globale politik  
eller af prioriteterne inden for de enkelte sektorer. Den skal give Fælles­
skabet mulicied for en bedre forståelse af de valg, landet har foretaget,  
således at 'iet bedre kan støtte den fælles aktion. Inden for de sektorer,  
hvor Fællesskabet anmodes om støtte, vil man med udgangspunkt i  de mål,  
landets regering ha opstillet, gennem denne dialog få mulighed for i  fælles­
skab at finde frem il, hvorledes man skal nå disse mål.
Ved såleres at udc.bejde programmer vedrørende støtte til sektorpolitikker,  
hvis inciold lancet selv har bestemt, fastlægges samtidig de foranstaltnin­
ger, de to parte skal gennemføre, idet disse forpligter sig gennem de  
beslutringer, der henhører under deres respektive kompetenceområder: for  
den pågældende stat drejer det sig om de politiske beslutninger og foran­
staltninger af enhver art, som den har ansvaret for, mens det for Det  
europæiske Fællesskab drejer sig om de midler, det skal bidrage med. Det  
er den fremgangsmåde, der er blevet fulgt i  forbindelse med gennemførelsen  
af fødevarestrategierne.
Forudsætningen for, al støtten til sektorpolitikker kan lykkes, er, at den  
omfatter tilstrækkelig store finansielle midler til at sikre, at alle de  
vigtigste oranstaItninger kan finansieres. Denne kritiske tærksel for de  
disponible midler vil for visse landes eller sektorers vedkommende kunne  
nås alene med Fællesskabets bistand. Men der må i  de fleste tilfælde regnes  
med et yderligere bidrag, der helt naturligt vil kunne komme fra medlemssta­
terne.
For at opnå den nødvendige konvergens i  bestræbelserne må der, ligesom det  
er tilfældet i  forbindelse med fødevarestrategierne, ske en harmonisering  
af synspunkterne og en styrkelse af samordningen af medlemsstaternes og  
Fællesskabets bistand.
Skønt det vil være ønskeligt at inddrage andre finansieringskilder, må det  
vigtigste trods alt være at nå frem til skabelsen af en "EF-samarbejdsstra-  
tegi".

- 26 -
1.2.3. En ny prioritet: kampen mod ødelæggelsen af de større økologiske  
Ligevægte i  Afrika
Der er for øjeblikket ved at ske en ødelæggelse af de større økologiske lige­
vægte i  Afrika, og udviklingen går stadig hurtigere. De kommende tyve år  
bliver afgørende. Mange steder vil udviklingen endnu kunne vendes, men omkring  
ir 2000 vil processen her måske være irreversibel eller meget kostbar at  
ændre. Dette er en alvorlig trussel mod Afrikas naturressourcer, idet det  
dyrkede areal skrumper ind, og vandmangelen bliver stadig mere alvorlig.
Man er ved at blive klar over situationens alvor og nødvendigheden af at  
gøre noget for at rette op på forholdene. Afrika kan imidlertid i  den nuvæ­
rende vanskelige situation ikke klare denne opgave alene. Men den interna­
tionale bistand, der hidtil er blevet ydet for at standse denne udvikling,  
har været helt utilstrækkelig.
Kampen mod tørken og ørkendannelsen bør være en af de højest prioriterede  
opgaver for bistanden til Afrika. Men man må være opmærksom på, at denne  
form for aktioner dels må vedrøre et større geografisk område (regionen eller  
kontinentet), dels må være meget langsigtede.
På fællesskabsplan er der, som led i  de emnerettede aktioner, der skal gennem­
føres i  de kommende år, blevet udvalgt tre prioriterede interventionssektorer.  
Det drejer sig om kampen mod ørkendannelse gennem nyplantning af skov og  
rationel udnyttelse af brænde, om bevarelse og bedre udnyttelse af husdyr  
og vildtlevende dyr samt om en hensigtsmæssig forvaltning af samtlige  
vandressourcer. Alle disse aktioner tager sigte på ét og samme mål, nemlig  
at bekæmpe tørkens og ørkendannelsens skadelige virkninger, at sikre sig  
mod dem ved at tage fat på selve årsagerne til disse fænomener.
Der må fastlægges prioriterede geografiske interventionsområder, da det ikke  
er muligt at tage fat i  alle områder, hvor ørkendannelsesproblemet findes.  
Indsatsen må koncentreres om de områder, der er alvorligst truet, nemlig  
Sahel-landene og generelt landene omkring Sahara, landene på Afrikas horn  
og endelig de lande i  det sydlige Afrika, der er sammensluttet i  SADCC.
Vægten bør specielt lægges på tre typer af områder, nemlig regioner, hvis  
landbrugsproduktion for øjeblikket udgør hovedelementet i  de pågældende  
landes landbrugsøkonomi (f.eks. jordnøddeområdet i  Senegal eller sorghum-  
bomuldsområdet i  Mali); områder med floder og indsøer, hvor en regulering

- 27 -
af vandet muliggør intensivering af landbrugsproduktionen (omraderne omkring  
Tchad-søen, Senegal-floden, Zambesi-floden osv.); områderne omkring de store  
byer, hvor der sker en kraftig ødelæggelse af jordbund og vegetation, samti­
dig med at der er et stort behov, der skal dækkes (Kano, Kinshasa osv.).
Gennemføre .sen af sådanne foranstaltninger kræver en ny fremgangsmåde.
De bør fo· det første vedrøre et bredt geografisk område, normalt en hel  
region, for sålede-o at svare til den homogene økologiske virkelighed, der  
ikke falder sammen med administrative eller politiske opdelinger.
Gennemi øreisen kræver i  øvrigt, at de pågældende befolkninger aktivt deltager,  
da de selv er hovedårsagen til miljøødelæggelsen og samtidig udgør det eneste  
grundlag, man kan bygge på, såfremt man ønsker at vende udviklingen.
Endelig bør disse aktioner strække sig over en lang periode, da virkningerne  
først viser sig på længere sigt. De kræver således, at Fællesskabet, medlems­
staterne og andre bistandsydere - i  den forbindelse bør de arabiske fonde  
kunne yde et væsentligt bidrag - engagerer sig i  langsigtede programmer,  
der gennemføres i  form af flerårige finansieringstrancher. Under forhandlin­
gerne om s marbejdsaftalerne bør der på fællesskabsplan fastlægges en passende  
finansieringsform for disse emnerettede aktioner.
Fællesskabet har under artikel 958 i  budgettet (Sulten i  verden) opført en  
særlig bevilling til støtte for iværksættelsen af sådanne aktioner. Der er  
således i  1983 blevet anvendt 12 mio ECU til denne type foranstaltninger i  
Afrika,og der er på budgettet for 1984 afsat 10 mio ECU.
Man bør hurtigt gå videre inden for dette nye område. Formålet er dels -  
inden det er for sent - at vise, at denne ødelæggelse af miljøet i  de fleste  
tilfælde ikke er irreversibel, dels at vise, at man ved på passende måde  
at kombinere vilje, fantasi og midler kan udrette meget, uden at de hermed  
forbundne udgifter bliver alt for store, og endelig gennem demonstrations-  
virkningen at tilskynde lederne i  de afrikanske lande, i  industrilandene  
og i  de internationale organisationer til at gøre en indsats på dette område.  
Det europæiske Fællesskab bør - på grund af sine særlige forbindelser med  
Afrika - tage initiativet hertil.

- 28 -
2. Den gensidige interesse
EF's støtte til udviklingen i  Afrika bør ikke kun ydes i  form af bistand, men  
må også komme til udtryk i  de handelsmæssige forbindelser. Disse er nemlig ba­
seret på globale gensidige interesser.
Det, Afrika leverer til EF, er først og fremmest landbrugs-, mine- og energirå­
stoffer samt - i  meget begrænset omfang - forarbejdede varer. Det er imidlertid  
ikke i  EF's interesse at fastholde Afrika i  rollen som den, der leverer råstoffer.  
Det er helt klart i  EF's interesse at kunne samarbejde med en række stærke, vel­
afbalancerede og alsidige afrikanske økonomier. Det er baggrunden for, at Fæl­
lesskabet støter princippet om en autonom udvikling i  Afrika.
Det er vigtigt, at Fællesskabet sikrer større stabilitet og bedre forudsi­
gelighed i  rammerne omkring samhandelen med de afrikanske lande. Dette har  
bl.a. givet sig udslag i  indførelsen af en præferentiel handelsordning og  
skabelsen af et specifikt instrument - Stabex-ordningen - der tager sigte på  
at afhjælpe de uheldige virkninger af ustabile priser på landbrugsråvarer.
Med udgangspunkt heri er det i  øvrigt nødvendigt at udvise samarbejdsvilje og  
gennemføre mere vidtrækkende politikker og foranstaltninger på alle områder,  
hvor der som følge af indbyrdes komplementære ressourcer og gensidige inter­
esser er mulighed herfor, inden for mine-, energi- og fiskerisektoren såvel  
som inden for industrien. Det er vigtigt, at europæiske investorer i  langt  
højere grad end hidtil engagerer sig i  udviklingen af Afrikas produktive res­
sourcer.
2.1. Handel
2.1.1. Samhandelsordning
De afrikanske lande nyder gennem Lomé-konventionen eller middelhavsaftalerne  
godt af Fællesskabets mest omfattende handelspræferenceordning.

- 29 -
Det må imidlertid konstateres, at Lomé-konventionens liberale ordning  
ikke har medført nogen væsentlig forøgelse af eksporten fra de afrikanske  
lande syd for Sahara til EF eller nogen ændring i  eksportens sammensætning.  
Denne består fortsat overvejende af energi-, landbrugs- eller mineråstof­
fer, og kun njgle få lande eksporterer i  nævneværdigt omfang varer, der vir­
kelig nyder r.odt af præferenceordningen.
Det skyldes at samlv.ndelsordningen blot er en ramme, der giver mulighed for  
eksport, me i  som iki .  i  sig selv fremmer hverken de afrikanske landes in­
ternational konkur .nceevne, omlægningen af deres strukturer eller deres in­
dustrialisering.
I sine handelsforbindelser med middelhavslandene, hvor industrialiseringen  
er mere fremskreden, har Fællesskabet været nødt til inden for visse følsom­
me sektorer at indføre importbegrænsende foranstaltninger, der i  realiteten  
har reduceret omfanget af den markedsadgang, man havde indrømmet disse lande.  
Inden for disse sektorer bør der tilstræbes en gradvis tilbagevenden til den  
normale ordning, der er fastlag+ i  aftalerne. Man bør i  den nuværende vanske­
lige situation søge at etablere et handelssamarbejde baseret på, at man i  
indbyrdes forståelse forsøger at finde områder, hvor man supplerer hinanden,  
idet man samtidig søger at forebygge krisesituationer ved at foretage en  
bedre tilpasning af de foranstaltninger, der skal træffes, når der er udsigt  
til markedsforstyrrelser (*).
I et videre perspektiv drejer det sig for EF om at acceptere en international  
arbejdsdeling, hvor industrien i  udviklingslandene, navnlig i  Afrika, grad­
vis kommer til at spille en større rolle. Der må specielt foretages en række  
nødvendige strukturændringer, uden at man falder for fristelsen til at ind­
føre protektionistiske foranstaltninger, der erfaringsmæssigt sjældent fører  
til opretholdelse af aktiviteten og beskæftigelsen inden for den "truede"  
sektor, som de havde til formål at beskytte. Ved denne omstilling bør der ik­
ke så meget lægges vægt på at bevare beskæftigelsen inden for sektorer i  til­
bagegang som på at stimulere arbejdskraftens mobilitet og fremme sektorer,  
der viser sig konkurrencedygtige pi internationalt plan.
Pa den baggrund bør den frie adgang til Fællesskabets marked sikres for en  
længere periode, således at modtagerlandene får den minimale sikkerhed, der  
skal til for at de finder det berettiget at foretage de investeringer, som  
er nødvendige for at fremme deres industrielle udvikling, som i  øvrigt først
(*) Kommissionens rapport til Radet om de sonderende drøftelser med middel­
havslandene og de lande, der har ansøgt om tiltrædelse af Fællesskabet.  
Kommissionens forslag vedrørende iværksættelsen af en middelhavspolitik  
for det udvidede Fællesskab (K0MC84) 107 endelig udg.).

- 30 -
og fremmest skal centreres om det interne marked.
2.1.2. Ravarer
De afrikanske Lande er blevet hårdt ramt af den betydelige prisnedgang på  
ravarer, som er af afgørende betydning for deres eksportindtægter. Foruden  
denne verdensomspændende krise gennemlever Afrika en specifik krise, der  
skyldes den relative nedgang i  landbrugsproduktionen og de faldende investe­
ringer pa minedriftsomradet, der har givet sig udslag i  en tilbagegang på de  
fleste internationale råvaremarkeder.
For at afhjælpe virkningerne af den manglende stabilitet på markederne for  
landbrugsråvarer har Det europæiske Fællesskab indført en ordning - den såkald­
te Stabex-ordning - der ubestrideligt har haft en positiv virkning, skønt den  
blot er en hjælpeforanstaltning og som sådan naturligt nok ikke har kunnet  
klare krisens meget alvorlige virkninger i  1980 og 1981. Ordningen bliver op­
retholdt, og dens interventionsmidler bør forøges.
Med en virkelig løsning af problemet med de ustabile råvaremarkeder forudsæt­
ter, at hele det internationale samfund i  langt højere grad viser vilje til  
og tilstræber en stabilisering af disse markeder, som har en verdensomspænden­
de karakter. I den sammenhæng bør Det europæiske Fællesskab yde et meget ak­
tivt bidrag til udarbejdelsen af virkelig effektive produktaftaler. Den kommen­
de genforhandling af kakaooverenskomsten er i  den henseende af stor betydning,  
både for Afrika, der tegner sig for de tre fjerdedele af verdensproduktionen,  
og for EF, som aftager en tredjedel af produktionen og således er verdens stør­
ste forbruger.
Råvaren udgør imidlertid kun en ringe andel - sjældent mere end 10% - af vær­
dien af færdigvaren. Udnyttelsen af råvarerne er derfor et meget vigtigt spørgs­
mål for de afrikanske lande, hvad enten det drejer sig om forarbejdning på  
stedet eller om at opnå et bedre greb om markedsføringen.
Betydningen af de handelsmæssige faktorer bør understreges, for det første  
fordi de - ved siden af selve produktionsfasen og de hertil knyttede produk­
tivitetsproblemer - er et af de afrikanske landes svage punkter, der er en  
af årsagerne til, at de mister markedsandele til deres latinamerikanske eller  
asiatiske konkurrenter; for det andet fordi handelsaktiviteter, herunder pro­
visions- og børshandel, tegner sig for en ikke uvæsentlig del af færdigvarens  
værdi. Det er især af afgørende betydning, at afrikanerne i  højere grad gør sig

- 31 -
gældende på terminsmarkederne, der har været af betydning for tilpasnin­
gen til den manglende prisstabilitet, og som nu spiller en helt afgøren­
de rolle.
I fremtiden må rer ydes en mere konsekvent støtte i  forbindelse med den  
indsats, som af-ikanerne må gøre på det handelsmæssige område, gennem han­
delsfremmende 'oranstalt-^nger (etablering af kontakter, gennemførelse af  
reklamef remstø i  med deltagelse af de forskellige producent lande osv.) og  
frem for alt rennem yd se af bistand på uddannelsesområdet (ledere af sta-  
bi liseringsfo ide eller marketing boards, beslutningstagere på terminsmarke­
derne) .
2.2. Minedrift
Der er ingen tvivl om, at Det europæiske Fællesskab og Afrika på dette om­
råde har fælles interesser, der bør føre til udvikling af en samordnet poli^  
tik for udnyttelse af mineralresscircerne.
Afrika er i  besiddelse af betydelige mineralressourcer, der hidtil kun i rin­
ge grad er blevet udforsket eller udnyttet. Afrika har reserver, der tåler  
sammenligning med Latinamerika og Asien, mens efterforskningsindsatsen har  
været langt mindre. Udnyttelsen af disse naturrigdomme vil kunne yde et væ­
sentligt bidr-g til udviklingen af de afrikanske lande, idet det vil give  
dem finansielle ressourcer og fremme deres industrialisering.
Fællesskabet er verdens største råstof importør. Det er nødt til at importe­
re 75% af sine råstoffer, mens det tilsvarende tal er 15% for USA og 90%  
for Japan. Det er af vital betydning for Fællesskabet at sikre og sprede  
sine forsyningskilder.
Der må i  forbindelse med ovenstående fremsættes to modificerende bemærknin­
ger. For det første har undergrundens ressourcer, hvor sådanne findes og  
er blevet udnyttet, ikke bidraget til udviklingen i  det omfang, man havde  
håbet. For det andet synes Afrikas mi neralressourcer ikke i  samme grad som  
andre kontinenters at have tiltrukket investorer på udkig efter forekomster.

- 32 -
Afrika er blandt udviklingslandene fortsat Fællesskabets vigtigste leveran­
dør af i  kke-energi råstoffer, idet det tegner sig for 20% af dets samlede im­
port. Afrika indtager en fremtrædende plads som leverandør af cobalt, phos-  
phater, kobber, mangang og fluor.
Men Afrika kommer langt efter gruppen af industrialiserede lande (Australi­
en, Canada, Sydafrika, USA), hvor langt de fleste investeringer på mineom­
rådet har været koncentreret de seneste år. Afrika er et utilstrækkelig ud­
forsket kontinent. Ud af de i  alt 1  500 millioner dollars, der årligt in­
vesteres i  prospektering, anvendes mindre end 50 millioner i  Afrika, skønt  
behovet for Afrika syd for Sahara anslås til mindst 75-100 millioner om året.  
Ser man alene på virksomhederne i  Fællesskabet, viser det sig, at mere end  
80% af deres investeringer i  de seneste år er foretaget i  de industrialise­
rede lande (38% af verdens ressourcer) og mindre end en femtedel i  udvik­
lingslandene (heraf 2% i  Afrika, der tegner sig for 13,5% af verdens kort­
lagte reserver).
EF's forsyninger er således i  stadig stigende grad afhængig af gruppen af  
industrialiserede lande, og skønt dette i  øjeblikket kan synes at øge sik­
kerheden, vil det på længere sigt kunne vise sig at være forbundet med ulem­
per.
Nedgangen i  efterspørgslen som følge af forværringen af den internationale  
krise og af de strukturelle ændringer på råvaremarkederne har således ført  
til en langsommere investeringsrytme på mineområdet overalt i  verden. Ingen  
kan sige, om reinvesteringen er tilstrækkelig til at sikre den europæiske  
industri mod pludselige prissvingninger på disse markeder, der er præget af  
et meget uelastisk udbud, eftersom gennemførelsestiden for mineinvesterin­
ger er på 5-10 år regnet fra det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om  
finansiering af projekterne.
Hvis der skulle opstå spændinger, når markederne for mineprodukter retter  
sig op i  slutningen af 80'erne eller i  begyndelsen af det følgende årti, ri­
sikerer EF med den nuværende sammensætning af sine forsyningskilder at bli­
ve betjent ikke blot efter USA, men også efter Japan, der har forstået at  
knytte særlige forbindelser med Nord- og Latinamerika samt Australien, for  
således at sikre sine forsyninger.
For at sikre sine forsyninger med mineprodukter er det derfor nødvendigt,  
at EF i  højere grad spreder sine investeringer og forsyningskilder, således  
at Afrika kommer til at spille en større rolle.
Dette bør være et fællesskabsanliggende, da samtlige medlemsstater befin­
der sig i  denne afhængighedssituation. Hvis Fællesskabet virkelig ønsker det,  
rådet det i  den henseende over en ret bred vifte af instrumenter: tilskud,

- 33 -
Lin på særlige vilkår, risikovillig kapital, Sysmin inden for rammerne  
af EUF samt EIB-lån med eller uden rentegodtgørelse, hvortil kommer  
EKSF-lån og eventuelt budgetmidler.
Specielt kan EUF og EIB inden for rammerne af EØF/AVS-konventionen medvir­
ke til at skabe forudsætningerne for en bedre udnyttelse af de afrikanske  
ressourcer ved bl.a. at yde støtte til prospektion, genopretning af pro­
duktionsapparatet, hvilket prioriteres højt i  mange lande, finansiering af  
infrastrukturer samt en bedre integrering af minesektoren i  landets økonomi.
Utilbøjeligheden til at investere i  minedrift er ganske vist undertiden en  
følge af rent omkostningsmæssige betragtninger, men skyldes dog ofte en  
gensidig mangel på tiltid mellem værtslandet og mineselskaberne. Ved at del­
tage i  arrangementerne mellem de to partnere vil Fællesskabet kunne bidra­
ge tit skabelsen af en sådan tillid.
Skønt de specifikke aftaler, der er indeholdt i  EØF/AVS-konventionen, på  
grund 3f manglende investeringer endnu ikke har fundet konkret anvendelse,  
udgør de dog i  så henseende en velegnet ramme.
2.3. Energi
Energiområdet er ligeledes et område, hvor der vil kunne udvikles et samar­
bejde baseret på gensidige interesser.
Afrika råd·. .  '  „  o..': utilstroh ;  v  'hyttede energi ressour­
cer. Hvis .... ,  c..~ .idnyttet, v t . . .  .te bl":· ':\:nne  øge Afri-
Kas ctici g iiiiæss ty. Ua *  H o t s ..uudr^.· /uci l i  ^
EF
, der køber 76% af sin olie, 30% af sin gas, 20% af sine kut og 80% af  
sit uran i  tredjelande, vil i  Afrika kunne finde en mere solid forsynings­
kilde, som det med sin know-how og erfaring samt med kapital vil kunne bi­
drage til udnyttelsen af. Fællesskabets energimæssige afhængighed af udlan­
det er nemlig ikke et forbigående fænomen, eftersom dets energiimport ved  
århundredets udgang forventes stadig at udgøre mere end 50% af dets forbrug.

- 34 -
Udnyttelsen af de afrikanske landes fossile ressourcer (olie, gas, kul)  
samt uranforekomster, hvoraf en del kan, og måske endog bør eksporteres,  
forekommer at være et prioriteret område af gensidig interesse»
Med hensyn til olie vil Fællesskabets indsats især kunne vedrøre fasen  
forud for selve efterforskningen (geofysiske undersøgelser, feasibility-  
undersøgelser, markedsanalyser osv.) samt bistand til skabelsen af de in­
frastrukturen, der er nødvendige for udnyttelsen af forekomster.
Hvad angar naturgas vil udnyttelsen heraf i  første omgang i  høj grad være  
afhængig af eksportmulighederne. Skønt produktionsomkostningerne for gas  
nemlig er forholdsvis lave, begrænses anvendelsesmulighederne på det in­
terne marked af en række faktorer (omkostninger til infrastruktur, belast­
ning af transport- og distributionsanlæg, nødvendigheden af, at der er en  
vis koncentration af brugere i  bestemte områder).
Situationen er nogenlunde tilsvarende for kul. Skønt mulighederne for at  
udnytte lokale forekomster med ringe kapacitet fortjener at blive under­
søgt, er den eneste økonomisk rentable løsning i  forbindelse med større  
forekomster til trods for konkurrencen på verdensmarkedet en eksportorien­
teret produktion, idet nationale og regionale kraftværker kun vil kunne  
aftage en ringe del af produktionen. Fællesskabet kunne ved at koncentre­
re sig om de lande, der har de bedste muligheder for kulproduktion, bi­
drage til udnyttelsen af deres ressourcer og etableringen af de nødvendi­
ge infrastrukturer, der tilmed i  sig selv virker fremmende på udviklingen.
2.4. Fiskeri
På fiskeriområdet er der i  Fællesskabet underskud af fiskerivarer til eget  
forbrug, men samtidig overskydende produktionskapacitet i  form af for  
mange fiskefartøjer. Denne uligevægt vil i  øvrigt blive yderligere forvær­
ret som følge af udvidelsen til 12 medlemsstater, idet dette vil medfø­
re en forøgelse af tonnagen i  Fællesskabets fiskeflåde på næsten 70%.
Mange af de afrikanske lande har samme fødevareunderskud, skønt nogle af  
dem råder over betydelige ressourcer; det skyldes, at de ikke selv er i  
stand til at udnytte dem rationelt (afrikanerne fisker kun, hvad der sva­
rer til ca. 35% af deres ressourcer).

- 35 -
Fællesskabet vil på den baggrund kunne intervenere pa tre mader. For 
det første ved at indgå fiskeriaftaler. For det andet ved at EUF del­
tager i  finansieringen af projekter vedrørende fiskeri og fiskeopdræt.
Og endelig ved, at der sker en stimulering af udviklingen af fiskein­
dustrien, hvilket vil kunne blive resultatet af AVS-staternes og middel­
havslandenes præferentielle adgang til Fællesskabets marked.
Det må indrømmes, at virkningen af disse foranstaltninger hidtil har væ­
ret beskeden. EUF har kun finansieret relativt få projekter, og fiskeri­
aftalerne har naft begrænset rækkevidde. Dette skyldes dels, at de fleste 
afrikanske lande hidtil kun har vist ringe interesse for fiskerisektoren, 
dels at Fællesskabets fiskere kun i  ringe omfang har fisket i  AVS-fai—  
vande (2% af Fællesskabets fangster).
Men situationen er i  færd med at ændre sig. For det første på grund af 
de afrikanske landes stigende interesse for fiskerisektoren og for forbin­
delserne med Fællesskabet på dette område. For det andet fordi 10% af 
EF's forsyninger, efter udvidelsen til 12 medlemslande, vil komme til 
at hidrøre fra fiskeri i  Middelhavet eller ud for den afrikanske atlanter­
havskyst .
Derfor vil det være ønskeligt, at der på fiskeriområdet fastlægges en 
virkelig politik baseret på gensidige interesser, idet der sker en inte­
gration af de forskellige instrumenter, der findes på fællesskabsplan.
Der bør i  forbindelse med denne politik navnlig lægges vægt på det regio­
nale samarbejde mellem kyststater, således at man i  et bestemt havområde 
udnytter mulighederne for indbyrdes at supplere hinanden, og således at 
der med Fællesskabets hjælp kan sikres en mere rationel gennemførelse af 
foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af fiskebestandene samt en 
bedre fiskerikontrol.
2.5. EF-investeringer i  Afrika
Formalet med den statslige bistand kan ikke være at dække hele Afrikas 
eksterne finansieringsbehov. Den kan i  hvert fald ikke dække dette behov 
inden for industri-, energi- og mineområdet. Men den kan skabe gunstigere 
adgangsbetingelser for investeringer udefra. Og sådanne investeringer 
spiller en vigtig rolle, da de tilfører ikke alene finansielle midler, 
som der i  høj grad er brug for, men også - og det er måske nok så vigtigt - 
en værdifuld teknisk viden på de pågældende områder.

- 36 -
Hidtil har de private investeringer i  Afrika haft et ret beskedent omfang, 
idet tidligere erfaringer med nationaliseringer og manglende politisk sta­
bilitet har gjort investorerne forsigtige, og de har fortrinsvis vedrørt 
sektorer, der giver et meget hurtigere afkast af investeringen.
Det vil kunne betyde en vigtig fornyelse af Fællesskabets samarbejdsindsats, 
såfremt virksomheder fra EF, først og fremmest industri virksomheder, men 
også servicevirksomheder, private savel som offentlige, indgår i  samarbejdet 
om udviklingen af Afrika. Man bør aktivt søge at fremme et sådant samar­
bejde.
Investorer fra EF bør i  højere grad engagere sig på det afrikanske konti­
nent, der har et betydeligt potentiel, og som - uanset de nuværende van­
skeligheder - i  fremtiden vil komme til at udgøre et stort marked.
I den forbindelse bør de tilpasse deres aktiviteter efter værtslandets pri­
oriteter og udviklingspolitik. Men de afrikanske lande bør, såfremt de 
ønsker at modtage sådanne investeringer, til gengæld sørge for et gunstigt 
investeringsklima, bl.a. præget af gennemskuelighed, stabilitet og retfær­
dighed, og de bør endvidere deltage i  en fælles garantiordning.
Den anden Lomé-konvention indeholder bestemmelser om industrielt samar­
bejde, som kan anvendes tit fremme af private investeringer. Den indehol­
der ligeledes bestemmelser om allerede eksisterende eller påtænkte aftaler 
til beskyttelse af investeringer, indgået mellem medlemsstaterne og AVS- 
staterne. Men disse bestemmelser er ikke blvet anvendt i  praksis.
Man bør forsøge at få fastlagt rammebestemmelser vedrørende de faktorer, 
der virkelig kan få en positiv indflydelse på strømmen af private investe­
ringer, i  overensstemmelse med den generelt mere positive indstilling, 
de afrikanske lande har vist. Det er således værd at bemærke, at der på 
dette område ikke længere foregår ideologiske sammenstød, men drøftelser 
vedrørende de nærmere enkeltheder, og det skyldes netop, at man både i  EF 
og i  Afrika anser de private investeringer for at have så stor betydning 
for industrialiseringen, såfremt man fuldt ud erkender investorlandets og 
værtslandets respektive roller må det i  denne nye situation være muligt at 
skabe et investeringsklima, der giver mulighed for at integrere, beskytte 
og sikre investeringerne, og derigennem fremme investeringstilbøjeligheden. 
Nar der i  et generelt positivt indstillet miljø har vist sig forskellige 
investeringsmuligheder, bliver det endvidere nødvendigt at undersøge, om 
de finansielle midler er velegnede til løsning af opgaverne.

- 37 -
Det er af afgørende betydning, at der fastlægges kontraktlige juridiske 
og finansielle rammer, der kan fremme de private investeringer, og som 
er tilpasset de små og mellemstore EF-virksomheders behov, idet disse 
virksomheder vil komme til at spille en vigtig rolle i  Afrika, men der 
bør suppleres med en række industrifremmende foranstaltninger, der skal 
forbedre de afrikanske landes muligheder for at identificere levedygtige 
projekter og øge informationsstrømmen og antallet af kontakter (investoi—  
forum, informationskampagner i  medlemsstaterne, kortvarige missioner), og 
som desuden skal sikre interventioner vedrørende diagnosticering, genopret­
telse eller reorganisering af virksomheder.

KONKLUSION
Den meget vanskelige økonomiske og sociale situation, Afrika be­
finder sig i, gør det nødvendigt, at der tilføres det europæisk­
afrikanske samarbejde en ny dimension.
Afrika har brug for en forøget og bedre tilpasset statslig bistand. 
Men bistand er ikke nok. Virksomheder fra EF bør i  højere grad en­
gagere sig på det afrikanske kontinent under overholdelse af de på­
gældende landes love og prioriteter og med udgangspunkt i  gensidi­
ge interesser.
Med hensyn til bistand råder Fællesskabet såvel som medlemsstaterne 
over en bred vifte af instrumenter. Disse bør anvendes sammenhængen­
de. En rent konjunkturbestemt bistand vil ikke kunne afhjælpe de 
vanskeligheder, de afrikanske lande står overfor. Initiativer ved­
rørende øjeblikkelige foranstaltninger bør indgå i  en indsats på 
mellemlang sigt og udformes som instrumenter for udviklingsbistand.
På den baggrund bør der tilstræbes en bedre samordning af medlems­
staternes og Fællesskabets bistand, således at der opnås større 
sammenhæng i  EF-landenes samlede indsats, og således at man, hvor 
der er behov for dette, når op på de finansieringsbeløb, der er 
nødvendige for effektivt at støtte de afrikanske landes udviklings­
politik inden for de forskellige sektorer. Det er af afgørende be­
tydning, at man således gradvis kan nå frem til en "EF-samarbejds- 
strategi".

For at afhjælpe den fødevarekrise, Afrika befinder sig i, er 
det nødvendigt at yde fødevarehjælp, bl.a. for at udligne de 
produktionsunderskud, der skyldes klimatiske forhold. I 1983 
forøgede Fællesskabet da også i  meget væsentlig grad sin fø­
devarehjælp for således at afhjælpe følgerne af tørken: der var 
tale om en forøgelse på 50% for så vidt angår de 24 afrikanske 
lande, hvis situation var mest kritisk. I 1984 skulle hjælpen 
yderligere blive forøget en smule i  forhold til det i  forvejen 
høje niveau sidste år. Tilvejebringelsen af hjælpen bør frem­
skyndes, således at man kan sikre, at der ikke opstår "huller" 
i  fødevareforsyningen i  de værst ramte områder i  Sahel og i  det 
sydlige Afrika. Der bør tilstræbes en bedre samordning med med­
lemsstaterne for så vidt angår programmeringen af hjælpen og 
transporten til og i  de pågældende lande. Imidlertid må disse 
kortfristede aktioner - hvor nødvendige de end er - ikke medføre, 
at man hæmmer modtagerlandenes bestræbelser for at øge deres 
egen landbrugsproduktion. Der bør således i  denne forbindelse ske 
en yderligere styrkelse og fremskyndelse af de initiativer, der 
er taget for i  højere grad at integrere fødevarehjælpen i  udvik­
lingspolitikken.
Den nye fremgangsmåde baseret på programmer til støtte for udvik­
lingspolitikken inden for bestemte sektorer åbner mulighed for 
at hjælpe de afrikanske lande med at overvinde den finansielle 
krise, de befinder sig i, såfremt det ved hjælp af sådanne pro­
grammer lykkes at inddrage andre former for bistand, navnlig til 
vedligeholdelse og istandsættelse. Pa den baggrund vil man som en 
første foranstaltning kunne tænke sig en udvidelse af den prak­
sis, der går ud på, efter anmodning fra de pågældende stater og 
efter en nærmere undersøgelse i  hvert enkelt tilfælde, at omfor­
dele en del af de programmerede, men endnu ikke anvendte beløb 
under 5. EUF, og anvende dem til finansiering, efter en hurtig 
udbetalingsprocedure, af import, som AVS-landene ikke længere 
selv er i  stand til at betale, men som er absolut nødvendig til 
vedligeholdelse og istandsættelse af deres produktionsapparat.
I denne vanskelige situation vil omlægningen af de afrikanske 
landes interne politik kun kunne lykkes, såfremt der sker en for­
øgelse af bistanden udefra. Derfor bør der ske en forøgelse af den 
finansielle bistand, som Det europæiske Fællesskab yder de afri­
kanske lande gennem EUF og EIB.

Kampen mod tørken og ørkendannelsen bør være en af de højest 
prioriterede opgaver for bistanden til Afrika, idet landene 
her har fuldt op at gøre med at klare de øjeblikkelige van­
skeligheder og siledes ikke formår selv at afhjælpe disse pro­
blemer. Gennemførelsen af sådanne aktioner kræver en ny frem­
gangsmåde. De bør vedrøre et større geografisk område, nor­
malt en hel region, for således at svare til den homogene øko­
logiske virkelighed, der ikke retter sig efter administrative 
eller politiske opdelinger, sådanne aktioner kræver de pågæl­
dende befolkningsgruppers aktive medvirken. De bør strække sig 
over en lang periode, da virkningerne først viser sig på læn­
gere sigt. Det er nødvendigt, at de forskellige kapitalindskyde­
re og de pågældende lande gør en fælles indsats. Det europæiske 
Fællesskab bør, på grund af sine særlige forbindelser med Afrika, 
tage initiativet hertil.
Det vil kunne betyde en vigtig fornyelse af Fællesskabets sam- 
arbejdsindsats, såfremt europæiske virksomheder, offentlige så­
vel som private, bidrager til udviklingen af Afrika. Der vil 
således på partnership-basis kunne udvikles mere omfattende po­
litikker og foranstaltninger på alle områder, hvor der som føl­
ge af ressourcernes komplementære karakter og de gensidige in­
teresser er mulighed herfor, især inden for mine-, energi- og 
fiskerisektoren samt på det industrielle område. På den baggrund 
må der i  forbindelse med forhandlingerne om den nye EØF/AVS-kon- 
vention fastlægges kontraktlige juridiske og finansielle rammer, 
der indebærer en fælles garanti, som kan tilskynde investorer 
fra EF til i  højere grad at engagere sig i  Afrika.
Det europæiske Fællesskab bør under gennemførelsen af sit samar­
bejde med Afrika også samordne sin indsats med de andre bilate­
rale og multilaterale kapitalindskydere. Det må ligeledes styi— 
ke sine forbindelser med Den afrikanske Enhedsorganisation (OAU), 
der er ansvarlig for gennemførelsen og opfølgningen af Lagos­
planen, samt med De forenede Nationers økonomiske kommission for 
Afrika (ECA), en organisation af stor betydning for udviklingen 
af det afrikanske kontinent.
Hvis Rådet godkender disse retningslinjer, vil Kommissionen se­
nere kunne fremsætte mere specifikke forslag inden for rammerne 
af de forskellige samarbejdsaftaler, som knytter Fællesskabet til 
de afrikanske lande, samt vedrørende iværksættelsen af de øvrige 
instrumenter, som den varetager forvaltningen af.