Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om "Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 80/987/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens"

(2001/C 221/19)

Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 14. februar 2001 under henvisning til EF-traktatens artikel 262 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for Beskæftigelse, Sociale og Arbejdsmarkedsmæssige Spørgsmål og Borgerrettigheder, som udpegede Gustav Zöhrer til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse enstemmigt den 2. maj 2001.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 382. plenarforsamling af 30.-31. maj 2001, mødet den 30. maj 2001, følgende udtalelse med 118 stemmer for, 2 stemmer imod og 3 hverken for eller imod.

1. Resumé af Kommissionens forslag

Tyve år efter Rådets vedtagelse af direktiv 80/987/EØF finder Kommissionen, at det er på tide at drage konklusionerne af drøftelserne og overvejelserne af de problemer, man er stødt på i forbindelse med den praktiske anvendelse af visse bestemmelser, og foreslå Rådet at ændre det pågældende direktiv.

Kommissionen mener, at direktivets grundlæggende struktur skal bevares, idet der ikke kan sættes spørgsmålstegn ved dets formål, nemlig at beskytte arbejdstagerne, ved den mekanisme, der er etableret, eller ved de resultater, der er opnået. Forandringerne på arbejdsmarkedet og omstruktureringerne og ændringerne i virksomhederne i årenes løb har imidlertid gjort det påkrævet at revidere direktivet på en række præcise punkter, hvor det er ude af trit med virkeligheden.

De væsentligste forandringer, der har vist direktivets mangler og utilstrækkelighed, skyldes udviklingen i medlemsstaternes konkursret, det indre markeds dynamik, bestræbelserne for at skabe konsekvens i forhold til andre EF-direktiver på det arbejdsretlige område, der er vedtaget senere, samt Domstolens seneste retspraksis.

Der foreslås følgende ændringer:

- Præcisering af anvendelsesområdet for artikel 1 og 2 og fjernelse af det nuværende bilag

- Ny definition af insolvens i artikel 2, idet definitionen baseres på den, der er fastsat i Rådets forordning om insolvens

- Forenkling af artikel 3 og 4

- Tilføjelse af en ny artikel 8 a), hvori det fastsættes, hvilken garantiinstitution der dækker i tværnationale tilfælde af konkurs

- Tilføjelse af en ny artikel 8 b) om administrativt samarbejde mellem medlemsstaterne for at lette anvendelsen af artikel 8 a).

2. Generelle bemærkninger

2.1. I princippet hilser ØSU Kommissionens initiativ velkommen. Forandringerne på arbejdsmarkedet, det indre markeds dynamik og omstruktureringer og ændringer i virksomhederne gør det nødvendigt at tilpasse direktivet, der blev vedtaget for tyve år siden.

Forenkling og indbyrdes tilnærmelse af retsreglerne og anvendelse af identiske begreber og definitioner i fællesskabsretten fører generelt til øget transparens og større retssikkerhed.

2.2. ØSU understreger, hvad Kommissionen også giver udtryk for, at det drejer sig om at opretholde direktivets beskyttende funktion. Direktivets formål er jo at sikre de berørte arbejdstagere i det mindste en del af deres indtægt i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.

Som følge af konkursrettens udvikling og indførelsen af nye former for ansættelseskontrakter, der tager højde for de mere fleksible forhold på arbejdsmarkedet, synes direktivet i sin nuværende form faktisk ikke længere i stand til fuldt ud at yde den tilstræbte beskyttelse.

Det forudsætter nemlig først og fremmest, at visse fleksible former for ansættelseskontrakter, der på det seneste har fået større betydning, ikke udelukkes fra direktivets anvendelsesområde.

2.3. Efter direktivets vedtagelse er der sket omfattende ændringer i konkursretten i medlemsstaterne. Ændringerne sigter i stigende omfang mod at undgå fuldstændig likvidering af virksomheder, der er kommet i betalingsvanskeligheder, og sikre dem mulighed for fortsat eksistens.

Men anlægger man en streng fortolkning af direktivet, som EF-Domstolen har gjort, omfatter det ikke sådanne tilfælde. Derfor går ØSU ind for aktualisering af insolvensbegrebet. Det vil ikke blot bidrage til at opretholde direktivets beskyttende karakter, men kan også gøre det muligt for arbejdstagerne at blive på deres arbejdsplads og medvirke til at genopbygge virksomheden.

2.4. I takt med at EU's indre marked udvikler sig, sker der også en stærkere europæisering af virksomhedsstrukturerne. Dermed stiger også antallet af tilfælde, hvor arbejdstagere kan rammes af arbejdsgiverens insolvens på tværs af de nationale grænser.

Selv om EF-Domstolen allerede har truffet afgørelse i sådanne tilfælde, finder ØSU det af hensyn til klarhed og retssikkerhed på sin plads også at indføje bestemmelser herom i direktivet.

2.5. Hvad angår retsgrundlaget er ØSU enig med Kommissionen i, at der med Amsterdam-traktatens ikrafttræden er skabt et entydigt grundlag: artikel 137, stk. 2, er det rette retsgrundlag for direktivet.

2.6. For at sikre størst mulig transparens henstiller ØSU, at direktivet forelægges i kodificeret form. Af samme årsag henstiller ØSU desuden, at medlemsstaterne udarbejder kodificerede udgaver af deres nationale retsforskrifter til gennemførelse af direktivet.

3. Særlige bemærkninger

3.1. Anvendelsesområde og definitioner

3.1.1. Begrebet insolvens

Som allerede nævnt tager Kommissionens forslag hensyn til konkursrettens udvikling og den praktiske anvendelse af direktivet i medlemsstaterne. ØSU tilslutter sig Kommissionens forslag, da det også bidrager til at opretholde direktivets beskyttende sigte.

Men der må udvises forsigtighed, så man undgår misbrug i forbindelse med såkaldte "rekonstruktioner". Det er ikke i overensstemmelse med direktivets beskyttelsessigte, hvis der åbnes mulighed for sanering af virksomheder på garantiinstitutionernes bekostning. ØSU foreslår, at denne mulighed nævnes i direktivets artikel 10, og at det overlades til medlemsstaterne at fastlægge regler, som kan forhindre sådanne misbrug.

Hvad angår forpligtelsen til at give meddelelse om, hvilke procedurer der anvendes i medlemsstaterne, gør ØSU opmærksom på, at der allerede i forordning (EF) nr. 1346/2000 i bilag A foreligger en liste over de procedurer, der falder ind under denne forordnings artikel 1. Det er derfor et spørgsmål, om man ikke blot kan henvise til dette bilag. Medlemsstaterne kunne så nøjes med at meddele ændringer, tilføjelser og nye procedurer, hvorpå direktivet finder anvendelse.

3.1.2. De omfattede arbejdstagere

3.1.2.1. ØSU bifalder præciseringen af direktivets anvendelsesområde, som indebærer, at deltidsansatte, personer med tidsbegrænset ansættelse, personer med vikaransættelsesforhold og hjemmearbejdende omfattes(1).

Det bør desuden drøftes, om også "arbejdstagerlignende" personer kan omfattes af direktivets anvendelsesområde. Det drejer sig om personer, der arbejder for en arbejdsgiver på grundlag af en kontrakt, der ganske vist ikke etablerer et ansættelsesforhold, men dog har lignende eller i vidt omfang samme karakteristika som en ansættelseskontrakt.

Da dette hænger nøje sammen med bestemmelserne i medlemsstaternes arbejdsret, opfordrer ØSU medlemsstaterne til at tage hensyn til disse personer i deres definitioner.

3.1.2.2. Også ØSU foretrækker klare bestemmelser om, hvilke arbejdstagere der kan undtages fra direktivets anvendelsesområde, og på hvilke betingelser det kan ske, frem for de hidtidige bestemmelser, som indebærer store forskelle mellem medlemsstaterne.

Forslaget åbner mulighed for udelukkelse af to kategorier. I artikel 1, stk. 2, nævnes arbejdstagere, der har en tilsvarende beskyttelse via andre former for garanti. Det kan ØSU støtte.

Ifølge artikel 1, stk. 3, skal medlemsstaterne for fremtiden have mulighed for at udelukke tjenestefolk, der beskæftiges af en fysisk person, og partsfiskere fra direktivets anvendelsesområde.

ØSU finder, at der her er tale om en forskelsbehandling, som strider mod Fællesskabets socialpolitiske mål. I det hidtidige bilag er der kun to medlemsstater, der har en undtagelse for tjenestefolk, og ligeledes to medlemsstater, der har en undtagelse for partsfiskere. Derfor bør disse arbejdstagere fjernes fra undtagelseslisten.

3.1.2.3. Kommissionen åbner ikke mulighed for at udelukke personer, der har dominerende indflydelse på virksomhedens ledelse. Den henviser i den forbindelse til direktivets artikel 10, som dog efter ØSU's opfattelse ikke fuldt ud dækker dette tilfælde.

ØSU foreslår derfor, at der i artikel 1, stk. 3, gives medlemsstaterne mulighed for at udelukke

- medlemmer af det organ hos en juridisk person, der repræsenterer denne juridisk;

- selskabsdeltagere, der har dominerende indflydelse på selskabet, også hvis indflydelsen bygger på fuldmagt.

3.2. Tidsmæssig begrænsning af garantien

ØSU tilslutter sig i princippet forenklingen på dette punkt. Det er enig med Kommissionen i, at subsidiaritetsprincippet bør anvendes, men at der samtidig bør fastsættes en minimumsbeskyttelse. Men det må ikke føre til, at de eksisterende garantier for arbejdstagerne forringes.

Desuden er det et spørgsmål, om der ikke også bør tages hensyn til arbejdstagerkrav af ældre dato, som arbejdsgiveren er blevet dømt til at betale, men som ikke er blevet betalt, fordi der er indtrådt insolvens.

ØSU er betænkelig ved bestemmelsen om, at medlemsstaterne skal kunne lægge loft over garantien (artikel 4, stk. 3), da denne nye formulering ikke rummer nogen begrænsning. Der bør tilføjes: "men medlemsstaterne skal sikre, at direktivets beskyttende formål efterleves".

3.3. Tværnationale tilfælde

På dette punkt følger Kommissionen Europa-Domstolens domspraksis. ØSU kan tilslutte sig princippet, at kravet opstår der, hvor arbejdstageren er beskæftiget. Det svarer også til direktivets beskyttende sigte. Men en væsentlig forudsætning herfor er, at insolvensen anerkendes i den anden involverede medlemsstat.

Bruxelles, den 30. maj 2001.

Göke Frerichs

Formand for

Det Økonomiske og Sociale Udvalg

(1) Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, EFT L 14 af 20.1.1998, s. 9. Rådets direktiv 99/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, EFT L 175 af 10.7.1999, s. 43. Rådets direktiv 91/383/EF af 25. juni 1991 om supplering af foranstaltningerne til forbedring af sikkerheden og sundheden på arbejdsstedet, EFT L 206 af 29.7.1991, s. 19.