Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Forbindelserne mellem EU og Canada« (97/C 66/16)

Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 23. november 1995 under henvisning til forretningsordenens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »Forbindelserne mellem EU og Canada«.

Det forberedende arbejde henvistes til ØSU's Sektion for EF's Eksterne Forbindelser, Handels- og Udviklingspolitik, som udpegede José Isaías Rodríguez García-Caro til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 17. oktober 1996.

Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 340. plenarforsamling af 27. og 28. november 1996, mødet den 27. november 1996, med 89 stemmer for, 2 imod og 7 hverken for eller imod, følgende udtalelse.

1. Indledning

1.1. Canada og EU har en betydelig fælles arv (historisk, kulturel etc.) og har traditionelt haft gode indbyrdes forbindelser. Canada er desuden medlem af G7 og af NATO. I sidstnævnte egenskab har Canada haft tropper på europæisk jord indtil 1994. Canada yder desuden en aktiv indsats i FN's forskellige fredsmissioner, på det seneste ikke mindst i det tidligere Jugoslavien.

1.2. I forbindelse med konsolideringen af aftalerne efter Uruguay-runden og oprettelsen af Verdenshandelsorganisationen var vedtagelsen af en politisk erklæring og en fælles handlingsplan for EU og USA i december i Madrid et stort skridt fremad for de transatlantiske relationer. På Det Europæiske Råds møde, der efterfulgte det bilaterale møde, blev der udtrykt håb om, at »andre atlantiske demokratier vil tilslutte sig målene for den nye transatlantiske dagsorden«.

1.3. Det er dog interessant at konstatere, at det faktisk var Canada, der gav startskuddet til de transatlantiske drøftelser med en rapport udsendt i 1992 af underudvalget for udenrigshandel til det canadiske underhus' stående udvalg for udenrigsanliggender og udenrigshandel om »forbindelserne mellem Canada og det nye Europa«. I denne rapport anbefaledes det at etablere tættere økonomiske relationer til Europa, herunder en vis grad af frihandel. Efter flere erklæringer til fordel for frihandel af den daværende canadiske minister for international handel, Roy Mac Laren, foreslog den canadiske premierminister, Jean Chretien, i en tale til det franske senat den 1. december 1994 en aftale om liberalisering af handlen mellem EU og NAFTA. Fiskerikonflikten mellem EU og Canada i foråret 1995 kom dog i vejen for dette udspil; konflikten resulterede i en midlertidig fastfrysning af de bilaterale forbindelser.

1.4. Efter fiskeristridens bilæggelse vedtog Kommissionen den 28. februar 1996 en meddelelse, hvor den anbefalede en uddybning af forbindelserne med Canada med henblik på et udvidet samarbejde om økonomiske, politiske og sikkerhedsmæssige spørgsmål. Den 25. marts 1996 opfordrede Rådet (almene anliggender) formandskabet og Kommissionen til at indlede drøftelser med den canadiske regering med henblik på udfærdigelsen af en politisk erklæring EU-Canada og en fælles handlingsplan.

1.5. EU og Canada kunne på trods af mange og intense forhandlinger ikke enes om en politisk erklæring og en handlingsplan på topmødet i Rom den 27. juni 1996. Det vigtigste stridspunkt var fortolkningen af eksterritorialretten - et problem, der delvis hænger sammen med fiskerispørgsmålet.

2. Den politiske situation i Canada

2.1. Canada er en forbundsstat bestående af to territorier og 10 provinser, hvoraf de tre vigtigste er Ontario, Québec og British Columbia. Provinserne har betydelige beføjelser, f.eks. på uddannelses-, sundheds- og skatteområdet.

2.2. Canadas styreform er demokratisk parlamentarisme (den engelske dronning er stadig Canadas statsoverhoved) med et underhus (der vælges for fem år) og et senat (hvis medlemmer udpeges af premierministeren). Desuden har hver provins en lovgivende forsamling med en premierminister, der repræsenterer forsamlingens flertal.

2.3. Jean Chretien, der er valgt for Canadas liberale parti, har været ved magten siden november 1993, hvilket markerede afslutningen på to regeringsperioder for det konservative parti (premierminister: Brian Mulroney). Oppositionen består af en Québec-blok (der repræsenterer de separatistiske kræfter, og hvis medlemmer alle kommer fra Québec) og reformpartiet (hvis medlemmer først og fremmest er valgt i den vestlige del af landet og går ind for at beskære statens rolle betydeligt).

2.4. Den vigtigste politiske begivenhed i det sidste år har været folkeafstemningen om Québecs selvstændighed, i hvilken nej-sigerne »slog« ja-sigerne med en meget lille margin på 53 000 stemmer ud af i alt 5 mio. stemmer (50,6 % over for 49,4 %). Det er værd at bemærke, at valgdeltagelsen var overraskende høj ved denne folkeafstemning (93,5 %), og at ca. 60 % af provinsens fransktalende havde stemt ja. 15 år efter folkeafstemningen i 1980 (som gav nej-sigerne en sejr på 60 %) og kun ca. et år efter at Québec-partiet kom til magten i provinsen, betyder dette resultat langt fra en afslutning på debatten og efterlader Québec-provinsen mere delt end nogensinde i spørgsmålet om uafhængighed.

2.4.1. Efter folkeafstemningen har udviklingen været interessant i to henseender. For det første har premierministeren fået underhuset til at vedtage en lov, der anerkender Québec som et særskilt samfund, idet den giver vetoret til Québec, Ontario, British Columbia, den vestlige del af landet og kystprovinserne vedrørende enhver fremtidig ændring af forfatningen og overdrager kompetencen vedrørende erhvervsuddannelse til provinserne. Disse foranstaltninger er blevet kritiseret af tilhængerne af et selvstændigt Québec, der dels betvivler, at foranstaltningerne kan gennemføres i praksis, dels synes, at de lader meget tilbage at ønske i forhold til Québecs traditionelle krav.

2.4.2. For det andet bevirkede folkeafstemningen, at Québecs premierminister, Jacques Parizeau, trådte tilbage og blev erstattet af den karismatiske leder af Québec-blokken, Lucien Bouchard. Sidstnævnte har klart tilkendegivet, at han agter at føre Québec til selvstændighed gennem en ny folkeafstemning på et senere tidspunkt. Regeringen i Québec har til hensigt at blive siddende indtil udløbet af sin mandatperiode (hvilket vil sige senest i 1999), og hvis den bliver genvalgt, at afholde en ny folkeafstemning i månederne umiddelbart efter sit genvalg.

3. Den økonomiske og sociale situation i Canada

3.1. Med et areal på omkring 10 mio. km² er Canada verdens næststørste land målt efter areal, men befolkningen er kun på 26 mio. og er koncentreret i et ca. 250 km bredt bælte langs grænsen til USA. Canada er den syvende vigtigste økonomiske magt (med et BNP på 750 mia. canadiske dollars i 1994). Det besidder store naturressourcer, som varierer fra region til region og har været bestemmende for udviklingen i landets økonomi. Alberta er den vigtigste producent af olie og gas. Minedriften er især udviklet i de vestlige provinser, mens skovbruget er betydeligt i Alberta og British Columbia. Landbruget er det vigtigste erhverv i Saskatchewan. Kystprovinsernes ressourcer er fisk og minedrift. Ontario og Québec er landets rigeste og mest industrialiserede provinser. De er specialiserede i fremstilling af forarbejdede varer (Ontario står for ca. 40 % af den nationale produktion); industrien i British Columbia er ligeledes veludbygget.

3.2. I de seneste år har Canada været ramt af økonomisk krise med en negativ vækstrate (-1,2 % i 1992). I 1994 var vækstraten dog den højeste i G-7 (4,6 %). I 1995 har bestræbelserne på at nedbringe underskuddet, den svage vækst i USA og usikkerheden med hensyn til udfaldet af folkeafstemningen i Québec haft negative konsekvenser for væksten. Vækstraten blev på ca. 2 % i 1995.

3.3. Takket være nationalbankens og regeringens fælles indsats for at skabe prisstabilitet, navnlig gennem rentesatspolitikken, har inflationen været lav i Canada (2,2 % i 1995).

3.4. Til Canadas største problemer hører gælden til udlandet og de offentlige underskud. Den offentlige gæld på forbundsstatsniveau var fra 20 mia. dollars i 1971 (19 % af BNP) steget til 545 mia. i marts 1995 (73 % af BNP) - hvis man hertil føjer provinsernes gæld, kommer beløbet til at svare til BNP. I øjeblikket går 30 % af forbundsstatens indtægter til at afdrage på gælden.

3.4.1. For at råde bod på denne trussel mod landets fremtid har regeringen bl.a. søgt at nedbringe underskuddet ved at privatisere offentlige virksomheder (Air Canada, Petro Canada), nedskære eller stoppe en række støtteprogrammer, mindske overførslerne til andre administrationsniveauer og skære stillinger væk i statsforvaltningen. Disse reformer har givet haft gode resultater, eftersom underskuddet er faldet fra 5 % af BNP i 1994/1995 til 4,2 % i 1995/1996, hvilket gør målsætningen om at nå ned på 3 % i finansåret 1996/1997 realistisk; det endelige mål er selvfølgelig balance på budgettet.

3.5. Regeringen har imidlertid erklæret, at den forsat prioriterer bekæmpelsen af arbejdsløsheden højt. I modsætning til naboen i syd har Canada i flere år haft en arbejdsløshed i nærheden af 10 % (10,4 % i 1994 og 9,6 % i 1995). Forbundsregeringens strategi går især ud på at sikre gunstige økonomiske betingelser for oprettelse af nye arbejdspladser i den private sektor ved at nedbringe de offentlige underskud og fastholde en lav rentesats, at støtte innovation og at fremme vækst i Canadas udenrigshandel. Regeringens fjerde middel består i en reform af de sociale programmer, navnlig arbejdsløshedsforsikringen, som er blevet erstattet af et program for beskæftigelsessikring. Dette program lægger hovedvægten på genindsættelse i arbejde kombineret med øget støtte til personer og familier med lav indkomst.

3.6. Konsekvenserne for befolkningen af stramme budgetter, den økonomiske usikkerhed som følge af stor arbejdsløshed og manglen på en institutionaliseret social dialog er måske forklaringen på en vis social misstemning i Canada. Selv om meningsundersøgelser viser, at flertallet af befolkningen støtter bestræbelserne på at nedbringe underskuddet, har forbundsregeringens forslag om at begrænse adgangen til arbejdsløshedsunderstøttelse ført til flere protestdemonstrationer. Den sociale uro, som fulgte i kølvandet på iværksættelsen af den nye konservative premierminister, Mike Harris' politik i Ontario, viser endnu tydeligere tendensen. Mike Harris' politik går ud på at skære i socialhjælpen og støtten til kommunerne samt at rationalisere sundhedsvæsenet.

3.7. Québec-provinsen døjer med de samme økonomiske problemer, men har valgt at slå ind på en anden vej, inden den træffer de vanskelige beslutninger. Den har indkaldt repræsentanter for alle samfundsgrupper med henblik på at nå til enighed om en skattereform og en saltvandsindsprøjtning til beskæftigelsen (»Oser choisir ensemble« - »At turde vælge i fællesskab«). På den første konference om Québec-provinsens sociale og økonomiske fremtid i marts 1996 indgik man en aftale om at fjerne de offentlige underskud inden år 2000. Den næste samling, der finder sted i oktober 1996, har en ny socialpagt på programmet. De instanser, der oprettes i den forbindelse, ventes at antage en mere permanent karakter, som endnu ikke er fastlagt.

3.8. Økonomiske og sociale interessegrupper i Canada

Virksomhederne

3.8.1. Canadas Arbejdsgiverforening er de store canadiske virksomheders vigtigste politiske talerør såvel internt i Canada som i udlandet. Lederne af de 150 vigtigste canadiske virksomheder er medlemmer af arbejdsgiverforeningen. Disse virksomheder repræsenterer alle betydelige økonomiske sektorer og står for de fleste investeringer, størstedelen af eksporten og det meste af den faglige uddannelse samt forskning og udvikling i den private sektor i Canada. Foreningen har været varm fortaler for frihandelsaftalen med USA og for en udvidelse af denne til også at omfatte Mexico.

3.8.2. Andre interesseorganisationer for arbejdsgiverne i Canada er det canadiske handelskammer, det canadiske industriforbund (og dets afdelinger i det enkelte provinser), samt Canadas Forbund af Selvstændige Virksomheder. Herudover findes der en række organisationer i de enkelte provinser, f.eks. en særlig arbejdsgiverforening i Québec.

Fagbevægelserne

3.8.3. Den største fagforening i Canada er CLC, Den Canadiske Arbejdstagerforening (Canadian Labour Congress). CLC består bl.a. af Québecs Arbejdstagerforbund (Fédération des travailleurs et travailleuses du Québec - FTQ). Den næststørste hedder Det Canadiske Arbejdstagerforbund (The Canadian Federation of Labour). CLC er paraplyorganisation for en række forbund i mange industrisektorer. CLC har i øvrigt tætte forbindelser til Det Ny Demokratiske Parti i Canada og mange af de hertil knyttede bevægelser, som f.eks. kvinde- og miljøgrupper.

3.8.4. CLC er utilfreds med den sociale situation i Canada og har taget kraftigt afstand fra frihandelsaftalen med USA og NAFTA. CLC findes i hele Canada. I Québec er den repræsenteret af FTQ, men herudover findes en anden overordnet fagforening i Québec, nemlig Forbundet af Nationale Fagforeninger (Confédération des syndicats nationaux - CSN).

3.8.5. Canada har ikke den samme tradition for generelle overenskomster som Europa. Kollektive forhandlinger finder (bortset fra nogle få sektorer, f.eks. i bilindustrien) som regel sted på virksomhedsniveau. Men »for at redde, hvad reddes kan« er en række sektorråd med repræsentanter for arbejdsmarkedets parter de seneste år blevet oprettet.

Landbrugsorganisationer

3.8.6. Den canadiske landbrugsorganisation CFA (Canadian Federation of Agriculture) er paraplyorganisation for landbrugsorganisationer i de enkelte provinser og en række specielle brancheorganisationer (f.eks. for korn-, fjerkræ-, kvæg- og mælkeproducenter). CFA repræsenterer flere modstridende interesser: på den ene side kornproducenterne i Vestcanada, der er meget konkurrencedygtige og producerer med henblik på eksport, på den anden side ægproducenterne, hvis marked er stærkt beskyttet og rettet ind efter udbudssiden.

Forbrugergrupper og andre borgergrupper

3.8.7. Kun Canadas forbrugerforening er landsdækkende. Foreningen er ikke uden indflydelse, men savner på grund af befolkningens ringe bevidsthed om forbrugerspørgsmål økonomiske midler.

3.8.8. Foruden forbrugerbevægelsen findes der en mængde andre borgergrupper, ikke mindst på miljøområdet, hvor canadierne er særligt aktive. I Québec er en såkaldt »borgersektor« under udvikling. Den har som sit formål at øge borgernes indflydelse i flere dele af det økonomiske og sociale liv (herunder på sundhedsområdet, inden for uddannelse og efteruddannelse, kultur m.m.).

4. Den canadiske udenrigshandel

4.1. Væksten i Canada er meget afhængig af udviklingen i udlandet og udenrigshandlen, eftersom 30 % af BNP er eksportrelateret. Det er bl.a. derfor, at landet altid var meget aktiv i GATT og nu er det i WTO.

4.2. Canada råder over betydelige naturressourcer og eksporterer hovedsagelig korn, råolie, træ, papirmasse, papir og metaller. Især på grund af en gammel bilaftale med USA (der fritog den bilaterale handel på dette område for told) er landet tillige storeksportør af produkter til bilindustrien. Landet eksporterer en betydelig mængde telekommunikationsudstyr, fly og jernbanemateriel. Til gengæld importerer Canada især færdige produkter som maskiner og udstyr, elektroniske produkter og forbrugsvarer. I 1995 var Canadas handelsoverskud rekordhøjt: 28,3 mia. dollars på grund af en stor eksportfremgang som følge af det økonomiske opsving i USA.

4.3. Canadas udenrigshandel udviser en betydelig skævhed, al den stund USA er langt den største handelspartner. 70 % af Canadas import stammer fra USA, og 80 % af eksporten går til samme land. Disse tal er vokset i løbet af de seneste år som følge af ikrafttrædelsen af en frihandelsaftale med USA i 1989. Det vigtigste for Canada dengang var at opnå en vis garanti over for øget amerikansk protektionisme.

4.4. Den 1. januar 1994 trådte den nordamerikanske frihandelsaftale (NAFTA) mellem Canada, USA og Mexico i kraft. Den sigter principielt imod afskaffelse af al told og de fleste andre handelshindringer i løbet af ti år, liberalisering af investeringer over grænserne og indførelse af en ordning til bilæggelse af tvister vedrørende dumping og udligningstold.

4.5. Canada har - for at omgå USA's manglende vilje til at acceptere Chiles medlemskab af NAFTA - i begyndelsen af 1996 indledt drøftelser med henblik på en frihandelsaftale med dette land. Som medlem af APEC (Asia Pacific Economic Cooperation) og Organisationen af Amerikanske Stater medvirker Canada til en liberalisering af handlen i begge sammenhænge.

5. Forbindelserne mellem EU og Canada er gode ...

5.1. På den daværende premierminister Pierre-Elliot Trudeau's initiativ indgik Canada i 1976 en rammeaftale om økonomisk samarbejde med De Europæiske Fællesskaber. I henhold til denne aftale skulle de to kontrahenter udbygge og diversificere deres samhandel, udvikle et økonomisk samarbejde og tilskynde til og lette oprettelsen af joint ventures.

5.1.1. Selv om denne aftale i slutningen af 70'erne blev betragtet som et vigtigt skridt i retning af bedre forbindelser mellem Canada og De Europæiske Fællesskaber har den ikke indfriet alle handelsforventninger, ligesom den heller ikke har forhindret konflikter. På den anden side har den muliggjort indførelsen af en struktureret dialog om økonomiske og kommercielle spørgsmål via det blandede samarbejdsudvalg og en række arbejdsgrupper (handel og investeringer, telekommunikation og informationsteknologi, mineraler og metaller samt papir- og træprodukter).

5.2. I samhandlen behandles Canada som mest begunstiget land. Canada kommer ind på niendepladsen blandt Unionens handelspartnere, mens EU er Canadas næstvigtigste handelspartner. I 1994 beløb importen af varer og tjenesteydelser fra Canada til EU's 15 medlemsstater sig til 12,1 mia. ecu, mens eksporten var på 13,2 mia.

5.2.1. De seneste år har handlen mellem EU og Canada stagneret (hvad angår varer, ikke hvad angår tjenesteydelser) som følge af de økonomiske vilkår i almindelighed og omlægningen af handlen efter indgåelsen af præferenceaftaler i særdeleshed. I 1994 udgjorde EU's 12 medlemsstaters eksport til Canada 1,75 % af den samlede eksport (mod 2,23 i 1990) og importen fra Canada udgjorde 1,7 % af den samlede import (mod 2,05 % i 1990).

5.2.2. EU's eksport til Canada består især i maskiner og transportudstyr, forarbejdede varer og kemiske produkter. EU importerer især råtræ, fly, aluminium, avispapir og bygningstømmer. Storbritannien og Tyskland har de mest intense handelsforbindelser til Canada.

5.3. Er handelstallene en smule skuffende, er dette ikke tilfældet, hvad angår udenlandske investeringer: de direkte canadiske investeringer i Den Europæiske Union er på over 15 mia. ecu. EU er således det næstvigtigste mål for canadiske investeringer i udlandet (efter USA). Andelen var 20 % i 1994 mod 12,5 i 1985. EU's investeringer i Canada beløber sig til ca. 20 mia. ecu. EU er den næststørste udenlandske investor i Canada med ca. 20 % af de samlede investeringer.

5.4. Rammen for de politiske forbindelser mellem EU og Canada er nedfældet i den transatlantiske erklæring fra 1990. Ligesom en tilsvarende erklæring, der kort tid forinden var blevet undertegnet af EU og USA, indeholder denne erklæring fælles målsætninger og udfordringer og understreger behovet for en styrkelse af det videnskabelige, økonomiske og kulturelle samarbejde. Med erklæringen af 1990 indførtes først og fremmest en regelmæssig kontakt på højeste niveau, ikke mindst mellem formændene for henholdsvis Rådet og Kommissionen og Canadas premierminister. Proceduren fra 1990 har alt i alt virket efter hensigten og har ført til en tættere, permanent dialog på såvel politisk som administrativt plan.

6. ... alligevel ikke helt uden problemer

6.1. En række gamle stridspunkter hæmmer stadig de bilaterale forbindelser og fører undertiden ligefrem til betydelige spændinger.

6.2. Fiskerispørgsmålet er selvfølgelig det mest kendte efter striden om hellefiskfiskeriet i internationalt farvand i foråret 1995. Dette spørgsmål har forpestet de bilaterale forbindelser gennem mange år. I 1981 undertegnedes en aftale efter fire års forhandlinger. I december 1992 gjorde man et nyt forsøg på gennem en protokol at finde frem til tilfredsstillende løsninger vedrørende bevarelse, optimal udnyttelse og rationel forvaltning af fiskebestandene såvel i NAFO's (NAFO: Organisationen for fiskeriet i det nordvestlige Atlanterhav) som i Canadas farvande.

Canada har dog ikke ratificeret den note, som fulgte med aftalen, hvilket har været til skade for fiskerne i Fællesskabet, især fordi:

a) EU-fartøjer ikke kan lægge ind i canadiske havne eller anvende deres anlæg;

b) EU ikke kan fiske de overskud, som Canada rapporterer om i sin egen økonomiske zone, på trods af at EU har tilkendegivet sin interesse for at fiske overskud af visse arter;

c) EU-fiskere kan ikke sammen med canadiske virksomheder deltage i handelsaftaler, der er indgået inden for rammerne af udviklingsprogrammer eller andre fiskeriprogrammer.

6.2.1. Under krisen i 1995 kritiserede EU de canadiske foranstaltninger - navnlig opbringningen af en spansk trawler i internationalt farvand - som ulovlige, dvs. som en overtrædelse af fundamentale rettigheder, der er anerkendt af folkeretten, og fordømte den ensidige indførelse af et moratorium for fiskeri af hellefisk i NAFO-farvand. Efter en periode med store spændinger indgik man en aftale den 16. april 1995.

6.2.2. Aftalen fra april 1995 blev godkendt af de 12 andre medlemmer af NAFO i september samme år. Den fastsætter kvoter for 1996 og indeholder nye foranstaltninger med henblik på bevarelse og overvågelse af fiskebestandene. I juni 1996 genåbnedes de canadiske havne desuden for EU-fiskefartøjer.

6.2.3. Selv om bølgerne fra begyndelsen af 1995 har lagt sig, er problemet ikke helt blevet løst. Der er sket et kraftigt fald i Canadas fiskeressourcer, hvilket har haft alvorlige økonomiske konsekvenser for befolkningen i New Foundland. Dette har gjort det indenrigspolitisk vanskeligt at indgå kompromisser på længere sigt. Hertil kommer, at Spanien har stævnet Canada for den internationale domstol for opbringningen af den omtalte fiskerkutter. Så længe der ikke er blevet afsagt dom (forventes i slutningen af 1997), er det usandsynligt, at Canada indgår nogen forpligtelse, der kan skade dets sag.

6.3. Også rævesakse er et problem. Rådets forordning (EØF) nr. 3254/91 forbyder brugen af rævesakse i EU fra 1. januar 1995. Efter denne dato forbydes ligeledes import af pelse og pelsprodukter fra lande, der ikke har forbudt brugen af rævesakse, og lande, der anvender fælder, som strider mod internationale dyrebeskyttelsesbestemmelser.

6.3.1. Canada fik i 1995 forlænget fristen for ikrafttrædelsen af disse bestemmelser. Landet er i realiteten modstander af forordningen med den begrundelse, at den indfødte befolkning, navnlig inuitterne, er meget afhængig af pelshandlen. Problemet eksisterer den dag i dag, idet der stadig ikke er kommet en international ISO-standard eller brugbare resultater fra den arbejdsgruppe, som EU nedsatte sammen med Canada, USA og Rusland. I sin udtalelse om Kommissionens forslag til Rådets forordning, hvori det foreslås at udskyde ikrafttrædelsen af forordningen fra 1991, udtrykker ØSU bekymring over, at Kommissionen ikke har presset tilstrækkeligt på for at få fastlagt kontrolprocedurer til sikring af humane fangstmetoder. ØSU stiller desuden følgende krav:

- Der skal opstilles en tidsplan for forhandlingerne med de berørte tredjelande.

- Kommissionen bør tage fat på problemet med den oprindelige befolknings traditionelle fangstmetoder og spørgsmålet om en passende teknisk bistand med det mål at få disse befolkningsgrupper til at acceptere samt udvikle humane fangstmetoder.

- Aftalen med producentlandene bør af hensyn til forbrugerne indeholde en gennemsigtighedsklausul, i henhold til hvilken de importerede skind og pelse skal ledsages af en deklaration vedrørende fangst- og/eller aflivningsmetode samt en angivelse af fangststed.

- Generelt bør Kommissionen arbejde for, at der i de eksisterende og fremtidige aftaler med tredjelandene indføjes en gensidigt bindende klausul om samarbejde til fremme af miljøbeskyttelsen.

6.4. Nogle af stridspunkterne på landbrugsområdet, f.eks. vedrørende korn, udbenet oksekød og pasta, er blevet løst under forhandlingerne om kompensation til Canada for de negative følger af udvidelsen af EU (artikel 24, stk. 6, i WTO's bestemmelser).

6.5. Andre problemer venter fortsat på en løsning, som f.eks. forekomsten af rundorme i fyrretræ, renhugning i de canadiske skove (som har givet anledning til protester i Europa), navne på vine og spiritusprodukter samt handelspraksis hos organisationer, der sælger alkoholiske drikke i provinserne.

7. Et fremstød for forbindelserne mellem EU og Canada

7.1. ØSU bifalder Kommissionens udspil over for Canada. Efter ØSU's opfattelse kan man ikke tale om fuldstændige og afbalancerede forbindelser over Atlanten uden Canadas fulde deltagelse.

7.2. ØSU mener, at man må anerkende Canadas særlige position et sted midt imellem den amerikanske og den europæiske model. ØSU synes ligeledes, det er nødvendigt at tage de interne forskelle i Canada med i betragtning i de bilaterale relationer, navnlig at to sprogsamfund, det fransksprogede og det engelsksprogede, eksisterer side om side.

7.3. ØSU er enig med Kommissionen og Rådet i, at der er sammenfald mellem udfordringerne i forbindelserne mellem USA og EU på den ene side og mellem Canada og EU på den anden - relationerne til de to lande kan med andre ord behandles parallelt. Det er ikke nødvendigt med nye institutionelle rammer. ØSU er ligeledes enig med Kommissionen i, at synsvinklen bør afstemmes efter omfanget og den særlige karakter af relationerne mellem Canada og EU. ØSU beklager, at en stor del af stridspunkterne blev lagt på hylden, da man udformede handlingsplanen for samarbejdet EU/USA. Det mener ikke, man på samme måde skal søge at undgå problemerne i handlingsplanen for samarbejdet mellem EU og Canada.

7.4. ØSU beklager, at forhandlingerne mellem Canada og EU om en handlingsplan ikke kunne afsluttes på topmødet i Rom. ØSU anmoder rådsformandskabet og Kommissionen om at genoptage forhandlingerne med Canada hurtigst muligt for at udnytte den positive stemning, der viste sig i begyndelsen af sommeren. ØSU opfordrer til at stå fast over for Canadas tolkning af eksterritorialretten. Det er naturligvis uacceptabelt af principielle grunde, at Canada fortolker dette begreb forskelligt afhængigt af, om det anvendes på virkningerne af Helms-Burton-loven eller på opbringningen af et fremmed fartøj i internationalt farvand.

7.5. Men selvom man på den ene side bør stå fast på overholdelsen af internationale principper og bestemmelser, bør man på den anden side undgå, at en aftale om en handlingsplan gøres betinget af en endelig afgørelse i fiskerisagen. Endvidere bør manglen på en handlingsplan ikke skade de igangværende drøftelser på visse områder eller bremse initiativer til forhandlinger om nye emner.

7.6. Ifølge Kommissionens meddelelse er den handlingsplan, som EU og Canada drøfter, centreret om fire hovedemner: udenrigs- og sikkerhedspolitik, tværnationale problemer, handel, samarbejde og investeringer. Herudover omfatter den en uddybelse og en udvidelse af dialogen mellem EU og Canada.

8. Udenrigs- og sikkerhedspolitik

8.1. Ifølge Kommissionens meddelelse taler:

»de fælles værdier, EU's voksende rolle i det internationale samarbejde og Canadas fremtrædende placering på den internationale scene for øget koordinering og samarbejde mellem Canada og EU på det udenrigspolitiske område.«

Nogle af de felter, hvor samarbejdet kan udbygges, er allerede blevet nævnt (f.eks. sikkerheden på begge sider af Atlanten, samarbejde vedrørende overholdelse af menneskerettighederne i de nye uafhængige stater, samt en reform og en styrkelse af FN).

8.2. Et tættere samarbejde foreslås også på det humanitære område. Det er i denne forbindelse værd at bemærke, at foranstaltningerne til nedbringelse af statens underskud desværre især er gået ud over den offentlige u-landshjælp i Canada, idet denne i løbet af de sidste tre år er faldet fra 3 mia. dollars til 2,2 mia. dollars. EU og Canada er ikke desto mindre lige villige til at yde humanitær bistand og bidrager med omtrent lige meget af deres bruttonationalprodukt (0,4 %) til udviklingshjælp. ØSU opfordrer Kommissionen til at udbygge samarbejdet med Canada på disse vigtige områder. Indførelsen af procedurer for koordination og udveksling af personale mellem Kommissionen og det canadiske agentur for international udvikling kan ligeledes bidrage til en bedre koordination af aktionerne.

8.3. ØSU har ofte givet udtryk for sin bekymring over fattigdommens fremmarch i Afrika og dette kontinents isolation. Canada deler denne bekymring, og Afrika er med 44 % hovedaftager af Canadas offentlige u-landshjælp. Man kunne derfor godt forestille sig fælles aktioner.

9. Problemer af tværnational art

9.1. Retlige og indre anliggender

9.1.1. Det fremgår af Kommissionens meddelelse, at siden ikrafttrædelsen af Traktaten om Den Europæiske Union - og her tænkes især på indføjelsen af bestemmelserne om samarbejdet om retlige og indre anliggender i afsnit VI - har flere lande, heriblandt Canada, udtrykt interesse for et aktivt samarbejde med Den Europæiske Union på området. Samarbejdet kunne omfatte spørgsmål med relation til indvandring og asylret, international organiseret kriminalitet, handel med narkotika og hvidvaskning af penge, bekæmpelse af terrorisme og illegal indvandring.

9.1.2. ØSU er enig heri. Det mener dog ikke, at et transatlantisk samarbejde (som i øvrigt er nødvendigt for at løse de internationale problemer) kan lade sig gøre uden at styrke EU's muligheder for at fremlægge et samlet oplæg. Dette er et spørgsmål, som bør tages op på regeringskonferencen.

9.2. Miljø

9.2. ØSU går ind for et tættere samarbejde med Canada på miljøområdet, hvor det har en ikke ubetydelig erfaring. EU og Canada kunne bl.a. i fællesskab fremme internationale miljøaftaler. For eksempel har Canada og EU i modsætning til USA samme holdning til øko-mærkning, hvilket kunne berettige til en uddybning af dialogen og fælles løsninger.

10. Handel, samarbejde og investeringer

10.1. Multilateralt samarbejde

10.1.1. ØSU henleder opmærksomheden på sin støtte til multilateralt samarbejde og konsolidering af Verdenshandelsorganisationen. Det bifalder i den forbindelse, at man fortsætter drøftelserne om de spørgsmål, som ikke blev færdigbehandlet under Uruguay-runden: offentlige indkøbsaftaler, direkte udenlandske investeringer samt nye handelspolitiske emner.

10.2. Den transatlantiske kontekst

10.2.1. Canadiske ledere har ved flere lejligheder foreslået forhandlinger med henblik på en transatlantisk frihandelsaftale eller en frihandelsaftale mellem Canada og EU. ØSU medgiver, at disse opfordringer har haft stor betydning som igangsættere af fælles overvejelser. ØSU mener dog som Kommissionen, at det er for tidligt med en egentlig frihandelsaftale, fordi en sådan kunne skade konsolideringen af resultaterne fra Uruguay-runden og i øvrigt ville være vanskelig at gennemføre. Man må endvidere konstatere, at handlen mellem EU og Canada er forholdsvis lille og stagnerende, samt at den canadiske økonomi er stærkt orienteret mod Nordamerika; ingen aftale - end ikke en frihandelsaftale - kan ændre dette.

10.2.2. Det foreslås, at Canada og EU går sammen om at undersøge, hvordan man kan lette handlen med varer og tjenesteydelser, samt hvordan man reducerer eller endog fjerner barrierer af toldmæssig og anden art. Kommissionen bedes løbende underrette ØSU om forløbet af denne undersøgelse og om dens resultater. Kommissionen bedes i øvrigt også undersøge, hvordan man bedst fremmer investeringerne, ikke mindst til fordel for de små og mellemstore virksomheder. Det undrer dog ØSU, at undersøgelsen ikke skal foretages parallelt med en lignende undersøgelse, EU har påtaget sig sammen med USA. Det undrer også, at begrebet »det nye transatlantiske marked« ikke nævnes i forbindelse med fastlæggelsen af politikken over for Canada, eftersom det er et vigtigt punkt i samarbejdet med USA. ØSU henleder endnu engang opmærksomheden på, at man nøje bør overveje at følge en samlet strategi over for de tre medlemslande i NAFTA.

10.3. Den bilaterale handel

10.3.1. Handelsforbindelserne mellem EU og Canada har ofte været præget af uoverensstemmelser, hvoraf nogle endog havde kunnet udvikle sig til større konflikter. Selv om mange problemer for nylig er blevet ryddet af vejen, er der stadig et potentiale for konflikter. Det er tydeligt, at mange kan tilskrives forskellige holdninger til miljøet hos de to parter. Dette er eller har været tilfældet med hensyn til babysæler, fiskeri, rævesakse og handel med træ. Derfor foreslår ØSU, at man lægger mere vægt på en dialog om miljøspørgsmål og relationerne mellem disse og handlen.

10.3.2. ØSU glæder sig over Kommissionens vilje til at undgå, at de samme problemer opstår igen ved at gøre mere effektiv brug af mekanismer, der kan afsløre optræk til uoverensstemmelser. Det beklager dog samtidig, at forslaget lader til at være begrænset til en styrkelse af de eksisterende mekanismer, der langt fra har vist sig effektive nok. ØSU har tidligere ved gentagne lejligheder anbefalet indførelsen af et system til »forebyggelse af konflikter«. Eftersom de fleste problemer i de bilaterale relationer har kunnet henføres til canadiske eller europæiske interessegruppers interventioner, foreslår ØSU, at kommende konflikter forebygges ved at inddrage disse interessegrupper i den transatlantiske dialog.

10.4. Samarbejde på lovgivningsområdet

10.4.1. ØSU er enig med Kommissionen i, at man navnlig skal prioritere et øget lovgivningssamarbejde for således at fremme handlen.

10.4.2. ØSU ser gerne en aftale om gensidig anerkendelse af standarder og konformitetsvurdering indgået så hurtigt som muligt (herunder procedurer vedrørende certifikation og efterprøvning). ØSU gentager i øvrigt sin opfordring til så vidt muligt at anvende internationale standarder. Det er vigtigt, at alle berørte interessegrupper inddrages i fastsættelsen af standarder.

10.4.3. Forhandlinger er i gang vedrørende aftaler inden for konkurrencepolitik og toldsamarbejde. ØSU ønsker endvidere et samarbejde med henblik på adgangen til markedet for finansielle tjenesteydelser.

10.4.4. Det øgede samarbejde på lovgivningsområdet bør have større rækkevidde, eller sagt på en anden måde: det skal omfatte høring af alle de interessegrupper, der berøres af politikken på lovgivningsområdet. Høringen bør ikke kun omfatte handelsinteresser, men også fagforeninger, forbrugerorganisationer og ikke-statslige organisationer.

10.5. Samarbejde om beskæftigelses- og socialpolitikken

10.5.1. Fremme af fælles interesseområder inden for beskæftigelses- og socialpolitikken hører til målsætningerne bag vitaliseringen af relationerne til Canada. Udveksling af erfaringer og synspunkter vedrørende jobskabelse, beskæftigelse og ny teknologi, faglig uddannelse, livslang uddannelse, sundhed og opretholdelse af et socialt system kan vise sig frugtbar. Canada og EU står i dag over for stort set de samme problemer.

10.5.2. Derfor foreslår ØSU, at dialogen ikke begrænses til forvaltningerne, men også udstrækkes til at omfatte arbejdsmarkedets parter. ØSU kan i kraft af sin erfaring på området gøre gavn som deltager i disse drøftelser ved at arbejde for større gensidig forståelse og, om muligt fælles løsninger.

11. Udbygning af dialogen

11.1. Endelig består Kommissionens strategi i at udvide dialogen over Atlanten ved også at inddrage erhvervslivet og borgerne og tage emner som uddannelse, kultur og videnskab op. ØSU er selvfølgelig helt enig i denne målsætning. Allerede i udtalelsen om forbindelserne mellem EU og USA udtalte ØSU, at

»et transatlantisk samarbejde mellem de økonomiske og sociale interessegrupper, som går ud over den erhvervsdialog, der i øjeblikket søges fremmet, ville som positiv konsekvens have en uddybning af en dialog, som indtil i dag overvejende er blevet gennemført af en forholdsvis lille gruppe af eksperter i politiske og sikkerhedsmæssige spørgsmål.«

11.2. Det foreslås således at indføre en erhvervsdialog i lighed med den dialog, der er aftalt med amerikanske virksomheder. Også samarbejdsaktiviteter inden for rammerne af de bilaterale aftaler, der for nylig er indgået om forskning og teknologi, og aftalen om fælles programmer vedrørende informationssamfundet - navnlig hvad angår multimedier til undervisningsbrug og kulturelle formål - står på dagsordenen, hvilket ØSU kun kan glæde sig over.

11.3. ØSU er desuden gunstigt stemt over for forslaget om i fællesskab at undersøge regionalpolitiske problemer, eftersom EU og Canada her står over for de samme vanskeligheder.

11.4. ØSU henstiller i øvrigt, at samarbejdsmekanismerne i aftalen om de højere uddannelser og faglig videreuddannelse udnyttes fuldt ud, men det er dog bange for, at aftalens betingelser for deltagelse er for restriktive (institutionerne skal komme fra to forskellige provinser i to forskellige medlemsstater). ØSU går endvidere ind for en snarlig gennemførelse af gensidig anerkendelse af universitetsstudier og -eksaminer.

11.5. ØSU ønsker dialogen mellem EU og Canada udvidet til også at omfatte interessegrupper på begge sider af Atlanten. For at fuldstændiggøre den bilaterale dialog må man sikre deltagelse af arbejdstagere, landmænd, forbrugere og miljøorganisationer. En konstruktiv dialog bør bl.a. omfatte:

- problemer med relation til den økonomiske og monetære politik;

- offentlig bistand til en bæredygtig udvikling og afhjælpning af situationen i Afrika;

- udveksling af erfaringer og sammenligning af politiske tiltag inden for områderne beskæftigelse, faglig efteruddannelse, sundhed og offentlige tjenester;

- miljøbeskyttelsespolitik og forholdet mellem handel og miljø;

- forbrugeroplysning og -beskyttelse;

- forskelle i landbrugspolitikken, gensidige nedskæringer af tilskud og landbrugets medvirken til miljøbeskyttelse;

- udveksling af erfaringer inden for regionalpolitikken;

- ikke-statslige organisationers initiativer og borgernes inddragelse (hvor og hvordan?);

- kulturudveksling og indbyrdes kontakter blandt unge.

11.6. I betragtning af det canadiske samfunds dynamik og den positive modtagelse, som forslaget om en udvidet dialog har fået i Canada, anbefaler ØSU, at man hvert år afholder et møde for at drøfte nogle af ovennævnte emner. Disse regelmæssige møder kunne have til formål at forbedre den gensidige forståelse, at forebygge konflikter og at inddrage borgerne og dermed befolkningerne i den transatlantiske dialog, som alt for ofte har været henvist til eksperterne. ØSU håber, at EU og Canadas fælles handlingsplan vil tilskynde til at fortsætte i dette spor.

Bruxelles, den 27. november 1996.

Tom JENKINS

Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg

BILAG til Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse

Følgende ændringsforslag, der fik mindst en fjerdedel af stemmerne, blev forkastet under debatten:

Punkt 7.5

Punktet affattes som følger:

»Da det under alle omstændigheder er nødvendigt at stå fast på overholdelsen af internationale principper og bestemmelser, må en aftale om en handlingsplan ikke gøres til en forudsætning for den højst påkrævede løsning på den aktuelle anormale situation, hvor Canada ikke har ratificeret den fiskeriaftale, som landet undertegnede i 1992, og som indeholder bestemmelser om åbning af de canadiske havne for EU's fiskerflåde, oprettelse af fælles EU/canadiske virksomheder og adgang til fiskerioverskuddet. Dette ville være et væsentligt skridt på vejen til normalisering af forholdet mellem EU og Canada, hvor fiskeriet spiller en fundamental rolle, idet man så - uden at det skal opfattes som en undervurdering af problemet - i fælles forståelse ser bort fra den strid, som i øjeblikket er ved at blive forberedt til domsforhandling ved Den Internationale Domstol.«

Begrundelse

Ændringsforslaget siger i grunden det samme, men på en mere konkret og præcis måde.

Afstemningsresultat

For: 31, imod: 50, hverken for eller imod: 19.